Merss Valters

Kapteiņa Zilā lāča trispadsmit ar pus dzīves

Valters Merss

Kapteiņa zilā lāča 13.1/2 dzīves

"Dzīve ir pārāk vērtīga, lai to atdotu liktenim."

Deus X Machina

PRIEKŠVĀRDS

Zilajam lācim ir divdesmit septiņas dzīves. Trīspadsmit ar pusi no tām es nododu atklātībai ar šo grāmatu, par pārējām klusēšu. Lācim vajadzīgas tumšās puses, tās vairo lāča neizprotamo pievilcību.

Visi bieži taujā, kā bija agrāk. Es atbildu: agrāk visa bija daudz vairāk. Jā, agrāk bija salas, noslēpumainas ķēniņvalstis un veseli kontinenti, kas mūsdienās zuduši, — tiem pāri sakļāvušies viļņi, tie nogrimuši mūžīgajā okeānā. Redziet, jūras kāpj arvien augstāk, ļoti lēni, taču nepielūdzami, un dienās visu mūsu planētu klās ūdens — vai ne ar gudru ziņu mans nams atrodas klintsragā, vai ne ar gudru ziņu tas vēl aizvien ir kuģis. Es stāstīšu par šīm salām un zemēm, par būtnēm un brīnumiem, kas nogrimuši dzelmē tām līdzi.

Es melotu (un izsenis visiem zināms, ka meli nav manā dabā), ja apgalvotu, ka manas pirmās trīspadsmitarpus dzīves pagāja bez raibiem notikumiem. Teikšu vienkārši: pundurpirāti. Spīgaiņi. Meža tarantullas. Vervelviļņi. Kalnu troļļi. Tumšo kalnu kāpuri. Kalnu tupuce. Milzis bez galvas. Galva bez milža. Tuksneša jampampi. Ciet saņemta fatamorgāna. Mēnessērdzīgi jetiji. Mūžīgs tornado. Dēmonrikšas. Vampīri ar nekrietniem nolūkiem. Princis no citas dimensijas. Profesors ar septiņām smadzenēm. Salds tuksnesis. Barbari, kas neprot uzvesties. Iesunīši. Kaujas mākslās trenēts lietusmežu rūķis. Domājošas smiltis. Lidojoši kurmji. Monstrozs kuģis. Pekles ceplis. Kulināra sala. Pazemes smilšu cilvēki. Kanāla pūķi. Dramatiskas melu divkaujas.

Dimensiju caurumi. Voltigurgu basvibratori. Huligāniski kalnu punduri. Neredzamie cilvēki. Natiftofi. Četrstūrainas smilšuvētras. Venēcijas vecīši. Mīlīgas Midgardčūskas. Nejauki taražbaloži. Atmesto ideju ieleja. Starpcūkas. Lielpēdu bērtas. Rūsaini kalni. Klaustiņas. Laika gliemji. Vellelfi. Mandrāgas. Ošķes. Vērpata. Pūķulēni. Fatomi. Genfs. Nāves briesmas. Mūžīga mīlestība. Izglābšanās pašā pēdējā brīdī…

Bet es negribu aizsteigties priekšā!

Gremdējoties atmiņās par šiem laikiem, mani pārņem ilgas. Tomēr dzīves pulksteni nevar pagriezt atpakaļ. Tas ir skumji, taču pareizi.

Tā nu raugi, tagad, kā jau pieklājas, rudenim seko ziema. Saule, auksta kā mēness, noriet leduspelēkā okeānā, vējš smaržo pēc sniega. Taču gaisā jaušama vēl kāda smarža, tālīnas uguns smarža ar šķipsniņu kanēļa — tā vēsta piedzīvojumus! Agrāk es būtu gājis šai smaržai līdzi, bet šobrīd man darāms kas svarīgāks: jāsaglabā pēctečiem manas dzīves atmiņas. Pirmie sala spoki bāž savus stingos pirkstus cauri manas kajītes grīdai un tvarsta manas pekas. Neredzamas ledus raganas zīmē uz logu rūtīm sniegapuķes. Nav gluži mans mīļākais gadalaiks, toties ir lielisks iemesls uzvārīt kakao (piešaujot klāt mazmazdruscīņ ruma), piebāzt trīspadsmit ar pusi pīpes, sagatavot trīspadsmit ar pusi marmelādes maizītes un trīspadsmit ar pusi nosmailinātus zīmuļus un sākt pierakstīt manas pirmās trīspadsmit ar pusi dzīves. Drosmīgs, nogurdinošs episka mēroga pasākums, es bīstos. Jo, kā jau teicu, toreiz visa bija daudz vairāk — saprotams, daudz vairāk bija arī piedzīvojumu.

