Kers Filips

Lampas bērni-3. Kobru karalis no Katmandu

P.B.Kers

Lampas bērni 3 grāmata Kobru karalis no Katmandu

.

,,,

PROLOGS STĀSTS PAR TO, KAS NOTIKA TIKAI DAŽAS NEDĒĻAS PĒC TAM, KAD ŅUJORKĀ PIEDZIMA DVĪŅI DŽONS UN FILIPA GONTI

Sagadījās tā, ka šausmu darbi, kā tas nereti mēdz notikt, sākās pašā nakts melnumā, kad vairākums cilvēku gulēja. Nams, kur šis briesmīgais notikums atgadījās, bija valdības ēka Londonā. Šķietami lielā neoklasicisma stila ķieģeļu mājā Vaitholā ar vecāko un slavenāko adresi pasaulē. Ārpusē pie slavenajām melnajām parādes durvīm stāvēja policists, un ielas otrā pusē visā tās garumā stiepās citas valdības ēkas līdz pat Vestminsterai un Parlamentam ar duļķaino Temzas upi aiz tā.

Kādā aukstā aprīļa rītā pagājušā gadsimta pēdējos gados labu laiku pēc pusnakts Dauningstrītā 10 viss bija mierīgi. Vienpadsmit gadus veca meitene atradās viena savā istabā, bet nebija aizmigusi; viņa gulēja zem vatētās segas un ar lukturīti lasīja grāmatu. Viņas tēvs, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas premjerministrs, un māte gulēja ciešā miegā savā istabā tālāk pa gaiteni. Apakšstāva birojā aiz Kabineta istabas modri dežurēja premjerministra detektīvs un viņa preses sekretārs.

Aptuveni pulksten 12.40 naktī meitene, apmulsumā saraukusi pieri, pacēla acis no romāna. Viņai šķita, ka dzird smieklus. Savādus sievietes smieklus. Kādas nerātnas pusaugu būtnes ķiķināšanu.

Dīvaini.

Viņa pabāza galvu no vatētās segas apakšas un kādu brīdi uzmanīgi ieklausījās, bet tad meta mieru.

Man tikai skan ausīs.

Taču, kad meitenīgie smiekli ieskanējās atkal, viņa piecēlās sēdus un, vairs nevarēdama koncentrēties, nosvieda savu grāmatu uz grīdas.

Šī ķiķināšana. Tā man uzdzen šermuļus.

Viņa piecēlās no gultas, lai tiktu skaidrībā. Vilkdama mugurā rītasvārkus, viņa atvēra durvis un pavērās gaitenī. Šķita, ka ķiķināšana skan no viņas vecāku guļamistabas.

Kas notiek ? Tā nav mana māte, kas smejas. Viņa tā nesmejas. Kopš ievākšanās Dauningstrītā viņa vispār vairs nesmejas.

Meitene gāja tālāk pa gaiteni, un ķiķināšana pēkšņi kļuva skaļāka, ļaunāka, pat mazliet derdzīga, bet, kad viņa atgrūda vaļā premjerministra guļamistabas durvis un iegāja iekšā, dīvainie smiekli pēkšņi aprāvās vismaz uz brīdi.

Kas šeit galu galā notiek ?

Viņas māte ieplestām acīm bija ierāvusies istabas kaktā un izskatījās gauži nobijusies. Tēvs izslējies sēdēja gultā, bet abas acis bija aizvērtas. Viņš smagi elpoja caur ieplestām nāsīm, it kā būtu skrējis, un izskatījās svešāds. Seja viņam bija bāla, pidžama izmirkuši sviedros, un savēlušies mati klāja galvu kā mitri salmi. Tad viņš strauji atpleta acis, kā marmora bumbiņas nozibsnīja acu baltumi, un plaksti atkal aizkrita ciet.

Piepeši meitene istabā sajuta karstumu kā krāsnī. Viņa piegāja pie loga, atvēra to un aptaustīja radiatoru. Auksts.

Tas ir loti savādi.

-    Kas tev kaiš, māt, viņa klusi jautāja.

-    Man nekas nekaiš, māte nočukstēja. Tavam tēvam gan.

Meitene piegāja pie tēva gultas, pieliecās tuvāk un ar plaukstas virspusi pabīdīja sāņus viņa lācīti Ārčibaldu.

-    Tēt? Vai ar tevi viss kārtībā?

Smagā elpa nerimās. Tad tēva zaļās acis atvērās un uzlūkoja meitu tā, ka viņai aukstas tirpas pārskrēja pār muguru.

-    Izbeidz, tēt. Tas nav smieklīgi. Tu biedē mammu. Pēkšņi viņš sāka smieties. Tikai tas nemaz nebija

viņš. No viņa mutes skanēja jaunas meitenes smiekli, it kā viņā būtu iemitinājies kāds cits, svešs un nelūgts, un, iespējams, arī draudīgs. Kāds vai kaut kas.

Aukstās, neizteiksmīgās acis, kas galīgi nesaderēja ar ķiķināšanu, vēl dažus mirkļus noturēja viņas ziņkārīgo skatienu, iekams meitenes balss kas neizklausījās daudz vecāka par viņas pašas balsi beidzot ierunājās.

-    Atsauciet šurp iekšlietu ministru, balss teica.

-    Un galvaspilsētas policijas priekšnieku. Un galveno prokuroru. Un tieslietu ministru. Es gribu, lai kāds tiktu arestēts un iemests Tauerā. Nekavējoties. Šonakt. Nedrīkst zaudēt laiku.

-     Tu nevari nevienu iemest Tauerā, meitene iebilda. Nu vairs ne. Tas nav tik vienkārši. Ir jāievēro noteikta procedūra un likumi.

-   Tad savienojiet mani telefoniski ar karalieni, balss pieprasīja. Es gribu izsludināt jaunu likumu. Tūlīt pat. Likumu, kas ļaus man kādu arestēt un sodīt ar nāvi. Šonakt.

Meitene juta, ka žoklis viņai atkaras, atduroties pret krūtīm.

-   Ko tu gaidi, mazā muļķe? Sāc rīkoties. Vai tu nezini, kas es esmu? Es esmu premjerministrs. Un aizver muti. Tu izskaties pēc zelta zivtiņas. Turklāt ne visai gudras zelta zivtiņas. Es esmu redzējis sejas, kas izskatās gudrākas par salūzušu pulksteņu ciparnīcām.

Stipri nobijusies, premjerministra meita atkāpās no viņa, mēģinādama saglaust matus, kas uz galvas bija saslējušies stāvus.

-   Un vēl, zivsģīmi. Dari zināmu visiem, ka es to domāju nopietni. Citādi sagaidāma rupja spēka iejaukšanās. Saprati, zivsģīmi?

Premjerministrs meitenīgi ieķiķinājās, un tad viņa meita sāka kliegt.

-    Mazi bērni ir dīvaina izskata būtnes, Nimrods piebilda. Es gribu teikt, tie visai stipri atgādina dzīvniekus, vai ne?

Apmeklēdams Ņujorku, lai redzētu jaundzimušos māsasdēlu un māsasmeitu Džonu un Filipu Gontus, viņš slimnīcas gultiņā vēroja dvīņus gandrīz vai ar šausmām. Nimrodam nepatika zīdaiņi lielā mērā tāpēc, ka viņš pārāk labi atcerējās visas tās netīrīgās, neizbēgamās šausmas, kad pats bija zīdainis. Tā tas bieži gadās pieaugušiem džiniem, jo daudzi skaidri atceras visu to, kas ar viņiem jebkad noticis, un nekādi nespēj aizmirst. Un tas ir savādi, vai ne? Gandrīz visi no tiem pamanās izskatīties pēc Vinstona Cērčila. Vai Benito Musolīni. Tie vienmēr ir apslapinājušies un bļaurīgi. Nemaz nerunājot par neremdināmo tieksmi allaž atrasties uzmanības centrā.

Nimroda māsa Leila, kas arī bija džine, stīvi sēdēja savā slimnīcas gultā, aizkaitināta klausīdamās brāļa netaktiskajos komentāros. Pa to laiku dvīņi, juzdami sava tēvoča smalko nepatiku, sāka vienā balsī skaļi ņaudēt kā izsalkušu kaķu pāris.

-   Un vēl dvīņi! Nimrods piebilda, mēģinādams pārkliegt troksni. Tāda sodība tev, mana mīļā. Skatoties uz šiem diviem mazajiem nejēgām, es gluži vai sāku ticēt leģendai par Romas dibināšanu. Kā dvīņi Romuls un Rems tika ielikti silē un iemesti Tibras upē, no kurienes tos izglāba vilku māte un dzenis. Jā, nudien, abi knauķi diezgan skaļi bliež pa ausīm. Paskat, kā viņi vicina rokas, gluži kā divi pusvārīti omāri.

-    Vai tev bija vēl kas cits sakāms? Leila, pacietīgi smaidīdama, apvaicājās. Vai arī tu mēroji garo ceļu no Londonas, tikai lai veltītu rupjības maniem bērniem?

-    Rupjības? Es? Nedomāju vis, Nimrods protestēja un paņēma kurpju kasti no grīdas. Kā vienīgais tēvocis esmu atvedis tradicionālo džinu dāvanu kārtīgu eļļas lampu. Katram savu. Ievēro, nevis tos alvas draņķus no

V —

Malaizijas. Sīs ir no tīra sudraba. īsta manta. No Osmaņu impērijas. Tām interjeru bagātīgi izdaiļojis tavs padevīgais kalps.

-   Tu tās vari vest atpakaļ, Leila teica. Mani bērni netiks audzināti kā džini, bet gan kā cilvēki.

-    Aizdedzini manu lampu, Leila, viņš bija neizpratnē. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Tieši to, ko es saku, Leila paskaidroja. Viņu tēvs ir cilvēks. Kāpēc gan ne?

-    Turklāt ļoti patīkams cilvēks, Nimrods papildināja. Bet šie bērni nav un nekad nevarēs būt laicīgie. Tu to zini.

-    Es būtu pateicīga, ja tu nelietotu šo vārdu, Leila iebilda.

-   Laicīgie? Nimrods iesaucās. Kāpēc ne? Cilvēki ir tieši tādi, mana mīļā. Nav iespējams izvairīties no fakta, ka džina spēks var tikt nodots tālāk vienīgi no mātes. Kaut kad nākotnē visticamāk, pēc desmit vai divpadsmit gadiem, kad viņiem izšķilsies gudrības zobi, tev un Edvardam nāksies skatīties patiesībai acīs un atzīt, kas dvīņi īstenībā ir. Viņi ir lampas bērni, Leila.

-   Es būtu pateicīga, ja tu to aizmirstu, Leila sacīja,

-    un liktu mūs mierā. Uz visiem laikiem. Nevēlos nekādu saskari ar džiniem. To skaitā ar tevi, brāl.

-    Labi, Nimrods piekrita, juzdamies dziļi sāpināts.

-    Tu vari liegt bērnam saskari ar citiem džiniem, bet nevari liegt džinam mājot bērnā.

Tajā pašā dienā Nimrods aizlidoja atpakaļ uz Londonu.

Pēc neilga laika kopš atgriešanās no Ņujorkas viņš sēdēja velvētajā pagrabā, tīstīdams avīzēs abas Osmaņu impērijas sudraba eļļas lampas, ko bija gribējis dāvināt Džonam un Filipai, kad durvīs parādījās viņa vienrocis sulainis Grounins.

-   Vestibilā ir kāda persona, ser, viņš paziņoja, izrunādams vārdu "persona" tā, kā cits sulainis būtu teicis "cūka" vai "hiēna". — Viņš steidzami vēlas ar jums runāt.

-   Vai šai personai ir vārds?

-    Man ir diezgan grūti to pateikt, ser.

-    Kāpēc? Vai esi norijis mēli, Grounin?

-    To es negribēju teikt, ser. Saprotiet, viņa vārdu ir mazliet grūti izrunāt.

-    Pamēģini.

-    Labi, ser. Grounins savāca vienkopus domas, lūpas un mēli un tad teica: Doktors Ručira Varnakulasurija.

-   Jā, es saprotu, ko tu gribi teikt, Grou-nin. Tas nudien ir grūti izrunājams vārds. Vai tev ir kāda nojausma, ķo viņš grib?

-   Viņš skaidri neteica, ko vēlas, ser. Vienīgi to, ka tas esot svarīgākais nacionālās drošības jautājums. Tāpat viņš teica, ka jūs esot pazinis viņa tēvu faķīru Muruganu.

-    Tad ieved viņu bibliotēkā, Grounin.

-    Jā, ser, Grounins atsaucās un, klusi murminādams, nozuda.

Nimrods abas eļļas lampas ieslēdza velvē un tad devās satikt savu viesi. Daktera nelaiķis tēvs kādreiz bija slavens indiešu svētais vīrs un Nimroda paziņa. Par zīmi savai dievbijībai un lielajam svētumam, faķīrs Murugans desmit gadus no savas dzīves bija pavadījis, sēdēdams uz garas kārts ar astoņiem krūtīs un mugurā iedurtiem dunčiem. Kaut ko līdzīgu svētie vīri darīja tādās vietās kā Indija. Nimrods nekad nebija sapratis, kāpēc, vienīgi to, ka tas viņus kaut kādā nožēlojamā veidā, šķiet, padarīja laimīgus, un Nimrods nekad nebija jaucies citu cilvēku priekšstatos par laimi.

Bibliotēkā Nimrods sastapa neliela auguma druknu vīrieti svītrotā zilā uzvalkā ar tonētām brillēm un dārgu zelta pulksteni. Dakterim bija pievilcīgas manieres, kam par iemeslu bija izcilā izglītība, iegūta dažādās vietās, piemēram, ītonā, Grotonā, Hārvardā, Londonas universitātē un vairākās medicīnas skolās, tostarp Birmingemā un Edinburgā. Ieraudzījis Nimrodu, viņš paklanījās un tad godbijīgi noskūpstīja Nimrodam roku. Faķīrs Murugans bija zinājis, ka Nimrods ir džins, un Nimrods sprieda, ka arī viņa dēls to zina.

Dakteris tūlīt sāka runāt par būtību: Piedodiet man šo traucējumu, augsti godājamais ser, viņš teica. Tomēr ir radusies svarīga valstiskas nozīmes situācija.

-    Jā, Nimrods apstiprināja, aizsmēķēdams cigāru. Tā Grounins man teica.

-    Man ir ļoti veiksmīga ārsta prakse Hārlija ielā. Viena no manām pacientēm ir premjerministra sieva Vidmerpūla kundze. Un ilgākā laikā esmu kļuvis par viņas draugu un uzticības personu. Doktors Varnakulasurija knibinājās ap savu kaklasaiti, it kā viņu mulsinātu nepieciešamība atklāt tik slavenas un ietekmīgas personas vārdu.

-    Tā droši vien ir smalka padarīšana, Nimrods atzina, kaut gan uz viņu tas neatstāja ne mazāko iespaidu. Vidmerpūla kundze viņam vienmēr bija likusies diezgan muļķīga sieviete.

-   Jā, doktors Varnakulasurija piekrita. Un tāpēc es kā Vidmerpūla kunga personiskais ārsts tiku iepīts situācijā, kas prasa ārkārtīgu smalkjūtību un piesardzību.

-    Jūs mani intriģējat, Nimrods teica, izpūzdams dūmu mākoni, kas pēc brīža atgādināja lielas ausis.

-    Tad jau labi, doktors Varnakulasurija sacīja, pamanījis dūmu ausis. Ļoti labi. Un tad, atcerēdamies savas misijas steidzamību, viņš turpināja: Ser, lietas būtība ir tā, ka, manuprāt, Vidmerpūla kungā ir iemiesojies džins, un es esmu šeit, lai lūgtu jūs šo ļauno garu izdzīt.

-    Izdzīt? Nimrods pārjautāja. Kas liek jums domāt, ka viņā iemiesojies džins, nevis kas cits? Varbūt dēmons?

-    Neesmu tik izglītots kā mans tēvs, ser, doktors Varnakulasurija atbildēja. Tomēr no tā, ko es zinu par džiniem, man ir radies diezgan pamatots secinājums, un esmu pārliecināts, ka mums ir darīšana ar džina iemiesošanos, jā. Piemēram, Vidmerpūla kunga guļamistaba, kur viņš pašlaik ir ieslodzīts, ir drīzāk karsta nekā auksta. Es uzšķīlu sērkociņu viņam pie mutes, un viņš to nenopūta. Tā vietā viņš liesmu sūca kā cilvēks, kas no apakštasītes mēģina dzert tēju.

-    Jā, tas ir ļoti labs apraksts. Nimrods pamāja ar galvu. Vai vēl kas? Piemēram, kāda īpaša smarža?

-    Es jutu, ka istabā valda kodīga sēra smaka, doktors Varnakulasurija atsaucās.

-   Aprakstiet balsi, ko dzirdējāt, kad sarunājāties ar premjerministru.

-    Tā bija meitenes balss, dakteris skaidroja. Es teiktu, aptuveni divpadsmit gadu vecas, izglītotas amerikānietes. Ļaunas un aizvainojošas. Viņa dod pavēles katram, kas tuvojas, it kā sagaidīdama, ka visi viņu paklausīs, jo rīkojumi nāk no premjerministra mutes. Sākumā visas pavēles bija vienādas: arestēt kādu cilvēku, nogādāt viņu Londonas Tauerā un tur sodīt ar nāvi, nocērtot viņam galvu.

-    Ak tā? Kā viņu sauca? To vīrieti, ko viņa pieminēja.

-    Neparasts vārds. Izklausījās pēc ārzemnieka. Manuprāt, ne pēc angļa. Lūk, es to pierakstīju. Doktors Varnakulasurija pameklēja vestes kabatiņā un tad pasniedza Nimrodam vizītkarti, kurai otrā pusē bija uzrakstīts vārds. Kaut gan neesmu drošs, vai esmu uzrakstījis pareizi.

Nimrods klusēdams aplūkoja vārdu un tad ielika vizītkarti bikšu kabatā. Turpiniet, viņš mudināja.

-    Jūs teicāt, ka sākumā visas pavēles bija vienādas. Kādas bija turpmākās?

-     Kad kļuva skaidrs, ka neviens negrasās šo vīrieti arestēt, pavēles mainījās. Šķita, ka vienīgi tādēļ, lai Vidmerpūla kungu samulsinātu, liekot viņam izskatīties pēc prātā jukuša. Piemēram, viņa lika premjerministra preses sekretāram pavēlēt izdot Amerikas prezidenta aresta orderi, apsūdzot viņu valsts nodevībā, ja viņš atteiktos saplēst Neatkarības deklarāciju, un nekavējoties lidot šurp, lai zvērētu uzticību Viņas Majestātei karalienei.

Nimrods pasmaidīja. Interesanta doma, viņš teica.

-   Nez, vai tas būtu izdevies? Viņš brīdi iegrima domās.

-    Sakiet, doktor Varnakulasurija, vai Dauningstrītas 10. namā ir kāds kakis?

-    Kaķis? Jā, liekas, ka ir. Kāpēc jūs jautājat?

-   Tāpēc, ka mums būs vajadzīgs kaķis, lai veiktu eksorcismu un izdzītu šo nešķīsteni.

-    Tātad jūs palīdzēsiet?

Nimrods pavērās uz loga pusi un pasmaidīja. Kāpēc gan ne? Šī ir izcili piemērota diena eksorcismam.

Dauningstrītas kaķi sauca par Būtbiju. Tas bija pieņemts klaiņojošs kaķis ar garu, melnbaltu spalvu. Dzīvniekam ļoti garšoja kaķu biskvīti. Par spīti savai mazputniņu slepkavas slavai, 10. namā Būtbiju turēja lielā cieņā, un, pirms tajā aprīļa rītā ieradās Nimrods, vienīgo reizi kaķim bija nācies ciest, kad viņu gandrīz sabrauca Savienoto Valstu prezidenta divtonnīgais ložu drošais kadilaks.

Ieradies 10. namā, Nimrods vēlējās redzēt nevis Vidmerpūla kungu, bet Būtbiju. Kaķis nekur nebija manāms, un dakteris brīvprātīgi pieteicās iet un atrast to. Nimrodu pavadīja uz Pīlāru istabu, kur pēc aptuveni desmit minūtēm ieradās arī doktors Varnakulasurija, rokās nesdams kaķi. Dakterim nepatika kaķi. Viņš nevarēja ciest kaķa spalvas, kas viscaur bija pielipušas pēc pasūtījuma šūtajam uzvalkam, bet īpaši viņam riebās skramba, kurā viņš iedzīvojās, kad dzīvnieks centās izrauties no nevēlamā skāviena.

-   Au! dakteris iesaucās, sūkdams asinis no plaukstas virspuses. Riebīgais sīkais parazīt! Kā tu uzdrīksties? Tu, mazais slepkava.

Jau šķita, ka viņš taisās kaķim iespert. Bet Nimrods, sapratis kaķa izbīļa patieso iemeslu, paņēma to savās rokās. Šo istabu ir apsēdis spoks, dakter, viņš apgalvoja. Gledstouna kundzes spoks. Mums labāk atrast citu istabu, citādi kaķis vēl ilgi nenomierināsies, lai es varētu izdarīt… ē… to, kas jādara.

Dakteris, kas labi pārzināja 10. namu, ieveda viņus Terakotas istabā, kur Nimrods, vēl aizvien turēdams Būtbiju, apsēdās uz dīvāna un sāka glāstīt savu jauno draugu.

-Vai jūs, lūdzu, nevarētu man pasniegt pelnu trauku? viņš pajautāja dakterim.

Dakteris to sadabūja.

-    Sakiet, vai jūs premjerministram devāt kaut ko dzeramu! Varbūt glāzi ūdens?

-   Nē, es skaitīju viņa pulsu, tas bija ļoti ātrs, paņēmu asinis analīzei, izpētīju viņa acu zīlītes, apskatīju viņa mēli un aptaustīju viņa limfu dziedzerus kaklā, lai pārliecinātos, vai tie nav piepampuši. Un tādi tie tiešām bija. Un, jā, tagad, kad es to atceros, tā sēra smaka, ko pieminēju agrāk, bija manāma vienīgi pēc tam, kad biju paspiedis Vidmerpūla kunga limfu dziedzerus.

Tas tāpēc, ka limfu dziedzeri ir apsēstības centrs, Nimrods paskaidroja. Tā sakot, vieta, kur džins izvēlas apmesties. Kad jūs masējāt šos dziedzerus, sērs sāka izdalīties no premjerministra ķermeņa. Džiniem ir daudz augstāks sēra līmenis nekā laicīgajiem es gribēju teikt, cilvēkiem. Jūsu zināšanai, vidusmēra cilvēka ķermenis satur vien tik daudz sēra, lai nobeigtu kāda liela suņa blusas. Bet vidusmēra džina ķermenis satur pietiekami daudz sēra, lai nogalinātu visas spalvaina mamuta blusas. Sā iemesla dēļ cilvēkiem ir daudz asāka ožas izjūta nekā džiniem. Tā ir viena no retajām priekšrocībām, kādu jūs, cilvēki, baudāt atšķirībā no mums.

Nimrods to visu stāstīja doktoram Varnakulasurijam nevis tāpēc, ka vēlētos vairot daktera zināšanas par džiniem lai nu ko, bet tamlīdzīgas mistiskās būšanas Nimrods turēja slepenībā -, bet tāpēc, ka apzinājās: viņa balsij, kas bija zema un skanīga, piemita nomierinoša iedarbība uz kaķi. Nimrods gribēja, lai Būtbijs justos pietiekami atslābinājies un ļautu aizskart savas ūsas.

Kaķim ir divdesmit četras kustīgas ūsas, pa divpadsmit katrā purna pusē, un Nimrodam bija vajadzīgas septiņas, lai veiktu džina eksorcisma rituālu, kas pazīstams arī kā Kato, kaut gan nekāda sakara ar kaķiem tam nav. Nimrods nebija ļauns, un, viņaprāt, tā bija nelaime, ka rituāls liedza izmantot džina spēku, lai iegūtu kaķa ūsas, jo nebija šaubu, ka Būtbijs iebilstu, ja zaudētu gandrīz trešdaļu no savas ūsu rotas. Un, joprojām runādams ar dakteri, Nimrods centās izprātot, kā viņš varētu Būtbijam atlīdzināt, kad kaķim būs nozadzis ūsas.

-    Piedodiet, ka jums to atgādinu, ser, doktors Varnakulasurija ierunājās, nobažījies paskatīdamies uz griestiem, bet šī situācija prasa diezgan steidzamu rīcību. Premjerministrs ir uzaicinājis Vācijas kancleru uz agrām pusdienām. Tāpēc jūs varbūt varētu viņu tagad aplūkot un pats izlemt, kas darāms.

Doktors Varnakulasurija nervozi pasmaidīja. Viņam nebija nekādas nojausmas, kāpēc Nimrodam šis kaķis šķita tik svarīgs, īpaši tagad, kad istabā stāvu augstāk premjerministrs pļāpāja kā tāds skolas skuķis. Tomēr tajā pašā laikā viņš apzinājās, ka dažiem džiniem ir ātra daba un, pēc nelaiķa tēva teiktā, tos nereti nācās mierināt un visnotaļ glaimot, iekams tie kaut ko paveica cilvēku labā. Tāpēc viņš padevīgi paklanījās un piebilda: Protams, tad, kad jūs būsiet beidzis rotaļāties ar kaķi, ser.

Nimrods neko neatbildēja un turpināja kasīt Būtbijam pazodi. Kaķis apmierināts murrāja, un dakteris uz brīdi, sev par izbrīnu, arī aizvēra acis. Nimroda rimtā noņemšanās ar kaķi bija lipīga, pat mazliet hipnotiska. Bet nākamajā brīdī dakteris gandrīz izlēca no biksēm, kad Būtbijs izgrūda sirēnai līdzīgu kliedzienu un aši uzrāpās augšup pa aizkariem, it kā viņa dzīvībai draudētu briesmas. Nimrods kaut ko iemeta pelnu traukā, piecēlās kājās un tad naski piegāja pie loga.

-    QWERTYUIOP!

Dakteris noelsās vien, kad džina izstieptajā rokā pēkšņi parādījās liels šķīvis ar jēlām zivīm. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc kaķis tā bija uzvedies, bet tas šķita pilnīgi nesvarīgi salīdzinājumā ar šo pārdabiskā spēka izpausmi. Sī bija pirmā reize, kad viņš džina spēku ieraudzīja darbībā, un uz doktoru Varnakulasuriju tas tiešām atstāja ļoti dziļu iespaidu. Tikmēr Nimrods turēja šķīvi paceltu pret aizkaru stangu, kur Būtbijs bija atradis patvērumu, un tagad atvainojās dzīvniekam.

-   Tās zivis, dakteris noelsās. Jūs likāt tām parādīties. No tukša gaisa. Vai tā nav?

-   Manuprāt, tas ir pats mazākais, ko varu izdarīt, lai atlīdzinātu Būtbijam par viņa palīdzību šai rituālā, Nimrods atbildēja. Vai jūs tā nedomājat? Viņš ļāva, lai kaķis saož zivis, un tad nolika šķīvi uz grīdas.

-   Jā, vienīgi man tas nav gluži skaidrs. Kā īsti viņš mums palīdzēs?

-   Viņš jau ir palīdzējis, Nimrods paskaidroja un, pacēlis pelnu trauku, parādīja dakterim septiņas ūsas, kuras viņš bija izplūcis no nabaga Būtbija purna. Ūsas. Kļūdaini noturējis daktera šoku par nosodījumu, Nimrods piebilda: Neraizējieties, tās ataugs. Viņš pamāja ar galvu uz durvju pusi. Nu tad labi. Ķersimies klāt!

Nimrods lēnām iegāja premjerministra guļamistabā. Lielbritānijas un Ziemeļīrijas premjerministrs Kenets Vidmerpūla kungs gulēja uz muguras, viņa galva bija atbalstīta pret spilvenu. Blakus viņam, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja gara auguma gaišmataina sieviete, kuru Nimrods uzreiz pazina: tā bija premjerministra sieva Sila. Viņa izskatījās saspringta un nogurusi. Un diezgan korpulenta, viņš nodomāja. Istabas stūrī krēslā sēdēja aptuveni vienpadsmit vai divpadsmit gadu veca meitene. Viņš nosprieda, ka tai jābūt premjerministra jaunākajai meitai Lusindai. Aiz viņas stāvēja premjerministra preses sekretārs, kas vēroja doktora Varnakulasurijas un Nimroda ierašanos reizē ar atvieglojumu un aizkaitinājumu.

-    Tā kā būtu laiks, viņš teica, ieskatīdamies savā rokas pulkstenī. Un tad, neticīgi nopētījis Nimroda sarkano uzvalku, noprasīja: Un kas jūs tāds esat? Vai Ziemsvētku vecītis?

Bet premjerministra sieva bija pateicīgāka un laipnāka. Ar asarām acīs viņa satvēra Nimroda roku un paspieda to. Esiet svētīts, ka atnācāt, viņa teica. Esiet svētīts.

-    Esiet mierīga, mīļo lēdij, Nimrods teica, paostīdams gaisu. Premjerministra nepatikšanām drīz būs gals, ticiet man. Viņš aizveda sievieti projām no gultas.

-    Ā? Un kas tu tāds būtu? Ierunājās premjerministrs vai, pareizāk sakot, jaunā džine, kas patlaban bija iemājojusi viņa ķermenī. Nimrodam par to nebija nekādu šaubu. Sēra smaka, premjerministram atverot un aizverot muti, bija nosakāma pavisam nekļūdīgi.

-    Es tev varētu pajautāt to pašu, Nimrods atbildēja. Viņš apsēdās uz gultas malas. Ja vien mani vairāk neinteresētu, kāpēc tu to dari. Iespundējiet mani pudelē, ja neesmu no tiesas noskaities, redzot, cik necienīgi tu izturies pret premjerministru.

-    Un tas ir viss, vai ne? Tu mani nevari redzēt. Ja vien es pati nevēlos, lai tu mani ieraudzītu.

-    Es pieklājīgi lūdzu tevi aiziet. Tūlīt pat.

-   Pieņemsim, ka es to negribu, balss ķiķinot atcirta.

-    Tad es tevi piespiedīšu aiziet.

-   Ak tā? Un kā tu to izdarīsi?

-    Tā ir mana darīšana.

Meitene iesmējās un lika premjerministram piecelties sēdus. Man patlaban ir pārāk jautri, lai es dotos projām, viņa paziņoja. Skaties! Premjerministra galva lēnām sāka griezties uz riņķi ar čīkstošu, briesmīgu skaņu, it kā kāds rokās plosītu ādas maku.

Premjerministra sieva apslāpēja kliedzienu, ar plaukstas virspusi aizklādama muti, un piespieda seju preses sekretāra plecam. Kad premjerministra galva bija beigusi savu 360 grādu ceļojumu, džine atkal iesmējās un teica: Lūk, ko es spēju nostrādāt ar viņa galvu. Tad nu mēģini iztēloties, ko varu izdarīt ar viņa partiju un politiku.

Nimrods noraidoši pamāja ar roku un klusi izrunāja vārdu, kuru viņš lietoja, lai koncentrētu savu spēku.

-    QWERTYUIOP!

Tūlīt pat džine saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

-    Kas notika? Ko tu izdarīji? Es nevaru pakustēties.

-    Nav par ko uztraukties, Nimrods paskaidroja.

-   Es tikai uzliku tev kādu saistību, tas arī viss.

-    Kāpēc? Ko tu gribi darīt?

-   Par to arī es nekādi netieku skaidrībā, nomurmināja doktors Varnakulasurija.

-   Izsauciet policiju, iebrēcās balss premjerministra iekšienē, un lieciet šo vīrieti nekavējoties arestēt!

-   Tu esi izteikusi savu pēdējo pavēli, Nimrods teica, paņemdams vienu kaķa ūsu no pelnu trauka. Ieslogi mani pudelē, ja tā nav.

Premjerministrs piesardzīgi paskatījās uz ūsu. Kas tas ir?

No savas sarkanās žaketes kabatas Nimrods izņēma

»

šķiltavas. Es domāju, tu esi dzirdējusi sakāmvārdu,

ka apsvilis kaķis vienmēr ir labāks, nekā tas izskatās. Redz, nav nevienas citas smakas, ko džini neciestu tik ļoti kā sviluša kaķa smārdu, Nimrods iesmējās. Senos laikos džina eksorcisma Kato rituālam vajadzēja veselu kaķi. Mūsdienās mēs neesam gluži tik ļauni un, paldies Dievam, nepieciešamas tikai septiņas kaķa ūsas.

Nimrods pakustināja pirkstus un no gaisa pagrāba peldētāja deguna spaili par jo lielāku pārsteigumu doktoram Varnakulasurijam, kas viņam stāvēja tieši blakus. Nimrods ar spaili aizspieda nāsis, lai nebūtu jāieelpo degošo kaķa ūsu dūmi. Man ir aizdomas, viņš teica, ka tu cerēji izraisīt politisku skandālu.

-    Tas nemaz nav tā, kā varētu šķist, iebilda džine premjerministra iekšienē. Vismaz sākumā ne. Gribēju, lai arestē Iblisu, tāpēc es to darīju. Lai viņu arestē, soda ar nāvi un spīdzina. Var arī citādā secībā. Ceru, ka esi dzirdējis par Iblisu? Viņa dēļ mana ģimene ir galīgi izputināta.

Nimrods pamāja ar galvu. Iblisa vārds viņam tiešām bija zināms. Ifrīts, vienas no triju ļauno džinu cilšu vadoņiem, Ibliss visnotaļ tika uzskatīts par ļaunāko džinu pasaulē.

-    Kā gan tev ienāca prātā doma, ka premjerministrs varētu palīdzēt? Nimrods jautāja.

-   Tā vien šķiet, ka nevienam džinam, ieskaitot manu tēvu, nav drosmes neko darīt, lai šim ļaunumam pretotos, balss atbildēja. Tāpēc es nolēmu meklēt palīdzību pie laicīgajiem. Pie premjerministra. Bet tagad, kad esmu te iekšā, saprotu, ka viņš nav īstais vīrietis, kā man likās iepriekš. Mana māte būs tiešām vīlusies, kad viņai to izstāstīšu. Viņa allaž mēdz stāstīt, cik viņš ir lielisks puisis. Tāds viņš nemaz nav. Viņam nav nekādas varas.

-    Sī ir tava pēdējā iespēja tikt projām, Nimrods paziņoja.

-   Aizdedz manu lampu, džine pavīpsnāja, vīrietis nevar būt valsts vadītājs, ja nespēj ieslodzīt cilvēkus, kad to vēlas. Tāpēc mans nolūks ir likt viņam samaksāt par to, ka viņš bijis nekam nederīgs. Ar politisko smaku, kas viņu apņems. Viņa iesmējās. Es to panākšu. Tu vēl to redzēsi.

-   Tev tiks vairāk smakas, nekā jebkad esi vēlējusies, Nimrods teica.

-    Tu mani maldini.

-    Gan jau redzēsim.

Nimroda spēcīgā saistība noturēja gluži nekustīgu premjerministra galvu un ķermeni, tāpēc nebija nekādas iespējas, ka nerātnā jaunā džine varētu izvairīties no svilstošās kaķa ūsas, ko Nimrods turēja premjerministra vienas nāss iekšpusē. Kodīgie dūmi ceļoja augšup pa deguna atverēm, tika ieelpoti viņa plaušās un nonāca asinsritē.

-   Āā! Izbeidz! Tā smaka ir briesmīga. Aizvāc to!

-    Tu pati uzprasījies. Nimrods nometa kaķa ūsas pelnus un aizdedzināja vēl vienu un vēl vienu, kamēr Vidmerpūla kunga asinsrite ātri nogādāja mikroskopiskas sviluša kaķa daļiņas līdz pat limfu mezgliem kaklā un tālāk līdz smadzenēm. Būtbija degošo ūsu smārds tagad bija tik spēcīgs, ka Lusinda Vidmerpūla ar roku aizspieda degunu un muti. Bet tikai uz brīdi, jo vēlēšanās uzzināt, kas notiek ar gultu, pārvarēja netīkamo ožas sajūtu.

Gulta pacēlās no grīdas!

Viņa kā piekalta skatījās uz to. Vienu pēdu. Divas pēdas. Trīs pēdas virs grīdas. Šķita, ka viņas tēva un sarkanajā uzvalkā ģērbtā kunga svaram nav nekādas nozīmes. Gulta pacēlās vēl par vienu pēdu un lidinājās gaisā, atgādinot triku cirka izrādē.

-   Lai Dievs žēlīgs! iesaucās Vidmerpūla kundze, bet preses sekretārs vairākas reizes skaļi nolamājās.

-    Nav nekāda iemesla satraukumam, mīļo lēdij, Nimrods mierināja, aizdedzinādams sesto kaķa ūsu. Mēs to saucam par eksorcisma burvju paklāja stadiju, kad džina vēlēšanās aizlidot kļūst gandrīz nepārvarama. Ar vēl vienu ūsu vajadzētu pietikt.

-   Lai Dievs žēlīgs, premjerministra sieva atkārtoja, mazāk uztraukdamās par gultas pacelšanos nekā par to, kas tagad atklājās zem tās: pa pusei apēstas picas, veci laikraksti, apgriezti kāju nagi, vairāki dokumenti ar atzīmi PILNĪGI SLEPENI, dažas zeķes, soda talons par nepareizu automašīnas novietošanu, netīras apakšbikses, Viņas Majestātes karalienes parakstīta fotogrāfija, košļājamās gumijas pikuči, dažas citzemju monētas, lielākoties Francijas franki, un salauzta tenisa rakete.

-   Paejiet nost, lēdij! Nimrods uzkliedza, kad Vidmerpūla kundze pieliecās, lai paceltu karalienes ģīmetni.

Brīdi vēlāk gulta pēkšņi nokrita uz grīdas un guļamistabas logs atsprāga vaļā, jo nerātnā džine neredzama pazuda tālēs.

-    Uzvarētājs, Nimrods secināja. Un, manuprāt, par mata tiesu. Vicinādams roku un nomurminājis savu fokusa vārdu, viņš noņēma saistību, ko bija uzlicis premjerministram. Tas jau izskatījās un, vēl svarīgāk, atkal izklausījās pēc sevis.

-    Kas notiek? viņš nervozi iesaucās.

Nimrods piecēlās un pagāja nost no gultas, bet doktors Varnakulasurija ieņēma viņa vietu, lai sataustītu

Vidmerpūla kunga pulsu un ar stetoskopu pārbaudītu

vina sirdsdarbību.

>

-   Goda vārds, es jūtos labi, premjerministrs pasmaidīja, kad meita viņam pasniedza mīļoto lācīti.

-    Premjerministr, Nimrods ierunājās, vai varat atcerēties kaut ko no tā, kas ar jums notika?

Vidmerpūla kungs izskatījās nokautrējies. Manuprāt, tas bija nejauks murgs, viņš atbildēja. Es nebiju noteicējs par saviem vārdiem vai rīcību. Tas bija tā, it kā man galvā būtu kāds, kas izlēma, ko es saku vai daru. Viņš kādu brīdi paskatījās uz savu preses sekretāru, it kā gribēdams pārbaudīt, vai runā pareizi. Šķiet, tā bija meitene. Pavisam jauna meitene. Es teiktu, ne vecāka par manu meitu.

-   Vai ir iespējams, ka šai meitenei bija vārds? Nimrods jautāja.

-   Es nezinu. Vidmerpūla kungs kādu brīdi iegrima domās un tad paraustīja plecus. Tīna? Viņš paskatījās uz Nimrodu. Vai tas jums kaut ko izsaka?

Nimrods papurināja galvu. Nu gan man jāiet, ser. Un viņš atgaiņājās no pateicību lavīnas, kas tika adresēta viņam. Pat viegli aizkaitināmais premjerministra preses sekretārs izplūda neapvaldītos pateicības vārdos. Nieki, nieki, Nimrods izvairījās. Nav nekādas vajadzības man pateikties. Aizdedziet manu lampu, gluži nekādas. Tas bija vienīgi patriotiska angļa pienākums. Nedrīkst pieciest, ka britu premjerministrs Vācijas kanclera priekšā parāda sevi no sliktās puses. Nē, to mēs pietaupīsim Francijas prezidentam.

Doktors Varnakulasurija pavadīja Nimrodu līdz ieejas vestibilam un ar lielu cieņu vēlreiz noskūpstīja džinam roku. Mans tēvs faķīrs stāstīja par džiniem un viņu lielo spēku, viņš teica, bet, ser, man par milzīgu kaunu un nožēlu, es maz ticēju tam, ko viņš teica. Es esmu zinātnieks, saprotiet. Nevis māņticīgs.

-    Un tomēr tieši jūs atvedāt mani šurp.

-     Patiesību sakot, Nimrod, es tikai daļēji cerēju, ka jūs varētu palīdzēt. Līdz brīdim, kad likāt pacelties gaisā gultai. Nemaz nerunājot par to, kā no zila„gaisa pagrābāt deguna spaili. Kur nu vēl par zivīm Būtbijam.

-   Ieslogiet mani pudelē, tās bija tikai zivis, nevis zelta stienis, Nimrods pieticīgi teica.

-   Bet tas tikpat labi būtu varējis būt zelta stienis, vai ne? Un tā džine, ko jūs izdzināt no Vidmerpūla kunga. Kā var būt spēks ko tādu izdarīt, pārņemt visu viņa ķermeni? Viņa būtu varējusi izdarīt jebko.

-    Tā bija veiksme, ka viņai bija maz vai vispār nekādas pieredzes, kā tikt galā ar šādu apsēstības gadījumu. Ja Tīnai vai kā nu viņu tur sauc būtu izdevies pārņemt premjerministra runas centrus, jā, tad nav iespējams paredzēt, ko viņa būtu varējusi panākt. Nimrods ieskatījās savā rokas pulkstenī. Tagad došos viņu meklēt. Pēc vairākām cita ķermenī pavadītām stundām viņai varētu būt vajadzīga palīdzība, lai atgūtu pati savu veidolu. Ķermeņus, kas pamesti guļam, parasti aizvāc projām. Pat Londonā. Nimrods jautri pasmaidīja un uzsita dakterim uz pleca.

-    Sakiet man, doktors Varnakulasurija iejautājās, noņemdams brilles, vai tā ir taisnība? Vai jums tiešām piemīt spēks izpildīt trīs vēlēšanās?

Nimrods nojauta, uz kuru pusi saruna velk. Jūsu tēvs ļoti gudrs cilvēks reiz man teica, ka labāk ir tad, ja cilvēkam ir griba, nevis vēlēšanās.

Dakteris nopietni pamāja ar galvu, bet Nimrods varēja manīt, ka viņu īpaši nepārliecināja šie tēva vārdi.

Tik tiešām, Nimrods uztvēra nenosakāmas pārmaiņas, kas atspoguļojās šā cilvēka acīs, bet būs jāpaiet vairāk nekā desmit gadiem, iekams viņš skaidri sapratīs, pie kā šīs pārmaiņas novedīs viegli ietekmējamo jauno ārstu no Indijas.

1. nodaļa BILŽU TĪKLS

Sonija Bono sagatavošanas skolā Palmspringsā Kalifornijā, kur jaunieši mācījās pirms iestāšanās augstskolā, pulkstenis rādīja septiņi no rīta. Kā parasti, sētnieks Astora kungs izmazgāja un nospodrināja grīdu un tad aizvāca plastmasas maisu ar Sarkisjanas jaunkundzes atkritumiem no papīrgroza blakus viņas darba galdam. Maisa augšpusē, tukšas gāzēta ūdens skārdenes iekšienē Dibaks Zahertorts sajuta, ka Astors paceļ maisu, un aši piesprādzējās reaktīvās lidmašīnas sēdeklī, ko viņš skārdenē bija ierīkojis īpaši šim nolūkam. Tad viņš uzlika galvā ķiveri un aplika kakla stiprinājumu, lai novērstu jebkādu iespējamo ievainojumu no trieciena, kas, pēc divpadsmit gadus vecā džina domām, bija nenovēršams.

Džiniem reti kad tiek nodarītas sāpes pudeles vai lampas iekšienē, vai, kā šai gadījumā, ūdens skārdenē, bet savainojumi viņiem tomēr nav nekas svešs: Dibaka vecmāmiņa reiz bija dabūjusi smadzeņu satricinājumu, kad stikla viskija pudele, kurā viņa bija ceļojusi, negaidīti saplīsa. Un Dibaks bija rīkojies īstajā brīdī. Nākamajā mirklī sētnieks atvēra logu un iesvieda atkritumu maisu skolas pagalma tvertnē.

Ar Dibaka piesardzības pasākumiem pietika, lai nodrošinātu viņam ērtu piezemēšanos. Kārbas iekšienē viņš kādu laiku palika nekustīgs, līdz bija pārliecināts, ka Astors ir aizgājis, un tad beidzot sāka transubstanciāciju. Dūmus ar saviem atomiem un molekulām viņš virzīja ārā no skārdenes, cauri maisa vaļīgi aizsietajam mezglam un tad laukā no tvertnes un zemē, kur viņš no jauna atguva savu laicīgā cilvēka veidolu. Klusi smiedamies par savas misijas panākumiem, viņš taisnā ceļā devās uz sava drauga Breda māju un pieklaudzināja pie zēna guļamistabas loga.

-   Atver. Tas esmu es, Baks. Dibaks nevarēja ciest savu vārdu, tāpēc vēlējās, lai viņu uzrunātu par Baku, kas bija varonīgs suns kādā lieliskā Džeka Londona grāmatā un Dibaka iemīļotais tēls literatūrā.

Pagāja dažas sekundes, logs atvērās, un Dibaks iekāpa iekšā, kur viņu sagaidīja aptuveni tāda paša vecuma zēns. Tas bija gara auguma, tomēr ne tik garš kā Dibaks, un tievs kā maikste, toties džinu zēns bija plecīgāks.

-    Tu to neizdarīji, Breds teica.

-    Izdarīju gan, Dibaks iebilda un atlocīja vairākas papīra lapas, lai draugs tās varētu apskatīt.

-     Bez jokiem? Šie ir īstie pārbaudes darba jautājumi?

-    Ne tikai jautājumi, Dibaks lepni pārlaboja. Es dabūju arī atbildes.

-    Nevar būt, Breds izdvesa, nespēdams tam ticēt. Bet kā? Pie Sarkisjanas jaunkundzes biroja ir kabeļtelevīzijas novērošana un trauksmes signāls. Un jautājumi atradās seifā. Kas tu esi, Bak? Izveicīgs ložņa un zaglis?

Dibaks nekad nebija stāstījis Bredam, ka viņš ir džins, ja nu gadījumā draugs lūgtu izpildīt trīs vēlēšanās. Pat Dibaks zināja, ka cilvēkam ne vienmēr labākais ir piepildīt viņa karstākās vēlēšanās. Vēlēšanās ietekmē Haosa efekts, un tas nozīmē, ka reizēm tām piemīt nosliece izvērsties tā, kā neviens nebūtu varējis paredzēt. Tāpēc viņš tikai izvairīgi paskatījās un teica: Izveicīgs zaglis? Jā, protams, kaut kas uz to pusi.

-   Vai tiešām? Breda apbrīns par savu draugu aizvien pieauga. Kā filmā?

-   Lai nu tas tagad paliek, Dibaks sacīja, vicinādams kontroldarba jautājumus un atbildes. Mums vēl pāris stundu jāmācās, ja vispār reiz gribam tikt galā ar šo kontroldarbu.

Dienu pēc kontroldarba, kuru abi zēni nokārtoja ar augstākajām atzīmēm klasē, Breda Blenerhasita tēvs Harijs abus ielūdza uz svinīgām pusdienām kādā centra restorānā netālu no sava grāmatu antikvariāta. Breda māte bija mirusi, un viņam ar tēvu bija ļoti tuvas attiecības. Šķiet, tik tuvas, ka zēns bija izstāstījis tēvam, kā viņam izdevās sasniegt tik teicamus rezultātus kontroldarbā. Taču Blenerhasita kungs nevis nolasīja bargu lekciju par blēdīšanos, ko Dibaks sagaidīja un noteikti bija pelnījis, bet pasmaidīja un izteica Dibakam pateicību.

-   Ko jūs sacījāt? Dibaks jautāja, gandrīz aizrīdamies ar hamburgeru.

-   Es domāju, ka tava rīcība liecina par milzu atjautību un attapību, Harijs Blenerhasits paskaidroja. Nav daudz tādu zēnu, kas varētu paiet garām kabeļtelevīzijas novērošanai, apiet trauksmes signālu un uzlauzt seifa kombināciju. Tu izdarīji diezgan iespaidīgu mazu ielaušanās zādzību, mans jaunais draugs. Tik tiešām, nelielu, perfektu laupīšanu.

Dibaks paraustīja plecus, diez vai gribēdams bezbailīgi atzīties noziegumā, ja tā būtu kāda viltība, lai

ievilinātu vinu atzīšanās slazdā. »

Breda tēvs iedzēra kafiju un kādu brīdi klusēja. Ar nemierpilno pieri, plato, nervozo smaidu un ķiršveida degunu Harija Blenerhasita ģīmis izskatījās pēc klauna sejas bez grima. Vai tu domā, ka varētu paveikt ko tādu vēlreiz? Es domāju, kādu ielaušanās zādzību.

Dibaks piesardzīgi paskatījās uz Bredu. Tavs tēvs joko, vai ne? viņš dusmīgi jautāja. Ja viņš joko, tad, pirmkārt, man nepatīk, ka tu viņam esi to izstāstījis. Un, otrkārt, es atsakos jebko par to runāt tā iemesla dēļ, ka tas varētu mani iegāzt. Ja mana māte to uzzinās, man gals klāt. Mūsu attiecības jau tā ir diezgan sliktas.

-     Bak, viss ir kārtībā, Breds neatlaidās. Goda vārds. Lūdzu, tikai uzklausi manu tēvu, labi? Viņš tev grib izteikt lietišķu piedāvājumu.

-    Labi, Dibaks piekrita, es klausos.

-   Pirms kāda laika, Blenerhasita kungs iesāka, es biju Minhenē Vācijā. Saistībā ar manu nodarbošanos esmu retu grāmatu un gravīru tirgotājs. Un kādā vecā veikalā atradu mapi ar tehniskiem zīmējumiem, kurus bija darinājis Pauls Futerneids, dārglietu modelētājs, kas bija strādājis kopā ar slaveno Kārlu Faberžē. Es nopirku šos zīmējumus un atklāju, ka viens no tiem bija rasējums Vācijas feldmaršala zizlim, kurš būtu aptuveni pusotras pēdas garš, gatavots no ziloņkaula, inkrustēts ar briljantu kniedēm un zelta ērgļiem.

Bet sevišķi interesanti likās tas, ka zizlim bija tukšs vidus, kurā atradās slepens nodalījums, ko varēja atvērt, nospiežot pareizo kniedīšu un ērgļu kombināciju. Kļuva skaidrs, ka slepenais nodalījums veidots, lai paslēptu kaut ko ļoti vērtīgu; tad atklāju, ka zizlis bija piederējis Hermanim Gēringam.

-    Kas ir Hermanis Gērings? paraustījis, plecus, Dibaks pajautāja, jo pēc tā, kā Harijs Blenerhasits bija izrunājis šo vārdu, likās nepārprotami, ka tas bija kāds, par ko viņam būtu vajadzējis zināt.

-   Viņš bija Hitlera vietnieks un arī nacistu bruņoto spēku komandieris Otrajā pasaules karā, Breds paskaidroja.

-    Un kas ar to notika? Dibaks jautāja. Ar īsto zizli?

-    Es tev izstāstīšu, Blenerhasita kungs turpināja. 1945. gadā, mēnesi pēc sabiedroto uzvaras Eiropā, kad Savienoto Valstu armija atradās Vācijā un vāca kara trofejas, ģenerālis Pečs, ASV 7. armijas komandieris, sagūstīja Gēringu un zizli nodeva prezidentam Harijam Trūmenam.

-    Kopš tā laika, Breds sacīja, tas ir izstādīts kara muzejā Fortbeningā Džordžijas pavalstī. Es gribu teikt, tas vienkārši atrodas tur, Bak. Daudzi cilvēki to ir turējuši rokās, bet līdz šim, šķiet, neviens nav atklājis mehānisma noslēpumu un, vēl svarīgāk, nav atradis to, ko Gērings pirms sagūstīšanas būtu varējis tur paslēpt. Varbūt briljantus. Tētis apgalvo, ka Gērings esot bijis apsēsts ar briljantiem.

Dibaks bija kā apburts. Viņam patika stāsti par Otro pasaules karu un arī nostāsti par pazudušiem dārgumiem, un šis nu bija par abiem. Oho! viņš iesaucās.

-    Nez, cik daudz briljantu varētu ievietot Vācijas feldmaršala zizli?

-   Mēģināsim to noskaidrot, labi? Blenerhasita kungs nolika uz galda burbuļplastmasā ievīstītu priekšmetu.

-    Redzi, Bak, pēc oriģinālā rasējuma esmu licis izgatavot kopiju. Šis zizlis ir no sveķu masas, un briljanti ir imitācija, bet tas izskatās un rada iespaidu, ka ir īstais. Viņš atbīdīja iepakojumu, atsedzot viltoto zizli. Pacēlis to, viņš sāka spaidīt kniedes un tad ērgļus. Mehānisms, protams, darbojas kā pulkstenis.

Kamēr viņš runāja, viens no briljantiem nosētajiem gala vākiem atvērās, un, apgriežot zizli otrādi, Harijs Blenerhasits izbēra uz galda vairākas riekšavas Brazīlijas riekstu. Te ir trīsdesmit pieci rieksti, viņš teica. Ja katrs no šiem riekstiem būtu briljants, Bak, vai vari iedomāties, cik daudz tie būtu vērti?

-    Miljoniem, Baks, plati smaidot, noteica.

-   Trešdaļa no tā, ko mēs atrastu, ir tava, Bak, Breds sacīja. Vienīgais, kas tev jāizdara, draudziņ, izmantojot savu īpašo kramplauža prasmi: Fortbeningas kara muzejā ir jāsamaina šis zizlis pret īsto.

Dibaks kādu brīdi padomāja. Naudai nebija nekādas nozīmes: tā kā viņš bija džins, tad varēja iegūt naudu, kad vien vēlējās. Bet piedzīvojumi un izpriecas bija daudz grūtāk pieejamas tādā vietā kā Palmspringsa, kur dzīvo tik daudz vecu cilvēku, un Breda tēva ierosinājums likās kā satraucoša dēka. Tas pat nebūs noziegums, viņš sprieda, noteikti ne, ja kaut kad vēlāk viņš īsto zizli atkal atliktu atpakaļ. Runājot par to, kas tajā atradās iekšā, diez vai tā būtu zagšana. Dibaks tiešām nevarēja saprast, kā var nozagt to, par ko muzejā nevienam nav ne jausmas. Bet vai Baks varēs šo darbu paveikt, neatklājot Blenerhasitiem savu mazo noslēpumu, ka viņš ir džins? Jo tas samaitātu visu: viņus vairāk interesētu saņemt trīs vēlēšanās nekā to, kas apslēpts Gēringa zizlī. Paturēt slepenībā, ka viņš ir džins, varētu izrādīties sarežģītāk nekā samainīt zižļus.

Sarežģīti, bet neiespējami ne. Dibaks sāka māt ar galvu.

-   Vai gribi teikt, ka piedalies? Breds satraukti jautāja. Tu to izdarīsi?

-   Protams, izdarīšu, Dibaks apliecināja un pasmaidīja. Tā, viņš nodomāja, būs lieliska izprieca.

Visi trīs aizlidoja uz Atlantu Džordžijas pavalstī. Tur viņi iznomāja mašīnu, aizbrauca sešdesmit jūdzes dienvidu virzienā uz Fortbeningu un apmetās tuvējā viesu namā. No turienes viņi aizgāja dažus kvartālus uz austrumiem līdz Kājnieku muzejam, kur bija izstādīti dažādi ieroči, uniformas, ķiveres, braucamrīki un citi priekšmeti. Starp tiem bija feldmaršala Hermaņa Gēringa zizlis.

-    Grūti tam noticēt, vai ne? Blenerhasita kungs piezīmēja. Visus šos gadus tas ir atradies šeit, un nevienam nav ienācis prātā, ka tam ir tukšs vidus. Nu ko, zēni?

Bet Dibaks klausījās tikai pa ausu galam. Viņš jau mēģināja izdomāt plānu. Ieraugot pārnēsājamu dzērienu skapīti, kas reiz bija piederējis ģenerālim Ulisam Grantam, viņam iešāvās prātā kāda ideja. Viņš varētu transubstanciēties un paslēpties vienā no dzintarkrāsas stikla pudelēm līdz tam laikam, kad muzejs būs slēgts. Tas būtu pavisam viegli. Bet veikt otru transubstanciāciju ar īsto zizli rokā nebūtu iespējams tā vienkāršā iemesla dēļ, ka džina spēks neiedarbojas uz briljantiem. Bija skaidrs, ka zizli nāksies kaut kur paslēpt un vajadzēs iznest to laukā kādā citā veidā. Bet kā? Dibaks atrada atbildi muzeja veikalā. Un tā bija tik skaidra, ka viņš sāka skaļi smieties pats par savu atjautību. Viņš paslēps īsto zizli kāda plakāta futrālī un, kad nākamajā rītā muzeju atvērs, mierīgi to nopirks.

-    Vai tu domā, ka vari to izdarīt? Breds jautāja, dzirdot Dibaka smieklus.

-    Protams.

Dibaks ieskatījās rokas pulkstenī. Muzeju slēgs pēc dažām minūtēm, un, nojauzdams, ka Blenerhasita kunga mugursomā atradās viltotais zizlis, Dibaks lika, lai Harijs to atdod viņam. Nekas nevar līdzināties tagadnei, viņš teica. Es to izdarīšu šonakt. Bet neceriet redzēt mani ātrāk kā rīt no rīta. Pēc tam kad muzejs būs atvērts. Labi?

Harijs Blenerhasits noņēma mugursomu un pasniedza to zēnam, taču Dibaks juta, ka viņš par kaut ko ir uztraucies.

-    Kas noticis? Dibaks noņurdēja, izbolīdams acis uz augšu. Aukstas kājas?

-    Varbūt. Saproti, tu esi tikai bērns, Blenerhasita kungs paskaidroja. Ja kas saies grīstē, tad cietumā ieliks mani, nevis tevi.

-     Esiet mierīgs, Dibaks centās viņu pārliecināt. Viss būs kārtībā. Ticiet man. Ir kāds labais džins, kas uzrauga mani.

Tā, protams, bija taisnība. Dibaka māte arī bija džine, kaut gan viņa diez vai būtu atbalstījusi pasākumu, kurā dēls bija iesaistījies. Doktore Zahertorte domāja, ka Dibaks kopā ar Bredu un Blenerhasita kungu apceļo

Amerikas pilsoņu kara kauju vietas. Tā Dibaks viņai bija teicis. Zēns nebija īpaši apsvēris, ko viņa varētu nodomāt. Šobrīd viņam rūpēja vienīgi gaidāmā izprieca.

-     Harij, es zinu, ko daru, viņš teica. Ticiet man, jūs būsiet pārsteigts par to, uz ko esmu spējīgs.

Dibaks turēja doto vārdu un nākamajā rītā pusvienpadsmitos, aptuveni pusstundu pēc tam, kad kara muzejs bija atvērts, viņš atgriezās Fortbeningas viesu namā ar platu smaidu sejā un lielu plakāta futrāli rokā.

-   Paldies Dievam, Breda tēvs noelsās, tu esi sveiks un vesels.

-    Protams, man nekas nekait, Baks atbildēja.

-    Vai tev tas ir? Breds jautāja. Tas zizlis?

-    Šī nav forta karte, Dibaks teica. Skaidrs, ka man tas ir. Viņš noņēma plakāta futrālim vāku un ļāva zizlim izslīdēt uz Breda gultas.

-   Viņš to ir dabūjis! Blenerhasita kungs iesaucās un kādu laiku kopā ar Bredu lēkāja pa istabu. Kad prieki bija galā, viņš izdvesa skaļu atvieglojuma nopūtu un aizslēdza istabas durvis. Es sāku no tiesas uztraukties, vai tik ar tevi kaut kas nevarētu būt noticis, Bak. Tu biji projām tik ilgi.

-    Tādā lietā vajadzīga pacietība, Dibaks skaidroja. Bet pacietība prasa laiku. Varbūt tāpēc kramplaužus mēdz salīdzināt ar kaķiem, nevis plušķiem. Viņš nometās uz gultas blakus zizlim un atbīdīja matu šķipsnu no acīm. Ģērbies džinsos un T kreklā, ar motociklista zābakiem kājās viņš drīzāk izskatījās pēc jaunas rokzvaigznes, nevis kaķim līdzīga kramplauža.

-   Tu droši vien esi izbadējies, ieminējās Breds, kurš tagad juta milzīgu bijību pret savu klasesbiedru.

Dibaks jau gribēja teikt, ka nemaz nav izsalcis, jo bija sagādājis sev brokastis, atrazdamies vienā no Granta pudelēm, bet laikus aprāvās. Jūtos pārāk satraukts, lai būtu izsalcis, viņš aizbildinājās. Vecīt, tā tik ir izprieca.

Blenerhasita kungs godbijīgi paņēma zizli. Nespēju ticēt, ka tiešām to turu rokās, viņš teica. Tā ir kā vēsture manā acu priekšā.

Dibaks, kura interese par vēsturi aprobežojās ar vecām kara filmām, iecietīgi pasmaidīja. Jā, tā liekas, viņš piekrita un gaidīja, kad vīrietis ķersies pie interesantās daļas.

-    Man gandrīz bail to atvērt, Blenerhasita kungs atzinās un kļuva nervozs. Piere viņam sāka svīst. Viņš iekoda lūpā un saviebās. Ja nu galu galā tur iekšā nekā nav.

-    Ir tikai viens veids, kā to uzzināt, Dibaks sacīja. Aiziet, Blenerhasita kungs, veriet to vaļā. Neziņa mūs beidz vai nost.

Harijs Blenerhasits piespieda zižļa briljanta kniedes un zelta ērgļus tādā secībā, kā bija aprakstījis Futerneids oriģinālajā zīmējumā. Tiklīdz tas bija izdarīts, atskanēja kluss klik un viens no gala vākiem, uz kura bija attēlots briljanta ērglis ar nacistu kāškrustu nagos, viegli atvērās.

-    Nudien iespaidīgi, Dibaks iesaucās, pielēcis no gultas cerībā, ka, apgriezis zizli otrādi, Blenerhasita kungs uz pārsega izbērs briljantus.

Smaidi sejās sastinga, jo no astoņpadsmit collu garā zižļa neizkrita itin nekas. Ne briljanti, ne viena vienīga zelta monēta. Blenerhasita kungs pacēla zizli pie acs kā teleskopu un norūpējies ieskatījās tukšumā.

-    Pagaidiet mirkli, viņš teica. Tur iekšā kaut kas ir. Šķiet, sarullēti papīri. Viņš izvilka tīstokli, uzmanīgi to attina un skaļi noelsās.

-    Tikai nesakiet, ka esmu pievācis Gēringa plakātu futrāli, Dibaks ierunājās.

-   Īstenībā, Bak, tieši to tu, manuprāt, esi nozadzis. Harijs Blenerhasits sāka smieties. Tikai" tie nav plakāti. Tās ir bilžu skices.

• Bilžu skices? Breds sarauca pieri. Man tās neatgādina nevienu bildi, ko jebkad būtu redzējis.

Tā bija taisnība. Šie bija zīmēti uz bieza, veca papīra un izskatījās pēc ainām no Bībeles.

-    Tu mani pārproti, viņa tēvs sacīja, plati smaidīdams. Tavuprāt, bilde ir tikai kāds kustīgs attēls televīzijā.

-    Man arī šķiet tāpat, Dibaks atzinās.

-   Bet skice ir īstais vārds zīmējumam, kas veidots kā uzmetums gleznai. Hermanis Gērings bija ievērojams mākslas kolekcionārs. Neesmu nekāds eksperts, bet šie te liekas vecmeistaru zīmēti. Sis izskatās, it kā to būtu skicējis Leonardo da Vinči. Un šo Mikelandželo. Tāpat šo. Un šis varētu būt Rafaēla zīmēts. Bet tas varētu būt vēl viens Leonardo da Vinči. Jādomā, ka šiem zīmējumiem kaut kādā veidā bija lemts uzturēt veco Gēringu pēc kara. Tikai viens no tiem, iespējams, maksātu vismaz desmit vai piecpadsmit miljonus dolāru. Un te ir seši. Nē, pagaidiet. Pieci. Sestais nemaz nelīdzinās pārējiem. Neesmu drošs, kas tas ir. Tas izskatās daudz jaunāks. Patiesībā tam nav nozīmes. Pēc pavirša vērtējuma, pārējie pieci zīmējumi varētu būt vismaz septiņdesmit piecus miljonus dolāru vērti.

-   Labi! Dibaks iesaucās un uzsita pa Breda pastiepto plaukstu. Man vienmēr patikušas zīmētas bildītes.

-    Man arī, otrs zēns piekrita. Ko mēs tagad darīsim, tēt?

-     Brauksim atpakaļ uz Palmspringsu. Tiklīdz būšu atgriezies mājās, sazvanīšu kādu no lielajiem muzejiem, kam ir daudz naudas, un noskaidrošu, vai tie nav ieinteresēti pirkt. Ja muzeji nebūs ieinteresēti, izmēģināsim izsoļu namus. Viņš pārliecinoši pamāja ar galvu. Varat man ticēt, zēni, pircēji būs. Pasaulē netrūkst cilvēku, kas spētu nogalināt, lai iegūtu vienu no šiem zīmējumiem.

2. nodaļa DZIMŠANAS DIENAS SVINĪBAS

Džons un Filipa Gonti gatavojās svinēt savu pirmo dzimšanas dienu kā džini, jo tiem visas iepriekšējās nemaz netiek skaitītas. Džina pirmā īstā dzimšanas diena iekrīt tikai nākamajā gadā pēc gudrības zobu izraušanas un sava spēka iegūšanas.

-    Vai tu gribi teikt, ka es esmu tikai gadu vecs? Džons jautāja savai mātei džinei.

-    Tā tas ir, mīļais, Gonta kundze atbildēja.

Džons šķita šausmu pārņemts. Tu joko.

-   Vai tas nozīmē, ka uz mūsu tortes būs tikai viena svecīte? Filipa jautāja.

-    Tieši tā. Starp citu, šo paražu uz tortes iedegt uguni cilvēki ir aizguvuši no mums.

Bet Džons nespēja rimties. Tas taču nav godīgi, viņš neatlaidās, un savā ziņā ir mulsinoši. Saproti, ja kāds, atnācis uz mūsu dzimšanas dienu, to atklās, viņš smiesies.

-     Tavām bažām neredzu iemeslu, mīļais, Gonta kundze viņu mierināja. It īpaši tāpēc, ka ieradīsies tikai džini. Baidos, ka tā ir vēl viena tradīcija, kas jums jāievēro.

Lai gan dvīņi bija gribējuši ielūgt uz svinībām savus laicīgos draugus, bija skaidrs, ka Gonta kundze jau izlēmusi citādi. Un viņi saprata, ka strīdēties ar māti nav jēgas. Kopš atgriešanās no Babilonas Gonta kundze, šķiet, bija atturīgāka un mazāk pacieta savu bērnu iebildumus. Tie abi dzīvoja laimīgā neziņā, ka drīz viņa bērnus pametīs, lai kļūtu par nākamo Babilonas Zilo džini.

-    Daudz džinu jau arī nemaz nebūs, viņa piebilda.

-   Šogad jūsu dzimšanas diena sakrīt ar Samumu, kas ir džinu svētku diena, tāpēc lielākā daļa Ņujorkas džinu būs izbraukuši no pilsētas. Viņa paraustīja plecus.

-    Tomēr tur neko nevar līdzēt. Būtu gluži neiedomājami rīkot pirmās svinības kādā citā, nevis jūsu īstajā dzimšanas dienā.

-    Samums? Filipa atkārtoja. Kas tas ir?

-    Burtiski tas nozīmē "dūmus bez uguns", Gonta kundze paskaidroja. To, kas notiek transubstanciācijas laikā. Samums ir diena, kad mēs, džini, svinam savu izredzēto izcelsmi.

-    Bet mēs nepazīstam džinu bērnus, Džons sacīja.

-    Izņemot Dibaku.

-    Un to briesmīgo Lilitu de Gūlu, Filipa piebilda.

-    Viņu es nekādā ziņā neielūgšu.

-    Esmu jau ielūgusi dažus citus lampas bērnus, Gonta kundze teica. Protams, vairākums būs ārpus pilsētas kopā ar vecākiem. Bet daži ir teikuši, ka varot atnākt.

-    Daži? Džons ieinteresējās. Cik?

-    Četri, Gonta kundze atbildēja.

-   Izklausās drīzāk pēc kāršu partijas, nevis viesībām, Džons piebilda.

-     Tas tiešām nebūs nekas īpašs, ja mēs neiesim iepirkties, Gonta kundze aizrādīja.

Viņi aizgāja dažus kvartālus līdz kādam mazam lielveikalam Trešajā avēnijā, kur Gonta kundze nopirka pārtikas preces un laikrakstu. Virsraksts pirmajā lappusē vēstīja, ka notikusi ielaušanās vēl vienā zobārsta kabinetā Manhetenā jau desmitā šomēnes. Džons un Filipa iesteidzās veikalā, cenzdamies neievērot bezpajumtnieku, kas sēdēja pie ieejas, netīrajā rokā pastiepis tukšu papīra krūzīti un diedelēdams "lieku sīknaudu". Par pārsteigumu bērniem, nemaz nerunājot par vēl lielāku bezpajumtnieka pārsteigumu, Gonta kundze atvēra savu maku, izņēma piecdesmit dolāru banknoti un salocītu ielika to papīra krūzītē. Iepriecinātais vīrietis piecēlās, noņēma savu nosmulēto beisbola cepuri un daudzkārt viņai pateicās. Lielveikalā abi bērni neticīgi uzlūkoja māti.

-   Piecdesmit dolārus, nogrozījis galvu, teica Džons. Tu tam vecim iedevi piecdesmit dolāru. Tu, protams, gribēji dot viņam tikai piecus.

-    Nē, mīļais. Es viņam iedevu tieši tik, cik biju nodomājusi.

-    Bet piecdesmit dolāri, Džons nerimās. Ko viņš iesāks ar piecdesmit dolāriem? Saproti, viņš tos var gluži vienkārši izniekot.

-   Tāds visdrīzāk arī ir mans mērķis, Gonta kundze sacīja.

-    Tu zini, ko es domāju. Vai tu vienmēr bezpajumtniekiem dod piecdesmit dolāru?

-    Iespējams, viņa atbildēja. Kādreiz es pati biju bezpajumtniece un zinu, ko tas nozīmē dzīvot uz ielas.

Skatoties uz Leilu Gontu ar viņas kažoku, strausa spalvu rokassomu un Manita Del Plata kurpēm, ikvienam būtu grūti tam ticēt kur nu vēl viņas bērniem. Gonta kundzei piemita valdzinājums kā garšīgai trifelei šokolādes smarža. Bet Filipa atminējās, ko viņu tēvocis Nimrods dvīņiem bija stāstījis par māti.

-   Nimrods mums stāstīja, ka tu esot bijusi bezpajumtniece, kad tu satiki tēti. Vai tā tiešām ir taisnība?

-   Tā tas ir. Un pēc atgriešanās no lielveikala Gonta kundze saviem bērniem izstāstīja visu.

-   Vai jūs kādreiz ir mākušas šaubas par to, kāpēc visi džini ir bagāti? viņa jautāja.

Filipa paraustīja plecus. Diezgan grūti iedomāties, ka džini varētu būt nabadzīgi, viņa teica. Ja tev ir vara izpildīt trīs vēlēšanās un tamlīdzīgi, es tomēr šaubos, ka nāktos pārtikt no labdarības.

-   Ja vien tu neesi izraidītais džins, Džons iebilda, kas spiests dzīvot Kafura namā Kairā, kur lietot džina spēku ir stingri aizliegts.

-   Ir arī daži tādi džini, Gonta kundze sacīja, kuri ir apšaubījuši iespēju paturēt savā īpašumā vispār jebkādu bagātību. Es runāju par džinu kultu, kas sevi dēvē par eremītiem un tiecas atdarināt eņģeļu un svēto dzīvi, iztiekot bez jelkādas mantības. Kādu laiku arī es biju eremīte. Un tev taisnība, Filipa, tā es satiku jūsu tēvu. Viņš domāja, ka esmu tikai vēl viena bezpajumtniece Ņujorkā, tomēr mēģināja man palīdzēt, un tāpēc es viņā iemīlējos un apprecēju viņu. Lai arī jūsu tēvs ir mazs augumā, toties viņam ir dāsna sirds.

-   Tātad Ņujorkā ir daži bezpajumtnieki, kas īstenībā ir džini? Džons jautāja.

-     Ne tikai Ņujorkā. Arī Londonā, Kalkutā, Kairā. Visur. Un nejau tikai džini tā dzīvo. Daži ir eņģeļi. "Lai brāļu mīlestība turpinās," ir teikts, "un neaizmirstiet uzņemt svešiniekus, jo tā daži nejauši ir uzņēmuši eņģeļus." Tāda ir filozofija, saskaņā ar kuru eremīti dzīvo visu savu mūžu. Vienīgais, pēc kā viņi tiecas, ir nest labu veiksmi patiešām cienīgiem laicīgajiem*: Cilvēkiem, kas izdara viņiem labu pakalpojumu, neapzinoties, kam tie īstenībā palīdz.

-   Un tāpēc tu tam vīrietim iedevi piecdesmit dolāru, Filipa secināja. Gadījumā, ja viņš būtu džins.

-    Gadījumā, ja viņš būtu eņģelis, Filipa. Es mierinu sevi ar domu, ka zinu, kad stāvu blakus kādam citam džinam. Bet eņģeļi, būdami daudz varenāki par mums, labāk prot arī maskēties. Īstenībā viņi var izdarīt gandrīz jebko, kas vien ienāk prātā.

-    Tas izklausās ļoti cēli būt par eremītu, Džons piebilda.

-    Jā, laikam gan, māte piekrita. Bet tas ir saistīts arī ar briesmām. Tāpēc es gribu, lai jūs man apsolītu, ka nekad nekļūsiet par eremītiem. Vismaz tik ilgi ne, kamēr nebūsiet vecāki. Vienmēr es nebūšu tuvumā, lai jūs aizsargātu.

Dvīņiem tas šķita ļoti dīvaini. Dzīve bez mātes viņiem likās neiedomājama. Bet viņi tik un tā apsolīja nekļūt par eremītiem. Pēc tam kad pārtikas preces bija nonestas lejā virtuvē, Leila paziņoja, ka viņai esot kas svarīgs, ko abiem parādīt.

-   Iepriekš, kad pieminēju jūsu tēva dāsno sirdi, viņa teica, man ienāca prātā, ka jūsu pirmā džinu dzimšanas diena ir lielisks iegansts, lai jūs apskatītu savus dvēseles spoguļus.

-    Kas ir dvēseles spogulis? Filipa jautāja.

-   Sinopadoss. Vai tad Nimrods jums nekad nav stāstījis?

-    Nē.

-    Nāciet man līdzi, Gonta kundze aicināja. Jums būs vieglāk pašiem to apskatīt. Un viņa bērnus uzveda bēniņos, kur viņiem agrāk nekad nebija ļauts ieiet.

-    Tu vienmēr teici, ka te esot sikspārņi, Filipa atgādināja, kamēr māte pavilka uz leju kāpnes, kas veda augšup uz tumšu lūku. Es nevaru ciest sikspārņus.

-    Tāpēc jau tā teicu, Gonta kundze atzinās. Lai atrunātu jūs jebkad nākt šurp.

Viņi uzkāpa augšā pa šķērskokiem. Gonta kundze taustījās pēc gaismas slēdža, atrada to, iededza ļoti blāvu spuldzi un, ejot iekšā, pieliecās. Dvīņi satraukti sekoja, nojauzdami, ka viņi ieraudzīs ko savādu, kas nekad nebija pieredzēts.

Bēniņos viņi pavērās apkārt. Neizskatīgas kartona kārbas uz cietkoksnes grīdas. Bet ne putekļi. Zirnekļu tīmekļi arī ne. Un, protams, neviena sikspārņa. Tikai spēcīga naftalīna smarža, uz ko Džons norādīja.

-    Sikspārņi necieš naftalīnu, Gonta kundze paskaidroja.

Izskatījās, ka jumts ir lieliskā stāvoklī. Jumtā bija iebūvēts logs, bet diena bija apmākusies, mākoņaina, un bēniņi šķita drūmi un ēnaini. Par spīti tam, Džons pamanīja plaisu sienā. Un uzreiz atpazina to.

-    Tā ir tā pati plaisa, kas atrodas aiz manas gultas galvgaļa, viņš sacīja. Tā, kura parādījās tieši pirms tam, kad mums izrāva gudrības zobus. Tā stiepjas augšup līdz pat šejienei.

-    Es ieteiktu tev sekot tai, Džon, māte ierosināja.

Plaisa aizveda viņus bēninu dziļumā, kur aiz aukstā ūdens rezervuāra, baltos palagos ietīti, stāvēja divi veci molberti.

-    Jūs atradīsiet to, ko meklējat, zem vecajiem, putekļainajiem pārklājiem, viņa teica.

Džons saņēma vienu, un Filipa otru.

-    Nu, aiziet, Gonta kundze skubināja,-redzēdama, ka viņi vilcinās. Ko jūs gaidāt?

-    Es baidos, Džons atzinās.

-    Es arī, Filipa piebalsoja.

Gonta kundze pārlaida acis bēniņiem. Labi, viņa teica. Te patiešām ir drūmi.

Viņa izrunāja vārdu, kuru lietoja, lai koncentrētu savu džines spēku, NEFELOKOKIGIA. Bēniņos kļuva gaišs un putekļainie pārklāji nokrita no molbertiem, atsedzot divus spoguļus.

Tie bija savādi, no metāla veidoti spoguļi ar izliektu stikla virsmu. Spoguļu aizmuguri rotāja smalks raksts. Dīvainākais bija tas, ka gaisma, kas krita pa logu un atstarojās no spoguļa, spilgti atklāja aizmugures smalko rakstu, bet gandrīz neko tā priekšpusē. Džons nostājās tieši pretī spogulim un paraustīja plecus.

-    Man tas nepielec, viņš sacīja. Vai nu es esmu vampīrs un man nav atspulga, vai tas ir kāds joks.

-   Neskaties uz priekšpusi, muļķīt, māte smiedamās teica. Tā tev neko nepateiks. Viņa pavēcināja roku. Ej uz aizmuguri. Tas ir sinopadusa darījumu gals.

Satraukuma pārņemti, dvīņi aizgāja uz bagātīgi rotāto austrumnieciska izskata spoguļu aizmuguri, no kurienes plūda starojošs tēls, it kā atstarots no citurienes, nevis no bēniņiem vecā, aristokrātiskā Ņujorkas mājā. Un, kamēr dvīņi kā savaldzināti raudzījās šajos tēlos jo tās bija viņu dvēseles Gonta kundze runāja ar viņiem, lietojot vārdus un jēdzienus, ko viņi līdz galam nespēja saprast.

-     Gars un matērija, ķermenis un dvēsele, miesa un psihe tikai džiniem ir dota spēja saprast noslēpumu, kur beidzas viens un sākas cits, un apzināties aplamības, ko gvelž salonu priesteri un modes āksti psihologi. Redzēt savu dzīvības avotu, bērni! Iedomājieties tikai, cik daudz laicīgo ir sapņojuši ieskatīties sevī un saprast, kas viņi īsti ir. Spoguļa vienā pusē pasaule ir bez jums, jo miesa ir laicīga. Un otrā pusē dvēsele, kas slēpjas ēnās. Bet tikai jūs to drīkstat redzēt. Nevienam citam, izņemot jūs, nevajadzētu uz to skatīties, jo tikai jūs varat ietekmēt, kāda tā izskatās. Tāpēc spoguļi ir paslēpti šeit augšā. Sinopadoss ir slepena lieta, katram džinam ļoti personiska.

Kādu brīdi viņa nerunāja, lai ļautu bērniem klusībā būt kopā ar savām domām.

-    Apburoši, Filipa nočukstēja, tikai ar grūtībām pazīstot to, ko viņa uztvēra kā sevi, jo šķita, ka šim koši krāsainajam veidolam piemita nepārtraukti mainīgs izskats, padarot to noslēpumainu un neaprakstāmu. Brīdi tas bija kas viens, un tad piepeši kas cits. Un tomēr bija patīkami skatīties, jo tas atgādināja to, ko reiz viņa bija redzējusi datorā, tā saucamo fraktāli, kas ir formu mainošs matemātiski radīts attēls cita attēla iekšpusē.

Džons domāja ļoti līdzīgi savai māsai. Tomēr uz brīdi viņš atcerējās tos piecdesmit dolārus, ko māte bija iedevusi bezpajumtniekam, un kaut kur sirds dziļumos zēns aptvēra, ka šī devība sagādā viņam raizes. Jau doma vien, ka māte būtu iedevusi piecdesmit zaļos kādam, kas ir mazāk cienīgs viņas dāsnuma nekā viņš pats, zēnam gremza. Mirklī, kad šī doma viņam iešāvās prātā, uz sinapodosa parādījās kaut kas tumšs un nepatīkams. Ļoti mazs, bet skaidri redzams. It kā šī zemiskā doma uzreiz būtu iezagusies viņa neaptraipītajā dvēselē kā melnas krāsas traips. Un tas viņu mazliet biedēja, jo kāda gan izskatītos viņa dvēsele, ja viņš izdarītu kaut ko tiešām sliktu? Apbrīnojami, viņš noelsās.

Lai kas ar jums notiktu, Gonta kundze sacīja, lai ko jūs darītu, jūs to ieraudzīsiet šeit, savā dvēseles attēlā. Iegaumējiet to, jo pat labākajiem no mums iekšā ir debesis un elle. Un tieši šeit jūs vienmēr uzzināsiet visu patiesību par sevi.

Dvīņu dzimšanas dienas svinībās ieradās nevis četri, bet tikai trīs bērni. Neatnāca Dibaks, un tas šķita īpaši neglīti, jo viņa māte doktore Dženija Zahertorte bija apsolījusi, ka viņš būs. Filipa par to nemaz nebija pārsteigta. Abās iepriekšējās tikšanās reizēs ar Dibaku viņš tai bija licies neaudzināts.

Sarūgtinājumu, ko Džons juta, atkal nesaticis viņu, drīz vien kliedēja Agatas Denionas klātbūtne, kas viņam šķita kā trīs vēlēšanās, sakopotas vienā. Pārējie divi džinu bērni, kuri ieradās uz dzimšanas dienu, bija Džonatans Mannijs un Uma Karuna Aijere abi vecāki un spēcīgāki, tāpēc no aukstuma cieta mazāk nekā Džons un Filipa. Džinu tradicionālo dzimšanas dienas liesmoto ēdienu vakariņās, kurās pasniedza sambukas garneles, piparu steiku, Sizetes plānās pankūkas un dzimšanas dienas torti, dvīņu trīs jaunie viesi runāja par sevi un atklāja, kā viņi katrs savā īpašā veidā bija nolēmuši palīdzēt laicīgajiem.

-   Es būšu vēlēšanos konsultante, Agata teica, un ieteikšu laicīgajiem, kā izvairīties no trīs vēlēšanos izšķiešanas. Saskaņā ar Bagdādes likumiem džinam, kurš piešķir vēlēšanās, ir aizliegts dot padomu, kā tās izlietot. Tā nu radās ideja, ka labs džins iedos manu vizītkarti ikvienam laimīgam cilvēkam, kam piešķirtas trīs vēlēšanās. Daudzējādā ziņā tas glaimos arī džina sirdsapziņai, ja laicīgais spēs vēlēties ko noderīgu. Jo tas nudien ir briesmīgi, kad jāizpilda vēlēšanās, zinot, ka tā novedīs pie ļauna.

Džonam šķita neiedomājami, ka viņš varētu nepiekrist Agatai. Tiesa, viņa pieredze par vēlēšanos piešķiršanu bija diezgan ierobežota. Tomēr Džons joprojām nespēja aizmirst, cik briesmīgi viņš jutās, kad bija spiests pārvērst Finliju Makrībiju par piekūnu.

Filipa vēroja savu brāli un priecājās, ka viņam patīk Agata, tomēr klusībā vēlējās, kaut tas nebūtu redzams tik uzkrītoši. Viņasprāt, pēc vēlēšanos konsultanta nebūtu nekādas vajadzības, ja skolās kārtīgi tiktu mācīta gramatika un laicīgie varētu nepārprotami pateikt tieši to, ko viņi grib. Tomēr, nevēlēdamās aizvainot savu viešņu, viņa savu viedokli paturēja pie sevis.

Džonatans Mannijs piebilda, ka atbalsta Agatas principus, turklāt tie esot iedvesmojuši viņu kļūt par psihiatru. Es nodomāju, ka varētu uzklausīt cilvēku problēmas, viņš sacīja, un izmantot džina spēku, lai tās izprastu. Anonīmi. Teiksim, ja kāds atnāktu pie manis, ieslīdzis depresijā, es mēģinātu pa kluso izdarīt ko tādu, lai vinu uzmundrinātu.

-    Piemēram? Filipa skeptiski pajautāja.

-    Es nezinu. Zinu tikai to, ka daudz labāk sokas, ja pavada mazliet veiksmes.

-    Jā, es pilnīgi piekrītu, Uma Aijere piebalsoja. Viņa pieklusināja balsi. Tāpēc esmu nolēmusi atteikties no savas cilts, bagātības un stāvokļa un kļūt par eremītu. No rītdienas es kļūšu par vienu no Ņujorkas bezpajumtniekiem un palīdzēšu cilvēkiem, kas tiešām pelnījuši trīs vēlēšanās. Darīšu labu anonīmi tā, kā tu teici, Džonatan. Mana māte to nezina. Tāpēc lūdzu, lai jūs visi apsolītu to turēt slepenībā.

Šīs cēlās sarunas lika dvīņiem justies mazliet vainīgiem, ka viņi vispār svin savu dzimšanas dienu. Viņi bija nodomājuši padižoties ar saviem jaunajiem klēpjdatoriem, ko bija uzdāvinājis tēvs, bet tagad tas šķita kaut kā nevietā. Ne viens, ne otrs no dvīņiem negribēja likties aprobežots un egoistisks šo nopietno jauno džinu acīs. Un viņi jutās atviegloti, kad viesības beidzot bija galā un viesi devās mājup.

-   Nudien negribētu daudz tādu dzimšanas dienu svinību, Džons paziņoja. Dzimšanas dienas svinību jēga ir tā, ka cilvēki tev pievērš lielu uzmanību. Viena diena gadā, kad nav nekāda vaina būt mazliet egoistiskam. Tomēr es jūtos tā, it kā svinības nemaz nebūtu man, bet kādam citam.

-    Es jūtos tieši tāpat, Filipa atzina. Taču pēc brīža viņa piebilda: Lai vai kā, bet man radās pārdomas, ka varētu būt jauki kādam palīdzēt. Kādam, kam palīdzība tiešām vajadzīga.

-    Kamēr laiks ir auksts, nav jēgas par to domāt, Džons sacīja. Kamēr neesam pieauguši, džina spēks darbojas vienīgi tad, kad ir karsts. Tu taču to zini.

-    Jā, protams. Tomēr sarunas ar jaunajiem džiniem uzvedināja uz domām, ka ir vajadzīga mērķa apziņa, tas arī viss. Man nepieciešama misija.

Filipai nebija ne jausmas, ka viņa un Džons drīz vien tādu uzņemsies.

Vienmēr gulēdams trauslā miegā, Džons pamodās pārliecināts, ka mājā kāds ielauzies. Iebrucēji viņam bija prātā kopš vakardienas, kad viņš bija dzirdējis māti sakām tēvam, ka ģimenes zobārsts doktors Mo Lars nesen esot kļuvis par ielaušanās upuri savā kabinetā Sestajā avēnijā. Nekas gan neesot nozagts, bet doktora pacientu kartītes bijušas izmētātas pa visu kabinetu.

Džons izzagās no savas istabas un, palūkojies pāri margām, saskatīja gaismu, kas kustējās aiz bibliotēkas durvīm. Karstā vasaras vakarā, bruņojies ar pilnu džina spēku, Džons būtu ticis galā ar kramplauzi pats. Bet nakts bija auksta, un viņam nebija citas izvēles kā brīdināt māti un tēvu.

Viņa tēvs Edvards bija maza auguma vīrietis, bet šo trūkumu aizstāja vīrišķība un drosme, un, tiklīdz Džons vecākiem bija pateicis par iebrucēju, Gonta kungs pielēca kājās un, no pagultes izķeksējis indiāņu kara vāli, bija gatavs mesties cīņā. Gonta kundze uz vāli noraudzījās ar zināmu skepsi.

-     Un ko tu esi nodomājis ar to darīt? viņa vīram jautāja.

-   Aizsargāt savu ģimeni, protams, Gonta kungs atbildēja.

-    Ed, labāk ļauj man ar to tikt galā, viņa teica, uzvelkot zīda rītasvārkus un uzaujot tiem pieskaņotas rītakurpes. Iespējams, ka tas nav parasts kramplauzis. Tas varētu būt kāds ifrīts, varbūt pat Ibliss, kas ieradies, lai atriebtos mūsu bērniem par to, ko viņi un mans brālis viņam nodarīja pērnvasar Kairā. Gonta kundze baiļu nejuta viņa devās lejup pa kāpnēm kā kareivīga karaliene.

Gonta kungs negribīgi nolika kara vāli. Kur ir Fila? viņš jautāja, noraizējies skatīdamies apkārt.

-   Joprojām guļ, Džons atbildēja. Lai mamma ar to tiek galā, tēt. Ja tas ir kāds džins, tad būs vajadzīgs kas vairāk par mohikāņu kaujas vāli, lai viņu-apturētu.

Viņš kopā ar tēvu zagās pakaļ Gonta kundzei un ieradās tieši laikā, lai redzētu, kā viņa atgrūž vaļā bibliotēkas durvis un ieslēdz gaismu.

Džons apslāpēja baiļu kliedzienu, ieraudzījis nevis vienu, bet divus kramplaužus. Abiem mugurā bija oranži krekli un kājās oranžas bikses, un viņu bārdainās sejas bija notraipītas ar dzeltenu krāsu kā mežoņiem. Viens no viņiem turēja Gonta kundzes strausa ādas somiņu, bet otrs senu tibetiešu naudas lādīti, kas bija atradusies uz bibliotēkas kamīna malas, cik ilgi vien Džons varēja atcerēties. Tad viņš izdzirda, ka māte izkliedza savu fokusa vārdu. To pavadīja skaļš rībiens, jo, lietots dusmās, džinu spēks vienmēr rada troksni. Tajā pašā acumirklī Džonu un viņa tēvu apžilbināja spožs uzliesmojums un skatu aizsedza dūmu mākonis. Kad viņi atkal ieskatījās bibliotēkā, abi vīrieši oranžajās drēbēs bija pazuduši. Viņu vietā uz grīdas, kur viņi bija stāvējuši, atradās divas sarkanvīna pudeles.

Gonta kundze notrausa putekļus no rokām, pacēla abas pudeles un pasniedza tās savam vīram. Lūdzu, ņem, viņa teica. Kāds mazumiņš, lai kompensētu tavu ievainoto vīrieša pašcieņu.

-    Droši vien tādas ir pārmaiņas, ja cilvēkus pārvērš par suņiem, Gonta kungs piezīmēja. Viņš aplūkoja pudeļu etiķetes. Kas tad mums te ir? Chāteau Lafite

Rothschild, 1966. gads. Un 1970. gads. Lieliska izvēle! Bet kāpēc tik dažādi gadi, Leila?

-    Tie ir gadi, kad kramplauži dzimuši, viņa vēsi paskaidroja.

-     Ko viņi gribēja dabūt, māt? Džons jautāja, ienākdams bibliotēkā.

-    Es arī netieku gudrs, Gonta kungs sacīja un, izvilcis korķi vienai no pudelēm, piepildīja sev glāzi. Šī lādīte bija dāvana manam tēvam no trīspadsmitā dalailamas.

Tikmēr Gonta kundze sadabūja mazu atslēdziņu, kas zelta ķēdītē karājās viņai kaklā, un ielika to tibetiešu lādītes slēdzenē. Vina atvēra vāku un, izņēmusi mazu, zilu samta maisiņu, izbēra tā saturu sev plaukstā. Pirmajā brīdī Džons cerēja ieraudzīt briljantus vai varbūt vairākas zelta monētas. Taču viņš saskatīja astoņus zobus.

-    Tie ir mūsu gudrības zobi, viņš atskārta. Ko gan kāds ar tiem varētu iesākt? Un kas bija tie puiši? Vai viņi bija džini? Vai viņi bija ifrīti?

-   Viņi bija laicīgie, Gonta kundze atbildēja. Pamanījusi vīru iecietīgi pasmaidām, viņa aši piebilda: Piedod, es gribēju teikt: cilvēki.

-   Viss kārtībā, Gonta kungs viņu mierināja. Par mani neraizējies, Leila. Es zinu, kas es esmu, un par to nekaunos. Viņš nogaršoja vīnu, skalinādams to mutē kā higiēnas šķidrumu. Beidzot dzērienu norijis, viņš izbrīnā pakratīja galvu un noteica: Jā, labs. Ļoti labs. Viņš iedzēra vēl un atzinīgi nostenējās. Vīns ielīst iekšās un pārņem tevi, savelk aukslējas, stindzina muti un nomērdē garšas kārpiņas. Te ir kaut kas no svina caurules, vecām teniskurpēm un upenēm, kā arī mazliet dinamīta.

-   Tā ir mana vaina, Gonta kundze sacīja, iebērdama zobus atpakaļ zilajā samta maisiņā. Man tos vajadzēja ielikt seifā jau pirms daudziem mēnešiem. Tiklīdz tev un Filipai tos izrāva. Nav iespējams paredzēt, kas varētu notikt, ja tie būtu nonākuši nepareizās rokās.

-   Kas, piemēram? Džons gribēja zināt. Kas varētu notikt?

-    Par to parunāsim rīt no rīta, mīļais, Gonta kundze teica. No bibliotēkas plaukta viņa izņēma grāmatu Droša stratēģija finansiālai brīvībai un atvēra to, atklājot iedobumu, kur atradās liela atslēga, ar ko viņa atslēdza ģimenes seifu. Tas bija ārkārtīgi glīts, aptuveni televizora lielumā, krāsots pelēkā un melnā krāsā, inkrustēts ar zeltu, un kādreiz bija piederējis Francijas imperatoram Napoleonam III. Gonta kundze ielika zilo samta maisiņu seifā un aizslēdza to.

-   Tur tie būs pilnīgā drošībā, Gonta kungs paziņoja, dzerdams jau otro vīna glāzi. Pat armija nevarētu tikt iekšā.

-    Tomēr, Gonta kundze iebilda, manuprāt, pienācis laiks, lai uzstādītu kādu papildu aizsardzību šai namā. īpašu un nāvējošu aizsardzību. Džiniem raksturīgu aizsardzību.

* * *

Nākamajā rītā Filipa rūpīgi pētīja nozieguma vietu un Džons visos sīkumos izskaidroja, kas bija noticis.

-    Par ko viņa tos pārvērta?

-   Par divām sarkanvīna pudelēm. Džons norādīja uz divām vīna pudelēm, kas atradās uz bibliotēkas galda.

-    Bet viena no tām ir pustukša, Filipa iebilda.

-    Tētis no tās izdzēra divas glāzes.

-    Es tam nespēju ticēt. Viņa paostīja atvērtās pudeles kakliņu.

Džons paraustīja plecus. Tu zini, cik ļoti viņam garšo dārgi vīni.

-   Jā, bet tas nav īsts vīns, kas piecas minūtes pirms dzeršanas staigājis apkārt, Filipa iebilda. Un tad vēl runā par jaunajiem džiniem. Viņa pakratīja galvu. Žēl gan, ka mamma tik ātri iekarst. Būtu bijis noderīgi uzzināt ko vairāk par tiem diviem vīriešiem. Tu saki, viņiem mugurā bija oranžas drēbes?

-   Jā. Viņi bija tādi savādi. Piere un vaigu kauli nokrāsoti dzelteni. Viņš norādīja uz grīdu. Un stāvēja gandrīz tur, kur pašlaik tu, kad viņa tos iznīcināja.

Filipa nometās četrrāpus un cieši nopētīja paklāju.

-    Ko tu dari? Džons jautāja.

-    Esmu redzējusi televīzijā, ka kruķi tā dara, kad notiek kāds noziegums. To sauc par pārmeklēšanu ar pirkstu galiem. Lai uzietu pierādījumus.

-    Kādus pierādījumus?

-   Šos. Filipa piecēlās kājās, kaut ko turēdama plaukstā. Tas bija mazs, apaļš, plakans slānekļa gabaliņš, kam malā bija izlūzis robs, it kā kādreiz tas būtu karājies pie kādas kaklarotas. Uz akmens plāksnītes bija uzgleznota oranža čūska un blakus tai kaut kas līdzīgs jautājuma zīmei bez punkta apakšā. Vai tu kādreiz esi to redzējis? viņa jautāja.

-    Nē.

-    Tad viens no tiem diviem puišiem to droši vien ir nometis. Aiziet, parādīsim to mammai.

Viņi uzkāpa mātes ģērbistabā un atrada viņu uzmanīgi vērojam stikla akvāriju, kas bija pilns ar pretīgākajām tropu zivīm, kādas viņi jebkad bija redzējuši. A, labi, viņa teica. Te jūs esat. Paskatieties, tā ir daļa no dažiem jauniem drošības pasākumiem, ko es ieviesīšu mājā. Tās ir pirajas. Šīs zivis apēdīs gandrīz visu, neliels bars nograuzīs dzīvu govi dažās minūtēs. -

Džons, bijības pārņemts, blenza akvārijā uz savādajām zivīm ar izvalbītajām acīm.

-     Akvārijs, protams, ir ložu drošs, viņa paskaidroja. Un tam ir arī uzlikts spēcīgs saistījums, tāpēc ir pasargāts no džiniem. No visiem džiniem, izņemot jūs abus un mani.

-    Ē, kā īsti šīs zivis mūs aizsargās? Filipa jautāja. Tās ir tur iekšā, bet mēs esam ārā.

-    Ieskaties ciešāk, Gonta kundze mudināja.

Filipa piespieda degunu pie stikla un redzēja, ka lielākajā akvārijā atradās otrs, mazāks akvārijs, vienīgi šķita, ka tas ir pildīts ar gaisu. Tur iekšā ir atslēga, viņa sacīja. Tā atrodas mazākajā akvārijā.

-    Tā ir seifa atslēga, Gonta kundze teica. Mazas gaisa slūžu durvis nodrošina iespēju izņemt atslēgu no otrā akvārija un nolikt to atpakaļ, neļaujot ieplūst ūdenim.

-   Es nesaprotu, Džons atzinās. Kāda jēga no mazākā akvārija? Neviens nebūs tik traks, lai bāztu roku lielajā.

-     Ak tā? Gonta kundze atrotīja piedurkni un iemērca roku akvārijā ar pirajām. Viss kārtībā, viņa mierināja, pamanījusi bērnu satraukumu. Tās man neuzbruks. Starp citu, jums arī ne. Bet dzīvnieki otrajā akvārijā ir pilnīgi cits stāsts. Ar tiem jums nāksies būt piesardzīgākiem.

-    Es skatos, Džons teica, bet neko neredzu.

Pasniegusies dziļāk ūdenī, Gonta kundze paklau-

dzināja pa otru akvāriju. Uzreiz divi lieli zirnekļi mēģināja uzbrukt viņas rokai, un Filipa aiz šausmām iekliedzās.

-   Phoneutriafera, Gonta kundze paskaidroja. Brazīlijas klejojošie zirnekļi. To ilkņi ir tik asi, ka var izcirsties cauri nagam. Pietiek tikai pusmiligrama indes, lai nogalinātu cilvēku vai džinu. Tāpēc, kad vēlaties paņemt šo atslēgu, jums vispirms jāpārliecinās, ka tie abi ir labi pabaroti.

-   Bet kāda tam visam nozīme? Džons jautāja. Kāpēc ir tik svarīgi aizsargāt dažus vecus zobus?

-   Vai tu nekad neesi dzirdējis par zobu feju, Džon? Viņa māte laipni pasmaidīja. Šis laicīgo paradums ir cēlies no senas māņticības, ko ietekmēja aizraujošas džinu saistības un paražas. Itin viss no džina ķermeņa mati, asinis, pirkstu nagi paliek saskarē ar šo džinu. Jo īpaši džina gudrības zobi. Tie ir rūpīgi jāsargā, jo tie ar džinu uztur kontaktu, kas turpinās visa mūža garumā. Izmantojot tos, persona, kas zinātu, ko dara, varētu pagatavot amuletu, lai pasargātu sevi no šā džina spēka. Vai ļaunāk varētu pagatavot talismanu, kas dotu tai pietiekami daudz spēka pār šo džinu, lai paverdzinātu viņu.

Un tieši tāpēc es veicu šos papildu piesardzības pasākumus, lai jūs abus aizsargātu. Biju domājusi, ka novērošanas kameras un signalizācijas sistēmas būs pietiekamas. Bet pēc tā, kas notika pagājušajā naktī, sapratu, ka biju kļūdījusies. Mēs nevaram atļauties būt atkarīgi no nejaušībām. īpaši pēc tā, kas ir noticis ar Dibaku.

-    Kas ar Dibaku ir noticis? Džons jautāja.

-   Viņš ir pazudis, Gonta kundze atbildēja. Dibaks nupat bija atgriezies no ceļojuma pa pilsoņu kara cīņu vietām kopā ar draugu no skolas un viņa tēvu, kad viņš pazuda. Tāpēc arī neieradās uz jūsu dzimšanas dienas svinībām.

-    Viņš uzradīsies, Džons bija pārliecināts. Jūs taču zināt, kāds ir Dibaks.

-    Baidos, ka šoreiz varētu būt ļaunāk, Gonta kundze sacīja. Abi laicīgie, ar kuriem viņš kopā devās ceļojumā, kāds Blenerhasita kungs un viņa dēls Breds, ir atrasti miruši savās mājās Palmspringsā. Turklāt aizdomīgos apstākļos. Šķiet, ka policija ļoti vēlas parunāt ar Dibaku.

-    Vai tad policijai varētu būt aizdomas, ka viņš tos nogalinājis?

Gonta kundze klusējot paraustīja plecus.

-    Tas nav iespējams! Džons iesaucās. Dibaks var būt rupjš, neuzticams, negodīgs, nerātns, bet viņš nav slepkava.

-   Viņš pārvērta vienu no klases zēniem par prusaku, vai ne? Filipa jautāja.

-    Tas bija tikai uz vienu dienu, Džons atbildēja, papurinādams galvu.

-   Klausieties, Gonta kundze sacīja. Šobrīd policija grib ar viņu tikai parunāt. Manuprāt, lai pārliecinātos, vai viņš ir drošībā, un izslēgtu viņu no izmeklēšanas, tas ir viss. Viņa pakratīja galvu un nopūtās. Un tam vajadzēja notikt tieši ar Dženiju Zahertorti. Pēc visa,

kas notika ar viņas meitu. >

-    Vai Dibakam ir māsa? Filipa jautāja.

-   Viņam bija māsa, Gonta kundze pārlaboja. Viņa bija vecāka par Dibaku. Bet arī viņa pazuda. Protams, tas bija pirms daudziem gadiem. Bet māte nekad nespēj samierināties, ja pazūd viņas bērns. Laulība ar Zahertorta kungu pēc tam nekad vairs nebija tāda kā agrāk.

-     Kas ar viņu notika? Filipa, šausmu pārņemta, jautāja.

-    Neviens skaidri nezina, māte atbildēja. Ieslodzīta pudelē vai lampā. Varbūt nonākusi cita džina verdzībā. Kas to lai pasaka? Bet nekad nejautājiet par to Dibakam vai viņa mātei, labi?

Dvīņi pamāja ar galvu.

-   Tā tomēr ir kaut kāda sakritība, vai tev tā neliekas? pēc pāris mirkļiem Filipa ierunājās. Tas, ka viņš pazūd un kaut kādi cilvēki ielaužas te, lai mēģinātu nozagt mūsu gudrības zobus. Varbūt abi šie gadījumi ir saistīti.

-    Saistīti? Gonta kundze saausījās. Kādā veidā?

-   Lai uz to atbildētu, Filipa sacīja, man vajadzētu zināt vairāk par to, kas notika Palmspringsā. Un, viņa ar uzsvaru piebilda, lai atrastu drošāku pavedienu nekā pusotras pudeles sarkanvīna.

Gonta kundze izskatījās nokaunējusies. Tev, protams, ir taisnība, Filipa. Tas bija impulsīvi no manas puses. Es biju dusmīga uz tiem diviem vīriešiem. Tāpēc, ka viņi bija ielauzušies, un dusmīga pati uz sevi par to, kā biju izturējusies pret jūsu tēvu. Jebkuram vīrietim vajadzētu būt tiesībām aizsargāt savu māju bez sievas iejaukšanās. Tas viņam lika justies vājam. Man likās, ka pāris pudeļu viņa iemīļotā vīna varētu atlīdzināt to, ka tiku galā ar tiem abiem tipiem pati.

-    Manuprāt, tas izdevās, Džons atzina. Viņš bija visai labā noskaņojumā pēc divām glāzēm tā vīna.

-   Tik un tā, Gonta kundze nerimās, Filipai ir taisnība. Būtu labi uzzināt vairāk par to, kas viņi bija.

-    Varbūt palīdzēs šis, Filipa sacīja, pasniegdama akmens medaljonu. Es to atradu bibliotēkā uz grīdas. Viens no kramplaužiem droši vien to nometis, kad tu ļaundarus pārvērti par vīnu.

Gonta kundze uzmanīgi nopētīja medaljonu. Tā izskatās pēc čūskas, viņa secināja. Pēc kobras, bet tiešām īsti nezinu. Toties es pazīstu kādu cilvēku, kurš zina. Rakšasasa kungu. Nav neviena cita, kas par šīm padarīšanām zinātu vairāk par viņu.

-   Varbūt mums vajadzētu viņam to aizsūtīt? Filipa ieminējās. Ar kurjeru.

-    Nav nekādas vajadzības, Gonta kundze sacīja. Es to nosūtīšu Nimrodam pa džinu iekšējo pastu.

-    Kas tas tāds? Džons jautāja.

-   Skatieties. Gonta kundze ielika mazo akmens medaljonu sev mutē un ar zināmām grūtībām to norija.

Kādu brīdi Džons un Filipa bija pārāk pārsteigti, lai ko teiktu.

-   Nimrods to atklepos pēc nepilnas stundas, Gonta kundze paskaidroja. Protams, tas darbojas tikai starp džiniem, kas ir tuvi radinieki. Turklāt starp pieaugušiem džiniem. Bet katrā ziņā ietaupa laiku. Nemaz nerunājot par to, ka tas mazina apetīti. Ņujorkā pat džins nedrīkst būt pārlieku tievs.

3. nodaļa UZ DZĪVĪBU UN NĀVI

Bija pagājis tik ilgs laiks, kopš Gonta kundze bija izmantojusi džinu iekšējo pastu, lai sazinātos ar savu brāli Nimrodu, ka viņa aizmirsa ievērot parasto kārtību: viņai vispirms brālim vajadzēja piezvanīt un pateikt, kas gaidāms. Ja tā būtu noticis, Nimrods izkārtotu tā, ka viņš, kad sūtījums pienāks, būtu vienatnē, lai izvairītos no neērtas situācijas. Taču viņš atradās sava zobārsta kabinetā Londonā, Vimpola ielā, kur viņam tīrīja un spodrināja zobus, un džinu iekšējā pasta sūtījums nebūtu varējis pienākt vēl nepiemērotākā laikā.

Mendija Mendibulara, zobu higiēniste, nupat beidza darboties ar ultraskaņas tīrītāju, kad pēkšņi viņa atkāpās no sava pacienta un noņēma aizsargmasku, atsedzot glītu seju, kas no šoka bija bāla.

Nimrods, kas vienmēr trakoti baidījās no zobārstiem kopš tā laika, kad pirms vairākiem desmitiem gadu viņam pašam izrāva gudrības zobus, šo zobu saknes bija tik dziļas, ka zobārstam doktoram Džoridam nācās saukt talkā citu pacientu no uzgaidāmās istabas, cirka stiprinieku Belkoni, lai saturētu knaibles, satraukts skatījās uz Mendiju Mendibularu. Kas ir? viņš jautāja. Vai augonis? Caurums zobā? Kaut kas šausmīgs? Kas īsti?

Mendija norija siekalas un norādīja uz Nimroda muti. Izskatās, ka kaut kas virzās augšup pa jūsu elpvadu, viņa teica. Kāds priekšmets.

-    Priekšmets? Nimrods piecēlās krēslā sēdus, norāva autu, kas viņam bija aplikts, un tad aizrīdamies sāka briesmīgi klepot. Ieslogiet mani pudelē, bet jums ir taisnība, viņš izdvesa starp burbuļojošiem trokšņiem. Viņš jau bija sapratis, kas notiek. Uz īsu brīdi viņš nolādēja Leilu, ka tā lietojusi džinu iekšējo pastu, iepriekš viņam to nepaziņojot. Tomēr tajā pašā laikā viņš bija iepriecināts, ka attiecības starp abiem bija tiktāl atjaunojušās un ievirzījušās normālās sliedēs, lai

māsa viņam kaut ko nosūtītu šādā veidā.

Pagāja vēl brīdis, tad Nimrods pacēla roku pie mutes, izspļāva priekšmetu plaukstā un uzmanīgi to nopētīja.

-    Kas tas ir? jautāja Mendija Mendibulara, kura vienu mirkli bija iedomājusies, ka tas varētu būt kāds citplanētu parazītisks radījums, kas bija dzīvojis Nimroda ķermenī līdzīgi kā fantastikas filmās.

-    Tas varētu būt akmens medaljons.

-    Tiešām? Bet kā tas tur nokļuva?

Nimrods pasmaidīja, mēģinādams izdomāt kādu izskaidrojumu, kas būtu cilvēciski saprotams. Es to nejauši noriju, viņš teica, kad vēl biju bērns. Acīmredzot tas tur bijis visu laiku.

Mendija Mendibulara šķita skeptiski noskaņota.

-    Ko? Nimrods turpināja. Vai jūs nekad neesat norijusi kādu svešķermeni, kad bijāt bērns, Mendibularas jaunkundz? Kādu monētu? Varbūt pogu. Nē? Es reiz noriju pat pulksteni. Nemaz nerunājot par dažiem metamajiem kauliņiem un filmas rullīti. Šai ziņā vienmēr esmu bijis līdzīgs pelikānam. Aizdedziet manu lampu, jo es pilnīgi biju aizmirsis par šo mazo medaljonu.

Nimrods vairs nepūlējās attaisnoties. Viņš saprata, ka situāciju padara vēl ļaunāku, un, aiziedams no kabineta Vimpola ielā, viņš smaidīja, mēģinādams iedomāties, kāda būtu varējusi izskatīties Mendibularas jaunkundzes seja, ja viņš tai būtu izstāstījis par dažiem citiem iespaidīgākiem priekšmetiem, kurus viņš bija sūtījis vai saņēmis pa džinu pastu. Iemīļoto pildspalvu. Brilles. Medus burciņu. Atslēgu saišķi. Televīzijas tālvadības pulti. Nemaz nerunājot par dažām grāmatām plānos vāciņos. Un reiz pat mazu statueti.

Apzinoties, ka Leila diez vai būtu noņēmusies ar akmens medaljona sūtīšanu, ja tas nebūtu steidzami, Nimrods taisnā ceļā devās uz mājām. Piezvanījis māsai un uzzinājis tā atrašanas apstākļus, viņš no viesistabas paņēma sena izskata misiņa lampu un tīru putekļdrānu un ienesa bibliotēkā. Lampa bija pagatavota no misiņa un mazliet apsūbējusi, it kā to jau sen pienāktos kārtīgi nospodrināt. Rokturis bija liels un izliekts kā govs auss, un vāciņš izskatījās kā senas persiešu pils sīpolveida kupols. Nimrods izsauca Rakšasasa kungu no viņa lampas, sparīgi to spodrinot.

Viegli, pēc vecuma smaržojoši dūmi piepildīja bibliotēku Nimroda Londonas mājā, saplūda biezā mākonī un pieņēma ļoti cilvēcisku apveidu, līdz izklīda, atsedzot vīrieti ar baltu uzvalku mugurā un baltu turbānu galvā. Viņš paguris nopurināja galvu. Pēdējā laikā man vajag aizvien ilgāku laiku, lai transubstanciētos, viņš žēlojās. Kādreiz man tas izdevās dažās sekundēs.

Tagad, šķiet, tam vajag vairākas minūtes. Viņš mokoši izstaipījās. Droši vien kļūstu vecs.

Nimrods neko neiebilda Rakšasasa kungam. Fakts, ka viņš bija vecs, ļoti vecs, nekādi nebija apšaubāms.

-    Bet kas par steigu? Rakšasasa kungs jautāja un, lai gan izskatījās pēc indieša, valodas ziņā vairāk izklausījās pēc īra. Vismaz tu spodrināji to lampu ar jaunu putekļdrānu kā sulainis.

Nimrods izstāstīja viņam par ielaušanos savas māsas mājā Ņujorkā un par mēģinājumu nozagt viņa māsasmeitas un māsasdēla gudrības zobus. Šo viņi atrada uz grīdas, viņš teica, pasniegdams medaljonu. Manuprāt, tas ir indiešu. Leila to man atsūtīja pa džinu iekšējo pastu. Apmēram pirms stundas. Domāju, ka tas ir gandrīz neskarts.

-    Sapuvušu olu vairāk samaitāt nevar, nomurmināja vecais džins, grozīdams medaljonu savos kaulainajos pirkstos. Biju cerējis, ka nekad vairs neredzēšu šo simbolu.

-    Tātad jūs to pazīstat?

Rakšasasa kungs nopūtās un pamāja ar galvu. Šis ir Nāgas akmens. Tas kalpo divējādiem nolūkiem: aizsargā cilvēkus no čūskām vismaz tā tiek uzskatīts un palīdz pielabināties čūsku dievam. Sī čūska ir karaliskā kobra. Tā un simbols tai blakus nekādā gadījumā nav patīkams skats manām vecajām, sūrstošajām acīm.

-    Simbols? Nimrods ciešāk aplūkoja medaljonu uz Rakšasasa kunga izstieptās plaukstas un savādo ķeburu blakus čūskai. Jūs domājat tādu kā jautājuma zīmi bez punktiņa apakšā?

-    Tā nav jautājuma zīme. Tas ir indiešu cipars "deviņi". Te rakstīts "Deviņas kobras", Nimrod.

Nimrods sarauca pieri. Deviņas kobras. Kas tas ir?

-   Pastāvēja kāds sens kults, ko sauca Aasth Naag jeb Astoņas kobras. Jau cerēju, ka tas beidzis pastāvēt. Bet pēdējā laikā man ir bijusi ļoti dīvaina sajūta, Nimrod, ko es nespēju izteikt vārdos. Tagad, atkal redzot šo simbolu smalki pārveidotu, varbūt pat uzlabotu, esmu nonācis tiktāl, ka varu šo sajūtu izprast. Piešķirt tai vārdu un formu. Čūskas formu. Viņš sāji pasmaidīja. Laikam kreveļaina, veca galva baidās no ķemmes. Vecais džins apsēdās atzveltnes krēslā un izdvesa gurdenu nopūtu.

-   Tu saki, ka viņi centās nozagt bērnu gudrības zobus? -Jā.

-     Tas ir slikti. Ļoti slikti. Viņi centīsies izgatavot jaunu talismanu. Jābrīdina Leila, lai viņa veic kādus piesardzības pasākumus. Lai gādā par mājas drošību.

-    Manuprāt, viņa to jau ir izdarījusi, Nimrods apgalvoja.

-    Tad ir labi. Protams, ja viņi grib izgatavot jaunu talismanu, tad Naag kultam acīmredzot nav vecā. Tas arī ir labi. Viņš domīgi noglāstīja savu garo, balto bārdu. Man jāuzzina kas vairāk.

-    Vai jūs brauksiet uz Ņujorku? Nimrods jautāja.

-    Neviens nenoņemas ar mūku, kad var atrast veselu klosteri. Nē, mans draugs, man jādodas uz Indiju un jāatrod Zaļais dervišs.

-   Zaļais dervišs, Nimrods atkārtoja. Jā, protams. Viņš ir eņģelis, vai ne? Uz tās Indijas salas. Viņš zina gandrīz visu, kas notiek Indijas subkontinentā.

-    Jā, zina gan. Rakšasasa kungs pamāja ar galvu.

-    Ja kobru kults atkal ir aktīvs, tad tur tam būs atbalsta punkts. Un dervišs zinās, kā, kad un kur tas meklējams.

-    Tad es došos jums līdzi, Rakšasasa kungs, Nimrods sacīja. Turklāt jums būs vajadzīgs kāds, kas nes šo lampu.

-   Justos priecīgs būt tavā sabiedrībā, Nimrod, nenoliedzami. Bet es neceļošu ar lampu. Kamēr šis darbiņš nebūs pabeigts, palikšu savā laicīgajā veidolā. Ja es atrastos savā lampā, tiem pagānu velniem-būtu daudz vieglāk mani nozagt. Nē, lampu atstāsim šeit. Ieslēgtu tavā velvē. Drošībā. Lai lampas iekšpuse, kā parasti, rūpējas pati par sevi. Es gribētu redzēt to džinu, kas ir tik dumjš, lai ieietu tajā bez ielūguma. Viņš kādu brīdi padomāja un tad piebilda: Vēl kas. Mums labāk ceļot neuzkrītoši kā tie trīs vīri, vārdā Mērfiji, kuri autobusā brauca uz Korķu. Un mums vajadzēs savu atrašanās vietu turēt noslēpumā no visas pasaules. Nē, pat Grounina kungs nedrīkst zināt, uz kurieni mēs dodamies. Viņš katram gadījumam var palikt šeit. Turklāt Indija nav īstā vieta cilvēkam ar tādu māgu kā Grouninam.

-    Kā vien vēlaties, Rakšasasa kungs, Nimrods piekrita. Klausieties, vai jums neliekas iespējams, ka ar to varētu būt kāds sakars Iblisam? Galu galā ir pagājuši tikai daži mēneši, kopš viņš piedraudēja Džonam un Filipai. Parasti viņš savu vārdu tur, kad ir saistība ar ko nelāgu.

-    Ibliss? Viņš, protams, ir čūska. Bet tikai temperamenta un noslieces ziņā. Nē, manuprāt, viņš tikpat piesardzīgi izturas pret Aasth Naag kā jebkurš džins, kam jāsargā gudrības zobi. Nē, viņš ar tiem neielaistos. Par to esmu drošs.

-    Dvīņu dēļ es tik un tā justos labāk, ja zinātu, kur viņš atrodas. Un ko nodomājis darīt.

Uz ēnaina ceļa rodas dubļi, par to šaubu nav. Ja grasītos meklēt viņu, mēs tikai velti tērētu laiku. Bet, Nimrod, es šaubos, vai viņš ko uzsāks, kamēr Leila vēl aizvien dzīvo Ņujorkā. Viņš neriskēs atriebties, kamēr viņa ir tuvumā. It īpaši ar to spēku, ko viņa iegūs, kad kļūs par Zilo džini.

Iblisam tomēr bija kārtojami savi rēķini. Pirms sešiem mēnešiem Kairā Nimrods un viņa lecīgie jaunie radinieki Džons un Filipa Gonti viņu pieveica, kad viņš bija centies savervēt Senās Ēģiptes valdnieka Ehnatona septiņdesmit pazudušos džinus, lai pievērstu tos ļaunumam. Ja nebūtu šo triju, tad homeostāze veiksmes līdzsvars, kas pastāv pasaulē, tiktu ietekmēta uz visiem laikiem, un sliktā veiksme būtu ņēmusi virsroku. Uzveikuši viņu, šie trīs marīdi bija ieslodzījuši viņu senatnīgā smaržu pudelītē. Un tur viņš arī būtu palicis, ja nepagadītos kāds alkatīgs amerikānis un lētticīgs zēns no Franču Gviānas, kuru viņš, par atlīdzību piesolot trīs vēlēšanās, bija pierunājis izlaist viņu laukā. Ibliss, protams, nebija piešķīris zēnam trīs vēlēšanās. Atalgot cilvēkus, kas izdarīja kādu pakalpojumu, nekādi nebija viņa stilā, un solītā vietā viņš zēnam bija uzlicis diminuendo saistību, pārvēršot viņu par dzīvu lelli. Iblisam nebija nekāda sakara ne ar vienu kobras kultu tas tiešām tā bija, bet nebija taisnība, ka viņš neiesaistījās notikumos, kuriem bija lemts nākt gaismā. Savā naidā pret dvīņiem, Nimrodu un Rakšasasa kungu viņš bija nolēmis to darīt, kaut gan sekas nedz viņš pats, nedz kāds cits paredzēt nespēja.

Paslēpies Lasvegasā, savās luksusa istabās Krēza viesnīcas augšstāvā ar jumta dārzu, ifrīts Ibliss augas dienas pavadīja gultā, pārraudzīdams vairāku datoru ekrānus, kuri rādīja, cik daudz naudas cilvēki zaudē ifrītiem piederošajos kazino visā pasaulē. Aiz tonētā loga stāvēja helikopters, blakus tam atradās baseins, boulinga celiņš un bibliotēka. Nebija tā, ka Ibliss lasītu grāmatas vai spēlētu boulingu, peldētu vai lidotu ar savu helikopteru. Īstenībā, atriebības alku pārņemts, Ibliss bija mazliet palaidies. Viņa pirkstu nagi bija gari kā zīmuļi, bārda bija izaugusi līdz krūtīm, un, ja kādreiz kaut ko ievajadzējās, viņam tikai vajadzēja sasist plaukstas, un viņa laicīgais amerikāņu vergs Oleadžins to viņam pagādāja. Viņa vienīgie īstie draugi bija ducis melnu žurku, kuras viņš turēja kā mīlules un kurām ļāva ložņāt pa savu gultu un ķermeni kā maziem sunīšiem. Dažas tik tiešām bija gandrīz suņa lielumā.

Bija tikai divi apstākļi, kas nemitīgi maitāja Iblisa nebeidzamās, bet noplukušās greznības pilno dzīvi. Viens bija skats uz viesnīcas kazino ielas otrā pusē. Ibliss vēroja Aladinu ar tā Arābijas nakšu viltotajiem dekoriem gandrīz kā personisku apvainojumu un nereti bija apsvēris iespēju iznīcināt šo iestādi ar zemestrīci. Vienīgais, kas viņu no tā atturēja, bija doma, ka kādudien viņš pats varētu šo kazino nopirkt un nomainīt tā nosaukumu un dekoru pret kaut ko tīkamāku.

Otrs apstāklis, kas gandēja viņa dzīvi, bija nemitīgi gruzdošās atriebības jūtas pret Džonu Un Filipu Gontiem. Tomēr tam bija vērā ņemami iemesli: pirmkārt, viņš vēl nebija spējis izdomāt, ko tik briesmīgu nodarīt dvīņiem, un, otrkārt, viņš bija uzzinājis, ka Leilai Gontai bija paredzēts kļūt par nākamo Babilonas Zilo džini. Tāpēc Ibliss bija nolēmis atlikt jebkuru atriebību vismaz līdz tam laikam, kad Leila vairs nebūs ceļā vai bērni būs šķirti no viņas, baidīdamies ciest no mātes nevaldāmajām dusmām. Tik un tā viņš bija pārliecināts, ka jāplāno kāda atriebība, un ar šo domu prātā viņš pasauca Oleadžinu un uzmeta tam dzedru skatienu.

Oleadžins paklanījās plašās guļamistabas durvīs un pienāca pie sava kunga milzīgās gultas kājgaļa. Viņš nolika uz grīdas papīra maisu ar cienastu žurkām un sarāvās, kad viena no žurkām, kas bija tikpat melna un spīdīga kā Iblisa zīda pidžama, pārrāpoja pāri viņa kājai un ielēca maisā. Ibliss, kā parasti, izskatījās ārkārtīgi dusmīgs, un, nojauzdams, ka viņam tiks dotas svarīgas pavēles, Oleadžins noslaucīja mitrās rokas gar kreklu un izņēma piezīmju blociņu un zīmuli.

-    Nekas nenotiks tiem Gontu dvīņiem, kamēr vini paliek uz Manhetenas salas Ņujorkā, Ibliss teica, neatraudams acis no datoru ekrāniem.

-   Jā, kungs.

-    Tomēr es gribu, lai viņus sāk novērot. Viņus un to smieklīgo tēvoci Nimrodu. Un viņa muļķīgo draugu Rakšasasa kungu. Tajā brīdī, kad dvīņi pametīs Manhetenu, es gribu, lai viņi tiek ieslodzīti pudelē, sagūstīti un nogādāti šurp. Ieslodzīti un sagūstīti, bet neskarti. Tas pats attiecas uz Nimrodu un Rakšasasu. Vai skaidrs?

-    Jā, kungs.

-    Džinus saistošie piederumi un miniatūras termiskās kameras viņu atklāšanai tiks laistas apgrozībā visos ifrītu veikalos.

-   Jā, kungs.

-    Protams, šī misija nav bez riska. Leila Gonta ir īpaši spēcīga, tāpat viņas brālis Nimrods. Tāpēc jebkurš, kas veiksmīgi izpildīs manas pavēles, tiks bagātīgi atalgots. Parastajā veidā. Ibliss nepacietīgi noklikšķināja pirkstus. Pagājis tik ilgs laiks, kopš esmu izdarījis kaut ko labu kādam laicīgajam, ka nevaru atminēties, kas ir parastais veids. Atgādini man to, Oleadžin.

-    Trīs vēlēšanās, ser?

-    Trīs vēlēšanās. Jā, tieši tā. Trīs vēlēšanās ārpus parastās cilvēku mantrausības.

Oleadžins nolaizīja lūpas un norija siekalas.

-    Jā, es zinu, ko tu domā, Oleadžin. Tas ir rakstīts tavā stulbajā sejā kā pirmās lapas virsraksts rīta avīzē. Tu domā, ka drīzāk tev gribētos iegūt tādu atlīdzību. Man jāatzīst, ka tā ir gandrīz intriģējoša doma apsvērt, ko tāds nožēlojams cilvēks kā tu varētu iesākt ar trim vēlmēm. Sākumā tu varētu vēlēties rokas, kas pēc sajūtas neatgādina divas slapjas zivis. Un varbūt tu varētu vēlēties seju, kas nav pretīgāka par pasaules pretīgāko kamieļu sacensības uzvarētāja purnu. Tas būtu jauki, vai ne? Trešā padomāsim. Jā, es zinu. Tu varētu vēlēties personību. Neko pārāk valdzinošu. Tikai dažas īpašības, kas papildinātu tavu krupim līdzīgo padevību. Varbūt prasmi sarunāties vai pāris oriģinālu domu. Iespējams, pat šķipsniņu šarma. Ak, būsim devīgi lai būtu sauja. Jā, trīs vēlēšanās tev varētu ļoti labi noderēt. Un, tā kā ir tava dzimšanas diena, es piešķiršu tev trīs nedēļu atvaļinājumu, lai paskatītos, vai tu šo uzdevumu vari veikt. Protams, bez samaksas.

Oleadžins savās baloža krūtīs juta salecamies sirdi. Jūs esat pārāk laipns, kungs.

-    Jā, es zinu. Vēl kas. Džinu saistība. Izdari to, kā pienākas. Kad visus četrus būšu ieslodzījis pudelē dvīņus, Nimrodu un Rakšasasu -, gribu saglabāt iespēju laiku pa laikam izlaist viņus laukā un ļauni papriecāties, nekaitējot pats sev. Vai saprati?

-   Jā, kungs.

-    Tagad padod man maisu.

Oleadžins pasniedza savam kungam maisu, no kura Ibliss izņēma kazas galvu, un, žurku korim skaļi pīkstot, pasaules ļaunākais džins nosvieda šo gardo kumosu uz grīdas. Žurkas ar troksni saklupa ap galvu un, Iblisam priecīgi smaidot, sāka savas pretīgās dzīres.

-   Ieklausies, viņš teica, šajās kanalizācijas cauruļu mazajās radībiņās. Cik skaisti tās dzied.

Oleadžins vāri pasmaidīja. Jauki gan, viņš teica.

-    Nepievil mani, Oleadžin. Esmu pārliecināts, ka tu garšosi tikpat labi kā kazas galva. Labāk, ja tu būtu dzīvs, kad sāksies dzīres. Vai es skaidri izsakos?

-   Jā, kungs.

4. nodaļa dvĪŅi

Dvīņiem bija vajadzīgas vairākas stundas, lai veiktu savu jauno klēpjdatoru instalāciju. Ražotāja palīdzības telefona līnija, kas atradās tūkstošiem jūdžu attālumā Indijā, nesniedza nekādu palīdzību. Tā vien šķita, ka cilvēks līnijas otrā galā nesatricināmas balss īpašnieks amerikānis, kas teica, ka viņu saucot par Džoju un viņš esot cēlies no Klīvlendas Ohaijo pavalstī, ļoti maz zina par datoriem. Tiešām, Džonam izklausījās, ka Džojs bieži vien dod tieši pretējo padomu, kas tiešām vajadzīgs, lai klēpjdatori sāktu kārtīgi darboties. Pēc gandrīz stundu ilgiem nederīgiem un pretrunīgiem ieteikumiem Džons pārtrauca sarunu ar Džoju, nospriedis, ka labāk vienkārši izlasīt datora rokasgrāmatu. Un beidzot viņam izdevās panākt, lai viņu klēpjdatori darbojas. Tiklīdz tas bija noticis, Džons saņēma e-pastu no Dibaka.

Svarīgi, lai tu satiktu mani pie Benermena salas Hudzonas upē. Tas ir dzīvības un nāves jautājums, tāpēc, lūdzu, nevienam nestāsti. īpaši savai mammai, jo viņa ziņos manējai. Mana mamma mēģinās man palīdzēt un pakļaus savu dzīvību briesmām. Nāc viens. Un, lūdzu, esi piesardzīgs, lai tev neviens neseko. Tie, kas mani vajā, ir nogalinājuši divus cilvēkus. Viņi nesvārstīsies, lai nogalinātu atkal. Ar sveicienu, bailēs par savu dzīvību, Baks Z.

Džons parādīja e-pastu Filipai un pajautāja, ko viņa domā. Nosūti viņam e-pastu un pajautā, kas par lietu, Filipa ieteica. Saproti, šo ziņu varētu atsūtīt jebkurš.

-   Nē, tā ir viņa e-pasta adrese, viss kārtībā, Džons sacīja. Un rakstības stils arī liekas pazīstams. Turklāt es viņam jau aizsūtīju atbildi. Bet tā tika noraidīta. Un es nodomāju: ja viņš tiešām ir apdraudēts, varbūt vairs nevar saņemt e-pastu. Ziņa, ko viņš mums nosūtīja, bija datēta mūsu dzimšanas dienā. Un kopš tā laika varēja notikt jebkas.

Filipa sadabūja vietējo ceļvedi, lai noteiktu, kur ir Benermena sala. Tā atrodas septiņas jūdzes no Ņujorkas uz augšu pa Hudzonas upi, viņa paziņoja. Divu stundu brauciens ar vilcienu līdz Ņūburgai. Un ieklausies vēl. Sala ir slēgta publikai. Vienīgais veids, kā nokļūt līdz salai, ir kanoe laiva. Viņš diez vai būtu varējis izvēlēties vēl grūtāk sasniedzamu vietu.

-    Varbūt tur ir visa jēga, Džons ieminējās. Ja tur grūti nokļūt, tas nozīmē, ka tā ir droša vieta, kur viņam paslēpties.

-     Grūtā nokļūšana tur ir tikai daļa no maniem iebildumiem, lai mēs turp nebrauktu, Filipa sacīja. Ziemeļu galā ir aukstāks. Vēl aukstāks nekā pilsētā. Mēs dosimies uz turieni bez džinu spēka, nepastāvot nekādai iespējai, ka mums tas būs, kad tur nonāksim.

-    Tas katrā ziņā palīdz izskaidrot, kāpēc Dibaks baidās par savu dzīvību, Džons teica. Un, manuprāt, vēl jo vairāk ir iemesls, lai dotos uz turieni.

Filipa pakratīja galvu, jo brālis bija viņu izvedis no pacietības. Pēc viņas domām, Džonam reizēm piemita vairāk drosmes, nekā vajadzētu. Ja situācija būtu pretēja un mēs nosūtītu viņam tādu e-pastu, viņa teica,

-    varu saderēt, ka Dibaks nenāktu un mums nepalīdzētu. Viņa apklusa un piebilda: Man nav ne mazākā priekšstata, cik ilgs varētu būt brauciens no Ņūburgas līdz tai salai. Bet nevaru iedomāties, ka mamma mums ļautu pazust uz visu dienu vai varbūt vēl ilgāk. Vai esi pamanījis, kā viņa sākusi mūs vērot? Viņa pat pasākusi ieslēgt manu matu suku, ja kāds to mēģinātu nozagt, lai izgatavotu talismanu.

-   Vai tiešām? Džons jautāja. Neesmu manījis, ka viņa ņemtu manu suku.

-    Kāda tam būtu jēga? Filipa smaidot noprasīja.

-    Tu tik un tā nekad nesukā matus. Es tikai saku: ja mēs dosimies uz Benermena salu, kā Dibaks to vēlas, tad viņa, iespējams, domās, ka mēs arī esam pazuduši.

-    Tie visi ir ļoti labi iegansti, lai paliktu mājās un nedarītu neko, Džons sacīja. Bet es tomēr došos turp. Ja Dibaks mums nav bijis nekāds lielais draugs, tas nenozīmē, ka mums nevajadzētu izturēties pret viņu kā draugiem. Viņš paraustīja plecus. Paklau, ir jābūt kādai iespējai, kā mēs to varētu izdarīt, neiedarbinot mammas trauksmes signālu.

-   Protams, tāda ir, Filipa apstiprināja. To sauc par džina spēku. Bet nelaimīgā kārtā mums tā nav. Vismaz šobrīd. Kamēr laiks nekļūs mazliet siltāks.

-    Tad atradīsim kādu, kam ir šis spēks.

-    Nimrodu?

-    Tieši tā. Varbūt viņš ieradīsies un palīdzēs mums. Dibaks neko nerakstīja, lai mēs viņam neteiktu.

Filipa sazvanīja Nimroda māju Londonā un runāja ar Grounina kungu.

-    Diemžēl sers ir aizbraucis, Filipas jaunkundz, Grounins stīvi paziņoja. Viņš un Rakšasasa kungs.

-   Vai viņš teica, uz kurieni abi dodas? Kādu kontaktadresi? Vai mobilā telefona numuru?

-    Viņš nolēma man neuzticēties, Grounins sacīja.

Klausieties, viņš izšķīrās man neuzticēties. Iedomājieties, savam sulainim. Protams, pašlaik ir Samums, džinu svētki.

-   Ak jā, Filipa atteica. Biju to piemirsusi. Vai viņš minēja, kad atgriezīsies?

-    Nē, mis. Bet nedomāju, ka tas varētu būt uz ilgu laiku. Nimrods pat nelūdza sakravāt ceļasomu. Un Rakšasasa kungs ir atstājis savu lampu šeit, velvē.

-    Tas nu gan viņam nav raksturīgi, Filipa sacīja.

-    Nē, tiešām ne, mis. Vai tas būtu viss?

-   Jā, Grounina kungs. Un paldies!

Kā nākamiem Džons zvanīja Vodjanoja kungam, savam džinu draugam, kas dzīvoja Dakotas namā Centrālparka pretējā pusē, un Gviljona kungam, kam piederēja Aizzīmogotā grāmata Rietumu 57. ielā, bet arī viņi neatbildēja. Viņš pat mēģināja zvanīt Agatai Denonai un Džonatanam Mannijam, viņu jaunajiem draugiem no dzimšanas dienas svinībām, bet neveiksmīgi.

-   Mēs droši vien esam vienīgā džinu ģimene Ņujorkā, kas neievēro šo svētku dienu, Džons žēlojās un sadrūmis papurināja galvu. Tā visa, protams, ir tēta vaina. Viņš pat nesvin visas laicīgo svētku dienas, kā pienākas, kur nu vēl džinu svētkus.

-    Izskatās, ka nav neviena, kas varētu mums palīdzēt, Filipa secināja. Šķiet, mums būs jāaizmirst viss šis pasākums.

Bet Džons vēl aizvien nebija gatavs atteikties no idejas Dibakam palīdzēt. Viņš kādu brīdi cītīgi domāja un tad teica: Šai pilsētā ir kāds, kas varētu zināt, ko mums darīt, Uma Karuna Aijere.

-    Vai tā, kura teica, ka gatavojas kļūt par eremītu?

-    Tieši tā. Maz ticams, ka viņa būtu paņēmusi brīvdienu.

-    Jā, bet kā mēs viņu atradīsim, ja viņa dzīvo uz ielas kā bezpajumtniece? Filipa jautāja. Turklāt viņa nav diez ko vecāka par mums un, iespējams, pašlaik ir tikpat bezspēcīga kā mēs.

-    Tas tiesa, Džons atzina. Bet viņa varētu pazīt kādu džinu, kas var palīdzēt. Un, runājot par viņas atrašanu, kur gan labāk meklēt lapu, ja ne mežā?

-    Tu jau sāc izteikties kā Rakšasasa kungs.

-    Faktiski tie bija viņa vārdi, Džons paskaidroja. Bet es gribēju teikt, lūk, ko: mēs meklēsim Umu tur, kur ir daudz citu bezpajumtnieku. Vašingtona laukuma parkā. Galvenajā centrālstacijā. īstsaidas dienvidos. Spriežot pēc tā, ko es vindien lasīju avīzē, A vai C tunelis, kas ved no Cemberstrītas stacijas, varētu būt laba vieta, kur sākt. Tur lejā dzīvojot daudz bezpajumtnieku. Un vēl kas mums labāk iet naktī. Tieši tad ir vieglāk pamanīt bezpajumtniekus. Ja viņiem būtu mājas, tad viņi dzīvotu tur, nevis uz ielas, vai ne?

Viņi nogaidīja, līdz satumsa, un tad izslīdēja no mājas, vecāku nepamanīti, jo tie bija aizņemti, rīkojot viesības dažiem baņķieriem Gonta kunga draugiem. Viņi iekāpa A vilcienā, kas devās centra virzienā uz Cemberstrītu, un drīz vien atklāja, pirmkārt, ka teiktais par bezpajumtniekiem, kas dzīvo Ņujorkas metrotuneļos, nav taisnība, un, otrkārt, ka pastaigāties starp piecdesmit tūkstošiem bezpajumtnieku ir visai bīstami, it īpaši naktīs. Kāds vīrietis, kuru viņi satika pie kafejnīcas Vašingtona laukumā, ilgu laiku viņiem sekoja, un, kaut gan vēlāk viņi to pazaudēja, tomēr gāja ļoti ātri un nervozi atskatījās pār plecu, līdz sasniedza Ūnijas laukumu vairākus kvartālus tālāk uz ziemeļiem.

-   Tā bija stulba doma, Džons sacīja, kad beidzot bija atguvis elpu. Kāpēc tu mani no tās neatrunāji, Fil? Kā tu parasti dari, kad man ienāk prātā muļķīga doma.

-    Tāpēc, ka tev bija taisnība, Filipa atbildēja, norādīdama uz bankas logu. Bankomāta priekštelpā uz grīdas sēdēja visnetīrākā paskata klaidonis, kādu vien viņa bija redzējusi. Un blakus viņam, ietinusies netīrā guļammaisā, gulēja gara, slaida gaišmataina meitene, ģērbusies drēbēs, kas bija tikai modes pēc izdilušas. Meiča neizskatījās tik nevīžīga kā viņas vīriešu kārtas draugs. Tā bija Uma Karuna Aijere. Ieraudzījusi dvīņus, Uma pielēca kājās, izlīda no guļammaisa un atvēra durvis.

-    Ko tad jūs šeit darāt? viņa jautāja.

-    Meklējam tevi, Džons atbildēja, nenovērsdams acis no vecā klaidoņa, kas stāvēja viņai aiz muguras.

-   Vai jūs pierunāja mana māte? Uma noprasīja.

-    Nē, nekādā ziņā, Filipa teica. Mēs cerējām, ka tu mums varētu palīdzēt. Kāds mūsu draugs ir iekūlies ķibelē. Bet līdz viņam pāris stundu jābrauc ar vilcienu, un mēs nevaram uz turieni tikt tā, lai māte neatklātu, ka neesam mājās.

-    Es zinu, kā tas ir, Uma atzinās. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu šeit. Lai kaut ko darītu pati. Viņa ar skumju izteiksmi nopūtās. Klausieties, es gribētu jums palīdzēt. Vienīgi ir auksts, un mans spēks ir ļoti niecīgs. Ja vien ārā nekļūs mazliet siltāks, es vienīgi varu sev sadabūt krūzīti kafijas.

-   Ja tev nav iebildumu, atļauj pajautāt, Džons sacīja, kāda jēga būt par eremītu, ja tu pati sev nevari palīdzēt? Tas, ko tu dari, ir bīstami, Uma.

-    Ai, ar mani viss būs kārtībā. Paredzams, ka laiks pēc pāris dienām uzlabosies. Viņa atskatījās uz savu nevīžīgo biedru. Līdz tam laikam par mani parūpēsies mans draugs Afriels.

Filipa savieba seju. Un kas parūpēsies par Afrielu? Jūs abi izskatāties tā, it kā jums nenāktu par ļaunu sātīga maltīte. Viņa no sava maka pasniedza katram desmit dolārus. Lūdzu.

Afriels ielika naudu kabatā un ar netīru pirkstu un īkšķi izvilka uz pieres savēlušos dzeltenu matu sprogu. Viņš oda pēc sapelējušas siermaizes. Liels kājas īkšķis marinēta valrieksta krāsā rēgojās no sporta kurpes. Tiklīdz Filipa paskatījās uz viņu, meitene gribēja sameklēt kabatlakatu, lai aizsegtu degunu un muti. Ļoti jums pateicos, viņš teica balsī, kas izklausījās kā izskrāpēta no darvas mucas.

-    Nav par ko, Filipa attrauca, domādama to burtiski, jo no Afriela smirdīgās elpas meitenei metās slikta dūša.

-    Sakiet, Afriels iejautājās, vai tā ir visa nauda, kas jums ir?

Filipa juta, ka Afriels ir mazliet nepateicīgs. Ē… jā, viņa atbildēja. Tā šķiet. Kas par lietu? Vai nepietiek?

-    Man ir vēl nauda, Džons teica. Laipni lūdzu, te tā ir.

Afriels paņēma Džona naudu un arī to ielika kabatā. Tad viņš pasmaidīja. Jūs esat bijuši tik laipni un palīdzējuši man un Urnai, tāpēc palīdzēšu jums.

-   Ko gan jūs varat darīt mūsu labā? Filipa pasmaidīja.

-    Parasti es džiniem nepalīdzu, Afriels sacīja, neņemdams viņas vārdus vērā. Mans uzdevums ir palīdzēt tikai cilvēkiem. Bet jūs abi esat pa pusei cilvēki, tāpēc, manuprāt, viss ir kārtībā.

-    Kā jūs zināt, ka mēs esam džini? Filipa jautāja. Vai jūs arī esat eremīts?

-    Nē. Afriels pasmaidīja. Eremīts ne.

-   Afriels ir eņģelis, Uma paskaidroja. Viņš ir jaunības eņģelis.

Džons mazliet skeptiski aplūkoja netīrā paskata vīru, kas stāvēja blakus Urnai. Viņš izskatījās taukaināks par picas kasti un vecāks par savu tēvu. Tu joko, viņš teica. Un ko tad jūs darāt? Palīdzat laicīgajiem, kas bijuši laipni pret jums, vai tā?

Afriels pamāja ar galvu un plati pasmaidīja. Uzreiz varēja redzēt, ka viņam steidzami būtu vajadzīgas vairākas stundas zobu tīrīšanas.

-    Neaizmirstiet uzņemt svešiniekus, Filipa sacīja, atminēdamās, ko māte bija teikusi. Jo tā daži nejauši ir uzņēmuši eņģeļus. Viņasprāt, tai vajadzētu būt varonīgai personai, kas uzņemtu kādu tik smakojošu būtni kā Afriels. Bet meitenei bija jāatzīst, ka viņa caururbjošajās zilajās acīs slēpās kas tāds, kas viņam lika izskatīties mazliet neparastam.

-    Jā, Afriels piekrita. Tikai tas nav gluži manā garā. Mūsdienās visnotaļ ir pārāk liela pārliecība par sevi un ticība, ka zinātne var dot visas atbildes. Mans uzdevums ir likt notikt tādiem savādiem gadījumiem, kas pārsteidz cilvēkus, lai parādītu, ka zinātniekiem uz visu nav atbildes. Tādiem pārsteidzošiem notikumiem, kas palīdz cilvēkiem ticēt vēl kam citam, izņemot sevi.

-      Jūs gribat teikt, darīt brīnumus, Džons ieminējās.

-    Brīnumi ir tikai viens, ko varu veikt, Afriels paskaidroja. Tāpat es īstenoju pareģojumus, zīmīgus notikumus, pravietojumus, pārsteigumus, parādības un mīklas. Protams, izņemot svētdienas. Svētdienās es nekad nestrādāju.

-   Eņģeļi ir daudz spēcīgāki par džiniem, Uma izpalīdzīgi piebilda. Nav daudz kā tāda, ko Afriels nevar izdarīt, ja viņš to vēlas.

-   Jūtos aizkustināts par jūsu laipnību pret mani un Umu, un jūsu draugu Dibaku, Afriels teica. Jūs bijāt nodomājuši palīdzēt Dibakam, vai ne?

-    Ē… jā, Džons atbildēja, aptverdams, ka eņģeļi, iespējams, zina daudz ko tādu, ko neviens viņiem nav stāstījis.

-    Viņam būs vajadzīga jūsu palīdzība daudzkārt, Afriels sacīja. Vairāk es neko nevaru teikt. Tā būtu iejaukšanās liktenī. Bet varu nokārtot jūsu problēmas mājās. Katram no jums piešķirt alibi. Vai, pareizāk sakot, Citurieni. Divas Citurienes, jo jūs esat divi. Kas attiecas uz jūsu džina spēku, baidos, ka jums būs jāsagaida siltāks laiks. Es varu darīt brīnumus, bet diemžēl neiespējamais man nav pa spēkam.

Filipa piekrītot pamāja. Kas ir Cituriene? viņa jautāja Afrielam.

-   Cituriene ir kāds, kas vienmēr nodrošina jūsu klātbūtni, Afriels atbildēja. Un kurš gan cits to varētu izdarīt labāk par jums pašiem? Ar netīru pirkstu Afriels pievērsa Džona un Filipas uzmanību divām figūrām, kas pēkšņi stāvēja viņiem tieši aiz muguras. Džon. Filipa. Es gribētu, lai jūs iepazīstaties ar Džonu un Filipu.

Džons juta, ka atkaras žoklis, jo viņš stāvēja vaigu vaigā… pats ar sevi. Tas esmu es, viņš pārsteigts teica. Kā gan jūs to izdarījāt, Afriel?

-   Nemaz tik grūti tas nebija, Afriels atbildēja. Tā nu tas ir. Viņš paraustīja plecus un tad sāka kasīties. Kā es teicu, tas ir mans darbs. Tas, uz ko jūs skatāties, nav nekāds pārsteigums. Tas ir brīnums.

-    Tas tiešām ir brīnums, sacīja Filipa, kas bija ne mazāk pārsteigta par savu brāli, ieraugot savu precīzu kopiju. Viņa apgāja apkārt Filipai otrajai, jo tādu viņa sevi nekad iepriekš nebija redzējusi. Vai es tiešām tā izskatos?

-   Džons ir tikai tavs bioloģiskais dvīnis, Afriels paskaidroja. Bet šī ir tava identiskā dvīne. Viņa domās, runās un izturēsies tieši kā tu. Neviens nevarēs jūs atšķirt, izņemot tevi pašu. Arī tava māte ne. Pat Džons.

-   Viņa neko nav teikusi, Džons piebilda. Ja viņa tiešām būtu kā Filipa, tad jau sen būtu iejaukusies un uzdevusi kādu neveiklu jautājumu.

-    Paldies, Džon, Filipa sacīja. Bet brālim ir taisnība, Afriel. Viņa klusē.

-    Viņi sāks izturēties kā jūs, līdzko aizsūtīsiet tos uz mājām, lai tie ieņemtu jūsu vietu. Saprotiet, katrs no tiem ir īsts jūsu paplašinājums. Tā ir vienkārša kvantu mehānika. Par spīti Einšteina uzskatiem, tiešām ir iespējams vienam un tam pašam priekšmetam vai būtnei eksistēt divās vietās vienlaikus. To sauc par superpozīciju. Tai nav loģiska izskaidrojuma. Nekā tāda, ko zinātnieks varētu aptvert. Katrā ziņā vēl kādus simt gadus ne. Un tieši tāpēc tas ir tik brīnišķīgi.

-   Tātad, tiklīdz mēs tos aizsūtīsim uz mājām, Filipa teica, šie abi ieņems mūsu vietu.

-     Ar diviem izņēmumiem, Afriels paskaidroja. Pirmkārt, tiem nav dvēseles. Tas ir kas tāds, ko pat es nevaru izveidot. Tāpēc nelaidiet tos ne tuvumā saviem dvēseles spoguļiem, vai arī jūsu māte visu sapratīs, un spēle būs galā. Otrkārt, šie divi nevar ieņemt jūsu vietu bezgalīgi. Tam ir kāda sakarība ar subatomu sairšanu, kas prasītu pārāk daudz laika, lai visu paskaidrotu. Vienkārši iegaumējiet: jūsu Citurienes pastāvēs tikai vienu eonu, kas ir laika vienība ēteriskajā Visumā, nevis neizmērāms laika periods, kā pasaulīgie par to reizēm raksta.

-    Cik ilgs ir viens eons? Džons jautāja. Zemes izteiksmē.

-    Tieši viens miljons sekunžu. Vai, pārceļot to skaitliskās vienībās, kuras jums būtu vieglāk aptvert, 11,57407407407407407407407407407 dienas. Afriels iesmējās. Nu jūs zināt, kāpēc vienkāršāk ir sacīt: eons.

-    Tas nemaz nav tik ilgi, kā man likās, Filipa piebilda. Es domāju, eons. Biju gaidījusi, ka tas būs garāks. Kādus tūkstoš gadus vismaz.

-    Laiks ir relatīvs, Afriels teica, un eons šeit nozīmē kaut ko ļoti atšķirīgu no tā, ko tur augšā. Mēs to saucam par laika paradoksu, un tas ir pilnīgi cits stāsts. Bet, lai kur tas notiktu, eons ir nepieciešamais laiks, lai doma izietu caur Dieva prātu, un tas nav necik ilgs laiks Viņam, bet diezgan ilgs jums. Tas ir vēl viens paradokss.

Džons rotaļīgi pabužināja Otrā Džona matus. Un kas notiks ar šo puisi pēc viena eona? viņš jautāja.

-     Viņi abi pazudīs. Pēc 999 999 sekundēm tie vēl joprojām būs šeit, bet nākamajā sekundē… Afriels noklikšķināja pirkstus. Prom. Vienā acumirklī. Gluži kā Pelnrušķītes kariete un zirgi. Un, runājot par laiku, vai jūs nedomājat, ka jums labāk būtu iet? Ja pasteigsieties, pagūsiet uz pēdējo vilcienu no Pensilvānijas stacijas, lai dotos augšup gar Hudzonas upi. Viņš paraustīja plecus. Paklausiet mani, labi?

Filipa papurināja galvu. Mums vispirms jāaiziet mājās, viņa sacīja. Mums vajadzīga nauda vilciena biļetēm.

Afriels papurināja galvu. Nē, nav. Jums nauda ir. Arī biļetes.

Džons pārmeklēja kabatas un atklāja, ka Afrielam taisnība: viņam tiešām bija vilciena biļete, un kabatas portfelī tagad noteikti bija vairāk naudas nekā tad, kad viņš izgāja no mājām. Kā jums tas patīk, ko? zēns nomurmināja. Viņam ir taisnība.

-    Un pie Ņūburgas airēšanas kluba jūs gaidīs kanoe laiva. Kā redzat, nav nekāda iemesla kavēties.

-     Paldies, Afriel, Filipa teica un, uz brīdi piemirsdama, cik nejauki eņģelis ož, noskūpstīja viņu uz rugājiem klātā vaiga. Paldies par visu!

-   Tev arī, Uma, Džons piebalsoja un noskūpstīja meiteni, pret ko viņai, šķiet, nebija nekādu iebildumu.

Viņi apturēja taksometru un lika savām Citurienēm iekāpt iekšā.

-   Atcerieties, Afriels atgādināja. No šā brīža vienu eonu viņi būs šeit, lai jūs piesegtu.

-    Tik ilgi viņi nemaz nebūs vajadzīgi, Filipa apgalvoja.

-    Tad atgriezieties mājās un pavēliet tiem pazust. Afriels noklikšķināja pirkstus. Re, tā.

Džons un Filipa lika taksometra šoferim, glītam indietim ar lielu, oranžu turbānu galvā, vispirms aizvest viņus uz Austrumu 77. ielu un tad tālāk uz Pensilvānijas dzelzceļa staciju. Bet, kad dažas minūtes vēlāk viņi izkāpa un Džons sniedza naudu, lai samaksātu vīrietim, šoferis papurināja galvu. Man nauda nav vajadzīga, viņš teica.

-    Kāpēc ne? Džons jautāja.

-   Viens dvīņu pāris ir laba veiksme, šoferis paskaidroja, atraidot Džona naudu, bet vest divus dvīņu pārus ir ļoti, ļoti liela laime.

5. nodaļa benermena SALA

Bija krietni pāri pusnaktij, kad Džons un Filipa ieradās pie Ņūburgas airēšanas kluba, un, kā Afriels bija solījis, viņus gaidīja kanoe laiva, aprīkota nakts braucienam ar lukturiem un kempinga piederumiem. Padzīvojušais laivinieks pie kluba nemaz nešķita pārsteigts, ieraugot divus bērnus tik vēlā stundā. Tāpat viņš neīgņojās par to, cik muļķīgi ir tumsā braukt ar kanoe pa Hudzonas upi, kā vairums pieaugušo būtu darījuši. Dvīņiem uzreiz radās iespaids, ka tas bija vēl viens no Afriela zemes misijas aspektiem: pārsteigt cilvēkus un likt tiem ticēt kam citam, nevis tikai pašiem sev.

-   Jūs esat tik jauks pret mums, Filipa laiviniekam teica, kad tas pieturēja kanoe, lai viņa varētu iekāpt. Tas pat nav brīnums. Tas ir vairāk nekā pārsteidzoši, tik tiešām. Un kas tāds, pie kā mēs nemaz neesam pieraduši.

-    Mēs cenšamies izpatikt, laivinieks sacīja. Uz kurieni jūs abi dosieties? Ja jums nav nekas pretī, ka es jautāju.

-   Uz Benermena salu, Džons atbildēja, apsēzdamies kanoe pakaļgalā.

-   Kaut kad ap 1920. gadu uz šīs salas bija ugunsgrēks un sprādziens, laivinieks atminējās. Un zem pašas ūdens līnijas atrodas drupas. Kad sasniegsiet veco ostu, airējiet lēni un uzmanīgi, lai nesadragātu kanoe dibenu. Tas ir gatavots no bērza tāss pēc tradicionālā irokēzu paņēmiena, tāpēc nevajag daudz, lai to sabojātu.

-   Paldies par padomu, Džons teica un, iekārtodamies vietā, paņēma airi. Filipa, apsēdusies priekšgalā, ieslēdza lielo lukturi, lai apgaismotu ceļu pa upi.

-     Un vēl kas, laivinieks turpināja. Benermena sala ir spoku apsēsta. Es uz turieni nedotos pat dienas gaismā, kur nu vēl nakts vidū. Bet redzu, ka jūs, mazie, esat apņēmušies uz turieni braukt, tāpēc, manuprāt, jums ir kāds pamatots iemesls. Lai kā arī būtu, ja tiešām nolemsiet šonakt atgriezties šeit, un, pie joda, es jūs nevainotu ne mazdrusciņ, ja jūs atgrieztos, tad tikai pieklaudziniet pie peldošā nama durvīm. Kopš mans kaķis Magnuss nomira, reizēm kļūst mazliet vientulīgi, un es labprāt uzņemu viesus. Jebkurā dienas vai nakts laikā.

-    Mēs katrā ziņā to paturēsim prātā, Džons teica. Viņš ar airi atgrūdās no mazās piestātnes un tad klusi iemērca to tumšajos ūdeņos. Dažas minūtes vēlāk peldošais nams tumsā bija pazudis, un indiāņu kanoe gludi slīdēja platās un varenās Hudzonas rāmajos ūdeņos.

Viņi paturēja acīs upes rietumu krastu. No mēnesnīcas apspīdētajiem kokiem skanēja baisi putnu kliedzieni, kas atbalsojoties atgādināja naidīgu mežoņu balsis, tāpēc Džonam bija visai viegli iztēloties sevi kā personāžu no kāda Džeimsa Fenimora Kūpera romāna, piemēram, Pēdējais mohikānis. Viņš šo grāmatu nemaz nebija lasījis, bet bija redzējis filmu. Tā bija diezgan laba filma. Filipa, kas bija lasījusi vairāk, kā jau īsta pilsētas meitene, nemierīgi grozījās laivas priekšgalā un domāja par gobliniem, Ikabodu Kreinu un briesmīgo jātnieku bez galvas.

-   Šis ir gandrīz vai šaušalīgākais notikums, kādu jebkad esmu piedzīvojusi, viņa piebilda, kad kaut kas liels sakustējās koka zaros, kas liecās pāri upei, gandrīz vai sagaidot, ka viņu kanoe laivā iekritīs Rips van Vinkls.

-    Uzņem to ar vēsu prātu, Džons deva padomu.

-   Vēsu prātu? Filipa noskurinājās, kad drebulis pārskrēja viņai pār pleciem. Es jau tāpat salstu.

Džons airēja ātrāk. Māsai bija taisnība. Tik tiešām bija auksts, un viņš priecājās par fizisko piepūli, zinot, ka tā palīdzēs viņam justies siltāk.

Gandrīz pēc stundas lukturis beidzot apspīdēja ar krūmiem biezi apaugušu gandrīz simt pēdu augstu pauguru, kas tieši priekšā pacēlās no ūdens. Džons ļāva kanoe izslīdēt cauri tādiem kā vārtiem un tad piestāja malā. Ielēkuši seklajā ūdenī, viņi uzmanīgi izvilka laivu krastā starp krūmiem. Pūces kliedzieni it kā sveicināja viņus, un pamazām tumsā viņi saskatīja siluetu, kas izskatījās kā īsta skotu pils. Stūra augstākā torņa logā blāvi spīdēja gaisma.

Džons paņēma otru lukturi un cauri krūmiem devās augšup pa stāvo taku. Filipa sekoja. Vismaz līdz paceļamajam tiltam. Tur viņa apstājās un izdvesa klusu satraukuma nopūtu. Es atsakos iet tālāk bez ķiploka daivas un sudraba krucifiksa, vina nošnāca. Nemaz nerunājot par nūju un dažiem asiem mietiem. Laiviniekam bija taisnība. Šai vietā it kā ar trīs pēdu augstiem neona burtiem viscaur lasāms uzraksts: "Spoku apsēsts". Kāpēc šeit atrodas šaušalīga skotu pils? Hudzonas upes vidū. Tas šķiet savādi.

-   Kur citur tu ieteiktu mums meklēt? viņš mazliet aizkaitināts jautāja. Ja Dibaks ir uz šīs salas, tad skaidrs, ka viņš varētu būt pilī, jo tā ir vienīgā, kas šeit ir.

-    Un ja nu viņa tur nav? Ko tad? Neesmu pārliecināta, ka gribu satikt kādu, kas ir gatavs uz visu. Esmu redzējusi pievilcīgākas kapsētas par Benermena salu.

-   Neņem tik ļoti pie sirds, Džons mierināja, lai gan īstenībā bija ne mazāk nobijies par savu māsu, tikai labāk prata to noslēpt. Zini, ko es tev teikšu? Tu paliec šeit, bet es palūkošos apkārt un pameklēšu, vai Dibaks te ir, un tad mēs dosimies mājās. Norunāts?

-    Un atstāsi mani vienu? Filipa paspīdināja lukturīti augšup gar pils sienu sev priekšā. Nekā nebija. Es eju tev līdzi.

-    Labi, Džons piekrita, jo viņam nebija īpašas vēlēšanās iet iekšā pilī vienam.

Viņi šķērsoja paceļamo tiltu un pagāja zem nolaižamā durvju režģa un ģerboņa. Pie koka durvīm, kas bija tik lielas kā metrotunelis, Džons pacēla dūri, lai pieklaudzinātu, bet tad, šķiet, pārdomāja.

-    Kas noticis? Filipa jautāja.

-    Tās ir vaļā, Džons atbildēja, pagrūzdams durvis, kas atvērās ar tik skaļu dunoņu kā lielgabala šāviens.

Iekšpusē lielā vestibilā bija novietots bruņinieka ietērps ar milzīgu cirvi. Aiz tā atradās vecas baznīcas ērģeles, kuras pašas no sevis diezgan biedējoši bez mitas spēlēja vienu augstu skaņu. Džons norija siekalas. Vai te kāds ir? viņš jautāja, uzlūkodams solu ērģeļu priekšā.

Filipa piegāja tuvāk ērģelēm un uzreiz aptvēra, kas notiek. Vējš pūš vienā no stabulēm, viņa secināja, tas arī viss. Pagriezusies viņa atklāja, ka Džona aiz muguras vairs nav. Viņš stāvēja pie lielas dzīvojamās istabas sliekšņa un ar tādām šausmām cieši kaut ko vēroja, ka Filipa juta asinis sastingstam dzīslās.

-    Paskaties uz to, viņš nočukstēja.

Viņa diez ko negribēja, bet ziņkāre vilka kājas uz priekšu, līdz viņa varēja saskatīt, ko Džons bija ieraudzījis. Uz tādas kā kušetes milzīga, tukša kamīna priekšā gulēja radījums, kas atgādināja ļoti vecu vīru. Tas bija ģērbies frakā, svītrainās biksēs, vestē, getrās, kreklā, ar kravati ap kaklu un izskatījās, ka viņš guļ vai ir miris. Bet dvīņus visvairāk satrauca viņa apmatojums, un pagāja vairākas sekundes, iekams Filipa atskārta, ka tas nav vīrieša, bet gan ir liela pērtiķa ķermenis.

-   Vai viņš ir miris? meitene nočukstēja.

-    Es no tiesas ceru, Džons atbildēja. Man briesmīgi nepatiktu paskaidrot gorillam, ko mēs šai nakts stundā neaicināti darām viņa mājā. Viņš jautājoši paskatījās uz māsu. Tas taču ir gorilla, vai ne?

-   Nezinu. Es nekad tuvumā neesmu gorillu redzējusi. Noteikti ne tādu, kas ģērbies frakā.

Viņi abi izgrūda baiļu saucienu, kad kaut kas skaļi noklaudzēja aiz muguras, un, pieskrējuši pie ārdurvīm, viņi atklāja, ka tās ir slēgtas. Vai tu domā, ka tas bija vējš? Džons aizelsies jautāja un norādīja uz ērģelēm, no kurām vēl aizvien nāca viena augsta, vibrējoša skaņa, gluži kā no svilpjošas tējkannas. Vai tā ir stabule?

-   No sirds ceru. Filipa nodrebinājās. Viņu pārņēma biedējoša izjūta, likās, it kā kaut kas paietu garām, skarot viņu tik viegli kā zirnekļa tīmeklis, un it kā dzirdētu neredzamas meitenes balsi čukstam viņai ausī.

Tobrīd ērģeles sāka spēlēt īstu skaņdarbu, un abi dvīņi saprata: pat ja vējš būtu varējis aizcirst durvis vai pūtis vienu vienīgu skaņu, tas nekādi nebūtu varējis atskaņot visu Baha re minora Tokātu un fūgu.

-   Ejam, Filipa aicināja, satverdama durvju rokturi. Muksim prom no šejienes, iekams tas dīvainais pērtiķis nav pamodies.

Bet durvis bija cieši aizslēgtas.