1.    Mana pundurpirāta dzīve

Savada

piedzimšana

Parasti dzīve sākas ar piedzimšanu, taču mana tā nesākās. Vismaz es pats nezinu, kā nācu pasaulē. Varēju — tīri teorētiski — piedzimt no viļņa putām vai izaugt gliemežnīcā kā pērle. Vai varbūt nokrist no debesīm ar krītošu zvaigzni.

Diemžēl ir pilnīgi skaidrs, ka biju pamests bērns, atradenis okeāna vidū. Manas pirmās atmiņas ir par to, kā mani svaida spīva jūra un es kails un viens guļu valrieksta čaumalā, jo pašā sākumā biju mazs, ļoti, ļoti mazs.

Vērpata

Vēl es atceros troksni. Tas bija trakoti liels troksnis. Tik mazām radībām ir nosliece visu pārspīlēt, tomēr tagad es zinu, ka tas tiešām bija vislielākais troksnis pasaulē.

To radīja briesmīgākais, bīstamākais un skaļākais ūdens virpulis septiņās pasaules jūrās — redziet, pats to nenojauzdams, es savā čaumaliņā biju ielīgojis tieši baigajā Vērpatā. Toreiz man tas viss vienkārši izklausījās pēc diezgan skaļas grudzināšanas. Taisnību sakot, tobrīd es domāju (ja to jau varēja saukt par domāšanu), ka tas ir caurcaurēm dabiski — kailam rieksta čaumalā pa atklātu jūru kuģot pretim apdullinošai kaukoņai.

Troksnis kļuva arvien varenāks un varenāks, rieksta čaumala šūpojās arvien stiprāk, un es nezināju arī to, ka jau sen biju iekļuvis Vērpatas acī. Virpuļodams vismaz kilometru garās spirāles lokos, mans niecīgais kuģītis — droši vien vismazākais kuģis pasaulē — dejoja pretim rēcošam bezdibenim.

Vai gan lieki jāteic, ka vēl bezcerīgāku situāciju nemaz nav iespējams iedomāties? Visi jūrnieki, kas ir pie pilna prāta, Vērpatas mutuļiem brauc apkārt ar lielu līkumu. Un, pat ja kāds mestos mani glābt, viņu gaidītu tāds pats liktenis. Viņu aizrautu līdzi jūras dibenā, jo Vērpatas acij pretī nespēja turēties neviens kuģis visā pasaulē.

Mana rieksta čaumaliņa bija sākusi vēl arī griezties uz riņķi, un tā, dejodama valša taktī, devās pretim bojāejai dziļi okeāna guldzenajā rīklē. Turpretim es tikai lūkojos, kā man virs galvas virpuļo zvaigznes, aizgrābti klausījos ūdeņu grandoņā un nenojautu itin neko ļaunu.

Un tai brīdī man pirmo reizi gadījās izdzirdēt pundurpirātu šaušalīgās dziesmas.

Pundurpirāti bija Camonijas okeāna saimnieki. Tiesa, to neviens nezināja — raugi, viņi bija tik mazi, ka neviens viņus nekad nepamanīja. Neviens vilnis pundurpirātiem nebija par augstu, neviena vētra nebija par varenu, neviens akacis par virpuļainu — viņi braši stājās tam visam pretim. Viņi bija pārdrošākie jūrasbraucēji pasaulē un neatlaidīgi meklēja grūtības, lai apliecinātu savu kuģošanas māku arī sadursmē ar visnegantākajiem dabas spēkiem. Ja kāds vispār jaudāja spēkoties ar Vērpatu, tad tie bija viņi ar savām neparastajām jūrasbraucēju spējām.

Tad raugi, tīrās pārdrošības un spītības pēc viņi bija iebraukuši tieši briesmīgajā mutulī, un tagad pārgalvīgi auroja pirātu dziesmas. Viņu sardzes matrozis, kas savā masta galā vērīgi ķīķerēja uz ūdens virsmu, meklēdams vislabākos viļņu tuneļus un straumes, pēkšņi ar savu mazītiņo tālskati pamanīja mani. Vēl pavisam nedaudz, un es būtu pazudis Vērpatā.