Šausmu pārņemti, dvīņi no visa spēka raustīja durvju rokturi, līdz, tikpat pēkšņi kā sākusi skanēt, gotisko ērģeļu mūzika apklusa un viņi izdzirda kāda zēna ņirdzīgos smieklus. Brīdi vēlāk aizkars aiz ērģelēm tika parauts vaļā un iznāca Dibaks, joprojām ļauni zvaigādams un purinādams galvu par iespaidu, ko viņa nerātnības bija atstājušas uz Džonu un Filipu.

-   Jūsu sejas, viņš teica, nevarēdams rimties. Kaut man būtu fotoaparāts! Es zvēru, jūs abi izskatījāties tā, it kā nupat būtu satikuši vilkaci. Tas bija tik bezgalīgi jautri.

-     Priecājos, ka tev tas šķita uzjautrinoši, Filipa sausi noteica. Viņa bija savilkusi rokas dūrēs, un, ja Dibaks stāvētu tuvāk, meitene, iespējams, būtu viņu iedunkājusi. Mēs tiešām neuzņemtos šo riskanto ceļu, ja būtu zinājuši, kā tu biji iecerējis mūs sagaidīt.

-    Piedodiet, bet es nespēju noturēties. Šī vieta ir kā radīta izjokošanai. Vai tā nav lieliska?

-    Un mēs domājām, ka tu tiešām baidies par savu dzīvību, Džons sacīja. Tā vismaz bija rakstīts tavā e-pastā.

-    Es patiešām baidos. Tā bija taisnība. Katrs vārds. Godīgi.

-    Jā, protams, Džons rūgti noteica. Varu manīt, ka tā bija taisnība, no platā smaida tavā stulbajā sejā.

-   Nē, tiešām, Dibaks neatlaidās. Esmu ļoti pateicīgs, ka jūs esat šeit.

-   Aiziet, Džon, Filipa aicināja, brauksim mājās!

-   Nē, pagaidiet! Dibaks iesaucās. Uzklausiet mani, lūdzu.

-    Labi, Džons piekrita, bet papūlies, lai tas ir ticami.

Viņi atgriezās milzīgajā dzīvojamā istabā.

-    Kas ir tavs draugs? Džons jautāja, samulsis skatīdamies uz pērtiķi.

-   Tas ir Makss. Viņš bija manas krustmātes Felisijas sulainis vairāk nekā trīsdesmit gadu.

-   Vai tā ir viņa? Filipa jautāja, cieši vērodama skaistās un uzkrītoši jaunās, aptuveni desmit gadu vecās meitenes portretu, kas karājās virs kamīna. Tava krustmāte, kad viņa bija bērns?

-    Nē. Tā ir mana māsa Faustīna.

-    Biju aizmirsusi, ka tev ir māsa, Filipa teica.

-    Bija, Dibaks pārlaboja. Viņas vairs nav.

Sekoja neveikls klusums.

-    Kā tas nākas, ka tavai krustmātei par sulaini bija pērtiķis? Džons iejautājās, mainot tematu.

-    Viņai laicīgie nekad īpaši nepatika, Dibaks paskaidroja. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņa nopirka Benermena salu. Cilvēkiem ir tendence vairīties no šīs vietas. Acīmredzamu iemeslu dēl. Lai vai kā, viņa dabūja Maksu no zooloģiskā dārza, kad viņš bija vēl jauns un apveltīts ar dažām cilvēciskām īpašībām runas spēju un citām augstākajām smadzeņu funkcijām. Acīmredzot viņš bija tīri labs ērģelnieks. Manuprāt, viņi satika labi. Vismaz tā bija līdz vakardienai, kad nabaga Makss atstiepa kājas un nomira. Viņam bija sešdesmit viens gads, kas gorillam ir ļoti liels vecums. Bet tik un tā man tas bija nepatīkams pārsteigums, varat man ticēt. Viņš skumji papurināja galvu. Nabaga Felisijas tante par to būs tiešām sarūgtināta, kad atgriezīsies mājās.

-    Kur viņa ir tagad?

-    Kopā ar manu māti. Meklē mani.

-    Meklē tevi?

-    Makss tai ziņā bija lielisks. Vai zināt? Viņam tas uzreiz pielēca. Viņš saprata: ja es atgrieztos mājās kopā ar māti, tad pakļautu viņas dzīvību riskam.

-   Vai tu nevarētu mums sīkāk paskaidrot, par ko ir runa? Filipa palūdza. No paša sākuma.

-    Pēc tam kad mēs trīs atgriezāmies Palmspringsā no Fortbeningas, Dibaks stāstīja, turpinādams savu paskaidrojumu, Blenerhasita kungs zīmējumus, ko mēs bijām atraduši Gēringa zizlī, parādīja kādam vīram no Malibu muzeja. Viņš teica, ka divi esot Leonardo da Vinči, viens Rafaela, viens Mikelandželo un viens Botičelli darbs. Bet akvarelis esot no daudz vēlāka perioda un mazāk vērtīgs. Viņš teica, ka īsti nezinot, bet domājot, ka tas ir kas tāds, ko sauc par "Kompānijas gleznu". Lai vai kā, man tā patika vairāk par visām, un, tā kā tās vērtība nepārsniedza tūkstoš piecsimt dolāru, Blenerhasita kungs piekrita, ka es to paturu kā suvenīru.

Viņi vēl joprojām atradās lielajā dzīvojamā istabā blakus kravas mašīnas lieluma kamīnam. Kušete, uz kuras viņi bija saspiedušies, izskatījās it kā nākusi no Ķīnas imperatora guļamistabas. Virs galvām karājās misiņa lustra, kas bija tik liela kā bērnu rotaļlaukums. Tur bija arī Dibaka māsas Faustīnas portrets. Tagad, kad viņš to bija pieminējis, Filipa varēja saskatīt līdzību: tie paši tumšie mati un tumšās acis, tā pati bālā sejas krāsa, tie paši slaidie pianista pirksti un augstie vaigu kauli. Tas pats stūrgalvīgais, draiskulīgais skatiens. Vai Faustīna bija mirusi? Filipa gribēja zināt, bet iedomājās, ka viņai nāksies pagaidīt, līdz to varēs pajautāt mātei. Šķita, ka Dibaks bija izvairīgs, runājot par Faustīnu.

Un tā, runājot par vīru no muzeja, Dibaks turpināja. Viņš bija mazliet svārstīgs par īstu cenu labai mantai. Viņš tikai runāja par vēsturisko nozīmīgumu un to, cik ļoti vērtīgi ir tie zīmējumi. Un "ļoti vērtīgs" man nenozīmē neko. Pēc tam kad viņš aizgāja, es sameklēju interneta izsoles lapu, lai mēģinātu to noskaidrot, un atklāju, ka pārdošanai tika piedāvāta Hermana Gēringa Feldmaršala zižļa kopija. Saprotiet, precīza kopija tai, ko es biju atstājis kara muzejā Fortbeningā. Kad to izstāstīju Blenerhasita kungam, viņš ne pa jokam iekarsa. Bija nikns. Un zvanīja juvelierim, kas to bija izgatavojis, kādam vecim, vārdā Haimens Strāsbergs, Ņujorkā, jo bija skaidrs, ka Strāsbergs noteikti izgatavojis nevis vienu, bet divas kopijas. Un vienu paturējis sev, lai vēlāk to pārdotu.

Taču Harijs Blenerhasits sazvanīja nevis Strāsbergu, bet runāja ar kādu Ņujorkas policistu, kas viņam paziņoja, ka Haimens Strāsbergs esot miris. Un, iegaumējiet, viņu esot sakodusi indīga čūska. Harijs policistam apliecināja, ka viņam esot ļoti žēl to dzirdēt, bet viņš nezinot neko tādu, kas policijai varētu palīdzēt. Un viņš arī nezināja. Saprotiet, tas izskatījās pēc nelaimes gadījuma. Nav gluži tā, ka Ņujorkā nebūtu indīgo čūsku. Ir klaburčūskas, masasaugāras un varapieres. Labi, es atzīstu, ka tās nav visai izplatītas, un tomēr ir. Kopš esmu šeit, es tiešām uz salas esmu redzējis-vienu varapieri. Vismaz domāju, ka tā bija varapiere.

Filipa satraukti paskatījās apkārt. Viņai nepatika čūskas gandrīz tāpat kā sikspārņi un zirnekļi. Izklausās, ka tu daudz zini par čūskām, viņa Dibakam teica.

-    Par čūskām? Protams. Man mājās ir maza suslikčūska, vārdā Džordžs. Man kādreiz bija klaburčūska, vārdā Raiens, tikai tā izbēga caur tualeti.

-    Tā ir laba ziņa, Filipa piebilda.

-    Man vienmēr ir patikušas čūskas, Dibaks turpināja. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc gribēju to "Kompānijas gleznu". Jo tajā bija čūska. Bet biju to piemirsis, līdz atkal atgriezos mājās. Un man ienāca prātā, ka varbūt ir kāda sakarība starp gleznu un čūsku, kas nogalināja Strāsberga kungu. Un pēc vakariņām es aizgāju uz Breda, es gribēju teikt, Blenerhasita kunga māju. Tiklīdz tur ierados, sapratu, ka kaut kas nav kārtībā.

Dibaks grūti nopūtās un kādu brīdi izskatījās drūms. Kad zēns ierunājās, viņam acīs saskrēja asaras. Viņu mantas bija izmētātas, it kā kāds būtu viņus aplaupījis. Zizlis bija pazudis, bet dīvainā kārtā atstāti attēli, kas tajā bija paslēpti. Un tad es viņus atradu. Dibaks ar mokām norija siekalas. Bredu un viņa tēvu Hariju. Viņi bija miruši, abi divi. Viņu sejas bija viscaur zilas un acis sarkanas. Ņemot vērā to, kas bija noticis ar

Haimenu Strāsbergu, man radās aizdomas par čūskas kodumu. Dibaka balss ar katru mirkli kļuva nedrošāka. Kad abus apskatīju tuvāk, uz viņu rokām un kājām atradu indes zobu pēdas. To bija daudz. It kā viņi būtu sakosti vairākkārt. Viņš papurināja galvu un notrausa asaru. Tā nu es pagrābu visus zīmējumus un aizlaidos no turienes, ko nagi nes. Aizgāju mājās. Aizsūtīju jums ziņu un tad ar virpuļviesuli nonācu Benermena salā. Krustmāte ciemojās pie manas mātes, un tāpēc nospriedu, ka nevienam neienāks prātā mani šeit meklēt. Viņš paraustīja plecus. Un tas ir viss. Tad ieradāties jūs.

-      Nez, vai tā varētu būt taisnība, Filipa ieminējās.

-    Katrs vārds, es zvēru.

-   Nē, nē, Filipa iebilda. Es gribu teikt: vai neviens vispār neiedomāsies tevi šeit meklēt.

-    Tevi meklē policisti, Džons teica. Viņi grib tev uzdot dažus jautājumus.

-    Tur es neko nevaru līdzēt, Dibaks sacīja. Vai jums liekas, ka viņi vispār noticēs? Ka es ielauzos kara muzejā? Viņi noteikti mani arestēs.

-    Kur tu biji, kad Makss nomira? Filipa jautāja.

-    Es gulēju.

-    Vai augšstāvā?

-   Nē, aiz ērģelēm ir slepena istaba, kur tās var ieslēgt un automātiski var regulēt ārdurvis. Tajā atrodas arī gulta, un es vienmēr palieku tur, kad ierodos šeit. Kopš bērnības man prātā bija doma reiz uzturēties slepenajā istabā.

-    Cik ilgi tu gulēji? Filipa jautāja.

Dibaks paraustīja plecus. Kādas desmit, divpadsmit stundas. Biju pārguris pēc lidojuma uz šejieni.

-     Vai vēja troksnis ērģelēs tevi netraucē? Džons jautāja.

-   Nē. Istabai ir laba skaņas izolācija. Tur neko nevar dzirdēt.

-    Vai tiešām? Filipa noprasīja un, piecēlusies no kušetes, piegāja pie mirušā gorillas un sāka pētīt viņa rokas un kājas.

-    Tu taču nedomā… Dibaks ierunājās, sekodams viņai pie Maksa līķa.

-    Nekad agrāk neesmu redzējusi mirušu gorillu, Filipa teica. Un ir mazliet grūti saskatīt viņa ādas krāsu zem sudraboti melnās spalvas, bet… viņa pavēra gorillas milzīgo, ādaino roku un, papletuši lielos pirkstus, juta, ka viņai aizraujas elpa, jo uz Maksa plaukstas gaļīgās daļas saskatīja divas melnas dūrienu pēdas. Saki man, Bak, viņa sacīja, vai tas neizskatās pēc čūskas koduma?

-    Jā, Dibaks nočukstēja, tev taisnība.

-   Tātad, Filipa secināja, lai kurš nogalināja Blenerhasitus un Strāsberga kungu, tas bija arī šeit. Meklēja tevi. Un tavā vietā nogalināja Maksu. Filipa noņēma brilles un cieši paskatījās uz Dibaku. Un tāpēc tev ir ļoti paveicies, Bak. Ārkārtīgi paveicies.

-    Nabaga vecais Makss, Dibaks nopūtās. Viņš norija emociju kamolu, un vēl viena asara noritēja viņam pār vaigu. Nikni, it kā dusmodamies uz sevi, Dibaks to notrauca. Vai zināt, viņš allaž bija gatavs palīdzēt, zēns piebilda. Uz viņu visādā ziņā tiešām varēja paļauties.

>

Dvīni aiz bailēm salēcās, kad liels, melns kakis nolēca > " * i

no grāmatu skapja uz Maksa milzīgajām, nekustīgajām krūtīm.

-   Neraizējieties, Dibaks viņus mierināja un paņēma kaķi rokās, sirsnīgi piekļaudams to pie krūtīm, kā Filipai šķita, lai pats sevi mierinātu. Tas ir tikai Hendrikss. Viņš piederēja Blenerhasitiem.

-   Tu paņēmi viņu kaķi? Džons jautāja.

-    Drīzāk izglābu. Es nekādi nevarēju nabaga dzīvnieku pamest, saprotat? Iespējams, policija to būtu ievietojusi dzīvnieku patversmē. Un kā lai zina, kas tādā vietā ar kaki var notikt?

-    Jā, Filipa piekrita. Un tad: Protams! viņa iesaucās, atklāsmes pārņemta. Hendriksam noteikti uisos sīkumos jāzina, kas notika! Iespējams, viņš visu redzēja! Šeit un Palmspringsā! Tev vienīgi jāpajautā viņam.

-    Tu domā, ka kādam no mums vajadzētu piešķirt viņam spēju runāt? Kā Maksam?

-   Acīmredzot tie nebūsim mēs, Filipa teica. Mums vēl aizvien ir pārāk auksts, Bak. Varbūt tu varētu to izdarīt. Dibaks papurināja galvu. Vai nevarētu?

-    Kopš ierados uz šīs salas, man pilnīgi nav spēka, viņš paskaidroja. Vai zināt, es gandrīz vispār nenokļuvu šeit. Mans virpuļviesulis pazuda, iekams biju piezemējies. Te, Austrumkrastā, ir daudz aukstāks nekā rietumos. Biju to aizmirsis. Dibaks kādu brīdi maigi glāstīja kaķi. Bet arī tad, ja man būtu džina spēks, šaubos, vai varētu likt šim kaķim runāt. Man nav tādas pieredzes. Jābūt pilnīgi pieaugušam džinam kā Felisijas krustmātei, lai apveltītu dzīvnieku ar spēju runāt.

-  Pagaidi, Filipa neatlaidās. Kā būtu ar iemiesošanos kaķī? Mēs visi esam reiz iemiesojušies dzīvniekos. Tas ir gandrīz pirmais, ko mēdz darīt, kad atklāj, ka esi džins. Ja es iemiesotos šajā kaķī, varbūt varētu nolasīt vina domas. Ielūkoties vina atmiņā. Tā mēs uzzinātu, kas īsti noticis.

-    Kāpēc man tas neienāca prātā? Dibaks iejautājās.

-    Tāpēc, ka tu neesi tik gudrs kā viņa, Džons atbildēja.

-   Vai šajā mājā ir sauna? Filipa jautāja. Vai kāda cita vieta, kur pietiekami sakarst, lai lietotu džina spēku?

-   Sauna? Šajā vecajā mājā? Dibaks rūgti iesmējās. Te nav pat dušas. Mājā ir milzum daudz vannu, bet nav karstā ūdens. Makss nebija nekāds izcilais sanitārtehniķis. Sanitārtehnika darbam gorillām nepietiek pacietības. Un Felisijai diez ko nepatīk ziepes un ūdens. Viņa dod priekšroku džina spēkam, lai uzturētu sevi tīru. Viņa uzskata, ka tas liekot viņas ādai izskatīties jaunākai. Tāpēc viņa izstaro sevi: ļauj lielam karstuma apjomam izplūst no sava ķermeņa, lai iznīcinātu visus netīrumus un baktērijas uz savas ādas. Tas ir vēl kas tāds, ko var darīt, kad esi pilnīgi pieaudzis. Es reiz vēroju, kā viņa to dara. Tas ir it kā uz brīdi aizdegties. Apbrīnojami!

-   Man ienāca prātā kāda doma, Džoils žāvādamies paziņoja, jo bija jau ļoti vēls. Rīt no rīta mēs vispirms dārzā uzcelsim sviedrēšanās vigvamu. Tas ir veids, kā Amerikas iedzimtie mēdza mazgāties. Un mēs varēsim sakarst. Pietiekami, lai atgūtu savu spēku.

-    Kāpēc man tas neienāca prātā? Dibaks iejautājās.

-    Tāpēc, Filipa atbildēja, ka tu neesi tik gudrs kā viņš.

sfc # %

No rīta bērni sakūra milzu ugunskuru un starp karstajām oglēm nolika dažus lielus akmeņus. Tad viņi dārzā apglabāja nabaga Maksu.

Tās bija vienkāršas bēres bez šķirsta un bez reliģiskas ceremonijas, tikai sekls kaps, ko izraka Džons un Dibaks, un puķes, ko saplūca Filipa. Dibaks drebošā balsī teica dažus vārdus pie mirušā gorillas kapa.

-   Gorillas var maldināt, kā mēdz darīt brīvā dabā, bet tie nekad nemelo, viņš sacīja. Pat tie, kas māk runāt. Viņi gluži vienkārši neprot melot. Tas viņus padara labākus par lielāko daļu cilvēku, ko es pazīstu. Nemaz nerunājot par džiniem. Ja tu kādam gorillam patīc, tad uz visiem laikiem un bez jebkādiem nosacījumiem. Tāpēc tie ir ļoti uzticami. Ja mana krustmāte būtu šeit, tad, iespējams, viņa teiktu, ka Makss bija labākais draugs, kāds vispār var būt. Es lielā mērā jūtos tāpat. Viņš ļāva man šeit palikt, neuzbāžoties ar kādiem jautājumiem un nekad nemēģināja dot man padomus. Un tas gorillas padara par tik labiem sulaiņiem. Atšķirībā no cilvēkiem, kuri pēc dabas ir diezgan pļāpīgi, gorillas prot turēt muti un cienīt kāda cita vientulību.

Filipa piepeši aptvēra, ka Dibaks runājot skatījās uz viņu. Tāpēc meitene kāroja zināt, vai Dibaks nebija uzminējis, cik ļoti viņa gribēja uzdot jautājumu par zēna māsu Faustīnu.

-    Izsaku līdzjūtību par to, kas notika, Maks, viņš beigās piebilda. Man tiešām ļoti žēl. Man tevis pietrūks, veco zēn. Tu biji īsts džentlmenis.

Tad, Filipai par pārsteigumu, Dibaks noslaucīja acis ar tīru kabatlakatu. Viņa nebija izbrīnīta, redzot viņu atkal raudam. Bet viņa jutās šokēta, atklājot, ka viņam ir tīrs kabatlakats.

Kad bēres bija beigušās, viņi nocirta dažus mazus kociņus un mauriņā uzslēja tādu kā vigvamu, kuru apklāja ar lupatām un vecām segām, līdz tas bija cieši izolēts no āra gaisa. Beigās viņi vigvamā izraka seklu bedri, kur salika karstos akmeņus un apšļakstīja tos ar aukstu ūdeni, kas tūlīt pārvērtās tvaikā. Temperatūra improvizētajā sviedrēšanās vigvamā ātri kāpa, līdz tā bija augstāka nekā tropu džungļos. Trīs jaunie džini noģērbās līdz apakšveļai un ielīda iekšā.

Pamazām spēcīgais karstums sasildīja viņu miesu, sasniedza viņu kaulus, iekļuva kaulu smadzenēs, un smalkā uguns, kas deg ikvienā džinā, nenodarot viņam pāri, tika iekurta un spēcināta, līdz viņi juta, ka spēks ir atjaunots.

-    Tā ir labāk, Džons teica, uzliedams vēl ūdeni uz akmeņiem un paaugstinot temperatūru sviedrēšanās vigvamā. Tā, kā es jūtos tagad, šķiet, varētu izpildīt trīs vēlēšanās alkatīgākajam cilvēkam pasaulē.

-    Tad kurš to darīs? Dibaks iejautājās. Kurš iemiesosies Hendriksā?

-    Tagad viņš ir tavs kaķis, Filipa teica Dibakam.

-    Varbūt to vajadzētu darīt tev.

-    Jā, bet ierosinājums bija tavs, Dibaks iebilda.

-   Turklāt, ja tev nekas nav pretī, es īsti negribu redzēt, kas notika ar Bredu un viņa tēvu. Nemaz nerunājot par Maksu. Viņi bija mani draugi.

Filipa pamāja ar galvu. Es saprotu. Viņa paraustīja plecus. Labi, es to izdarīšu.

-   Iešu un atnesīšu kasti kaķa pārnēsāšanai, Dibaks sacīja, līzdams uz sviedrēšanās vigvama izeju. Dod man dažas minūtes, pirms sāc ko darīt. Labi?

-    Norunāts.

Tiklīdz džini ir zaudējuši gudrības zobus un piedzīvojuši Tammuzu iniciācijas ceremoniju, kas vēstī par viņu ieiešanu džinu pasaulē, iemiesošanās dzīvniekos un cilvēkos ir viena no pirmajām lietām, kas viņiem tiek mācīta. Filipai šai jomā jau bija zināma pieredze, jo viņa bija iemiesojusies kamielī, vāverē un ēģiptiešu policistā. Viņa nogaidīja, līdz atgriežas Dibaks, tad aizvēra acis, koncentrēdamās vienā punktā pieres centrā, un, kad viņa izrunāja savu fokusa vārdu, visa viņas būtne bija kā saules stari, kas sakopoti izliektā lēcā: FABULONGOŠŪGAUŽIBRĪNUMPIPIKALS!

Sviedrēšanās vigvamā bija tumšs, un, tiklīdz Džons izdzirda māsu izrunājam fokusa vārdu, viņš izlīda laukā, lai vērotu. Pāris mirkļu vēlāk viņš un Dibaks no kastes izdzirdēja skaļu ņaudienu. Filipa deva ziņu, ka tagad viņa iemiesojusies Hendriksā.

Viņa tur atradās vairākas minūtes, jo, lai gan kaķa atmiņa ir visai selektīva, tā ir gandrīz divsimt reižu noturīgāka nekā sunim un saglabājas divas nedēļas, pārspējot pat orangutana atmiņu. Kad Filipa beidzot izlīda no vigvama, atguvusi savu ķermeni, viņa nostājās pretī abiem zēniem ar plati ieplestām acīm un pārsteiguma svilpienu uz lūpām.

-    Man nebija ne jausmas, ka kaķiem ir tik interesanta dzīve, viņa sacīja. Visi tie stāsti par deviņām dzīvībām ir taisnība. Vienīgi šīs dzīves neseko cita citai, bet risinās vienlaikus.

-    Lai nu tas paliek, Dibaks viņu pārtrauca. Ko tu uzzināji par Maksu?

-    To, ka mums bija taisnība. Maksu nogalināja tie paši cilvēki, kas noslepkavoja Bredu un viņa tēvu. Tie ieradās slepeni ar čūsku pilnu grozu un palaida tās uz mājas grīdas. Tiklīdz Breds un viņa tēvs bija sakosti, tie iznāca atklātībā un piedāvāja pretindi apmaiņā pret to, ko tie meklēja. Tas pats notika ar Maksu.

-    Un ko īsti viņi meklēja? Dibaks jautāja.

-    Zizli ne, Filipa paskaidroja. Un Leonardo zīmējumus arī ne. Tie meklēja Kompānijas gleznu. To, kuru tu paņēmi kā suvenīru.

-    Es jau tā nodomāju, Dibaks teica. Bet vai tu uzzināji, kāpēc?

-    Nē. Vienīgi to, ka viņi gleznas dēļ ir gatavi nogalināt. Blenerhasita kungs atzinās, ka tā ir pie tevis, Bak, un tomēr tie ļāva viņam un Bredam nomirt. Toties Makss nepateica neko.

-    Labais vecais Makss, Dibaks nočukstēja.

-    Bet kas ir šie cilvēki? Džons jautāja. Vai to tu uzzināji?

-    Domāju, ka tu, Džon, iespējams, esi vienīgais, kas tos ir redzējis. Viņi izskatījās kā tie vīrieši, kurus tu aprakstīji pēc zādzības mēģinājuma mūsu mājās. Oranžas drēbes. Dzeltena krāsa uz sejas. Un viens no vīriešiem, ko es redzēju Hendriksā atmiņā, valkāja tieši tādu medaljonu, ko mēs atradām uz bibliotēkas grīdas nākamajā dienā. To, kuru mamma nosūtīja Nimrodam pa džinu iekšējo pastu.

-    Diezin, kas ar to notika? Džons prātoja. Mēs tā arī neuzzinājām, kas tas bija. Viņš mirkli iegrima domās. Zagļi nemeklēja gleznu, bet gribēja dabūt mūsu gudrības zobus. Viņš paraustīja plecus. Vismaz mamma tā domāja.

-   Vai kāds man pateiks, par ko jūs runājat? Dibaks iejautājās.

Dvīņi izstāstīja Dibakam par ielaušanos viņu mājā Austrumu 77. ielā un par medaljonu ar kobras attēlu.

-    Ar kobru? Dibaks pārjautāja. Tā čūska Kompānijas gleznā ir kobra. Pareizāk sakot, karaliskā kobra.

-   Paklau, Bak. Tā čūska, ko tu redzēji uz Benermena salas, Filipa sacīja. Nedomāju, ka tā bija varapiere. Manuprāt, tā arī bija kobra. Kad biju Hendriksā ķermenī un prātā, es ievēroju, ka viena no čūskām izbēga, kad slepkavas devās projām, un viņiem nācās to pamest. Tāpēc Hendrikss uzrāpās uz grāmatu skapja.

-    Manuprāt, pienācis laiks apskatīt to Kompānijas gleznu, Džons ierosināja. Vai jums tā neliekas?

Atgriezušies dzīvojamā istabā, viņi apsēdās pie rūcošā kamīna, un glezna bija izklāta uz grīdas viņiem priekšā.

Tas bija akvarelis, kas attēloja ainavu, kura atgādināja Indiju britu vietvalžu laikā. Fonā klints virsotnē iespaidīgi slējās liels sārtu akmeņu cietoksnis. Priekšplānā vairāki nikna izskata indieši dejoja apkārt lielai, kapuci izplētušai kobrai, kura, saslējusies uz astes, šķita gandrīz tikpat gara kā viņi. Ilgu laiku trīs jaunie džini rūpīgi to pētīja, pārcilādami visādas teorijas.

-    Spriežot pēc izskata, Džons piezīmēja, grūti saprast, kāpēc Hermani Gēringu un tos čūsku cilvēkus varēja interesēt viens un tas pats.

-    Izņemot to, ka mēs jau zinām, kas interesēja Gēringu, Filipa sacīja. Dārgas gleznas. Briljanti. Zelts. Viss, kas maksā lielu naudu.

-    Bet šī glezna nemaz nav dārga, Dibaks aizrādīja. Tūkstoš piecsimt dolāru. Tik daudz tā varētu būt vērta, kā teica eksperts no muzeja.

-   Varētu būt, Džons atkārtoja. Pat eksperti reizēm kļūdās.

-   Bet man šķiet neiespējami, ka šī glezna būtu vērta vairāk nekā Leonardo da Vinči zīmējums, Filipa iebilda. Vai jums tā neliekas?

-   Nē. Džons pacēla gleznu kā laikrakstu un uzmanīgi to apskatīja. Nav nekādas jēgas, viņš teica.

-    Esi uzmanīgs, Filipa viņu brīdināja. Tu esi pārāk tuvu ugunij.

Bet Džons neklausījās. Viņš mēģināja saskatīt rakstu uz medaljoniem, ko indieši nēsāja ap kaklu. Viņš nemaz neievēroja, cik tuvu ugunij viņš atradās un cik ļoti bija sakarsis papīrs, uz kura vecais akvarelis bija uzgleznots.

-   Džon! Piesardzīgāki Tu to sadedzināsi! Filipa tieši laikā izrāva gleznu no brāļa bezrūpīgā tvēriena. Viņa sāka Džonu rāt un tad aprāvās. Kaut kas ar gleznu notiek.

Viņi cieši ieskatījās un redzēja, ka Filipai bija taisnība. Tiešām, ar gleznu kaut kas notika vai, pareizāk sakot, ar papīru, uz kura tā bija uzgleznota. Tieši virs sārtā cietokšņa sāka parādīties zīmju rinda neredzams vēstījums, ko karstums bija padarījis salasāmu.

-    Oho! Džons iesaucās. Slepens uzraksts.

Filipa vēlreiz paturēja gleznu uguns tuvumā un ļoti uzmanīgi ļāva karstumam viscaur sasildīt papīru, lai nekas no vēstījuma nepaliktu neredzams. Beidzot, kad visa aina bija skaidra, viņi atkal nolika gleznu uz grīdas un cieši nopētīja uzrakstu.

-   Tas nemaz nav raksts, Dibaks beidzot nosprieda.

-    Tās ir rindas ar dejojošām čūskām. Katrai pie astes ir cipars.

-    Izskatās pēc kricelējuma, Džons sacīja.

-   Tikai neviens nebūtu nopūlējies zīmēt kricelējumu ar neredzamo tinti, Dibaks iebilda.

-    Un neviens neizdarītu slepkavību vienkārša kricelējuma dēļ, Filipa teica. Nē, nav šaubu: dejojošās čūskas kaut ko nozīmē.

-   Varbūt tas ir kāds kods, Džons ieminējās.

-    Tieši tā, Filipa piekrita. Un mums tas jāatrisina, ja gribam uzzināt, kas tas ir. Viņa nopūtās. Ja vien Rakšasasa kungs nebūtu devies izbraukumā. Varu saderēt, ka viņš varētu ieviest kādu skaidrību par to, ko tas nozīmē un kas tie cilvēki ir.

-    Nevar būt, ka viņš devies projām uz ilgu laiku, Džons sacīja. Vai Grounins neteica, ka viņš atstājis savu lampu Londonā?

-    Pareizi, viņš to atstāja, vai ne?

-   Tādā gadījumā, Džons secināja, viņš un Nimrods varētu būt jau atgriezušies mājās, kad mēs ieradīsimies Londonā.

-    Londonā? Dibaks iesaucās. Kurš kaut ko teica par Londonu?

-    Vai tu gribi palikt šeit? Džons jautāja. Tie cilvēki, kas nogalināja Maksu, varētu atgriezties.

-   Bet kā mēs tur nokļūsim? Virs Atlantijas ir auksts. Un es netaisos riskēt un lauzt sprandu, atkal lidojot ar virpuļviesuli.

-    Ir arī citi veidi, kā lidot, Bak, Filipa aizrādīja.

-    Pat džiniem.

-    Tad mums būs vajadzīga nauda, pases, biļetes un tīras drēbes. Un kas notiks ar Hendriksu? Mēs vinu nevaram atstāt uz šīs čūsku apsēstās salas, tāpat arī ņemt līdzi lidmašīnā, Dibaks sprieda.

-   Man ir kāda ideja, Džons ieteicās. Vai atminies to laivinieku? viņš pajautāja savai māsai.

-   Protams, viņa atbildēja. Viņa kaķis esot nomiris. Un viņš teica, ka jūtoties vientuļš, vai ne?

Džons pamāja ar galvu. Tieši tā. Šķita, ka viņš ir labs cilvēks. Un esmu pārliecināts, ka viņam kaķis patiks.

Dibaks piekrītoši pamāja. Skaidrs, viņš teica. Izklausās labi.

-    Tad atliek vēl tikai tādi sīkumi kā biļetes, nauda un drēbes. Džons pacēla akmeni un iemeta to karstājās oglēs. Šķiet, mums vēl kāds laiks būs jāpavada sviedrēšanās vigvamā.

6. nodaļa zaĻais DERVIŠS

Sekodami Deviņu kobru kultam un no Londonas ieradušies Kalkutā, Nimrods un Rakšasasa kungs iznāca no vēsās lidostas un priecīgi pasmaidīja, kad viņus apņēma Indijas karstums un asais, sausais vējš. Vēl nebija pusdienlaiks, bet temperatūra jau bija sasniegusi 116 grādus pēc Fārenheita [1] ideāli, ja esi džins, bet gandrīz neciešami lielākajai daļai laicīgo būtņu. Pat mušas viņus netraucēja tā vienkāršā iemesla dēļ, ka kukaiņiem nepatīk džinu asiņu spēcīgā sēra smaka. Tomēr Kalkutas daudzie ubagi bija kas cits, un ik reizi, kad mašīna, kas veda Nimrodu un Rakšasasa kungu uz viesnīcu, apstājās pie luksofora, bērni klaudzināja pie logiem, lai dabūtu dažas monētas, vai kāda hindu kulta vai reliģiskas grupas piekritēji mēģināja pasniegt lapiņu, kas izskaidroja meditācijas, jogas vai ājurvēdas labumus.

Abi džini pavadīja nakti Grand Hotel apartamentos un virpuļviesulī devās prom nākamajā rītā, kamēr visi vēl gulēja. (Virpuļviesulis ir džinu dabiskais pārvietošanās veids, nevis burvju paklājs. Neviens sevi cienošs džins negribētu tikt pieķerts lidojam ar kaut ko tik parastu kā burvju paklājs.) Viņi devās uz netālo Sagaras salu pie svētās upes Gangas grīvas, kur atrodas Deviņdesmit piecu kupolu templis.

-   Allaž esmu vēlējies zināt, kāpēc to tā sauc, Nimrods teica, virzīdams virpuļviesuli uz liela ezera malu aiz tempļa. Vairākas reizes esmu saskaitījis kupolus, un īstenībā to ir simt vienpadsmit.

-    Viņi ir pieticīgi cilvēki, tie laicīgie, kas cēla šo templi, Rakšasasa kungs atbildēja. Protams, viņi negribēja, lai par viņiem domātu, ka viņi ir lielīgi. Sacīt, ka ir deviņdesmit pieci kupoli, kad īstenībā ir simt vienpadsmit, apliecina viņu pieticību. Tas un vēl fakts, ka skaitīšana šai pasaules daļā nekad nav bijusi uzskatīta par svarīgu. Viena rūpija godīgi tiek atzīta tūkstoti vērta, kaut arī tā nemaz nav.

Tiklīdz viņi bija piezemējušies ezera krastā, Nimrods un Rakšasasa kungs savāca vairākas lielas ūdens liliju lapas un novietoja uz tām aizdegtas sveces, kā arī pāris sauju želejas pupiņu, kuras Rakšasasa kungs īpaši bija iegādājies saldumu veikalā Londonā. Tad viņi iestūma mazo flotili skaistajā, mierīgajā ezerā un gaidīja.

Tikmēr Nimrods apēda dažas želejas pupiņas. Biju piemirsis, cik tās ir garšīgas, viņš Rakšasasa kungam atzinās.

-    Tev tik tiešām ir kāre uz saldumiem, Nimrod. Bet vairāk neēd, citādi man vairs nebūs ko piedāvāt, ja viņš būs apēdis visas želejas pupiņas, ko jau esam nosūtījuši.

-    Vai Zaļajam dervišam tik ļoti garšo želejas pupiņas?

-    Jā, tā gan. īpaši zaļās. Manuprāt, viņam vislabāk patīk to vienkāršība.

Beidzot pie apvāršņa parādījās kāds stāvs. Sēžot ar sakrustotām kājām uz delfīna kaut gan nemaz nav viegli tā noturēties uz šā jūras dzīvnieka viņš tuvojās, vadīdams delfīnu ar garu, melnu spieķi. Viņa ķermeni sedza tikai neliels, oranžs gurnu auts un saskaņota oranžu puķu virtene, tāpēc Zaļais dervišs atbilda savam vārdam, jo viņa āda bija iezaļgani tumši brūna. Ar spēcīgo miesas būvi, gludi skūts, glīts un ar iespaidīgiem gariem, melniem matiem klēpī Zaļais dervišs, kas īstenībā bija eņģelis, drīzāk izskatījās pēc cīkstoņa. Viņš piestāja pie krasta, kur stāvēja abi džini, taču no delfīna nenokāpa.

Rakšasasa kungs salika rokas sirds priekšā un paklanījās. Namaste, viņš teica, lietojot populāru indiešu sveicienu. Nimrods darīja to pašu.

-    Namaste, atbildēja Zaļais dervišs. Ar savu mazo pirkstiņu viņš pieskārās nelielam, zaļam smaragdam, kas bija piestiprināts viņam uz pieres, un pavērsa pirkstu pret abiem džiniem. Silta, zaļa gaisma uz dažiem brīžiem apņēma viņus, sasildot viņu kaulu smadzenes un slepeno uguni dvēselē.

-    Paldies, Rakšasasa kungs sacīja. Tā bija ārkārtīgi patīkama sajūta.

-    Un paldies par želejas pupiņām. Vai jums ir vēl?

Rakšasasa kungs pasniedza pēdējo turziņu un atkal paklanījās. Šis ir mans draugs Nimrods, viņš iepazīstināja.

Nimrods atkal paklanījās.

-   Laipni lūdzu, Zaļais dervišs teica un iemeta mutē vēl vienu pupiņu.

-   Mēs meklējam informāciju, Rakšasasa kungs paskaidroja.

-    Par Deviņu kobru Nāgas kultu? dervišs vaicāja, jo atšķirībā no džiniem eņģeļi prot lasīt domas. Jā, to var manīt. Un tā ir, kā jau esat uzminējuši. Deviņas kobras ir pirms daudziem gadiem pastāvējušo Astoņu kobru pēcteces.

-    Jūs kā vienmēr visu saprotat, Rakšasasa kungs teica, laipni uzsmaidot Zaļajam dervišam. Bet bija svarīgs ne tikai Zaļā derviša viedoklis. Bija arī kāda pārdabiska diplomātija, ko nācās ievērot. Indija ir sena valsts, ar tradīcijām un vietējām paražām, kas jāņem vērā pat džiniem. Tāpat kā Zaļā derviša padomu, Rakšasasa kungs un Nimrods smalki lūdza atļauju lietot džina spēku Indijas subkontinentā.

-    Man nepatīk šie ļaunie kulti gluži tāpat kā tev, Rakšasas, vecais draugs, Zaļais dervišs teica. Bet to iznīcināšana ir kas cits. Pat tik vecam un pieredzējušam džinam kā tev nāksies būt ļoti piesardzīgam. Šīs zemes cilvēki čūskas uzskata par svētām, jo tic, ka tās atnes lietu un ka tie, kas mirst no čūskas koduma, atdzims. Šādi kulti piesaista plānprātīgos un lētticīgos, kuru šai brīnišķīgajā zemē ir lielais vairums.

Rakšasasa kungs pamāja ar galvu. Ierocis, ko tu neturi rokā, nenogalinās čūsku, viņš sacīja. Turklāt mēs nemeklējam čūskas, bet gan tos velnus, kas ar tām rīkojas.

-    Es jums palīdzēšu, cik vien spēšu, Zaļais dervišs apsolīja. Bet vispirms man jālūdz jums kāds pakalpojums, džini, jo zvērests neļauj man šo vietu atstāt. Es gribētu jūs lūgt tikt vaļā no diviem bagho bhutiem, jo tie šai apkaimē ir nogalinājuši daudzus cilvēkus. Runā, ka vairākus simtus. Tas, protams, nav labi. Skaidrs ir tas, ka tie ir īpaši agresīvi, un, šķiet, tiem drīzāk patīk cilvēkus nogalināt nekā tos apēst.

-   Bagho ? Nimrods pārjautāja. Tā bengāļu valodā sauc tīģeri, vai ne? Skaidrs, ka jums vajadzīgs tīģeru mednieks, ser.

-    Tie nav vienkārši tīģeri, Zaļais dervišs apgalvoja.

-    Tie medī pārī. Esmu runājis ar Bonobibi, rtieža eņģeli, un viņa man stāsta, ka īstenībā tie ir džini, kas izvēlējušies dzīvot šo divu cilvēkēdāju ādā. Varbūt tāpēc vietējie cilvēki tos sauc par bhutiem. Par spokiem. Viņš paraustīja plecus un apēda vēl vienu želejas pupiņu.

-   Tīģeru pāris, jūs sakāt, Rakšasasa kungs sprieda.

-    Protams, es reiz dzirdēju par krokodilu pāri, kuros bija iemiesojušies ļauni džini, kam garšoja cilvēku gaļa. Kādā ciematā ne visai tālu no šejienes. Viņš domīgi nobraucīja bārdu. Šie divi krokodili nekad netika noķerti. Vismaz cik man zināms. Var gadīties, ka šie divi džini mainījuši savu veidolu. Un tas nudien ir tikpat labi kā atpūta.

-    Es jau redzu, ka jūs šim uzdevumam esat sevišķi piemēroti, Zaļais dervišs nosprieda. Vienmēr esmu teicis: sūti džinu noķert džinu.

-    Paskatīsimies, ko varam darīt, Rakšasasa kungs apsolīja.

-   Atgriezieties, kad tīģeri būs sagūstīti, un tad parunāsimies atkal. Bet paturiet prātā, ka šejienes cilvēkiem tīģeri nav mazāk svēti par čūskām. Zaļais dervišs sasita rokas, atsaukdams trīs priesterus no Deviņdesmit piecu kupolu tempļa. Sie priesteri jums pateiks, kur meklēt. Dervišs uzsita delfīnam pa galvu ar spieķi un, vēl aizvien košļādams pupiņas, atkal aizpeldēja.

Nimrods pacēla uzacis. Vai jāsaprot tā, ka mums jāmedī tīģeri, tos nenogalinot, un pašiem jāpaliek dzīviem?

-    Ir vairāki veidi, kā tikt pie kaķa ādas, Rakšasasa kungs teica un, apsēdies zālē, sāka domāt, kā nodīrāt kaķi, to nenogalinot.

Trīs priesteri no Deviņdesmit piecu kupolu tempļa bija Caterdžī kungs, Mukerdžī kungs un Banerdžī kungs, un visi valkāja baltās drēbes sadhu, kas piedienas indiešu svētam cilvēkam. Viņi pacietīgi sēdēja ap Rakšasasa kungu un gaidīja, kad viņš beigs domāt.

-    Sie spoku tīģeri bagho bhuti, viņš beidzot vērsās pie trim priesteriem. Kur un kad notika pēdējais uzbrukums?

-    Šorīt, Caterdžī kungs atbildēja.

-    Pulksten septiņos, Mukerdžī kungs piebilda.

-    Tas bija ciema iedzīvotājs, kas vāca medu kādas trīs jūdzes no šejienes, Banerdžī kungs paskaidroja.

-    Tad mums tālu nebūs jāiet, Rakšasasa kungs secināja. Tā ir laba zīme, jo neviens, izņemot muļķi, nedodas tālā ceļā, lai sastaptu izsalkušu tīģeri. Kur medus vācējs tika nogalināts?

-    Tas ir zvejnieku ciems, Caterdžī kungs atbildēja.

-     Mangroves purvā, Mukerdžī kungs turpināja. Viņš nekad nevēra vaļā muti, līdz Caterdžī kungs nebija runājis pirmais.

-   Tā ir slikta vieta cilvēkiem, teica Banerdžī kungs, kurš vienmēr runāja pēdējais. Bet ļoti laba tīģeriem.

-    Mums būs vajadzīga laiva, Rakšasasa kungs sacīja.

-    Mums ir laiva.

-    Piecdesmit pēdu gara.

-    Ar divdesmit zirgspēku motoru.

-   Lieliski! Rakšasasa kungs teica, stīvi pieceldamies kājās. Tāpat mums būs vajadzīgi divi lieli metāla toveri, divi galoni kazas piena, sešas pudeles tumšā ruma, sešas pudeles brendija un vairākas mārciņas cukura.

Trīs priesteri paskatījās cits uz citu, tad uz Rakšasasa kungu, un visi pēc kārtas paraustīja plecus.

-   Ja atceraties, Nimrods ierunājās, mēs kādus krājumus atvedām no mūsu viesnīcas. Es teiktu, visu, kas vajadzīgs. Vai bijāt to piemirsis, Rakšasasa kungs?

-   Jā, nudien, biju piemirsis, Rakšasasa kungs atbildēja, uzsmaidīdams Nimrodam. Mēs tiešām paņēmām līdzi krājumus, vai ne? Atgādini man, kur tu atstāji mūsu vedumu.

-   Atļāvos to ielikt tempļa laivā. Nimrods uzsmaidīja trim priesteriem. Ceru, ka viss ir kārtībā.

Trīs priesteri paklanījās Nimrodam, it kā lai norādītu, ka no viņu puses nav nekādu iebildumu.

-   Tad mums labāk aši doties ceļā, Rakšasasa kungs mudināja. Iekams šai karstumā piens nav saskābis.

Čaterdžī kungs uzņēmās laivas stūrēšanu. Mukerdžī kungs nenolaida acis no Sanderbensas kartes. Tā sauca milzīgo mangrovju purvu, uz kuru viņi brauca. Banerdžī kungs bija notupies laivas pakaļgalā, vērodams, vai tuvumā nav tīģeru, jo bija zināmi gadījumi, kad tie peldējuši pakaļ laivām un uzklupuši nepiesardzīgiem zvejniekiem.

Sanderbensa platības ziņā ir lielākā mangrovju audze pasaulē un mājvieta vairāk nekā tūkstoš tīģeriem, kas šķiet daudz, tomēr kādreiz to bija, iespējams, divdesmit reižu vairāk. Daudzi no Sanderbensas tīģeriem ir cilvēkēdāji pēc dabas, nevis izsalkuma spiesti. Vīrietis vai sieviete, bet visbiežāk bērns mangrovju mežos ir viegli iegūstama un garda maltīte izsalkušam tīģerim, un vietējie par to nemaz īpaši neuztraucas.

Vieta, kur todien divi tīģeri bija nogalinājuši medus vācēju, to pierādīja pēdu nospiedumi dubļainajā krastā bija iezīmēta ar medus podu, ačgārni uzliktu uz garas kārts. To ieraudzījis, Caterdžī kungs izslēdza motoru un stūrēja garo, šauro laivu uz krastu, kur vīrietis bija saplosīts. Tikmēr jau metās tumšs, un abiem džiniem bija skaidrs, ka trīs priesteri kļūst ļoti nervozi jo mangrovju mežā krēsla ir bīstams laiks. Tieši tad tīģeri dodas medībās. Tiklīdz visi krājumi bija izkrauti, Nimrods lika tiem atirties no krasta.

-   Atgriezieties rītausmā, viņš tiem teica.

-    Mēs nevaram jūs šeit atstāt, Caterdžī kungs iebilda.

-    Tas ir ļoti bīstami, Mukerdžī kungs teica.

-    Jūs abus nogalinās un apēdīs, Banerdžī kungs apgalvoja.

-    Neuztraucieties par mums, Nimrods uzstāja.

-    Bet jums nav šautenes.

-   Jums nav nekāda ieroča.

-    Kā jūs nogalināsiet spoku tīģerus ar toveri, kas pilns ar pienu?

-    Es arī to gribētu zināt, Nimrods atzinās, pamanījis Rakšasasa kunga mirdzošo acu skatienu.

Vecais džins iesmējās. Skaidrs, ka ne viena vien laba vista ir izņemta no noplīsuša maisa, viņš sacīja. Jūs tagad pazūdiet, iekams neesam pārdomājuši un lūguši palikt kopā ar mums.

To izdzirduši, trīs priesteri ātri devās ceļā, acīm redzami nobijušies no domas, ka nakts būtu jāpavada purvā.

-    Mums ir vajadzīgs sargtornis, Rakšasasa kungs Nimrodam teica, kad laivas troksnis bija izgaisis. Lai sadzirdētu un saredzētu tīģerus. Tam vajadzētu būt vismaz piecdesmit pēdu augstam un ideālā gadījumā nomaskētam. Varbūt ar prožektoru. Un ar pāris ērtiem atzveltnes krēsliem. Tajā vajadzētu būt piederumiem tējas gatavošanai un brillēm vai binoklim, ar ko var redzēt tumsā.

Nimrods ķērās pie Rakšasasa kunga vēlmju īstenošanas, jo tas, ņemot vērā lielo vecumu, savu spēku lietoja tikai ļoti reti. QWERTYUIOP! Nimrods iesaucās, kad beidzot bija apmierināts, ka ir iztēlojies drošāko, slepenāko un ērtāko sargtorni, kāds vien iespējams. Pēkšņi vietā, kur iepriekš bija tikai koki un krūmi, dubļi un ūdens, parādījās džina uzburtā būve, kas slējās virs galvas kā maza raķešu palaišanas iekārta. Kad viņu naktspajumte bija gatava, Nimrods ņēmās vērot, kā Rakšasasa kungs lej pienu, brendiju un rumu abos metāla toveros.

-   Tīģeru piens, Rakšasasa kungs paskaidroja, maisījumam pievienodams gandrīz mārciņu cukura. Viņš uzmanīgi sajauca kokteili, mazliet iesmēla krūzē un aicināja Nimrodu nogaršot.

-     Īstenībā tas ir gaužām labs, Nimrods atzina. Mazliet garšo pēc brendija Aleksandrs.

-    Ceru, ka tīģeri tev piekritīs. Nevarēju izdomāt labāku veidu, kā nomierināt tos pietiekami ilgi, lai mēs varētu izrīkoties kā džini šā vārda īstajā nozīmē. Galu galā viņi arī ir džini. Manuprāt, ja tas izdosies un mums veiksies, tu varētu likt lietā transmutāciju. Viņš parādīja Nimrodam tērauda termosu, ko bija paņēmis no laivas. Ūn iedzīt abus tur iekšā.

Tumsa bija apņēmusi mangrovju mežu kā liels, melns, lipīgs cimds, uzburot dažādus nakts trokšņus no kokiem, līčiem un krūmainā pameža. Augstu savā sargtornī tikai kopā ar sikspārņiem Rakšasasa kungs un Nimrods sēdēja verandas krēslos, vērojot zvaigznes un mēnesnīcu un izbaudot tveicīgo karstumu. Ne viens, ne otrs nerunāja, ja neskaita kādu čukstu, un, kad meža trokšņi pieklusa, Nimrods nojauta, ka kaut kas briest. Lūkodamies tumsā uz Rakšasasa kungu, viņš manīja, ka vecākais džins, piespiedis pirkstu pie lūpām, pamāja viņam ar galvu.

Nimrods mēģināja saglabāt pilnīgu mieru, bet neko nespēja līdzēt, jo ādu pārņēma savāda durstoša sajūta un mati saslējās stāvus. Uz viņu novērošanas vietu no apakšas pēkšņi sāka celties spēcīga nāves, gaļas un asins smaka. Tad kaut kas liels sakustējās pamežā, kas ietvēra sargtorņa pamatni. Pagāja vairākas minūtes, iekams lipīgajā nakts melnumā kā maza motocikla motors atskanēja kluss rūciens. Tas noteikti bija tīģeris. Bet vai viens no džinu tīģeriem? Tumsā to nebija iespējams noteikt.

Sekoja otrs rūciens no citas puses, un Rakšasasa kungs pacēla divus pirkstus. Lejā bija divi tīģeri. Tīģeri ir savrupi radījumi, un reti gadās, ka tie medī pāros. Šiem vajadzēja būt džinu tīģeriem.

Pagāja vēl dažas minūtes, un tad viņi izdzirda, kā liela mēle skaļi lok kādu šķidrumu. Tad vēl viena. Par to nevarēja būt šaubu. Tīģeri dzēra sagatavoto maisījumu! Rakšasasa kungs pasmaidīja. Viņa plāns bija izdevies.

-   Nu vairs nebūs ilgi, viņš Nimrodam iečukstēja ausī.

Lakšana, abu tīģeru elpošana un apmierinātā ņurdēšana, ko pastiprināja atbalss no toveriem"; kur tie bija iebāzuši galvu, kļuva skaļāka, līdz mangrovju mežā atbalsojās divu piedzērušu tīģeru rēkšana. Un tomēr tie nebeidza lakt pienu, jo abi tiešām bija aplam rijīgi un nerimās, kamēr nebija izlaizījuši pēdējo lāsi. Stipri noreibuši, tie kļuva agresīvi un dažas minūtes nikni cīnījās, līdz tos pārņēma nogurums, un, skaļi nožāvājušies, abi nolikās gulēt.

Izdzirdis krākšanu, Rakšasasa kungs ieslēdza prožektoru un pagrieza to pret sargtorņa pamatni. Zemē gulēja divi milzīgi tīģeri, katrs deviņas vai desmit pēdas garš un piecsimt vai sešsimt mārciņu smags. Taču galvenais nebija tīģeru lielums, bet gan to krāsa apspalvojums bija nevis svītrains, bet gandrīz pilnīgi melns.

-    Tā, Nimrods teica, kāpdams lejā no sargtorņa.

-    Melnie tīģeri, ko? Tāpēc jau tos uzskatīja par spoku tīģeriem. Naktī tie tikpat kā nav pamanāmi.

Nokāpuši zemē, abi vērīgāk aplūkoja apdullušos džinu tīģerus.

-    Tie ir atslēgušies, Nimrods secināja. Un abiem būs briesmīgas galvassāpes, kad tie pamodīsies. Es negribētu būt tuvumā, kad tas notiks.

-    Tik tiešām, Rakšasasa kungs piebalsoja, nometies ceļos un vienam no reibuma uzveiktajiem tīģeriem pētīdams zobus. Viņš pamāja ar galvu un tad ilgāku laiku aplūkoja otru tīģeri. Varu droši apgalvot, ka abi ir dvīņi, viņš beidzot sacīja.

-    Tad tiem jābūt arī džinu dvīņiem.

Rakšasasa kungs piekrītoši pamāja. Tie divi krokodili, ko es minēju Zaļajam dervišam, viņš teica. Šķiet, atminos, ka tie bija džinu dvīņi no gūlu cilts, kas tajos bija iemiesojušies. Tāpēc sliecos domāt, ka šie ir tie paši dvīņi, jo kļuva par tīģeriem, visticamāk, citu izjūtu meklējumos. Viņš pakratīja galvu. Tas, protams, bija ļoti sen, gandrīz pirms piecdesmit gadiem, tāpēc nevaru atcerēties viņu vārdus.

-    Tas nav svarīgi, Nimrods sacīja un, kad bija beidzis transmutēt abus džinu tīģerus tērauda termosa iekšienē, piestiprināja tam uzlīmi: DŽINU DVĪŅI. APIETIES UZMANĪGI.

-    Cerēsim, ka mēs to varam paturēt zem vāka, Rakšasasa kungs teica. Un es nedomāju termosu, kas tev rokā, Nimrod. Protams, purvos būs dejošana, kad izplatīsies ziņa, ka bagho buthi ir pazuduši no Sanderbensas. Tāpēc cerēsim, ka šie priesteri neuzminēs, kas mēs esam, un neizpļāpāsies saviem draugiem. Nebūtu labi, ja Deviņu kobru kults uzzinātu, ka esam bijuši viņu pagalmā.

7. nodaļa daŽiem PATĪK KARSTUMS

Sniga sniegs, kad Džons, Filipa un Dibaks no Ņujorkas ieradās Londonā, lai uzmeklētu Rakšasasa kungu. No Hltrovas lidostas melns taksometrs viņus aizveda uz Nimroda omulīgo māju netālu no Kensingtonas dārziem. Filipa piezvanīja pie durvīm, kamēr Džons samaksāja šoferim un Dibaks pa galvenās ieejas kāpnēm uznesa viņu nelielo bagāžu. Kad neviens nenāca pie durvīm, Džons satvēra dūres formas klauvēkli, vairākas reizes skaļi piesita un tad pieliecies ieskatījās pa Nimroda pastkastes spraugu. Pagāja vēl viena minūte bez jebkādas atbildes; Dibaks apsēdās uz savas ceļasomas un sāka žēloties.

-    Tas nu gan ir lieliski, viņš teica. Ko lai tagad darām?

Filipa aizpogāja savu mēteli un uzvilka cepuri pār ausīm. Mēs gaidīsim, viņa stingri paziņoja. Grounins, iespējams, aizgājis nopirkt avīzi vai ko citu. Viņš ir kā lācis ar sāpošu galvu, ja nedabū savu ikdienas laikrakstu. Manuprāt, viņš drīz ieradīsies.

-    Ja vien arī viņš nav devies brīvdienās, Dibaks ieminējās. Paies vairākas dienas, iekams viņš vai kāds cits atgriezīsies un atradīs mūsu sastingušos ķermeņus uz durvju sliekšņa.

-   Varētu būt ļaunāk, Džons sacīja.

-    Kur nu vēl ļaunāk? noprasīja Dibaks, kas nemaz nejutās tik dzīvespriecīgs kā Džons vai Filipa. Mums vairs nav naudas. Ir pārāk auksts, lai lietotu džina spēku, un mums šonakt nav kur gulēt. Kas tad varētu būt vēl ļaunāk?

-   Atceries savu draugu Bredu un viņa tēvu, Džons atbildēja. Nemaz nerunājot par sulaini Maksu vai Strāsberga kungu, juvelieri no Ņujorkas. Visi viņi ir miruši, vai ne?

Dibaks brīdi padomāja, apzinoties, ka Džona vārdiem ir dziļa jēga, un tad pamāja ar galvu.

-    Turklāt, Džons piebilda, esmu pārliecināts, ka Filai ir taisnība. Kuru katru brīdi Grounins nāks pa ielu, atradīs mūs visus te sēžam un teiks…

-    Ko gan jūs te darāt? Klausieties, kā jūs, mazie, vispār šeit nokļuvāt?

Dibaks pacēla acis un ieraudzīja garu, druknu vīrieti ar pliku pauri un vienu roku. Viņam galvā bija katliņš, kājās smalki svītrotas bikses, mugurā garš, melns mētelis un rokā laikraksts Daily Telegraph. Tas bija Grounins.

Dvīņi pielēca kājās un mīļi apkampa viņu.

-    Bet ko jūs te darāt? Grounins atkārtoja. Man šķiet, es jums teicu, ka viņa augstība un Rakšasasa kungs ir aizbraukuši.

-   Mēs tomēr cerējām, ka pa to laiku, kamēr nokļūsim šeit, viņš būs atgriezies, Filipa paskaidroja.

-    Nē, nav gan, Grounins stingri noskaldīja. Arī Nimrods nav atgriezies. Ne no viena, ne otra neesmu dzirdējis ne pīkstiena, kopš abi ir projām. Viņš pamāja ar galvu uz Dibaka pusi. Kas ir viņš?

-    Tas ir Dibaks, Džons iepazīstināja.

Dibaks izbolīja acis un nopūtās kā fagots. Viņam nepatika savs vārds. Baks, vienkārši Baks. Labi?

-   Viņš ir iekūlies lielā ķezā, Filipa turpināja. Viņš ielauzās kādā Savienoto Valstu kara bāzē, nozaga vienu Leonardo da Vinči darbu, un daži cilvēki ar indīgām čūskām, iespējams, grib viņu nogalināt.

-    Vai tas ir viss? Grounins jautāja. Tad labāk nāciet iekšā, iekams no aukstuma neesat nomiruši. Un tādā nežēlīgā aprīļa dienā kā šī tas šķiet daudz ticamāks iznākums nekā nāve no čūskas koduma. Viņš pasniedza Filipai savu avīzi. Se, paturi uz brīdi. Viņš ielika atslēgu durvju slēdzenē, pagrieza un atvēra durvis. Iegaumējiet, es neko daudz nezinu par čūskām. Tīģeri! Tas ir pavisam cits stāsts. Grounins steigšus ielaida viņus namā, aizveda uz virtuvi un, kamēr gatavoja tiem karstu dzērienu, pastāstīja, kā bija zaudējis roku tīģera rīklē Britu muzeja bibliotēkā. Dvīņi šo stāstu bija dzirdējuši iepriekš, bet tagad tas šķita ne mazāk šausminošs un aizraujošs.

-   Runājot par bibliotēkām, Filipa ierunājās, man ienāca prātā kāda doma. Rakšasasa kungs nav vēl atgriezies, tāpēc varbūt mēs varētu izmantot viņa bibliotēku. To, kas ir lampā. Manuprāt, jūs teicāt, ka viņš esot atstājis lampu šeit, kad kopā ar Nimrodu devās prom.

-    Tiesa, atstāja gan, Grounins apstiprināja. Un tas pilnīgi nav viņa dabā. Bibliotēka ir viņa lepnums un prieks. Nav tā, ka es to būtu redzējis, iegaumējiet to. Bet Nimrods teica, ka tajā ietilpstot vairāk par desmit tūkstošiem grāmatu.

-   Vai mēs kaut ko neaizmirstam? Dibaks atgādināja.

-    Bez džina spēka mums nav iespējas izdarīt transubstanciāciju un iekļūt viņa lampā. Anglija nav siltāka par Ņujorku. Viņš nodrebinājās. Šī māja arī ne.

-    Tā man patīk, Grounins paziņoja.

-    Neredzu citu iespēju, kā mēs varētu transubstanciēties, ja vien šai namā nav saunas vai tvaika pirts.

-   Kā tev liekas, kas te ir, dēliņ? Grounins noprasīja.

-    Ūdens dziednīca?

-    Tad mums nāksies uzsliet vēl vienu sviedrēšanās vigvamu, Džons teica. Dārzā. Protams, vajadzēs nocirst mazākos kokus un noklāt telti ar dažām vecām grīdsegām…

-   To jūs nedarīsiet, Grounins protestēja. Paklausieties, neko tādu noteikti ne. Izpostīt kunga kokus? Un izmantot viņa vērtīgos persiešu paklājus kā tu teici? Sviedrēšanās vigvamam? Es to nepieļaušu. Kā Nimroda sulainim man jāuzrauga viņa māja un dārzs, nevis jāpiedalās neprātīgā postīšanā.

-   Vai Nimrods lika nojaust, kad viņš varētu atgriezties? Filipa pajautāja, nodomādama, ka labāk mainīt sarunas tematu. Viņa kādu brīdi nogaidīja un, kad Grounins neatbildēja, turpināja: Vai neesat saņēmis no vina kādu zinu?

Sulaiņa sejas izteiksme kļuva drūmāka un nemierīgāka, un viņš paberzēja savu rokas stumbeni, kas Grouninam allaž sagādāja sāpes, kad viņš uztraucās. Ne vārda, mis. Viņš papurināja galvu. Nimrods neteica, kad viņš un Rakšasasa kungs atgriezīsies. Tas nekādi neizskatās pēc viņiem, varat nešaubīties.

-   Un jums nav ne jausmas, uz kurieni viņi devušies? Džons jautāja.

-    Viss, ko es zinu, ir tas, ka Nimrods atgriezās no zobārsta, bija diezgan noraizējies par kaut ko un pēc neilga laiciņa paziņoja: viņš un Rakšasasa kungs došoties ceļojumā un diemžēl nevarot man teikt, uz kurieni, lai pasargātu mani un dažus citus, kas varētu būt tik muļķīgi un viņiem sekot. No tā es secināju, ka viņš domāja tevi un Džonu, mis.

-    Liels paldies, Džons nomurmināja.

Nav par ko.

-   Vai jūs vēl kaut ko nevarat atcerēties? Filipa neatlaidās. Mēģiniet iztēloties, kā viņš jums to stāstīja.

-     Pamanījusi Grounina sejā nepatiku, viņa piebilda:

-    Grounina kungs, viņi varbūt ir nonākuši grūtībās, tāpēc tas varētu būt svarīgi.

-   Labi, mis. Grounins uz brīdi aizvēra acis. Ja tu domā, ka tas palīdzēs.

-    Vai jūs vēl varat viņu redzēt? meitene jautāja.

-    Ar savām gara acīm.

-   Jāatzīstas, ka manas gara acis ir kļuvušas mazliet tuvredzīgas, Grounins teica. Pag, viņš kaut ko turēja pirkstos, kad teica man, ka dodas prom. Kaut kādu akmentiņu. Ar attēlu vai rakstu uz tā.

-   Vai tas izskatījās tā? Džons paņēma zīmuli un uz papīra lapas aši uzzīmēja akmens medaljonu, ko viņa māte bija norijusi. Grounins atvēra acis, uzlika brilles un apskatīja zīmējumu.

-    Jā, tas ir īstais, viņš apstiprināja. Tieši tāds. Ko tas viss nozīmē?

Džons izstāstīja par ielaušanos un to, ka Gonta kundze Nimrodam nosūtījusi medaljonu, izmantojot džinu iekšējo pastu. Manuprāt, droši var apgalvot, viņš secināja, ka Nimroda un Rakšasasa kunga ceļojumam noteikti ir kāds sakars ar šo medaljonu.

-    Tāpēc vēl jo svarīgāk, Filipa piebilda, lai mēs tiktu iekšā Rakšasasa kunga lampā un izmantotu viņa bibliotēku. Ja varēsim atrast kaut ko par to medaljonu, mums radīsies skaidrāks priekšstats par viņu ceļa mērķi. Un tad mēs dosimies viņiem pakaļ.

Grounins sarauca pieri. Neesmu pārliecināts, vai tas ir prāta darbs, viņš teica. Galu galā kungs taču neteica, uz kurieni dodas, lai pasargātu mani. Un reizē arī jūs.

-    Jā, bet viņš nezina par mēģinājumu noslepkavot Dibaku, Džons iebilda. Vai visus sīkumus par ielaušanos mūsu mājā. Mums nav citas izvēles, kā vien bez kavēšanās viņam sekot. Kamēr nebūsim panākuši Nimrodu un Rakšasasa kungu, Dibaka dzīvība ir briesmās. Varbūt arī mūsu.

Dibaks nodrebēja nevis aiz aukstuma, bet šausmām. Viņš gandrīz bija pieradis pie domas, ka viņa dzīvība ir apdraudēta, bet, kad to pieminēja kāds cits, viņu atkal pārņēma bailes. Un lika no jauna pārdzīvot tās šausmas, ko viņš bija pieredzējis Kalifornijā. Iespēja beigt savas gaitas kā Maksam vai Bredam nebija pievilcīga. Breds un Blenerhasita kungs viņam jau vairākkārt bija rādījušies murgos.

Tikmēr Grounins bija aptvēris Džona un Filipas loģiku. Viņiem noteikti bija jātiek iekšā Rakšasasa kunga lampā. Bet kā lai viņš tiem palīdz?

-    Pag, viņš ierunājās. Kur būtu tik karsts, lai jūs visi trīs varētu atgūt savu džina spēku un veikt transubstanciāciju, vai tā? Viņš pamāja ar galvu. Ja labi padomā, es varētu zināt īsto vietu.

Ar Nimroda rolsroisu Grounins trīs džinu bērnus aizveda uz Kjū dārzu, kurš, nebūdams lielākais, noteikti bija vecākais botāniskais dārzs pasaulē un ļoti populāra apmeklējuma vieta Londonas viesiem, īpaši vasaras mēnešos. Netālu no dārza centra atradās palmu māja, Viktorijas laikmetā celta siltumnīca, kura bija tik liela kā trīs lidmašīnu bāzeskuģi. Gaiss iekšienē bija līdzīgs tropu meža klimatam. Palmu māja bija piemērota vieta milzu bambusu, kafijas krūmu, kaučuka koku, banānkoku un mango koku džungļiem, un gaiss vienmēr patīkami smaržoja pēc sarkanajiem jasmīniem un baltajām lilijām. Protams, te nebija tik karsts kā saunā, Amerikas indiāņu sviedrēšanās vigvamā vai tuksnesī, tāpēc Grounins un bērni palmu mājā pavadīja gandrīz stundu, iekams trīs jaunie džini juta spēku atgriežamies kaulu smadzenēs.

Manuprāt, mēs esam gatavi, lai dotos iekšā, Grounina kungs, Dibaks sulainim teica.

Grounins pamāja ar galvu un nolika Rakšasasa kunga lampu starp Āfrikas eļļas un betelriekstu palmām un pa baltām vītņu kāpnēm uzkāpa novērot apkārtni. Laimīgā kārtā šai dzedrajā dienā Kjū dārzā bija maz apmeklētāju, un trīs džini transubstanciējās un ātri nonāca lampas iekšienē, pasakot: "FABULONGOŠŪGAUŽIBRĪNUMPIPIKALS!" (Filipa), "ABECEDARIANS" (Džons) un "ZIGOBRANČIEITS!" (Dibaks).

Džina lampas vai pudeles iekšiene eksistē ārpus laika un telpas, tāpēc normāla triju dimensiju telpa uz to neattiecas. Daži džini, kas izvēlas pavadīt ilgu laiku lampā, piemēram, Rakšasasa kungs, rada sev ērtu dzīvojamo telpu, kas ir tik liela kā māja, tāpēc, izņemot logu trūkumu, ir neiespējami vispār iedomāties sevi atrodamies kādā priekšmetā. Un tas noteikti bija pirmais iespaids, kāds Džonam, Filipai un Dibakam radās par Rakšasasa kunga lampas iekšieni. Interjers bija grandiozs.

-   Nezinu, kāpēc, Džons atzinās, bet man vienmēr bija žēl vecā Rakšasasa, ka viņam tik daudz laika jāpavada lampā. Man likās, ka tā ir tikai kāda sasmakusi, veca istaba. Bet paskat šī telpa ir milzīga.

Dibaks noņurdēja un papurināja galvu. Es gan neteiktu, ka te var justies ērti, viņš sacīja. Tā ir tikai bibliotēka.

-    Jā, bibliotēka, Filipa piekrita, bijības pārņemta par telpas izmēru. Viņa paskatījās uz augšu, tad uz leju, pavērās uz visām pusēm un visur redzēja grāmatu plauktus. Kaltas dzelzs kāpnes veda augšā uz plauktiem. Bet kas par bibliotēku! Te jābūt tūkstošiem grāmatu.

-    Labi, kādu grāmatu mēs meklējam? Dibaks jautāja, norīdams ogles tableti, lai novērstu klaustrofobijas sajūtu, kas viņu jau sāka pārņemt. Džiniem tas nebija nekas neparasts. Grāmatas visapkārt viņam lika justies gandrīz tikpat neomulīgi, jo tās saistījās ar mācībām skolā, kas viņam galīgi nepatika.

-   Laikam jau itin visu par čūskām, Filipa ieminējās. Un čūsku kultiem. Atcerējusies gleznu, ko Dibaks bija atradis Gēringa zizlī, viņa piebilda: Un varbūt arī par indiešu sabiedrību un likumiem.

-   Tas nebūs viegli, Džons atzina, papētīdams pirmās grāmatas, kas gadījās pa rokai. Šķiet, sējumi sakārtoti pa roku galam.

-    Nevar būt, Filipa iesaucās un metās aplūkot tuvāko plauktu. Tur blakus grāmatai par astronomiju bija apraksti par dārzniecību, kas savukārt atradās līdzās ceļvedim par Soltleiksitiju. Uzskrējusi pa kāpnēm augstāk, viņa apskatīja citu plauktu, kas, šķiet, bija mājvieta visam sākot ar Čārlza Dikensa romāniem un beidzot ar grāmatu par Rodēna skulptūrām.

-   Tas ir smieklīgi, viņa žēlojās, nokāpusi lejā. Kas tā par bibliotēku, kur nav nekādas kārtības? Kā viņš vispār kaut ko var atrast?

Dibaks iesmējās. Un kā tad mēs atradīsim to, ko meklējam?

-   Varbūt pastāv kāda kārtība, ko mēs gluži vienkārši vēl neesam sapratuši, Filipa sprieda. Lai vai kā, mums būs jāmeklē dažādās vietās. Džon, tu kāp lejā. Bak, tu augšā, bet es palikšu šeit.

Dibaks izbolīja acis un novaidējās. Es nevaru ciest bibliotēkas, viņš teica, saīdzis iedams uz kāpņu pusi. Jā, starp citu. To jums, iespējams, vajadzētu atcerēties, meklējot grāmatu par čūskām, reptiļu pētniecību sauc par herpetoloģiju.

-    Paturēšu to prātā, Džons sacīja un nokāpa lejā.

Filipa lēnām gāja pa blāvi apgaismotu, šauru gaiteni,

kura abās pusēs rindojās grāmatplaukti, lūkodamās uz dažādiem, savstarpēji nesaistītiem nosaukumiem un mēģinādama izlikties, ka bibliotēkai nepiemīt nekas šaušalīgs, taču savā dziļākajā būtībā apzinādamās, ka tomēr ir. Vispirms, slēdži darbojās automātiski, tāpēc, lai kurā gaiteņa daļā viņa stāvēja, tā bija apgaismota, kamēr telpa priekšā vai aiz muguras slīga pilnīgā tumsā. Tas viņai lika justies izolētai un vientuļai, kaut gan meitene viegli varēja dzirdēt Džonu pļāpājam pašam ar sevi un Dibaku skaļi svilpojam. Tad vēl bija dzirdama liela pulksteņa svārsta tikšķēšana, kaut gan no paša pulksteņa nebija ne miņas. Un viss čīkstēja kā veca kuģa iekšpusē.

Tomēr visšaušalīgākā bija neatvairāmā sajūta, ka viņu kāds novēro, par spīti faktam, ka Rakšasasa kungs lampā dzīvoja viens. Sajūta, ka viņa tiek novērota, kļuva par pārliecību, kad, izņemot grāmatu no plaukta, viņa pamanīja kaut ko ātri pazūdam tumsā plaukta otrā pusē.

-    Kas tur ir? vina uzsauca. Nesaņēmusi atbildi, viņa dusmīgi piebilda: Ja tu atkal āksties, Bak, tad tev nāksies to nožēlot.

Viņa juta aukstas tirpas noskrienam pa muguru, kad tālu bibliotēkas dziļumā Baks sāka svilpot to pašu vienmuļo, gandrīz neskanīgo melodiju, ko viņš svilpoja vienmēr.

Kaut kas tumsā atkal sakustējās. Džon? viņa iejautājās, tagad gandrīz čukstus. Vai tas esi tu? Bet viņa jau zināja, ka tas nevar būt brālis. Droši vien tāpēc, ka viņi bija dvīņi, Džons nebija tāds brālis, kas atļaujas baidīt māsu. Tas būtu tā, it kā baidīt pašam sevi.

Vēl kāda skaņa. Šoreiz lapas nočaukstēja piķa melnajā tumsā viņai aiz muguras, tā ka tagad nebija iespējams tikt atpakaļ pie Džona un Dibaka, nesaduroties ar to, lai kas tas arī būtu. Uz brīdi Filipai ienāca prātā, ka tas varētu būt pats Rakšasasa kungs, jo varbūt nemaz nebija devies ceļojumā kopā ar Nimrodu. Viņa nosauca džina vārdu, bet atbildes nebija. Bailes pamazām pārvērtās par dusmām.

-   Klausieties, viņa teica. Es nezinu, kas jūs esat, bet esmu draugos ar Rakšasasa kungu. Turklāt ļoti labos draugos. Viņam nepatiktu, ka jūs mani biedējat. Nekādā ziņā nepatiktu. Vai dzirdat?

-    Mazā muļķe, kāda reptiļa balss nošņācās. Vai tu nezini, ka nekad nedrīkst ieiet cita džina lampā vai pudelē bez viņa atļaujas? Jūs varētu nogalināt. Visus.

Nākamajā gaiteņa daļā iedegās gaisma, un Filipa stāvēja vaigu vaigā ar pretīgu, bet cilvēkam mazliet līdzīgu ķirzaku. Ja neņem vērā, ka būtne jau bija runājusi un tai mugurā bija glīts, pelēks uzvalks, meitene diez vai būtu uzdrīkstējusies pavērt muti.

-    Kas… kas jūs tāds esat? viņa stomījās.

-    Es esmu pudeles velnēns, radījums nošņācās. Viņš izvilka no plaukta kādu grāmatu, atvēra to un ātri pāršķīra lapas ar garu, asu nagu, tad iegrūda atvērto sējumu Filipai rokās. Šeit, viņš teica. Lasi!

Filipa dziļi ievilka elpu, uzmeta acis grāmatas nosaukumam Oksfordas velnēnu grāmata un tad ieskatījās atvērtajā lappusē.

-    Šo daļu, velnēns teica, ar savu garo nagu nepacietīgi uzsitot pa vienu īpašu rindkopu. Tur. Izlasi skaļi. Lūdzu.

-    Ir dažāda veida velnēni, Filipa lasīja skaļā balsī, cerēdama, ka Džons un Dibaks sadzirdēs viņu un steigsies palīgā. Ir elles bērni. Ir Belcebula radījumi. Ir neīstie velnēni, un ir maznozīmīgi velni. Ir vējgrābšļi, par kuriem jo mazāk runā, jo labāk. Ir draiskie velnēni, un ir velnēni, kas reiz bija bērni. Ir mazi dēmoni un ļaunie gari. Un ir pudeļu velnēni, ko džini nolīgst, lai apsargātu lampas un pudeles, kurās tie reizēm dzīvo. Filipa uz brīdi apklusa un pacēla acis.

-    Lasi tālāk, pudeles velnēns uzstāja.

-   Velnēni, no kuriem daži iepriekšējā dzīvē bija burvji vai to mācekļi, bieži tiek uzskatīti par indīgiem, bet tā nav taisnība. Velnēniem piemīt nejauka kāre uz pūstošu dzīvnieku gaļu, tāpēc baktērijas viņu mutē ir ārkārtīgi bīstamas un nereti kļuvušas par iemeslu cilvēku un pat džinu nāvei, ja tie neveiksmīgi vai muļķīgi savainojušies ar šo seno radījumu zobiem vai nagiem. Pat mazs kodiens vai skramba, ko radījis velnēns, var būt nāvīgs, ja netiek pienācīgi ārstēts.

-     Mans vārds bija Liskērds Kārs vels Djū Krolijs, pudeles gars teica. Un reiz es biju varens burvis, un jums ir ļoti paveicies, ka neuzbruku, kā man vajadzētu darīt.

-    Man ļoti žēl, Filipa atvainojās. Bet Rakšasasa kungs man nekad nav teicis, ka viņam lampā ir pudeles velnēns.

-    Protams, viņš tev nebūtu to teicis, pudeles velnēns pavīpsnāja. Tas nav nekas tāds, par ko garāmejot stāsta citiem. Vai tavs tēvs lielās, ka jums mājās ir signalizācijas sistēma?

-    Nē, Filipa atbildēja. Bet tā patiešām ir taisnība. Mani draugi un es nekad nebūtu nākuši šurp, ja iedomātos, ka Rakšasasa kungs varētu iebilst. Pat ne mirkli. Bet viņš ir pazudis, saprotiet. Vai vismaz neviens nezina, kur viņš ir. Un mēs meklējam pavedienu, kas norādītu, uz kurieni viņš devies un kas ar vinu varētu notikt.

-    Kādu pavedienu?

-   Es nezinu. Filipa paraustīja plecus. Varbūt kādu grāmatu.

-    Vai kādu īpašu grāmatu? Redzi, es esmu arī bibliotekārs.

Viņa apvaldīja kārdinājumu pateikt Liskērdam Kārsvelam Djū Krolijam, ka viņš savu darbu nepilda visai labi, jo bibliotēkā valda lielāks juceklis nekā zemestrīces epicentrā. Es neesmu īsti droša, viņa atbildēja.

Tikmēr Filipas un pudeles velnēna sarunu bija izdzirduši Džons un Dibaks. Abi ieradās, katram gadījumam bruņojušies ar metāla papīra nazi un šķērēm, lai gan šie ieroči nekādi nespētu stāties pretī velnēna asajiem zobiem un nagiem. Uztvēris savas māsas skeptisko skatienu, Džons paraustīja plecus un teica: Tas bija vienīgais, ko varējām atrast. Šķiet, mūsu džina spēks šeit nedarbojas.

-    Tas tāpēc, ka Rakšasasa kungs tā vēlas, velnēns paskaidroja. Gadījumā, ja jūsu spēks liktu kaut kam pazust vai atrasties nevietā.

Dibaks nicīgi iesmējās. Nesaprotu, kā tas būtu iespējams, viņš sacīja. Esmu redzējis atkritumu tvertnes, kas ir kārtīgākas par šo bibliotēku.

-   Tas tāpēc, ka jūs nesaprotat sistēmu, pudeles velnēns paskaidroja. Rakšasasa kungs pats bieži mēdz žēloties, ka neko šeit nevarot atrast. Līdz tam laikam, kad Nimrods kā dzimšanas dienas dāvanu viņam izveidoja vēlēšanos katalogu. Jums tikai jāvēlas atrast grāmatu, un tā tiks atnesta uz lasītavu.

-    Un kur tā atrodas?

-    Blakus guļamistabai.

Velnēns rādīja ceļu pa citu garu gaiteni un tad augšup pa kaltas dzelzs kāpnēm, kas zem kājām skanēja kā zvani.

Lasītava bija tenisa laukuma lielumā un mēbelēta ar rakstāmgaldu, karšu galdu, laikrakstu statīvu, plauktiem un vairākiem glītiem, sarkaniem ādas krēsliem.

-   Superīgi! Dibaks iesaucās. Gluži kā džentlmeņu klubs.

-     Apsēdieties, velnēns viņus aicināja. Un izsakiet vēlēšanos. Jūsu grāmatas jums tiks atnestas. Bet mēģiniet būt konkrēti. Ja nezināt autoru, izvēlieties vispārējo tematu un vienā teikumā aprakstiet, par ko jūs gribētu lasīt.

-    Temats herpetoloģija, Dibaks sacīja.

-   Indijas subkontinenta čūsku kulti, Filipa piebilda.

-   Dresēšana un pielūgšana.

-    Un māksla, Džons piemetināja. Gleznas. Kompānijas gleznas. Arī no Indijas subkontinenta.

-   Kodi un šifri, Filipa precizēja, lai cik vien skaidri iespējams aprakstītu šo tematu.

-   Un nepiemirstiet Hermani Gēringu, Dibaks sacīja.

-   Mākslas kolekcionāru un nacistu.

Trīs bērni apklusa, mēģinādami iedomāties vēl kaut ko, kas būtu svarīgs viņu pieprasījumam, un, kad nekas vairs nenāca prātā, atlaidās bibliotēkas krēslos un nepacietīgi bungāja ar pirkstiem pa roku balstiem.

Pagāja kāda minūte, iekams pirmā grāmata iepeldēja lasītavā un nogūlās uz galda. Filipa pacēla to, aplūkoja tās nosaukumu, kas šķita visai daudzsološs, un sāka lasīt. Citas grāmatas tūdaļ sekoja, un drīz vien visi trīs bērni bija iegrimuši lasīšanā.

Jūras kājnieku pulkveža Mauntstjuarta Veivela Kilikrenkija sarakstītajā grāmatā, kuru Filipa bija izvēlējusies, bija aprakstīta Aasth Naag izcelsme un vēsture. Tas bija čūsku kults, kas 1855. gadā dibināts Katmandu, mūsdienu Nepālas galvaspilsētā. Viņai par lielu pārsteigumu, pulkvedis Kilikrenkijs aprakstīja, kā kulta vadonis, vārdā Asts Nāga, bija ieguvis savā īpašumā četrus gudrības zobus, izzagtus no mutes jaunam džinu zēnam, kuru sauca Rakšasass. Āsts Nāga bija izlietojis šos zobus, lai pagatavotu talismanu čūsku no zelta un milzu smaragda ar nosaukumu Kohekafs, kas bija ārkārtīgi līdzīgs karaliskās kobras galvai.

Izmantojot šo talismanu, Āsts Nāga bija padarījis jauno Rakšasasu par savu vergu un centās šo varu parādīt arī saviem fanātiskajiem sekotājiem", liekot lietā vēlēšanos, kas bija viņu padarījusi imūnu pret jebkuras indīgas čūskas kodumu. Pulkvedis apcerē, kā cilvēki mēdza nest kobras un klinšu čūskas no visas Nepālas un Indijas ziemeļu provinces Nagapuras, lai tās iekož Āstam Nāgam. Reiz Āsts Nāga bija ļāvis sevi sakost veselām astoņām karaliskajām kobrām, un tieši šis varoņdarbs kļuva slavens tā kulta nosaukumā, kas vēlāk izveidojās ap viņu.

Divus gadus pēc kulta dibināšanas indieši sāka atbrīvošanās karu pret britu koloniālo kundzību. Dabiski, pulkveža Kilikrenkija grāmatā bija plaši aprakstītas indiešu nežēlības, turpretī attaisnota viņa tautiešu necilvēcība, apspiežot tā dēvēto dumpi. Starp britiem un Nepālas karali Rānu tika parakstīts līgums, saskaņā ar kuru Nepāla piekrita palīdzēt britiem. Tomēr Āsts Nāga pretojās līgumam, un, uzzinājis, ka viņš nodomājis vest savus daudzos un fanātiskos sekotājus jaunā dumpī pret britiem, pulkvedis Kilikrenkijs, kas komandēja nepāliešu ghurkus, rīkojās izlēmīgi, nogalinot Āstu Nāgu un nozogot kulta slaveno zelta talismanu Kobru karali.

Un šai vietā pulkveža pašslavinošais ziņojums par Katmandu kobru kultu beidzās. Filipai šķita pavisam pēkšņi, it kā viņam nebūtu bijis laika to pabeigt.

-    Vai tu domā, ka šis ir tas pats Rakšasass? Dibaks jautāja Filipai, kad viņa bija beigusi pārstāstīt pulkveža žēlīgi īsās grāmatas saturu. Zinu, ka mēs, džini, dzīvojam ilgi, taču viņam vajadzētu būt vairāk nekā simt sešdesmit gadu vecam, vai ne?

Filipa paraustīja plecus. Cik veca ir tava krustmāte?

-    Simt trīsdesmit gadu.

-   Mūsu vecmāmiņai ir gandrīz divsimt, Džons teica.

-   Tāpēc tam noteikti jābūt Rakšasasam, par kuru pulkvedis ir rakstījis. Kāpēc gan citādi Rakšasass un Nimrods būtu tik ļoti noraizējušies par kobras medaljonu?

-    Viņš iesita ar dūri sev pa plaukstu, jūtot, ka domas raisās arvien straujāk. Protams! Viņi droši vien ir uztraukušies, ka kults atjaunots. Jo tas, kura īpašumā ir Kobras karaļa talismans, iegūst varu pār Rakšasasa kungu.

-    Piekrītu, Filipa sacīja. Tikai tam jābūt tam pašam Rakšasasam. Turklāt paskaties uz attēlu šai grāmatā. Tas vairāk vai mazāk ir tas pats raksts, kas bija uz medaljona. Vienīgi izliekums blakus čūskai izskatās citāds.

-     Tas, ko nupat teicu, sakrīt ar to, kas ir šajā grāmatā, Džons satraukti paziņoja. Par gleznām. Kompānijas glezna ir attēls, ko pasūtināja Britu Ostindijas kompānija, kas bija daļa no britu pārvaldes Indijā līdz 1857. gada dumpim. Tāpat kā mūsdienu tūrists izmanto fotokameru, lai iemūžinātu interesantu vietu, kompānijas darbinieks maksāja vietējam māksliniekam, lai tas uzglezno kādu ainu, ko nosūtīt uz Angliju.

-    Varu saderēt, ka gleznai ir kāds sakars ar Kobru karali, Dibaks apgalvoja. Ja talismans ir gatavots no zelta ar milzu smaragda galvu, tad tam jābūt iemeslam, kāpēc Hermanis Gērings domāja, ka tā glezna ir tikpat vērtīga kā Leonardo da Vinči zīmējums. Jo resnais, vecais riebeklis droši vien zināja, ka glezna ir pavediens, kā tikt pie patiesi nenovērtējama priekšmeta. Viņš papurināja galvu un pavicināja grāmatu, ko bija lasījis. Nemaz nerunājot par to, ka šeit nav nekā par Gēringu, tā ir visgarlaicīgākā grāmata, ko jebkad esmu lasījis. Dibaks aizlidināja grāmatu, par atbildi izpelnīdamies pārmetošu skatienu no Liskērda Kārsvela Djū Krolija un kliedzienu no Džona, jo grāmata bija trāpījusi viņam pa galvu.

-     Paklau, piesardzīgāk, labi?! Džons iekliedzās. Berzēdams galvu, viņš pacēla grāmatu par Gēringu un nolika to atpakaļ uz galda. Tagad paskaties, ko tu esi izdarījis, viņš teica, pamanījis, ka viena no lapām izslīdējusi no sējuma. Tu esi sabojājis grāmatu.

Džons atvēra grāmatu, lai izplīsušo lapu kārtīgi atliktu vietā, un atklāja, ka tā nemaz nav iztrūkusi lappuse, bet rūpīgi salocīts piezīmju papīrs, ko klāja smalks, zils rokraksts, it kā to būtu rakstījis kāds elfs. Džons uzreiz pazina rokrakstu un juta, ka viņa sirds sāk dauzīties.

Tas ir Rakšasasa kunga rokraksts, viņš teica, ātri aplūkodams pirmo rindkopu. To viņš rakstījis pats sev… par pulkveža Mauntstjuarta Veivela Kilikrenkija Ostindijas kompānijas gleznas iespējamo likteni!

Pēc tam kad trīs bērni bija transubstanciējušies Rakšasasa lampā Kjū dārza palmu mājā, Grouninam nebija nekāda iemesla tur ilgāk uzkavēties. Saglabāt lampu pietiekami siltu, lai viņi atkal izkļūtu laukā, bija vieglāk, nekā siltumā uzturēt pašus bērnus. Tā nu viņš pacēla lampu no vietas zem betelriekstu palmas, iemeta to nelielā mugursomā, kas viņam bija līdzi, un devās ārā.

Iedams uz austrumiem galveno vārtu un Kjū zāliena virzienā, kur viņš bija atstājis rolsroisu, vienrocis sulainis ātri aptvēra, ka viņam seko divi vīrieši un vēl divi tuvojas no sāniem. Bija nepārprotami, ka tie nodomājuši aizturēt viņu, ļoti iespējams, nolūkā nozagt lampu, kurā atradās bērni. Grounins paātrināja gaitu, bet bija skaidrs, ka viņam nāksies aizsargāties, lai nezaudētu lampu.

Visi ir dzirdējuši par cīņām bez ieročiem. Bet retais ko zina par vienroča cīņu, turklāt Grouninam piederēja melnais cimds šaravagi japāņu karamākslā, kas balstīta uz cilvēka nepilnībām, lai jebkurus fiziskos defektus un trūkumus izmantotu kā slazdu nepiesardzīgajiem.

Viņš prasmīgi tika galā ar pirmajiem diviem uzbrucējiem, atstādams tos sakņupušus un bez elpas zālienā. Trešais uzbrucējs satvēra Grouninu aiz plaukstas locītavas, taču viņa roka tika sagriezta kā atspere uzvelkamā rotaļlietā, un, lai izvairītos no nopietna savainojuma, viņam nebija citas izvēles kā vien apmest gaisā kūleni. Vīrietis smagi nokrita tulpju dobē ar tādu triecienu, ka no viņa bikšu staras izšāvās liela karaliskā kobra. Ieraudzījusi Grouninu, kobra saslējās uz astes un agresīvi nošņācās, izspļaudama indi, kas gandrīz trāpīja sulainim pa ausi.

Sasodīts! Grounins iekliedzās un pa galvenajiem vārtiem skrēja uz Nimroda rolsroisu, lai nokļūtu drošībā un patvērumā, taču viņam pa pēdām sekoja čūska un vēl divi slepkavas, kas iznāca no slēptuves aiz kokiem. Un pat tad, kad viņš sasniedza automobili, vēl viena liela karaliskā kobra parādījās no mašīnas apakšas, neļaudama Grouninam satvert durvju rokturi. Saprazdams, ka tagad viņš tiešām iekūlies ķezā, Grounins piespieda melnu podziņu pie atslēgām piekarinātajā tālvadības pultī, iedarbinot diskrimenu ārkārtas vēlēšanos, ko Nimrods apdomīgi bija piestiprinājis mašīnai sava vienroča šofera atbalstam un aizsardzībai. Tiklīdz mašīnu sasniedza signāls, šofera puses logs atvērās, ieslēdzās stereosistēma un no mašīnas skaļruņiem skaļi nodārdēja diskrimena vārds, ko Nimrods bija ieskaņojis kompaktdiskā: "TEOMORFOLOĢIJA!"

Gandrīz visu rolsroisu radiatorus rotā sudraba talismans, kas pazīstams kā ekstāzes gars vai reizēm kā lidojošā dāma. Bet sudraba dāma uz Nimroda rolsroisa nebija tikai moderna greznumlietiņa, jo bija veidota pēc līdzības ar gorgonu Medūzu, ar kuras skatienu vien pietika, lai pārvērstu akmenī ikvienu, kas ielūkojās viņai sejā. Tiklīdz diskrimena vārds bija atskanējis no mašīnas skaļruņu sistēmas, talismans nolēca no radiatora un, strauji pieaugot līdz īstas sievietes lielumam, stājās pretī vairākiem Grounina uzbrucējiem, vispirms pārvēršot akmenī kobru pie mašīnas un tad vienu no tās dresētājiem.

Piesedzis acis no Medūzas briesmīgā skatiena, Grounins atvēra mašīnas durvis, ielēca šofera vietā un, izdvesis skaļu atvieglojuma nopūtu, aizbrauca. Paldies Dievam par teomorfoloģiju, viņš teica. Lai kas tā arī būtu.

Tomēr viņa prāts nebija gluži mierīgs, jo rolsroiss bez sava talismana ir kā Ņujorka bez Empire State Building debesskrāpja vai Futbola asociācijas kausa izcīņas fināls bez paša kausa, un Grounins jau prātoja, kā spēs aizstāt lidojošo dāmu uz 1955. gadā būvētās mašīnas. Taču viņa uztraukumam nebija pamata. Kaut kur starp Kensingtonu un Kjū talismans, tagad jau parastajā lielumā, panāca mašīnu un atgriezās savā likumīgajā vietā uz radiatora. Un nu Grounins varēja beigt braucienu sev raksturīgajā stilā, pie kura viņš, protams, sen bija pieradis, jo tā ir vispārzināma patiesība, ka daudzi sulaiņi ir lielāki snobi par saviem kungiem.

Neko nenojauzdami par drāmu, kas risinājās džina lampas ārpusē, jo Rakšasasa kungs bija gudri izdomājis savas bibliotēkas konstrukcijā iekļaut pasažieru kuģa stabilizatoru komplektu, Filipa un Dibaks uzmanīgi klausījās, kā Džons skaļi lasīja īso vēstulīti, kuru Rakšasasa kungs bija rakstījis pats sev un kuru viņi bija atraduši grāmatā par Hermani Gēringu.

Briti Indijā izrīkojās neģēlīgi gan pirms, gan pēc dumpja. Džons lasīja lēni, jo Rakšasasa kunga rokraksts bija ļoti sīks un apgaismojums lasītavā ne īpaši labs, un tas viņam šķita savādi, jo lasītava taču atradās lampas iekšienē. Un, protams, neviens neizturējās riebīgāk par jūras kājnieku pulkvedi Mauntstjuartu Veivelu Kilikrenkiju. Pēc Kobru karaļa zādzības no Katmandu Kilikrenkijs ķērās pie šā kulta iznīcināšanas, kam par galveno upuri kritu es. Viņam prātā nebija nekas cits kā vien Kobru karaļa vērtība naudā brīnišķīgā smaragda galva svēra vairāk nekā-1300 karātu un bija vērta krietnu žūksni. Bet es atkārtoju vēlreiz: neviens britu virsnieks neizturējās riebīgāk par pulkvedi Kilikrenkiju, jo, lai gan biju viņam pateicību parādā par savu atbrīvošanu no verdzības un kalpības Aasth Naag kultam, nekādi nespēju attaisnot visas tās ļaundarības, ko viņš nodarīja Indijas un Nepālas vietējiem iedzīvotājiem, kas piederēja pie kulta. Un tāpēc nav brīnums, ka, pirms vēl pulkvedis paspēja iedomāties par Kobru karaļa pārdošanu, viņš nonāca dzīvības briesmās un bija spiests slēpties. Veltīgi. Jo 1859. gadā, tieši gadu pēc viņa grāmatas izdošanas, pulkvedi sakoda un nogalināja karaliskā kobra mīklainos apstākļos.

Tomēr skaidrs ir tas, ka Kobru karalis netika atrasts un pulkvedis Kilikrenkijs, saprazdams, ka ienaidnieki mācas virsū, pamanījās talismanu noslēpt. Tāpat ir skaidrs, ka pirms nāves viņam izdevās sazināties ar savu ģimeni un nosūtīt tiem dažus norādījumus, kā Kobru karali atrast. Neviens nezināja, kā šie norādījumi izskatījās, bet gadu gaitā pēc pulkveža nāves man kļuva skaidrs, ka ģimene guvusi tiešu labumu no šīm zināšanām, un es secināju, ka talismans zaudēts uz visiem laikiem.

Bet 1895. gadā pulkveža meita Milisenta apprecēja kādu bagātu vācu baņķieri, vārdā Oto Kringelains. Viņiem bija ļoti skaista meita Fanija, kas pēc tēva nāves mantoja viņa plašo mākslas kolekciju. 1936. gadā šo kolekciju konfiscēja nacisti. Starp gleznām, kas nonāca Trešā reiha feldmaršala Hermaņa Gēringa īpašumā, bija vienkārša Ostindijas Kompānijas glezna, kurā redzama Indijas ainava no britu kundzības laika. Gērings vērtēja šo gleznu augstāk par visām citām, un pamatoti, jo viņš, šķiet, bija atklājis, ka šī glezna slēpa atslēgu uz lielu bagātību. Glezna pazuda 1945. gadā un, manuprāt, droši vien tika iznīcināta kara pēdējās dienās. Bet visu savu mūžu esmu baiļojies, ka kādu dienu tā vai pats Kobru karalis tiks atrasts un es nonākšu Aasth Naag tanatofīdijas kulta verdzībā.

Dibaks izdvesa fagotam līdzīgu skaņu un izbolīja acis. Tanatofīdija, viņš norūca. Ko gan tas nozīmē? Tad viņš vēlējās saņemt vārdnīcu, un, kad tā no bibliotēkas ieplanēja viņam rokās, viņš uzmeklēja šo vārdu, atklādams, ka tas nozīmē indīgu čūsku pētīšanu.

-   Ir kas tāds, ko es nesaprotu, Filipa sacīja. Teiksim, kults tiešām meklē Kobru karali. Viņa paraustīja plecus. Kāda tam jēga? Visi zina, ka Rakšasasa kungs patlaban ir tik vecs, ka viņa džina spēks ir gandrīz iztukšots. Es viņu ļoti mīlu, bet kāda jēga paverdzināt džinu, kurš ir par vecu, lai izdarītu to, ko sauc par trīs vēlēšanos piepildīšanu? Viņa uz brīdi apklusa, jo prātā ienāca kāda doma. Ja nu vienīgi…

-   Vienīgi kas? Dibaks jautāja, skubinādams Filipu, kad viņa apklusa.

-   Ja nu vienīgi, viņa piesardzīgi turpināja, kults nemeklē tikai Kobru karali no Katmandu, bet arī kādus gudrības zobus, lai izveidotu jaunu talismanu. Lai paverdzinātu jaunākus, spēcīgākus džinus. Viņas skatiens pievērsās Džonam. Tādus kā mēs.

Džons piekrītoši pamāja. Būdams Filipas dvīņubrālis, viņš arī bija iedomājies tieši to pašu. Tas katrā ziņā izskaidro ielaušanos, viņš teica.

-   Ko mēs tagad darīsim? Dibaks jautāja. Ja paliksim Londonā bez džinu spēka, mūs droši vien nolaupīs vai vēl ļaunāk. Mums vajadzētu doties uz kādu siltu vietu, kur mēs varam sevi aizsargāt.

-    Dibakam taisnība, Džons atzina. Tikai uz kurieni?

-    Līdz nebūsim atraduši veidu, kā atšifrēt dejojošās čūskas Ostindijas Kompānijas gleznā, Filipa sacīja, manuprāt, ir tikai viena vieta, uz kurieni mēs varam doties. Uz Katmandu Nepālā.

-   Varu saderēt, ka tieši uz turieni devušies Nimrods un Rakšasasa kungs, Dibaks teica.

-    Tad mēs viņiem sekosim, Džons secināja. Viņš pasmaidīja un piebilda: Vienīgi Grouninam tur nepatiks.

-    Kas tev liek domāt, ka viņš gribēs turp doties? Dibaks jautāja.

-    Viņš nemaz negribēs, Filipa paskaidroja. Bet viņš domās, ka viņam vajadzētu turp doties. Lai rūpētos par mums.

-    Cilvēks ar vienu roku? Dibaks iesmējās, vēl joprojām neko nenojauzdams par dramatiskajiem notikumiem, kas risinājās ārpus lampas, un par Grounina varonīgo cīņu.

8. nodaļa ledainais AUKSTUMS KALKUTĀ

Maidans, milzīgs laukums ar izkaltušu zāli Viktorijas memoriālā dārza priekšā, ir viena no vispopulārākajām sabiedriskajām vietām Indijas pilsētā Kalkutā. īpaši vakaros, kad tūkstošiem indiešu nāk uz šejieni pastaigāties, doties izbraukumos ar ratiem, apēst līdzpaņemtās uzkodas, izbaudīt vieglo vējiņu vai vērot tuvējās muzikālās strūklakas. Govis ganās, cilvēki diskutē, un faķīri demonstrē savu neparasto izturības spēku vai fizisko lokanību. Tā ir skaļi pukstoša modernās Kalkutas sirds.

Nimrods un Rakšasasa kungs klejoja pa Maidanu, meklējot kādas Aasth Naag kobru kulta pēdas, jo pateicībā par Sanderbensas iedzīvotāju atbrīvošanu no diviem džinu tīģeriem Zaļais dervišs viņiem bija ieteicis sākt meklējumus tieši šeit. Jums nav vajadzības ļoti tālu ceļot, lai atrastu šā briesmīgā kulta locekļus, viņš bija teicis. Jūs atradīsiet tā sekotājus tepat netālu Kalkutā. Maidanā. Tur pārjums nāks apskaidrība, kuru jūs meklējat, mani draugi. Tieši deguna priekšā. Bet, ja jūs aizceļosiet tikai mazliet tālāk uz rietumiem un ja jums veiksies, tad tā jūs uzmeklēs pati. Tomēr brīdinājums jums abiem, cienījamie džini. Sargieties no aukstuma, kamēr būsiet Kalkutā. Silti ietinieties, īpaši naktīs. Manuprāt, jums pat jātur logi aizvērti un durvis aizslēgtas, citādi jūs briesmīgi saaukstēsieties.

Vakara temperatūra bija deviņdesmit deviņi grādi pēc Fārenheita [2] , tāpēc iespējamība, ka nakts varētu izvērsties auksta, šķita diezgan neticama iespēja, un Nimrods to pateica Rakšasasa kungam. Tā ir nelaime ar tiem eņģeļiem, viņš sacīja, juzdamies visai aizkaitināts pēc sarunas ar Zaļo dervišu. Reizēm ir gandrīz neiespējami saprast viņu pareģojumus.

Rakšasasa kungs papurināja savu veco, turbānā ievīstīto galvu. Protams, tie neizklausītos pēc eņģeļiem,

-    viņš piezīmēja, ja tie būtu pateikuši, kas ir trīsdesmit trešo hipodroma sacīkšu uzvarētājs. Eņģeļi rīkojas smalkāk. Viņi tiešām ir mīkla, kas paslēpta noslēpumainā mistērijā. Ja gribi skaidru patiesību, tad tev vajag svarus, nevis eņģeli.

-    Varbūt, Nimrods teica. Bet reizēm tas ir diezgan mulsinoši, tā man šķiet. Piemēram, doma, ka mūs varētu gaidīt auksta nakts. Un vēl tas, ko mēs pašlaik šeit darām.

-   Viņu dabā nav izteikties skaidri, Rakšasasa kungs neatlaidās. Mēs sapratīsim, ko viņš saka, kad pienāks īstais brīdis, un ne agrāk.

Bet vecākais džins nekādi nevarēja Nimrodu pārliecināt. Aizdedziet manu lampu, bet es sāku domāt, ka mēs cenšamies panākt neiespējamo, viņš sacīja. Mēs te esam jau stundu un neko neesam atklājuši.

-     Tu smagi liec soļus, Rakšasasa kungs iebilda.

-    Bet nevaru vainot tevi par to, kā tu aplūko faktus.

Es gan nedomāju, ka tā, ko mēs abi meklējam, šeit nav. Tikai mēs to nespējam ieraudzīt. Vismaz ne šovakar. Varbūt ja mēs atgrieztos rītvakar. Turklāt, kopš mēs šeit ieradāmies, man pie pakauša ir niezējis, ziņojot, ka mūs novēro. Un, protams, nav jēgas izlikt slazdu lapsai, ja lapsa tevi novēro pār laikraksta malu.

-   Pagaidiet brīdi, Nimrods ierunājās. Paskatieties turp. Viņš norādīja uz jaunu cilvēku, kas dažus jardus tālāk sēdēja zemē, izklaidēdams pūli ar čūskas dīdīšanu. Milzīga karaliskā kobra, lielākā, kādu Nimrods jebkad bija redzējis, lēnām cēlās no groza un šūpojās ritmā ar čūsku dīdītāja flautu. Vēl pārsteidzošāk bija tas, ka laiku pa laikam dīdītājs pasniedzās un pieskārās čūskas galvai. Kamēr viņi skatījās, čūska uzslīdēja augšup pa jaunekļa roku un apvijās viņam ap kaklu, joprojām agresīvi šņākdama uz pūli.

-    Interesanti, Nimrods teica. Vai viņš varētu būt tas, ko mēs meklējam? Skaidrs, ka tikai īsts Aasth Naag loceklis uzdrīkstētos riskēt ar kodumu no tik lielas čūskas. Viņš uz brīdi apklusa. Vai arī viņš varētu būt džins.

-   Lai to uzzinātu, Rakšasasa kungs sacīja, mums nāktos izpētīt čūsku un apskatīt, vai tās indes zobi nav izrauti. Un, protams, grūti iedomāties, kā to varētu izdarīt visu šo cilvēku priekšā.

-    Tik tiešām, Nimrods piekrita. Domāju, ka mēs jau tā esam piesaistījuši sev pietiekami daudz uzmanības, kopš ieradāmies šeit. Droši vien Caterdžī, Mukerdžī un Banerdžī kungs trīs priesteri no Deviņdesmit piecu kupolu tempļa bija uzminējuši Zaļā derviša divu viesu patieso identitāti, un ziņa par džiniem, kas uzveikuši spoku tīģerus, tagad bija izplatījusies pa visu

Rietumbengāliju. Mums turpmāk nāksies būt piesardzīgākiem. Es pilnīgi aizmirsu par sargtorni. Man vajadzēja no tā tikt vaļā, iekams trīs priesteri atgriezās ar laivu.

-   Jā, vienmēr ir grūti darīt brīnumu un sagaidīt, ka cilvēki tevi neuzskatīs par dīvainu. Rakšasasa kungs pavēroja čūsku dīdītāju vēl dažas minūtes un tad papurināja galvu. Nē. Nedomāju vis, ka viņš varētu piederēt pie kulta. Ieskaties ciešāk. Viņš nevalkā Nāga akmeni to medaljonu, ko māsa tev atsūtīja. Šaubos, vai viņš riskētu pieskarties čūskai bez tāda medaljona ap kaklu.

-    Jā, es sapratu jūsu domu, Nimrods piekrita un iemeta dažas rūpijas čūsku dīdītāja grozā. Aiziet, viņš mudināja. Iesim vakariņās. Esmu pamatīgi izbadējies.

Abi džini devās prom no Maidana uz savas viesnīcas pusi. Pa ceļam vairāki vietējie mēģināja viņiem šo to pārdot: paklāju, pāris kokā grieztu ziloņu, puķes, maisiņu ar pani puri. Mazliet tālāk kāds guru Masamdžasaras māceklis piedāvāja viņiem kompaktdisku, kurā guru pārstāstīja paņēmienus, kā viņš gūst dvēseles apskaidrību, bet kāds cits vīrietis piesolīja gida pakalpojumus. Trešais vīrietis viņus nofotografēja. Indija nebija nekas cits kā rosīga un darbīga zeme, un tik daudzi cilvēki centās viņiem kaut ko pārdot, tāpēc abi džini nepamanīja, ka tiek fotografēti ar termisko kameru. Vairumam cilvēku tas diez vai būtu svarīgi, bet džini ir veidoti no uguns un to ķermenis izstaro ļoti skaidru tumšsarkanu karstuma signālu, tāpēc tam ir ļoti liela nozīme, un Nimrods un Rakšasasa kungs to drīz vien sapratīs. Turklāt tā, kā Zaļais dervišs jau bija paredzējis. Bet, kā Rakšasasa kungs būtu teicis, ar pareģojumiem neko nevar zināt: reizēm tiem jāpiepildās, lai tos saprastu pa īstam.

Indija ir karija mājvieta, un asāko kariju sauc par phal. Karijam asumu piešķir čili jeb sarkanie pipari. Jo vairāk čili lietoti, jo karijs ir asāks. Džiniem, kas veidoti no uguns, garšo ļoti asi kariji īpaši phal -, un viņi spēj izturēt vairāk čili kādā phal nekā jebkurš laicīgais.

Daudzus gadus Rakšasasa kungs bija gājis uz ģimenes restorānu blakus Kalkutas galvenajam pasta kantorim Siraj-ud-Daula Curry House. Tā īpašnieks Hindudža kungs labi pazina Rakšasasa kungu un, zinādams viņa aizrautību ar ļoti asu phal, parasti pasniedza viņam īpašu divdesmit viena čili phal, kuru viņš sauca par uasuki. Šis vasuki tika uzskatīts par tik asu, ka tikai viens laicīgais, restorāna galvenais oficiants Mitala kungs, varēja ieēst vairāk par vienu kumosu. Tas vienmēr ļoti noderēja tādam džinam kā Rakšasasa kungs, jo tā Mitala kungs spēja pārbaudīt, vai vasuki bija pietiekami ass. Tomēr šoreiz abi džini uzzināja, ka Mitala kungs guļ mājās slims un nespēj atnākt, lai nogaršotu vasuki, kas pagatavots Siraj-ud-Daula virtuvē.

-    Mitala kungs saslima šopēcpusdien, Hindudža kungs paskaidroja. Visai negaidīti. Jā, diemžēl viņš tagad ir nevesels. Ne galīgi slims vai pilnīgi savārdzis, saprotiet, bet pamatīgi sasirdzis.

-   Ceru, ka viņš nav ieēdis ko sliktu, Nimrods ieminējās.

-   Ļoti cienījamais viesi, nē, Hindudža kungs apgalvoja. Katrā ziņā ne šeit.

-    Varbūt mums vajadzētu atnākt kādu citu reizi, Nimrods ieminējās Rakšasasa kungam. Kad varēsim paļauties uz Mitala kunga pakalpojumiem. Es ļoti negribētu riskēt un ēst kariju, kas nav pietiekami ass, jo nespētu paciest vilšanos.

Taču runādams Nimrods izsalcis ostīja gaisu kā suns gaļas veikalā un manāmi vilcinājās restorānu pamest.

-   Jā, tev varbūt ir taisnība, Rakšasasa kungs sacīja. •»■ Bet, protams, reizēm neēst, baidoties riskēt, nozīmē palikt izsalkušam.

Nimrods plati pasmaidīja. Labi teikts, Rakšasasa kungs.

Un ar šiem vārdiem abi džini apsēdās pie Hindudža kunga piedāvātā galdiņa, kas bija labākais restorānā, un baudīja vasuki, kāds jebkad ticis pagatavots nevis ar divdesmit vienu, bet divdesmit pieciem čili. Tas bija tik ass, ka pavārs un pārējie darbinieki iznāca no virtuves pavērot, kā abi džini to ēd, kaut gan vienīgi Hindudža kungs zināja, ka viņi ir džini, un apbrīnot, ka kāds var ieēst tik asu kariju.

Ļoti asam karijam tomēr piemīt kāds liels ļaunums: stiprais ēdiens var viegli slēpt miega zāļu rūgto garšu. Tā bija izdevība, ko izmantoja Aasth Naag, kura spiegi bija vērojuši Nimrodu un Rakšasasa kungu, kopš viņi bija pametuši Sanderbensas mangrovju purvus. Un bija gaužām vienkārši kādam no kulta locekļiem ieiet pa atvērtajām restorāna virtuves durvīm un asajam vasuki pievienot spēcīgas, bet lēnas iedarbības miega zāles. Un, kad Nimrods un Rakšasasa kungs palūdza papildporciju, kā viņi parasti mēdza darīt, abi džini apēda vairāk, nekā spiegi bija gaidījuši.

-    Tas tik bija phal, labākais, kādu jelkad agrāk esmu ēdis, Nimrods paziņoja Hindudža kungam, kad bija beidzis maltīti. Atzinīgi novērtēdams restorāna apbrīnas pilno darbinieku aplausus ar pieticīgu rokas mājienu, viņš nolika vairākas lielas banknotes uz galda un piecēlās. Kvēles ziņā tas tiešām bija Vezuva cienīgs, Hindudža kungs. īstas garšas liesmojums un visai gardi ugunīgs.

-    Desertu? Hindudža kungs apjautājās, piedāvādams abiem džiniem ēdienkarti.

Rakšasasa kungs papurināja galvu. Es vairs neko nevaru ieēst, viņš teica. Pat tad ne, ja no tā būtu atkarīga mana dzīvība. Turklāt šī ir bijusi gara diena, un es jūtos noguris. No rīta uzmeklē mani, Nimrod, jo šonakt gulēšu kā nosists.

Viņi abi jau žāvājās, pirms bija atgriezušies viesnīcā, un jau bija aizmiguši, iekams paguva uzvilkt pidžamu. Viņi pat nepalika nomodā pietiekami ilgi, lai aizslēgtu sava luksusa numura durvis un aizvērtu augstos logus ar izeju uz balkonu, kā Zaļais dervišs bija ieteicis. Tas ļāva Aasth Naag nolīgtajiem slepkavām pavisam viegli iekļūt viņu istabās un iekraut divus guļošos džinus veļas grozā.

No luksusa numura Nimrodu un Rakšasasa kungu nonesa lejup pa kāpnēm un tumsas aizsegā iekrāva kravas refrižeratora saldētavā. Tā bija diezgan prātīga piesardzība gadījumā, ja kāds no džiniem pamostos garā brauciena laikā, kas viņus tagad gaidīja, jo sasaldēti džini ir gluži bezspēcīgi.

Kad viņi bija izbraukuši uz ceļa, galvenais slepkava piezvanīja kulta vadonim un pavēstīja labo ziņu. Vairāk nekā pēc 150 gadiem Aasth Naag kulta vara atkal bija nevis tikai viens, bet divi džini.

Pēc notikuma ar Sanderbensas spoku tīģeriem ne tikai Aasth Naag kults vien bija sācis izspiegot Nimrodu un Rakšasasa kungu. Ifrītam Iblisam arī bija spiegs Kalkutā. Viņu sauca Upendra Daunmidherijs, un, tiklīdz viņš uzzināja, ka abi džini atrodas šai apkaimē, ievāca dažas ziņas par Nimrodu un Rakšasasa kungu viesnīcā, kur tie bija apmetušies. Tad viņš sazvanīja Oleadžinu, kurš ar nākamo lidmašīnu no Lasvegasas ieradās Kalkutā.

Tomēr ne viens, ne otrs no šiem vīriešiem nebija lietpratēji spiegošanā, un neviens no viņiem pat neievēroja, ka abi džini tiek nolaupīti, lai gan novēroja Grand Hotel augu diennakti. Nākamajā dienā, kad džini neieradās nedz uz brokastīm, nedz pusdienām un vakariņām, Oleadžinam sāka rasties aizdomas, ka kaut kas ir sagājis grīstē. Mēs redzējām, kā viņi vakar vakarā ieiet viesnīcā, viņš teica, skali domādams. Tātad vini vai nu vēl joprojām ir savā luksusa numurā, vai ir transubstanciējušies un, mums nemanot, devušies kaut kur citur.

-    Viņi ir džini. Upendra paraustīja plecus. Tieši to džini dara, vai ne? Pazūd un parādās dūmu mākonī.

-   Ne tad, ja viņiem tas nav jādara, Oleadžins iebilda.

-    Faktiski viņi labprāt nelieto džina spēku, ja vien tas nav galīgi nepieciešams. Tam ir kāds sakars ar viņu enerģijas taupīšanu. Acīmredzot mēs droši vien esam viņus kaut kā palaiduši garām.

-   Ja viņi ir projām uz visu dienu, Upendra ieminējās,

-    tad mēs varbūt varētu pārmeklēt viņu istabu. Man ir universālā atslēga, ko nozagu kādai viesnīcas istabenei.

Oleadžinam nepatika rīkoties tik krimināli. Galīgi nepazīdams Indiju un tās likumus, viņš kļūdaini domāja, ka viņš ir valstī, kur zagļus soda, tiem nocērtot roku. Tomēr tajā pašā laikā istabas pārmeklēšana nemaz nelikās tik peļama doma. Tā viņš varētu iegūt matus no sukas vai varbūt pat nagu, kas ļautu uzlikt saistību abiem pieaugušajiem džiniem un, sekojot sava kunga instrukcijām, ieslodzīt viņus pudelē. Ibliss būtu varen apmierināts. Tas nebija tik labi kā sagūstīt dvīņus, bet svarīguma ziņā noteikti ieņēma otro vietu.

Viņš piezvanīja uz istabu no viesnīcas vestibila telefona, lai pēdējo reizi pārbaudītu, vai kāds tur ir, un, kamēr viņš gaidīja atbildi, ļāva savam alkatīgajam prātam palēkāt pa Montekarlo ielām. Pēc savu triju vēlēšanos nestās peļņas viņš plānoja tur dzīvot kā grāfs Montekristo. Neatbild, viņš pēc brīža teica. Pakāris klausuli, viņš saberzēja rokas. Aiziet! Iesim un izdarīsim kaut ko nejauku.

Izmantojot nozagto atslēgu, abi vīrieši iekļuva milzīgajā luksusa numurā ar divām lielām gultām, virs kurām uz četriem balstiem pletās baldahīni, ar zelta krāniem vannasistabā un trim balkoniem. Kā viņi bija gaidījuši, istaba bija tukša. Bet skapji vai plīsa no drēbēm, galvenokārt Nimroda, un bija skaidrs, ka abi džini no viesnīcas nav izrakstījušies. Šie džini tiešām prot dzīvot, vai ne? Upendra noteica.

Protams, viņi prot, idiot. Vai tu kādreiz esi dzirdējis par džinu, kas būtu nabadzīgs? Nē? Protams, neesi. Tikai plānprātiņš varētu domāt, ka džins dzīvotu kaut kā citādi, nevis greznībā.

-    Jā, ser, Upendra sacīja un iegāja vienā no milzīgajām vannasistabām.

-    Kāpēc tu tur ej?

-    Sameklēt kādu matu suku vai kājas pirksta nagu, kā tu teici.

-   Idiots. Cik noprotu, tad tu neko nezini par džiniem. Viņi nekad neatstāj matu suku mētājamies apkārt. Tās vienmēr tiek ieliktas seifā. Tāpat arī kāju pirkstu nagi. It kā lai pierādītu teikto, Oleadžins norādīja uz biezu rūpiju žūksni, kas bija atstāts uz naktsgaldiņa. Nauda? Tas ir cits stāsts. Viņiem galīgi nav nekādas cieņas pret naudu un pat sapņos nerādās turēt to drošībā. Nauda ir kas tāds, ko viņi var uzburt, kad vien tā vajadzīga. Bet matu suka? Tas gan ir kas vērtīgs.

Oleadžins atvēra skapi un ar pamatīgu skrūvgriezi, ko viņš izņēma no diplomāta, kuru bija paņēmis līdzi, tikai pāris minūtēs atlauza istabas seifa durvis. Kā varēja gaidīt, seifā viņš atrada divas matu sukas, lietotu mutautu acīmredzot noderīgu vienīgi sliktas dūšas gadījumā -, mazu sīknaudas maciņu ar pāris nogrieztiem pirkstu nagu gabaliņiem un pat divas zobu sukas, jo šai ziņā Nimrods un Rakšasasa kungs bija aplam piesardzīgi. Šīs lietas vien jau Iblisa kalpam būtu bijušas visai aizraujošas. Bet seifā bija vēl kāds priekšmets, kuru viņš paņēma un uzlūkoja tā, it kā tas būtu Svētais Grāls, termoss, ko Rakšasasa kungs bija atvedis no Sanderbensas.

-   Nespēju ticēt savām acīm, Oleadžins teica, bez elpas rādīdams uz termosam piestiprināto etiķeti. Skaties, tur rakstīts "DVĪŅI". Viņš skaļi iesmējās. Tas, protams, būtu pārāk daudz cerēts. Pēdējo reizi, kad dzirdēju par abiem Gontu bērniem, Džons un Filipa bija

Ņujorkā. Mūsu cilvēki viņus pastāvīgi novēro. Viņš papurināja galvu, it kā mēģinot atvairīt kādas nevēlamas domas no savām jau tā pārslogotajām smadzeņu šūnām. Bet, ja nu tas tiešām tā ir, tad kāpēc lai Nimrods turētu šo termosu seifā? Dieva dēļ, cik daudz dvīņu viņš pazīst? Paklau, kur ir tas siltuma mērītājs, ko es atvedu no Savienotajām Valstīm?

Upendra pasniedza sava amerikāņu kolēģa diplomātu. Oleadžins atvēra to, izpakoja ierīci, ieslēdza un uzmanīgi novietoja termosu zem objektīva. Termosa iekšpusē divas tumši sarkanas figūras kustējās augšup un lejup pa savu stikla būri kā mazi, karsti protoplazmas pinkucīši, ko novēro elektronu mikroskopā. Par to nevarēja būt nekādu šaubu. Termosā tiešām atradās divi džini.

-    Gatavs! Oleadžins iesaucās.

-    Bet, ja tie ir Džons un Filipa, iebilda Upendra, kurš bija prātīgāks par amerikāni, tad kas ir tie dvīņi, ko novēro Ņujorkā? Vai nu jūsu cilvēki kārtīgi nedara savu darbu, vai arī…

-    Ko "vai arī"? Oleadžins aizkaitināts noprasīja.

Upendra paraustīja plecus. Nē, es nevaru izdomāt

nekādu "vai arī", viņš atzinās.

-    Bet es gan varu. Ņujorkā viņi droši vien novēro divas Citurienes. Vai zini? Dubultniekus, kas domāti, lai nodrošinātu alibi vai novērstu uzmanību. Protams, ir vajadzīgs eņģelis, lai izveidotu Citurieni. Bet, kā esmu dzirdējis, tie mazie spējot tīri labi pārliecināt. Viņš pamāja ar galvu, apliecinot, ka viņam patīk šī teorija. Jā. Tam ir liela jēga. Tas noteikti izskaidro, kā viņi var atrasties divās vietās vienlaikus. Ņujorkā un šajā termosā.

Oleadžins salocīja siltuma mērītāju, tad ielika to un termosu diplomātā.

-    Aiziet, viņš mudināja. Iesim projām no šejienes.

-    Bet kā ar matu sukām? Un nagiem?

-   Ak, aizmirsti tos. Tā sakot, labāk zīle rokā. Turklāt Ibliss skaidri lika manīt, ka īstenībā viņš dzen pēdas dvīņiem. Oleadžina seja izplūda platā smaidā. Viņa trīs vēlēšanās bija nopelnītas! Tām vajadzēja būt nopelnītām! Viņš papurināja galvu, it kā neticēdams, ko bija panācis. Ibliss būs tik ļoti pārsteigts, kad es viņam tos pasniegšu, viņš teica. Nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu viņa ģīmi.

9. nodaļa NUNC FORTUNATUS SUM

Ieradušies Katmandu pēc desmitarpus stundu lidojuma sabiedrības Gulf Air lidmašīnā no Londonas, lai meklētu Kompānijas gleznā attēloto sārto fortu, Grounins un trīs bērni nokļuva dzīvā Āzijas metropolē, kas galīgi nebija tāda, kā viņi bija iedomājušies. Kalniešu ar tēraudcietu skatienu, pētnieku ar granīta žokli un noslēpumainu priesteru vietā viņi atradās starp hipijiem, paklāju tirgoņiem, tūristu pilniem pajūgiem, acīgiem policistiem un safrāndzelteni tērptiem priesteru mācekļiem no Bufalo Ņujorkas pavalstī un Detroitas Mičiganas pavalstī, lai izplatītu apskaidrību, ko viņi bija atraduši tai vai citā ašramā.

-    Kas ir ašrams? Dibaks jautāja, pārlaizdams acis lapelei, kas viņam bija iedota dažas sekundes pēc iznākšanas no lidostas, un kāpdams iekšā apdauzītā taksometrā, lai brauktu uz viesnīcu.

-    Tas ir tāds kā reliģisks patvērums, Grounins paskaidroja. Tiem, kas meklē mieru un meditāciju, un ko tur vēl. Galīgas blēņas, ja jūs jautājat man. Viņš ar rokas mājienu no taksometra atvērtā loga aizraidīja prom kādu priesteru skolnieku. Ja viņi meklē apskaidrību, tad viņiem vajadzētu palasīt kādu enciklopēdiju vai kādu pieklājīgu avīzi. Ar aizvērtām acīm, dungojot kādu muļķīgu mantru, viņi to nekad neatradīs.

Dvīņi saskatījās un pasmaidīja. Ceļošana ārzemēs kopā ar Grounina kungu vienmēr sagādāja jautrību. Kas ir mantra? Džons pajautāja.

-    Vārds, kuru viņi atkārto atkal un atkal, lai palīdzētu iztukšot no galvas to mazumiņu, kas. tur sākumā bija.

-    Kādēļ? Dibaks neizpratnē jautāja.

-    Labs jautājums, Grounins atzina. Manuprāt, tādēļ, lai varētu atklāt dzīves jēgu. Vai panāktu kādu tamlīdzīgu lētu efektu.

Viņi reģistrējās viesnīcā un tad klīda pa pilsētu, kur viņus pārsteidza cits atklājums. Tāpat kā Durbaras laukumā varēja redzēt daudzus čūsku dīdītājus, arī gandrīz visu pilsētas tempļu ārpusi rotāja kāds kobras kalums akmenī. Deotalli pilī bija redzama iepriekšējā Nepālas karaļa zelta statuja, virs kuras slējās gigantiskas kobras kapuce. Viņi noteikti atradās īstajā pasaules daļā, ja reiz runa bija par kobrām.

Tomēr Filipai drīz vien radās aizdomas, ka viņi atbraukuši uz nepareizo vietu, jo neviena no celtnēm Katmandu neatgādināja sārto fortu Ostindijas Kompānijas gleznā, ko viņi bija atveduši līdzi no Londonas. Tāpat domāja arī jauns vīrietis, vārdā Padma Trungpa, kurš strādāja viņu viesnīcas recepcijā.

-   Varu pateikt, ka tā celtne jūsu gleznā nav Nepālā, Padma sacīja. Man tā izskatās vairāk pēc cietokšņa Ziemeļindijas pavalstī Utarpradešā, kas atrodas tieši dienvidos no Nepālas. Bet pat tad, ja jūs dotos turp un meklētu šādu cietoksni, kā jūs to darāt, tas nozīmētu meklēt adatu siena kaudzē. Indijā ir vairāk cietokšņu un piļu, nekā iespējams iedomāties. Baidos to teikt, bet jūs esat izvirzījuši sev ārkārtīgi grūtu uzdevumu.

Mazais kvartets devās uz savām istabām, un vienīgi atgūtais džinu spēks bērniem neļāva pavisam zaudēt drosmi, jo Katmandu valdīja smacējošs karstums. Grouninam bija pārlieku karsti, un drīz vien viņš gauži žēlojās tiem pašiem bērniem, kurus pavadīt bija uzstājis. Nesaprotu, kāpēc es ļāvu sevi pārliecināt braukt šurp, viņš teica. Neatceros, ka jebkad būtu pārcietis tādu karstumu. Nudien neatceros.

Ar savu džina spēku Džons pagatavoja Grouninam lielu elektrisko ventilatoru, kas, šķiet, lika viņam justies mazliet labāk, vismaz tik daudz, lai viņš pārtrauktu gausties. Tad Džons pievērsa uzmanību Kompānijas gleznai, kuru Filipa bija izklājusi uz galda viņa istabā, un jo sevišķi mulsinoši izlocītajam čūsku juceklim papīra lapas apakšā.

-    Vai tev jau ir kāda nojausma, ko tas nozīmē? viņš jautāja māsai.

Filipa noraidoši papurināja galvu. Viņa ļoti maz spēja saprast no grāmatas par kodiem un šifriem, ko bija lasījusi Rakšasasa kunga bibliotēkā. Grāmata viņu bija samulsinājusi vairāk nekā jebkad. Pagaidām ne, viņa domīgi nomurmināja. Vienīgi tas, ka šis nevar būt ļoti grūts kods. Kāpēc gan citādi Kilikrenkijs būtu šo vēsti rakstījis ar neredzamo tinti?

-    Laba doma, Grounins atzina.

-    Tas man kaut ko atgādina, Džons sacīja, cieši skatīdamies uz dejojošo čūsku rindu. Bet kaut es zinātu, ko. Un pēkšņi viņš atcerējās. Kā es teicu? Protams, es zinu, ko tas man atgādina. Kāpēc par to neiedomājos agrāk, kad mēs bijām bibliotēkā? Un es vēl skaitos Šerloka Holmsa cienītājs! Tas ir tieši tāpat kā "Dejojošo vīru piedzīvojumā". Tas ir viens no slavenākajiem stāstiem, ko Konans Doils jebkad sarakstījis. Vienīgi vīru vietā ir šīs dejojošās čūskas.

Dibaks novaidējās kā fagots un izbolīja acis. Vai tu mums nepaskaidrotu, ko tu tur muldi? viņš jautāja, draudīgi vicinot tibetiešu lūgšanu riņķi, kcf bija pacēlis no kafijas galdiņa. Vai arī man nāksies to izsist no tevis?

-    Nē, liecies mierā un vienreiz centies kaut ko iemācīties, Grounins pārtrauca Dibaku. Džonam ir taisnība. Klausies, tev ir taisnība, mūsu Džon. Tās čūskas ir gluži kā dejojošie vīri un tas Šerloka Holmsa stāsts. Viņš nikni uzmeta acis Dibakam. Ja vien mēs būtu iedomājušies atvest vienu eksemplāru no Londonas, tagad varētu palūkoties, kā rakstnieka spalva atrisināja to kodu.

-    ABECEDARIANS! Džons iesaucās, un uz galda parādījās četri Šerloka Holmsa atgriešanās eksemplāri stāstu krājums, kurā ietverts arī "Dejojošo vīru piedzīvojums". Tas bija tas pats izdevums plānajos vāciņos, kāds atradās Džona grāmatplauktā Ņujorkas mājās.

-    Re, tieši tas, kas vajadzīgs, Grounins uzslavēja.

-    Elementāri, manu mīļo Grounin, Džons sacīja.

-   Es ierosinu visiem tagad izlasīt stāstu. Klausieties, izlasīsim stāstu un tad liksim kopā prātus, lai atrisinātu noslēpumu, kas ir mūsu acu priekšā. Tieši tā, kā to būtu darījis Holmsa kungs.

Dibaks atkal novaidējās. Ko? Vēl lasīt? Rādās, ka vienīgais, ko esmu bijis spiests darīt, kopš ar jums sapinos, ir lasīt visādas stulbas grāmatas. Viņš saniknots papurināja galvu. ZIGOBRANČIEITS! Es vēlos, kaut es zinātu, ko šis kods nozīmē un kā tas darbojas.

-     Vēlēšanās tā nekad nepiepildās, Džons iesmējās. Tev vajadzētu pārlasīt Bagdādes likumus, viņš Dibakam ieteica. Ceturtā nodaļa, trešā apakšnodaļa, pirmais paragrāfs. "Nevar vēlēties to, ko nezina. Var vēlēties tikai to, ko zina." Tā bija smalka atšķirība, ko tikai daži būtu spējīgi uztvert.

Dibaks to, protams, zināja, jo viņš nemaz nebija tik neizglītots vai nicīgs pret grāmatām (ieskaitot Bagdādes likumus), kā reizēm izlikās. Es to pateicu tāpat vien, viņš paskaidroja. Nemaz nemēģināju panākt, lai tas notiek.

-    Tad kāpēc tu izrunāji savu fokusa vārdu? Filipa prasīja. Ja nemēģināji panākt, lai tava vēlēšanās piepildās?

-   Pieradums, Dibaks atbildēja. Tas arī viss. Tikai pieradums.

-   Un tagad, bērni, Grounins viņus pārtrauca. Viņš paņēma vienu no Šerloka Holmsa stāstu grāmatām un atlieca vāku ar tādu sparu, ka Filipa saviebās. Mums ir stāsts, kas jāizlasa. Tas ir, ja vien mums jebkad būs izredzes panākt, lai piepildās Dibaka vēlēšanās.

Dibaks iekoda lūpā. Baks, viņš teica. Vienkārši Baks, labi?

Filipa uz papīra lapas bija uzzīmējusi režģi, ko veidoja divdesmit četri kvadrāti. Katrā no tiem viņa bija attēlojusi čūsku no koda vai atstājusi to tukšu.

-    Pēc Šerloka Holmsa teorijas, viņa teica, E ir visbiežāk sastopamais alfabēta burts, un pat īsā teikumā, iespējams, tas būs sastopams vairāk reižu nekā jebkurš cits burts. Aplūkojot mūsu kodu, čūska, kura rāda pa kreisi un kurai pie ķermeņa piestiprināts cipars pieci, sastopama divdesmit astoņas reizes. Biežāk nekā jebkura cita. Pēc Holmsa teiktā, iespējams, ka tas ir E. Viņa ierakstīja burtu E blakus šai čūskai savā režģī.

-   Vēl kaut kas, Grounins ierunājās. Vai esat pamanījuši, ka dažām čūskām mēle ir redzama, bet citām ne? Atkal, pēc Holmsa teiktā par dejojošiem vīriem, šķiet var izdarīt secinājumu, ka šķeltās mēles ir lietotas, lai sadalītu čūsku rindu vārdos. Viņš novilka svītru uz vēstījuma pēc katras čūskas ar mēli. No šīs dedukcijas tagad ir skaidrs, ka dažiem no šiem vārdiem ir tikai trīs burti.

Un visplašāk lietotie vārdi ar trim burtiem angļu valodā ir the, and, for, but, not, all un too. Ja to pievieno Filipas nupat teiktajam par burtu E, tad mēs gandrīz uzreiz varam uzminēt jau sešus vārdus. Un šī darbība mums arī dod burtus T un H. Viņš ierakstīja T un H divos režģa kvadrātos, tad zem čūskām vēstījumā un pasmaidīja. Tas ir tāpat kā risināt krustvārdu mīklu, viņš sacīja.

-    Vai spēlēt Vārdu minēšanu, Filipa piebilda.

-    Nevaru ciest Vārdu minēšanu, Dibaks atzinās.

Džons nolēma, ka pienākusi viņa kārta, un norādīja

uz visiem tiem vārdiem, kas varēja būt veidoti tikai no diviem burtiem. Tiem jābūt divu burtu vārdiem, viņš teica un sāka pierakstīt visus divu burtu vārdus, kādus vien varēja iedomāties. Tādi vārdi kā of, to, in, is, be, he, by, or, at, it, on, mm…

-   Mm nav vārds, Dibaks iebilda.

-    Es zinu, tikai nevarēju iedomāties vēl citus divu burtu vārdus, Džons sacīja.

-As, an un so, Dibaks ātri papildināja sarakstu, kas Džonam radīja aizdomas, ka Dibaks, iespējams, spēlēja Vārdu minēšanu biežāk, nekā to atzina.

Nu tad labi, Filipa no jauna pārskatīja viņu virzību uz priekšu. Ņemot vērā, ko mēs zinām par T un H, tas nozīmē, ka mēs varam noteikt, kuri ir atbilstošie divu burtu vārdi. Un savukārt tas dod mums burtus O, I, Ķ A un N. Viņa pievienoja šos burtus režģim un pasmaidīja. Mēs tuvojamies atrisinājumam, viņa teica. Mēs tiešām tuvojamies atrisinājumam.

Viņai bija taisnība. Pakāpeniski ar Šerloka Holmsa un vienkāršas izslēgšanas metodes palīdzību viņi spēja aptvert, ka kods tiešām nemaz nebija tik sarežģīts. Čūskas, kuru galvas rādīja uz iedomāta kvadrāta augšējo kreiso stūri, apzīmēja alfabēta pirmos sešus burtus. Un čūskas, kuru galvas rādīja pa kreisi uz leju, apzīmēja nākamos sešus burtus, ja i un j skaitījās kā viens burts. Čūskas, kuru galvas rādīja pa labi uz augšu, apzīmēja burtus o, p, q, r un s vai 2, savukārt čūskas, kuru galvas rādīja pa labi uz leju, bija burti no t līdz 2:. Ļoti drīz Filipa un Grounins bija pilnībā atšifrējuši pulkveža Mauntstjuarta Veivela Kilikrenkija vēstījumu.

I scotched the snake not killed it. And fled to this terrible place of misery where I shall probably die at the hand of my enemies. But I am in luck now. And you, too, voould do well to come down here and discover a king's ransom in the green eyes of the Cobra King of Kathmandu. Look for the third snake. But beware of the eighth. M. W. K.

Es ievainoju čūsku, bet nenogalināju to. Un aizbēgu uz šo briesmīgo posta vietu, kur, iespējams, miršu no savu ienaidnieku rokas. Bet pašlaik man uzsmaidījusi laime. Un jūs arī darīsiet labi, ja ieradīsieties šeit un ieraudzīsiet karalisku izpirkšanas maksu Katmandu Kobru karaļa zaļajās acīs. Meklējiet trešo čūsku. Bet piesargieties no astotās. M. V. K.

Kaut arī visi vārdi Grouninam un bērniem tagad bija zināmi, to īstā nozīme joprojām palika apslēpta. Dibaks novaidējās. Tas ir viss, un mēs vēl aizvien nezinām, ko pulkveža vēstījums nozīmē. Viņš papurināja galvu.

-    Pulkvedis nepieļāva nekādu risku, vai ne? Nav brīnums, ka viņa ģimene neko neatrada.

-    Ko nozīmē scotched? Džons jautāja Grouninam.

-     Kaut ko bīstami savainot, Grounins atbildēja.

-   Bet neprasi man, kāpēc tas tā ir. Man nav ne jausmas. Es neko nezinu par Skotiju.

Dibaks papurināja galvu. Mēs droši vien esam pieļāvuši kļūdu.

-    Te nav kļūdas, Grounins neatlaidās. Tici tam, kurš bieži risina krustvārdu mīklas.

-    Bet tam nav jēgas, Džons iebilda. Kā var teikt, ka mirsi no ienaidnieku rokas? Un tad rakstīt, ka tev veicas?

-    Taisnība, Dibaks piekrita. Rakšasass rakstīja, ka pulkvedi Kilikrenkiju nogalināja karaliskā kobra. Tā nav nekāda laime. Juzdamies vīlies, viņš ar plaukstu uzsita pa Kompānijas gleznu, piecēlās kājās, pastaigāja pa istabu un apstājās pie ierāmētas Nepālas un Ziemeļindijas kartes, kas karājās pie sienas.

-   M. V K. Džons sprieda. Tie nekļūdīgi ir pulkveža iniciāļi. Un arī "Katmandu kobru karaļa zaļās acis" nav nepareizi. Tam visam ir skaidra jēga. Varbūt mēs galu galā esam pareizajā pilsētā.

-    Neesam vis. Atcerieties, ko teica puisis viesnīcas recepcijā, Dibaks atgādināja. Viņš uzlika pirkstu uz kartes un virzīja to no Katmandu uz Utarpradešu. Pēc viņa teiktā, mums vajadzētu savus meklējumus koncentrēt šeit.

-    Baidos, ka zēnam ir taisnība, Grounins dvīņiem sacīja. Arhitektu valodā runājot, mēs esam mazliet novirzījušies no projekta. Viņš atvēra bērnu barības burciņu tas bija vienīgais ēdiens, ko viņš jebkad lietoja, kad bija projām no Anglijas, un sāka ēst.

Dibaks saviebās. Es nezinu, kā jūs to varat dabūt iekšā, viņš teica.

-   Nekas liels tur nav, Grounins atbildēja. Jāatver mute un jāiebāž karote.

Dibaks iesmējās. Bet tas ir draņķis.

-    Jaunais cilvēk, es ēdu šo draņķi, kā tu to sauc, jo mans vēders nespēj paciest neko no tām ārzemju riebeklībām. Karijus un sazin ko vēl. Šis ir sterilizēts. Ēdiens, ko var dot bērnam ar tīru sirdsapziņu. Un drošāku ēdienu vispār nevar dabūt.

-    Bērnam? Dibaks vēl aizvien smējās. Es to nedotu pat sunim.

Grounins sarauca pieri. Varbūt tad, ja tev būtu jutīga māga, tas neliktos tik smieklīgi, jaunais cilvēk. Īstenībā es vēlētos, kaut tev tāda būtu, vismaz tad pazustu tas stulbais smīns no tavas sejas. Grounins, kam toreiz vēl pienācās viena vēlēšanās, sen nebija džinu sabiedrībā ievērojis piesardzību, lietojot šo vārdu. Tad, ja tev laimētos, tu saprastu, kā varētu justies manā vietā.

-    Pasakiet to vēlreiz, Dibaks teica.

-    Ja tev laimētos…

-    Ja tev laimētos. With any luck. Dibaks pagrāba Kilikrenkija vēstījuma atšifrējumu. Jā, laime. Ar pirkstu vilkdams līdzi vārdiem, viņš sāka skaļi lasīt: "…un aizbēgu uz šo briesmīgo posta vietu, kur, iespējams, miršu no savu ienaidnieku rokas. Bet pašlaik man uzsmaidījusi laime. But I am in luck now.

Viņš atgriezās pie kartes, kas karājās pie sienas, un tad aiz pārsteiguma skaļi iekliedzās, uzvaroši paceldams gaisā dūri. Pēkšņi viņš bija daudz labākās domās par sevi. Viņš bija izpratis kaut ko svarīgu, turklāt pats! Tā bija ļoti patīkama atziņa, jo līdz šim visu izdomāja Filipa. Vai reizēm Džons. Beidzot viņš varēja atgūt savu labo slavu.

-   Tā tas ir! viņš sauca. Tā tas ir! Tas ir tik vienkārši. Jābrīnās, ka jūs to līdz šim neesat iedomājušies.

Džons brīdi bezkaislīgi pavērās kartē, papurināja galvu, paņēma tibetiešu lūgšanu riņķi un draudīgi to novicināja. Vai tu mums beidzot pateiksi, par ko tu runā? viņš noprasīja. Vai arī vajadzēs to izsist no tevis ar šo riņķi?

-    Re, kur ir atbilde, Dibaks teica, ar pirkstu bakstīdams kartē. Pulkvedis Kilikrenkijs izveidoja kalambūru. Vārdu spēli. Viņš negribēja teikt, ka "pašlaik man uzsmaida laime" in luck now. Viņš centās dot ziņu, ka atrodas Lakavas pilsētā in Lucknoiv. Šeit Utarpradešā Ziemeļindijā. Un tikai trīssimt jūdzes uz dienvidrietumiem no vietas, kur mēs esam pašlaik.

Džons, Filipa un Grounins piegāja aplūkot karti, kamēr Dibaks aiz prieka turpināja lēkāt kā negudrs.

-    Nevaru ciest, ja viņam ir taisnība, Filipa atzinās un pasniedzās pēc sava ceļveža.

-   "Ziemeļindijas pavalsts Utarpradešas galvaspilsētu Lakavu," Filipa lasīja, "iespējams, vislabāk atceras pēc 1857. gada notikumiem, kad tās britu iedzīvotāji tika aplenkti uz pieciem mēnešiem Pirmajā neatkarības karā vai, kā to reizēm mēdz dēvēt, Lielajā dumpī."

-   Tas viss sakrīt ar gadskaitļiem, ko mēs jau zinām, Džons piezīmēja.

-    Protams! Dibaks nepacietīgi attrauca, lai netiktu apstrīdēts viņa risinājums, jo tagad vajadzētu nekavējoties pievērsties sārtā cietokšņa un pazudušā Kobru karaļa meklējumiem.

Filipa pārlapoja ceļvedi. Šķiet, ka šeit nav pieminēts sārts cietoksnis Lakavā, viņa paziņoja.

-    Mēs to atradīsim, kad tur nonāksim, Dibaks neatlaidās.

-   Neērta vieta, lai to sasniegtu ar lidmašīnu, Grounins teica, pētīdams karti. Es tā domāju, ka mums uz turieni būs jālido caur Kalkutu.

-    Tas nevar būt! Dibaks protestēja. Kalkuta ir gluži pretējā virzienā. Starp citu, kurš te ieminējās par lidmašīnu?

-    Es ceru, ka tu neierosini turp doties ar virpuļviesuli, Grounins sacīja.

-   Mēs esam atguvuši savu spēku pilnā mērā, Dibaks teica un paraustīja plecus. Kāpēc gan ne?

-    Nekad agrāk neesmu veidojusi virpuļviesuli, Filipa atzinās.

-    Es arī ne, Džons piebalsoja.

-    Bet es esmu, Dibaks sacīja. No Palmspringsas Kalifornijā uz manas vecās krustmātes Felisijas māju pie Hudzonas upes.

-   Tas tev gandrīz neizdevās, Filipa atgādināja. Vismaz tu tā teici.

-     Tikai tāpēc, ka biju nokļuvis pārāk tālu ziemeļos. Man vajadzēja turēties vairāk uz dienvidiem, kur ir siltāks. Doties uz Floridu un tad augšup gar Austrumkrastu. Turklāt pašlaik mēs esam Indijā, un, ja gadījumā neesat ievērojuši, te ir karsts. Nav iespējams, ka šai valstī mans džina spēks izsīktu.

Bet nākamajā dienā, kad viņi bija izlēmuši lidot uz Lakavu, sāka streikot nevis Dibaka džina spēks, bet gan viņa vēders. Viņš pamodās, juzdamies galīgi slims. Sajūta ir tāda, it kā kāds žņaudzītu manas iekšas, viņš samulsis teica.

-   Tev nevajadzēja vakarvakarā apēst visu to kariju, sacīja Grounins, aiz apmierinājuma visai pacilāts, ka viņam bijusi taisnība par "ārzemju ēdienu". Es tak tev teicu, lai tu neēd to indiešu draņķi. Uzdrošinos piebilst, ka tagad tev vairs neliekas tik smieklīgi, jaunais cilvēk, ja es ēdu sterilizētu bērnu barību, nevis visu to riebeklību, ko jūs rijāt vakarvakarā.

-   Tas nevar būt karijs, no kā viņš jūtas slims, Filipa iebilda. Mēs visi trīs to ēdām. Es, Džons un Dibaks. Un es jūtos lieliski.

Džons klusēja, juzdamies vainīgs un cerēdams, ka neviens neatcerēsies Grounina vēlēšanos iepriekšējā dienā, kaut Dibakam būtu jutīga māga. Džons īstenībā nemaz nebija domājis piepildīt šo vēlēšanos, bet, pirmo reizi pēc ilga laika pilnībā pārvaldīdams džina spēku un vēl joprojām būdams mazliet noguris pēc garā lidojuma no Londonas, viņš nejauši bija licis tai piepildīties. "Sublimāla vēlēšanos piepildīšana", tā Nimrods sauca to, ja nepieredzējis džins piepildīja vēlēšanos, galīgi to neapzinādamies. Šokēts viņš aptvēra, ka Grounina vēlēšanās droši vien bijusi tik tiešām īsta.

-   Vai tu gluži vienkārši nevari vēlēties, lai tas pāriet? viņš Dibakam jautāja. Ar džina spēku.

-    Domā, ka neesmu jau mēģinājis?

Džons pamāja ar galvu. Atklāti sakot, viņš ar savu džina spēku pats bija mēģinājis izārstēt Dibaka vēderu, bet, nebūdams īsti pārliecināts, ko dara, nodomāja, ka droši vien ir kaitējis vēl vairāk. Par to nebija iespējams pārliecināties.

-    Jums pašiem nāksies izveidot virpuļviesuli, Dibaks nočukstēja. Jūtos pārāk slims, lai to izdarītu. Uztvēris šaubu pilno skatienu, ko dvīņi pārmija, viņš piebilda: Tikai mieru. Jums viss izdosies. Tas nav nekas īpašs. Turklāt kaut kur jums ir jāsāk, un šī ir tikpat laba vieta kā jebkura cita.

Grounins purināja galvu. Ja jums nav nekas pretī, viņš teica, es tomēr izvēlēšos lidmašīnu.

-    Neuztraucieties, Grounina kungs, Dibaks nočukstēja, satverdams vēderu. Es viņiem izstāstīšu, kas jādara. Viņš vārgi pasmaidīja. Padomājiet par to. Ja avarē lidmašīna, pār jums gāžas asas metāla driskas. Bet, iebrāžoties virpuļviesulī, jūs apņem gaiss. Nekas nav drošāks par gaisa spilvenu, ticiet man.

Grounins aizvēra acis un pamāja ar galvu. Es tikai zinu, ka to nožēlošu, viņš teica. Klausieties, es zinu, ka to nožēlošu.

Viņi uzkāpa stāvā paugurā pilsētas rietumu daļā. No paugura pavērās plašs skats uz Katmandu ieleju, kas reiz, kā bija teikts Filipas ceļvedī, esot bijis čūsku apsēsts ezers. Paugura virsotnē atradās Svajambu Ganapati templis, kuru bija apsēduši pērtiķi, svētceļnieki un tūristi. Tālāk no tempļa, blakus autostāvvietai, viņi atrada klusu vietu, kur Džons ķērās pie virpuļviesuļa griešanas. Viņa pirmais mēģinājums apsvieda kādu mašīnu uz jumta, un nākamais nevadāms aiztraucās projām, vajājot dažus pērtiķus līdz pat Dabas muzejam paugura dienvidu pakājē.

-   Baigā cūcība! Grounins žēlojās. Tevis dēļ, Džon, mūs visus arestēs. Pie Svētā Pētera, dabū to gatavu, iekams kāds mūs nav pamanījis.

-    Mēs jau esam pamanīti, Filipa teica un norādīja uz stāvvietu, kur kāds vecs mūks sarkanā tērpā sparīgi klanījās pret viņiem, rokas godbijīgi salicis sev priekšā un murminādams lūgšanu. Turpini, Džon, viņa piebilda. Tagad ir par vēlu raizēties par to, ko viņš domās.

-    Izskatās, ka tu viņam šo dienu esi padarījis par notikumu, Grounins piezīmēja, kad ar trešo paņēmienu Džonam izdevās viņus visus pacelt no zemes ar pamatīgu virpuļviesuli. Domāju, ka esi stiprinājis viņa ticību, lai arī kam viņš ticētu.

-    Man prieks par to, Filipa paziņoja un līksmi pamāja mūkam, kurš tāpat pavēcināja pretī.

-    Un to sauc par dievu kaujas ratiem, Grounins īgni nomurmināja, mēģinādams pie kaut kā pieturēties, taču atklāja, ka no tukša gaisa nekāds atbalsts neiznāk. Baigā cūcība!

Kad virpuļviesulis sagrīļojās zem viņiem un uzņēma ātrumu, it kā to vilktu neredzami zirgi, Dibaks skaļi novaidējās. Brītiņu vēlāk viņš paliecās uz vienu pusi un, Filipai par riebumu, izvēmās dažiem tūristiem uz galvas.

-   Vai jūties labāk? viņa skarbi noprasīja.

Dibaks vārgi pasmaidīja. Jā. Mazliet.

-    Nabaga tūristi, viņa noteica.

Bet Džona virpuļviesuļa un Dibaka vēdera kaitējumi vēl nebija galā. Gaisa plūsmai strauji virzoties augšup, Džons mēģināja to pagriezt ap savu asi, liekot virpuļviesulim tik dramatiski sasvērties, ka viņi gandrīz nokrita no tā.

-    Uzmanīgi! Grounins iekliedzās. Tu mūs visus nometīsi zemē!

-   Piedodiet, Džons sacīja. Dibaks atkal izvēmās, šoreiz uz tā paša pērtiķu bara, ko Džona pirmais virpulis bija nodzinis lejā no paugura.

-    Izlīdzini gaitu, Dibaks deva padomu, noslaucīdams muti piedurknē. Atspied papēžus pret vēju. Tas palīdzēs sakoncentrēt domas uz to, ko tu dari.

Džons darīja, kā likts, un dziļi iegrūda papēžus mutuļojošajā gaisā. Virpuļviesulis uzreiz iztaisnojās.

-    Ne tik daudz, Dibaks pamācīja.

-    Man šķiet, ka sāku to apjēgt, Džons kliedza, jo tikmēr vēja troksnis bija kļuvis diezgan skaļš.

-    Ej nu! Es tā ceru, Grounins norūca. Ja tas tā turpināsies, man nāksies atvadīties no savām brokastīm.

Virpuļviesulis līkumoja lejup pa ieleju, pārlaizdamies pāri tūristu kopmītnei, un vēja aste norāva rievotos metāla jumtus vannasistabām un tualetēm. Apakšā sēdošo sapīkums un apmulsums bija skaidri redzams virpuļviesuļa pasažieriem. Par spīti vēdergraizēm, pat Dibaks pamanījās iesmieties.

-    Man vajadzētu ļaut tev vadīt virpuļviesuli biežāk, Džon, viņš teica.

-    Mēs esam pārāk zemu, Filipa aizrādīja. Visi mūs var redzēt.

Tā bija taisnība. No zemes visi varēja redzēt trīs bērnus un vienroci vīrieti ērti sēžam kustīgajā virpulī. Satiksmes policists veltīgi mēģināja novirzīt viņus tālāk no rosīgā Durbaras laukuma un izvairoties pieliecās, jo satelītantena, ko virpuļviesulis bija norāvis no kāda burgeru bāra, lidoja uz viņa pusi. Celtnieki, kas krāva ķieģeļus un raka smiltis pie vēl nepabeigtās Hilarija un Tenzinga "Bāzes nometnes" viesnīcas, pajuka, kur kurais. Un jebkurā citā pilsētā, izņemot Katmandu, noteikti būtu sācies haoss. Bet Nepālas galvaspilsēta ir pazīstama ar savu iecietību un bezrūpību. Īstenībā tikai daži cilvēki reaģēja negatīvi, redzot četrus rietumniekus lidojam pa gaisu ar sakrustotām kājām. Daudziem tas bija pirmais iespaids pēc ierašanās Katmandu, un, pēc viņu domām, tie bija četri meistari, kas pārvaldīja jogu slepeno lidošanas mākslu, kas ir viens no transcendentālās meditācijas aspektiem. Šiem cilvēkiem tas šķita kā neapgāžams pierādījums tai apgaismībai, kuru viņi meklēja ašramos un tempļos. Un tā priesteri klanījās, svētie vīri pacēla rokas pret debesīm, guru aplaudēja, jogi ieņēma lotosa pozu un sāka lēkāt pa mauriņiem, it kā viņi arī varētu pacelties gaisā, sievietes meta ziedus, hipiji rādīja zīmes, ka viņi ir par mieru uz zemes, un apātiski smaidīja.

-    Superīgi, Dibaks teica un atbildēja ar līdzīgu žestu.

-    Uz kuru pusi ir Lakava? Džons jautāja.

-    Tur, Dibaks atbildēja.

Džons paskatījās uz Dibaku, kurš, vēl aizvien būdams šausmīgi bāls, vārgi norādīja uz rietumiem. Vai tu esi drošs? Džons pavaicāja.

-    Drošs, pilnīgi drošs, Dibaks apliecināja, žultaini norīdams siekalas. Mazliet uz rietumiem, uz dienvidiem un tad taisni līdz pusdienlaikam.

Nepāla ir pasaules augstāko kalnu mājvieta, starp tiem Everests, K2, Makalu un, iespējams, visgrūtākais pārbaudījums kāpējiem Anapurna. Ceļš nesa virpuli pāri Anapurnas ledāju dienvidu malai, un tur ceļotāji saskrējās ar agrīnu musonu vēju, kas, par spīti Džona izmisīgām pūlēm, sāka virzīt viņus ziemeļu virzienā uz Himalaju piekalnēm.

-   Mēs novirzāmies no kursa! Filipa iesaucās.

-    Es zinu, viņš teica. Bet diemžēl neko nevaru līdzēt.

Ne Filipa, ne Dibaks nekādi nevarēja nākt viņam palīgā, jo tikai tas džins, kas radījis virpuļviesuli, var to vadīt.

-    Mums jātiek laukā no šīs vēja pūsmas, Dibaks sacīja.

-    Es neuzdrīkstos celties augstāk, Džons paskaidroja. Vai neesat pamanījuši? Sāk kļūt aukstāks. Viņš palūkojās lejup. Nolaisties zemāk arī nešķiet diez ko laba ideja. Lejā ir sniegs. Bet, jo tuvāk viņi dreifēja Anapurnas sniegotajām nogāzēm, jo Džonam kļuva aukstāk, līdz viņš vairs nespēja uzturēt virpuļviesuli un viņi bija spiesti nolaisties ledus laukā uz kalna skarbās ziemeļu puses aptuveni desmit tūkstoš pēdu zemāk par virsotni.

Griezīgs vējš brāzmām pūta no augšas, dzeldams sejā smalku sniegu un atdzesēdams viņu locekļus līdz džiniem tik svarīgajām kaulu smadzenēm. Un bez jebkādiem līdzekļiem, lai iedegtu uguni, nebija nekādu izredžu atgūt pietiekamu ķermeņa temperatūru un atkal likt lietā džina spēku. Arī milzīgajā sniega ielejā nebija ne miņas no kāda tūrista vai kalnākāpēja, kas varētu nākt viņiem palīgā ar kaut ko tik vienkāršu kā karsts dzeramais. Drīz vien visiem četriem bija skaidrs, ka viņi nomirs no aukstuma, ja kāds ātri neatsteigsies viņiem palīgā.

-   Vai tas nav apbrīnojami? Grounins iejautājās. Viņš apsēdās liela ledus bluķa paēnā, iebāza roku padusē un apvaldīja zobu klabēšanu tik vien, lai piebilstu Dibaka virzienā: Nekas nav drošāks, tu teici. Un es biju tik stulbs, ka tev noticēju.

-    Tā nav mana vaina, ja viņš neprot pienācīgi lidot, Dibaks taisnojās. Viņam būtu vajadzējis doties uz dienvidiem un tad uz rietumiem. Tā mēs būtu izvairījušies no šīs vēju sistēmas.

-   Es skaidri atceros, ka tu teici, lai no sākuma dodos uz rietumiem un tad uz dienvidiem, Džons centās pārkliegt vēju.

-    Nevaino mani, Dibaks atcirta.

-   Neviens te netiek vainots, Filipa iejaucās. Tam nav nozīmes. Ja vien kaut ko neizdomāsim, turklāt labi drīz, mēs te nomirsim no aukstuma. Viņa apsēdās blakus Grouninam un piespiedās cieši viņam klāt, veltīgi pūloties sasildīties.

Lieli, pūkaini mākoņi jau aizsedza sauli, un temperatūra tagad kritās tik strauji kā akmens, un visiem matos parādījās sarma.

Kad Grounins atkal ierunājās un viņa ķermeņa siltums izlauzās aukstajā Himalaju gaisā, viņa elpa izskatījās pēc džina transubstanciācijas. Ja kādam ir tā ārkārtas vēlēšanās, šis būtu īstais laiks to lietot, viņš teica.

Neviens no trim džinu bērniem neatbildēja.

-   Man vajadzēja to zināt, Grounins drūmi nomurmināja. Un tad: Nunc fortunatus sum.

-    Ko tas nozīmē? Filipa jautāja.

-   Es tikai domāju, Grounins atbildēja, apkampdams viņu ap pleciem, par to, ko rakstīja pulkvedis Kilikrenkijs. Man jāsaka, es vēlos, kaut es būtu Lakavā. Kaut man pašlaik būtu uzsmaidījusi laime.

-    Īstenībā es tāpat. Viņa norija siekalas un tad norādīja lejup. Skatieties.

Ar gariem, drošiem soļiem kāds ārkārtīgi garš stāvs nāca augšup pa nogāzi. Augums bija mazliet līdzīgs pērtiķim, un to klāja garš, pinkains un sarkans apspalvojums, galva bija liela un smaila, bet plakano seju klāja āda.

-   Vai tas ir lācis? Dibaks nervozi jautāja.

-    Kāds lācis, Džons atbildēja. Tas ir jetijs. Riebīgais sniega cilvēks.

Grounins aizvēra acis un sagatavojās lūgšanai. Baigā cūcība, viņš norūca. Briesmonis. Tā tik mums vēl trūka.

10. nodaļa pĀrlieku perfekti

Tūkstošiem jūdžu tālumā Ņujorkā abas Citurienes Džona un Filipas dubultnieki, ko bija radījis eņģelis Afriels, uzvedās pat pārāk labi. Viens no apstākļiem, kas eņģeli padara eņģelisku, ir tas, ka eņģeļiem nepiemīt spēja būt sliktiem, paviršiem, nepanesamiem vai nepilnīgiem. Tas nozīmēja, ka Džonam-2 un Filipai-2 nebija parasto trūkumu, kas raksturīgi īstajiem dvīņiem vai jebkuriem citiem bērniem. Ne jau tā, ka Džons un Filipa būtu slikti bērni. Tādi viņi nebija. Bet kā jau visi bērni džini vai laicīgie reizēm viņi bija slinki, neapdomīgi, nepaklausīgi vai gluži vienkārši nerātni. Neviens no šiem bērnu dabiskajiem trūkumiem nepiemita Džonam-2 un Filipai-2, un pēc pāris dienām Austrumu 77. ielas 7. namā kļuva acīmredzams, ka abi dvīņi izturas drīzāk kā eņģeļi, nevis normāli jauni džini. Tā bija Trampa kundze, saimniecības vadītāja, kas to pamanīja pirmā, kad atrada Filipu-2 tīrām vannasistabas un Džonu-2 iznesam atkritumus. Tas tikai apstiprināja Trampa kundzes agrākos novērojumus, ka kāds tagad bija viegli nojaust, kas, bija darbojies ar putekļsūcēju un uzkopis istabas.

-   Nezinu, kas jums abiem padomā, Trampa kundze piezīmēja, nervozi aptaustot savas pērles, jo viņa bija ļoti bagāta sieviete un bieži vien zem darba uzsvārča valkāja dārgas rotaslietas. Bet lai tas būtu, kas būdams, esmu ļoti priecīga par palīdzību. Sī māja prasa daudz darba. Reizēm iedomājos, ka man būtu vajadzīgs burvju spēks, lai liktu tai izskatīties nevainojami.

-    Mums nekas nav padomā, Filipa-2 paskaidroja.

-    Mēs tikai mēģinām padarīt jūsu darbu mazliet vieglāku, tas ir viss.

-   Pareizi, Džons-2 apliecināja. Vai jūs negribētu piecas minūtes atpūtināt kājas uz krēsla un ļaut man pagatavot jums tasi zāļu tējas? Izskatās, ka jums tā noderētu.

-   Un ko teiktu jūsu māte? Trampa kundze jautāja.

-    Ko viņa domātu, ja ienāktu un ieraudzītu, ka jūs abi apkalpojat mani kā kundzi? Mani atlaistu, redz, kas notiktu. Viņa man nemaksā par to, lai es sēdētu un dzertu tēju. Bet viņa tik un tā apsēdās un ļāva sevi mazliet palutināt. Kā gan viņa varēja atteikt? Filipa-2 bija izcepusi viņai kūku. Eņģeļu kūku.

-   Neviens man nekad nav cepis kūku, Trampa kundze ar asarām acīs teica. Vismaz kopš manas bērnības. Turklāt tā bija gardākā kūka, kādu viņa jebkad bija ēdusi. Un tēja arī šķita ļoti piemērota. Es pie tā varētu pierast. Viņa klusi iesmējās, bet pēc brīža izraidīja viņus no virtuves un ķērās pie vakariņu gatavošanas. Tā viņa drīz vien aizmirsa savu darba devēju bērnu uzmanību. Vismaz līdz vakariņu beigām, kad, ienākusi ēdamistabā, lai novāktu galdu, viņa atklāja, ka dvīņi to jau izdarījuši. Vēl vairāk viņi bija arī noskalojuši traukus un glīti tos salikuši trauku mazgājamā mašīnā.