Tas, ka mani atrada tieši pundurpirāti, bija divkārt laimīga sakritība, jo normāla lieluma jūrnieki rieksta čaumaliņu droši vien vispār nepamanītu. Viņi uzvilka mani uz klāja, ietina eļļasdrānā un ar resnu tauvu piesēja pie masta — man toreiz likās ļoti ērmīgi, taču pundurpirāti tā rīkojās manas drošības vārdā. Tikmēr viņi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, turpināja savu varonīgo cīņu ar elementiem. Sīkaliņi kā vāveres tekāja augšā un lejā pa mastiem, uzvilka un atkal nolaida buras tādā ātrumā, ka, jau skatoties vien, varēja piemesties reiboņi. Lai izlīdzinātu sānsveri, viņi visi līdz pēdējam vīram metās pie bakborta, tad uzreiz pie stīrborta, uz priekšgalu vai uz pūpi. Viņi sūknēja ūdeni, nozuda kuģa vēderā un atkal uzradās ar pilniem spaiņiem, lēkāja pa lūkām un šūpojās tauvās. Viņi ne mirkli nepalika mierā, grozīja stūresratu, šurpu turpu sasaucās, visi reizē iekārās lielā burā, lai to ātrāk atritinātu, ievilka līnes un, galvenais, ne uz mirkli neaizmirsa dziedāt savas pirātu dziesmas. Man pat palicis prātā, ka viens no viņiem visu laiku berza klāju.

Kuģi pārskaloja ūdens šļakatas, tas nogūlās slīpi, uzšāvās viļņa galotnē un pat vairākas reizes pilnīgi ienira bangā, taču turējās un nenogrima. Es pirmo reizi dabūju sarīties jūrasūdeni, un man jāteic: nemaz nebija slikti. Mēs slīdējām pa viļņu tuneli, jājām varenu putu kalnu galotnēs, mūs meta augstu gaisā un stūma dziļi jūrā. Milzīgi viļņi svaidīja pirātu kuģi šurpu turpu, pļaukāja, grūstīja un apspļaudīja,

bet pundurpirātus tas nespēja apmuļķot. Viņi brēca uz jūru, spļāva pretī un ar saviem abordāžas āķiem durstīja jūru. Viņi zibensātri sadalījās pa mastiem, ierēvēja buras un jau nākamajā acumirklī tās atkal atritināja. Viņiem nepalika nepamanīta neviena jūras kustība, neviena gaisa pūsma, ne visniecīgākā kuģa pagrozīšanās, un viņi uzreiz zināja, kas darāms tālāk. Uz pundurpirātu kuģa nebija komandieru, visi bija vienlīdzīgi. Visi kopā čakli rosīdamies, viņi galu galā izrādījās pārāki par vareno okeānu. Droši pietauvots pie masta, es ar vislielāko apbrīnu noskatījos šo cīņu.

Tik mazas radības kā pundurpirāti (un toreiz arī es) dzīvo citā laikā. Tas, kurš kaut reizi ir mēģinājis ar roku noķert mušu, būs pamanījis, ka ātruma un izmanības ziņā šī niecīgā radība ir pulka pārāka. Muša uz mums skatās itin kā cauri laika palielināmajam stiklam, tādēļ tai nepavisam nav grūti šaudīties mums apkārt, izvairoties no mūsu lācīgās

vicināšanās. Tāpat bija ar pundurpirātiem. Normāla lieluma kuģim Vērpatas acs būtu milzīgs ūdeņu mutulis, turpretim no viņu skatpunkta tā bija gausa grozīšanās. Raugoties no pundurpirātu kuģa klāja, milzu vāls izira daudzos mazītiņos vilnīšos, un mēs tiem izburājām cauri ērti un līgani. Tāpat kā orkāns, nākdams pār pilsētu, noposta vislielākās mājas, turpretim zirnekļa tīmeklīti atstāj neskartu, arī šī briesmīgā strāva mums neko nespēja padarīt. Mūs sargāja tas, ka mēs bijām tik mazi.

Tā mēs izbēgām no nāvīgās Vērpatas. Kā jau teicu, es toreiz nezināju, cik Vērpata patiesībā ir bīstama — tas atklājās daudz vēlāk. Nomanīju tikai, ka grudzināšana kļuva arvien klusāka un pundurpirātu rosība — gausāka. Beidzot stāvoklis jau bija tik mierīgs, ka viņi varēja sapulcēties man apkārt, atraisīt mani no masta un apbrīnot.