-    Lai nu viens saka! vina iesaucās.

Arī Gonta kungs bija pamanījis pārmaiņas dvīņu uzvedībā. Kā lai viņš to nepamanītu, ja Filipa-2 paņēma viņa rīta laikrakstu un atnesa viņam gultā kopā ar tasi kafijas labākās kafijas, kādu viņš jebkad bija nogaršojis, un Džons-2 sagatavoja viņam vannu.

Dubultie dvīņi bija ne mazāk priekšzīmīgi arī attieksmē pret Gonta kundzi, bet atšķirībā no vīra viņa secināja, ka bērni jau izdarījuši ko ļoti neapdomīgu, ūn nolēma cieši viņus vērot. Bet kāda slepena likumpārkāpuma vietā viņa, sev par lielu pārsteigumu, atklāja, ka Džons-2 retāk noņemas ar datorspēlēm, daudz mazāk skatās televīziju un vairāk lasa. Un vēl viņa ievēroja, ka Filipa regulāri sukā matus, tīra zobus pēc katras maltītes, uztur savu istabu kārtībā un ēd, kā nākas. Un abi viņi vismaz reizi dienā gāja vannā vai dušā bez jebkādas atgādināšanas. Tas viss šķita kā brīnums.

Vienīgi kaķene Montija zināja patiesību par dubultajiem dvīņiem. Kaķi gluži vienkārši zina to, ko cilvēki un pat džini nekad nevar zināt. īpaši tie kaķi, kas reiz bijuši sieviešu kārtas cilvēki kā Montija. Nebija tā, ka Montijai nebūtu pāris uzvedinošu pavedienu: Džons-2 nesvieda viņai ar priekšmetiem, kad viņa asināja nagus pret Džona iemīļotā atzveltnes krēsla kāju, un Filipa kas šai ziņā bija visai nevērīga pārstāja slepus barot viņu no vakariņu galda. Bet galvenais viņa atšķīra smaržu, un tā kaķeni pārliecināja, ka tie ir citi dvīņi. Šie divi nesmaržoja vispār, kas gan nebija nekāds brīnums, ņemot vērā viņu apsēstību tik bieži mazgāties.

Kad Gonta kundze atklāja, ka Džons iet dušā divas reizes dienā, viņa nosprieda, ka kaut kas nav kārtībā, un ataicināja savu džinu ārsti Dženiju Zahertorti Dibaka māti. Ar dvīņiem notiek dīvainas lietas, vina doktorei Zahertortei teica. Nezinu, kas īsti, bet viņi ir pilnīgi pārvērtušies.

-    Pasaki ko konkrētāku, Leila.

-    Parasti viņi tik labi neuzvedas. Viņi nav tik izpalīdzīgi. Tik saprotoši. Tik apdomīgi. Tik nosvērti. Tik kārtīgi. Tik uzcītīgi. Un galvenais tik tīrīgi. Man ir aizdomas, ka viņi droši vien ir slimi, pastāvīgi izjūt stresu vai ko tamlīdzīgu.

Doktore Zahertorte papurināja galvu. Leila, mīļā, neļaunojies, ja es teikšu, ka tu pati esi mazliet neirotiska. Lielākā daļa vecāku būtu sajūsmā, ja viņiem būtu bērni ar tādiem trūkumiem, ko tu minēji. Turklāt tu taču zini, kur ir tavi bērni. Vismaz tev ir skaidrs, ka viņi ir dzīvi. Doktore Zahertorte ar pūlēm norija siekalas, mēģinādama apvaldīt emocijas.

-   Vai joprojām nav nekādu ziņu no Dibaka? Gonta kundze saņēma savas draudzenes roku un sirsnīgi to paspieda.

-   Nekādu. Mana tante Felisija un es visur esam viņu meklējušas. Viņa nopūtās. Tā ir mana vaina. Esmu bijusi pārāk stingra pret viņu. Man būtu vajadzējis dot viņam vairāk brīvības. Bet pēc tā, kas notika ar viņa māsu Faustīnu… doktore Zahertorte notrausa asaru no vaiga.

-    Tā nav tava vaina, Gonta kundze iebilda.

-    Nē, Leila, ir gan. Ko mēdza teikt Nimroda krusttēvs? Zaudēt vienu bērnu ir nelaime. Zaudēt divus tas liecina par acīmredzamu neuzmanību. Viņa izšņauca degunu. Tas kaut kādā veidā ir saistīts ar Breda un viņa tēva nāvi. Par to esmu pārliecināta. Bet es nezinu, kā. Šķiet, ka Palmspringsas policijai nav nekāda pavediena.

Gonta kundze apkampa doktori Zahertorti. Tev taisnība, viņa atzina. Varbūt es tiešām esmu mazliet neirotiska.

-   Vai tev ir kāda nojausma, kādēļ?

Gonta kundze brīdi klusēja.

-   Vai lai pasaku tev, kādēļ? doktore Zahertorte jautāja. Vai tas tāpat nav skaidrs? Tu jūtieš vainīga, ka drīz viņus pametīsi. Lai kļūtu par nākamo Zilo džini. Vai tad tā nav?

-    Tu to zini?

-   Protams. Tante Felisija man izstāstīja. Viņa to uzzināja no Klejojošās Edvidžesas. Viņas ir senas draudzenes.

-    Skaidrs.

Babilonas Zilā džine, kas pēc paražas vienmēr bija sieviešu kārtas un visvarenākā no visiem džiniem, bija spiesta saglabāt morālo vienaldzību, lai godīgi spriestu tiesu starp labo un ļauno. Slepenībā Gonta kundze bija piekritusi aizstāt Aješu, veco Zilo džini, kura nejaušas sakritības pēc bija viņas pašas māte, lai nepieļautu, ka Aješa par nākamo Zilo džini padara Filipu. Jo Zilajai džinei bija jāsamierinās ar briesmīgu maksu un ikvienai, kas ieņēma šo amatu, bija jāatsakās no ģimenes un mīlestības un jādzīvo atbilstoši loģikas dzelžainajiem likumiem.

-   Tu domā, ka būtu vieglāk atstāt dvīņus, ja tie būtu nepaklausīgi un neapdomīgi? Doktore Zahertorte papurināja galvu. Bet tie nav viņi, kam kaut kas kaiš. Leila, mīļā, tā esi tu. Jo tu zini, cik ļoti tev viņu pietrūks, kad pametīsi mājas. Viņa uz brīdi apklusa. Vai tā nav? Nu, vai man nav taisnība?

-    Jā. Tev ir taisnība. Gonta kundze gari un smagi nopūtās. Bet ko es varu darīt? Es devu vārdu, Dženij. Man vajadzēja to dot. Es devu vārdu Aješai, ka būšu nākamā Zilā džine pēc tam, kad viņas vairs nebūs. Un tas notiks visai drīz. Īstenībā tas ir dažu dienu jautājums. Gonta kundze iekoda lūpā. Ko lai es viņiem saku, Dženij? Ko lai es saku Džonam un Filipai?

-    Vai gribi manu padomu?

-    Protams.

-    Tad pasaki viņiem to, ko Aješa teica tev un Nimrodam, kad viņa kļuva par Zilo džini. Tu tam tiki pāri, Leila. Vini arī tiks. Pasaki viņiem to, ko vina teica tev.

Un, ja viņi būs uz pusi tik apdomīgi un saprotoši, kādi viņi, tavuprāt, ir, tad viņi sapratīs. Esmu par to pārliecināta.

Tajā rītā, kad Aješa nomira savās Berlīnes mājās Vācijā, Gonta kundze atrada abas Citurienes mierīgi lasām savās istabās. Tas bija neparastāk Džonam nekā Filipai un mudināja Gonta kundzi uzlikt roku viņam uz pieres, lai pārbaudītu, vai viņam nav pazemināta temperatūra. Viņa āda bija normāli silta, taču Džona izturēšanās bija pietiekami savāda, lai Gonta kundze sameklētu termometru un paliktu to Džonam-2 zem mēles. Viņa temperatūra bija tieši 101,6 grādi pēc Fārenheita trīs grādus augstāka par normālo cilvēka ķermeņa temperatūru, džinam tā ir gluži parasta. Turpretī slima džina temperatūra nevis ceļas, bet krīt.

-    Vai kas noticis? Džons-2 jautāja Gonta kundzei.

-   Acīmredzot ne, Gonta kundze atbildēja. Vismaz tev ne.

-    Man? Džons-2 pārjautāja. Es jūtos lieliski.

-   Vai tiešām, mīļais? Viņa paraustīja plecus. Šķiet, tu esi pārāk paklausīgs, tas ir viss.

Filipa-2 ieslīdēja Džona istabā, kā Filipa to reizēm darīja, ja Gonta kundzei būtu viņai kādi norādījumi. Viņa mīļi uzsmaidīja mātei un tad kautrīgi apsēdās: ceļi kopā, rokas klēpī, taisnu muguru kā māte allaž viņai bija ieteikusi sēdēt. Viņa pat bija uzvilkusi kleitu, kas Gonta kundzei patika, nevis džinsus, kam Filipa deva priekšroku.

-   Jūs abi esat tādi dīvaini, Gonta kundze turpināja. Jūs nudien esat it kā savaldīti. Paskaties, kā tu sēdi krēslā, Filipa. Parasti tu esi sakumpusi. Un tev mugurā ir kleita. Tu nekad nevelc kleitu, ja vien es tevi nelūdzu. Un Džons lasa grāmatu, nevis skatās televīziju. Tas ir pilnīgi nedabiski.

-    Bet, māt, tu man vienmēr aizrādi, lai es nesēžu sakumpusi, Filipa-2 taisnojās.

-    Un tu vienmēr saki, lai es vairāk lasu un mazāk skatos televīziju, Džons-2 piebilda. Tieši to es esmu darījis.

-   Jā, mīļais. Tev ir taisnība. Gonta kundze apsēdās uz Džona gultas malas un pievērsās abām Citurienēm, vēl aizvien pilnīgi neapzinoties faktu, ka šīs bija tikai īsto Džona un Filipas perfektas kopijas. Tātad man nevajadzētu žēloties, kad jūs darāt tieši to, ko es jums lieku, ja? Tikai esmu radusi, ka jūs abi uzvedaties pavisam citādi.

-    Vai es pareizi saprotu? Filipa-2 jautāja. Vai tu gribi, lai mēs uzvestos slikti?

-    Nē. Gonta kundze nenoteikti pasmaidīja. Es gribēju teikt pilnīgi ko citu. Tikai nevēlos, lai jūs kļūtu pārāk labi un nebūtu vairs tādi kā agrāk. Pazaudētu savu garu.

Pašai nemaz neapzinoties, Gonta kundze precīzi bija trāpījusi problēmas vārīgajā vietā: nevienai Citurienei nav gara tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tām nav dvēseles. Bija tikai viens veids, kā Gonta kundze būtu varējusi atklāt, kā dubultajiem dvīņiem tā tas ir, uzvest viņus augšā bēniņos, lai tie varētu paskatīties uz savām dvēselēm. Bet tas viņai neienāca prātā. Turklāt viņas domas nomāca, protams, kas cits kā pateikt dvīņiem ne tikai to, ka viņu vecmāmiņa ir mirusi, bet arī to, ka viņa piekritusi būt nākamā Babilonas Zilā džine un tāpēc viņai nekavējoties nāksies pamest mājas. Un, sapratusi, ka Dženijai Zahertortei bija taisnība un nav vairs nekādas jēgas ievērot piesardzību, Gonta kundze skaidri un gaiši pavēstīja viņiem šo ziņu kā viņas pašas māte to bija darījusi pirms daudziem gadiem.

-    Tas nozīmē, ka man būs jāpamet mājas uz visiem laikiem, viņa teica. Man būs jāpamet jūs un tēvs un jādodas dzīvot uz Berlīni. Un, protams, uz Babilonu. Nekavējoties.

-    Domāju, ka es saprotu, Filipa-2 sacīja un noslaucīja perfektu asaru no vaiga. Tu to darīji manis dēļ, vai ne?

-    Nē, Filipa, Gonta kundze atbildēja. Aješa vienmēr gribēja, lai tieši es būtu viņas pēctece. Nevis tu. Visā pasaulē tiešām nav tāda iemesla, lai tu justos atbildīga par to, kas notika.

-   Tolaik man tas likās mazliet savādi, Džons-2 rāmi piebilda, jo viņš, protams, varēja atsaukt atmiņā visu, ko atcerējās īstais Džons. Viss droši vien bija jau nokārtots aizkulisēs. Tur Iravotumā. Viņš paraustīja plecus. Tagad tam visam ir jēga.

Lielākoties Zilā džine dzīvoja Berlīnē. Bet Iravotuma bija dīvaina vieta Babilonā, kur Zilā džine ieradās reizi gadā, lai nocietinātu savu sirdi.

Dubultie dvīņi kādu laiku klusēja, kamēr apsvēra, kā labāk reaģēt, un viņiem ātri vien nostiprinājās iespaids, ka Gonta kundzei diez vai būtu līdzēts, izrādot īpašas emocijas. Un abi nolēma, ka jaukāk, mīļāk un ne tik egoistiski būtu domāt par Gonta kundzes, nevis par savām jūtām, atvieglot mātei to, kas viņai neizbēgami bija jādara.

-    Vai tētim tu esi teikusi? Džons-2 pajautāja.

-   Nē, vēl ne. Viņa papurināja galvu. Es, protams, no tā baidos. Viņš nav tik stiprs kā jūs.

Īstenībā viņi, protams, bija daudz stiprāki, nekā viņa bija domājusi. Acīmredzot tas droši vien bija tāpēc, ka viņi ir dvīņi. Kopā dvīņiem piemīt iekšējs spēks, kādu tie bērni, kas nav dvīņi, nekad nevar iegūt vai pat apjaust. Gonta kundze saprata, ka viņai nemaz nevajadzēja uztraukties, lai to pateiktu saviem bērniem. Bet par Edvardu Gontu gan būs pilnīgi cits stāsts. Kāpēc viņa to nebija apjēguši līdz šim? Tieši par savu vīru viņai vajadzēja uztraukties, nevis par bērniem. Kas ar viņu notiks? Kā viņš tiks galā? Kā varēs dzīvot tālāk bez viņas?

Vēl aizvien maldīgi uzskatīdama dvīņus par saviem mīļajiem bērniem, Gonta kundze apskāva abas Citurienes, noskūpstīja viņus uz galvas, kas spēcīgi un neparasti smaržoja pēc šampūna, un, varbūt mazliet vīlusies par abu reakciju jo, kaut arī apbrīnoja savu bērnu spēku, viņa būtu pateicīga kaut vai par dažām asarām, centās saglabāt bravūrīgu stāju.

Un tad viņa uzminēja, kas notiek. Aplami.

-    Protams, viņa sacīja, vairs neslēpdama asaras. Nu, protams. Tāpēc jūs esat tik perfekti uzvedušies. Tāpēc esat bijuši tik labi, vai ne? Tāpēc esat tādi kā patlaban, lai padarītu manu aiziešanu vieglāku. Jūs uzminējāt. Uzminējāt, ka es došos projām. Jūs uzminējāt un mēģinājāt man to padarīt vieglāku, vai ne? Viņa vēlreiz noskūpstīja dubultos dvīņus. Man ir tik brīnišķīgi, brīnišķīgi bērni. Eņģeļi. Lūk, kas jūs esat. Mazi eņģelīši.

Tas, protams, bija ļoti tuvu patiesībai.

Tobrīd Džons-2 saprata, ka viņš un Filipa-2 bija mazliet pārrēķinājušies: Gonta kundze bija cerējusi, ka īstie bērni vismaz būtu mēģinājuši māti atrunāt, lai viņa nepamet mājas. Un beidzot viņš teica to, ko, pēc viņa domām, būtu teicis īstais Džons: Lūdzu, neej projām, māt. Mēs tev neļausim iet. Ja tu aiziesi, mēs iesim un atvedīsim tevi atpakaļ.

-    Tā tas ir, Filipa-2 piebalsoja, arī saprazdama, ko tagad vajadzēja sacīt, lai liktu Gonta kundzei justies labāk. Mēs neļausim tev iet prom.

-   Baidos, ka man tomēr jādodas ceļā, Gonta kundze sacīja. Jo esmu devusi savu vārdu. Tāpat kā tagad jūs dosiet vārdu. Es gribu, lai jūs abi man apsolītu, ka paliksiet šeit un rūpēsieties par savu tēvu. Ka aizsargāsiet viņu un saudzēsiet, lai notiktu kas notikdams.

Kad dubultie dvīņi cieta klusu, kā viņi šai situācijā uzskatīja par piedienīgu, Gonta kundze brīdi padomāja un tad, braši pasmaidījusi, teica: Es nevaru sacīt, ka vainoju jūs. Man neliekas, ka jūs būtu tie bērni, ko pazīstu un mīlu, ja abi ko tādu apsolītu. Tāpēc klausieties uzmanīgi. Lūk, kas notiks, ja tiešām nolemsiet doties projām no šejienes un nākt man pakaļ. Nevis jums, bet tēvam. Tagad abi klausieties uzmanīgi. Vai kādreiz esat dzirdējuši par cilvēku, vārdā Metuzāls?

11. nodaļa neapdomĪgie ČUKSTI

Stāvēdams četru ceļinieku priekšā, šķietami vienaldzīgs pret sniega vētru, jetijs izskatījās pēc lielas spalvu sienas. Džons novērtēja, ka radījumam vajadzētu būt gandrīz deviņas pēdas garam. Tomēr sniega cilvēks nešķita īpaši pretīgs un nepatīkams. Jetijs nevis atieza ilkņus, sita sev pa krūtīm un skaļi rēca, ko visi, saspiedušies kopā uz Anapurnas leduslauka, sagaidīja, bet nopūtās un norādīja, ka viņiem vajadzētu tam sekot lejup pa nogāzi. Neviens nekustējās. Tad, pamanījis viņu izbīli, jetijs ierunājās.

-   Komm, tas teica. Komm, komm, wir mūssen uns beeilen!

-   Viņš grib, lai mēs tam ejam līdzi, paskaidroja Džons, kas lieliski runāja vāciski pēc kādas vēlēšanās, ko reiz bija izteicis. Un iesaka mums pasteigties.

-    Tipisks vācietis, Grounins novaidējās, stīvs aiz aukstuma nostādamies uz savām pārsalušajām kājām. Vienmēr steidzas.

-    Tas, protams, neizskatās pēc tipiska vācieša, Filipa ironiski iebilda.

-    Man gluži vienalga, no kurienes tas ir, Dibaks sacīja un jau soļoja pakaļ jetijam, ja vien tas aizved mūs uz kādu siltu vietu.

Viņi sekoja jetijam lejup pa Anapurnas nogāzi, līdz nonāca pie aptuveni desmit pēdu augstas durvju ailas, kas glīti bija izcirsta lielā ledus bluķī. Durvis slēpa lielāks ledus gabals, ko jetijs gatavojās atbīdīt atpakaļ vietā, kad visi būs drošībā. Iekšā, ātri, viņš mudināja, tagad runādams angliski. Ātri. Iekams neesat nosaluši līdz nāvei.

Iegājuši pa durvīm, viņi atradās garā, no ledus veidotā gaitenī, kas, šķiet, veda kalna iekšienē. Tomēr gaiteni apgaismoja elektriskās lampas, un pēc pāris minūšu gājiena tas viņus aizveda pie durvīm, kas bija gatavotas no bieza dūmstikla un izskatījās tā, it kā drīzāk iederētos kādā Ņujorkas bankā, nevis Himalaju kalnu nogāzē.

Uztvērušas cilvēku klātbūtni, durvis ar klusu šņākoņu atvērās, un ceļinieku kaulus apņēma silta gaisa vilnis.

-    Lūdzu, jetijs aicināja. Ejiet iekšā.

Jetija mājas iekšpuse bija tikpat pieticīgi un moderni iekārtota kā ieejas durvis. Sienas bija veidotas no stikla un vienkārša, balta apmetuma; nospodrināta, melna grīda šķita plūstam visapkārt kā ūdens. Garā, zemā kamīnā rāmi kurējās uguns, padarot citādi klīnisko dzīves telpu tīkamāku.

-    Laipni lūdzu manās Himalaju mājās, jetijs teica, kad durvis aiz viņa klusi aizvērās. Lūdzu, iekārtojieties ērtāk.

To bija vieglāk pateikt nekā izdarīt, jo apakšzemes dzīvoklī nemanīja gandrīz nekādu mēbeļu. Tā nu viņi apsēdās uz grīdas, saspiedās ap uguni, gaidīdami, kad viņu pinkainais mājastēvs kļūs viesmīlīgāks.

-   Jūs gribētu kaut ko karstu iedzert, ja? jetijs jautāja.

-   Ja tas nesagādātu grūtības, Grounins atbildēja. 186

-    Nekādas, jetijs attrauca. Nākamais vārds, ko viņš izrunāja, bija "TOHUVABOHU", kas šķita fokusa vārds, jo, tiklīdz tas bija izskanējis, blakus mazajam kvartetam parādījās prāva paplāte ar karstu kafiju, šokolādi, tēju, sviestmaizēm, plāceņiem un virtuļiem.

-    Tad jūs esat džins, Filipa piebilda. Tāpat kā mēs. Vismaz trīs no mums. Šis te, Grounina kungs, ir cilvēks.

-    Priecājos ar jums iepazīties, Grounins teica, paņemdams tasi tējas. Mēs domājām, ka jūs esat briesmīgais sniega cilvēks.

Jetijs pasmaidīja. Es esmu sniega cilvēks, viņš apstiprināja. Redziet, jau daudzus gadu desmitus ierodos Himalajos pavadīt atvaļinājumu, lai tiktu prom no visa. Jūs saprotat, tas ir kā patvērums no modernās pasaules. Man patīk staigāt un kāpt kalnos un izbaudīt svaigo gaisu. Nemaz nerunājot par vientulību. Vientulība man ir ļoti svarīga, kad esmu brīvdienās. Viņš iesmējās. Baidos, ka esmu tas, ko jūs angļi saucat par vientuļnieku, vai ne?

-     Es nebrīnos, Dibaks sacīja, piestūķējis muti ar sviestmaizi. Ar tādu izskatu nevaru iedomāties, ka jums būtu daudz ciemiņu.

Filipa zēnam uzmeta nosodošu skatienu. Dibak, neesi tik rupjš.

-    Nē, nē, jetijs iejaucās. Jūsu draugam ir pilnīga taisnība. Viens no iemesliem, kāpēc es izvēlos šo veidolu: lai atbaidītu cilvēkus. Lai gan tas nav vienīgais iemesls, kāpēc tā izskatos. Ir arī citi, daudz praktiskāki iemesli. Redziet, šī ir pēc manas ieceres radīta. Viņš tiem parādīja savu milzīgo baso, ādas klāto pēdu. Pēda ir īpaši laba kāpšanai. Tāpat kājas, protams. Un spalvu kažoks nodrošina man siltumu jebkuros laika apstākļos. Tas, protams, ir tikai āram. Kad esmu telpās, es pieņemu savu parasto izskatu.

To pateicis, jetijs pārvērtās par vīrieti, kas viņiem eleganti paklanījās. Ļaujiet man stādīties priekšā. Es esmu barons Reinholds fon Reinerasigs. No džanu džinu cilts.

Barons bija gara auguma gaišmatis ar platu, draiskulīga izskata seju. Šķita, ka viņa koši zilās acis mirdz pat spilgtāk par mazo briljantu, ko viņš nēsāja vienas auss ļipiņā.

-   Tad jau visi tie mīti un leģendas par sniega cilvēku, Džons sacīja, kad viņi bija beiguši iepazīties, īstenībā ir par jums?

-   Jā, šķiet, ka tā. Viņš paraustīja plecus. Sākumā tas darbojās veiksmīgi. Vietējie cilvēki turējās pa gabalu un lika mani mierā. Bet tad sāka parādīties atnācēji, kas rīkoja ekspedīcijas, lai mani noķertu. Protams, šeit esmu tikai dažas nedēļas ziemā, tāpēc atrast mani nav tik viegli. Atlikušo gada daļu es pavadu savās ģimenes mājās Bavārijā, Hoenšvangavā.

-     Bet kāpēc doties uz šejieni? Grounins jautāja. Manuprāt, jūs varētu izvēlēties kādu siltāku vietu, jo esat džins un tā tālāk. Un jums ir karstas asinis un tamlīdzīgi.

-   Nelaime ar vairumu karsto zemju un skaisto vietu, barons paskaidroja, ir tā, ka tās visas ir pilnas ar tūristiem. Pirms piecdesmit gadiem es mēdzu braukt uz Maljorku, Maldīvu un Havaju salām, Jamaiku, Virdžīnu salām. Viņš papurināja galvu un savieba seju. Bet ne tagad. Šīs vietas kļuvušas tik komerciālas, galīgi samaitātas. Tā nu es dodos uz šejieni. Protams, te ir tūristi.

Un pa kādai grupai kalnākāpēju. Bet uzkāpt Anapurnā nav tik viegli. īpaši ne šajā gadalaikā. Viņš silti pasmaidīja. Tāds ir mans stāsts. Kāds ir jūsu? Pamanīju virpuļviesuli un uzminēju, kas būtu varējis notikt.

-   Mēs lidojām no Katmandu uz Lakavu, Filipa teica, kad vējš aizpūta mūs nepareizā virzienā.

-    Aukstais gaiss atņēma man spēku, Džons turpināja, un nācās izšķirties par piespiedu nolaišanos.

Barons pamāja ar galvu. Tā ir parasta problēma, kad pirmoreiz mācies lidot, viņš sacīja. Ķermeņa siltuma zudums ir profesionāls drauds džiniem.

-   Kā tad nākas, ka jums tas nebeidzas? Dibaks jautāja. Uz šā kalna salst pēc traka.

-    Pirmkārt, te iekšā ir ļoti silti, barons teica.

-    Tā tas ir, Grounins piekrita, novilkdams žaketi un palaizdams vaļīgāk kaklasaiti. Te ir kā krāsnī.

-    Un, otrkārt, ir ļoti silti arī tad, kad es esmu jetijs. Mani tauki un kažoks nozīmē, ka mana ķermeņa temperatūra paliek nemainīga. Viņš saņēma Džona T kreklu un paberzēja drēbi pirkstos. Nākamreiz, kad lidosi, es tev ieteiktu uzvilkt ko siltāku. Varbūt lidotāja aitādas tērpu.

-    Es viņam vienmēr piekodinu, lai uzvelk mēteli, Filipa sūdzējās, bet viņš to nekad nedara.

Džons paraustīja plecus. Man nepatīk mēteļi, tas arī viss.

-    Man arī ne, Dibaks piekrita.

-    Tomēr, barons sacīja, kad jūs lidojat ar džina spēku, es to no sirds iesaku. Patiesi, ja domājat sasniegt Lakavu, manuprāt, tā būs nepieciešamība. Viņš papurināja galvu. Es gan uz turieni negribētu doties. Uz turieni vai uz jebkuru citu vietu Indijā. Saprotiet, ir vēl kāds iemesls, kāpēc es izvairos no siltām zemēm. Es gluži vienkārši nevaru ciest čūskas. Un Indijā tās čum un mudž. Protams, Nepālā arī ir čūskas. Bet ne šeit, augšā. Un ziemā. Viņš kaunīgi pasmaidīja. Jā, es zinu, tas ir smieklīgi, ja džins baidās no čūskām, jo mēs, džini, esam imūni pret čūsku indi, turpretī es nemaz nebaidos no zirnekļveidīgiem skorpioniem un zirnekļiem, kaut gan viņu inde mūs ietekmē. Muļķīgi, bet tā nu tas ir.

-   Mēs esam imūni pret čūsku, bet ne pret zirnekļu un skorpionu indi? Filipa pārjautāja. Es to nezināju.

-    Es gan, Dibaks teica. Esmu pārsteigts, ka tu to nezināji.

-    Tad kāpēc tu aizbēgi no tiem puišiem Palmspringsā? Džons jautāja. No tiem, kas nogalināja Bredu un viņa tēvu?

-    Tāpēc, ka iedomājos, ka viņiem varētu būt arī šaujamie, ne tikai čūskas, Dibaks atbildēja. Nezinu nevienu, kas būtu imūns pret lodi.

-   Man gribētos to noskaidrot līdz galam, Džons uzstāja. Vai visi džini ir imūni pret čūsku indi?

Barons piekrītoši pamāja. Jā, šie senie čūsku kulti. Saproti, tie aizguva ideju no mums drosmi ņemt rokās indīgas čūskas kā zīmi savam svētumam un varai pār nāvi. Tas viss, protams, ir muļķības. Neviens laicīgais nekad nav palicis dzīvs pēc lielas kobras koduma, vismaz ne bez ārstu palīdzības. Tikai džini.

-   Bet tā nevar būt taisnība, Džons neatlaidās. Pērnvasar kopā ar manu tēvoci mēs braucām uz Ēģipti. Un ifrīti uzlika kobru uz manas bagāžas. Un tēvocis teica, ka mani varēja nogalināt.

-   Ā, barons iesaucās. Ja ifrīti uzliek kobru, tad tas ir citādi. Ifrīti labi prot rīkoties ar čūskām. Tas ir viņu izraudzītais dzīvnieks. Vienmēr pārvēršas par čūskām. Ļoti iespējams, ka tas bija ifrīts čūskas iekšpusē. Džina kobra atšķirībā no parastās kobras ir pilnīgi kas cits. Džina kobra noteikti būtu tevi nogalinājusi.

-   Bet kā tās var atšķirt? Džons jautāja. Vienkāršu čūsku no džina čūskas.

-    Nevar. Kamēr tā tev nav iekodusi. Bet lielākā daļa čūsku ir gluži vienkāršas. Tāpēc tiešām nav ko baidīties. Vairumā gadījumu.

-    Herr Baron, jūs pieminējāt čūsku kultus, Filipa ierunājās. Vai esat dzirdējis par Aasth Naag?

-    Par Astoņām kobrām? Jā, protams. Man šķiet, tas bija vietējais džinu pielūgšanas kults no Katmandu. Bet tas apsīka pēc 1857. gada Lielā dumpja.

-   Mēs domājam, ka tas atkal ir aktīvs, Dibaks teica. Īstenībā mēs par to esam pārliecināti.

-   Tad jums vajadzētu būt ļoti piesardzīgiem, barons ieteica. Mums visiem vajadzētu būt piesardzīgiem. Jo nav iespējams pareģot, kas varētu notikt ar pasauli, ja viņiem atkal izdotos iegūt varu pār kādu džinu. Cilvēki ir viegli vadāmi, un kāds vīrietis, kas varētu pierādīt savu nemirstību, izdzīvojot pēc čūskas koduma, varētu viņus pārliecināt darīt ļaunu.

-    Tieši to es domāju, Filipa sacīja.

-     Es jums palīdzēšu, barons apsolīja. Palīdzēšu jums atkal pacelties gaisā un pat piešķiršu trīs vēlēšanās Grounina kungam, lai jūs būtu drošībā, kad paši nevarēsiet sev līdzēt.

-    Tas, protams, ir loti laipni no jūsu puses, ser, -

Grounins teica. Sājos apstākļos viņš nekādi nespēja

atraidīt barona karalisko piedāvājumu. Un viņš nešaubījās, ka šīs vēlēšanās varētu būt ļoti noderīgas ceļojumā, kas viņus sagaidīja. Tomēr viņš jutās piesardzīgs par atbildību, saņemot trīs vēlēšanās, turklāt no tik varena džina. Viņam bija piešķirtas trīs vēlēšanās jau iepriekš, un viņš ļoti labi zināja, kā izvēle un atbildība varēja paralizēt to personu, kas vēlēšanās bija saņēmusi. Viņš bija juties neiedomājami atvieglots, kad pēc gandrīz desmit neizlēmības gadiem viņa trešā vēlēšanās tika izlietota. Vēl ļaunāk bija tas, ka visai bieži nebija iespējams paredzēt, kā vēlēšanās varētu izvērsties. Kā Rakšasasa kungam patika teikt: Izteikt vēlēšanos ir tāpat kā aizdedzināt uguni. Jāņem vērā, ka dūmi kādam varētu likt klepot.

Ar barona palīdzību, tērpušies siltākās drēbēs, viņi atsāka ceļojumu uz Lakavu un ieradās tur sveiki un veseli tūlīt pēc tumsas iestāšanās, tāpēc no gaisa nebija iespējas saskatīt sārto cietoksni.

Dibaks jau jutās pietiekami labi, lai lidotu, un nosēdināja virpuļviesuli kādu gabalu ārpus pilsētas, Gomti dienvidu krastā, pie lēni tekošas, zālēm aizaugušas upes. Viņu klātbūtne Lakavā nepiesaistīja īpašu uzmanību, jo Dibaks bija izvēlējies klusu vietu, kur nolaisties, turklāt, pēc barona padoma, viņi visi bija kļuvuši par indiešiem. Ne jau tikai tāpēc, ka Filipa valkāja sari indiešu sieviešu tērpu, un arī ne tāpēc, ka Grounins un abi zēni bija apvilkuši kurtu līdz ceļiem garu kreklu, ko valkā indiešu vīrieši un zēni. Tā nebija vienīgi apģērba maiņa. Lietojot džina spēku, viņi bija padarījuši savus matus melnus un ādu par dažiem toņiem tumšāku. Tāpat viņi tagad spēja runāt un saprast hindi, kas ir Indijas oficiālā valoda. Grounina kungs kļuva par Guptas kungu, Džons par Džanešu, Filipa par Pančali, un Dibaks par Dīpaku. Viņu raksturi būtībā palika tādi paši, lai gan bija dažas smalkas atšķirības.

Kādu laiku būt par indiešiem šķita mazliet savādi, bet viņi ātri vien pierada un, kad bija sasnieguši savu viesnīcu Cuna Laga Dija, jutās piederīgi indiešiem tikpat kā zirņu karijs. Tiešām, drīz vien viņi apjauta, ka tā ir priekšrocība būt indiešiem, īpaši tad, kad atklāja, ka vietējie necentās viņiem neko pārdot kā bagātiem tūristiem, kā barons bija solījis, bet lika viņus mierā.

-   Man nudien patīk mani mati šādā krāsā, Filipa sacīja, vērodama savu jauno ārieni vannasistabas spogulī viesnīcas numurā, kuru viņa apdzīvoja kopā ar Džonu.

-    Un es nekad nevarētu panākt tādu iedegumu. Pat miljons gados ne. Vienmēr kļūstu sarkana kā biete, kad izeju pludmalē. Viņa kritiski paskatījās uz savu brāli.

-   Un tu. Mazliet krāsainības tev piestāv, Džon. Tas tevi padara daudz glītāku.

-   Tu tā domā? Džons pievienojās viņai vannasistabā un kritiski nopētīja sevi. Varbūt. Es nezinu. Kamēr vien cilvēki nepievērš mums uzmanību, man vienalga, kā mēs izskatāmies. Tomēr tā gluži vis nebija. Justies kā indietim viņu satrauca tāpat kā māsu.

Bet džinu prieks nekādi nevarēja sacensties ar Grounina kungu, kurš pirmo reizi mūžā spēja ēst vietējo ēdienu, jo viņš bija kļuvis par indieti ne tikai no ārpuses, bet arī iekšēji, it īpaši viņa tuklais vēders. Viņš pat pamanījās nobaudīt ielas pārdevēja kebabu, kas bija cepts uz mēslu uguns; kā īsts angļu sulainis ko tādu viņš nebūtu darījis nemūžam.

-   Nezinu, kāpēc vienmēr esmu tik traki baidījies no ārzemju ēdiena, Grounins atzinās. Turklāt ja tas garšo tik labi kā šis. Ja tā padomā, cik daudz man gājis secen visus šos gadus.

-    Vai esat pārliecināts, ka nevaru jūs iekārdināt ar vēl vienu bērnu ēdiena burciņu? Dibaks apjautājās.

-   Ar bērnu ēdienu? Grounins iesaucās, pasūtīdams otru kukurūzas vālīti. Nemūžam vairs negribu redzēt to bērneļu draņķi, kamēr vien būšu dzīvs.

Vīrietis, no kura viņi pirka ceļmalas uzkodu, sniedza vēl vienu ļoti derīgu pakalpojumu: viņš spēja noteikt Ostindijas Kompānijas gleznā redzamā sārtā cietokšņa atrašanās vietu.

-    Tas ir slavenais Džajaršo ašrams, viņš paskaidroja. To dibināja Sadguru Masamdžasara. Tā ir viena no slavenākajām meditāciju svētnīcām un jogas centriem visā Indijā. Jūs to atradīsiet tieši ārpus pilsētas, uz dienvidiem no Carbagas dzelzceļa stacijas pie Kanpuras ceļa. To nevar nepamanīt. Un ne jau tikai tāpēc, ka tas ir sārts. Nē, jums tikai jāseko visiem angļiem un amerikāņiem, kas dodas uz turieni meklēt atbildes. Vīrietis iesmējās un ķērās pie vēl vienas kukurūzas vālītes cepināšanas uz degošā mēslu gabala. Un, protams, tikt vaļā no savas naudas. Guru ir ļoti bagāts.

-    Atbildes? Dibaks pārjautāja. Kādas atbildes?

Vīrietis paraustīja plecus. Tas ir ļoti labs jautājums, - viņš teica. Ja uz turieni aiziesiet, varbūt varat viņiem to pajautāt paši.

Nākamajā rītā Grounins un trīs jaunie džini iekāpa autobusā, kas brauca dienvidu virzienā uz lidostu un tālāk. Tajā pašā virzienā brauca vairāki rietumnieki, kurus, par spīti viņu safrāna krāsas mūka tērpiem un svēto sandalēm, viegli varēja sazīmēt pēc gaišās ādas un apātiskā smaida. Džons sāka runāt ar vienu no jaunajiem mūkiem. Vai jūs braucat uz Džajaršo? viņš apvaicājās.

-    Es tur dzīvoju, jo esmu sanjasins. Guru Masamdžasaras māceklis.

-    Bet jūs esat no Savienotajām Valstīm, vai ne?

-   Jā. No Klīvlendas Ohaio pavalstī.

-    Kāpēc esat braucis tik tālu ceļu? Džons jautāja sanjasinam. Ja jums nav iebildumu, ka es par to interesējos. Kaut kas viņa balsī Džonam šķita pazīstams.

-    Man nekas nav pretī, ka tu jautā. Joga, meditācija, izglītība. Viss ašrams ir kā enerģijas krātuve, tā izstaro no visiem tiem cilvēkiem, kuri iegrimuši dziļā meditācijā. Pat tie, kas neapjauš meditāciju, izjūt meditatīvu stāvokli, kad viņi tur atrodas. Viņš pasmaidīja laimīgu, tukšu smaidu. No kurienes esi tu, mazais? Tava angļu valoda ir lieliska.

Džons paraustīja plecus.

-    Mēs esam no tuvējās apkārtnes, Dibaks sacīja. Angļu valodu mācāmies skolā. Un es skatos daudz amerikāņu filmu televīzijā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mans tēvs… viņš pamāja ar galvu uz Grounina pusi, Guptas kungs grib, lai mēs apskatām ašramu. Viņš ir nodomājis, ka mums visiem tur kādu laiku vajadzētu padzīvot. Lai varētu ievirzīt savu enerģiju garīgākā gultnē.

Tas bija iegansts, par kuru viņi bija vienojušies, pirms torīt atstāja viesnīcu, lai būtu lielāka iespēja iepazīt ašramu, un Dibaks zināja, ko teikt, labāk par citiem.

Viņa mātes ūdensdziedinātavā Palmspringsā nedēļas nogalēs allaž ieradās bagāti Holivudas cilvēki, un viņš labi atcerējās to, ko viņi teica par saviem guru un jogas skolotājiem. Viņš grib, lai mēs gozējamies īstā garīgā siltumā.

-   Es labprāt jums visu izrādīšu, sanjasins piedāvāja. Mans amerikāņu vārds ir Džoijs Raiders.

-    Vai jūs teicāt Džoijs? Džons jautāja.

-    Jā, bet mans ašrama vārds ir Džaganata, Džoijs paskaidroja. Tas nozīmē "Džagernauts".

-    Sakiet man… ē… Džaganata. Vai ašramā ir datoru atbalsta centrs? Kas dod cilvēkiem padomu pa telefonu, kā konfigurēt viņu datorus un tamlīdzīgi.

-    Tā tas ir, Džaganata atbildēja. Datoru atbalsta centrs ir viens no veidiem, kā ašrams pelna naudu.

Džons pamāja ar galvu. Džoijs bija tā persona, kas bija devusi viņam tādu briesmīgu padomu, kā instalēt programmatūru klēpjdatorā, ko viņš bija saņēmis kā dāvanu dzimšanas dienā. Džons viegli pasmaidīja. Priecājos iepazīties ar tevi, Džaganata, viņš teica. Mani sauc Džanešs. Sis ir mans brālis Dīpaks, un šī mana māsa Pančali.

-    Es arī priecājos iepazīties ar jums.

-    Būtu jauki, ja tu mums izrādītu ašramu, Dibaks sacīja. Ko tu darīji, pirms ieradies šeit? Kad dzīvoji Klīvlendā?

-    Es biju slimnieku kopējs klīnikā.

Autobuss piebrauca cieši pie stāvas, aptuveni simt pēdu augstas smilšakmens klints. Filipa izkāpa no autobusa un, aizsegusi acis pret sauli, paskatījās augšup, kur pacēlās cietokšņa izrobotie vaļņi. Tam noteikti jābūt īstajam, viņa teica.

-    Par to nav šaubu, Džons piekrita.

-    Iedveš bijību, Dibaks nomurmināja. Nudien.

Sešpadsmitā gadsimta beigās celtās cietokšņa sārtās

sienas patiešām bija iespaidīgas. Tās neapšaubāmi bija neieņemamas. Maitu lijas riņķoja virs augstākā torņa, no kura pašlaik slīdēja lejup senatnīgs virvju lifts. Izņemot Džaganatu, tas savāca pārējos sarījasinus, kas izkāpa no autobusa, un sāka savu lēno gaitu augšup gar klints malu. Džaganata teicās izmantot nākamo pacēlienu kopā ar bērniem un viņu tēvu Guptas kungu.

Grounins ar bažām vēroja, kā uz klints virsotni dodas celtnis. Tas bija vienkāršs grozs, ko var redzēt zem katra gaisa balona. Vienroča sulaiņa acīm ceļš augšup pa kraujo klinti izskatījās satraucošs. Pat bīstams. Nervozi viņš uzmeta acis sinjasinam, ar kuru Dibaks bija iedraudzējies. Kas ir tas hipijs? viņš jautāja Dibakam, runādams hindi.

-   Viņš teica, ka viņa ašrama vārds esot Džaganata, Dibaks atbildēja.

-   Bet viņa īstais vārds ir Džoijs Raiders, un viņš mums izrādīs ašramu. Mēs ar Džonu teicām, ka domājam par pievienošanos, kā jau iepriekš norunājām. Viņš paskatījās uz Džaganatu un tad papurināja galvu. Par viņu neraizējieties. Viņš nerunā hindi.

Kad celtnis atgriezās, Džaganata iekāpa grozā un ar rokas mājienu aicināja Grouninu un trīs bērnus viņam pievienoties.

-    Vai tas ir vienīgais veids, kā nokļūt tur augšā? Grounins viņam jautāja, atkal runādams angliski.

-    Baidos, ka jā, Džaganata atbildēja. Manuprāt, tas ir pietiekami drošs. Lai vai kā, jūs pie tā pieradīsiet.

Tikai mēģiniet saglabāt mieru. Un neskatieties uz leju.

Kad viņi visi bija grozā, Džaganata paskandināja zvaniņu, kas bija piestiprināts pie virves, un viņi sāka pacelšanos gar kraujas stāvo sienu. Grounins satraukti ieklausījās groza čīkstoņā un vēroja nostieptās virves un trīšus. Nolēmis, ka viņš nekad vairs nežēlosies par lidošanu ar virpuļviesuli, viņš paskatījās lejup uz cieto zemi apakšā un tad aizvēra acis, jo viņam pēkšņi uznāca augstuma reibonis. Ko gan es daru jūsu dēļ, bērni, viņš nomurmināja. Es vēlos…

-    Nē, Filipa iesaucās. Nevajag! Bet bija jau par vēlu.

-    …kaut es jau būtu augšā.

Protams, Grounins pilnīgi bija aizmirsis, ka barons fon Reinerasigs bija piešķīris viņam trīs vēlēšanās ārkārtas gadījumiem. Tiklīdz vārdi bija izrunāti, viņš pazuda. Un laimīgi sagadījās, ka Džaganatas uzmanība bija pievērsta tālīnajam apvārsnim, nevis četriem pasažieriem, no kuriem tagad bija palikuši tikai trīs. Bet itin drīz arī viņš aptvēra šo faktu.

-    Kas tad notika ar jūsu tēti? viņš Dibakam jautāja ar tādu satraukumu, kādu viņš spēja izrādīt, un tas nudien nebija diez ko liels. Šausmu pārņemts, viņš ātri paskatījās pāri groza malai, domādams ieraudzīt ķermeni guļam sadragātu lejā uz zemes.

Ilgi neviens no trim jaunajiem džiniem neteica neko. Viņiem bija viegli saprast, kas bija noticis, bet paskaidrot to laicīgai būtnei, pat tik lētticīgai kā Džaganata, prasītu pieredzējuša stāstnieka atjautību un izdomas spējas.

-    Kur viņš palika? sanjasins vaimanāja. Guptas kungs. Viņš vienkārši pazuda.

-    Tieši tā, viņš pazuda, Dibaks atjautīgi teica. Pasaciņu stāstīšana, ko pieklājīgākos vārdos varētu saukt par melošanu, bija viņa stiprā puse. Kad vien viņš ierauga virvi sev virs galvas, liekas, viņš tam nevar turēties pretī. Mūsu tētis ir burvju mākslinieks, vai saprotat? Faķīrs. Un viņa specialitāte ir indiešu virves triks. Viņam atliek ieraudzīt virvi, kas paceļas pret debesīm, un viņš sāk kāpt pa to un pazūd. Dibaks ar pirkstiem uzsita knipi. Lūk, tā.

Džons un Filipa aiz apmulsuma saviebās. Dibaka paskaidrojumi neizklausījās diez ko ticami. Lai gan nebija citas versijas, lai izskaidrotu Grounina pazušanu no groza.

Džaganata paskatījās augšup gar virvi uz trīsi, kas vienmērīgi cēla viņus augstāk gar klints sienu. Tas ir pamatīgs kāpiens cilvēkam ar vienu roku, Dīpak, viņš aizdomu pilns teica.

-    Protams, Dibaks piekrita. Tieši tāpēc viņš to dara. Lai pierādītu sev un it īpaši mums, ka viņš vēl aizvien to spēj. Izpildīt virves triku. Saprotiet, viņš cieta nelaimes gadījumā. Dibaks sāka iesilt, stāstot fantastisko stāstu. Agrāk, kad viņš mēdza rāpties līdz virves augšai, viņš sacirta sevi ar cirvi un sameta savas ķermeņa daļas grozā virves apakšgalā. Tas ir tradicionālais veids, kā izpildīt indiešu virves triku, vai ne? Tad viens no mums uzmeta audeklu uz groza, un viņš brīnumainā kārtā parādījās sveiks un vesels. Bet pēdējo reizi, kad viņš to darīja, kāds suns paķēra un aiznesa viņa roku, tāpēc tagad viņš iecienījis rāpšanos pa virvi un pazušanu.

Džons paskatījās uz Džaganatas izbrīnā pavērto muti, un viņam tik tikko izdevās apspiest nepārvaramu vēlēšanos skaļi iesmieties.

-   Protams, esmu dzirdējis par indiešu virves triku, Džaganata teica. Manuprāt, redzēju to kādā izrādē Lasvegasā, kad vēl biju bērns. Un pats es mēdzu mazliet trenēties vēderrunāšanā. Tikai ne reizi neesmu to darījis, iepriekš nebrīdinot. Viņš palūkojās pāri groza malai, it kā joprojām cerētu ieraudzīt Grounina ķermeni guļam zemē simt pēdu zemāk.

-    Pajautājiet viņam par to visu, kad augšā viņu satiksiet, Dibaks ierosināja. Jūs taču nedomājat, ka viņš izlēca laukā vai mēs viņu izgrūdām.

-   Nē, nē, nē, protams, ne, Džaganata steigšus atbildēja, ja gadījumā viņi tiešām būtu izgrūduši Grouninu un tagad domātu, kā tikt vaļā no lieciniekiem.

-   Ja labi padomā, Džons sacīja, nākdams Dibakam palīgā ar argumentu, ko viņš līdzīgos apstākļos bija licis lietā iepriekš, tad tas ir tieši tā, kā saka Serloks Holmss: "Kad esi izslēdzis neiespējamo, tam, kas paliek, lai cik neticams tas arī liktos, ir jābūt taisnībai." Jūs atceraties, kā viņš iekāpa grozā, vai ne?

-   Jā, Džaganata piekrita.

Džons pamāja lejup. Te viņa nav. Un lejā nav. Tāpēc viņam jābūt augšā. Vai tā?

-    Laikam gan.

Beidzot lifts sasniedza kraujas virsotni, kur cits sanjasins nostiprināja grozu pie ļodzīga paskata platformas un atvēra mazās durtiņas, lai ļautu četriem pasažieriem izkāpt uz torņa grīdas.

Tas bija mājiens Grouninam iznākt no vairāku tukšu šķidra slāpekļa cilindru aizsega, kur viņš bija slēpies, atklādams, ka vēlēšanās bija piepildījusies. Laimīgā kārtā vecais mūks, kurš apkalpoja liftu, ko darbināja tikpat vecs ēzelis, griežot ratu, nebija skatījies uz platformu brīdī, kad Grounins pēkšņi parādījās tornī, un tāpēc pat neievēroja, ka no pieciem, kas ieradās tornī, tikai četri bija atbraukuši grozā. Bet ne Džaganata, kas uzlūkoja Grouninu ar bijību.

-    Tas ir apbrīnojami, Guptas kungs, viņš teica, kā jūs tikāt augšā pa virvi. Apbrīnojami!

Grounins nenoteikti pasmaidīja. Jā, viņš sacīja. Vai ne?

-   Viss ir kārtībā, tēt, Dibaks teica. Es viņam izstāstīju par tavu slaveno indiešu virves triku.

-    Vai jūs zinājāt?

-   Jums tas jāparāda man vēl kādreiz, Guptas kungs, Džaganata lūdza. Tikai vispirms pārliecinieties, vai es skatos. Man negribētos neko palaist garām.

-    Jā, protams, Grounins piekrita, brīnīdamies, ka jaunais amerikāņu mūks, šķiet, bija noticējis tik aplamam izskaidrojumam, un meta zibšņus uz Dibaka pusi par tik nejēdzīgu stāstu. Jā, tur tiešām… ir ko redzēt, ja jau es pats tā saku. Vienīgi es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs to nevienam neteiktu. Nevēlos, lai cilvēki domātu, ka mēģinu piesaistīt sev uzmanību.

-   Protams, Džaganata plati pasmaidīja. Varat būt drošs. Bet nu ļaujiet man izvadāt jūs pa ašramu.

Bija pārāk karsta diena, lai vispār kustētos, bet klints virsotnē bija sajūta, it kā stāvētu uz saules laktas. Tā kveldēja sārto cietoksni ar tādu karstumu, ka pat indietim Grouninam pretstatā anglim Grouninam tas šķita gandrīz neizturams. Par spīti kurtai un mīkstajām filca čībām, Grounins elsa un pūta, kamēr Džaganata izvadāja viņus pa guļamkorpusu, kur citi sanjasini gulēja, pa bibliotēku un lielo kupolu, kur guru Masamdžasara parasti uzrunāja savu sekotāju pulkus. Kad viņi nonāca pie datoru atbalsta centra, kur dučiem sanjasinu strādāja, atbildēdami uz telefona zvaniem no cilvēkiem, kas bija nopirkuši Dingle datoru Lielbritānijā vai Savienotajās Valstis, Grounins bija pamatīgi aizelsies.

-   Vai viss ir kārtībā, Grounina kungs? Filipa viņam klusi pajautāja.

Sulainis vēdinājās ar ašrama laikrakstu un nopūtās.

-    Man? Jā, tā šķiet, mis. Es tikai vēlos, kaut nebūtu tik karsts, tas arī viss.

Tiklīdz viņš to pateica, nez no kurienes parādījās kāds savrups, melns mākonis un virzījās pāri sārtajam cietoksnim kā milzīgs saulessargs, aizsedzot ašramu no nežēlīgās saules. Temperatūra tūlīt nokritās par vairākiem grādiem. Tas gan ir dīvaini, Džaganata teica, palūkojies augšup uz mākoni. Neko tādu agrāk neesmu redzējis.

Grounins saviebās. Ak vai, viņš teica hindi valodā. Es atkal to izdarīju, vai ne? Viņš papurināja galvu nemierā par savu rīcību. Cik briesmīgs divu vēlēšanos zaudējums.

-   Neraizējieties par to, Džons viņu mierināja. Tas būtu varējis atgadīties jebkuram.

-    Nē, bet tas atgadījās man, Grounins nerimās.

-    Un ne jau pirmo reizi. Tieši tāpat bija tad, kad pirmoreiz satiku Nimrodu un viņš piešķīra man trīs vēlēšanās par to, ka izglābu viņu no pudeles, kur viņš bija iesprostots.

-    Džonam taisnība, Filipa sacīja. Nevajag sevi tā tirdīt.

-    Vai viss kārtībā? Džaganata jautāja. Viņš nesaprata neko no četru indiešu teiktā, bet no Grounina izturēšanās bija skaidrs, ka kaut kas viņu bija sarūgtinājis. Džaneš? Pančali? Vai jūsu tēvam nekas nekait?

-    Tas bija no karstuma, Džons angliski paskaidroja. Bet, kopš parādījās tas mākonis, viņš jūtas daudz labāk.

-    Es vēlos, kaut tā būtu taisnība, Grounins nelaimīgi nomurmināja, kaut gan viņa nelāgā sajūta turpinājās vēl tikai sekundi, jo pēkšņi trešā vēlēšanās bija izpildīta, un viņš jutās daudz daudz labāk. Likās, ka Grounins ne mazākā mērā neiebilst. Viņš eiforijā dziļi ievilka elpu, izvingrināja krūšu un plecu muskuļus un pamāja ar galvu. Sasodīts, zini, tev ir taisnība, Džon. Es tiešām jūtos daudz labāk. It kā es būtu ieņēmis kādu tableti vai ko tamlīdzīgu. Viņš laimīgi piemiedza acis un apmierināts plati pasmaidīja. Neesmu juties tik labi, kopš Mančestras City pārspēja United ar pieci pret vienu 1989. gadā. Un toreiz man likās, ka nekad mūžā vairs nejutīšos tik labi.

-    Izbaudiet to, kamēr vien varat, Dibaks piebilda. Bet man ir nelaba sajūta, ka mēs vēl nožēlosim šo triju vēlēšanos izšķiešanu, pieminiet manus vārdus. Tas, kas nupat notika, savā ziņā bija nelaime.

-    Atvainojiet, Grounins teica, itin neko nenožēlodams un joprojām laimīgi smaidīdams.

-    Kāpēc gan mēs nevarētu piešķirt viņam ārkārtas vēlēšanos? Filipa ierosināja. Diskrimenu. Gadījumam, ja notiktu kas negaidīts.

-    Mēs nevaram, Džons atbildēja. Nevaram saskaņā ar Bagdādes likumiem. Gadu un vienu dienu. Ceturtā vēlēšanās tikai padarītu nebijušas iepriekšējās trīs. Piektā vēlēšanās nodara vēl ko ļaunāku. Tai līdzi nāk tāds kā lāsts to sauc par Enantodromiju, un, lai ko jūs vēlētos, galu galā saņemat gluži pretējo. Džons papurināja galvu. Vai negribat zināt, kas notiek, ja tiekat pie sestās vēlēšanās?

Nē, laikam negribu, Grounins piekrita. Šā vai tā, es neizteikšu vairs nevienu vēlēšanos. Vai pat vēl trīs. Netaisos riskēt, lai sabojātu to, kā jūtos pašlaik. Neparko.

12. nodaļa dieviŠĶie PĀRBAUDĪJUMI

Ašrama apskates laikā sārtajā cietoksni Grouninam un bērniem kļuva skaidrs: par spīti pārliecībai, ka viņi atrodas īstajā vietā, nevienam joprojām nebija ne jausmas, kur tieši meklēt Kobru karali no Katmandu. Cietoksnis bija milzīgs. Un drīz vien kļuva skaidrs, ka viņiem nāksies pievienoties ašrama iemītniekiem, lai paturētu iespēju jebkad atrast pazudušo talismanu.

-   Tas ir vienīgais veids, kā izvairīties no aizdomām, Filipa sacīja. Turklāt mēs taču nevaram visu laiku braukāt augšā un lejā ar to liftu.

-    Tam nu es piekrītu, Grounins teica.

-   Kad pievienosimies sadhakiem, mēs varēsim palikt šeit, turēt acis vaļā, un neviens mums nepievērsīs uzmanību. Tajā pašā laikā iegūsim lielāku skaidrību par vietām, kur vajadzētu ielūkoties.

-     Manuprāt, es jau ieteicu šo plānu, Dibaks ieminējās.

-    Īstenībā, Filipa iebilda, tu ierosināji izlikties par cilvēkiem, kas tikai nodomājuši pievienoties. Bet, lai vai kā, tā ir laba doma.

Grounins pateica Džaganatam, ka viņi ir nolēmuši pievienoties ašramam, un Džaganata, apsveikdams draugus par izdarīto izvēli, ko nekad nevajadzēšot nožēlot, aizveda viņus pie guru Masamdžasaras.

Guru sēdēja zobārsta krēslā svētnīcas augšpusē, kur viņam apkārt stāvēja vairāki duči sekotāju un simtiem degošu sveču. Guru bija mazs un resns vīrs ar kuplu, Ziemsvētku vecītim līdzīgu sirmu bārdu. Viņam mugurā bija balts tērps, uz rokas Rolex zelta pulkstenis, uz deguna ietonētas brilles un ap galvu vaļīgi aptīts oranžs turbāns. Guru priekšā karājās zelta zvans, ko viņš reizēm mēdza pieskandināt, pirms izteica kādus īpašus gudrības vārdus saviem sekotājiem. Blakus viņa krēslam uz molberta atradās glezna, kurā bija attēlots vīrietis, ģērbies tikai gurnu apsējā. Tas sēdēja garas kārts galā, un viņa krūtis un muguru caurdūra nevis viens, bet astoņi dunči.

-   Vai, Džons novaidējās, aplūkodams gleznu ar šausmām un reizē savaldzināts. Nudien izskatās briesmīgi.

-    Tas ir faķīrs Murugans, Džaganata paskaidroja. Viņš bija guru tēvs un ļoti svēts cilvēks. Ko tādu svētie darīja senos laikos. Sadūra sevi ar nažiem. Un sēdēja uz garām kārtīm, lai pierādītu, cik viņi ir svēti.

-   Laikam tagad jūs neko tādu nedarītu, Filipa teica, nošausminoties par iedomu vien, ja asmeņi iedurtos viņas ķermenī. Nedurstītu sevi ar nažiem, nenemtu rokās čūskas un negulētu uz naglu gultas. Vai ne?

-    Es? Džaganata plati pasmaidīja. Tu joko? Nevaru ciest nažus. Un nekad neesmu redzējis nevienu čūsku uz šīs klints. Tā mēs to saucam klints.

Godbijīgi salicis rokas, Džaganata tuvojās guru, vairākas reizes paklanījās un stādīja priekšā četrus jaunos mācekļus, nosaucot viņu indiešu vārdus: Guptas kungs, Džanešs, Pančali un Dīpaks.

Guru pienācējus uzlūkoja ar nevērīgu vienaldzību, it kā viņa domas klejotu citur. Tad viņš paskandināja zvanu, un visi uz brīdi apklusa. Esi laipni lūgts, Guptas kungs, viņš teica. Un laipni lūgti tavi bērni. Es jums iemācīšu, kā var apzināti nedarīt neko. Viņa akcents, šķiet, liecināja par dārgu izglītību kādā Anglijas privātskolā. Un mākslu dzīvot bez piepūles.

-    Tas man tīri labi der, Dibaks nomurmināja.

-    Man arī, Grounins atzinās.

Guru paliecās uz priekšu krēslā un visus četrus rūpīgi nopētīja. Tad viņš atkal paskandināja savu zvanu.

-    Es jūs pazīstu, viņš teica, un viņi uz brīdi aizturēja elpu neziņā, vai guru tiešām ir tik svēts vīrs, ka sazīmējis, kas šie trīs bērni ir īstenībā. Bet tad, izgrūdis sīku, meitenīgu smiekliņu, viņš atslīga krēslā un piebilda:

-    Un jūs pazīstat mani. Viens, ko jums varu pateikt, ir tas, ka jums jābūt brīviem. Tāpēc katru dienu trīs stundas jūs nodarbosieties ar jogu. Sanāksiet kopā un nodarbosieties ar meditāciju, attīrīsiet savu ķermeni un prātu. Un palīdzēsiet uzlabot darbu mūsu datoru atbalsta centrā. Jūs dosiet padomu daudziem angļiem un amerikāņiem, kā uzstādīt personālos datorus, klēpjdatorus un programmatūru.

-   Bet mēs nezinām, kā uzstādīt personālos datorus, Filipa teica, nedroši paskatīdamās uz savu brāli, kurš par datoriem šo to zināja, bet noteikti ne tādā līmenī, lai dotu profesionālus padomus citiem cilvēkiem. Viņai par atvieglojumu, Džons, Grounins un Dibaks arī noliedzoši papurināja galvu. Vai programmatūras. Neviens no mums par to neko nezina.

-   Vēl jo labāk, guru sacīja, atkal iesmiedamies. Viņš pacēla vienu no savām nemazgātajām kājām, brīdi to pētīja un tad no pirkstu starpas izkasīja netīrumu pikuci. Filipa bija šausmās. Saproti to, Džaneš, viņš teica.

-    Es esmu Pančali, viņa izlaboja. Norādīdama uz savu brāli Džonu, viņa piebilda: Viņš ir Džanešs.

-    Mans bērns. Es mācu kā neko nedarīt. Patīkamu dzīvošanu. Lai dzīvotu vienkārši, nepieciešams pasauli atbrīvot no Rietumu datorizācijas represijām. Tāpēc tiem cilvēkiem, kas turpina dzīvot šīs tirānijas pakļautībā, mēs dodam sliktu padomu. Briesmīgu padomu. Maldinošu padomu. Bet tas ir labākais padoms. Mēs viņiem iestāstām, ka viens plus viens plus viens ir četri, cerībā, ka viņi iemācīsies ienīst savus datorus, iznīcinās vai aizmetīs tos prom un pievienosies pasaulei bez datoriem. Neierobežotas mīlestības un prieka pasaulei, kur valda tikai zīmuļi un papīrs. Viņš atkal iesmējās. Vai jūs to varat izdarīt, mani bērni? Vai spējat daudziem stulbiem, bagātiem rietumniekiem ieteikt nepareizo veidu, kā instalēt programmatūru, lai viņi saglabātu nemirstīgu savu dvēseli?

-    Nav nekā vienkāršāka, Dibaks teica un pasmaidīja, ar baudu iedomājoties izdevību cilvēkiem dot maldinošus padomus.

-    Šo procesu es saucu par mentālo jogu, guru turpināja. Mēs sasienam viņu prātus mezglā un, radot stresu un pārlieku spriedzi, izvedam viņus laukā miera un atslābināšanās pasaulē. Tādā pasaulē, kur dzīvo bez piepūles. Un nekas nav jādara.

-    Tas man der, Dibaks atzina. Pilnīgi droši.

Vēl aizvien smiedamies, guru ieslaucīja pirkstu starpas netīrumus bārdā un tad paskandināja zvanu trīs reizes. Audience bija beigusies.

-   Man liekas, ka jūs viņam patikāt, Džaganata teica.

-   Ap jums vēdīja kas tāds, ko viņš, šķiet, uzskatīja par neparastu.

-     Es ceru, ka ne, Filipa sacīja, kuraiguru likās pretīgs.

. Džaganata viņus no svētnīcas pavadīja līdz istabai guļamkorpusā, trīsstūrveida celtnē ar salmu jumtu, kas atradās sārtā cietokšņa iekšpagalmā blakus vecai, pamestai akai. Istabā bija četras gultas, mazgātne, vienkāršs galds, daži lūgšanu paklājiņi un pie sienas liela smaidoša guru Masamdžasaras glezna, kurā viņš sēdēja sakrustotām kājām un lidinājās gaisā. Gandrīz kā džins, Filipa nodomāja.

-    Jūsu jogas skolotāja kuru katru brīdi būs klāt, Džaganata apsolīja. Viņa ir diezgan barga, tāpēc sākumā jums to nevajadzētu ņemt pie sirds. Pieklājīgi paklanījies viņiem un pret lidojošo guru, viņš aizgāja.

-     Hipijs, Dibaks nosprauslājās un iemetās savā gultā, taču saviebās, jo matracis bija daudz cietāks nekā tas, pie kura viņš bija pieradis mājās Palmspringsā.

-    Paldies Dievam, viņš ir prom.

-    Manuprāt, viņš ir itin jauks, Filipa iebilda, un Grounins, kas vēl aizvien jutās kā septītajās debesīs, viņai piekrita.

-   Man šeit patīk, viņš teica un, laimīgi smaidīdams, apgūlās savā gultā. Visi ir tik laipni. Tikmēr mākonis virs sārtā cietokšņa bija pazudis un karstums atkal klāt, taču Grounins joprojām jutās labāk nekā jebkad.

Džons sarauca pieri. Zēnam nepatika šis jaunais Grounins, bet gan viņam trūka īgnā kurnētāja un rāceņa, pie kura viņš bija pieradis. Džons klusībā cerēja, ka notiks kas tāds, lai iedragātu sulaiņa pārlieko optimismu un labsajūtu, kas, protams, bija barona fon Reinerasiga trešās ārkārtas vēlēšanās sekas.

Un Džonam ilgi nebija jāgaida, jo pie dūnām pieklaudzināja un mazajā guļamistabā ienāca gara un slaida gaišmate. Viņa bija ģērbusies triko un padusē nesa saritinātu oranžu gumijas paklājiņu. Sieviete paklanījās guru gleznai un tad Grouninam un trim bērniem.

-      Sveiki, viņa jautri sveicināja. Mani sauc Prūdensa Kreba, esmu no Kanādas un mācīšu jums jogu. Tā būs privāta nodarbība. Tikai mēs pieci. Lai redzētu, ko jūs spējat. Un, ja gribēsiet sekot man uz jogas centru, tad ķersimies klāt pa īstam.

-   Man ir tikai viena roka, Grounins aizrādīja. Diez vai es varu nodarboties ar jogu.

-   Muļķības, Krebas jaunkundze attrauca. Ikviens var nodarboties ar jogu. Pat jūs, ser. Viņa mundri piebilda: Neraizējieties, joga nenozīmē savīt sevi neiespējamos mezglos un līkumos.

Bet diemžēl tieši tā tas bija, un pēc nepilnu stundu ilgām nodarbībām kopā ar Krebas jaunkundzi un vairāk nekā divām stundām jogas centrā Grounins un bērni bija galīgi nomocījušies.

-    Jogas terapeitiskā iedarbība un vērtība, Krebas jaunkundze kliedza, palīdzēdama viņiem noturēties īpaši sāpīgā pozā, ir vispārzināms fakts.

Grounins aizelsies mēģināja izstiepties tā, kā Kreba jaunkundze nupat bija demonstrējusi.

-    Tā palīdz cilvēkiem izteikt un pieredzēt savu dievišķību, viņa teica.

-    Jāsmejas, Grounins norūca. Es varētu justies tikpat dievišķīgs, ja man būtu aste un ragi un Elles liesmu kluba dalībnieka karte. Un, to pateicis, viņš ar skaļu vaidu smagi sabruka uz sava paklājiņa, un Džona ausīm tas jau izklausījās pēc tā Grounina, kuru viņš pazina un mīlēja. Es vairs nevaru. Nudien nevaru.

-    Trīs stundas jogas katru dienu ir obligātas visiem, kas vēlas palikt ašramā, Krebas jaunkundze bez mazākās līdzjūtības paziņoja. Nekādu izņēmumu. Tāds ir guru Masamdžasaras rīkojums. Viņa pagriezās un paklanījās citam lielam guru portretam, kas karājās pie sienas jogas centrā. Vai skaidrs? Nekādu izņēmumu. Nu tad uz priekšu. Nākamo pozu sauc krabis.

Un Grounins, negribēdams atstāt ašramu, neizmantojis iespēju novest līdz galam Kobru karaļa meklējumus, piecēlās un mēģināja turpināt, taču dvīņiem drīz bija skaidrs, ka Grouninam vajadzētu pārtraukt, citādi viņš sabruks pavisam. Tomēr redzot, ka Krebas jaunkundze nepārprotami ir kurla pret veselo saprātu, žēlumu un humoru, Džonam un Filipai kļuva skaidrs, ka pret viņu būs jālieto džina spēks, tikai kādā smalkā veidā.

Viņi arī būtu to izdarījuši, ja vien Dibaks nepasteigtos pirmais. Un Dibaks nebūtu Dibaks, ja lietotu džina spēku ar smalkumu.

-    ZIGOBRANČIEITS!

Ja dvīņi būtu paguvuši laikā, viņi, iespējams, panāktu, lai Kreba jaunkundze zaudē balsi vai atklāj muskuļu sastiepumu kaklā un tas neļautu viņai todien vairs nodarboties ar jogu. Taču Dibaks gluži vienkārši viņu pārvērta par krabi. Ņemot vērā, ka viņas vārds bija

Kreba, tas neliecināja par Dibaka iztēles bagātību, bet nenoliedzami bija iedarbīgi.

-   Paldies Dievam, Grounins sacīja, bez spēka gulēdams uz grīdas. Viņš bija pārāk noguris, lai pavirzītos nost no ceļa, kad krabis rāpoja šurp. Es tiešām domāju, ka nomiršu.

-    Vai tu viņu nevarēji pārvērst par ko citu, nevis krabi? Filipa bargi noprasīja. Jūdzēm tālu no jūras, svelmainā gaisā, kur lido maitu lijas, krabji nevar izdzīvot šai pasaules nostūrī, Bak. Ja vien tu drīz nepārvērtīsi viņu atpakaļ, Krebas jaunkundze nomirs. Par kaķi. Par peli. Pat par zirnekli. To vēl varētu saprast. Viņa papurināja galvu. Bet par krabi? Bak, tu tiešām esi stulbenis.

-    Es nezinu, Dibaks teica. Kreba pēc vārda, un krabis pēc dabas. Jogas pozu arī sauca krabis. Man tas šķita acīmredzami. Viņš iesmējās, kad krabis pamāja ar vienu spīli, it kā mēģinot piesaistīt uzmanību.

-    Pārāk acīmredzami, Džons šaubījās.

-    Esmu tev pateicīgs, Bak, manu zēn, Grounins sacīja. Ja nodzīvošu līdz simt gadiem, diez vai kādreiz būšu vairāk noguris nekā pašlaik. Tā sieviete. Viņa nav cilvēks.

-    Nu vairs nav. Dibaks iesmējās. Tur jums ir taisnība.

Krabis, kas nebija pārāk liels, kādu brīdi turpināja vicināt spīles un tad atkāpās stūrī, gaidot savu likteni.

-   Ātri pārvērt viņu atpakaļ, Filipa uzstāja. Iekams

vina nav izžuvusi.

-    Labi, Dibaks piekrita. Bet, ja viņa atkal sāks ar jogu, nebūšu atbildīgs par to, kas ar viņu notiks. Viņš uz brīdi apklusa, lai savaktos, un tad teica: ZIGOBRANČIEITS!

Atguvusi savu tievo, salīkušo cilvēka apveidu, Prūdensa Kreba kādu mirkli palika sakņupusi un klusa jogas centra stūrī.

-   Vai jūtaties labi, mīļā? Grounins nevainīgi apvaicājās.

-    Kas ar mani notika?

, Jums bija tāds mazs, dīvains pavērsiens, Grounins paskaidroja, tas arī viss.

-   Vienu brīdi demonstrēju jogas pozu, bet pēc mirkļa mani pārņēma ārkārtīgi dīvaina sajūta, it kā es būtu krabis. Viņa aizdomīgi apostīja sevi. Turklāt šķiet, ka es ožu pēc zivīm.

Dibaks ļauni iesmējās.

-   Manuprāt, jūs par daudz esat aizrāvusies ar jogu, Grounins uzstāja. Vai arī pārkarsusi saulē. Jūsu vietā es ietu atpakaļ uz savu istabu un mazliet atpūstos. Redzēsiet, ka no rīta jutīsieties labāk. Viņš palīdzēja samulsušajai Krebas jaunkundzei piecelties kājās un laipni uzsmaidīja.

-    Jā, viņa rāmi noteica. Varbūt jums ir taisnība. Es esmu pārcentušies. Droši vien, ka tā. Un arī saule. Par maz dzērusi ūdeni un dehidratējusies. Cita izskaidrojuma nav. Tas nav iespējams, ka es tiešām būtu bijusi… Viņa nedroši devās uz durvīm, sagriezusies sāniski, jāatzīst, mazliet kā krabis, un, Dibakam un Grouninam par nepārprotamu prieku, vairs ne vārdu nebilduši, izgāja no jogas centra.

-     Tā, Grounins secināja. Ar viņu esam tikuši galā.

Atgriezies guļamkorpusa istabā, Dibaks atritināja Ostindijas Kompānijas gleznu un, izklājis to uz galda, rūpīgi izpētīja. Tas tiešām ir sārtais cietoksnis, viņš teica.

-   Par to nav nekādu šaubu. Mēs esam pareizajā vietā. Šķiet, cietoksnis nemaz nav mainījies, kopš tapusi šī glezna. Bet uz kurieni mums jāvērš savi meklējumi? Viņš paraustīja plecus un pameta acis augšup uz guru Masamdžasaras portretu. Ja šai vietā ir iespējams iegūt kādu apgaismību, es vēlos, kaut viņš pasteigtos un to dotu.

-     Atbilde ir līkumoto čūsku rindā, Filipa teica. Pulkveža Kilikrenkija vēstījumā. Esmu par to pārliecināta. Viņa vēlreiz skaļi nolasīja visu vēstījumu:

I scotched the snake not killed it. And fled to this terrible place of misery ivhere I shall probably die at the hand of my enemies. But I am in luck now. And you, too, would do well to come down here and discover a king's ransom in the green eyes of the Cobra King of Kathmandu. Look for the third snake. But beware of the eighth. M. W. K.

Es ievainoju čūsku, bet nenogalināju to. Un aizbēgu uz šo briesmīgo posta vietu, kur, iespējams, miršu no savu ienaidnieku rokas. Bet pašlaik man uzsmaidījusi laime. Un jūs arī darīsiet labi, ja ieradīsieties šeit un ieraudzīsiet karalisku izpirkšanas maksu Katmandu Kobru karaļa zaļajās acīs. Meklējiet trešo čūsku. Bet piesargieties no astotās. M. V. K.

-     Izklausās pēc uzvedinoša pavediena krustvārdu mīklā, Grounins sacīja.

-    To jūs teicāt jau iepriekš, Dibaks atgādināja.

-   Varbūt tāpēc, ka tā ir taisnība.

-    Krustvārdu mīklas ir domātas maziem bērniem, Dibaks iebilda.

-    Tā tu vis neteiktu, ja reiz būtu mēģinājis atrisināt tās no Daily Telegraph, Grounins neatlaidās.

-    Krustvārdu mīklas nemaz nav domātas bērniem. Tās ir domātas cilvēkiem, kas vēlas pārbaudīt savas prāta spējas. Tās ir prāta spējas, nevis džina spēks, kas atrisinās šo mazo, āķīgo uzdevumu. Tu pareizi darītu, ja iegaumētu to, Dibak.

-    Baks. Vienkārši Baks, labi? Jūs pareizi darītu, ja iegaumētu to.

Kamēr Dibaks un Grounins turpināja strīdēties, Džons piegāja pie istabas durvīm un paskatījās laukā uz pagalmu. To ieskāva augstāka, sārtā cietokšņa iekšējā siena. Pagalms šķita pamests, tikai daži putni bija satupuši ēnā zem vecās akas nojumes.

Pēkšņi Džons pagriezās, iesteidzās atpakaļ istabā un ar plaukstu spēcīgi uzsita pa galdu tā, ka visi salēcās.

-    Es to sapratu, viņš teica. Tā ir vārdu spēle. Pulkvedis nemaz nebija domājis, ka well ir adverbs ar nozīmi labi, kas attiecas uz darbības vārdu rīkoties. Viņš grib teikt, ka well ir lietvārds, kas nozīmē aka.

Dibaks, nebūdams īsti drošs, kas ir adverbs, brīdi neizteiksmīgi skatījās uz viņu.

-   Vai jūs nesaprotat? Džons noprasīja un neatlaidīgi rādīja uz durvīm. Pulkvedis rakstīja par to aku, kas atrodas mūsu durvju priekšā. Par aku, no kuras smeļ ūdeni un kurā iekāpjot "var atrast karalisku izpirkšanas maksu".

Visi piecēlās un piegāja pie atvērtajām durvīm, no kurienes viņi aplūkoja veco aku.

-    Protams, Filipa sacīja. Kur vēl labāk kaut ko noslēpt nekā vecā akā?

-   Turklāt aiztaupa bedres rakšanu un aizbēršanu, Grounins piebilda.

-    Tai neapšaubāmi jābūt šai akai, Džons uzstāja.

-    Ja vien neesat pamanījuši vēl kādu vecu aku šai cietoksnī, Dibaks teica. Vai esat?

Bet neviens neko tādu nebija manījis. Viņi izgāja ārā, lai apskatītos tuvāk.

Pati aka bija tikpat veca kā cietoksnis, un to no saules aizsedza atklāta nojume, kas bija veidota no vairākiem akmens balstiem un bagātīgi rotāta kupolveida jumta. Tai blakus atradās liels spainis un resna virve. Viņi palūkojās pāri malai vēsajos, tumšajos dziļumos. No akas vilka caurvējš, it kā pa šo atveri elpotu pati zeme, bet tas nevienam neiedvesa bailes.

-   Kādam būs jākāpj lejā, Dibaks izteica vārdos acīmredzamo. Lai meklētu Kobru karali.

-    Nē, es ne, Grounins paziņoja. Doma kāpt lejā vecā akā man nepatīk. īpaši naktī.

-    Kurš teica par kāpšanu naktī? Dibaks pārjautāja, tāpat kā Grounins nekādi negribēdams kāpt lejā akā. Tas nebija pa prātam arī dvīņiem. Galu galā visi džini cieš no klaustrofobijas, kas radusies tāpēc, ka laicīgie daudzkārt viņus ieslodzījuši tā sauktajās burvju lampās. Nav jau gluži tā, ka džiniem nepatīk atrasties eļļas lampā vai pudelē. Īstenībā daudzi no viņiem piemēram, Rakšasasa kungs šādu dzīvošanu izbauda ar prieku. Bet dzīvē džini, tāpat kā visi citi, patiešām vēlas būt noteicēji paši par savu likteni, lai viņi varētu ienākt lampā un aiziet no tās, kad paši vēlas.

-     Nē, puis, Grounins atbildēja. Mēs nevaram kāpt tur lejā dienas laikā. Kāds noteikti mūs redzētu un sāktu domāt, kas mums padomā. Nē, tam vajadzētu būt šonakt, pēc vakariņām. Ja vien šai vietā vakariņas vispār tiek ēstas.

It kā apstiprinot Grounina vārdus, pa durvīm pagalma otrā pusē iznāca Džaganata un devās viņu virzienā. QED[3], grounins nomurmināja; to viņš teica vienmēr, kad viņam bija izrādījusies taisnība, kaut gan neviens no bērniem nesaprata, ko tas nozīmē.

-    Sveiki visapkārt! Džaganata uzsauca. Kā iet?

-    Laikam mēs pārlieku nogurdinājām nabaga Krebas jaunkundzi, Grounins teica.

-    Tā es dzirdēju. Viņš pasmaidīja. Pašlaik viņa meditē. Iespējams, viņa to darīs visu atlikušo dienu. Tāpēc nācu, lai aizvestu jūs uz agrām vakariņām. Iedomājos, ka pēc visiem tiem vingrinājumiem jūs varētu būt izsalkuši.

-    Ne tik daudz izsalkuši kā izslāpuši, Filipa atjautīgi atbildēja un ar galvu pamāja uz akas pusi. Mēs gribējām paraudzīties, vai tajā akā maz ir ūdens.

-   Tur lejā? Džaganata ar aizdomām paskatījās lejup akā. Jā, ir gan, bet es to nedzertu. Īstenībā es šeit nedzertu neko, kas nav nācis no pudeles vai sterilizēta konteinera.

-    Vai tiešām? Grounins jautāja.

-   Tomēr pēc vakariņām, Džaganata turpināja, jūs visi esat norīkoti datoru atbalsta centra nakts maiņā, lai darbotos Dingle datoru palīdzības līnijā. Viņš paraustīja plecus. Piedodiet, bet tā nu tas ir, jo jūs esat jauniņie. Ievērojis viņu satrauktās sejas, viņš papurināja galvu. Neraizējieties. Tur tiešām nav nekā ko darīt. Tikai jāizlasa, kas ir uz ekrāna vai laika gaitā jāizdomā pašiem. Lielas starpības nav. Tikai tam jāizklausās tā, it kā jūs zinātu, par ko runājat. Kad vien es aizķeros, nezinot, ko teikt, es pajautāju tam nabaga muļķim otrā galā, vai viņam ir UHT kabelis.

-    Kas ir UHT kabelis? Džons jautāja. Nekad par tādu neesmu dzirdējis.

-    Tur jau ir tas āķis, Džaganata atbildēja. Tāda nemaz nav. Un viņi paliek vai traki, atklājot, ka tā nav. Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņi lamājas. Daži sadauza telefonu. Daži sadauza pat savu datoru, kas, protams, ir šā pasākuma galvenais uzdevums.

-   Vai dot cilvēkiem nepareizu padomu, zinot, ka tas ir aplams, Filipa piesardzīgi pajautāja, nav diezgan ļauni?