Arī es brīnījos.

Pundurpirāti, kā liecina jau pats vārds, augumā nebija diez cik padevušies. Desmit centimetru garu pirātu viņam līdzīgie uzskatīja par milzi. Pundurpirāti braukāja pa jūru mazītiņos kuģos, pastāvīgi meklēdami jūrā tik mazu braucamrīku, lai viņi to varētu ieņemt abordāžā. Un kas tāds gadījās reti. Būtībā nekad. Teiksim godīgi: visā kuģniecības vēsturē pundurpirāti ne reizi nebija veiksmīgi aplaupījuši nevienu pašu kuģi, pat ne airu laiviņu. Reizumis, tīri aiz izmisuma, pundurpirāti uzklupa arī lielākiem kuģiem, pat okeāna milzeņiem. Kā likums, viņu pūles neviens nepamanīja. Niecīgie jūraslaupītāji iecirta savus abordāžas āķus lielā kuģa bortos, un tas viņus vilka līdzi tik ilgi, līdz viņi pēdīgi padevās. Citreiz viņi šāva no saviem glītajiem lielgabaliņiem, kuru lodes nekad nesasniedza mērķi — jau pēc dažiem metriem tās bunkšķēdamas iekrita jūrā.

Nekad netikdami pie laupījuma, pundurpirāti pārtika lielākoties no aļģēm un tādām zivīm, ar kurām viņi varēja

tikt galā, ar sardīnēm vai pavisam mazītiņiem omāriem. Grūtā brīdī viņi nenoniecināja arī planktonu.

Roku vietā pundurpirātiem bija dzelzs ķeksīši, kārtīgu kāju vietā — koka kājas. Vēl piedevām es nevienu no viņiem ne reizi neredzēju bez apsēja pār aci. Sākumā man šķita, ka tur pie vainas ir ievainojumi, ko viņi guvuši savos pārdrošajos abordāžas mēģinājumos, taču vēlāk uzzināju, ka tāds viņiem ir kopš dzimšanas, tāpat kā ūsas un cepure.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brfnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Pundurpirāti: kaut arī pundurpirāti ir pilnīgi nekaitīgi, vai varbūt tieši tāpēc, tie ļoti labprāt uzvedas kā asinskāri un neaptēsti mežoņi. Viņiem patīk vareni plātīties ar veiksmīgiem uzbrukumiem un bagātiem laupījumiem. Gandrīz varētu sacīt, ka viņiem ir nosliece uz lielību. Kad sastopas divi pundurpirāti (un uz kuģa, kas pilns ar pundurpirātiem, tā gadās nemitīgi), abi uzreiz sāk vicināt rokas un klaigāt, skaitīdami, cik tirgotāju kuģu katrs it kā nolaidis dibenā, un dižodamies ar to, cik nevainīgu matrožu bez žēlastības vilkuši zem ķīļa vai palaiduši pa dēli. Bļaustīdamies viņi dzer rumu, dzērienu, ko gatavo no aļģu sulas un cukurniedrēm, un rums vēl vairāk iekvēlina viņu pirātiskās fantāzijas un drīz padara mēles smagas, lai arī tas vispār nesatur alkoholu. Pundurpirātiem daudz nevajag.

Toreiz man bieži gadījās būt šādu sastapšanos aculieciniekam un klausīties pundurpirātu grandiozo plātīšanos. Taču steidzos atzīt, ka uz mani šī šķebinošā izpušķošana un fantāzijas nevaldāmais lidojums atstāja lielu iespaidu. No viņiem es iemācījos, ka labi meli bieži ir daudz interesantāki nekā patiesība. Varētu bezmaz sacīt, ka tā īstenībai tiek uzģērbtas košākas drānas.

Vaimanas, lielīšanās un pirātu dziesmas

Pundurpirāti nepazina neko ļaunāku par garlaicību. Ja kādam no viņiem kļuva kaut tikai mazdrusciņ garlaicīgi, tas izrādīja tik milzīgas ciešanas, ka sirds vai lūza. Viņš nopūtās un vaidēja, un draudēja debesīm ar rokas ķeksi, plūkāja sev matus un reizēm pat saplēsa drēbes. Un viss kļuva tikai vēl ļaunāk, jo tad viņš vaimanāja arī par savu sabojāto garderobi un pārmeta liktenim, kas viņu nemitīgi piemeklē ar mocībām. Kuģojot pa jūru, garlaicība uz jebkura klāja ir bieža viešņa, tādēļ pundurpirāti nemitīgi vaimanāja un nopūtās.