-    Mēs esam ļauni, lai būtu laipni, Džaganata pasmaidīja. Tas arī viss. Lai atbrīvotu cilvēkus no tehnoloģijas tirānijas. Lai salauztu silīcija un mikročipu modernās diktatūras žņaugus. Tie ir guru vārdi. Un, vai zināt, viņam ir taisnība. Cilvēkiem pienācis laiks vienkāršot savu dzīvi. Aizmirst procesoru ātrumu un savu elektronisko pastu, un tīmekļa adreses, un tamlīdzīgi. Vai kādreiz esat sev pajautājuši, kāpēc cilvēkiem ir personiskie datori, lai gan pasaulē ir cilvēki, kuriem nepietiek pārtikas?

-    Neesmu droša, ka tas ir tik vienkārši, Filipa sacīja. Un neesmu droša, ka protu vai gribu pārliecināt citus darīt to, ko pati nesaprotu, kad runa ir par datoriem.

-    Tas nudien nav grūti, Džaganata viņu mierināja. Goda vārds. Šonakt būšu jūsu uzraugs, tāpēc, ja saskaraties ar kādu problēmu, piemēram, nejauši palīdzat kādam salabot datoru vai ko tamlīdzīgu, dodiet man ziņu, un es atnākšu un sabojāšu to jūsu vietā. Norunāts?

Grounins, Džons un Filipa joprojām jutās visai skeptiski noskaņoti, toties Dibaks plati smaidīja.

-    Tas būs jautri, viņš teica.

Ēdamzālē viņi sastapa simtiem citu sanjasinu. Daži bija zviedri, daži kanādieši, daži indieši, un daži arī no Lielbritānijas. Tomēr vairums sanjasinu bija no Savienotajām Valstīm. Tie visi bija vienādi ģērbušies un likās ļoti draudzīgi. Ašramā it visur varēja redzēt daudz smaidu. Kāds spēlēja nelielas ermoņikas. Daudzi sanjasini ar izkrāsotām sejām un rotājušies ar ziedu vītnēm, dejojot gāja apkārt ēdamzālei, dziedāja, sita bungas un ritmiski skandināja mazus, ar pirkstiem sitamus šķīvīšus. Citi ieturēja maltīti zem milzīgas guru Masamdžasaras gleznas, un Filipai tas šķita mulsinoši, jo viņai nepatika, ja kāds skatās, kā viņa ēd. Guru bārdainajā sejā kaut kas lika viņai justies neērti. Un īpaši traucēja tas, ka viņš likās tik netīrs. Ja jau guru bija netīrīgs, tad kā ar viņa sekotājiem, kas strādāja virtuvēs, gatavojot ēdienu?

Pēc vakariņām, kas bija negaidīti labas, viņi ieradās datoru atbalsta centrā. Tā bija plaša istaba ar dučiem telefonu un televīzijas monitoru, bet neredzēja nevienu datoru, toties labi bija redzama milzīga guru

Masamdžasaras ģīmetne, it kā viņa nolūks būtu atgādināt visiem, kas šeit strādāja, ka tos novēro.

Filipas pirmā zvanītāja bija kāda veca dāma no Masačūsetsas, vārdā Hestera Kārdigana, kas tikai prata ieslēgt un izslēgt datoru un neko citu. Viņai bija problēma pieslēgties printerim. Filipai bija žēl Kārdigana jaunkundzes un viņa gribēja ieteikt aiziet un sameklēt kādus laipnus kaimiņus, kas kaut ko zina par datoriem, lai tie viņai to ierīci uzstāda, bet Džaganata un daži citi sanjasini slepus noklausījās viņas sarunu, tāpēc meitenei nebija citas izvēles, kā vien nolasīt tās muļķības, kas bija rakstītas viņas televizora ekrānā.

Nav nekāds brīnums, ka jūsu dators negrib sarunāties ar jūsu printeri, Filipa bez lielas aizrautības teica Kārdigana jaunkundzei. Jums ir veca modeļa printeris. Jums nāksies datoru atsāknēt un iedarbināt to drošā režīmā, lai mēs varam no jauna konfigurēt datora izvēles, izmantojot jūsu diagnostikas aprīkojumu. Tad mēs lejupielādēsim kādu modernāku programmatūru, no jauna atsāknēsim datoru, izlabosim bojājumus jūsu jaunajos draiveros, pārbaudīsim, kādas pieslēgvietas jūs lietojat, pievienosim jaunu izejas protokolu, izmantojot ASCII, un tad izdrukāsim pārbaudes lapu. Bet, ja jūsu dators ir 76a, nevis 76b, jums vajadzēs saglabāt visus jūsu setingus un tad lejupielādēt atsevišķu draiveru komplektu, kas ir savietojami ar pieslēgvietu, kuru jūs lietojat. Tiešām, tas nav nekas liels. Vai esat gatava?

Sekoja ilgs klusums, un Džaganata parādīja Filipai paceltus īkšķus kā zīmi, ka viņai veicas labi, un tad aizgāja paklausīties, kādus padomus dod Dibaks. Tā bija Filipas izdevība, un, pieklusinājusi balsi, viņa tagad mēģināja darīt visu, kas bija viņas spēkos, lai atrisinātu

Kārdigana jaunkundzes problēmu, cik labi vien prata. Kārdigana jaunkundz? Vai jūs tur vēl esat?

-    Jā, asarainā balsī nočukstēja nabaga jaunkundze.

-    Aizmirstiet visu, ko jums nupat liku darīt. Tam tikai vajadzēja radīt jums neskaidrību. Nejautājiet man, kāpēc, paskaidrojums prasītu pārāk daudž laika. Lūk, kas jums jādara, un tas tiešām ir vienkārši. Uzklikšķiniet uz start izvēli. [Aizejiet uz settings.] Tagad uzklikšķiniet uz control panei. Tagad uzklikšķiniet uz printers and faxes. Tagad uzklikšķiniet uz add a printer. Uzklikšķiniet next. Pagaidiet, līdz dators pazīst jūsu printeri. Un tas ir viss.

Sekoja diezgan ilga pauze, un tad Filipa saklausīja skaņu, ar kādu sāk strādāt printeris.

-    Tas darbojas, Kārdigana jaunkundze teica, sākdama raudāt.

-   Labi, Filipa sacīja. Un, starp citu, vēl kāds patiešām noderīgs padoms. Nezvaniet uz šo numuru. Nekad vairs. Viņa nospieda slēdzi, lai beigtu sarunu, un, pagriezusies krēslā, jautri uzsmaidīja Džaganatam. Viņa to nesīs atpakaļ uz veikalu, Filipa paziņoja.

Džaganata uzvaroši ar dūri iesita pa gaisu. Labi pastrādāts, Pančali, viņš uzslavēja. Slikts padoms ir labākais padoms.

Atšķirībā no Filipas Dibaks nepazina nekādus sirdsapziņas pārmetumus, un viņš līksmi smējās, tovakar atbildēdams jau uz ceturto zvanu. Viņš bija īpaši iepriecināts, atklājot, ka šis zvanītājs māca matemātiku kādā Dienvidkalifornijas pamatskolā. Ja bija kāda dzīva būtne, ko Dibaks nevarēja ciest, tad tas bija matemātikas skolotājs. Šim skolotājam, kuru sauca Normens Blekheds, bija maza ķibele ar viņa modemu.

-    Kāds ātrums ir jūsu modemam? Dibaks nevērīgi pajautāja.

-   Ātrums?

-   Jā, ātrums. 56. 128. 256. 512. Kurš no tiem?

Ē… 128.

-    Kilobaiti vai megabaiti?

-   Megabaiti.

Dibaks iesmējās. Tie ir kilobaiti, vecotēv. Ātrākais modems pasaulē nevarētu tikt galā ar vairāk nekā aptuveni četriem megabaitiem sekundē. Labi. Vai jūsu datoram ir ugunsaiz sargs?

-    Ē, jā, man tā liekas.

Dibaks atkal iesmējās. Tā ir ugunssiena, vecotēv, nevis ugunsaizsargs. Tūlīt jūs man teiksiet, ka negribat ievadīt savu antibiotiku programmu.

-    Nē, gribu gan.

-   Vai esat par to pārliecināts?

-   Jā, pilnīgi.

-   Jums labāk runāt ar savu ārstu, vecotēv, jo es jums nevaru palīdzēt. Viņš brīdi klusēja. Kā būtu ar antivīrusu programmu? Vai plānojat izmantot kādu no tām?

Apņēmies atkal nepieļaut kļūdu, skolotājs teica: Nē, tā vēlreiz izpelnoties skaļus smieklus no Dibaka. Jums būs lielas problēmas, ja to neizmantosiet, vecotēv. Jūsu sistēma savāks visādus riebīgus vīrusus, kad jūs sērfosiet internetā. Lūk, ko es gribu, lai jūs izdarītu. Palaidiet savu savienojuma pārlūka programmu un pārbaudiet savu TCP/IP konfigurāciju, lietojot PING komandu. Tas ir ping tāpat kā pong, vecotēv. Vai jums šķiet, ka zināt rakstību?

Filipa klausījās Dibakā, šausmu pārņemta par to baudu, ar kādu viņš izturējās pret nelaimīgo zvanītāju. Gadījās reizes, kad viņai bija grūti noticēt, ka Dibaks pieder pie labo džinu cilts, un meitenei izdevās atrast attaisnojumu, vienīgi atgādinot sev, ka viņa vecāki bija šķīrušies un labākais draugs Breds noslepkavots.

Savukārt Džonam tagad bija pilnīgi skaidrs, kāpēc, lietojot palīdzības līnijas telefonu, viņa pūliņi konfigurēt Dingle klēpjdatoru, savu dzimšanas dienas dāvanu, bija cietuši neveiksmi. Un par spīti guru Masamdžasaras vēlmei atbrīvot cilvēkus no tehnoloģijas tirānijas "viņu dvēseļu labad", viņš piekrita savas māsas viedoklim, ka nav labi tā darīt, īpaši tagad, kad viņš atklājis, kā tas īstenībā ir apzināti dot cilvēkiem maldinošus padomus.

Dvīņi nosprieda: labi vien ir, ka uzturēšanās Džajaršo ašramā Lakavas sārtajā cietoksnī solās būt īslaicīga, citādi viņiem uznāktu liels kārdinājums pateikt guru, ko domā par kādu, kurš mudina savus sekotājus būt tik ļauniem pret daudziem vienkāršiem cilvēkiem.

13. nodaļa akas pĒtnieki

Nakts bija piemērota slepenajam pazemes darbam, kas viņus sagaidīja. Pilns, violeti ietonēts mēness apgaismoja nelīdzeni bruģēto pagalmu, kur atradās vecā aka. Sikspārņi laidelējās ap iekšējā nocietinājumu mūra izrobojumiem, un, izņemot lidoņu smalkos pīkstienus, nakts bija klusa. Trim bērniem un Grounina kungam vajadzēs izpētīt akas eju ar lielu piesardzību, jo katra skaņa pagalmā atbalsotos un piesaistītu uzmanību kādam aiz spoži apgaismotajiem logiem iekšējā sienā. Pēc Džaganatas teiktā, aiz šiem augstajiem logiem ļoti greznā dzīvoklī dzīvoja pats guru.

Lai izpētītu aku, viņi tajā iemeta akmeni un aizskaitīja līdz piecpadsmit, iekams saklausīja klusu plunkšķi tumšajos dziļumos.

-    Tai jābūt simt pēdu dziļai, Džons ieminējās.

-     Drīzāk simt piecdesmit, Grounins nočukstēja. Viņš drūmi papurināja galvu. Sasodīts, varu saderēt, ka šī aka glabā dažu labu noslēpumu.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? Dibaks satraukti jautāja, jo tieši viņš bija pieteicies nolaisties akā lielā metāla spainī, kas stāvēja uz akmens sienas.

-    Es lasīju par šo te sārto cietoksni, Grounins paskaidroja. Ašrama bibliotēkā. Acīmredzot pēc dumpja britu bruņotie spēki šai akā iemeta dučiem nabaga indiešu. Viņš apklusa, lai radītu dramatisku iespaidu. Dzīvus.

Dibaks norija siekalas, un pagalma klusumā tas izklausījās tikpat skaļi kā tītara buldurēšana,.

-   Liekas, ka daži pat paši metās tur lejā, lai izglābtos no vēl ļaunāka likteņa, Grounins turpināja, neievērodams, kādu iespaidu tas atstāj uz Dibaku. Iegaumējiet, manuprāt, tam vajadzēja notikt labu laiku pēc tam, kad pulkvedis Kilikrenkijs paslēpa akā talismanu. Es šaubos, vai viņam būtu pieticis drosmes nokāpt akā, ja tā būtu piegāzta pilna ar līķiem.

-    Kas ar tiem notika? Dibaks jautāja, vērdamies aukstajos, tumšajos dziļumos, mēģinot iztēloties, kā cilvēks iet bojā, iemests akā. Viņš nespēja iedomāties ļaunāku likteni. Ar visiem līķiem? Vai tie vēl aizvien ir tur?

-    Tos aizvāca projām, kad briti nolēma no jauna izvietot garnizonu šai cietoksnī, Grounins teica, iemezdams vēl vienu akmeni akā. Šoreiz plunkšķis vairāk izklausījās, it kā tur novaidētos kāds no nabaga indiešu sipajiem, kas tur bija dabūjis galu. Tie tika aizvākti un pārbedīti, lai briti varētu lietot ūdeni. Vismaz tā bija rakstīts grāmatā.

Grounins iekarināja ūdens spaini pāri akas malai un uzlika kāju uz bremzes, ar kuru to varēja laist lejup ātri vai lēni, vai apturēt pavisam. Nu tad labi, viņš sacīja. Tas ir Dibaks, kas dodas lejup, vai ne?

Pat akas mazās akmens nojumes ēnā, zem kuras viņi stāvēja, Džonam un Filipai bija skaidrs, ka Dibaks ir zaudējis drosmi. Dvīņi nekādi nevarēja viņu vainot. īpaši pēc Grounina stāsta. Aka bija auksta, mitra un šaušalīga kā kapenes vai kaps, un varēja viegli iedomāties, ka kāds briesmīgs skelets vēl varētu būt palicis tās apslēptajos dziļumos. Lai vai kurš laistos ar spaini lejā, viņam būtu jāsaglabā neparasta aukstasinība.

Spainis bija tik liels kā atkritumu tvertne un iestiprināts resnā virvē, apsietā ap lielu vārpstu, kurš stiepās pāri akai uz vecas ass. Pārnesuma mehānismam bija piestiprināts smags koka rokturis, ar kuru varēja griezt cilindru uz vārpsta un pacelt spaini. Lai kā viņi centās, ne Filipa, ne Džons, ne Dibaks nespēja izprātot, kā varētu lietot džina spēku, lai dabūtu kādu iekšā akas šahtā un darbotos atbilstoši pulkveža Kilikrenkija slepenā vēstījuma pēdējai daļai: "Meklējiet trešo čūsku. Bet piesargieties no astotās." Putns vai pat sikspārnis varētu vieglāk ielidot akā un izlidot laukā, bet ne viens, ne otrs nespētu izkustināt ķieģeli akas šahtas sienā, ja to vajadzētu, un izcelt ārā zelta talismanu. Apgādājot viņus ar kaltu, pamatīgu āmuru, vairākiem spēcīgiem lukturiem un pārnēsājamo rāciju, džina spēks, šķiet, jau bija izdarījis visu, ko vien varēja.

Kā parasti atrisinājumu izdomāja Džons. Kā jums šķiet, vai spētu noturēt spaini ar mums visiem trim? viņš jautāja Grouninam. Nevis ar Dibaku vienu pašu.

Nē, puis. Pat divus ne, mīļie bērni, Grounins skumji atbildēja. Turklāt ar vienu roku. Nolaist lejā nav problēma. To dara ar šo kājas bremzi, redzat? Bet pacelt būs grūti. Tas prasa divas rokas, varat nešaubīties. Un man ir tikai viena.

-   Bet ja jums būtu divas? Džons jautāja. Un jaunā roka būtu ļoti stipra?

Grounins sarauca pieri, to apsvērdams. Man jāapdomā, viņš teica, apsēzdamies uz akmens sienas, kas ieskāva aku. Tu man piedosi, ja kādu bridi to apsvēršu, Džon, jo esmu tik ļoti pieradis pie vienas rokas. Tik ļoti, ka dažkārt netieku skaidrībā, ko es iesāktu ar divām. Protams, izņemot reizes, kad nodarbojos ar jogu. Varu iedomāties, kā vēl viena roka noderētu šim nolūkam. Viņš nopūtās. Kā jūs zināt, Nimrods nereti ir piedāvājies piešķirt man otru roku, un vienmēr esmu atbildējis "nē". Nevis tāpēc, ka man patiktu tikai viena roka, bet tāpēc, ka man nāktos atkal pierast pie divām. Bet tagad, ja tā padomā, nevaru atrast nevienu iemeslu, lai teiktu "nē". Varbūt vienīgi neesmu pārliecināts, vai tas jums ir pa spēkam. Es nejustos laimīgs, ja galu galā izskatītos kā Frankenšteina briesmonis, kam piestiprināts kaut kas neiederīgs un šausmīgs. Tad Grounins pamāja ar galvu. Labi, viņš piekrita, aizvērdams acis. Bet dariet to ātri, iekams neesmu pārdomājis.

Instinktīvi Džons saņēma Filipas roku, un meitene saņēma Dibaka roku, lai vini varētu koncentrēt savu spēku, jo radīt cilvēka rokas trīsdesmit divus kaulus divus plecā, trīs rokā, astoņus plaukstas locītavā un deviņpadsmit plaukstā un pirkstos, nemaz nerunājot par visiem asinsvadiem un muskuļu šķiedrām, radīt jebkuru ķermeņa daļu no nekā būtu grūti jebkura džina spēkam pat tāda, kas ir pilnīgi pieaudzis.

-    FABULONGOŠŪ…

-    ABECEDARIANS!

-    GAUŽIBRĪNUM…

-    ZIGOBRANČIEITS!

-    PIPIKALS!

Tumsa ap Grouninu iemirgojās kā karstuma vilnis, un gaisu piepildīja stipra sēra smaka, jo tik koncentrēta džinu spēka lietošana bieži vien atstāj šo īpatnējo, spēcīgo smārdu.

Sulainis lēni atvēra acis. Vai tas ir izdarīts? viņš piesardzīgi jautāja.

-    Jā, Džons atbildēja. Tas ir izdarīts.

Viņi piegāja tuvāk, lai labāk aplūkotu savu veidojumu, kad pirmo reizi pēc daudziem gadiem Grounins izstiepa sev priekšā abas rokas, bet iekoda lūpā, mēģinādams savaldīt dusmas un aizkaitinājumu. Jūs taču esat man piešķīruši divas labās rokas, jūs, jaunie idioti! Skatieties! īkšķis manai rokai ir nepareizajā pusē.

-    Sasodīts, Džons iesaucās.

-    Vai nevarat iztikt ar tādu, kāda tā ir? Dibaks apjautājās. Es gribu teikt, neviens taču nepamanīs, vai ne?

-     Protams, ne! Grounins draudēja iepļaukāt Dibaku ar savas normālās rokas plaukstas virspusi. Es neesmu nekāds izmēģinājuma trusītis leļļu slimnīcā, tu, jaunais kucēn.

Viņi ķērās pie darba vēlreiz, un šoreiz tas izdevās labāk vai, pareizāk sakot, kreisāk. Kā kompensāciju viņi pat pamanījās pievienot glītu rokaspulksteni uz Grounina kreisās plaukstas locītavas, un viņš par to šķita tik sajūsmināts, ka bija grūti pateikt, par ko viņš priecājas vairāk par pulksteni vai par jauno roku.

-   Aiziet, Džons mudināja, iekāpdams ūdens spainī. Sāksim kustēties, kamēr vēl ir tumšs.

Spainis ar trim jaunajiem džiniem slīdēja lejup pa akas šahtu šausminošajā klints dziļumā zem cietokšņa, un gaiss kļuva mitrs un vēss. Lielākoties šahta bija izcirsta viengabala smilšakmenī, bet šur un tur bija redzamas arī ķieģeļu mūrējuma vietas, it kā klints būtu nostiprināta vai, iespējams, kaut kas paslēpts.

Kamēr Grounina kāja maigi laida viņus lejup šahtas milzīgajā dziļumā, Džons skatījās uz vienu pusi, Filipa uz otru un Dibaks uz trešo, tāpēc viņi varēja izpētīt visu sienu. Pamazām mēnesgaisma kļuva blāvāka un tad pazuda. Viņiem līdzi bija lukturi, ar ko apgaismot vertikālo eju, kas svārstījās acu priekšā. Pāris reižu viņi paskatījās augšup, bet pēc aptuveni piecdesmit pēdām akas mute bija gandrīz pazudusi un ar virszemes gaismu un pasauli viņus saistīja vienīgi čīkstošā virve.

Laiku pa laikam katrs no džiniem pieskārās sienai cerībā atklāt kādu apslēptu zīmi vai vaļīgu ķieģeli, kas varētu atsegt Kobru karali no Katmandu. Par spīti mitrajam gaisam, sienas bija sausas un tīras, un tas likās pārsteidzoši, līdz viņi atjauta Indijas karstumu un attālumu līdz ūdenim apakšā. Lejā viņi nemaz negribēja skatīties, baidoties, ka varētu ieraudzīt ko šausmīgu rāpjamies augšup pa sienu.

Pagaidiet mirkli, Dibaks teica, balsij nodunot akas iekšpusē. Man liekas, esmu kaut ko atradis.

Džons pacēla rāciju pie mutes. Grounina kungs, uz brīdi apturiet nolaišanu, viņš teica.

Spainis apstājās, tomēr turpināja griezties riņķī kā kareklis svārsta galā. Džons un Filipa sekoja Dibaka pirkstam līdz sienā iegrieztai zīmei. Pietuvinot lukturi cieši klāt zīmei, viņi redzēja, ka tas ir kobras attēls, kas glīti ieskrāpēts ķieģelī.

-   Tā kā mēs meklējam trešo kobru, Dibaks atgādināja, manuprāt, šī ir pirmā, vai ne?

Dvīņi piekrita, un Džons palūdza Grouninam turpināt, tikai lēnāk, lai viņi nepalaistu garām otro kobru. Protams, nolaišanās ar spaini akā viņiem šķita biedējošāka nekā pacelšanās ar virvju liftu uz klints, un nepagāja ilgs laiks, kad viņi juta nepieciešamību norīt pa ogles tabletei, jo tas ir veids, kā džini nomierina gremošanu un pārvar nemiera lēkmes.

Aptuveni sešdesmit pēdas zemāk Filipa atrada otro kobru, kas rupji bija ieskrāpēta citā ķieģelī. Taču viņi neapstājās, lai to izpētītu, jo, tuvojoties ūdenim akas apakšā, viņus pārņēma aukstums. Filipa drebēja, un viņai nebija skaidrs, vai tas bija aiz aukstuma vai tāpēc, ka viņiem nācās apstāties, lai aplūkotu sienas daļu, kas bija iebrukuši, it kā aiz ķieģeļiem kaut kas būtu iemūrēts. Bet nevienā no ķieģeļiem nebija ieskrāpēta Kilikrenkija kobras zīme, tāpēc viņi turpināja laisties lejā, un pēc neilga laika spainis skāra ūdens virsmu.

Džons aši nospieda rācijas pogu. Apturiet nolaišanu, viņš teica Grouninam. Tūlīt!

Spainis paslīdēja lejup vēl pāris pēdu, līdz viņi apstājās, ūdenim sniedzoties tikai dažas collas zem spaiņa malas. Bažīgi viņi spīdināja lukturus visapkārt pa akas šahtu, meklējot trešo kobras zīmi, taču tā nekur nebija redzama.

-   Mēs droši vien esam paslīdējuši tai garām, Filipa teica. Zīmei vajadzēja būt vietā, kur siena pati bija ieliekusies. Iespējams, ķieģelis ar trešo kobru iekritis ūdenī.

-     Vai arī kāds šeit bijis pirms mums, Dibaks ieminējās.

-     Nekas nav labāks kā būt optimistam, Filipa teica.

Džons nolika savu lukturi uz nelielas dzegas mūrī un iemērca roku akas ūdenī. Tas ir ledains, viņš paziņoja. Auksts kā ledus.

Filipa un Dibaks arī iemērca roku ūdenī. Džonam bija taisnība. Ūdens akā bija ledusauksts.

-   Tam jābūt avota ūdenim, Filipa sacīja, kas tek no kalna.

-    Mums labāk celties augšup, Dibaks ierosināja. Mēs droši vien neesam to pamanījuši.

Bet, iekams kāds paguva atbildēt, atskanēja skaļš plunkšķis, jo kaut kas iekrita ūdenī viņiem blakus.

-    Kas tas bija? Džons iesaucās un, paskatījies pāri spaiņa malai, uz mirkli pamanīja rāciju pazūdam dziļajā ūdenī. Kādu mirkli viņš iedomājās, ka nometis savu rāciju. Tad viņš ieraudzīja, ka vēl aizvien tur to rokā. Bet, līdzko viņš nosprieda, ka tā ir Grounina rācija, kas bija iekritusi ūdenī, spainis sāka grimt un, iekams kāds no viņiem paguva savākties, lai koncentrētu džina spēku, viņi iekrita ledainajā ūdenī.

-   Kas notika? Dibaks iekliedzās, kad viņam beidzot izdevās atkal uzpeldēt.

-    Es nezinu, Džons atkliedza. Viņš-tik tikko bija paguvis paķert kaltu no spaiņa. Tagad zēns paskatījās uz savu nekam nederīgo rāciju, aizmeta to projām un aizbāza kaltu aiz jostas, lai varētu izmantot abas rokas, turoties peldus. Labi, ka viņš bija iedomājies nolikt savu lukturi uz sienas dzegas, jo gan Filipa, gan Dibaks savējos bija pazaudējuši ūdenī.

Drebēdami aukstajā ūdenī, viņi centās sakoncentrēt pietiekami daudz džina spēka, kas uznestu viņus augšā pa akas šahtu, bet bija par vēlu izsaluši līdz kaulam, viņi jutās pilnīgi bezspēcīgi.

-   Tas idiots, Dibaks iesaucās, ko viņš dara? Un viņš sāka kliegt pēc palīdzības.

-    Turi muti, Džons viņu apsauca. Vienkārši uz brīdi apklusti un ļauj man padomāt. Grounins to nebūtu darījis ar nolūku. Viņam droši vien kaut kas noticis. Un viņš izstāstīja abiem pārējiem, kā redzējis Grounina rāciju iekrītam ūdenī pāris sekunžu pirms tam, kad spainis bija nogrimis. Tādā gadījumā nebūtu prātīgi saukt palīgā. Vismaz ne uzreiz.

-   Ko mēs iesāksim? Dibaks jautāja. Nevienam no mums nav džina spēka. Un nav iespējams uzrāpties līdz augšai pa šo virvi. Bet, ja paliksim te, mēs noslīksim.

-    Nekas nav labāks kā būt optimistam, Filipa sacīja.

-   Varbūt kaut ko esmu palaidis garām, Dibaks teica, neapmierināti kuldams ūdeni, bet es nudien nesaprotu, kāpēc vajadzētu būt lielam optimismam.

-    Tas nelīdzēs, ja tu zaudēsi savaldīšanos, Filipa paskaidroja.

-    Jūs abi, beidziet strīdēties! Džons iejaucās.

-    Kas te strīdas? Filipa protestēja.

-    Klausieties, varēja būt ļaunāk, Džons sacīja, ja mēs būtu pilnīgā tumsā. Bet ar gaismu mums joprojām ir pāris izvēles iespēju.

-    Piemēram? Izklausījās, ka Dibaku nepārliecina Džona vārdi.

-   Mums vajadzēs uzrāpties līdz tai vietai šahtā, kur ķieģeļi iebrukuši, viņš teica. Tad varbūt varam iegrūst iekšā vēl dažus un izveidot dzegu, uz kuras apsēsties, līdz būsim izžuvuši sausi. Sausi un pietiekami silti, lai atkal lietotu džina spēku.

Filipa paskatījās augšup. Iebrukuši sienas daļa atradās trīsdesmit pēdas viņiem virs galvas. Viņa īsti nebija pārliecināta, vai spēs izdarīt to, ko Džons bija ieteicis un ko Dibaks jau mēģināja darīt.

Laba doma, viņa piekrita, cerēdama uz labāko.

14. nodaļa amuleta SKATIENS

Pēc tikšanās ar saviem sekotājiem torīt svētnīcā guru Masamdžasaru nemitīgi urdīja aizdomas, ka viņš vienroci kaut kur bija saticis iepriekš. Protams, tas bija noticis vismaz pirms desmit gadiem, un tas vīrietis, Nimroda sulainis, bija anglis, un šis vīrietis, kurš sevi dēvēja par Guptas kungu, bija indietis. Tomēr kaut kas jaunpienācējā viņam stipri vien atgādināja Nimroda sulaini. Bet kas? Tolaik guru bija ārsts ar plaukstošu mediķa praksi Londonā. Viņa pacientu vidū bija arī Lielbritānijas premjerministra sieva. Tāpēc viņu divdesmitā gadsimta pēdējo gadu agrā aprīļa rītā uzaicināja uz Dauningstrītu un lūdza izārstēt pašu premjerministru.

Nebija daudz tādu ārstu, kas pazītu īpatnējos simptomus, jo pirmajā mirklī šķita, ka premjerministrs cieš no iedomas, ka viņš ir aptuveni divpadsmit gadus veca meitene. Pēc guru domām, vairums ārstu būtu nosprieduši, ka premjerministrs ir vājprātīgs un liktu nosūtīt viņu uz psihiatrisko dziednīcu. Bet doktors Varnakulasurija, kā guru Masamdžasara tolaik sevi dēvēja, bija pareizi sapratis, ka premjerministrā iemājojis kāds ļauns džins. Un, uzdrošinoties izmantot sava nelaiķa tēva pazīšanos ar Nimrodu, doktors Varnakulasurija taisnā ceļā bija devies uz džina māju un lūdzis viņam palīdzību. Un tieši tad viņš bija saticis Nimroda vienroci sulaini. Tā tas bija, noteikti! Šim vīrietim šim Guptas kungam bija tikai viena roka!

Tolaik viņam bija licies savādi, ka Nimrods par sulaini nolīdzis vienroci. Bet tas ātri vien pagaisa no prāta, jo viss, kas sekoja pēc tam, doktoru Varnakulasuriju pārliecināja, ka viņam pilnīgi vajadzētu pamest medicīnu un kļūt par svētu vīru kā viņa tēvs. Un drīz vien pēc Dauningstrītā pieredzētā viņš atgriezās Indijā un no ienākumiem par savas Londonas medicīnas prakses pārdošanu nopirka sārto cietoksni Lakavā, nodibināja Džajāršo ašramu un uzdevās par guru.

Ašrams tagad bija bāze pasaules garīgo centru tīklam. Tamlīdzīgu centru skaits sniedzās pāri piecdesmit, un šim guru bija vairāki tūkstoši sekotāju. Tā bija ļoti ienesīga nodarbe, un tagad, kad guru plāni tuvojās piepildījumam, viņš vismazāk vēlējās, lai kādi okšķeri visu samaitātu. īpaši tad, ja tie varētu būt saistīti ar Nimrodu. Tā nu tūlīt pēc pusnakts guru nosūtīja vairākus lielos sadhakus no Bahutbarhiya Jan Bachane saviem "brīnišķīgajiem miesassargiem" atvest šo Guptas kungu, lai varētu nopratināt, kas viņš tāds ir un ko viņš un vina bērni dara ašramā.

Sadhaki bija ceļā uz guļamkorpusu, kad ieraudzīja Grouninu slaistāmies blakus akai sārtā cietokšņa iekšējā pagalmā.

Pamanījis, ka tuvojas pārspēks, Grounins bija kritis panikā. Vispirms viņš iemeta akā rokas rāciju, cerot, ka tā netrāpīs kādam no bērniem. Tad, nospriedis, ka bērni ir džini un, iespējams, paši varēs parūpēties par sevi, viņš noņēma kāju no bremzes, kas laida lejup spaini, un, iebāzis savu jauno roku platajā indiešu kreklā, mēģināja izskatīties bez vainas.

Butotes kungs, lielākais no sadhakiem, īgni norādīja uz Grouninu.

-    Ko tu te dari? viņš jautāja, runādams hindi valodā. Vai nezini, ka pēc pusnakts ir aizliegts atrasties ārpus guļamtelpām?

-   Nupat beidzu darbu, Grounins atbildēja. Datoru atbalsta centrā. Es tur nosēdēju vairākas stundas, un man vajag izlocīt kājas un ieelpot svaigu gaisu.

-   Guru grib tevi redzēt, Butotes kungs teica. Tev būs jānāk man līdzi.

-    Mani? Kādā sakarā?

-    Nav ne jausmas.

-    Bet tik vēlā nakts stundā? Grounins izlikās, ka apspiež žāvas. Vai to nevar atlikt līdz rītam? Joga pēcpusdienā un tad datoru centrs. Mani spēki ir izsīkuši.

-    To nevar atlikt, Butotes kungs uzstāja. Mums ir dota pavēle. Ja guru saka, tev ir jānāk tūlīt. Turklāt guru Masamdžasara nekad neguļ. Īstenībā viņš nav gulējis divpadsmit gadus.

-   Man žēl to dzirdēt, Grounins sacīja. Tas ir bezmiegs, vai ne?

-    Nē, atbildēja kāds cits sadhaks. Viņam galvā notiek pārāk daudz, lai viņš tērētu laiku miegam.

-    Nabaga cilvēks, Grounins teica un sekoja sadhakiem uz svētnīcu, kur, kā viņam teica, guru viņu tagad gaidot. Cik tas ir briesmīgi!

-    Tas nemaz nav briesmīgi, Butotes kungs apgalvoja. Savas naktis viņš veltī lielu domu domāšanai.

Šajās lielajās domās viņš dalās ar mums, un tāpēc mēs visi esam izglītoti.

-   Jā, Grounins bez īpašas pārliecības sacīja. Nešaubos, ka mums visiem daudz kā pietrūktu, ja nedzirdētu guru lielās domas.

Džons satvēra virvi un savas māsas roku un vilka no visa spēka. Tu to vari izdarīt, Fila, viņš mudināja. Dibaks jau bija uzrāpies trīsdesmit pēdu augšup pa virvi un tuvojās sienas iebrukušajai daļai.

Filipa bija gluži sastingusi no aukstuma. Viņas zobi klabēja kā maza zirdziņa pakavi. Fiziskās audzināšanas stundās skolā viņa nekad nebija īpaši centusies, un, ja Ņujorkā viņai liktu uzrāpties trīsdesmit pēdas pa virvi, viņa laikam būtu teikusi, ka to nevar. Vismaz ne bez smalkas džina spēka izmantošanas. Taču reizēm briesmas un izmisums veicina fiziskā spēka un izturības pieaugumu, un šis noteikti bija tāds gadījums. Tāpēc viņai diez ko nevajadzēja Džona uzmundrinājumu. Satvērusi virvi, viņa pievilkās pietiekami augstu, lai nostātos uz iegrimušā spaiņa malas, un sāka rāpties augšup.

Tikmēr Džons uz brīdi pabāza galvu zem ūdens, lai paskatītos. Atkal izniris, viņš papurināja galvu un noelsās. Manuprāt, līdz dibenam ir vēl vismaz simts pēdu. Tomēr ūdens šķiet diezgan dzidrs.

-    Lūdzu, Filipa teica, es neko negribu dzirdēt.

Kaut kas smags atkal iekrita ūdenī. Abi paskatījās

augšup, kur Dibaks, turēdamies pie virves, spēra pa sabrukušo akas sienas daļu. Ūdenī iekrita vēl viens ķieģelis. Un tad vēl viens.

-    Uzmanīgāk! Džons iekliedzās. Šis gandrīz trāpīja man.

Piedod, Dibaks atsaucās un iegrūda ūdenī vēl dažus ķieģeļus, līdz iekārtojās lielajā caurumā, kuru bija izlauzis. Rāpieties augšā, viņš kliedza pār plecu. Man liekas, te ir daudz vietas. Pamēģiniet pa ceļam paņemt līdzi lukturi.

Filipai vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai sasniegtu dzegu. Tomēr nogurdinošais kāpiens nepalika bez sekām. Cīnīdamās, lai stabili nostātos alā, kuru Dibaks bija izveidojis sienā, viņa netīšām paspēra vēl vienu ķieģeli, un tas nevis iekrita ūdenī kā visi iepriekšējie, bet gan trāpīja pa lukturi, ko Džons bija nolicis uz dzegas, un iegāza to ūdenī.

Dibaks šausmās iekliedzās, un Džonam, kas pa šo laiku bija ticis pusceļā, nebija citas izvēles, kā vien atkal lēkt ūdenī pakaļ viņu vienīgajam gaismas avotam.

Lukturis bija ūdensizturīgs un palika iedegts pat ledainā kalnu ūdens dziļumos. Džons spēcīgi kūlās ar kājām un locījās uz gaismas pusi te ar vienu, te otru roku, cenzdamies to satvert. Divas reizes pirksti jau pieskārās lukturim, bet to satvert neizdevās, un tikai trešajā reizē, kad plaušas gandrīz vai plīsa, Džons beidzot to stingri saņēma.

Tajā pašā brīdī viņš to pamanīja līkumotu formu, kas bija ieskrāpēta uz ķieģeļiem. Trešā kobra! Nebija laika iznirt, lai ieelpotu gaisu. Viņš nebija pārliecināts, ka vēlreiz varētu ienirt un saglabāt spēkus, lai uzrāptos pa virvi. Jautājums bija: tagad vai nekad. Viņš peldēja uz trešās kobras zīmes pusi, tad iegrūda kaltu javā, lai izkustinātu ķieģeli, ko pulkvedis Kilikrenkijs, šķiet, bija ieskrāpējis pamatīgāk nekā abus iepriekšējos. Viņš pat blakus tam tālredzīgi bija ieskrāpējis ciparu 3, lai nebūtu nekādu pārpratumu. Džons sajuta, ka ķieģelis izkustas, un iestūma kaltu mazliet dziļāk, lai dabūtu akmeni laukā.

Sēdēdama tumsā uz dzegas, Filipa ar lepnumu un reizē ar rūpēm gaidīja atgriežamies savu. brāli, jo bija uztraukusies, ka viņš varētu neizturēt ūdens aukstumu. Viss, ko viņa un Dibaks varēja redzēt, bija ņirbošais luktura stars zem ūdens līmeņa.

-    Kāpēc viņš neiznirst? Dibaks nomurmināja.

Filipa neatbildēja. Un tad, kad viņa jau bija sagatavojusies lēkt viņam pakaļ, gaisma parādījās virspusē un, viņai par lielu atvieglojumu, arī Džons. Viņš kaut ko kliedza un turēja paceltu, kā šķita, mazu ādas maisiņu.

-   Es to dabūju, viņš bez elpas teica, uzvaroši vicinot maisiņu. Talismanu.

-    Fantastiski, Džon,Filipa sauca, priecādamās, ka brālim nekas nekaiš.

-    Lieliski! Dibaks kliedza. Teicams darbs, Džon.

-   Vismaz man liekas, ka es to dabūju. Es ieraudzīju ķieģeli ar trešo kobras zīmi, kad ieniru pakaļ lukturim. To es arī dabūju.

-    To es redzu, Dibaks piezīmēja.

-    Labi paveikts, Filipa atzina. Bez gaismas mēs būtu pazuduši.

-   Tas bija aptuveni desmit pēdu dziļumā. Man nācās iebāzt caurumā roku līdz plecam un tā iesprūda. Vienu brīdi likās, ka noslīkšu.

Lukturis uzmirgoja un pēc mirkļa izdzisa pavisam, ļaujot visiem trim uz brīdi sajust tumsu, kas bija tik bieza, ka to, šķiet, varētu košļāt.

-   Cerēsim, ka tas vēl iedegsies, Džons teica, aizbāzdams lukturi un ādas maisiņu aiz jostas, tad piepeldēja pie virves un sāka rāpties augšup.

-     Ko gan pulkvedis domāja? Dibaks žēlojās, iegrūzdams vēl dažus ķieģeļus ūdenī. Nolikdams to zem ūdens.

-    Zini, es varu saderēt, ka ūdens nebija tik augstu, kad pulkvedis ieskrāpēja zīmi, Filipa sacīja. Pēc tam kad britu armija aku salaboja, ūdenslīmenis droši vien ir cēlies.

Džons bija noguris noguris un ļoti, ļoti nosalis, tāpēc virzījās uz augšu pa virvi mokoši lēni. Reizēm viņš pat paslīdēja uz leju, apsvilinādams plaukstas pret raupjo virvi, bet tas vismaz novērsa viņa uzmanību no sāpēm izmocītajos plecu muskuļos. Beidzot viņam izdevās uzlikt kāju uz alas malas. Tad Dibaks satvēra Džonu aiz krekla un ar milzu pūlēm ievilka viņu telpā virs sevis, nogrūžot lejā vēl dažus ķieģeļus un putekļus.

Uz mirkli lukturis atkal uzmirgoja. Džons novēlās uz sāniem, noklepojās, izņēma aiz jostas aizbāzto lukturi un pielika tuvāk acīm. Šai brīdī tas izdzisa pavisam, atstājot viņus tumsā. Džons viegli uzsita pa gaismekli ar virves apsvilināto plaukstu, cerēdams, ka varēs atgriezt tam dzīvību, bet nekā.

-   Lieliski, Dibaks iesaucās. Tas nudien ir lieliski. Ko mēs iesāksim bez luktura?

-   Ja es to izjaukšu, Džons sprieda, varbūt varēšu to izžāvēt. Pēc kāda laika tam atkal vajadzētu darboties.

Dibaks strauji elpoja, un bija skaidrs, ka tumsa jau sāk saasināt klaustrofobiju. Aptaustījis kabatas, viņš atrada vēl vienu ogles tableti. Tā piemirkusi sadrupa pirkstos, un viņam nācās to ieziest mutē.

-   Galvenais nekrist panikā, Džons teica. Un neizdarīt straujas kustības, lai neviens no mums nenoslīdētu pāri dzegai un nenokristu. Viņš sāka atskrūvēt luktura pamatni. Kas zina? Varbūt mēs izžūsim un sasilsim ātrāk par lukturi, un tad mūsu problēmas būs atrisinātas.

Dibaks atkal sāka nomierināties. (Ogles tabletes iedarbojas ļoti ātri.) Labi, viņš teica. Esmu ar mieru.

-   Pa to laiku, Džons ierunājās, kamēr es noņēmos ar lukturi, kāpēc jūs nevarētu mums izbrīvēt vairāk vietas? Viņš saņēma baterijas rokā un tad pagrieza lukturi otrādi, lai izkratītu mitrumu.

-    Vai kaut ko varu darīt lietas labā? Filipa jautāja.

-   Protams, Dibaks atsaucās. Es sākšu rakt mums aiz muguras, tad pasniegšu tev ķieģeli vai klints gabalu, un tu to iesviedīsi ūdenī, jo esi tuvāk malai. Viņš atkāpās alā, cik tālu vien varēja, un, abās rokās satvēris ķieģeļus un akmeņus, uzmanīgi pasniedza tos Filipai. Še, ņem, viņš teica. Tā siena ir galīgi sadēdējusi, tāpēc nekādu grūtību nevajadzētu būt. Tagad es zinu, kā jūtas kurmis.

Džons izpūta luktura iekšpusi, uzmanīgi nolika zemē baterijas un uzskrūvējamo pamatni un piespieda pie ķermeņa, lai tie nepazustu. Nav nekādu šaubu, viņš klusībā drūmi nodomāja, bez luktura viss būs daudz ļaunāk. Bet ko gan viņi varēja iesākt, ja arī būtu gaisma? Džons nemaz nebija tik pārliecināts par viņu izredzēm, kā bija centies iedvest Dibakam un Filipai. Akas šahtā bija auksti, pārāk auksti, lai varētu cerēt, ka drīzumā atjaunosies ķermeņa siltums un atgriezīsies džina spēks. Aukstums un tumsa tik dziļa tumsa, ka viņš nevarēja redzēt pat savu pirkstu, kas bija tikai dažas collas acu priekšā. Viņi patiešām bija nokļuvuši ļoti bīstamā situācijā. Jo vairāk Džons par to prātoja, jo skaidrāk saprata, ka vienīgi Grounins varētu viņus izglābt. Atlika vien cerēt lai arī kas noticis ar Grouninu, tas bija tikai uz laiku.

Guru Masamdžasara hindi valodā ma samjha sara nozīmē "es saprotu jūs visus" nokāpa no zobārsta krēsla un lēni piegāja pie Grounina, cieši nopētīdams viņu ar savu hipnotizējošo skatienu.

Grounins, iespiests starp diviem lielākajiem sadhakiem, svētā vīra rūpīgo apskati pacieta, neteicis ne vārda, pat nežēlodamies, kad guru uzlika savas smirdošās rokas viņam uz galvas un aizvēra acis, it kā mēģinot nolasīt vina domas. >

-   Vai mēs esam tikušies iepriekš? guru jautāja, palikdams pilnīgi nekustīgs.

-    Pirms šodienas ne, Grounins atbildēja. Es gribēju teikt, pirms vakardienas. Esmu pārliecināts, ka atminētos tik ievērojamu personu kā jūs, Jūsu Svētība.

Guru acis aiz plakstiņiem lēni rotēja, it kā viņš vērotu pasaules riņķojumu. Tad viņš atkārtoja jautājumu, it kā nebūtu klausījies nevienā Grounina vārdā vai gluži vienkārši neticētu viņam.

-    Nē, Grounins sacīja. Un tomēr. Un tomēr, atrodoties pavisam tuvu, Grounins apzinājās, ka guru izskatā bija kāda ļoti attāla līdzība, it kā viņi būtu tikušies pirms daudziem gadiem. Tieši guru dvakojošā elpa Grouninam šķita atpazīstamāka. Tā oda pēc zivs, kas ļoti karstā dienā nosprāgusi plastmasas maisiņā blakus tukšam jogurta trauciņam. Tāpat aiz kuplās Kārļa Marksa bārdas slēpās seja, kuru Grounins, šķiet, būtu varējis redzēt iepriekš. Bet viņu mulsināja bārda. Vai, pareizāk sakot, tas, kas bārdā atradās. Tagad, kad viņš stāvēja tik tuvu guru Masamdžasaram, Grounins bārdā varēja saskatīt aizķērušos ēdiena gabaliņus, kas bija izslīdējuši no mutes vai nokrituši no dakšiņas pēdējo nedēļu maltīšu laikā. Saldās kukurūzas gabaliņu. Pāris rīsa graudiņu. Makaronu paliekas. Apelsīna sēkliņu. Spageti atgriezumu. Nemaz nerunājot par vecas košļājamās gumijas pikuci un puņķiem.

-    Redziet, man ir agrīnās brīdināšanas sistēma par cilvēkiem, guru paziņoja savā griezīgajā balstiņā ar angļu akcentu un izpleta savus taukainos pirkstus uz Grounina galvas kā astoņkāja taustekļus. Un tu, mīļais draugs, man sagādā raizes.

-    Nevaru iedomāties, kāpēc, Grounins teica. Es neesmu nekas.

-    Nu nē, guru iesmējās. Ikvienam, kas ierodas ašramā, es saku: "Tu esi unikāls." Ikvienam. Un tādi viņi ir. Ikviens ir kaut kas. Viņš runāja tā, it kā viņa galva nupat būtu nolaidusies no mākoņiem. Un īpaši tie cilvēki, kas apgalvo, ka viņi tādi neesot. Viņš lēnām atvēra acis.

-   Varbūt jūs jaucat mani ar kādu citu, ser. Ar kādu, ko es varbūt atgādinu.

-   Nedomāju vis, guru sacīja. Tu esi izcils cilvēks, Guptas kungs. Savā mūžā esmu saticis ļoti maz cilvēku ar vienu roku. Tik tiešām, man godīgi jāatzīst, ka varu iedomāties tikai vēl vienu vienroci, ko es jebkad esmu saticis.

Grounins pasmaidīja. Nu labi, ja tik vien, tad varu saprast, kāpēc es jums varētu likties pazīstams, viņš aukstasinīgi teica. Jā, domāju, ka jums ir taisnība.

Viena roka nav bieži sastopama parādība. Es arī neesmu saticis daudz vienroču. Tikmēr Grounins jau bija nolēmis, ka viņam noteikti nāktu par labu, ja pārliecinātu guru, ka tas ir kļūdījies. Tāpēc viņš izvēlējās tieši šo brīdi, lai izvilktu savu jauno roku no vaļīgi nokārušās kurtas krokām. Bet, kā redzat, ser, man ir divas rokas.

-    Tas ir ļoti dīvaini. Guru sadrūma. Tas tiešām ir ļoti dīvaini. Es būtu varējis zvērēt, ka tev ir tikai viena roka, viņš teica. Bet kāpēc tu vienu savu roku turi paslēptu? Viņš saņēma Grounina abas rokas un saspieda, it kā pārbaudīdams, ka neviena no tām nav neīsta. Jūsu jogas skolotāja Krebas jaunkundze domāja tāpat.

-    Ser, man jāatzīstas, ka cerēju izvairīties no jogas nodarbībām, ja man būtu tikai viena roka. Tāpēc es to slēpu. Tas nebija pareizi, un es atvainojos.

-    Tomēr tu to paslēpi ļoti labi.

-    Īstenībā, ser, es reizēm mēdzu tēlot burvju mākslinieku, Grounins paskaidroja, domādams, ka viņa stāsts labāk saskanēs ar to, ko bērni jau bija teikuši Džaganatam. Un nereti es uzstājos kā vienrocis, lai parādītu dažus no saviem trikiem, ser. Viņš savukārt paspieda guru rokas. Atvainojos par savu taisnošanos, ser. Bet, kā tagad redzat, jūs esat noturējis mani par kādu citu. Pilnīgi noteikti. Grounins pasmaidīja un atļāvās mazu jociņu. Galu galā es diez vai būtu varējis izaudzēt jaunu roku kopš vakardienas, vai ne?

Guru Masamdžasara palaida vaļā Grounina rokas un, saņēmis savu bārdu, paraustīja to, it kā mēģinādams izpurināt kādu domu vai ideju. Taču izkustināja no vietas tikai kukurūzas graudu, kas iekrita sirmajās spalvās uz viņa krūtīm. Nē, to nu gan tu nevarēji, Guptas kungs, ja tas tiešām ir tavs vārds. Es piekrītu. Tu nevarēji izaudzēt jaunu locekli. Bet kāds tev to roku varēja pievienot. Kāds džins.

-   Kāds džins ? Grounins izlikās, ka apvalda smaidu. Jā gan, ser. Ja jūs ticat, ka kas tāds tiešām eksistē, tad jā. Domāju, ka džins to būtu varējis izdarīt.

-    Jā, tie tiešām eksistē, guru Masamdžasara apgalvoja. Es zinu. Vienu esmu pat sastapis. Iespējams, tāpat kā tu.

-   Es, ser? Grounins pasmaidīja. Ak nē! Esmu vienkāršs cilvēks, ser, un par to neko nezinu. Māte man mācīja, ka tikai augstie bramini un svētie varot redzēt džinus.

-   Ja vien… guru, šķiet, neklausījās Grouninā. Protams, ja vien tu pats neesi džins. Tas varētu izskaidrot tavu mazo triku ar virvju liftu šopēcpusdien. Viņš iesmējās. Ak jā. Es par to dzirdēju. Mani sekotāji man visu izstāsta.

-    Tās bija blēņas, ser, Grounins teica. Indiešu virves triku man tīk parādīt, kad vien ir iespēja. Pielikt savu roku, tā sakot. Klausieties, ser, es neesmu džins, bet vienkāršs cilvēks.

-   Tad tev nekas nebūs pretī apsēsties manā zobārsta krēslā, lai varu pārbaudīt tavu muti, guru teica un pamāja diviem sadhakiem pievest Grouninu pie krēsla svētnīcas vidū.

Grounins nevarēja ciest zobārstus: viņu tīros pirkstus, muļķīgo pļāpāšanu, liekulīgi veselīgos smaidus un viņu pretīgos mazos moku rīkus. Bet sevišķi viņam nepatika smaka pēc zoba urbšanas. Grounina jutīgajām nāsīm tā raisīja visādas nepatīkamas atmiņas no viņa bērnības Mančestrā.

-   Ko jūs darīsiet? viņš iekliedzās, juzdams, ka viņu iecel krēslā.

Guru kādu brīdi izklaidīgi urbināja degunu, apēda gļotaino, zaļo vielu un tad no instrumentu paplātes paņēma kādu rīku. Nomierinies, viņš teica. Es tikai gribu pārliecināties, vai tev ir visi zobi.

-    Zobi? Grounins pārjautāja. Kāds maniem zobiem ar to būtu sakars? Protams, viņš ļoti labi zināja, ko guru Masamdžasara cerēja noteikt, bet, pēc viņa domām, labāk bija izrādīt neziņu par džinu raksturu un paradumiem, īpaši tāpēc, ka nevienam no tiem nebija gudrības zobu. Tomēr viņš nekādā ziņā nejutās iepriecināts, kad guru savus netīros pirkstus iebāza viņam mutē īpaši to pirkstu, kuru tas nupat zaļu un glumu bija izvilcis no sava deguna.

-    Lielākoties cilvēki iedomājas, ka šis krēsls ir tikai ērtībai, guru murmināja, ieskatīdamies Grouninam mutē. Bet tas, protams, noder arī citiem nolūkiem, kā tu drīz vien atklāsi.

Un, tā kā viņš nedomāja, ka guru tiešām būtu nodomājis spīdzināt viņu, tad Grounins negribīgi ļāva pārbaudīt savu muti.

-    Ak Kungs, guru teica, saraukdams degunu aiz pretīguma. Ko tu ēdi vakariņās?

Grounins mēģināja atbildēt. Viņš pūlējās pateikt: "Smaka nāk no jums, Sliktās elpas kungs, jo smird pēc skunksa pakaļas," bet tas nebija iespējams, jo guru netīrie pirksti un zobu rīks atradās viņam mutē.

Kad zobu pārbaude bija pabeigta, guru atkāpās, noslaucīja rokas bārdā un izdvesa skaļu vilšanās nopūtu.

Nē, viņš secināja. Tu neesi džins. Protams, nav iespējams pateikt, ko tu mēģinātu man nodarīt, ja būtu. Es saku "mēģinātu", jo, dabiski, es esmu sagatavojies visām iespējām. Viņš parādīja Grouninam medaljonu, kas bija ļoti līdzīgs tam, ko Nimrods bija saņēmis pa džinu iekšējo pastu. Tas ir mans amulets. To pagatavoja mans tēvs faķīrs, lai aizsargātos no -džinu spēka. Viņš bija ļoti varens cilvēks. Un lielisks faķīrs. Guru iesmējās. Es, protams, nebūtu mēģinājis pārbaudīt tavus zobus bez šā mana mazā amuleta. Ja tu būtu bijis džins, tu varētu…

Guru Masamdžasaras acis samiedzās un atkal kļuva amuletam līdzīgas.

-    Bet pagaidiet, guru ierunājās, skatīdamies uz sadhakiem. Vai viņš te neieradās kopā ar trim bērniem?

-   Jā, Svētība, viens no sadhakiem atbildēja.

-    Interesanti, guru teica. Nē. Viņi tie nevarētu būt. Tā būtu pārāk liela veiksme.

-    Lieciet tos bērnus mierā, Grounins sacīja balsī, kas, kā viņš pats cerēja, padarīja viņu īsteni tēvišķu.

-    Tie bērni. Interesanti… Guru nobraucīja savu garo bārdu, noraušot plova rīsa graudus uz grīdas, un pielieca galvu it kā ieklausītos klusā balsī. Viens un viens un viens ir trīs, viņš klusi teica. Un tad skaļāk sadhakiem: Atrodiet viņus. Atrodiet tos bērnus!

15. nodaļa devĪtĀ kobra

Akas tumsā bērni turpināja savus izrakumus.

-    Sie akmeņi pēc sajūtas ir savādi, Filipa teica, iesviedusi vēl vienu akmens gabalu tumsā un saklausījusi tā plunkšķi šahtas apakšā. Tie ir vieglāki nekā tie, kurus mēs izrakām sākumā.

-   Es domāju tieši tāpat, Dibaks atzina. Varbūt tas ir vulkāniskais iezis. Kā tas, ar ko berž kāju pēdas.

-    Pumeks? Jā, tas varētu būt.

Viņi bija rakuši gandrīz stundu, un ala, kurā varēja ērti sēdēt, bija kļuvusi par desmit vai divpadsmit pēdas garu tuneli, kas solīja cerību kaut kādā veidā atrast izeju no akas šahtas. Viņu drēbes vēl aizvien bija mitras un ķermeņi pārāk auksti, lai atgūtu džinu spēku, bet pat tumsā bija skaidrs, ka viņu situācija ir mazliet uzlabojusies. Un, jo tālāk akas sienā viņi rakās, jo optimistiskāki kļuva. Filipa, klāta ar putekļiem un akmens šķembām, darīja savu neredzamo darbu ar aizrautību un svilpoja, lai uzturētu labu garastāvokli.

-    Kā ir ar lukturi? Dibaks jautāja Džonam.

v

-   Šķiet, ka daļas ir pietiekami sausas, Džons atbildēja. Manuprāt, tagad varētu pamēģināt to salikt. -

Viņš iemeta abas baterijas garajā metāla cilindrā. Turam īkšķus, viņš piebilda un uzskrūvēja ar atsperi aprīkoto pamatni. Viņš dziļi ievilka elpu un nospieda slēdža pogu.

Lukturis iedegās, apgaismojot izrakto mazo tuneli. Bet neviens aiz atvieglojuma nenopūtās. Nepavisam ne. Visi trīs bērni izgrūda šausmu kliedzienu, jo pēkšņi saprata, kur īsti atrodas. Visapkārt rēgojās dučiem cilvēku skeletu, jo viņi atradās it kā kapenēs vai kapā, un akmens Filipas klēpī bija nevis akmens, bet gan cilvēka galvaskauss. Pretīguma pārņemta, viņa izmeta to akas šahtā. Dibaks atklāja, ka koka gabals, ar kuru viņš bija racies cauri alas sienai, īstenībā bija cilvēka augšstilba kauls. Reizē ar šo nepatīkamo atklājumu radās atskārsme, kas bija noticis ar visiem nabaga indiešu dumpiniekiem, kuru līķus no akas izcēla briti. Tie bija pārbedīti akas sienā, sakrauti cits uz cita kā cigāri un gulējuši netraucēti vairāk nekā simt piecdesmit gadus.

Skeletu bija tik daudz, ka no tiem nebija iespējams izvairīties. Aiz pretīguma Filipa novērsās no viena ņirdzīga galvaskausa, bet atdūrās ar degunu pret cita deguna atveri. Rāpdamies tālāk uz priekšu, Dibaks pamanījās uzvelt sev virsū vēl dažus skeletus. Tagad ne tikai viņu acis bija piebirušas ar cilvēku pīšļiem, bet nokļuva arī mutē un plaušās.

Džons pirmais atguva savaldību, uzspīdinādams lukturi aiz Dibaka, kurš cīnījās, lai nogrūstu no sevis skeletus, un tad rāpās tālāk pazemes kapeņu velves dziļumos. Kapeņu dibensiena bija celta no ķieģeļiem, bet kaļķu java izburbējusi, un Dibakam jau bija izdevies izveidot caurumu, kas bija pietiekami liels, lai pa to izlīstu. Džons aizspraucās garām Dibakam, lai palūkotos, kas ir aiz sienas. Abi pārējie sekoja viņam, jo Džonam bija lukturis, un ne Filipa, ne Dibaks nekādi nevēlējās palikt tumsā kopā ar skeletiem.

Ieraudzījis plašu telpu, kur nebija ne miņas no skeletiem, Džons izlīda pa caurumu un, parāpojis tālāk, drīz vien atklāja, ka var izslieties stāvus. Izdvesdams atvieglojuma nopūtu, Džons pagriezās pret saviem pavadoņiem, kas viņam bija sekojuši, un pasmaidīja.

-   Izskatās, ka no šejienes ir izeja, viņš teica, paspīdinādams lukturi uz seniem akmens pakāpieniem, kas rēgojās viņiem priekšā.

-    Paldies Dievam, Filipa izdvesa.

-    Tā ir labā ziņa.

-    Un sliktā? Dibaks jautāja.

-  Vai neesat pamanījuši? Te ir ledaini auksts. Paskat! Džons izelpoja virs luktura stara. Var redzēt savu elpu.

-    Tomēr sajūta ir labāka nekā ūdenī, Dibaks nomurmināja.

-   Jā, Džons piekrita, bet vai jūs nesaprotat? Kamēr būs tik auksts, mēs nespēsim lietot savu džina spēku.

Dibaks paraustīja plecus. Pakāpieniem vajadzētu vest uz zemes virspusi. Un tā ir vieta, kur ir karstums. Tāpēc es balsoju par to, lai mēs kāptu augšā. Jo drīzāk es sajutīšu saules starus, jo labāk.

-   Pag! Džons iesaucās. Es gandrīz vai biju to piemirsis.

Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto ādas maisiņu un, pasniedzis lukturi Dibakam, uzmanīgi to atvēra. Iekšā atradās sešas vai septiņas collas garš priekšmets, kas bija ietīts vairākās ūdensdroša papīra kārtās. Džons attina papīru, un viņam aizrāvās elpa, kad Dibaks uzspīdināja gaismas staru priekšmetam, kas tagad atradās viņa plaukstā.

Tā bija karaliskās kobras figūra, pacēlusies uz saritinātas astes. Čūskas ķermenis bija darināts no tīra zelta, bet galva un kapuce bija veidotas tā, lai iekļautu milzīgu smaragdu. Aste, kas, pēc Dibaka domām, vairāk izskatoties pēc klaburčūskas nekā kobras astes, bija veidota no četriem gudrības zobiem zelta ietvarā. Tieši šī detaļa, nevis smaragda izmēri, kas rotāja Kobru karali, lika viņiem apklust pārdomās.

-    Grūti tam noticēt, vai ne? Džons beidzot teica. Ka šie četri zobi kādreiz piederējuši vecajam Rakšasasam.

-   Tas liecina, cik vecs viņš īstenībā ir, Dibaks sacīja. Tad viņš paraustīja plecus. Tomēr ir viegli saprast, kāpēc Hermanis Gērings to bija iekārojis. Smaragds ir lielāks par vistas olu un noteikti ir vērts veselu bagātību.

-    Jā, bet naudas izteiksmē tā vērtība nav nekas salīdzinājumā ar varu, kādu tas kādam būtu devis pār Rakšasasu, Džons skaidroja. Iedomājieties. Savs džins, kuram var dot pavēles. Nez, vai Gērings zināja? To, cik bagātu un varenu šis talismans būtu varējis viņu padarīt.

-   Ja gribi zināt, Filipa teica, tas ir ļauns un, manuprāt, mums vajadzētu to iznīcināt. Salauzt gabalos un daļas samest akā kopā ar galvaskausiem un kauliem, kur neviens tās nevar dabūt. Smaragdu arī.

-    Tu joko? Dibaks neticīgi pavaicāja. Pēc visām grūtībām, ko esam pārcietuši, lai šo lietu dabūtu? Viņš papurināja galvu. Nē, nekādā ziņā. Turklāt, ja tu gadījumā esi aizmirsusi, es esmu ziedojis mazliet vairāk nekā jūs, lai nokļūtu šeit. Divi mani draugi ir miruši.

-    Tas vēl jo vairāk ir iemesls, kāpēc tev vajadzētu man piekrist, Filipa neatlaidās. Vai esi apdomājis risku, ko mēs uzņemamies, kobru paturot? Džon, kā tu domā?

Džons smagi nopūtās. Viņa aukstā elpa izskatījās pēc maza gubmākonīša. Bija grūti ticēt, ka viņi joprojām atrodas tik karstā zemē kā Indija. Viņam nesagādāja prieku piekrist Dibakam, nevis savai dvīņumāsai, bet talismans izskatījās pārāk vērtīgs, lai to gluži vienkārši aizsviestu prom. Es domāju, ka, iekams mēs kaut ko darām ar Kobru karali, mums vajadzētu atrast Rakšasasa kungu un uzklausīt, ko viņš saka. Tam vajadzētu būt viņa lēmumam, ko ar to darīt. Galu galā tie ir viņa gudrības zobi, un talismans dod tā īpašniekam varu pār viņu.

-   Lai ko tas būtu vērts, Dibaks sprieda, es nevaru iedomāties, kāds labums ir iegūt savā īpašumā talismanu, kas dod varu pār džinu, kurš ir gatavs doties uz lielo lampu debesīs.

-   Dibak, nudien, Filipa viņu norāja. Reizēm tu atļaujies drausmīgi izrunāties. Rakšasasa kungs ir mūsu draugs.

-    Ko es tādu pateicu? Dibaks protestēja. Jūs nevarat noliegt, ka viņš ir vecs. Viņa spēki ir gandrīz izsīkuši. Pašlaik vienīgais, ko viņš var izdarīt, ir iekļūt savā lampā un izkļūt no tās. Viņš papurināja galvu. Es tik un tā nesaprotu, kāpēc šis kobras kults gribētu

turēt vinu savā varā.

-    Nav gluži tā, ka viņam nav spēka, Džons teica. Tikai, būdams vecs, viņš izvēlas to taupīt. Viņš nelieto savu spēku, ja vien tas nav pilnīgi nepieciešams. Tā vai citādi, nav nekādas garantijas, ka, Kobru karali salaužot un gabalus iemetot akā, varētu izjaukt plānus kādam, kas apņēmies to atrast. Piemēram, varētu nolīgt ūdenslīdēju, lai nolaistos tur lejā. Vai minizemūdeni. Džons norādīja uz caurumu sienā. Turklāt man diez ko nepatīk doma doties atpakaļ cauri visiem šiem skeletiem. Tie mani nobiedēja gandrīz līdz nāvei, kad biju tur iekšā. Tāpēc piedod, Fila, bet es piekrītu Bakam. Mēs pagaidām to paturam.

Dibaks pamāja ar galvu, it kā jautājums tagad būtu izlemts bez jebkādiem strīdiem.

-    Labi, Filipa piekrita. Ja jūs abi domājat, ka tieši to mums vajadzētu darīt, tad lai tā notiek. Tikai nesakiet, ka es jūs nebrīdināju. Viņa neticīgi uzlūkoja Kobru karali. Nekas labs nav gaidāms, ja mēs to paturam, ticiet man.

Dibaks pacēla roku, it kā lai apklusinātu Filipu, un viņa jau gribēja protestēt, līdz saprata, ka viņš ieklausās kādā troksnī.

-    Kas tas ir? viņa jautāja.

-    Vai tad tu nedzirdi? viņš atsaucās. Tāda kā murmināšana.

-   Man ausis vēl pilnas ar ūdeni, viņa paskaidroja un uzsita ar plaukstu pa galvas sānu. Sasalušu ūdeni.

-    Tā nāk no šo kāpņu augšas, Dibaks teica un, vēl aizvien turēdams lukturi, pirmais devās uz priekšu.

Ietinis Kobru karali ūdensdrošajā papīrā, Džons to atlika atpakaļ ādas maisiņā, aizbāza to aiz jostas un sekoja. Tagad arī viņš dzirdēja šo skaņu.

-   Lukturi labāk izslēgt, Filipa ieteica. Vai vismaz samazināt spožumu, līdz uzzināsim, kas tur notiek. Gadījumā, ja kāds negribētu, ka mēs šeit atrodamies.

-    Un kas par to? Dibaks jautāja. Mēs taču esam ašrama locekļi, vai ne? Tāpēc jau mēs pievienojāmies, lai varētu nākt un iet bez jebkādām aizdomām.

-    Tu aizmirsti par Grouninu, Filipa atgādināja.

-   Nedomāju, ka viņš varētu mūs pamest tajā šausmīgajā akā, ja vien nebūtu atgadījies kas nopietns.

-    Filai ir taisnība, Džons teica. Mums jābūt piesardzīgiem, līdz uzzināsim, kas ar viņu noticis.

-   Labi, Dibaks piekrita un devās uz kāpnēm. Bet mums tomēr vajag mazliet gaismas, citādi mēs visi lauzīsim kaklu. Es zinu, tas izklausās muļķīgi, taču kāpnes ir klātas ar ledu.

Džons ar pirkstu galiem aptaustīja pakāpienu sev priekšā. Bakam ir taisnība, viņš apliecināja. Kā gan šeit var būt ledus?

-   Es nezinu, Dibaks atbildēja. Bet domāju, ka drīz vien to uzzināsim. Viņš ar plaukstu aizklāja lukturi, ļaujot gaismai izspraukties tikai tik daudz, lai varētu redzēt, uz kurieni iet.

Murminošā skaņa kļuva skaļāka, un viņi drīz vien saprata, ka tā ir monotona skandēšana.

-    Varbūt tā ir transcendentālās meditācijas nodarbība, Džons ieminējās.

Dibaks ielūkojās sava pulksteņa luminiscējošajā ciparnīcā. Trijos naktī? Viņš apstājās un atkal ieklausījās.

-   Turklāt viņi nekad tā nav skandējuši meditācijas laikā. Klausieties!

-    NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA…

-    Nāga, Dibaks nočukstēja. Tas ir tas, ko viņi skandē. Nāga.

Visi trīs nodrebēja nevis no aukstuma, bet aiz bailēm, jo beidzot atskārta, ka atkal un atkal skandētais vārds sanskritā nozīmēja čūska.

-    Man ir nelaba nojauta, Filipa atzinās.

-    To tu jau teici, Dibaks sacīja.

-    Neteicu vis. Es sacīju, ka nekas labs nav gaidāms, ja mēs paturēsim Kobru karali. Vienīgi ceru, ka tas nav saistīts ar slikto sajūtu, kas mani pašlaik pārņem. Jo šī būtu viena no tām reizēm, kad es ļoti negribētu, ka man ir taisnība.

-    Jā, varu saderēt, Dibaks piekrita.

Kāpņu augšpusē bija saskatāma blāva gaisma, un Dibaks izslēdza lukturi. Stāvo akmens pakāpienu augšgalā viņi nonāca šaurā tunelī. Tur atradās metāla kāpnes, kas veda piecpadsmit vai divdesmit pēdas lejup tukša bronzas cilindra iekšpusē. Cilindrs bija aptuveni četras vai piecas pēdas plats un tā augšgalā atradās atvere, no kuras spīdēja spilgta, ņirboša gaisma un nāca monotonā skandēšana.

-    NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA…

Visi trīs bērni klusējot uzkāpa augšā, pirkstiem līpot pie ledusaukstā kāpņu metāla, un uzmanīgi pārliecās pāri atveres malai. Viņu nogurušajām acīm atklājās pārsteidzošs skats.

Tas bija alā izveidots templis ar piecdesmit vai sešdesmit pēdu augstiem griestiem, ko apgaismoja vairākas elektrisko spuldžu virtenes. Atgādinot burvju izrādi teātrī, pa grīdu plūda savāda migla, kas aptvēra trīs vai četru simtu vīriešu un sieviešu gumijas zābakos ieautās kājas. Tie visi stāvēja, rokas pacēluši lūgšanā, ar seju pret kādu punktu zem galvenās vietas, kur atradās bērni. Pāri oranžajiem tērpiem viņi bija uzvilkusi anorakus un aitādas, un viņu sejas bija notrieptas ar dzeltenu krāsu. Kā hipnotizēti viņi turpināja skandēt: NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA…

Tas ir kobras kults, Filipa nočukstēja. Aasth Naag. Pulkveža Kilikrenkija vēstījuma pēdējā daļa Meklējiet trešo čūsku. Bet piesargieties no astotās tagad viņai bija skaidra. Viņi droši vien izmanto ašramu, lai slēptu savas darbības.

Trīs jaunie džini apklusa, drūmi apsverot notiekošā ļauno ironiju: kults, no kura viņi bija cerējuši paslēpt talismanu, atradās visapkārt, un nezin kā viņi bija nonākuši tieši starp tiem cilvēkiem, no kuriem vēlējās izvairīties visvairāk.

Tikmēr tapa skaidrs, kāda nozīme ir bronzas cilindram, kura iekšpusē viņi slēpās. Kāpņu priekšā, starp diviem gariem indes zobiem, stiepās sazarota mēle viņi atradās milzīgas saslējušās karaliskās kobras statujas iekšpusē. Tomēr tā nebija pielūgsmes vai godbijības objekts. Tas bija cilvēks, kas patlaban stāvēja tieši zem viņiem, guru Masamdžasara, ģērbies atšķirīgāk nekā iepriekš. Balto mantiju vietā viņš bija uzvilcis biezu kažokādas apmetni, lai pasargātos no savādā, neciešamā aukstuma, kas valdīja alas templī, un viņa basās kājas tagad bija ieautas elegantos aitādas zābakos.

Džona modrā acs pēkšņi saskatīja neizskaidrojami zemās temperatūras avotu: tempļa stūrī divi sadhaki ar bieziem ādas cimdiem rokās cilāja lielus sausā ledus klučus un kustināja šķidrā slāpekļa cilindrus. Kāpēc gan tie būtu vajadzīgi? viņš bija neizpratnē.

-   Es nezinu, Dibaks teica. Varbūt gaisa kondicionēšanai. Virszemē ir ļoti karsts. Sazin cik silts te varētu būt bez visām tām padarīšanām?

-   Man tas liekas neticami, Džons iebilda. Tagad, kad esmu pavadījis nakti guļamkorpusā, es nešaubos, ka guru savu sekotāju ērtība ir bijusi nebijusi. Tas ir kas cits. Tam jābūt kam citam. Bet kas?

Guru nokratīja no pleciem ādas apmetni, atsedzot kailas krūtis, ko tāpat kā viņa vaigus un pieri klāja tā pati dzeltenā masa. Tad viņš pacēla rokas augšup kā baptistu sludinātājs, un visi apklusa.

-    Es piepildīšu jūsu cerības, guru teica skaļā, šaušalīgā balsī. Un pierādīšu to. Jebkurš vīrietis vai sieviete, kas seko man un klausa manām pavēlēm, saņems šo brīnumaino dāvanu un varu pār dzīvību un nāvi. Šonakt, mani draugi, jūs savām acīm redzēsiet, kā tiks parādīts šis spēks. Tāds spēks, kas ir stiprāks par loģiku. Spēks, kas ir stiprāks par argumentiem. Jā, mani bērni, tāds spēks, kam jūs visi būsiet liecinieki.

Guru sasita plaukstas, un divi no viņa sekotājiem iznesa stikla tvertni, kas bija pilna ar dzīvām čūskām. Un bija skaidrs, ka tagad viņš grasījās čūskas ņemt rokās.

-    Laikam tāpēc viņi telpu uztur aukstu, Dibaks nočukstēja. Čūskas ir ektotermiskas. To ķermeņa temperatūra ir atkarīga no gaisa temperatūras. Kad čūskas ķermenis atdziest, rāpulis kļūst miegains vai letarģisks. Iespējams, tad tos vieglāk ņemt rokās.

-    Bet ne šīs čūskas, Džons iebilda. Skatieties!

Tvertnē atrodas infrasarkanais sildītājs. Sīs čūskas ir siltas.

Tikmēr viens no sadhakiem paņēma garu nūju un vairākas reizes iedūra tvertnē, it kā viņam būtu nolūks čūskas saniknot, un tas tiešām izdevās. Viena no čūskām, milzīga karaliskā kobra, iekoda nūjā, un džinu bērniem, kas slēpās statujā, drīz kļuva skaidrs, ka guru Masamdžasaru nemaz negribēja ņemt rokās aukstas, letarģiskas un nekaitīgas čūskas. Viņam vajadzēja dusmīgus un agresīvus rāpuļus.

Viņš ceremoniāli piegāja pie tvertnes un paņēma karalisko kobru, kura tūlīt pat iekoda viņam rokā, liekot izplūst asinīm. Dibaka minējumam, ka čūskām izrauti indes zobi, vairs nebija pamata.

Ievērojis, ka ir sakosts, guru ar prieku pasmaidīja un paņēma citu kobru, kas viņam iekoda nevis vienu, bet vairākas reizes. Trešās kobras indes zobi tik dziļi iekodās guru apakšdelmā, ka nevarēja tos izvilkt, un čūska palika karājamies gaisā, līdz tās brūnā ķermeņa svars izlauza indes zobus, un rāpulis nokrita uz grīdas. Guru to pacēla un aplika ap kaklu kā zīda šalli. Kad guru pacēla septīto čūsku, viņš bija sakosts vairāk nekā divtik reižu, bet šķita, ka neviens kodums viņam nesagādā itin nekādas raizes.

-   Es to nesaprotu, Dibaks sacīja. Viņam vajadzētu būt jau mirušam vai vismaz gulēt komā.

Džons paskatījās uz Filipu. Vai tu domā to pašu, ko es? viņš jautāja māsai, atcerēdamies, ko jetijs barons fon Reinerasigs bija teicis Anapurnā: džini ir imūni pret čūsku indi. Ka viņš varētu būt viens no mums?

-   Vai džins? Filipa papurināja galvu. Nē. Ja viņš būtu džins, tad šajā templī mākslīgi neuzturētu tik zemu temperatūru. Viņš riskētu zaudēt džina spēku savu sekotāju priekšā. Es nezinu. Varbūt viņš vienkārši sadzēries milzīgu porciju pretindes. Tomēr tas neizklausījās diez ko ticami. Šīs čūskas bija lielas, spēcīgas kobras, un katra no tām spēja izšļākt lielu daudzumu indes. Viņam vajadzētu ārkārtīgi daudz pretindes.

-   Skatiet zīmes, guru teica, apkarinājies ar tik daudzām čūskām, ka izskatījās pēc Ziemassvētku eglītes. Un ticiet manam spēkam, kas ir liels, jo es jums saku, ka nāk tas laiks, kad mēs valdīsim pār pasauli.

Guru pagrāba vēl divas čūskas un pacēla tās, lai visi varētu redzēt. Astoņas bija tas kobru skaits, kam mans priekštecis Āsts Nāga ļāva sev iekost vienā reizē. Bet es esmu varenāks, jo man piemīt spēks turēties pretī deviņu kobru indei. Dodu jums deviņas kobras.

Guru sekotāji atkal sāka skandēt: NĀ-GA, NĀ-GA, NĀ-GA…

-   Man tas nudien uzdzen šermuļus, Dibaks nočukstēja. Tie cilvēki ir jukuši.

-   Maigi izsakoties, Filipa piebilda. Viņi ir slepkavas, lūk, kas viņi ir.

-   Bet pagaidiet, mani draugi, guru iesaucās, vēlreiz apklusinādams savus sekotājus. Reizēm, lai parādītu varu pār nāvi, nāve ir jāredz vaigu vaigā un jāapbrīno tās spēks. Jo manas zīmes nelīdz neticīgajiem. Un vienkāršam cilvēkam neklājas darīt tā, kā daru es. Jūs redzēsiet to, ko tik daudzas reizes esmu piedzīvojis. Jūs redzēsiet nāvi. Ievediet gūstekni!

Skatītāji pašķīrās, un no tempļa dziļuma sadhaki izveda priekšā kādu cilvēku, kuram rokas bija sasietas aiz muguras un kurš izskatījās gluži bāls aiz bailēm.

Bērni šausmās noelsās, jo cilvēks, kuru Masamdžasara bija nolēmis nāvei, nebija neviens cits kā Grounina kungs.

16. nodaļa aukstasinĪgi

-   Mums kaut kas jādara, Džons teica. Mēs nevaram pieļaut, ka Grouninam iekož viena kobra, kur nu vēl deviņas.Viņš noteikti nomirs.

-    Neaizmirsti, Dibaks ieminējās, ka mēs esam bez spēka.

-    Ne gluži, Džons sacīja.

-   Neesmu drošs, ka saprotu, Dibaks teica. Ko īsti tu domā?

-    Ka mums jāiet Grounina vietā, protams, Džons atbildēja. Galu galā mēs esam imūni pret kobras indi. Barons tā teica.

-   Pareizi, Filipa piekrita, jo bija tādās pašās domās

kā viņas dvīņubrālis.

-    Ak tā? Dibaka balsī skanēja šaubas. Paklau, varbūt ir atšķirība starp imunitāti pret vienas un deviņu čūsku indi. Vai esat par to padomājuši? Turklāt pieņemsim, ka viena no tām kobrām ir džins. Vai esat to apsvēruši? Un iedomājieties, ka baronam nebija taisnība. Vai varbūt viņš tikai meloja.

-    Man likās, kad barons minēja, ka mēs esot imūni, tu jau to zināji, Džons teica.

-     Labi, es meloju. Es par to zinu tikpat daudz, cik jūs.

-    Bet kāpēc lai melotu barons? Filipa bija neizpratnē. Viņš man šķita ļoti jauks.

-    Viņš bija ķerts, Dibaks ietiepīgi apgalvoja. Tikai trakais pusi mūža dzīvotu kā sniega cilvēks. Un, ja arī barons nemeloja, viņš nepateica, kā imuflitāte darbojas. Piemēram, vai esam imūni vienīgi tad, ja darbojas mūsu spēks. Pieņemsim, ka neesam imūni, ja ir auksts. Un te ir auksts. Tāpēc, iespējams, mūs tur lejā varētu nogalināt.

-    Citas iespējas nav, Džons atzina. Grouninam būs gals klāt, ja neko nedarīsim lietas labā.

-    Džonam taisnība, Filipa nošņāca.

-    Un kas notiks tad? Dibaks noprasīja. Ja mūs sakož un mēs nenomirstam. Kā tas izskatīsies?

Džons nepacietīgi papurināja galvu. Mums nav citu variantu. Tev ir taisnība, Bak, bet nav laika par to strīdēties. Turklāt nevajag iet mums visiem. Se. Viņš no Dibaka paņēma lukturi un pasniedza to un ādas maisiņu ar Kobru karali Filipai. Paņem Kobru karali un noslēp. Un uzmeklē citu ceļu laukā no šejienes.

Filipa brīdi svārstījās un tad darīja, kā brālis bija licis. Nebija nekādas jēgas, ja noķertu viņus abus. īpaši kopā ar Kobru karali. Esi piesardzīgs, Džon, viņa piekodināja, noslidinājās lejup pa kāpnēm un atgriezās tunelī. Dibaks viņai sekoja.

Džons uzrāpās uz kāpņu augšējā pakāpiena un, saņēmis čūskas šķelto mēli, sāka laisties lejā alas templī.

-    Pagaidiet! viņš uzkliedza guru. Stāt! Lieciet viņu mierā!

Tūdaļ stipras rokas sagrāba Džonu, kamēr viņš brīdi šūpojās virs guru galvas, turēdamies pie kobras mēles.

-    Esmu dzirdējis, ka čūskas atvemj savu ēdienu, guru teica. Bet tas nu ir smieklīgi.