Kad viņi nevaimanāja, viņi lielījās. Kad viņi nevaimanāja un nelielījās, viņi auroja pirātu dziesmas. Tādā gaisotnē es uzaugu.

Taisnību sakot, es visai drīz kļuvu par pundurpirātu dzīves galveno saturu. Tajos piecos gados, ko es pie viņiem nodzīvoju, viņu dzīve grozījās gandrīz tikai ap mani. Šķita, es viņu absurdajai eksistencei beidzot biju piešķīris jēgu. Viņi aizkustinoši pūlējās iemācīt man visu, ko zināja par jūraslaupīšanu un pirātu dzīvi. Augām dienām dziedāja man šaušalīgas pirātu dziesmas, pilnas ar lāstiem, ierādīja, kā jāpaceļ karogi ar miroņgalvām un kā jāzīmē dārgumu kartes. Reiz viņi man par prieku pat mēģināja uzbrukt kādam kuģim, kas bija vismaz tūkstoš reižu lielāks par viņējo. Todien es uzzināju visu, kas dzīvē jāzina par caurkrišanu.

Jūrnieka arods

Piedevām es iemācījos jūrnieka arodu — no enkura pacelšanas un spraugu aizdrīvēšanas līdz vanšu nospriegošanai —, iemācījos pats, skatīdamies un palīdzēdams.

Viss sākās ar klāja beršanu. Tā ir augsta māksla: klāju vajag noberzt tik tīru, lai acis žilbst un dēļos nepaliek neviena rijīga baktērija, taču nenospodrināt arī pārāk gludu,

lai neslīdētu kājas (pundurpirātiem ar viņu tievajām koka kājelēm tas bija it sevišķi svarīgi). Ideāls klāja beršanas līdzeklis ir zaļās ziepes ar nelielu jūras smilšu piedevu: ziepes sterilai tīrībai un jūras smiltis saķerei ar virsmu. Es iemācījos burāt ar vēju, burāt pa vējam un nīkt bezvējā, iemācījos izmantot bakštagas vēju, halzēt, pagriezties lielos viļņos un bremzēt jūrā (tas ir paņēmiens, kas zināms tikai pundurpirātiem, kuri to izmanto, lai selgā neuzskrietu virsū kādai lielākai zivij, proti, viņu gadījumā jebkurai zivij, kas lielāka par mencu).

Mezgli

Viena no svarīgākajām lietām jūrnieka dzīvē ir mezgli. Šis vārds šoreiz nenozīmē kuģa ātrumu, ko arī mēra mezglos, nē, es runāju par neskaitāmajiem veidiem, kā var sasiet kaņepāju virvi. Es iemācījos 723 dažādus veidus, kā uzmest mezglu, un vēl šobaltdien tos zinu no galvas. Protu (pats par sevi saprotams) vienkāršo jūrnieku mezglu, bet arī pundurpirātu dubultmezgliņu, "vētras kravati", "zoss karātavas", "spīgaiņu pinekli" un pat dubulto Gordija mezglu.

Ar vītu kaņepāju aukliņu es darbojos tikpat veikli kā ar astoņkārtīgu astoņkājcilpu, Manilas virvi pratu samezglot ar kaņepāju plūksnu un aizsietām acīm varēju divus zušus sapīt tik viltīgi, ka tie vairs nemūžam nejaudāja tikt brīvībā.

Uz pundurpirātu kuģa es kļuvu par tādu kā mezglu meistaru; ja kādam bija vajadzīgs mezgls, nāca pie manis. Es varēju iesiet mezglu zivī un, ja nu reiz tā vajadzēja, galējas nepieciešamības gadījumā spēju pat iesiet mezglu mezglā.