Viņš sameta atpakaļ tvertnē čūskas un tad pagriezās pret Džonu, kā parasti ķiķinādams. Vai zini ko? viņš jautāja, saņemdams Džonu aiz elkoņa. Man nebija ne jausmas, ka tai statujai ir tukšs vidus. Gandrīz desmit gadu man pieder šī celtne, bet es nezināju. Vai vari iedomāties? Starp citu, ko tu tur augšā darīji?

-   Es jūs izspiegoju, Džons atbildēja. Viņš saskatījās ar Grouninu un pamāja ar galvu.

-    Bet kur ir tavi divi mazie draudziņi? guru viņam jautāja.

-   Pēdējo reizi viņus redzēju aizmigušus guļamtelpā, Džons apgalvoja.

Guru iecietīgi pasmaidīja. Nav tiesa. Mēs jau tur ielūkojāmies, kad saņēmām ciet jūsu tēvu. Viņš paskatījās augšup uz statuju, un viņa acis viltīgi samiedzās. Vai zināt ko? Varu saderēt, ka viņi vēl aizvien ir tur augšā.

Viņš pamāja saviem vīriem, un divi no tiem ātri izģērbās līdz gurnu apsējiem. Tad viens uzkāpa otram uz pleciem un pievilkās līdz statujas atverei. Viņš bija projām vairākas minūtes.

-   Saki man, guru Masamdžasara ierunājās. Kāpēc tu un tavs tēvs ieradāties ašramā?

-    Es jau teicu, Džons neatlaidās. Lai jūs izspiegotu.

-   Ar nolūku? Vai nejauši? Guru paskatījās vispirms uz Džonu un tad uz Grouninu. Nesaņēmis atbildi, viņš sāpīgi izgrieza Džona roku.

Dzirdot Džonu aiz sāpēm iekliedzoties, Grounins mēģināja atbrīvoties no saviem gūstītājiem, bet viņš vēl nebija atklājis visu spēku savā jaunajā rokā. Lieciet zēnu mierā! Grounins uzsauca. ,,

Mēs ieradāmies, lai pierādītu, ka jūs esat krāpnieks, Džons paziņoja, jo viņam iešāvās prātā kāda doma. Veids, kā varētu iedragāt guru reputāciju viņa sekotāju priekšā. Viņš izrāvās no guru asiņainā tvēriena un pieskrēja pie čūsku tvertnes. Tajā atradās četrdesmit vai piecdesmit čūskas, un visas bija nāvējošas. Bet Džons ne brīdi nevilcinājās. Viņš iegrūda abas rokas šņācošajā čūsku masā, pacēla lielu, melnu kobru un turēja to paceltu. Skatītāji templī par Džona acīmredzamo pārdrošību sāka skaļi murmināt. Vai redzat? Džons sauca. Nav ko baidīties. Šīs čūskas ir nekaitīgas. Jūs visi tiekat krāpti.

Guru nemēģināja apturēt Džonu. Tāpat kā ikviens pazemes templī, viņš ar neslēptu ziņkāri vēroja, kādas būs Džona rīcības sekas. Vienu brīdi milzīgā kobra Džona rokās šķita it kā hipnotizēta. Tā paklausīgi uzlūkoja Džonu ar savām apaļajām, melnajām acīm, ar mēli izošņāja gaisu zēna galvas priekšā. Nākamajā mirklī čūska iešņācās tik skaļi, it kā vārītos pustukša tējkanna. Sekundes ceturtdaļu vēlāk kobra Džonam metās virsū, iekožot vispirms plaukstas locītavā tik dziļi, ka pagrozīja galvu, lai izvilktu indes zobus, un tad tieši krūtīs, mazliet virs sirds. Apkārtējie skaļi noelsās, jo lielas kobras kodums tik tuvu sirdij, īpaši bērnam, vienmēr ir nāvīgs.

Džons nemaz nebija pārsteigts, ka kobra viņam iekoda, vienīgi par to, cik ļoti tas sāpēja. Sajūta bija tāda, it kā dakteris ar smagu roku vienlaikus būtu izdarījis divas sāpīgas injekcijas. Viņš aizskāra krūtis, un uz pirkstiem bija asinis. Čūska viņam vēlreiz iekoda rokā, kas vēl aizvien turēja tās apjomīgo vidukli. Džons iekliedzās un iemeta čūsku atpakaļ tvertnē.

Instinktīvi Džons piespieda roku pie mutes un izsūca kodumu. Tagad viņam nebija nekādu šaubu, ka čūskas ir indīgas. Viņš pat varēja sagaršot indi uz lūpām, kuras jau kļuva nejūtīgas. Vai viņš bija pieļāvis briesmīgu kļūdu? Vai Dibakam bija taisnība? Vai imunitāte no čūsku indes, tāpat kā džina spēks, bija atkarīga no karstuma? Džons nodrebinājās. Pēkšņi viņš juta, ka viņu pārņem stindzinošs aukstums. Aukstums un slikta dūša.

-    Tas sāp, vai ne? guru Masamdžasara iesmējās. Pat bez indes tu noteikti būtu jutis, ka esi sakosts, vai ne?

Džons juta, ka viņa āda pārmaiņus kļūst karsta un auksta, un raizējās, vai nesāks vemt.

-    Esmu dzirdējis, ka boa žņaudzējčūskai ir sāpīgākais kodums no visām čūskām. Bet, kaut arī ārkārtīgi bīstama, boa nav indīga čūska. Atšķirība slēpjas indē. īpaši tādām čūskām kā karaliskā kobra. Pilienu pa pilienam tās inde ir pat mazāk nāvējoša nekā parastai kobrai. Tomēr karaliskā kobra ar katru kodumu ievada septiņus mililitrus indes. Milzīgu apjomu. Ar to pietiek, lai nogalinātu ziloni. Vai četrdesmit divpadsmit gadus vecus puikas. Viņš viegli pasmaidīja un pakratīja galvu, it kā kaut ko apsvērdams. Es tikai mēģinu noteikt tavu vecumu, puika. Bet fakts ir tāds, ka visai tavai elpošanas sistēmai jau vajadzētu strauji sabrukt. Guru pienāca cieši klāt Džonam un, saņēmis viņa roku, pārbaudīja pulsu. Bet tā bija ziņkāre, nevis rūpes. Protams, klīnikā mums ir pretinde un mākslīgais elpinātājs. Tomēr jau tagad varu pateikt, ka tev neko nevajadzēs.

Viņš paskatījās augšup. Sadhaks, kurš bija ielīdis statujā, parādījās aiz muguras Filipai un Dibakam un piespieda viņus kāpt laukā. Citi guru sekotāji palīdzēja abiem tikt lejā.

-    Vai taviem mazajiem draugiem arī ir imunitāte? Un, ja tā, tad kāpēc?

-   Es neesmu imūns! Džons skaļi uzsauca guru sekotājiem. Sīs čūskas ir nekaitīgas. Un viņš ir krāpnieks. Vai dzirdat? Jūsu guru ir krāpnieks!

Guru iecietīgi pasmaidīja. Ja tas tā būtu, viņš teica, tad tu diez vai būtu steidzies lejā, lai glābtu savu tēvu, vai ne? Tas man liek izdarīt secinājumu, ka viņš ir ļoti atšķirīgs no jums. Bet varbūt jūs trīs esat ļoti atšķirīgi no visiem citiem? Vai tā ir? Viņš palaida vaļā Džona plaukstas locītavu, brīdi rūpīgi apskatīja kodumu viņa krūtīs, it kā lai pārbaudītu, vai Džons tiešām ir sakosts, un, redzēdams divas asiņojošas brūcītes, pamāja ar galvu. Izcili. Tiešām izcili. Tev jau vajadzēja būt beigtam, jaunais cilvēk.

Sadhaks, kurš bija piespiedis Filipu un Dibaku nokāpt no statujas, pasniedza guru ādas maisiņu ar Kobru karali. Džons pameta acis uz Filipu, kura vainīgi pamāja.

Guru Masamdžasara turēja maisiņu tā, it kā neuzdrīkstētos iedomāties, kas tas varētu būt. Nē, viņš sacīja. Tas nevar būt. Tā būtu pārāk liela veiksme pat tādam laimes luteklim kā es. Un tomēr tas izskaidrotu visu.

Viņš atvēra ādas maisiņu, izņēma priekšmetu, noplēsa ietinamo un tad ar godbijību aplūkoja bezgala vērtīgo talismanu, ko turēja rokā. No guru pavērtās mutes izlauzās skaļa nopūta. Pēc desmit gadu ilgas meklēšanas, viņš noelsās. Beidzot tas man ir. Un šai brīdī pār viņu nāca apskaidrība. Kāda atjauta. Tas te atradās visu laiku, vai ne? Desmit gadus es domāju, ka tas ir pazudis, bet visu šo laiku bija man pašā degungalā.

Trīs bērni neko neatbildēja, un guru, satvēris Džonu aiz auss, sāpīgi to sagrieza. Tas bija šeit, vai ne?

-   Au! Jā. Laidiet vaļā!

-   Kur tas bija? viņš jautāja, vēl vairāk pagriezdams Džona ausi.

-    Liec puiku mierā! Grounins uzkliedza. Vai arī es tev gāzīšu.

-    Akā. Mēs to atradām akā. Džons neredzēja lielu jēgu šo informāciju slēpt no guru. īpaši tāpēc, ka viņa ausi vēl aizvien kā knaiblēs turēja guru pirksti. Pulkvedis Kilikrenkijs atstāja slepenu vēstījumu uz Ostindijas Kompānijas gleznas, viņš paskaidroja. Glezna atradās feldmaršala Hermaņa Gēringa īpašumā. Mēs atradām gleznu, atšifrējām vēstījumu un ieradāmies šeit to uzmeklēt.

-    Es zinu, ka mums vajadzēja to iznīcināt, Filipa teica.

-    Iznīcināt? Kāpēc, mana mīļā?

-    Tāpēc, ka jūs bijāt gatavs pat nogalināt, lai to iegūtu. Labāku iemeslu nevaru iedomāties.

-    Manuprāt, vari gan, guru Masamdžasara apgalvoja. Par ko tu mani uzskati, bērns? Par idiotu? Es gribēju Kobru karali, lai man būtu vara pār džinu. Pār ļoti vecu džinu, vārdā Rakšasass. Viņš greizi pasmaidīja. Bet tagad, kad man esat jūs, viņš vairs nešķiet tik svarīgs.

-   Mums nav ne jausmas, par ko jūs runājat, Dibaks sacīja.

-    Ak nav? Guru pagrozīja pirkstu Dibakam pie sejas, un džinu zēns nevarēja nepamanīt netīrumus zem viņa nagiem. Es varētu kaut tūlīt sarīkot jums kārtīgu zobu pārbaudi. Bet labāk būtu, ja jūs pateiktu paši. Viņš noliecās pār čūsku tvertni un, saņēmis kādu kobru, turēja to tuvu Grounina sejai. Čūska metās uzbrukumā, bet pēdējā brīdī guru parāva to atpakaļ, tā ka čūskas indes zobi tikai dažu collu attālumā neskāra angļu sulaiņa degunu.

Filipa iekliedzās.

-    Nākamreiz viņam varētu arī nepaveikties, guru Masamdžasara teica, neņemdams vērā kodumu savā rokā. Jūs esat džini, vai ne? viņš jautāja Džonam.

-   Tikai džins būtu varējis pārciest kodumus un izdzīvot, lai visu izstāstītu.

-    Labi, mēs esam džini, Dibaks apliecināja.

-    Visi trīs?

-   Jā, mēs visi trīs. Un tagad lieciet viņu mierā. Viņš ir cilvēks. Ja čūska iekodīs, viņš mirs.

Guru iesmējās un iesvieda čūsku atpakaļ tvertnē.

-   Ak džini, ko? Nu tad sāciet darboties! Pārvērtiet mani par žurku.

-    Kaut es to varētu, Dibaks sacīja. Un tad es jūs izbarotu kādai no šīm čūskām. Tikai tās, iespējams, nobeigtos, jo jūs esat tik netīrs.

-    Piešķiriet man trīs vēlēšanās, un es jūs palaidīšu brīvībā. Viņš iesmējās. Nē, nedomāju vis. Jums nav sava spēka, vai ne? Ne šeit, kur ir pārāk auksts jūsu karstajām džinu asinīm.

Kad Rakšasasa kungs nonāks šeit, Filipa teica,

-   viņš jūs pārvērtīs par smirdošu neģēli, jo esat to pelnījis.

Guru Masamdžasara sasita rokas. Pieņemšana ir beigusies, viņš saviem sekotājiem paziņoja. Tad, paskatījies uz Butotes kungu, viņš piebilda: Nesiet viņus šurp. Ir kas tāds, ko es gribu parādīt mūsu īpašajiem viesiem.

* * *

Viņi pameta apakšzemes templi un caur slīdošām stikla durvīm iegāja tādās kā zinātniskās laboratorijās. Baltās sienas izskatījās kā griesti, un bija jūtama spēcīga ķimikāliju smaka. Seit bija pat aukstāks nekā alas templī, un iekšpusē pie slīdošajām durvīm atradās drēbju pakaramais ar vairākiem dārgiem kažokiem. Guru savu jau bija uzvilcis, bet pārējie tika slepkavām no guru miesassardzes.

Dibaks arī pasniedzās pēc kažoka, taču guru viņu aizkavēja. Nē, viņš teica. Tu man labāk patīc tāds kā pašlaik. Tā sakot, pa pusei sasalis. Viņš norādīja uz Grouninu un iesmējās. Bet viņš var uzvilkt kažoku. Mums nav jābaidās, ja viņš sasils.

Grounins pateicīgi uzvilka vienu no kažokiem, un guru pamāja ar roku uz modernu gaiteni viņiem priekšā.

-   Seit viss tiek uzturēts mazliet zem sasalšanas temperatūras. Šī mākslinieciskā medicīnas iestāde ir ašrama svarīgākā daļa. Un drīz vien jūs sapratīsiet, kāpēc. Viņš izveda tos pa citām slīdošām durvīm, lietojot ciparu pulti, lai tās atslēgtu. Protams, drošība ir ļoti stingra, viņš paskaidroja. Tā tam arī jābūt, ņemot vērā lielo bagātību, kas šeit tiek glabāta. Viņš joprojām turēja rokā Kobru karali no Katmandu un visu laiku jūsmīgi to vicināja. Tikpat lielu bagātību kā šis te. Iespējams, pat lielāku.

Viņi iegāja telpā, kas izskatījās pēc nelielas palātas dārgā slimnīcā. Tajā bija vairākas tukšas gultas un dažādas medicīniskas iekārtas. Viens sanitārs termiskā ietērpā sēdēja pie rakstāmgalda, pārraugot vairākus datorus, bet otrs ar stumjamiem ratiņiem pārvietoja šķidra slāpekļa cilindru.

-   Labi gan, ka mūsu sekotāji ir tik devīgi ar naudu. Guru iesmējās. Mūsu rēķins par šķidro slāpekli un sauso ledu ir milzīgs. To visu atved ar helikopteru reizi nedēļā. Protams, šī nav īpaši ērti sasniedzama vieta. Tā ir cena, ko mēs maksājam par mūsu noslēgtību, ja tā varētu sacīt. Ir vajadzīgi miljoniem rūpiju, lai liktu šai iestādei darboties. Tāpēc jūs nevarat teikt, ka mēs nerūpējamies par mūsu īpašajiem viesiem.

Guru atbīdīja sāņus baltu aizkaru, atsedzot vēl divas gultas, kurās gulēja divi vīrieši. Abiem mugurā bija oranža pidžama, krūtīm un galvai bija pieslēgtas caurules un vadi, lai kontrolētu viņu dzīvības pazīmes, un abi vīrieši, šķiet, bija bezsamaņā, aizmiguši vai komā bērniem to bija grūti noteikt.

Filipa noelsās. Džons sažņaudza dūres ūn sakoda zobus. Dibaks novaidējās.

-   Jūs, protams, viņus pazīstat, guru Masamdžasara teica. Viņš uzsmaidīja Grouninam un norādīja uz vienu no guļošajiem vīriešiem. Manuprāt, jūs, iespējams, esat šā vīrieša kalpotājs. Tad, paskatījies uz bērniem, viņš piebilda: Un divi no jums, kaut gan neesmu gluži pārliecināts, kuri, esat viņa māsasdēls un māsasmeita Džons un Filipa. Man ir aizdomas, ka radniecīgas saites ar pārējiem diviem nav tam bērnam, kurš izvairījās no maniem cilvēkiem Palmspringsā un Benermena salā.

Nimrods un Rakšasasa kungs mierīgi gulēja katrs savā gultā, nemaz nenojaušot, kas ar viņiem notiek. Abi izskatījās mazāki, nekā Grounins un dvīņi pēdējo reizi viņus bija redzējuši. Sarāvušies un tievāki, un it kā vecāki. īpaši Nimrods.

Dziļi iegrimis miegā, dvīņu tēvocis džins refleksīvi norija siekalas. Šis skats vien lika Filipai nodrebēt.

-   Vai viņiem nekas nekaiš? viņa jautāja un notrausa asaru no acu kaktiņa.

-   Jūs, lops tāds, Džons iesaucās. Ko esat viņiem nodarījis?

-    Neraizējieties, guru atbildēja. Viņiem nekas nekaiš, varu to apliecināt. Viņi ir pārāk vērtīgi, lai pieļautu, ka ar viņiem kaut kas var atgadīties. Nimrodam nepieciešama mazāka gādība un novērošana. Viņš ir jaunāks un stiprāks par Rakšasasa kungu, kurš prasa daudz piesardzīgāku apiešanos. Tas arī saprotams, ņemot vērā viņa lielo vecumu. Guru paskatījās uz Rakšasasa kungu un tad atkal uz Kobru karali. Nudien grūti ticēt, ka viņš var būt tik vecs. Ka viņš bija tas, no kura sākās šis mūsu kults.

-   Jūs, riebekli, Grounins norūca.

-   Ļoti raksturīgi britam, Grounina kungs. Manuprāt, tas ir jūsu vārds. Ak, mani neapmuļķoja jūsu ādas krāsa, ser. Tas bija gudri no jūsu bērnu puses izdomāt kļūt par indiešiem. Viņš papurināja galvu. Bet noslēpt cilvēku ar vienu roku ir grūtāk. Manuprāt, jums bija viena roka, kad šeit ieradāties. Ņemot vērā, ka Nimrods ir mans viesis, vienroča pēkšņa ierašanās pat tāda, kas izskatījās pēc indieša, šķita pārāk liela sakritība.

-    Riebeklis, Grounins atkārtoja.

Guru iesmējās. Vai zināt? Es allaž esmu gribējis, lai kāds anglis nosauktu mani par riebekli. Jau kopš biju zēns. Tas liek man justies sevišķi patriotiskam kā īstam indietim. Patiešām, izskatās, ka-visas manas vēlēšanās šodien piepildās. Galu galā man ir Rakšasasa kungs un talismans, kas piešķir man pilnīgu un absolūtu varu pār viņu. Beidzot varu riskēt un viņu atsaldēt. Tomēr es neriskēšu. Vismaz patlaban ne. Ne tagad, kad viss tik radikāli mainījies.

-   Nesaprotu, Filipa bija neizpratnē. Jūs sakāt, ka esat veltījis desmit gadus, lai atrastu talismanu, esat pat izdarījis slepkavību, lai dabūtu to savās rokās. Un tikai tādēļ, lai jums būtu vara pār Rakšasasa kungu. Un tagad jums tas ir vienaldzīgi?

-    Viņš ir vecs. Guru paraustīja plecus. Un vairs ne tik spēcīgs, kāds mēdza būt. Protams, man vajadzētu justies ļoti laimīgam, ka varu izmantot viņu saviem nolūkiem. Taču tagad man ir daudz kas labāks par viņu jūs visi trīs. Negaidīts bonuss. Ironiski, vai ne? Esmu izšķiedis ilgus gadus, nemaz nerunājot par vairākiem miljoniem dolāru, mēģinot sagūstīt dzīvu džinu. Un pēkšņi es dabūju uzreiz piecus. Tas ir tā, it kā gaidot autobusu.

-    Tas bijāt jūs, kas mēģināja nozagt mūsu gudrības zobus, vai ne? Filipa jautāja.

-   Jā. Tie bija mani cilvēki. Vairākus gadus spiegiem esmu licis zagt zobārstniecības kartes, lai atrastu bērnus, kuriem pāragri attīstījušies gudrības zobi. Cerot, ka varētu šos bērnus nolaupīt. Saprotiet, gandrīz jau biju atteicies no cerības jebkad atrast šo talismanu. Un sācis domāt, ka savu laiku un naudu labāk tērēt, mēģinot atrast kāda džina zobus, lai pagatavotu jaunu. Starp citu, kas notika ar maniem cilvēkiem?

Bērni neteica neko, tāpēc guru norādīja uz Grouninu un piebilda: Iesaku jums sadarboties ar mani, bērni. Ja vien negribat, ka atrodu kādu mīluli jūsu draugam. Mīluli kobru, protams.

-  Mūsu māte pārvērta viņus par divām vīna pudelēm, Džons paskaidroja.

-    Vai tiešām? Kaut kas nebijis. Manuprāt, es to atbalstu.

-    Mūsu zobi ir mājās Ņujorkā, Filipa sacīja. Tos aizsargā džinu spēks.

-    Tā tas ir, Džons piebilda. Neviens tos nevar dabūt. Tad ko jūs gribat no mums?

-   Man nav vajadzīgi tavi zobi, džinu zēn, guru teica. Ne tagad, kad jūs esat šeit. Nē, es vēlos ko citu. Es gribu jūsu asinis.

-    Tie abi ir spēcīgāki, pilnīgi pieauguši džini, tāpēc jātur sasaldēti, citādi viņi varētu lietot savu spēku, guru Masamdžasara paskaidroja. Un kas tad būtu? Amulets aizsargā tikai mani un neaizkavētu džina mēģinājumu izkļūt no šejienes. Tāpēc man radās problēmas. Saprotiet, nav iespējams ņemt asinis no sasaldēta džina ķermeņa. To gluži vienkārši nevar izdarīt. Asinis cirkulē pārāk lēni, gluži kā sabiezējis medus. Un tāpēc man bija vajadzīgs Kobru karalis.

Turpretī jaunie džini, tādi kā jūs, bērni, zaudē savu spēku daudz augstākā temperatūrā nekā pieaugušie, piemēram, Nimrods un Rakšasasa kungs. Un tas nozīmē, ka jūsu asinis var ņemt, kamēr esat pie pilnas apziņas. Viņš pasmīnēja. Jūsu uztraukumam nav iemesla. Es negribu tās visas. Tikai dažas pintes šad un tad.

-    Ko jūs ar tām iesāksiet? Filipa pieklājīgi pajautāja.

-     Ļoti labs jautājums, guru atbildēja. Varbūt jums labāk pastāstīt, kā tas viss sākās. Viņš pieveda tos pie trim tukšām gultām. Lūdzu, vispirms ērti iekārtojieties.

Kad bērni nelikās dzirdam, guru piebilda: Tā ir mana prasība, un viņa druknie rokaspuiši sagrāba bērnus un piesprādzēja katru savā gultā. Grouninam tik rupja apiešanās ar bērniem šķita nepiedodama, un viņš mēģināja iejaukties vismaz līdz brīdim, kad viens no sadhakiem pielika revolveri viņam pie vēdera.

-    Ieslēdziet viņu! guru pavēlēja, un Grouninu aizrāva projām.

Guru brīdi vēroja, kā bērni izmisīgi centās atbrīvoties, un tad apsēdās starp Džonu un Filipu, savilcis seju augstprātīgā smaidā. Nav nekādas jēgas mēģināt izglābties, viņš teica, izklaidīgi tīrīdams ausi ar mazā pirkstiņa nagu un tad iesmērēdams dzeltenīgi brūno vasku krūšu spalvās. Jūs jutīsieties daudz labāk, ja mierīgi gulēsiet. Un tā, kur es paliku?

-     Ka esat aplam pašapmierināts, Dibaks sacīja. Pašapmierināts un briesmīgs. Vai zināt, tas ir neticami, ja kāds labprātīgi vēlētos piederēt pie jūsu kulta.

-    Klusē, Dibak, Filipa viņu pārtrauca. Es gribu dzirdēt, ko viņš teiks, jo grasījās mums izstāstīt, kā visa šī padarīšana sākās.

-    Baks, Dibaks caur sakostiem zobiem nomurmināja. Vienkārši Baks, labi?

Tad tā ir taisnība, guru teica. Sieviešu kārtas džines ir gudrākas par saviem vīrišķajiem līdziniekiem. Mani vienmēr interesēja, vai tā patiešām ir.

Nu tad klausieties. Pirms divpadsmit gadiem es biju jauns ārsts Londonā ar plaukstošu praksi Hārlīstrītā. Līdztekus tradicionālajai medicīnai es piedāvāju dažādas papildu un alternatīvas dziedniecības metodes. Piemēram, homeopātiju, dārgakmeņu elektroniku, magnētiskā lauka un virpuļa terapiju. Es biju ļoti veiksmīgs un pelnīju daudz naudas. Viena no šīm alternatīvajām metodēm bija piesaistījusi premjerministra sievas uzmanību. Šī kundze kļuva par manu pacienti, un es par viņas uzticības personu.

Kādā aprīļa rītā viņa man piezvanīja, panikas pārņemta, un lūdza steidzami ierasties Dauningstrītā 10 un izārstēt viņas vīru. Kad ieraudzīju premjerministru, viņš izturējās ārkārtīgi dīvaini un runāja jaunas meitenes balsī. Viņa ārsti stingri turējās pie viedokļa, ka premjerministrs cieš no nervu sabrukuma, jo pārāk cītīgi nodarbojies ar savu pārvēlēšanas kampaņu. Viņi uzstāja, ka premjeru vajag vest uz vietējo trako namu, lai varētu panākt atveseļošanos. Taču, izmeklējis viņu, es nonācu pie secinājuma, ka nabaga cilvēks ir apsēsts. Turklāt viņu apsēdis nevis kāds dēmons vai ļaunais gars, bet džins. Jauns, nerātns džins, varbūt tāds kā jūs. Viņš paraustīja plecus. Līdz šai dienai man nav ne jausmas, kas viņa bija. Vienīgi zinu, ka viņa bija amerikāniete, aptuveni divpadsmit vai trīspadsmit gadus veca. Uzdrošinos piebilst, ka jūsu tēvocis Nimrods, iespējams, bija vērīgāks, jo tieši viņu es paaicināju palīgā. Mēs ar Nimrodu nekad nebijām tikušies. Bet viņš reiz bija mana tēva, faķīra Murugana draugs.

Guru stāstā bija kas tāds, kas Dibakam šķita savādi valdzinošs. Pat neatvairāms. Daudz vairāk nekā Džonam.

-   Vai viņš ir tas cilvēks gleznā? Džons jautāja. Tas, kurš sēž uz kārts ar mugurā sadurtajiem nažiem?

-   Jā. Indiešiem tā ir stipras ticības zīme un pierāda, ka joga spēj pārvarēt ķermeni.

-Jūs ar to gribat teikt, ka viņš tos nažus sadūra pats? Džons pajautāja. Guru pamāja ar galvu. Un es biju iedomājies, ka to izdarīja viņa draugi un ģimene.

Guru tikko jaušami pasmaidīja un ignorēja Džona apvainojumu.

-    Lai kā arī būtu, Nimrods apstiprināja manu diagnozi un piekrita veikt džina izdzīšanu. Godīgi sakot, man bija šaubas, ka jūsu tēvocis var ko līdzēt. Bet viņš tiešām spēja. Nimrods bija meistarīgs, visvarens un iedvesa bijību. Ņemiet vērā, ka tolaik man nebija īsta priekšstata par džinu spēku. Es zināju vienīgi to, ko man bija stāstījis tēvs. Nekad nebiju redzējis neko tādu, ko bija redzējis mans tēvs faķīrs. Kaut ko tik tiešām izcilu un neiedomājamu. No tukša gaisa Nimrods uzbūra matēriju. Gulta pacēlās vairākas pēdas no grīdas. Premjerministra galva pagriezās par trīssimt sešdesmit grādiem. Un beidzot džins no premjerministra tika izdzīts. Kopš tā laika jūsu tēvocis un visa džinu dzimta man iedveš bezgalīgu bijību.

-   Ā, Džons novilka. Tas ir jauki.

-    Turi muti, Džon, Dibaks nomurmināja. Viņš norija emociju kamolu, kas bija sakrājies viņam kaklā, un mēģināja apvaldīt asaras.

-    Pēc tam es izlasīju visas bēdīgi slavenā angļu maga Vergilija Makrībija par džiniem sarakstītās grāmatas.

Vispirms aiz intereses. Bet tad ar nolūku noskaidrot, vai varētu gūt kādu labumu no tā, kas tagad atradās manā īpašumā. Redziet, pirms Nimroda ierašanās Dauningstrītā, es biju veicis premjerministra izmeklēšanu un ievilcis šļircē viņa asiņu paraugu. Kad eksorcisms bija galā un džins no premjerministra ķermeņa izdzīts, mani sāka interesēt, cik daudz premjerministra asiņu paraugā palika no jaunā džina, kas viņu bija apsēdis. Asins grupa bija tā pati, kas man, tāpēc iedomājos izpētīt, kādas būtu sekas, ja es ievadītu savā ķermenī asiņu paraugu, ko paņēmu, kad premjerministru bija apsēdis džins. Guru paraustīja plecus. Tā es arī izdarīju. Un vai varat iedomāties, kas notika? Gluži nekas. Vismaz man tā likās.

Dažas dienas vēlāk man nācās atgriezties Indijā, lai apciemotu māti, kas bija saslimusi. Pēc nedēļas viņa nomira, un man bija jāpalīdz sarūpēt malku viņas bēru sārtam, kas šai pasaules daļā ir stingra paraža. Vācot malku, man vairākas reizes iekoda kobra. Liela kobra. Mēs bijām ļoti tālu no tuvākās slimnīcas, un neviens nedomāja, ka es dzīvošu. Tomēr dīvaini bija tas, ka, par spīti kodumam, es nejutu gluži nekādas sliktas sekas. Vairāki cilvēki no ciemata bija klāt, kad kobra mani sakoda, un, redzot, ka kodums mani neietekmē, viņi no manis sāka baidīties. Iztaujājot vienu no ciema vecākajiem, kāpēc tas tā varētu būt, viņš pateica, ka ļaudis baidoties, vai es neesot džins, jo, kā jūs zināt, džini ir imūni pret visiem čūsku kodumiem. Vismaz man tas nebija noslēpums.

Neuzņēmība pret čūskas indi, kā jūs varat iedomāties, man bija liels atvieglojums. Un stipra valdzinājuma avots. Un, iegādājies pretindes krājumu, ja mana teorija izrādītos nepareiza, devos ceļā, lai atkal tiktu sakosts. Šoreiz mani sakoda klinšu čūska kraita cita Indijas čūska, kuras inde ir sešpadsmit reizes spēcīgāka nekā kobrai. Atkal man nekas nenotika, un es nonācu pie secinājuma, ka manas acīmredzamās imunitātes cēlonis bija džina skarto asiņu pārliešana. Tas izraisīja nākamo jautājumu: kas notiktu, ja es visas savas asinis nomainītu ar džina asinīm? Vai es pats nekļūtu par džinu? Ar iespēju piepildīt vēlēšanās un dzīvot divsimt gadu?

Ķēros pie darba, lai šo ieceri īstenotu, un drīz atklāju veidu, kā savu imunitāti pret čūsku indi apvienot ar to, kas tagad bija kļuvis par manas dzīves mērķi. Biju dzirdējis par vecajiem kobru kultiem un īpaši par Aasth Naag un pazaudēto talismanu, Kobru karali no Katmandu. Sapratu, ka tad, ja es varētu atrast Kobru karali, tas man dotu varu pār Rakšasasa kungu, kurš sakritības pēc bija Nimroda draugs. Pietiekami daudz spēka, lai paņemtu viņa asinis un izmantotu savu asiņu aizstāšanai. Un tā es atdzīvināju šo kultu. Ar vienu atšķirību: tagad mēs esam deviņas, nevis astoņas kobras. Deviņi man vienmēr ir bijis ārkārtīgi labvēlīgs skaitlis. Es piedzimu devītā mēneša devītās dienas devītajā stundā 1959. gadā, Devītajā Gobu ceļā deviņi, Kalkutā. Un svēru precīzi deviņas mārciņas.

Katrs, kas pievienojas kultam, saņem solījumu iegūt mazliet džina asiņu, un, ja varēs iegūt pietiekami daudz asiņu, iespējams, pat izdevību pašam kļūt par džinu.

-    Jūs esat traks, Džons teica.

-    Vienīgi patīkami uzbudināts, mazo džin, guru smiedamies sacīja. Jo tagad mani plāni pavirzījušies uz priekšu daudz straujāk, nekā jebkad būtu varējis cerēt. Man ir ne vien Kobru karalis, Rakšasasa kungs un Nimrods, bet man ir arī trīs veselīgi, jauni džini, no kuriem es iegūšu vismaz sešus litrus džina asiņu nedēļā. īsā laikā tas mani padarītu par džinu. Un, kad kļūšu par džinu, tad būs diezgan vienkārši sagūstīt vēl vairāk džinu un paņemt arī viņu asinis.

Dibaks sāka cīnīties ar siksnām, kas turēja viņu pie slimnīcas gultas, bet tas bija veltīgi. Mēs jums neļausim, viņš sakostiem zobiem nošņācās.

-   Bet jums nav citas izvēles, guru teica. Jūs esat mani gūstekņi. Jūs paliksiet šeit un, kad vien man vajadzēs, ļausiet noslaukt jums asinis kā mazām gotiņām.

-   Vampīrs! Filipa uzsauca. Lūk, kas jūs esat, pretīgais cilvēk!

-    Jā, zināmā mērā tev, protams, ir taisnība, guru atzinās. Bet pārlieku nesatraucieties. Jūs labi baros un aprūpēs. Un džinu ķermeņi ir diezgan izturīgi. Iespējams, pat izturīgāki, nekā jums pašiem šķiet. Atšķirībā no cilvēkiem jūs spējat aizstāt zaudētās asinis dažu dienu laikā. Daudz ātrāk, nekā to jebkad varētu cilvēki.

Guru Masamdžasara piecēlās kājās, uzvilka gumijas cimdus tā bija pirmā reize, kad bērni redzēja, ka viņš pievērš uzmanību personiskai higiēnai, un sāka gatavot asins pārliešanas iekārtu. Nespēdami viņu aizkavēt, Džons un Filipa vēroja, kā viņš atrotīja Dibaka krekla piedurkni, ar tamponu sterilizēja viņa apakšdelma ādu un tad iedūra adatu vēnā. Pēc pāris sekundēm Dibaka asinis viegli pilēja maisiņā blakus viņa gultai.

-   Nu tā, guru sacīja. Tas nemaz nebija tik briesmīgi, vai ne? Tiešām, tas nav nekas liels. Nodot asinis ir tikpat viegli kā nokrist no baļķa.

-   Kaut jūs nokristu no baļķa, Dibaks norūca. Vai, vēl labāk, baļķis uzkristu jums virsū. Liels baļķis ar asu galu.

Nelikdamies zinis, guru pienāca pie Džona gultas un ātri pievienoja tukšu asiņu maisiņu viņa rokai.

-    Jūs esat slims cilvēks, Džons teica. Vai jūs to zināt? Ja es jebkad izkļūšu no šejienes, pārvērtīšu jūs par tualetes podu.

-    Bet tu nekad no šejienes neizkļūsi, guru iebilda. Vismaz daudzus gadus ne. Sienas apkārt šai pazemes iestādei ir piecdesmit pēdu biezas. Te ir pārāk auksts, lai darbotos džinu spēks. Un šeit nav neviena, kas jums palīdzēs, jo tas nozīmē zaudēt iespēju dzīvot divsimt gadu ar džinu spēku. Jūs, džini, tiešām bijāt pirmie dzīves loterijā, vai ne?

-    Ne tā, kā jūs minējāt, Filipa sacīja. Lai vai kā, bet ne šobrīd.

-   Tam ir savs asums, guru teica, ievadīdams adatu viņas rokā. Aizkaitinoši smiedamies, viņš piebilda: Tā nu sagadījies, ka burtiskā nozīmē.

Viņš atkāpās, apbrīnodams savu roku darbu: trīs plastmasas maisiņi lēni pildījās ar dārgajām džinu asinīm. Tad viņš novilka gumijas cimdus, salika kopā plaukstas un paklanījās pret saviem trim jaunajiem gūstekņiem. Esiet laimīgi savās jaunajās mājās, viņš teica. Šī ir miera un atpūtas vieta. Vieta, kur var dzīvot bez piepūles. Un neko nedarīt. Nudien, jūs esat īstenojuši savu sūtību.

17. nodaļa pĒkŠŅĀ APSKAIDRĪBA

Savā kamerā zem guru laboratorijām trīs džinu bērni drebēdami ēda pusdienas. Viņi bija bāli no aukstuma un asins zaudējuma. Džini ir veidoti no uguns, tāpēc nevar dzīvot aukstumā, jo viņiem nepieciešams karstums, lai pietiekami ātri spētu atjaunot asinis. īstenībā bērni lēnām mira, taču nedz viņi, nedz guru Masamdžasara to vēl nespēja aptvert. Par spīti guru solījumiem, ka bērnus labi kops, viņš pārlieku steidzās, ātrāk gribēdams pats kļūt par džinu, tāpēc nepievērsa uzmanību savu vērtīgo gūstekņu veselībai.

-    Atkal bifsteks, Dibaks secināja, kāri locīdams ēdienu iekšā. Vismaz badu mēs necietīsim.

-    Jā, Džons piekrita. Tā nu tas ir.

-    Jūs, idioti! Filipa apsauca viņus, nepieskardamās savam ēdienam. Aptvērusi sevi ar rokām kā ar plecu lakatu, viņa papurināja galvu. Jums, diviem idiotiem, tas nemaz nepielec, vai ne? Viņi dod mums bifšteku ne jau tāpēc, ka viņiem patīkam, bet tālab, ka sarkanajā gaļā ir daudz dzelzs. Dzelzs ir nepieciešama, lai atjaunotu asinsķermenīšus.

-   Bet nav tikai bifsteks vien, Dibaks iebilda. Mums ir ķiploki, sīpoli, brokoļi, sparģeļi, avokado, kokosrieksti…

-    Kā tad. Tie ir ēdieni, kas bagāti ar sēru, Filipa paskaidroja. Džinu asinīm nepieciešams augsts sēra saturs. Labi ēdot, jūs tikai palīdzat guru sasniegt savu mērķi.

-    Ko? Vai tu gribi teikt, ka mums vajadzētu badoties? Dibaks jautāja. Paklau, viņš ņems mūsu asinis tik un tā, tad kāda tur starpība? Tā jau ir nepatīkami nemitīgi justies nosalušam arī bez izsalkuma. Turklāt nejūtos tik nosalis un noguris pēc tam, kad esmu paēdis.

-    Tu jūties noguris tāpēc, ka visu laiku zaudē asinis, Filipa teica. Katrs no mums triju dienu laikā ir atdevis vairāk nekā litru. Un nākamreiz viņam jau būs pietiekami daudz džinu asins, lai pilnīgi aizstātu savas asinis ar mūsējām. Un kas zina, kas notiks pēc tam?

Abi zēni brīdi klusēja. Kā tu domā, Fil? Džons iejautājās. Vai viņš tiešām var pārvērst sevi par džinu? Manuprāt, tur noteikti vajag ko vairāk.

-    Es nezinu, viņa atbildēja. Bet imunitāte pret kobras indi, kas guru izveidojusies pēc pirmās asins pārliešanas, liek domāt, ka viņam kaut kas ir aiz ādas.

-     Esmu pārsteigts, ka neviens laicīgais to nav iedomājies agrāk, Dibaks sacīja. Tas ir tik acīmredzami, ja par to sāk domāt.

-    Manuprāt, tev jāpatur prātā, ka asins pārliešana vismaz veiksmīga asins pārliešana tiek praktizēta tikai nepilnus simts gadus, Filipa atgādināja. Tā ir puse no normāla džina mūža.

-   Starp citu, Dibaks teica, interesanti, cik ilgi viņš domā mūs šeit turēt?

-    Mēs te nebūsim ilgi, Filipa apgalvoja.

-    Kā tu to zini?

-    Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka divām Citurienēm, kuras eņģelis Afriels izveidoja, lai tās ieņemtu manu un Džona vietu, ir lemts pastāvēt vienu eonu.

-    Cik ilgi tas ir? Dibaks jautāja.

-    Viens miljons sekunžu, Džons atbildēja. Jeb 11,57407407407407407407407407407 dienas. Filai ir taisnība. Kad tās beigsies, mamma sapratīs, ka kaut kas nav kārtībā un nāks mūs meklēt.

-   Ceru, ka tā būs, Dibaks sacīja. Tiešām ceru. Bet mana māte jau zina, ka esmu pazudis. Un viņai līdz šim nav veicies ar meklēšanu. Viņš paraustīja plecus. Acīmredzot mēs šobrīd neesam viegli atrodami. It īpaši piecdesmit pēdu biezas klints iekšpusē.

-    Viņa vārdiem ir jēga, Džons atzina. Mammai nebūs viegli sadzīt mums pēdas. Ja vien kaut kā varētu viņai nodot vēsti. Viņš uz brīdi apklusa. Pagaidi! Protams, ir kāda iespēja. Džinu iekšējais pasts. Varbūt mēs varētu piedabūt Nimrodu, lai viņš norij mātei vēsti.

-    Jā, tā nudien ir laba doma, Filipa sacīja.

-    Esmu dzirdējis, ka vēsti ieliek pudelē, Dibaks iebilda, bet tas taču ir smieklīgi. Vai esat aizmirsuši, ka Nimrods ir sasaldēts?

-     Viņš, iespējams, ir sasaldēts, Džons teica. Bet joprojām spēj norīt. Es viņu redzēju.

-    Vai tev ir prātā kas labāks? Filipa jautāja.

-    Nav gan, Dibaks atzina.

-   Labi, tad darīsim tā, Džons sacīja, sākdams rakstīt vēsti. Pat tad, ja tas prasīs sešus mēnešus, tieši tā mums arī jārīkojas jāieliek mammai domātā vēsts Nimroda mutē.

Tas bija labs plāns. Patiešām, labākais, kas viņiem bija pieejams. Un tas noteikti būtu izdevies. Nelaime tā, ka viņu māte vairs nebija Ņujorkā, bet Babilonā vai, pareizāk sakot, slepenajā valstībā Iravotumā, kur mīt Babilonas Zilā džine, un viņas funkcijas un vara tagad bija Leilas Gontas rokās. Un maz ticams, ka viņa būtu glābusi savus bērnus. Jo Gonta kundzes sirds bija jau diezgan nocietinājusies, kā tas raksturīgi visiem džiniem, kas spiesti uzturēties Iravotumā. Attieksme pret visu, kas pienāktu džinu iekšējā pastā, iespējams, būtu pilnīga vienaldzība. Īstenībā Leila Gonta saviem bērniem jau bija zudusi, jo Babilonas Zilā džine un džinu justīcijas augstākā šķīrējtiesnese vairs nedrīkstēja ļauties nekādām emocijām, bet rīkoties tikai atbilstoši loģikai, kas, protams, ir transcendentāla. Loģika ir visstingrākā dāma un vienmēr rūpējas tikai par sevi. Gonta kundzes bērni to vēl nezināja, bet tās brīnišķīgās, valdzinošās, mīlošās sievietes, kas viņus bija izauklējusi un izaudzinājusi, vairs nebija, un vienīgais no vecākiem, Edvards Gonts, nožēlojams un bēdu nomākts bija palicis mājās, nelikdamies ne zinis par savu izskatu un darbu, un, blenzdams tukšumā, tagad apraudāja tās sievietes aiziešanu, kas bija piešķīrusi viņa dzīvei nozīmi un jēgu. Abas Citurienes, Džons-2 un Filipa-2, Gonta kungu mēģināja mierināt, taču viņi neko nevarēja līdzēt, jo tēva sāpes bija kā milzīgs melns limuzīns, ko pat īstie dvīņi būtu spējuši tikai ieskrambāt.

Reizēm neziņa ir svētlaime. Tāpēc labi vien bija, ka nekas par to nebija zināms trim bērniem kamerā zem guru Masamdžasaras sārtā cietokšņa, citādi viņi, iespējams, būtu atmetuši visas cerības.

Protams, nekas nav neiespējams. Ne šajā Visumā. It īpaši tad, ja esi džins. Kā dižs dzejnieks reiz teicis: "Nav nekā tāda, ko nevar izdarīt un ko nevarētu izdarīt." Un: "Nav neviena, ko nevar izglābt un ko nevarētu izglābt."

Dienu pēc tam, kad Džons bija iedomājies izmantot Nimroda džinu iekšējo pastu, lai nosūtītu vēsti savai mātei, bērnus trešo reizi aicināja uz laboratoriju, lai katrs varētu "ziedot" puslitru savu vērtīgo asiņu. Šoreiz laboratorijas dežurants bija Džaganata. Viņam mugurā bija tāds pats termiskais tērps kā otram sanitāram, un Filipa atcerējās Džaganatas teikto, ka pirms ierašanās ašramā viņš bijis slimnieku kopējs. Viss tagad nostājās savās vietās.

Tikmēr Nimrods un Rakšasasa kungs turpināja gulēt sasaldētajā miegā. Bet tieši šoreiz guru Masamdžasara šķita satrauktāks nekā parasti un drīz vien paskaidroja, kāpēc.

-   Šodien jums būs gods apsveikt mani kā līdzvērtīgu džinu, viņš teica. Kad būsim paņēmuši pa puslitram asiņu no katra, esmu nolēmis kopā ar asinīm, ko jau esat "ziedojuši", tās izmantot, lai aizvietotu visas savas asinis.

-   Vienīgā vieta, kur es jūs apsveiktu, Dibaks teica, ir zem kravas mašīnas riteņiem.

-    Šo brīdi esmu gaidījis vairāk nekā desmit gadu, guru atzinās, un nekas nesabojās manu lielo dienu. Arī ne jūs, mani jaunie draugi.

-    Jūs noteikti aptverat, ka tapt par džinu nozīmē daudz vairāk nekā tikai spēku, lai liktu kaut kam notikt, Filipa sacīja, kamēr Džaganata viņai rokā dūra adatu. Filipa juta sirdi salecamies, redzot, ka viņš pamirkšķina.

-    Turpini runāt kādu brīdi ar guru, viņš nomurmināja. Laipni un mierīgi. Bet vērīgi ieklausies, ko tūlīt tev teikšu.

Filipa dzirdēja balsi, taču viņa lūpas nekustējās. Un tad viņa atcerējās, kā Džaganata reiz bija ieminējies par vēderrunāšanas prasmi.

-    Jā, kļūt par džinu nozīmē daudz ko vairāk, nekā varētu domāt, viņa atkal uzrunāja guru. Piemēram, sākumā ir džinu spēka pārbaude.

-     Vai jūs tiešām esat džini? Džaganata meitenei jautāja. Visa tā Aladina padarīšana, trīs vēlēšanos piepildīšana, burvju lampa un pārējais?

Kad Filipa pamāja ar galvu, Džaganata pasmaidīja. Traka lieta, viņš norūca. Labi, mazā, es jums palīdzēšu izbēgt. Arī jūsu tēvam Guptas kungam vai kā nu viņu sauc. Virves trika vīram. Bet ar vienu nosacījumu.

-   Ja tu runā par gudrības zobiem, Filipa, guru sacīja, tad savējos jau esmu licis izraut. Kamēr vēl mācījos medicīnas skolā.

-    Būt džinam ir vairāk nekā tikai tas, Filipa guru teica.

-   Noruna ir tāda, Džaganata čukstēja. Ja es jums, mazie, palīdzēšu no šejienes tikt laukā, gribu pats savas trīs vēlēšanās. Pēc tam kad būsiet mazliet apsiluši. Labi? Trīs vēlēšanās gluži kā Arābu naktīs. Norunāts?

Filipa pamāja ar galvu. Norunāts, viņa apsolīja.

-    Vai tu ko teici, Džaganata? guru viņam jautāja.

-    Es tikai viņai apjautājos, vai adata netraucē, ser, Džaganata atbildēja. Viņš piestiprināja caurulīti pie asiņu maisiņa un devās apkopt Džonu.

-    Piedod, Filipa, guru sacīja. Ko tu teici?

-    Tikai to, ka džina spēks ir jāvirza un jākontrolē, Filipa atbildēja. Tas ir jākoncentrē, lietojot savu spēka vārdu. Kā palielināmais stikls spēj koncentrēt saules enerģiju ļoti mazā punktā papīra lapas vidū, līdz tā aizdegas. Fokusa vārds darbojas tāpat.

-    Tu mani apmācīsi, Filipa, guru Masamdžasara teica. Atgūlies slimnīcas gultā un atrotījis sava koijota ādas kažoka piedurkni, viņš pats piestiprināja savu roku caurulei, gatavojoties asiņu nomaiņai. Jā, tik tiešām, tu būsi mana guru. Tad viņš iesmējās savus kaitinošos smieklus.

-    Es? Filipa jautāja. Man gan tā neliekas.

-   Vai tu drīzāk gribētu, lai tavam tēvocim miegā atgadītos kas slikts? Vai Grounina kungam būtu lidošanas stunda no cietokšņa jumta? Bez lidmašīnas, tā sacīt. Nē, Filipa, tu būsi mana guru ceļā uz apskaidrību. Uz apskaidrību, kļūstot par džinu. Jo spēks ir patiesa apskaidrība, vai ne?

-    Nē, Filipa stingri noteica. Apskaidrība nozīmē zināt, kad nedrīkst lietot džina spēku.

-    To mēs vēl redzēsim, guru atbildēja.

Viņš klusēja, kamēr Džaganata paņēma pusotru litru asins no bērniem un pievienoja tiem trim, kas jau bija sagatavoti pārliešanai guru tuklajā ķermenī.

Filipa vēroja Džaganatu cerībā, ka amerikānis varētu uztvert viņas skatienu un dot kādu norādi, kā viņš nodomājis palīdzēt.

-    Kaut tas jūs noindētu, Džons izgrūda, kad guru asiņu nomaiņas process beidzot sākās.

-    Vai tad tu neesi dzirdējis? guru jautāja. Mēs, džini, esam imūni pret indi.

Džons neko neiebilda. Viņš cerēja, ka reiz pienāks laiks, kad guru saskarsies ar rūgto pieredzi, ka džini nav imūni pret zirnekļa vai skorpiona indi. Vēl vairāk viņš gaidīja iespēju piekļūt tuvu Nimrodam un ielikt uzrakstīto vēsti tēvocim mutē.

-   Tas bija rupji no manas puses, viņš pazemīgi teica.

-    Piedodiet!

-   Jā, lūdzu! Aizmirsti to.

-    Gribēju pajautāt, Džons ierunājās. Es vēlētos uz kādu brīdi redzēt savu tēvoci.

-    Tu viņu vari redzēt no turienes, kur esi, vai ne?

-   Es domāju tik tuvu, lai saņemtu viņa roku, Džons paskaidroja. Man tikai jāzina, vai viņš vēl aizvien ir dzīvs.

-    Turot viņa roku, tu to neuzzināsi, guru sacīja.

-    Nimroda roka ir auksta kā ledus. Vienīgi zīmes uz ekrāna viņam virs galvas rāda, ka viņš vēl ir dzīvs.

-    Lūdzu! Džons teica. Tas man nozīmētu ļoti daudz.

-    Ko tas nozīmē? Vai kāds džinu triks? Guru sāka kasīt sev dibenu.

-    Nē, nekāds triks. Un vispār ko gan es varētu izdarīt? Man taču nav džina spēka.

-   Tomēr tev pieklātos iemācīties labas manieres, jaunais džin. Tu lūdz pakalpojumu tikai pāris mirkļu pēc tam, kad novēlēji, kaut šī pārliešana mani noindētu.

-   Jā, jums taisnība, Džons piekrita. Par to jau es atvainojos. Un atvainojos vēlreiz.

Guru beidza kasīt dibenu un pacēla pirkstu pie nāsīm, lai paostītu to. Labi, es pieņemu tavu atvainošanos. Un tu varēsi paturēt viņa roku kādu brīdi. Tiklīdz pārliešana būs pabeigta un es sajutīšu džina spēku izplūstam pa savām vēnām. Guru smiekli ātri pārvērtās par tarkšķēšanu. Īstenībā man šķiet, ka tas jau notiek. Es jūtos fantastiski. Tāda iekšējā spēka un labklājības sajūta, kādu nekad agrāk neesmu piedzīvojis. Tāds kā siltums un mundruma sajūta, kas izplatās pa visu manu ķermeni. Vai tāda sajūta ir džinam?

-    Droši vien, Džons atbildēja, bet tajā pašā laikā nodomāja, ka tā ir pavisam cita sajūta. Lielākoties vismaz tad, kad viņš nebija sasalis ragā un viņa asinis nezaga traks cilvēks, džina sajūta bija parasta. Normāla. Tāda kā jebkuram, kurš jūtas viņš pats. Vismaz man tā liekas.

Kad pēc vairāk nekā stundas procedūra bija pabeigta un pēdējais džinu asins piliens bija pārliets viņa ļenganajā rokā, guru Masamdžasara piecēlās sēdus, pārlika kājas pāri gultas malai un dziļi ievilka elpu kā cilvēks, kas pamodies pēc ilga un spirdzinoša miega.

-     Esmu izbadējies, viņš teica, neganti kasīdams galvu un plati uzsmaidīdams Džaganatam. Es gribu ko ēdamu. Nē, pagaidi! Man ir sausa mute. Iedod man ūdeni!

-    Kā jūs jūtaties, ser? Džaganata jautāja, pasniegdams guru lielu ūdens glāzi.

-    Tik labi kā vēl nekad. Kā miljons dolāru.

-   Jā, Dibaks nomurmināja. Zaļš un saņurcīts. Mēs to varam iztēloties.

Ignorējot Dibaku, guru piebilda: Bet citādāk. Stipri citādāk. Viņš paberzēja spalvainās krūtis un vēderu. Man iekšā. It kā kaut kas būtu ieslēgts man galvā. Tāds, kas iepriekš bija izslēgts.

Viņš iztukšoja ūdens glāzi un, kad bija beidzis dzert, ļāva Džaganatam ielikt termometru sev zem mēles un tad ar stetoskopu izklaušināja savu sirdi. Guru pasniedza tukšo ūdens glāzi otram sanitāram un, joprojām turēdams termometru mutē, palūdza vēl vienu.

-    Nezinu, kāpēc jūtos tik izslāpis, bet tā nu tas ir. Guru pagaidīja, līdz Džaganata bija izņēmis termometru viņam no mutes, un tad lieliem malkiem izdzēra otro ūdens glāzi, nemaz neraizēdamies, ka mazliet izlēja ūdeni, kas nopilēja no viņa garās, kuplās bārdas. Vai zināt, pēc tam, kad cilvēki Anglijā nodod asinis, viņiem tiek atlīdzināts ar tasi tējas. Viņš iesmējās. Ar tasi tējas! Cik dīvaini viņi ir! Taču dīvaini ir tas, ka tieši to es pašlaik visvairāk gribētu. Labu, stipru dārdžīlingas tējas tasi. Viņš pamāja ar galvu otrajam sanitāram, kas aizgāja, lai to pagādātu.

-   Jūsu temperatūra ir visai augsta, Džaganata paziņoja. 41,1 grāds.

-   Vai tiešām? Džaganata paskatījās uz termometru un tad pameta acis uz bērniem. Cilvēkam tā diez vai ir normāla. Bet džinam?

Bērni, kas labi zināja, ka 41,1 grāds ir džina normālā temperatūra, kādu brīdi klusēja, jo viņi pieļāva iespēju, ka guru tagad ir pilntiesīgs džins. Filipa bija pirmā, kas atbildēja. Nē, tas neliekas pareizi.

-    Izmēri viņai temperatūru, guru Džaganatam pavēlēja. Lai pārliecinātos, ka viņa nemelo.

Džaganata piegāja pie Filipas ar termometru.

-    Es to nelikšu mutē, viņa teica, ja vien tu to nenotīrīsi.

-   Piedod, Džaganata sacīja un, sadabūjis citu termometru, palika to Filipai zem mēles. 36,5 grādi, viņš pēc brīža paziņoja. Normāla.

Gluži normāla laicīgam, bet džinam tā bija pārāk zema. Filipa nejutās īsti vesela. Viņa to zināja, tāpat arī zēni, taču nebilda ne vārda, cerēdami radīt sajukumu guru plānos.

-    Jūsu temperatūrai vajadzētu būt zemākai, Džaganata guru Masamdžasaram teica. īpaši, ņemot vērā faktu, ka šeit ir tik auksts.

-   Var jau būt, bet es jūtos lieliski. Viņš nometa no pleciem savu kažoku. Vai esat pārliecināts, ka temperatūra joprojām šeit ir ledaini auksta? Es negribētu, ka kāds no mūsu viesiem, sajuties pietiekami silti, izspēlētu ar mums kādu joku.

Atgriezās otrais sanitārs ar guru tēju. Viņš paņēma tēju un tad pamāja uz smalku temperatūras mērinstrumentu pie laboratorijas sienas. Lūdzu, pārbaudi temperatūru!

Sanitārs ātri apskatīja mērinstrumentu, pat pieklaudzināja tam un paraustīja plecus. Temperatūra ir normas robežās, Jūsu Svētība.

-     Ko tas nozīmē? Guru izklausījās aizkaitināts.

-    Temperatūra šeit mākslīgi tiek uzturēta zema. Tur nav nekā normāla.

-     Esiet mierīgs, Jūsu Svētība, Džaganata teica.

-    Temperatūra šeit patiešām ir zem nulles. Viss kārtībā, ser.

-   Tas ir diskutējams jautājums, guru noteica. Labāk pārbaudi mērinstrumentu. Pārliecinies, vai tas darbojas pienācīgi. Viņš uztrausās kājās, izstaipījās un piegāja pie Filipas gultas. Nu tad labi, guru Filipa. Ar ko sāksim?

-   Te ir pārāk auksts, Filipa atbildēja. Mums jāiziet laukā saulē. Džini ir mazliet līdzīgi ķirzakām. Lai tiem būtu spēks, vajadzīgs karstums.

Guru iespurdzās. Tu domā, ka esmu stulbs? Tajā brīdī, kad tu sasilsi, es būšu grauzdiņš. Nē, nē, mēs to darīsim tieši šeit. Tu man dosi dažus noderīgus padomus par džina spēka lietošanu, un tad es iziešu ārā un pārbaudīšu tos praksē. Kaut gan, godīgi sakot, nedomāju, ka tas būs nepieciešams. Es nemaz nejūtu vēsumu. Gluži otrādi. Jūsu jaunās asinis patiesi dzirkstī. Kā šampanieša pudele, ko kāds sakratījis. Esmu spara pilns un jūtos brīnišķīgi.

-    Labi, Filipa piekrita. Tad jums būs jāizdomā fokusa vārds. Vārds, kuru jūs lietosiet saistībā ar savu džina spēku.

-    Es saprotu. Kā mantra. Vai burvju vārds.

-   Nē, tas nav tik vienkārši. Džini ir veidoti no uguns. Jums šis vārds jālieto, lai koncentrētu savu spēku. Kā palielināmais stikls, kas koncentrē saules karstumu uz papīra lapas. Taču jums skaņa ir iekšienē. Visām jūsu domām un gribai jābūt savāktai vienkopus.

-    Jā, jā, jā! guru atcirta. To visu es saprotu. Tu runā par ko tādu, ar ko esmu jau iepazinies transcendentālajā meditācijā.

-   Un tam nudien vajadzētu būt garam vārdam, Filipa neatlaidās. Lai jūs to nevarētu izrunāt nejauši. Piemēram, kad guļat. Vai aizmirst to.

Guru kādu brīdi domāja. Vārds. Tāds kā kods. Es sapratu. Jā. Viņš atkal apklusa. Labi. Man tāds ir. Ko tagad?

Filipa neveikli sagrozījās savā gultā. Siksnas viņai neļāva brīvi kustēties. Man vieglāk būtu redzēt, ko jūs darāt, un palīdzēt, ja siksnas nebūtu tik cieši savilktas.

-    Pēc mirkļa, guru atteica. Varbūt.

-    Vispirms jums vajadzētu likt kaut kam pazust, Filipa nopūtās. Vai vismaz to samazināt.

-   Tējas tasi, guru ierosināja un atstāja savu tasi un apakštasīti uz viņas naktsgaldiņa.

-    Jā, ja vēlaties. Tikai, lūdzu, nolieciet to tālāk no manas galvas. Sākumā džina spēks reizēm var būt neparedzams. Pat eksplozīvs.

Guru pārlika tasi un apakštasīti uz ratiņiem un vērīgi skatījās uz to.

-     Iedomājieties, kā tases un apakštasītes attēls ir piesaistīts realitātei, Filipa sacīja, tikai citējot to, ko Nimrods bija teicis viņai un Džonam, kad viņi pirmoreiz bija sākuši lietot džina spēku. Kad būsiet apjautis, ka loģika pieļauj jebkuru iespēju, izrunājiet savu fokusa vārdu. Uz to jums ir jākoncentrējas.

-    Tā, guru teica, ja es gribu, lai tā pazūd, man tikai jāatceras, cik būtu labi, ja tā pazustu. Un tad jāpasaka mans vārds. Vai tā?

-    Tas, kas ir iedomājams, ir arī iespējams,Filipa sacīja.

Guru pasmaidīja. Tu sāc izklausīties pēc manis, viņš teica.

-    Jā, Dibaks piekrita. Stulbi.

-    Netraucē man koncentrēties, guru iebilda. Vai arī likšu tevi sasaldēt kā tos abus tavus draugus.

Viņš norādīja uz Nimrodu un Rakšasasa kungu, kuri joprojām gulēja kā līķi kādā senā mauzolejā. Ap viņiem virpuļoja auksta migla, un gandrīz šķita, ka viņi ir transubstanciējušies no kādas lampas vai pudeles.

Saraucis pieri dziļās grumbās, guru gandrīz minūti cieši koncentrējās uz tasi un apakštasīti, pirms izrunāja savu vārdu. Bērniem tas izklausījās kā

FENIMORVASKPLAMPERTON. (Varbūt ir kāds reāls vārds, kas izklausās kā FENIMORVASKPLAMPERTON, taču nav atrodams nedz Oksfordas angļu valodas vārdnīcā, nedz arī Oksfordas indiešu vārdnīcā.) Visiem par pārsteigumu, varbūt izņemot bērnus, tase un apakštasīte sašķīda vairākos gabalos.

Guru aiz prieka iesmējās un, šķiet, nemaz neievēroja to, ka, koncentrējot gribu uz tasi un apakštasīti, viņa seja aiz piepūles bija kļuvusi koši sarkana, nemaz nerunājot par to, ka tēja bija izšļakstījusies pa visu grīdu. Viņš stipri svīda un izskatījās tā, it kā būtu skrējis maratonu.

-   Vai tu redzēji? viņš uzsauca Džaganatam, kas vēl aizvien izskatījās pārsteigts. Vai redzēji? Es to sašķaidīju ar savu spēku.

-   Pirmajai reizei tas bija labs sasniegums, Filipa atzina. Jūs paātrinājāt tases un apakštasītes molekulāro struktūru. Tas bija acīmredzams. Tikai, manuprāt, ja gribat likt kaut kam pazust, jums galvā jāpanāk skaidrāka doma, ka tas neeksistē.

-   Tpū! Tas, šķiet, būs smags darbs. Guru noslaucīja pieri.

-    Sākumā noteikti, Filipa piekrita. Gluži tāpat kā fiziskā sagatavotība. Jūs trenējat to savu smadzeņu daļu, kur ir fokusēts džina spēks. Mēs, džini, to saucam par Nešamā. Tas ir džina spēka avots. Smalkā uguns, kas deg kā liesma eļļas lampā. Filipa papurināja galvu. Bet es nezinu, vai jums ir Nešamā vai nav. Jūs neesat tāds kā mēs.

-     Tu gribi teikt, ka neesmu tik labs kā jūs pārējie, guru iesaucās. Es tev parādīšu smalku uguni, jaunkundze. Viņš pamāja uz savu kažoku, kas tagad mētājās uz laboratorijas grīdas. Tikai nenovērs acis no tā.

Guru nolieca galvu uz kažoka pusi, kas bija gatavots no koijota ādas, un nikni skatījās uz to, plaši iepletis acis un saraucis pieri grumbās kā uzartu lauku. Manāmi drebēdams un skaļi elpodams caur nāsīm, viņš izskatījās kā vērsis, kas tūlīt metīsies virsū matadora apmetnim. Sviedri pilēja viņam no deguna, ausu ļipiņām un bārdas, un karstuma dūmaka apņēma viņu kā mirāža, kas virmo virs tuksneša.

Šoreiz kaut kas pazudīs jūsu acu priekšā, viņš nočukstēja. Pagaidiet vien, un jūs redzēsiet.

Guru izskats bija briesmīgs. Pagāja gandrīz minūte, un Filipai likās, ka viņš bija tik cieši apņēmies likt kaut kam pazust, ka galīgi neievēroja, kas ap viņu notiek. Viņa uzmeta acis Džaganatam un uztvēra viņa skatienu. Abiem bija skaidrs: ja viņš patiešām vēlas palīdzēt, tad tagad ir īstais brīdis.

Varbūt viņš tiem būtu palīdzējis, bet tieši tobrīd guru kažoks pavirzījās dažas collas tuvāk Džaganatas kājām. Tā ir ļoti iespaidīga telekinēzes demonstrācija, viņš vēsi piezīmēja. Vai kā nu to sauc, kad kažoks tiek kustināts tikai ar prāta palīdzību.

Viņš instinktīvi atkāpās, jo kažoks sakustējās atkal, bet tagad tas sāka arī rūkt. Džaganata nervozi pasmaidīja un virzījās uz laboratorijas durvīm. Tikmēr kažoks pieņēma sunim vai koijotam līdzīgu izskatu. Šoreiz piesardzība bija vietā, jo brīdi vēlāk liels un ļoti aizkaitināts koijots, skaļi riedams un nikni šņakstinādams zobus, metās virsū Džaganatam. Amerikānis ņēma kājas pār pleciem, tāpat arī otrs sanitārs, un, par lielu atvieglojumu bērniem, kas palika piesaistīti pie gultas, koijots metās viņus vajāt.

Pa to laiku guru Masamdžasaras seja bija kļuvusi tumši sarkana, pamazām metās violeta, tad pelēka un beidzot melna. Bet ļaunākais vēl tikai sekoja. No viņa ausīm, nāsīm un pat netīro nagu apakšas sāka plūst dūmi. Nākamajā brīdī guru atvēra muti, izgrūda asinis stindzinošu rēcienu, izpūta lielu dūmu mākoni un ar kāju apgāza ratiņus, uz kuriem atradās Kobru karalis un ūdens krūka, kas, iespējams, būtu varējusi viņu atvēsināt un izglābt. Tad viņš aizstreipuļoja līdz laboratorijas tālākajam galam un iekrita krēslā starp Nimrodu un Rakšasasa kungu. Tur viņš palika sēžam, ķermenim konvulsīvi raustoties, un dūmi izplūda no viņa lielās pēcpuses.

-    Viņš ir sajucis prātā, Dibaks iekliedzās, grozīdamies zem siksnām, lai labāk saskatītu guru, kuram sākās spazmas.

-    Es gan tā nedomāju, Džons iebilda. Kamēr viņš vēl runāja, guru ķermeni apņēma blāva, zila liesma, un viņš sāka degt kā ļoti lielas sveces dakts.

-   Tas izskatās kā spontānās sadegšanas gadījums. Es par to lasīju žurnālā. Reizēm cilvēki aizdegas bez kāda īpaša iemesla.

Nepatīkama deguma smaka pildīja gaisu, un pagāja labs brīdis, iekams bērni aptvēra, ka neciešamais smārds nāk no guru kuplās, netīrās bārdas, ko bija apņēmušas liesmas. Un, kamēr viņi ar baiļpilnu valdzinājumu to vēroja, liela, mazliet apdegusi mēslu muša skaļi izdīca no degošās bārdas, it kā negribīgi pametot vietu, kur tā daudzus gadus bija dzīvojusi ērtā netīrībā.

-   Tur nebija nekā spontāna, Filipa sacīja. Manuprāt, viņš nupat atklāja, ka džini ir veidoti no uguns. Turklāt gaužām nepatīkamā veidā. Vai nu tas, vai arī viņš pārāk koncentrējās uz Nešamā ideju. Uz uguni, kas deg mums iekšā.

-    Lai vai kā, viņš ir izcepies grauzdiņš, Dibaks sacīja.

Guru Masamdžasara nekustējās un vairs neizdvesa ne skaņas, izņemot sprakšķošus un sprēgājošus trokšņus, līdzīgus tiem, kad karsti tauki deg uz pannas, tāpēc bērni drīz vien pārliecinājās, ka Dibakam ir taisnība guru bija miris.

Džons sasprindzināja elkoņus un plecus, taču ādas siksnas neļāva piecelties. Ko mēs tagad darīsim? viņš jautāja.

-    Es ceru, ka Džaganata atgriezīsies un mūs atbrīvos, Filipa teica.

Vairākas minūtes viņi skaļi sauca pēc palīdzības.

Veltīgi.

Zilā liesma, kas ietvēra guru ķermeni, saplūda dzeltenā punktā dažas collas virs viņa galvas. Tas likās savādi, bet guru seja, kas joprojām bija skaidri saskatāma caur liesmām, izskatījās tā, it kā viņš beidzot būtu ieguvis apskaidrību. Un savā ziņā tā tas arī bija.

-    Laikam mums nāksies šeit kādu laiku pagulēt un noskatīties. Dibaks ļauni iesmējās, pamanījis, ka Filipa bija novērsusies no nepatīkamā skata, kas rēgojās viņu acu priekšā. Un, nekad nekautrēdamies izteikt netaktisku piezīmi, viņš piebilda: Varu teikt tikai vienu viņš deg labi.

18. nodaļa bĒgŠana no ieslodzĪjuma

Vairākas stundas guru Masamdžasaras ķermenis palika nekustīgs krēslā starp Nimrodu un Rakšasasa kungu, lēni degot ar skaidru, zilu liesmu. Nespējot atraisīt siksnas, kas turēja viņus piesaistītus pie gultas, trim bērniem neatlika nekas cits, kā vien vērot un gaidīt Džaganatu vai kādu no citiem sanitāriem, kad tie atgriezīsies un viņus atbrīvos. Bet, laikam ejot, kļuva skaidrs, ka, koijotam esot brīvībā, bērni varēja dzirdēt, kā tas tālumā kaut kur gaudo, bija maz izredžu, ka kāds būs tik drosmīgs, lai atkal ienāktu laboratorijā. Sī apjausma būtu novedusi bērnus dziļā depresijā, ja vien viņi nepamanītu, ka karstums no guru spontānās degšanas ļāva Nimroda un Rakšasasa kunga sasaldētajiem ķermeņiem atkust.

Zem viņu gultām sāka krāties lielas ūdens peļķes, un drīz vien visa laboratorijas grīda bija slapja. Aptverdami, ka atsaldētais Nimrods vai Rakšasasa kungs drīz varētu nākt pie samaņas, bērni sāka kliegt cerībā, ka troksnis viņus pamodinās, it kā nepietiktu ar to, ka abi gulēja blakus degošam līķim. Un pamazām abi džini sāka elpot biežāk, līdz beidzot Nimrods dziļi, dziļi ievilka elpu, skaļi novaidējās, vairākas reizes pakustināja žokļus, nožāvājās un atvēra acis.

-    Nimrod! Džons iesaucās, jo atradās vistuvāk savam tēvocim. Jūs esat pamodies. Paldies Dievam!

Nimrods vēlreiz nožāvājās, pamirkšķināja aizmiglotās acis un tad lēni pieslējās sēdus, satvēris galvu, it kā viņu mocītu briesmīga migrēna. Iesprostojiet mani pudelē, bet es jūtos šausmīgi, viņš teica. It kā es būtu gulējis simt gadus. Kur gan, Zālamana vārdā, es esmu? Un…

Ieraudzījis blakus degošo vīrieti, Nimrods ātri izvēlās no gultas. Kas ar viņu notiek?

-   Par to tagad neraizējieties, Džons mierināja. Noņemiet šīs siksnas. Mēs esam piesaistīti jau stundām ilgi.

-    Jā, jā, protams, Nimrods sacīja, uzmanīgi apiedams guru degošo ķermeni. Piedod man, Džon, bet es nepazinu tevi un tavu māsu arī ne. Tāpat Dibaku. Vai tas ir Dibaks? Jā, Dibaks. Jūs visi esat mainījuši krāsu, kopš pēdējo reizi jūs redzēju. Es jūs noturēju par Indijas pilsoņiem.

Džons pagrozīja galvu indiešiem ļoti raksturīgā veidā un atbildēja hindi valodā. Ja jūs domājat indiešus, viņš teica, mēs šobrīd tiešām tādi esam. Un, kamēr Nimrods noņēmās ar bērnu atsaitēšanu, tie viņam izklāstīja visu līdz pat brīdim, kad guru Masamdžasara bija aizdedzies.

-    Dumjais nelga, Nimrods sacīja. Es būtu varējis pateikt, kas notiks. Ja vien viņam būtu ienācis prātā pajautāt. Nimrods aizgāja tuvāk apskatīt Rakšasasa kungu, kurš, būdams daudz vecāks, vēl nebija atguvis samaņu. Tā nav pirmā reize, kad kas tāds notiek, viņš turpināja. Laicīgie jau agrāk ir mēģinājuši injicēt sev džinu asinis. 1654. gadā bija kāds poļu bruņinieks, vārdā Polons Vorstijs. Un 1731. gadā grāfiene Sezīna. Abi divi, protams, aizdegās. Šie gadījumi lika domāt par spontānu sadegšanu. Bet tās ir pilnīgas muļķības. Neviens neaizdegas bez pamatota iemesla. Viņi aizdegās tāpēc, ka eksistēja kombinācija starp džinu asinīm un baktēriju daudzumu, kas atrodas uz cilvēku ķermeņa. Saprotiet, kad baktērijas vairojas, tās rada karstumu. Lielu karstumu. Un fakts ir tāds, ka laicīgiem uz ķermeņa ir daudz vairāk baktēriju nekā mums. īpaši pirms divsimt gadiem, kad cilvēki mazgājās retāk nekā tagad. Baktērijas padarīja cilvēku ādu ārkārtīgi viegli uzliesmojošu. Džinu asinis darbojas kā sērkociņš un gluži vienkārši to aizdedzina.

-    Baktērijas, ja? Filipa pārjautāja. Tas droši vien bija īpaši vietā attiecībā uz guru. Viņa pēdas un pirkstu nagi bija netīri. Dievs vien zina, cik daudz baktēriju slēpās uz viņa ādas.

-   Neaizmirstiet viņa bārdu, Džons piebilda. Viņa bārda izskatījās pēc vecas putna ligzdas.

-    Tā nu tas ir, Nimrods nomurmināja. Ieraudzījis kaut ko mirdzošu uz grīdas zem gultas, kurā gulēja Rakšasasa kungs, Nimrods stīvi noliecās, lai to paceltu. Tas bija Kobru karalis, kas tur bija nokritis, kad guru Masamdžasara apgāza ratiņus.

Filipa raižpilni uzlika roku Rakšasasa kungam uz pleca. Vai ar viņu viss būs kārtībā, tēvoci Nimrod? viņa jautāja, uztraukusies, ka draugs ar turbānu galvā tik lēni atgūstas.

-   Rakšasasa kungs ir vecs. Ļoti vecs. Tikt sasaldētam viņa vecumā ir ārkārtīgi nepatīkami. Bet es domāju, ka šis varbūt palīdzēs. Nimrods kādu brīdi uzmanīgi turēja Kobru karali, tad pacēla Rakšasasa kunga ļengano roku un apvija kaulainos pirkstus ap vērtīgo talismanu.

-    Atkalapvienošanās ar viņa paša gudrības zobiem noteikti paātrinās viņa atlabšanu.

Kamēr Nimrods vēl runāja, Rakšasasa kungs atvēra acis. Protams, neviens nevar paļauties pats uz savām acīm, ja viņa iztēle nav fokusēta, viņš teica, cieši skatīdamies uz trim bērniem, kas raižpilni bija sapulcējušies ap viņa gultu. Bet man šķiet, ka jūs trīs balbachhe[4] esat ļoti līdzīgi dažiem amerikāņu bērniem, ko es pazīstu.

-    Tie esam mēs, Rakšasasa kungs, Filipa sacīja.

-    Filipa un Džons. Un Dibaks.

-   Tu gribi teikt, ka jūs neesat bhikhari[5]? Jo man nav naudas, ko jums iedot.

-   Nē. Mēs kļuvām par indiešiem, lai saplūstu ar vietējiem.

-    Tas bija gudri no jūsu puses, Rakšasasa kungs uzslavēja. Skaidrs, pat tīģeris noiet no savas takas tā, lai netiktu pamanīts. Viņš paskatījās sāņus uz guru Masamdžasaru. Skumji, bet es nevaru iedomāties, kur iederētos šis tips.

-   Varbūt vienīgi meža ugunsgrēkā vai uz cepamrestēm, Dibaks teica.

-   Ko es turu rokā? Rakšasasa kungs piecēlās sēdus un, ieraudzījis Kobru karali, gari nopūtās un notrausa asaru. Taisnība vien ir tam, ko runā. Dienas pēdējā zivs, ko tu noķer, garšo tikpat svaigi kā pirmā.

-    Lai arī ko tas nozīmē, Dibaks nomurmināja.

-    Pēc visiem šiem gadiem beidzot esmu to dabūjis. Rakšasasa kungs papurināja galvu un uzsmaidīja Dibakam. Vairs necerēju, ka tā notiks. Un sajūta ir brīnišķīga.

-   Par to jūs varat pateikties bērniem, Nimrods piebilda. Bet tikai pēc tam, kad mums būs izdevies tikt laukā no šejienes. Viņa acis pievērsās lielai plaisai, kas bija pavērusies griestos apkvēpušā apdeguma plankuma vidū tieši virs guru svilstošā ķermeņa. Kam, manuprāt, vajadzētu notikt drīzāk agrāk nekā vēlāk. Man nepatīk, kā izskatās tie griesti.

-    Pagaidiet, Džons iebilda. Bez Grounina kunga mēs nevaram doties projām. Tie viņu ir ieslēguši kaut kur te lejā.

-    Grounins? Nimrods jautāja. Ko viņš te dara? Viņš nevar ciest Indiju.

-    Uzrauga mūs, Dibaks sausi sacīja.

Nimrods pasmaidīja un tad izrunāja savu fokusa vārdu "QWERTYUIOP!" Bet nekas nenotika. Nav nekādas jēgas, viņš atzina. Es vēl joprojām esmu pa pusei sasalis. Mums būs jāmeklē viņš tā, kā to dara laicīgie. Rakšasasa kungs? Vai jūs varat paiet?

-    Jā. Rakšasass stīvi piecēlās no gultas. Bet vecums ir ļoti augsta cena, kas jāmaksā par gudrību un zināšanām, viņš piebilda, nostādamies uz kājām. Dvīņi palīdzēja viņu balstīt. Kauliem mugurā krakšķot, viņš iztaisnojās un piebilda: Protams, tieši šādās reizēs es vēlos, kaut būtu nomiris jauns. Džon, Filipa. Ļaujiet man kādu laiku uzlikt rokas jums uz pleciem. Pa solim vēl aizvien labi tieku uz priekšu, tur nav nekāda misēkļa.

Tiklīdz abi vecākie džini atkal bija pārģērbušies savās drēbēs, viņi piegāja pie laboratorijas bīdāmajām stikla durvīm, pat neatskatīdamies, kad guru līķis beidzot novēlās uz grīdas un kopā ar krēslu turpināja degt.

Tikmēr kļuva skaidrs, ka Nimroda raizes par uguni bija vietā: karstums no degošā guru bija ne vien atkausējis viņa un Rakšasasa kunga ķermeni, bet arī aizdedzinājis tās istabas grīdu, kas atradās tieši virs laboratorijas, un tagad visa pazemes telpa bija pildīta ar smacējošiem dūmiem.

-    Kā mēs Grouninu atradīsim? Dibaks jautāja.

-    Vienkārši, Nimrods atbildēja un, cik skaļi vien spēja, izkliedza sulaiņa vārdu.

Bērni korī pievienojās un tad, Nimroda apklusināti, sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu atbildi. Dibaks, kuram bija visasākā dzirde, norādīja pa gaiteni uz priekšu.

-    Uz to pusi, viņš stingri paziņoja. Esmu pārliecināts, ka tur lejā kaut ko dzirdēju.

Nimrods no laboratorijas paķēra skābekļa masku un mazu gaisa cilindru un devās pakaļ Dibakam, jo viņam bija skaidrs, ka Grouninam atšķirībā no pieciem džiniem varētu būt grūti elpot.

-    Šeit, Dibaks sacīja, pagriezdams atslēgu durvīs, kas nepārprotami veda uz veļas mazgātavu.

Sulainis izstreipuļoja laukā klepodams un elsdams. Paldies debesīm par to, viņš teica. Klausieties, paldies debesīm. Kādu brīdi likās, ka mani izžāvēs. Vismaz iznāktu kaut kas kūpināts. Viņš atkal sāka klepot un nerimās, līdz Nimrods nebija palīdzējis viņam piesaitēt skābekļa masku sejai. Ser, viņš sacīja, pārsteigts ieraugot Nimrodu un tad Rakšasasa kungu. Un Rakšasasa kungs. Kas jums notika?

-   Guru nolaupīja Rakšasasa kungu un mani no mūsu viesnīcas Kalkutā, Nimrods stāstīja. Ja nebūtu jūs un bērnu, mēs šeit paliktu ļoti ilgi.

-     Kur viņš ir? Grounins jautāja. Tas trakais guru.

-     Baidos, ka viņš deg, Nimrods atbildēja. Mēs visi drīz degsim, ja vien neatradīsim ceļu laukā no šejienes.

Grounins pasita skābekļa cilindru savas jaunās rokas padusē un norādīja atpakaļ pa gaiteni. Manuprāt, izeja ir tur. Es dzirdēju, kā pirms stundas daudzi cilvēki aizskrēja uz to pusi.

-   Grounin, Nimrods ierunājās. Nevar nepamanīt, ka tev ir divas rokas.

-    Jā, protams, defendit numerus, Grounins sacīja, pamirkšķinādams bērniem. Drošība skaitā, ja?

Viņi ātri gāja vismaz tik, cik Rakšasasa kungs spēja paiet, atpakaļ pa dūmu pilno gaiteni un vairākām durvīm, līdz nonāca pie lifta. Atšķirībā no tā, kuru grieza ēzelis ašrama ārpusē, šis bija elektriskais, bet šķita, ka nedarbojas. Vairākas reizes Dibaks nospieda pogu, lai izsauktu lifta kabīni, bet nekas nenotika, un, atkāpdamies, lai izpētītu stāvu rādītāju, viņš dūmos pār kaut ko pakrita. Tas bija kas spalvains un gulēja uz grīdas kā izrādījās, koijots, kuru bija apdullinājuši dūmi. Dibaks to pacēla un šūpoja rokās.

-    Mēs to nevaram pamest nomirstam, viņš paskaidroja. Koijots, šķietami pazinis draugu, mazliet atdzīvojās, un, tā kā niknums tagad tam bija zudis, dzīvnieks pateicībā nolaizīja džinu zēna seju.

-   Ja vien varēsim dabūt vaļā šīs lifta durvis… Nimrods nomurmināja. Viņš nepabeidza teikumu, bet visiem tāpat bija skaidrs. Pat džini nevarēja bezgalīgi ilgi elpot dūmus. Turklāt pēc kāda brīža skābeklis Grounina cilindrā izbeigsies. QWERTYUIOP! Nimrods skaļi un ar lielāku uzstājību teica.

Atkal nekas nenotika. Nimrods jautājoši pameta acis uz Rakšasasa kungu, bet vecais džins papurināja galvu, lai apliecinātu to, ko Nimrods jau instinktīvi juta: arī viņš vēl aizvien bija bez tiem spēkiem, kas viņam piemita.

-    Džon? Filipa? Dibak? viņš jautāja. Vai kādam no jums vēl ir džina spēks?

Visi trīs bērni papurināja galvu. Lai arī gaitenis bija dūmu pilns, šeit joprojām bija ļoti auksti.

-    Liels gan no jums visiem labums, Grounins norūca un iedeva Nimrodam skābekļa cilindru, pie kura bija piestiprināta sejas maska. Lūdzu, paturiet to kādu brīdi, kamēr es mēģināšu tikt galā ar šīm durvīm. Kopš bērni uzdāvināja man jaunu roku, man ir tāda pārliecība, ka tagad abas manas rokas tiešām ir stipras. Kad guru rokaspuiši mani ieslēdza, es jutos drošs, ka varētu viņus pacelt un sasist kopā galvas.

-    Mēs to panācām, Dibaks lepni piebilda. Padarījām jūsu rokas stiprākas nekā normāli, kad devām jums jauno roku. Starp citu, man ienāca prātā: kāpēc jūs nesasitāt viņu galvas kopā.

-   Tāpēc, ka viens no viņiem tēmēja uz mani ar revolveri, tu, muļķa mazais kucēn, Grounins paskaidroja. Stipras rokas ir viens. Bet ložu necaurlaidība gluži kas cits.

Grounins iespieda pirkstus spraugā starp abām lifta durvīm un, atgādinādams Samsonu filistiešu templī, lika lietā visu savu spēku, lai atbīdītu tās vaļā.

Dūmu pilnajā gaisā nošņirkstēja skaņa, it kā kuģa sāni berzētos pret enkuru. Kādu mirkli lifta durvis turējās pretī Grounina uzbrukumam un tad pēkšņi padevās kā kartona kastes vāki, kad sulainis starp tām iegrūda plecus un muguru.

Dvīņus pārņēma bijība par sulaiņa jaunatrasto spēku, un kādu brīdi viņi nepamanīja, ka nebija ne miņas no lifta kabīnes. Žēl gan, Grounins teica. Bet lifta šahtas vienā sānā, stiepdamās līdz pašai augšai, bija apkalpes kāpnes. Dūmi jau vijās augšup, solot svaigu gaisu, brīvību un pieciem džiniem visnotaļ svarīgo saules siltumu.

-     Mēs varam kāpt pa šīm kāpnēm, ser, Grounins sacīja Nimrodam, kas vēl joprojām stāvēja viņam blakus un turēja skābekļa cilindru. Man tas vairs nebūs vajadzīgs, ser, viņš teica, noraudams skābekļa masku no sejas, un, satvēris kāpnes, devās augšup. Labāk kāpšu augšā pirmais. Ja nu gadījumā tur ir kāds, kam jāiegāž pa degunu. Klusībā Grounins cerēja, ka atradīs kādu no sadhakiem vai sanitāriem, lai varētu tiem pamatīgi sadot, jo viņam nebija šaubu, ka tie gļēvuļi trīs bērnus un viņu pašu bija pametuši drošai nāvei.

-    Jā, dari tā, Grounin, Nimrods piekrita. Viņš paskatījās uz bērniem un savieba seju. Tas nekad nebeigsies, viņš žēlojās. Laicīgais atkal izglābj mums dzīvību.

-   Jo vispirms mēs izglābām dzīvību viņam, Dibaks ierunājās.

-    Jā, tā tas ir, Nimrods atzina.

-    Manuprāt, koijotu tev vajadzēs atstāt, Nimrods viņam teica. Tev būs vajadzīgas abas rokas, lai rāptos pa kāpnēm, vai ne?

-    Vai tad man tas būtu jānes? Dibaks jautāja un, pacēlis koijotu virs galvas, aplika viņu ap pleciem kā kažoka apkakli. Es viņu valkāšu. Viņam vajadzētu būt pieradušam. Vēl vakar viņš bija kažoks. Vai ne, puis? Koijots atkal nolaizīja viņam seju un ērti saritinājās savam glābējam ap kaklu. Dibaks devās augšup pa kāpnēm pēc Filipas un Džona.

Nobažījies Nimrods atskatījās uz Rakšasasa kungu. Kā jums šķiet, Rakšasasa kungs? Vai tiksiet galā ar kāpnēm?

Rakšasasa kungs no šahtas malas paskatījās augšup un pamāja ar galvu. Acīmredzot tā ir vienīgā iespēja nodzīvot garu mūžu, viņš atbildēja. Bet kāp tu pa priekšu, Nimrod. Citādi es kavēšu tevi.

Nimrods satvēra kāpnes un uzlika kāju uz pirmā pakāpiena. Vai jūs negribētu, ka es paturu Kobru karali? Nimrods viņam jautāja. Tā jums varētu būt vieglāk kāpt.

-   Nē, paldies, Rakšasasa kungs atbildēja un pabāza talismanu zem sava turbāna. Šī lietiņa nekad vairs nezudīs no manām rokām.

Lifta kabīne bloķēja šahtas augšdaļu, bet laimīgā kārtā zemāk bija vēl viens stāvs. Grounins nostājās uz šauras dzegas un sāka raut vaļā lifta durvis. Izrādījās, ka tas ir grūtāk nekā šahtas apakšā, Grouninam vajadzēja ļoti piesargāties, lai nepakāptos atpakaļ vai nezaudētu līdzsvaru, jo bija skaidrs, ka kritiens lejup būtu nāvējošs. Bet galu galā Grouninam izdevās durvis atspiest, un viņš izkāpa mazā gaitenī tieši zem svētnīcas, kas veda, kā izskatījās, uz sargu biroju. Uz galda atradās monitors, kas joprojām rādīja pazemes dūmu pilno laboratoriju. Ikvienam būtu bijusi lieliska iespēja vispirms noskatīties, kā aizdegās guru un atdzīvojās abi vecākie džini. Grouninam likās loģiski, ka visi no ašrama aizbēguši, baidoties no tā, ko daži aizkaitināti džini varētu nodarīt cilvēkiem, kas viņus bija sagūstījuši.

Viņš izgāja cauri sārtajam cietoksnim līdz pat tornim, kur atradās virvju lifts, un stallī ieraudzīja ēzeli ēdam auzas. Virve bija pārcirsta. Lifts bija pazudis, un kādu brīdi Grounins lauzīja galvu, kā viņi tiks lejā no klints. Taču viņš ātri vien attapās, ka Nimrods ir varens džins un, sasildījies karstajā Indijas saulē, bez šaubām, uzburs vēl vienu virpuļviesuli, kas viņus žigli nogādās atpakaļ Londonā. Izvingrinādams rokas muskuļus, Grounins atgriezās pie svētnīcas un lifta šahtas. Rakšasasa kungs pēdējais iznāca dzīvinošajā, karstajā saules gaismā. Grounins saberzēja rokas, kā nebija to darījis ilgus gadus, un ierunājās: Nu tad tā, ser. Vai atpakaļ uz Londonu?

-    Ne gluži, Nimrods atbildēja, ieiedams apsardzes kantorī. Mums jāizmet neliels līkums caur Kalkutu. Baidos, ka mēs viesnīcā atstājām termosu ar diviem visai bīstamiem džiniem.

-   Protams, Rakšasasa kungs piebalsoja. Ar dvīņu tīģeriem no Sanderbensas. Es par tiem biju galīgi aizmirsis. Jā, tev taisnība, Nimrod. Tas būtu aplam, ja mēs to tā atstātu.

-    Tīģeri? Grounins skaļi norija siekalas un nobālēja. Vai jūs teicāt "tīģeri"? Viņam bija pamatots iemesls baidīties no tīģeriem, jo tieši tīģeris bija nokodis viņam īsto kreiso roku un to apēdis. Kā jau tīģeri mēdz to darīt.

-   Nevajag uztraukties, Grounin, Nimrods viņu mierināja. Esmu pārliecināts, ka bailēm nav pamata. Tik un tā man būtu jāpārbauda, vai ar to termosu kaut kas nav noticis. Viņš piegāja pie rakstāmgalda, uz kura atradās telefons, pacēla klausuli un sazvanīja viesnīcu Grand. Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka nekāds termoss nav atrasts. Istabas seifs esot bijis tukšs.

-    Tā vien šķiet, ka esam nokavējuši, Nimrods secināja. Kāds jau ir nozadzis mūsu tīģeru dvīņus. Viņš izstaipījās kā kaķis saulē un juta džina spēku atkal strāvojam savā ķermenī. Spriežot pēc triju bērnu un Rakšasasa kunga smaidiem, bija skaidrs, ka arī viņi jau bija atlabuši. Tikai Grounins nesmaidīja.

Viņš maigi saņēma savu jauno roku. Paklausieties, ser, viņš teica. Ja neiebilstat, es negribētu doties uz Kalkutu kaut kādu tīģeru medībās. Nevēlos atkal zaudēt savu roku. Iegrūst vienu roku tīģera rīklē ir nelaime, bet zaudēt roku otru reizi jau būtu nepiedodama nevērība.

-    Šaubos, vai būtu liela jēga atgriezties Kalkutā, lai meklētu termosu, Grounin, Nimrods viņam sacīja. Manuprāt, tas, kurš to paņēma, jau sen ir prom. Viņš iesmējās. Es tikai vēlos, kaut varētu redzēt tā zagļa seju, kad viņš atvērs termosu. Bez pienācīgiem drošības pasākumiem viņu gaida ļoti nepatīkams pārsteigums. Vai jūs tā neteiktu, Rakšasasa kungs?

-    Tik tiešām, katram noziegumam ir savs sods, Rakšasasa kungs atbildēja. Bet ir maz tādu noziegumu, kas paši jau ietver sodu. Guru Masamdžasaras gadījums bija viens no tiem. Izskatās, ka šis ir vēl viens. Bez šaubām, ir smagi tikt noķertam. Bet divtik smagi ir tikt noķertam un apēstam.

19. nodaļa caveat emptor

Trīs vēlēšanās, kas pārspēj normālu cilvēcisku mantrausību. Oleadžins, ifrīta Iblisa laicīgais vergs, klusībā atkārtoja šo frāzi un būtu saberzējis savas vēsās un mitrās rokas, ja vien nenestu termosu, ko viņš bija izzadzis no Nimroda viesnīcas istabas seifa Kalkutā. Skaidrs, ka trīs vēlēšanās bija rokā, viņš sev teica. Ibliss būs tik apmierināts, kad viņš pasniegs tam termosu ar dvīņiem. Trīs vēlēšanās, kas pārspēj normālu cilvēcisku mantrausību. Viņa pirmā vēlēšanās būs miljards dolāru. Vai varbūt divi miljardi. Divi miljardi izklausījās labāk nekā viens.

Oleadžins nupat bija ieradies Lasvegasā no Ņujorkas, uz kurieni bija devies pēc atgriešanās no Kalkutas, lai pārbaudītu dvīņus, kurus Iblisa cilvēki novēroja Gontu ģimenes mājā Austrumu 77. ielā. Oleadžinam jau bija radušās aizdomas, ka tie nav īstie dvīņi, bet Citurieņu pāris. Noteikt Citurienes esamību bija relatīvi vienkārši, ja vien rīkojas noteikti un nežēlīgi. Citurienēm nebija dvēseles, un tas nozīmēja, ka tās nevarēja nogalināt, un, lai pierādītu, ka viņam ir taisnība un Iblisa cilvēki Ņujorkā kļūdās, Oleadžins bija izdomājis vienkāršu plānu nozagt dzeltenu taksometru un abus neīstos bērnus sabraukt.

Zibensātrais nelaimes gadījums Medisona avēnijā izskatījās pietiekami ticams. Kāda negadījuma lieciniece bija paģībusi. Un uz taksometra priekšējā režģa, kas uztriecās neīstajiem dvīņiem, bija pat iespiedums. Bet, kamēr Oleadžins pētīja sadragātās un sakropļotās, kā ar zemeņu ievārījumu klātās atliekas, abas Citurienes bija pazudušas bez pēdām. Pēc dažām minūtēm atgriezies pie Gontu mājas Austrumu 77. ielā, Oleadžins nemaz nebija pārsteigts, ieraugot abus neīstos džinu bērnus otrā stāva logā. Viņaprāt, vairs nebija nekādu šaubu termosā atradās īstie dvīņi.

Oleadžins iegāja Krēza viesnīcā un, neņemdams vērā simtiem azarta pārņemtu cilvēku, kas darbojās ar spēļu automātiem cerībā laimēt lielo vinnestu, devās tieši uz liftu un uzbrauca augšstāvā, domās pārcilādams savu stāstu par to, kā panācis Džonu un Filipu Indijā, lietojot Iblisa piešķirto džina saistību, iesprostojis viņus pirmajā traukā, kas gadījās pa rokai.

Nekas liels nebija mainījies milzīgajā augšstāva istabā ar jumta dārzu. Iespaidīgais skats uz Lasvegasu bija tas pats. Un Ibliss bija ģērbies tajā pašā melnajā pidžamā, kad Oleadžins viņu pēdējo reizi bija redzējis. Bet viņa pirkstu nagi un bārda bija garāki, un žurkas šķita lielākas, niknākas un agresīvi spiedza, kad Oleadžins ienāca sava kunga guļamistabā.

Tā, tā, tā, tā, tā, tā, tā, Ibliss teica. Paskat, ko kaķis mums atstiepis. Tas taču Oleadžins, cilvēkveida sūklis. Spriežot pēc izteiksmes tavā pretīgajā sejā, jādomā, ka vai nu esi samierinājies būt neglīts visu atlikušo mūžu, vai arī nes man labu ziņu. Tevis labad cerēsim, ka tas ir pēdējais variants.

Oleadžins nervozi pasmaidīja un centās ignorēt nemieru, ko viņš sajuta vēderā. Atrašanās tik tuvu Iblisam un tā mīlulēm žurkām vienmēr padarīja viņu tik nervozu, ka viņš taisnā ceļā gribēja iet uz tualeti un ilgi čurāt. Pat tad, kad biji darījis labu darbu" nevarēja zināt, kā Ibliss rīkosies. Džins bija spējīgs uz visu. Man viņi ir, ser, viņš uzvaroši paziņoja. Tie dvīņi. Viņš pacēla termosu ar uzlīmi DVĪŅI, it kā tā būtu iekārojamākā trofeja. Viņi ir tur iekšā, ser.

-   Oleadžin, tas nav iespējams, Ibliss iebilda. Dvīņi ir Ņujorkā. Mani cilvēki nepārtraukti novēro viņus divdesmit četras stundas no vietas.

-    Nē, ser. Tie divi ir Citurienes. Es tās sabraucu ar nozagtu taksometru, lai par to pārliecinātos. Sašķaidīju kā divas vaboles. Viņi izskatījās beigtāki par beigtiem, abi divi. Viņš paraustīja plecus. Bet dažas minūtes vēlāk viņi mājās atkal bija dzīvi. Lēkāja apkārt, it kā nekas nebūtu noticis. Es pats viņus redzēju.

-    Tas ir interesanti. Ibliss tomēr vēl bija aizdomu pilns. Vai tu izmantoji džina saistību tā, kā es tev liku?

-    Jā, ser, Oleadžins meloja.

Ibliss pasmaidīja gausu, ļaunu smaidu, kas Oleadžinam atņēma drosmi gandrīz tāpat kā džina drūmais skatiens.

-    Oleadžin, viņš teica. Tu gandrīz vai liec man ticēt, ka tavai bezmērķīgajai eksistencei ir kāda jēga. Ibliss ar mājienu paaicināja viņu tuvāk. Nes to šurp! Savu termosu.

Oleadžins piegāja pie gultas, bet, kad viņš pieliecās tuvāk savam saimniekam, lai pasniegtu pudeli, viena no žurkām, kas bija sevišķi pieķērusies Iblisam, kļuva greizsirdīga un metās viņam pie kakla. Atsprādzis atpakaļ, Oleadžins neveikli centās noturēt termosu.

-   Nē! Ibliss iekliedzās nedabiski skaļā balsī, un tajā pašā brīdī no džina ķermeņa uzplaiksnīja tāda kā uguns, sadedzinot visas žurkas, un noplaka tikai dažus centimetrus no Oleadžina. Žurka, kas sekundi iepriekš bija lēkusi Oleadžinam pie kakla, ar dobju būkšķi kūpēdama nokrita uz grīdas kā sakaltušas maizes gabals. Tajā pašā sekundes daļā Ibliss notrausa sadegušās žurkas no sava ķermeņa un, pielēcis kājās, metās apkārt gultai un pēdējā brīdī noķēra izkritušo termosu, jo Oleadžinam to satvert neizdevās.

-    Skatos, ka tu neesi nekāds sportists,Oleadžin, Ibliss nosmīnēja.

-    Piedodiet, ser, Oleadžins taisnojās. Bet žurka. Tā gandrīz man iekoda.

-   Manuprāt, par gaumi nav jātaisnojas, Ibliss teica, satraukti uzlūkodams termosu. Pa istabas marmora grīdu viņš piegāja pie siltuma mērierīces, kas atradās virs dzērienu skapja, un, nolicis termosu zem karstumjutīgas lēcas, objektīvā ieraudzīja divas tumši sarkanas aprises, kas kustējās šurp un turp.

Ibliss izdvesa klusu sadistiska prieka vaidu, vērojot termosa saturu. Prieks, viņš nomurmināja. Prieks, bauda, tīksme, sajūsma, ekstāze, eiforija, neviltota līksme, domājot, ka… Viņš gandrīz sirsnīgi paplikšķināja pa termosu un tad teica: Ak, varonīgā, mazā pudele! Kur tādi briesmīgi bērni mīt!

Tad viņš pacēla acis no objektīva un savu caururbjošo skatienu pievērsa Oleadžinam.

-    Tu esi labi pastrādājis, ar zināmu pārsteigumu balsī viņš atzina. Tas ir, kā laicīgais. Parasti man ne sapņos nerādītos turēt solījumu, ko esmu izteicis tik necilai būtnei kā tu, Oleadžin. Bet ne jau katru dienu man ir izdevība darīt visderdzīgākās un ^neticamākās ļaundarības pārim bērnu, kurus es ienīstu un kuri man riebjas. Tā, kas tad tas būs? Tava atlīdzība. Intelektuālās attīstības koeficients, kas reģistrē trīs ciparus? Vai gluži vienkārši piedauzīgi liels naudas daudzums?

Oleadžins neērti mīņājās sava kunga stingrā skatiena priekšā. Jūs minējāt trīs vēlēšanās, ser? viņš ierunājās. Īstenībā, ser, vārdi, kurus jūs lietojāt, bija "trīs vēlēšanās, kas pārspēj normālu cilvēcisku mantrausību".

-    Domāju, ka tev ir taisnība, Ibliss piekrita. Tātad tu prasīsi naudu, ja? Kāpēc nejūtos pārsteigts? Es vienmēr brīnos, ka laicīgie, kas tiešām saņem trīs vēlēšanās, nevēlas būt gudrāki. Vai apveltīti ar lielāku iztēli. Vēlēties ko tādu, kas ir daudz derīgāks par naudu. Nauda nav nekas, Oleadžin. Gluži nekas. Vari man ticēt. Cipari, lūk, kas tā ir.

-    Nauda ir tikai mana pirmā vēlēšanās, ser, Oleadžins iebilda.

-     Labāk nopelni to, ja? Tava pirmā vēlēšanās. Ibliss ieskatījās pulkstenī. Viņam nepatika izpildīt trīs vēlēšanās jebkuram laicīgajam. Tas bija tik briesmīgi garlaicīgi.

-   Vēlos, kaut es būtu nāvīgi bagāts, ser.

Kādu brīdi Ibliss apsvēra kārdinošu domu padarīt Oleadžinu nāvīgi beigtu, iekams padarīt viņu bagātu, bet tad atteicās no tās. Iespējams, ka Oleadžins viņam vēl varētu būt noderīgs. Vai tev labāk nevajadzētu nosaukt kādu skaitli? viņš pacietīgi jautāja. Lai būtu skaidrs, cik īsti biji domājis.

-    Es vēlos, kaut man būtu pieci miljardi dolāru, Oleadžins teica.

Ibliss gaidīja, lai Oleadžins precizē valūtu, bet, kad tas nenotika, viņš aši uzsita knipi. Te būs, viņš teica.

-    Viss ir nokārtots. Pieci miljardi dolāru. Viņš pasniedza Oleadžinam papīra lapu, kuru bija pagrābis no tukša gaisa sava apmulsušā kalpotāja deguna priekšā.

-    Tas ir ziņojums no ofsoru bankas Jamaikā, kur pieci miljardi dolāru jau gaida tevi. Ibliss būtu varējis piebilst, ka tie ir Jamaikas dolāri, kuri nav tik vērtīgi kā Savienoto Valstu dolāri. (Īstenībā Jamaikas dolārs ir vērts tieši vienu sešdesmito daļu no ASV dolāra, un tas nozīmēja, ka Oleadžina pieci miljardi dolāru bija vērti tikai aptuveni 83 miljonus ASV dolāru. Pieci miljardi Jamaikas dolāru nav slikti, bet nekādi nav pieci miljardi Savienoto Valstu dolāru.) Ne jau tāpēc, ka Iblisam nebūtu spēka iedot Oleadžinam piecus miljardus ASV dolāru, viņš vienīgi nespēja turēties pretī kārdinājumam piekrāpt. Viņu vai jebkuru citu cilvēku. Galu galā tieši tāpēc ifrīti pārvalda kazino lai šmauktu cilvēkus.

-   Paldies, ser, Oleadžins pateicās, apskatot ciparus bankas ziņojumā.

-    Un kāda ir tava otrā vēlēšanās?

-    Es gribētu būt pievilcīgāks, ser.

-    Tu tiešām pārbaudi manu pacietību, Oleadžin, vai tu to zini? viņš pajautāja un smagi nopūtās. Īsu brīdi Ibliss apsvēra, vai nepārvērst Oleadžinu par magnētu un noskatīties, kā metāla gabali lido pa dzīvokli, lai pieliptu pie viņa ķermeņa. Tomēr viņš nolēma būt iecietīgs. Esi precīzs, cilvēk, un uzmanies, ko īsti vēlies. Es taču būšu atbildīgs par to, kas notiks ar tevi. Vai tu domāji

-    pievilcīgs kā magnēts?

-    Nē, ser. Sievietēm, ser.

-    Tad tā arī saki.

-   Vēlos, kaut es būtu pievilcīgāks sievietēm, ser. Ibliss uzsita knipi otro reizi. Tā. Tas ir darīts, -

viņš teica.

Oleadžins pagriezās un paskatījās spogulī pie sienas.

-    Bet es izskatos tieši tāpat, viņš sacīja, mazliet vīlies.

-    Tici man, Ibliss apgalvoja. Ar pieciem miljardiem bankā tu sievietēm būsi pievilcīgs, par to nevar būt šaubu. Un tava trešā vēlēšanās?

Oleadžins sarauca pieri, sapratis, ka ir izjokots, bet it nemaz nevēlējās strīdēties ar tādu kā Ibliss, kas atklāti izrādīja, cik garlaikots jūtas, atalgojot sava kalpotāja panākumus. Es gribētu, lai man būtu kāds talants, ser, viņš teica. Kaut kādas dotības.

-   Bravo! Ibliss viņu uzslavēja. Tu mani pārsteidz, Oleadžin. Talants. Tev nav ne talantu, ne dotību, tāpēc, manuprāt, tu apjuksi savā izvēlē, tomēr man tevi jāpasteidzina. Mani gaida tikšanās ar šiem diviem bērniem un sērskābes pudeli.

-    Sērskābes?

-    Lai ielietu termosā, protams. Ibliss pasmaidīja.

-    Pa vienam pilienam.

-   Ak tā.

-    Tātad talants. Kādu talantu tu vēlies? Talantu uzjautrināt? Tā būtu pārāk liela cerība. Talantu iekulties nelaimēs? Nē, iespējams, tev jau tas ir. Talantu uzturēt sarunas? To es apsveiktu.

-    Vēlos, kaut es būtu patiesi izcils pianists, ser, Oleadžins teica. Es vienmēr esmu gribējis spēlēt klavieres.

-     Lieliska izvēle. Tas nudien ir kas tāds, ko vērts vēlēties. Un tu nezini, cik ļoti tev ir paveicies. Ja tu būtu teicis "ģitāru", es tevi nekavējoties būtu nogalinājis, jo vairāk nekā jebko citu cilvēku dzīvē nevaru ciest laicīgos, kuri ir tik stulbi, lai spēlētu ģitāru. Jau agrāk esmu iznīcinājis veselas lidmašīnas pilnas ar cilvēkiem tikai tāpēc, ka pasažieru sarakstā bija kāds draņķīgs jauneklis ar ģitāru.

Ibliss uzsita knipi trešo reizi. Istabas stūrī parādījās koncertflīģelis, un Ibliss pamāja Oleadžinam, lai viņš sēžas pie klavierēm un spēlē.

-    Ko lai es spēlēju, ser?

-   Tu vari spēlēt jebko, kas tev patīk, Ibliss atbildēja

v

un ieteica viņam spēlēt Sūberta Ekspromtu.

-    Labi, ser. Es spēlēšu Sūberta Ekspromtu.

-   Lieliska izvēle, Ibliss uzslavēja. Viņš ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs aizrādīt, ka Oleadžins būtu rīkojies prātīgāk, izmantojot savu trešo vēlēšanos, lai atbrīvotos no Iblisa kalpības. Un visa Jamaikas nauda neko lielu viņam nelīdzēs, ja viņš joprojām būs spiests izdabāt Iblisam. Sagādāt, rūpēties un spēlēt klavieres. Bet šo atklāsmi viņš pietaupīja nākotnei, lai izbaudītu pēc uzjautrināšanās ar Gontu dvīņu lēnu izšķīdināšanu skābē. Jo viņš to gribēja izgaršot vispirms. Tūlīt pat. Paņēmis termosu, viņš skaļi uzrunāja metāla apvalku.

-    Tā, viņš teica. Džon un Filipa. Nevaru vien izteikt, kāds man ir prieks jūs abus atkal satikt. Tikai šoreiz nav jūsu tēvoča Nimroda, lai jūs izglābtu. Un šoreiz nekādā ziņā nebūšu tik jauks pret jums kā iepriekš. Neko nesaklausījis, viņš piebilda. Kas ir, mārid? Neviena nepakļāvības vārda? Jūs mani sarūgtināt. Ibliss iesmējās. Gan jau lūgsieties manu žēlastību, kad būšu ticis ar jums galā.

Joprojām neko nedzirdēdams, Ibliss sarauca pieri. Viņš gūs maz prieka no savu ienaidnieku mocīšanas, ja tie neizdos ne skaņas. Un, šaušalīgi smaidīdams, Ibliss mežonīgi sakratīja termosa pudeli kā Lielās balvas ātrumsacīkšu uzvarētājs šampanieša pudeli.

Tā, viņš novilka. Tam vajadzētu jūs mazliet sapurināt. Ibliss piespieda ausi pie termosa. Vai esat mēli norijuši, ko? Ļoti labi. Jūs man liekat būt nejaukākam. Izrunājis viņu vārdus un savu fokusa vārdu TETRAGRAMMATONITIS, lai piesaistītu abus džinu bērnus savai gribai, viņš atvēra termosu un nolika uz grīdas. Viņam par lielu pārsteigumu, nenotika nekas. Nekādu dūmu. Nekādas transubstanciācijas. Nekā.

Viņš aizdomīgi pameta acis uz Oleadžinu, kas lieglaimē spēlēja Sūberta skaņdarbu. Viņš jau grasījās vainot Oleadžinu, ka termoss ir tukšs. Bet tad pēkšņi atcerējās, ka jau bija redzējis divus džinus kustamies, pārbaudot trauku ar siltuma mērierīci. Es zinu, ka esat tur iekšā, viņš asi uzsauca. Dodu piecas sekundes, lai jūs nāktu ārā, iekams sākšu piepildīt termosu ar sērskābi.

Tūlīt pat no termosa sāka izplūst dūmi pārāk daudz dūmu diviem bērniem, kā Iblisam vajadzētu saprast, ja vien viņš nebūtu juties tik apmierināts ar sevi. Turklāt dūmi bija daudz tumšāki, nekā tiem vajadzētu būt. Dūmi no māridu transubstanciācijas parasti ir balti, bet šie, kas drīz vien sadalījās divos mākoņos, bija gandrīz melni.

-    Tas jau pēc kaut kā izskatās, Ibliss teica. Viņam vēl aizvien nebija radušās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Pat darbojoties kopā, divi tik nenobrieduši džini kā Džons un Filipa nekad nespētu uzveikt tādu varenu džinu kā Ibliss. Viņš to zināja, tāpēc uzvedās mazliet bezrūpīgi. Un, ja labi uzvedīsieties, tad varbūt, bet tikai varbūt, es jūs neizšķīdināšu skābē vai neaprakšu dzīvus tuksnesī.

Atbrīvoti no termosa, kurā viņi bija ieslodzīti, abi džinu tīģeri nogaidīja līdz pēdējam brīdim, pirms pieņēma savas tīģera aprises. Šausmīgu paģiru mocīti, izslāpuši un ļoti, ļoti izsalkuši nemaz nerunājot par to, ka tie bija sakratīti un dusmīgi, tie bija noskaņoti briesmīgai atriebībai. Bet abi bija sajutuši spēcīga džina klātbūtni un apzinājās, ka viņu labākā taktika būtu pārsteigums, jo tagad bija skaidrs, ka šis džins viņus sajaucis ar kādu citu.

-   Jūs pārbaudāt manu pacietību, Ibliss sacīja, kad abi dūmu mākoņi joprojām izvairījās pieņemt skaidras aprises. Labi. Tikai nesakiet, ka es jūs nebrīdināju…

Teikums palika nepabeigts, jo abi melnie tīģeri, katrs maza zirga lielumā un gandrīz tūkstoš mārciņu smags, reizē klupa virsū. Viens no tiem iekodās Iblisam rokā, bet otrs sagrāba viņa galvu. Pārsteigtajam Iblisam nebija laika pietiekami ilgi koncentrēt domas, lai lietotu džina spēku. Skaļi rēkdami, abi tīģeri šausmīgi plosīja Iblisu, un droši vien tie viņu būtu nogalinājuši, taču Oleadžins, redzēdams, kas notiek, taisnā ceļā metās uz lifta durvīm. Ar šo acīmredzamo gļēvulību un nodevību pietika, lai Ibliss izglābtos, jo, ieraudzījis Oleadžinu, pirmais džinu tīģeris pārtrauca plosīt ifrīta roku un metās virsū viņa laicīgajam kalpam.

Nekod man, es esmu tikai pianists, Oleadžins kliedza, kad tīģeris sagrāba viņa kāju un tad iecirta zobus kaklā.

Cīnoties tikai ar vienu tīģeri, Iblisam radās izdevība atvilkt elpu, un ar to pietika, lai izrunātu fokusa vārdu un pamestu savu bezcerīgi saplosīto ķermeni tīģera apkampienos. Ibliss ātri izveda savu garu laukā no augšstāva istabas, noveda lejā pa avārijas kāpnēm un ieveda Krēza viesnīcas kazino, kur simtiem vīriešu un sieviešu sēdēja pie spēļu automātiem.

Atguvies no šoka, Ibliss sāka veidot sev jaunu ķermeni.

20. nodaļa pĒdĒjĀs PĀRDOMAS

Bija pienācis laiks atstāt sārto cietoksni un pamesto ašramu un lidot uz mājām.

Bet uz kuru pusi? Uz austrumiem vai rietumiem? Ja lido uz austrumiem, nevis uz rietumiem, tad Lakava ir mazliet tuvāk Palmspringsai nekā Ņujorkai. Bet, ja no Lakavas lido uz rietumiem, Londona ir pa ceļam uz Ņujorku. Izšķirīgais faktors šajā dilemmā izrādījās Dibaka māte doktore Zahertorte. Nimrods bija šausmās, uzzinot, ka viņai aizvien nav ne jausmas par to, kur ir viņas dēls, un vai viņš vēl ir dzīvs. Tāpēc tika nolemts, ka Nimrods, Rakšasasa kungs un Grounins dosies atpakaļ uz Londonu, bet trīs bērni izveidos atsevišķu virpuļviesuli un Dibaka dēļ lidos uz austrumiem, uz Palmspringsu.

-    Tava māte būs noraizējusies par tevi līdz nāvei, Dibak, Nimrods stingri noteica. Nabaga sieviete. Un pēc visa tā, ko viņai nācies piedzīvot. Tas, ko izdarīja Džons un Filipa, jau bija diezgan slikti, bet vismaz viņu mātei bija mierīgs prāts, kamēr bērni bija projām. Pateicoties tām divām Citurienēm.

-   Jā, bet Palmspringsā nav daudz eņģeļu, kas grozītos apkārt, Dibaks iebilda. Vismaz tos nevar manīt.

Un man neviens nav pazīstams, kas varētu uzmeistarot manu dubultnieku. Viņš rūgti pasmaidīja. Pieņemot, ka eksistē reālais. Es vairs neesmu drošs ne par ko. Turklāt tā nabaga sieviete, kā jūs teicāt, iespējams, to ir pelnījusi. Par to, ko viņa izdarīja.

Nimroda izteiksme kļuva domīgāka. Ā, es saprotu, viņš neveikli ieteicās. Par to. Viņš izrunāja vārdu "to" tā, ka tas lika dvīņiem domāt, ka "tas" lai kas "tas" būtu bija kas tāds, par ko viņš visu zināja. Un tāpēc viņi jutās vairāk nekā ieintriģēti, kas šis "tas" varētu būt. Tu vaino viņu, vai ne?

-    Nedomāju, ka es esmu pirmais, Dibaks atbildēja, kas viņu vaino. Un jūs?

-    Varbūt, Dibak, mums par to vajadzētu brīdi parunāt divatā, Nimrods ierosināja un ieveda Dibaku, ko pavadīja koijots, atpakaļ apsardzes kantorī, aizverot durvis.

-    Interesanti, ko nozīmē "tas", Filipa lauzīja galvu.

-   Tu taču pazīsti Dibaku, Džons teica, paraustīdams plecus.

-    Īstenībā, nē, Filipa atzinās. Manuprāt, nepazīstu, par spīti visam, ko esam pieredzējuši. Kaut kas ar Dibaku nav īsti kārtībā. Kaut kas tāds, ko nevaru nosaukt vārdā.

-   Tu pārspīlē, Džons sacīja. Bet sirds dziļumos viņš zināja, ka Filipai ir taisnība. Dibakam tiešām piemita kas tāds, pēc viņa izjūtām, ne tik godīgs, kā bija licies.

-    Vai tiešām? Kāds tad ir viņa un Nimroda lielais noslēpums?

Kad abi pēc gandrīz piecpadsmit minūtēm iznāca no kantora, nekādi paskaidrojumi netika doti un arī prasīti. Lai kas bija teikts, tas bija dziļi personisks, un, par spīti dedzīgajai ziņkārei, dvīņi centās respektēt sava drauga noslēgtību. Ja Dibaks tiešām gribēs runāt, tad būs vairākas stundas laika, kad viņi ar virpuļviesuli dosies uz austrumiem.

Tiklīdz Nimrods bija nosūtījis ūdens elementāli lejā uz pazemes laboratorijām, lai uguni kārtīgi nodzēstu, viņi devās uz cietokšņa augstāko punktu uz torni virs virvju lifta iekārtas, lai iekustinātu katrs savu virpuļviesuli.

-    Kas notiks ar to dzīvnieku? Filipa jautāja, domājot ēzeli, kas parasti vilka grozu augšup pa klinti. Tagad, kad bēgošie ašrama locekļi virvi bija pārcirtusi, dzīvnieks mierīgi stāvēja savā stallī, ēzdams sienu un izbaudīdams atpūtu. Visi ir aizbēguši, un nebūs neviena, kas viņu pabaro un padzirda.

-   Filipai taisnība, Dibaks piebalsoja. Viņš tagad bija nešķirams no koijota un neslēpa savu nodomu ņemt to līdzi virpuļviesuli un vest uz Palmspringsu. Mēs nevaram to pamest šeit.

-    Protams, Korkā ir ēzeļu rezervāts, Rakšasasa kungs ieminējās. Tur tam neviens pāri nedarīs. Mēs varētu ēzeli paņemt līdzi un tad nosūtīt tālāk.

-   Ēzelis, Nimrods nosmīkņāja. Un ierodas ar virpuļviesuli.

-   Viss kaut kad notiek pirmo reizi, Rakšasasa kungs secināja. Pat Korkā. īru Pēgass. Tā ēzeli droši vien nodēvēs, ja vien kāds to pamanīs.

-    Loti labi, Nimrods atzina. Lai būtu īru Pēgass.

Viņi atvadījās, un Filipa, kurai bija lemts pilotēt lidojuma sākumā, jau gatavojās iekustināt savu virpuļviesuli, kad Grounins viņu apturēja.

-    Vai jūs kaut ko neaizmirsāt? viņš jautāja. Visi trīs bērni ir indieši. Un, kas vēl svarīgāk, arī es vēlētos atkal atgūt savu agrāko sejas krāsu. Jāatzīst, ka es un mana māga labi iejutās indieša lomā. Tā bija pieredze, ko nekad neaizmirsīšu, un deva man jaunus, spilgtus piedzīvojumus. Varbūt pat mazliet par vēlu. Bet es esmu tas, kas esmu, tukls, plikpaurains zēns ar sārtu ādu no Mosaidas.

-    Man likās, ka jūs esat no Mančestras, Grounina kungs, Džons teica.

-    Mosaida ir Mančestra, dēls. Iegaumē to.

Tā nu trīs bērni sadevās rokās un, izteikuši fokusa vārdus, atguva Grouninam un sev dabisko ādas krāsu. Bet zināšanas nevar zaudēt, pat ar džinu spēku ne, tāpēc viņi joprojām spēja runāt hindi, kas bija ļoti noderīgi, ņemot vērā, ka šai valodā runā vairāk nekā miljards cilvēku.

Trīs bērni vēlreiz teica atvadas pieaugušajiem, un tad Filipa sāka griezt virpuļviesuli.

-    Nelido pārāk ātri, Nimrods nokliedzās. īpaši virs Oklahomas. Bet vējš aiznesa viņa vārdus, iekams bērni tos paspēja saklausīt, un pēc brīža viņi jau lidoja uz austrumiem, pamājot ardievas trim palicējiem tornī.

-    Es skumšu pēc tiem bērniem, Grounins atzinās.

Rakšasasa kungs attina savu turbānu un, izņēmis

Kobru karali, kas tur bija ievietots drošai uzglabāšanai, domīgi paskatījās uz to. Es viņiem esmu pārādā visu, -

viņš klusi teica.

-    Ko jūs ar to darīsiet? Nimrods jautāja.

Saule atmirdzēja talismana smaragda galvā, kad Rakšasasa kungs to pavicināja un tad pasniedza Grouninam.

Ņem, viņš teica. Tu esi stiprs. Lūdzu, nolauz smaragdu un asti!

-   Vai esat par to pārliecināts? Grounins jautāja.

-    Pilnīgi droši.

Grounins izdarīja, kā bija lūgts, un, salauzis trijos gabalos Kobru karali, no kura palika zelta ķermenis, smaragda galva un aste ar gudrības zobiem, atdeva atpakaļ Rakšasasa kungam.

-    Indijā ir daudz nabadzīgu cilvēku, Rakšasasa kungs sacīja. Viņš pamētāja smaragdu rokā kā olu un ielika to kabatā. Smaragdu likšu sagriezt vairākos mazākos akmeņos. Zelts un dārgakmeņi tiks pārdoti, lai trūcīgajiem palīdzētu. Un vēl mani zobi. Viņš papurināja galvu. Labāk tos izmest kaut kur pa ceļam uz mājām. Vidusjūra varētu būt laba vieta. Vai Lamanšs. Nevienam tie nekad vairs nepiederēs. Nekad.

Filipa aizlidināja viņus līdz Hakone, karsto avotu kūrortam netālu no Fudži kalna, kas ir augstākais Japānā. Viņi būtu palikuši Japānā ilgāk, jo tā bija vieta, ko trīs bērni vienmēr bija gribējuši apmeklēt, bet dvīņi ļoti vēlējās atkal sastapt savus vecākus. No Japānas Džons viņus veda tālāk uz Havaju salu Maui, kas atrodas aptuveni pusceļā, lidojot pāri Klusajam okeānam. Te Dibaks pārņēma lidojuma vadību līdz Savienoto Valstu rietumu krastam un Palmspringsai.

-    Dīvaina sajūta atgriezties, viņš teica. Tāds kā atslābums.

Filipa pamāja ar galvu, kas, kā viņa cerēja, izskatījās pēc līdzjūtības. Meitene nebija aizmirsusi, ka Dibaka labākais draugs Breds un viņa tēvs tika noslepkavoti Palmspringsā.

-    Kā ar policiju? Džons jautāja.

-   Atstājiet to manā ziņā, Dibaks vēsi paziņoja. Es taču esmu džins, vai ne? Viņš iesmējās. Ja policisti uzdos pārāk daudz neērtu jautājumu, likšu, lai viņi pazūd.

Filipa un Džons saskatījās. Reizēm bija grūti saprast, vai Dibaks joko vai ne.

-    Tava māte būs tik laimīga, Filipa ierunājās, ārkārtīgi gribēdama uzzināt ko vairāk par Dibaka neseno sarunu ar Nimrodu.

-    Jā, Dibaks likās ne visai pārliecināts par to un tikai pasmaidīja, kad koijots mīlīgi nolaizīja viņam roku. Es to saukšu par Kolinu, viņš teica. Un turēšu kā klēpja sunīti. Viņš paplikšķināja dzīvniekam pa galvu un rotaļīgi apmīļoja tam ausis. Nabaga zēns. Visus šos gadus pavadījis kā kažoks. Tu noteikti esi izbadējies. Bet tā nebija taisnība. Kopš Dibaks bija iznesis dzīvnieku no sārtā cietokšņa lifta šahtas, viņš to bija pabarojis ar vismaz trim lieliem, sulīgiem steikiem, ko bija pagādājis ar džina spēku.

Koijots diez vai bija tradicionāls mājas mīlulis, un Filipa gribēja zināt, kāda būs Dibaka mātes reakcija. Vai tik Dibaks neveda šo dzīvnieku uz mājām, lai kaut kā viņai iespītētu. Viņa vienmēr bija domājusi, ka doktore Zahertorte ir ļoti jauka sieviete. Ko gan viņa būtu varējusi izdarīt, ka Dibaks bija tik dusmīgs? Kad beidzot viņi nolaidās golfa laukumā aiz Dibaka mājas, viņa vairs nevarēja novaldīties un pajautāja viņam bez aplinkiem.

-    Vai tu nekad neesi nikna uz saviem vecākiem? viņš atbildes vietā atjautāja. Viņi gāja pāri grīnam, un Dibaks aizspēra golfa bumbiņu, kas mētājās zālē, un tad vēl vienu.

-   Protams, Filipa piekrita. Bet ir niknums un arī izlīgums, kā tu liki manīt, runājot ar Nimrodu. Par to, ko viņa tev nodarījusi.

-    Klausies, Fila, Dibaks teica, viņiem ejot pa zālienu. Mēs visi trīs daudz ko esam pieredzējuši kopā. Mēs esam draugi, vai ne?

Dvīņi pamāja ar galvu.

-    Tad nebojāsim šo draudzību, uzdodot jautājumus, par kuriem neesmu gatavs runāt. Ašramā es izdarīju svarīgu atklājumu. Par kādu saistību. Par kaut ko tādu, kas notika pirms ilga laika un kas ir personiski nozīmīgs man un manai ģimenei. Kādreiz jums to pastāstīšu, es apsolu. Bet ne tagad, labi?

-   Labi, dvīņi bija ar mieru un sekoja Dibakam mājā, kas bija celta meksikāņu stilā.

Tiklīdz doktore Zahertorte ieraudzīja Dibaku, viņa aiz prieka un pārsteiguma iesaucās un cieši viņu apkampa. Kur gan tu biji? viņa jautāja, asarām plūstot pa vaigiem. Nodomāju, ka esmu tevi zaudējusi, Dibak. Tevis dēļ es biju uztraukusies līdz nāvei.

Dibaks pacieta mātes apkampienu tikai dažus mirkļus, tad maigi atstūma viņu un reizē ar Džona un Filipas starpsaucieniem paskaidroja, kas bija noticis. Kamēr viņš runāja, doktore Zahertorte samulsusi nopētīja koijotu un dvīņus. Un, kad Dibaks bija beidzis, doktore Zahertorte pat neieminējās par dēla sodīšanu. Viņa drīzāk šķita noraizējusies par situāciju, kas dvīņiem bija izveidojusies Ņujorkā.

-    Tātad visu šo laiku Ņujorkas mājā jūsu vietā bija divas Citurienes? viņa jautāja.

-    Baidos, ka tā, Filipa atbildēja.

-    Nu, tas izskaidro daudz ko, doktore Zahertorte nomurmināja.

-   Piemēram, ko? Džons jautāja, pirmo reizi nojauzdams, ka varbūt kaut kas nav kārtībā.

-   Neko. Es tikai domāju, ka jums, bērni, laiks doties uz mājām. Vai jums tā neliekas? Ja atceros pareizi, tad Citurienes nepastāv ilgāk par eonu. Vienpadsmit dienas, vai ne?

-   Precīzāk 11,57407407407407407407407407407 dienās, Džons teica un ieskatījās pulkstenī. Pēc mana aprēķina, mums vēl ir atlikusi viena diena.

-   Jūs nebūsiet dusmīga uz Baku, vai ne, doktore Zahertorte? Filipa palūdza. Viņš taču nebūtu devies uz Londonu vai Indiju, ja nebūtu Džona un manis.

-    Nē, mīļā. Doktore Zahertorte papurināja savu glīto galvu. Es nebūšu dusmīga uz viņu. Esmu priecīga, ka viņš atkal ir mājās. Un arī jums tur vajadzētu būt. Norunāts? Un viņa pasmaidīja tik skumji, ka dvīņi samulsa. Abiem likās, ka viņa kaut ko nepasaka, ne par sevi vai Dibaku, bet par Džonu un Filipu.

-   Viņai ir taisnība, Džons teica. Mums vajadzētu doties ceļā. Viņš pagriezās, lai atsveicinātos no Dibaka. Bet no zēna nebija ne miņas. Uz kurieni viņš aizgāja?

-    Viņš varbūt ir savā istabā, doktore Zahertorte teica, ar galvu pamādama uz kāpnēm.

Viņi atrada Dibaku cieši raugāmies savā dvēseles spogulī. Un dvīņi nekad nebija redzējuši viņu tik noskumušu un vīlušos.

-    Kas ir? Džons jautāja.

Ieraudzījis dvīņus savas istabas durvīs, Dibaks steigšus pārvilka palagu spogulim un papurināja galvu.

Nekas, Dibaks teica un, maigi izstūmis viņus laukā no istabas, aizvēra durvis. Tad jūs dodaties ceļā, viņš teica un, uzlicis smaidu sev uz sejas, paspieda Džonam roku un Filipu viegli noskūpstīja uz vaiga.

-    Jā, Džons teica.

-     Paldies, Dibaks sacīja. Paldies par visu. Gāja jautri, vai ne? Par spīti visam.

-    Jā, Filipa piekrita. Viņai vairs nemaz negribējās doties projām. Bija patiešām jautri.

Viņi lidoja uz austrumiem pāri Arizonai, Ņūmeksikai un Teksasai. Bet kaut kur virs Oklahomas Filipa sāka lidot pārāk ātri, un, iekams viņi to apzinājās, virpuļviesulis bija radījis viesuļvētru. Šajā Savienoto Valstu daļā viesuļvētras nav nekas neparasts, kaut gan šai gadalaikā tās, par laimi, atgadās retāk. Tomēr temperatūra Vidējos Rietumos bija pieturējusies nepieredzēti augsta, un Oklahomas gaisā bija daudz mitruma, tāpēc Filipas virpuļviesulis radīja augšupejošu vilkmi. Piecpadsmit minūtes vēlāk gaisa telpā virs pavalsts dvīņi nosēdās uz īsta, pamatīga tornado liela, melna vēja konusa, kas izbrāzās cauri pāris kukurūzas laukiem un saplosīja

šķūni, iekams viņiem izdevās to savaldīt.

-    Mēs drāžamies pārāk ātri, Džons piezīmēja.

-    Es neko nevarēju līdzēt, Filipa atzina. Esmu noraizējusies par to, kas mūs sagaida mājās. Esmu pārliecināta, ka ir kas tāds, ko doktore Zahertorte mums nepateica.

-    Viņa tiešām izturējās mazliet savādi, Džons piebilda. Bet laikam ir jābūt mazliet dīvainai, ja ir tāds dēls kā Dibaks. Kad viņš skatījās savā dvēseles spogulī, likās, it kā viņš būtu ieraudzījis spoku vai ko tamlīdzīgu.

-   Varbūt viņš tikai domāja par savu draugu Bredu, Filipa ieminējās. Dibakam nav daudz draugu. Viņš pēc tā ilgosies. Varbūt tas viņu satrauc. Viņa paraustīja plecus. Kas gan cits varētu būt?

Bet pat Filipa nebija pārliecināta par saviem vārdiem un klusēja, līdz dvīņi sasniedza Ņujorku, kur tumsas, aizsegā viņa piezemēja virpuļviesuli Centrālparkā tieši blakus statujai "Alise Brīnumzemē". No šejienes, šķērsojot Parka un Medisona avēniju, līdz mājām 77. ielā nebija tālu jāiet.

Džons atrada savu atslēgu un abi klusām iegāja iekšā gadījumā, ja viņu vecāki vai Trampa kundze būtu kopā ar abām Citurienēm. Māja šķita nedabiski mierīga, un tikai grīdas pulksteņa tikšķēšana vestibilā pārtrauca savādo klusumu. Viņi uzlavījās augšā pa kāpnēm. Sasnieguši septītā stāva kāpņu laukumiņu, viņi uz brīdi apstājās un pārliecās pāri margām. Pa guļamistabu atvērtajām durvīm viņi ieraudzīja savus dubultniekus. Džons-2 sēdēja Džona iemīļotajā krēslā, lasīdams grāmatu, bet Filipa-2 bija iegrimusi dzejoļa sacerēšanā. Abi izskatījās nevainojami tīri un kārtīgi, it kā nupat būtu izņemti no iesaiņojuma kastes. Dvīņi dažas minūtes kā apburti vēroja paši sevi, līdz Džonam apnika vērot sevi tik labi uzvedamies un viņš iegāja guļamistabā.

-    Sveiks, viņš teica.

Džons-2 pacēla acis no grāmatas. Džonam par šausmām, viņš redzēja, ka Džons-2 lasa Bībeli. Lūdzu, pasaki man, ka tu to neesi lasījis, kopš es aizgāju, viņš sacīja.

-    Tikai vakaros, Džons-2 atbildēja.

Džons sakaitināts izdvesa nopūtu. Bet es nekad to nedaru, viņš teica. Protams, nav jau tā, ka būtu kas slikts lasīt Bībeli. Gluži vienkārši es neesmu tik labs.

Arī Filipa ar šausmām ieskatījās pulkstenī. Un es tāpat, viņa teica Filipai-2. Patlaban es būtu skatījusies televīziju, nevis rakstījusi to, ko tu.

-    Tas ir dzejolis, Filipa-2 paskaidroja. Vai, pareizāk sakot, haiku. Japāņu dzejolis. Viņa to pasniedza Filipai. Tieši septiņpadsmit zilbes. Piecas, septiņas un piecas.

Filipa nolasīja haiku skali. "Zivs satiek džinu. Zivij ir tikai viena vēlme. Sī vēlme ir zivs." Viņa paraustīja plecus. Tas ir jauks, viņa pieklājīgi teica. Bet Džonam ir taisnība. Mēs parasti neuzvedamies tik labi kā jūs. Brīnos, ka māte nav ataicinājusi Dženiju Zahertorti, mūsu džinu ārsti.

-   Jūsu mātes šeit nav, Filipa-2 sacīja. Viņa ir aizgājusi.

-   Aizgājusi? Kā tu to domā "aizgājusi"? Filipa savai dubultniecei jautāja. Aizgājusi uz kurieni?

-    Prom no mājām.

-    Tas nav iespējams, Džons iebilda. Viņa nemūžam neaizietu, nepateikuši mums.

-   Viņa pateica mums, Džons-2 sacīja.

-   Šķiet, viņa domāja, ka ir pateikusi jums, Filipa-2 piebilda.

-    A, man likās, ka dzirdu balsis, teica kāds, kuru viņi uzreiz pazina, un atskatījušies dvīņi ieraudzīja kāpjam augšā savu tēvoci Nimrodu. Baidos, ka tavai Citurienei ir taisnība, Filipa. Jūsu māte tiešām domāja, ka viņa pateica jums.

-    Pateica mums ko? Džons jautāja. Kas notiek, Nimrod?

-    Baidos, ka es pats to nezināju, līdz nebiju ticis līdz Londonai, viņš klusi sacīja. Un, tiklīdz es to padzirdēju, taisnā ceļā steidzos šurp ar citu virpuļviesuli. Aješa, Babilonas Zilā džine ir mirusi, un jūsu māte ir devusies ieņemt viņas vietu.

Dvīņi ilgi klusēja. Pēkšņi daudz kas no tā, kas pirms dažiem mēnešiem bija noticis Irākā, ieguva jēgu. Kā gan citādi Filipa bija varējusi tik viegli pamest Iravotumu?

Nimrods pamāja ar galvu. Redzu, jūs jau esat uzminējuši, ka tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. Tava māte piekrita ieņemt tavu vietu, Filipa. Kļūt par nākamo Zilo džini. Tāpēc viņa ir aizgājusi. Cik esmu paspējis noskaidrot, viņa ir jau tur, Iravotumā.

-   Mēs dosimies viņai pakaļ, Filipa teica. Mēs dosimies mātei pakaļ un atvedīsim viņu mājās.

-    Nē, Nimrods sacīja.

-    Kāpēc ne? Džons taču atnāca man pakaļ. Viņš pierādīja, ka to var izdarīt. Un vēl ir laiks. Saprotiet, es par to zinu visu. Trīsdesmit dienas. Tik ilgs laiks ir vajadzīgs, lai, pietiekami nocietinoties sirdij, kļūtu par Zilo džini. Filipa paskatījās uz Džonu. Mēs to varam izdarīt, Džon? Vai ne?

Džons, kas zināja, cik grūts bijis ceļojums, apsēdās un drūmi pamāja ar galvu. Tas būs smagi, viņš teica. Neticami smagi. Bet es esmu pārliecināts, ka mēs to varam izdarīt, jā. Mēs varam atvest viņu atpakaļ.

-    Baidos, ka nevarat, Nimrods iebilda. Ne šoreiz. Viņa ir gudra sieviete, jūsu māte. Ļoti gudra.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? Ko viņa ir izdarījusi?

-    Viņa ir nodrošinājusi, ka jūs nevarat pamest Ņujorku, Nimrods atbildēja. Trīsdesmit dienas. Viņš nopūtās. Tikmēr, protams, būs jau par vēlu.

-   Viņa nevar mūs apturēt, Filipa neatlaidās. Nevar, ja mēs tiešām gribam doties turp.

-    Nāciet man līdzi, Nimrods teica, iedams uz kāpnēm. Manuprāt, jums vajadzētu sagatavoties vēl vienam triecienam.

Nimrods atgrūda vaļā Gonta kunga kabineta durvis un iegāja iekšā. Viņam pa pēdām sekoja Džons un Filipa. Viņu acīm pavērās dīvains skats. Ādas atzveltnes krēslā pie rakstāmgalda sēdēja kāds vecs vīrs, ģērbies zīda rītasvārkos. Džons nodomāja, ka šim vīram vajadzētu būt ap astoņdesmit gadus vecam, bet Filipa novērtēja viņu vēl vecāku. Neviens no bērniem nepazina veco vīru, lai gan tas, šķiet, viņus pazina, un pagāja pāris minūšu, līdz beidzot viņiem atausa patiesība.

-    Tēt? Filipa noelsās.

Vecais vīrs vārgi pasmaidīja, bet neko neteica, it kā būtu zaudējis spēju runāt. Šausmu pārņemti, dvīņi lēnām piegāja viņam klāt. Vairs nebija nekādu šaubu. Vecais vīrs bija viņu tēvs Edvards Gonts.

-    Kas tev notika, tēt? Džons jautāja un, asarām sariešoties acīs, saņēma tēva kaulaino, plankumaino roku.

Edvards Gonts noņurdēja un ērmoti nosiekalojās.

-    Pirms jūsu māte aizgāja, viņa uzlika savam vīram Metuzāla saistību, Nimrods paskaidroja. Kaut ko tādu, kas paātrina vielmaiņu un liek viņam straujāk novecot. Tāpat viņa jūsu abiem dubultniekiem paskaidroja, ka katru dienu, kad jūs nebūtu šeit, viņš novecotu par divdesmit gadiem. Protams, viņa nezināja, ka runāja ar divām Citurienēm, nevis ar saviem bērniem. Tāpēc jūsu tēvs ir tā novecojis.

-   Vai jūs nevarat ko darīt? Filipa jautāja.

-    Baidos, ka ne. Tā ir Leilas saistība, un es tajā nevaru iejaukties.

-    Ko lai mēs darām? Filipa vaimanāja.

-   Tā ir mūsu vaina, Džons apgalvoja. Ja mēs nebūtu devušies uz Indiju, tad tētis vēl aizvien būtu tāds, kāds viņš bija agrāk.

-    Uzklausiet mani, Nimrods bargi teica. Ja jūs nebūtu devušies uz Indiju, tad Rakšasasa kungs un es vēl aizvien būtu sasaldēti. Ļoti ticams, ka mēs tur būtu palikuši ļoti ilgu laiku. Protams, tik ilgi, cik guru Masamdžasaram būtu vajadzējis, lai atrastu Kobru karali no Katmandu.

Nimrods sirsnīgi paplikšķināja pa Edvarda Gonta skeletam līdzīgo roku.

-    Tomēr esmu cieši pārliecināts, ka šis paātrinātās novecošanas process var būt atgriezenisks. Citiem vārdiem sakot, jūsu tēvs galu galā atkal kļūs jaunāks un atgūs savu parasto izskatu. Tikai ar nosacījumu, ka neviens no jums abiem nepametīs mājas, lai meklētu māti. Jums gluži vienkārši nāksies būt pacietīgiem. Nimrods brīdi klusēja, it kā kaut kas viņu būtu sarūgtinājis.

Filipa uzminēja, kas tas ir. Piedodiet, tēvoci Nimrod, viņa teica. Jūs droši vien domājat, ka mēs, nudien, esam egoistiski bērni un neprotam uzvesties, kā pieklājas. Aješa taču bija jūsu māte.

-    Es arī izsaku līdzjūtību, Džons piebalsoja.

-    Paldies tev, Filipa, viņš teica. Paldies, Džon. No sava mēteļa kabatas viņš izņēma milzīgu cigāru un aizsmēķēja. Tā, viņš noelsās, izpūzdams lielu dūmu mākoni. Tātad ir skaidrs. Nevar būt ne runas par to, ka jūs sekotu Leilai uz Iravotumu. Šoreiz ne. Jums abiem jāpaliek šeit trīsdesmit dienas un jārūpējas par savu tēvu. Jūs nedrīkstat pieļaut, ka viņš kļūst vecāks.

-   Kas ar viņu notiks, tēvoci Nimrod? Džons noskumis jautāja. Viņš jau tagad ilgojās pēc mātes. Bez viņas mājas vairs nelikās kā mājas.

-    Viņa pakļausies savam liktenim, Džon. Tā tas notiks. Ceru, ka mēs visi to darīsim.

Filipa papurināja galvu. Es nespēju samierināties ar domu, ka viņa ir tur. Tajā šaušalīgajā mājā. Viena pati.

-    Viņa tur būs tikai trīsdesmit dienas, Nimrods mierināja. Pēc tam viņa būs Berlīnē. Savā oficiālajā rezidencē. Jūs varēsiet viņu satikt, kaut gan es brīdinu viņa nebūs tāda kā agrāk. Turklāt viņa nav viena. Viņai kāds ir līdzi.

-    Glamdžobas jaunkundze?

-   Manuprāt, Glamdžobas jaunkundze ir atgriezusies Savienotajās Valstīs. Pareizāk sakot, Ziemeļkarolīnā. Nē, es biju domājis kādu citu.

-    Kuru tad? dvīņi korī jautāja.

-   Vai atceraties zēnu no Franču Gviānas, atkritumu savācēju, kam Ibliss bija uzlicis diminuendo saistību pēc tam, kad tika izlaists no smaržu pudelītes, kur mēs viņu bijām ieslodzījuši?

-   Jā, Džons atsaucās. Viņa vārds bija Galibi Magana, un saistība viņu pārvērta līdzīgu dzīvai lellei.

-   Māte glabāja viņu kastē sava skapja augšējā plauktā, Filipa atcerējās. Laiku pa laikam viņa to izņēma laukā un solīja, ka kādudien tas atkal kļūs par normālu cilvēku. Jūs gribat teikt, ka viņa to paņēma sev līdzi?

-    Pēc tā, ko saka abas Citurienes, Nimrods teica, pamādams ar galvu uz kāpnēm, tieši tā arī notika. Man ir strikta nojauta, ka viņa ir nolēmusi lietot Zilās džines spēku, lai atceltu diminuendo un atjaunotu viņa zēnību.

-   Vai viņa to spēj? Džons jautāja. Pārvarēt Iblisa spēku?

-   Viņa ir Zilā džine. Katrā ziņā viņa var darīt jebko, kas vien ienāk prātā.

-    Un Galibi kļūs par viņas pavadoni? Filipa jautāja. Kā Glamdžobas jaunkundze?! Filipa dusmīgi iesaucās. Saniknota purinādama galvu, viņa piebilda: Kas tad vainas man? Es būtu varējusi kļūt par viņas pavadoni.

-    Es arī, Džons piebalsoja.

Nimrods pakratīja galvu. Jums tas nemaz nepatiktu. Un viņa noteikti nebūtu jums to vēlējusi. Bet tagad labāka dzīve būs Galibi. Katrā ziņā labāk nekā dzīvot skapja augšējā plauktā. Vai būt par atkritumu savācēju. Viņš iegūs izglītību un reālas izredzes dzīvē. Un, kad viņš būs vecāks, man šķiet, ka viņa tam kaut ko sameklēs. Varbūt kādu darbu. Vai trīs vēlēšanās. Kas zina?

-   Viņa ir izpostījusi manu dzīvi, Filipa teica, saņemdama tēva roku. Nebaidos jums to sacīt, Nimrod. Tas nudien ir pretīgi. Viņa noslaucīja asaras no vaigiem un pavērās laukā pa logu.

-   Viss varēja būt vēl ļaunāk, Nimrods sacīja. Manuprāt, tas jums jāpatur prātā, lai samierinātos ar šo faktu.

-     Kas var būt ļaunāks par to, ka māte pamet mājas? Džons pavīpsnāja. Neko briesmīgāku nespēju iedomāties.

Nimrods nolēma kādu laiku likt viņus mierā. Džonam bija taisnība. Nevarēja būt nekā ļaunāka par to, ja māte aiziet prom no mājām. Viņš vēl aizvien atcerējās, kā viņa māte Aješa arī pameta mājas, un sāpes, ko viņš un Leila bija jutuši vēl mēnešiem ilgi. Un skumjas, ko viņš patlaban juta par Aješas nāvi, nebija nekas salīdzinājumā ar toreizējām sāpēm. Zaudējums bija viens, bet atraidījums gluži kas cits. Jo tieši tā viņš un Leila to bija izjutuši.

Viņš nolēma pie dvīņiem palikt pa nakti.

No rīta abas Citurienes bija pazudušas.

-     Priecājos, ka tās ir prom, Džons atzinās. Man jau sāka skriet šermuļi pa muguru.

-   Jūs būtu varējuši lūgt, lai tās aiziet agrāk, Nimrods atgādināja.

-    Mēs negribējām, Filipa teica. Vai jūs kādreiz esat lūdzis pats sevi pazust?

-    Nē, Nimrods atzinās.

-    Tas nav viegli, Džons piebilda.

-    Lai vai kā, cik ilgi tās šeit bija? Nimrods jautāja.

-    Vienu eonu, Džons atbildēja. 11,57407…

-    Pietiks, Nimrods pārtrauca Džona uzskaitījumu. Es zinu, cik garš ir eons.

-   Afriels teica, ka tās pastāvēšot tieši tik ilgi.

-   Eņģeļi parasti runā nopietni, Nimrods teica. Tāpēc allaž ir vērts ieklausīties, ja viņi parādās mūsu dzīvē. Tiesa, daži no viņiem mēdz būt mazliet nenopietni un pieglaimīgi. Taču ir prātīgi viņos ieklausīties. Viņi zina to, ko mēs, džini, nekad nevaram zināt. Noslēpumus. Visuma mistērijas. Man kaut kas ienāca prātā. Kāds šķita Dibaks, kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

-    Savāds, Filipa atbildēja. Kā vienmēr.

-   Nē, Džons iebilda. Ne gluži. Viņš bija dīvaināks nekā parasti. Mēs pamanījām, ka viņš skatās savā dvēseles spogulī. Turklāt tā, it kā negribētu, lai kāds cits to redzētu.

-     Vai jūs kaut ko saskatījāt? Nimrods jautāja. Proti, vai jūs ko pamanījāt zēna dvēseles spogulī?

Dvīņi papurināja galvu.

-   Viņš to aši aizsedza, Džons atbildēja. Pirms mēs kaut ko varējām saskatīt.

-    Tas ir ļoti svarīgi. Vai viņš jums pateica, ko tika redzējis?

-   Nē, Džons sacīja. Bet, lai tas būtu kas būdams, nedomāju, ka tas darīja viņu laimīgu. Īstenībā viņš tik tikko spēja uz to skatīties.

-    Es brīnos, Filipa nomurmināja.

-    Par ko? Nimrods jautāja.

-   Nesaprotu, kāpēc Dibaks tik tikko spēja paskatīties uz savu dvēseli, viņa teica. Viņš ir nerātns. Stūrgalvīgs. Untumains. Reizēm pat mazliet ļauns. Bet viņš tomēr ir tikai zēns. Manuprāt, viņam nepiemīt nekas īsti slikts. Nekas tāds, kas varētu parādīties viņa dvēselē.

-    Es reiz jums teicu, ka ir sešas džinu ciltis, Nimrods sacīja. Bet, stingri ņemot, ir septiņas, jo reizēm piedzimst džins, kas nav ne mārids, ne ifrīts, ne džins, ne guls, ne džanns, ne šaitāns. Bet divu cilšu hibrīds. Šai gadījumā māridu un ifrītu.

-    Pagaidiet, Filipa protestēja. Zahertorta kungs noteikti ir mārids. Tāpat arī doktore Zahertorte.

-    Jā, tā ir pilnīga taisnība, Nimrods apliecināja. Bet šai gadījumā ir problēma. Smaga problēma. īpaši Dibakam. Zahertorta kungs nav Dibaka tēvs. Viņš pats to atklāja tikai nesen. Un tas ir iemesls, kāpēc viņš un doktore Zahertorte vairs nedzīvo kopā.

-   Vai jūs gribat teikt, ka Dibaks ir pa pusei mārids, pa pusei ifrīts? Džons jautāja.

Nimrods pamāja ar galvu. Baidos, ka tā ir, Džon. Dibakā ir labais. Bet arī ļaunais. Un to viņš redz, skatīdamies savā dvēseles spogulī. Aiz gaismas un skaistuma ir kas tumšs un riebīgs. Un Dibakā risinās cīņa, kurš no tiem labais vai ļaunais pārvaldīs viņa dvēseli. Tāpēc es priecājos, ka jūs ar viņu sadraudzējāties. Jo esmu pārliecināts, bērni, ka ar jūsu palīdzību labais ņems virsroku.

-   Nabaga Dibaks, Filipa teica. Bet kā tas notika? Dženija Zahertorte šķiet tik jauka.

-   Tāpēc, ka Ibliss uzlika saistību Zahertorta kungam un izlikās par viņu.

-   Jūs taču negribat teikt, ka Ibliss ir Dibaka tēvs? Džons jautāja.

-    Baidos, ka tā ir.

-    Un vai Dibaks to zina?

-    Jā, protams, Nimrods atbildēja. Tas ir dziļš, tumšs noslēpums. Neviens to nezina, izņemot ģimeni. Neesmu pat pārliecināts, vai Ibliss to zina.

-   Tad kā jūs to zināt? Filipa jautāja. Ja tas ir tik liels noslēpums?

-     Vai atceraties eksorcismu, kas iedvesmoja guru Masamdžasaru domāt, ka viņš pats varētu kļūt par džinu?

-   Jā, Džons atbildēja. Jūs veicāt eksorcismu premjerministram. Viņš teica, ka premjerministru esot apsēdis džins. Kāda aptuveni divpadsmit gadus veca meitene, tā viņš teica.

-   Tā meitene bija Faustīna, Nimrods teica. Dibaka māsa.

-    Tā, kura pazuda? Filipa jautāja.

-    Jūs to zināt? Nimrods atjautāja.

-    Zināmā mērā, Filipa atbildēja. Mēs redzējām viņas portretu Dibaka krustmātes mājās. Benermena salā.

-    Tad jūs esat tur bijuši, ja?

-    Uz turieni Dibaks devās, lai paslēptos, Džons paskaidroja, kad guru sekotāji viņu meklēja. Acīmredzot viņš bija ļoti pieķēries Maksam, savas krustmātes gorillam.

-    Jā, tāpat kā… Nimrods aprāvās un kādu brīdi izskatījās domīgs, it kā kaut ko atcerēdamies.

-   Jūs grasījāties mums pastāstīt par Faustīnu, Filipa viņam atgādināja.

-    Jā, Nimrods atsaucās. Faustīnu uzskatīja par ļoti apdāvinātu bērnu. Par zelta bērnu. Piemēram, viņa bija pat labāka džinversoktoannulāra spēlētāja nekā tu, Filipa. Un džini visnotaļ par viņu bija ļoti augstās domās. Gudra. Loģiska. Tieši Faustīna eksorcisma laikā man pateica, ka Ibliss ir Dibaka tēvs. Tolaik Zahertortu ģimene dzīvoja Londonā un viņas māte Dženija, kurai nupat bija piedzimis Dibaks, bija premjerministra apbrīnotāja. Kaut gan no attāluma. Saprotiet, viņi īstenībā nekad nesatikās. Kad Faustīna uzzināja par Iblisu, viņa nolēma kaut ko darīt. Un, mēnešiem ilgi klausījusies, kā viņas māte cildina premjerministru, Faustīna nolēma, ka premjerministrs ir vienīgā persona, kas ir pietiekami varena, lai liktu Iblisu arestēt. Tāpēc viņa pirmām kārtām apsēda premjerministru. Viņa bija ļoti stūrgalvīgs bērns. Vismaz šai ziņā ļoti līdzīga Dibakam.

Protams, viss sagāja greizi. Viņa nekad agrāk nebija izmēģinājusi apsēstību. Pārsteidzoši, ka viņai tas izdevās tik ilgi. Bet viņa pieļāva kļūdu, runādama savā balsī, kas uzreiz ļāva atklāt noslēpumu. Un kontrole bija zaudēta. Varas sajūta kļuva visai skurbinoša. Un, aptvērusi, ka premjerministrs viņai īstenībā nemaz nevar palīdzēt, meitene uz viņu sadusmojās. Un arī uz savu māti. Tāpēc, ieradies tur un nenojauzdams, ka tā ir Faustīna, es viņu izdzinu no premjerministra ķermeņa.

Tikai pēc eksorcisma uzzināju, kas īsti bija apsēdusi premjerministru, un devos meklēt Faustīnas ķermeni. Galu galā es to atradu paslēptu Tiso kundzes vaska figūru muzejā. Es ilgi gaidīju, taču Faustīnas gars tā arī neparādījās, lai atgūtu savu ķermeni. Vismaz tā es nodomāju. Un tad pēkšņi atcerējos, diemžēl krietni par vēlu, asins paraugus, ko doktors Varnakulasurija tā tolaik sevi dēvēja guru Masamdžasara bija paņēmis no premjerministra apskates laikā pirms eksorcisma. Tas ir ārkārtīgi bīstami jebkuram džinam, ja tas atrodas ārpus ķermeņa. Saprotiet, bērni, maza daļiņa no viņas dvēseles bija zudusi uz visiem laikiem. Tas nozīmēja, ka viņa nespēja savākties, lai atgrieztos savā ķermenī. Vismaz ne par simt procentiem. Nimrods ievilka dūmu no sava cigāra. Tieši to Dibaks atklāja, kad jūs bijāt Indijā. Viņš uzminēja, ka guru Masamdžasara bija runājis par viņa māsu. Māsu, kuru viņš tā arī nekad nesatika.

-    Nabaga Dibaks, Džons teica.

-    Nabaga Faustīna, Filipa uzstāja. Kas ar viņu notika?

-    Viņas ķermeni aizveda uz privātkliniku slimiem džiniem, Nimrods atbildēja. Tur tas atrodas acīmredzot komā līdz pat šai dienai. Kas attiecas uz viņas garu… Viņš paraustīja plecus. Ak, es daudzkārt esmu apjautājies Londonā. Dženija Zahertorte tāpat. Bet mēs nekad neko neesam manījuši. Atrast garu nav viegli. Pat džiniem ne. Viņa tā īsti nekur nebija piesaistīta. Kādai mājai vai vietai. Iespējams, viņa vēl aizvien kaut kur lidinās apkārt.

-    Cik šausmīgi, Filipa sacīja.

-    Jā, vai ne? Nimrods nomurmināja un kādu brīdi klusēja. Pēkšņi viņa sirds salēcās krūtīs kā pērtiķis krātiņā. Kāpēc viņš nebija iedomājies par Faustīnu agrāk? Protams, Faustīna! Viņa varētu būt atrisinājums visam. Viņam, protams, vajadzēs konsultēties ar Rakšasasa kungu. Un tad jāievāc ziņas privātklīnikā Londonā, kur vēl aizvien bezsamaņā gulēja Faustīnas ķermenis. Bet, ja vien viņš varētu izsekot un noķert viņas pazudušo garu, tad pastāvēja pati mazākā, klusākā, smalkākā, tālīnākā, netverama kā sikspārņa pīkstiens un neiespējama cerība, ka kādudien viņš tomēr varētu panākt, ka viņa māsa Leila, iespējams, atgrieztos savā jaukajā mājā pie mīļotās ģimenes. Viņš negribēja bērnos modināt cerības. Vēl ne. Tas nebūtu godīgi. Ja nu viņam neizdotos? Labāk nesacīt neko, viņš sev teica. Vismaz šobrīd. Tikmēr Džonam un Filipai nāksies to paciest un nostiprināt savu raksturu.

-    Dīvaini, vai ne? Nimrods teica. Kā viss ir saistīts. Kā viens noved pie cita, tad aizved vēl pie kāda un atved tevi atpakaļ sākumā. Nu, gandrīz vai. Īstenībā nekas nepastāv pats par sevi.

Dvīņi klusēja. Nimrods nosprieda, ka viņi joprojām domā par nabaga Faustīnu un Dibaku. Bet īstenībā viņi domāja par savu māti, kurai bija atņemti bērni, vīrs un draugi, un par drausmīgo vientulību, kas viņai bija uzspiesta, un to, ka, lai arī ko Nimrods teica, viņa tagad eksistēja pati par sevi kā spoks. Šī kliedzošā netaisnība šķita nepanesama.

Pēc kāda laiciņa viņi sāka prātot, ka kādudien panāks savu un atvedīs viņu atpakaļ uz visiem laikiem. Vai tik ilgi, cik varētu būt "uz visiem laikiem". Un, nekustinot lūpas, lampas bērni deva zvērestu telepātisku zvērestu, ko spēj tikai dvīņi, vērst atkal visu par labu. Lai tas maksātu ko maksādams džinu ciltij un pasaulei.

-    Laikam man tagad vajadzēs dzīvot kopā ar jums, Nimrods teica. Vismaz, kamēr viss atgriežas normālās sliedēs. Viņš kautrīgi paraustīja plecus, jo, sastapis viņu skarbos skatienus, saprata, ka tas nav iespējams. Nu, gandrīz normālās. Dvīņi turpināja klusēt. Ne jau normālās, nē, viņš turpināja. Tā tas nevarētu būt, vai ne? Nē, es šeit palikšu tikai kādu laiku. Un palīdzēšu jums pārvarēt šo zaudējumu. Arī Grounins, ja jums tā tīk. Un Rakšasasa kungs, ja vien gribat. Mēs darīsim visu jūsu dēļ, bērni. Ko tikai vēlaties, nudien.

Filipa ierunājās pirmā.

-    Savādi, vai ne? viņa teica. Divi džini, kas nevar vēlēties to, ko viņi patiešām grib. Kurš gan varētu iedomāties, ka tas vispār ir iespējams?

-   Vēlos jums pastāstīt ko tādu, ko man reiz teica Rakšasasa kungs, viņš sacīja. Pirms daudziem gadiem. Es allaž esmu to uzskatījis par ļoti noderīgu, tiešām. Un, manuprāt, tas attiecas uz jebkuru, lai kas arī viņš būtu. Džins vai laicīgais. Un tas skan tā: nekad nesit ķīli tā, lai iedragātu savu mugurkaulu. Reizēm mums visam jāļauj ritēt savu gaitu. Un vajadzētu apzināties, ka fakts ir tikai fakts, jo nekādas mūsu vēlmes to nespēj grozīt. Ja mēs mēģinātu pasaulē visu grozīt pēc sava prāta, tad nebūtu daudz labāki par bērniem.

-    Bet mēs esam bērni, Džons uzstāja.

Nimrods pasmaidīja un ar mīlestību noglāstīja galvu Džonam un Filipai. Nu vairs ne, Džon, viņš klusi teica. Nu vairs ne.

SATURS

Prologs……………………………………………………………………………… 7

1.  Bilžu tikls…………. ………………………………………………………… 29

2.  Dzimšanas dienas svinības……………………………………………… 41

3.  Uz dzīvību un nāvi………………………………………………………… 62

4.   Dvīņi………………………………………………………………………….. 73

5.  Benermena sala……………………………………………………………. 86

6.   Zaļais dervišs……………………………………………………………… 109

7.  Dažiem patīk karstums………………………………………………… 121

8.  Ledainais aukstums Kalkutā…………………………………………. 144

9.  Nunc fortunatus sum……………………………………………….. 156

10.   Pārlieku perfekti………………………………………………………… 175

11.   Neapdomīgie čuksti……………………………………………………. 185

12.   Dievišķie pārbaudījumi……………………………………………….. 205

13.  Akas pētnieki…………………………………………………………….. 224

14.  Amuleta skatiens………………………………………………………… 234

15.   Devītā kobra……………………………………………………………… 248

16.   Aukstasinīgi………………………………………………………………. 260

17.   Pēkšņā apskaidrība…………………………………………………….. 280

18.   Bēgšana no ieslodzījuma……………………………………………… 297

19.   Caveat emptor………………………………………………………… 309

20.   Pēdējās pārdomas………………………………………………………. 320

[1] 45 grādi pec Celsija.

[2] apmēram 38 grādi pec celsija.

[3] qed quod erat demonstrandum (latīn.) Eiklīda izteiciens: "Kas arī bija jāpierāda." Tulk. piez.

[4] balbachhe hindi valodā nozīmē "bērni". Aut. piez.

[5] bhikhari hindi valodā nozīmē "ubagi". Aut. piez.

Content

Kers Filips Lampas bērni-3. Kobru karalis no Katmandu

PROLOGS STĀSTS PAR TO, KAS NOTIKA TIKAI DAŽAS NEDĒĻAS PĒC TAM, KAD ŅUJORKĀ PIEDZIMA DVĪŅI DŽONS UN FILIPA GONTI

1. nodaļa BILŽU TĪKLS

2. nodaļa DZIMŠANAS DIENAS SVINĪBAS

3. nodaļa UZ DZĪVĪBU UN NĀVI

4. nodaļa dvĪŅi

5. nodaļa benermena SALA

6. nodaļa zaĻais DERVIŠS

7. nodaļa daŽiem PATĪK KARSTUMS

8. nodaļa ledainais AUKSTUMS KALKUTĀ

9. nodaļa NUNC FORTUNATUS SUM

10. nodaļa pĀrlieku perfekti

11. nodaļa neapdomĪgie ČUKSTI

12. nodaļa dieviŠĶie PĀRBAUDĪJUMI

13. nodaļa akas pĒtnieki

14. nodaļa amuleta SKATIENS

15. nodaļa devĪtĀ kobra

16. nodaļa aukstasinĪgi

17. nodaļa pĒkŠŅĀ APSKAIDRĪBA

18. nodaļa bĒgŠana no ieslodzĪjuma

19. nodaļa caveat emptor

20. nodaļa pĒdĒjĀs PĀRDOMAS

SATURS