Ko der zināt par viļņiem

Saprotams, īpaši svarīga jūrā ir navigācija. Pundurpirāti nepazina tehniskus palīglīdzekļus, pat kompass viņiem bija svešs. Viņi stūrēja saskaņā ar sistēmu, kas balstījās uz viļņu vērošanu. Pietiekami ilgi vērojot viļņus, atklājas, ka ikkatrs no tiem ir citāds. Mēdz gan sacīt, ka visi viļņi izskatās vienādi, tomēr tā nav: katrs muguru izliec pēc savas modes, daži iet stāvi un smaili, citi apaļi un plakani, viļņi ir resni un tievi, zaļi un zili, melni un brūni, caurspīdīgi un duļķaini, lieli un mazi, plati un gari, auksti un silti, sāļi un saldi, skaļi un klusi, ātri un lēni, nekaitīgi un dzīvībai bīstami.

Katram vilnim ir, tā sakot, savs augums, sava seja un pat sava frizūra, ko veido putas tam uz galvas. Un tos var atšķirt

pēc gaitas. Dienvidjūru viļņi nāk gausi un līgani, turpretim ziemeļos viļņi ir braši un atsperīgi: tādi viņi kļūst no aukstuma un aiz bailēm sasalt ledū. Havaju salu viļņi, šķiet, kustas, paklausot maraku grabuļu ritmiem, skotu viļņi garās rindās maršē nedzirdamas dūdu mūzikas taktī. Cītīgs viļņu pētnieks zina, kur katrai sugai patīk uzturēties. Mazie zaļie, ar jautrajām putinām, teiksim, dzīvo seklos tropu ūdeņos, tumšie duļķainie — piekrastes tuvumā, īpaši upju grīvās, augstie zilie — aukstā, dziļā jūrā, un tā tālāk.

Pēc viļņu izskata var arī precīzi noteikt atrašanās vietu: vai te nav sēkļu, neredzamu smilšu sēru un koraļļu rifu, vai kuģis atrotlas cietzemes tuvumā, atklātā jūrā vai viltīgā straumē, un pat to, vai ūdenī ir haizivis vai tikai siļķes. Ja apakšā ir haizivis, viļņi mazlietiņ trīc.

Es iemācījos arī visu, kas jāzina par kuģa ikdienas apkopšanu, dēļu labošanu, jūras pīlīšu nolasīšanu no kuģa korpusa (un izvārīšanu aļģu virā), līdzsvara noturēšanu lielos viļņos, glābšanas laivas nolaišanu, glābšanas riņķa mešanu un sēdēšanu maršā. Jau pēc gada es biju visnotaļ labi izglītots jūras lācis, un vētrā man pat vairs nebija slikta dūša.

Aļģes Pundurpirāti mani krietni baroja, pārsvarā ar aļģēm un liesām zivīm. Aļģes viņi prata pagatavot vairāk nekā 400 veidos, no algue naturelle līdz ārkārtīgi sarežģītiem suflē, un man tas viss bija jānogaršo. Manai šābrīža netīksmei pret jūraszālēm, iespējams, ir zināma saistība ar pundurpirātu ēšanas paradumiem.

Lai nu ko varētu sacīt par aļģēm, tās satur visus vitamīnus un uzturvielas, kas vajadzīgas maza zilā lāča augšanai, varbūt pat pārāk daudz šo vielu. Jo es augu tādā ātrumā, ka drīz neomulīgi kļuva ne tikai man pašam, bet jo īpaši pundurpirātiem. Sākumā es biju mazāks nekā mani glābēji, taču jau pēc gada biju viņu augumā. Otrajā gadā biju divtik liels un pēc četriem gadiem augumā pārsniedzu viņus piecas reizes.

Nav grūti iedomāties, ka tik strauja augšana atstāja ļoti nepatīkamu iespaidu uz knipucītiņajiem pirātiem, kuri pret visu lielo izturējās ar iedzimtu neuzticību. Nodzīvojis pie viņiem piecus gadus, es biju tik liels un smags, ka varēju nogremdēt viņu kuģi.

Lai arī es toreiz to nesapratu, pundurpirāti rīkojās pilnīgi pareizi: kādu dienu viņi izsēdināja mani uz salas. Nav šaubu, ka tas viņiem nenācās viegli. Ceļamaizei viņi iedeva man pudeli aļģu sulas un pašceptu aļģurausi un tad gauzdamies un vaimanādami aizkuģoja saulrietā. Viņi zināja, ka bez manis viņu dzīve būs krietni garlaicīgāka.

Viens pats zem palmām

Toreiz, kails un pamests sēdēdams vientuļas salas liedagā, es pirmo reizi pārdomāju savas dzīves apstākļus. Patiesībā es vispār domāju pirmo reizi, jo mūžīgajā troksnī un jezgā, kas valdīja uz pundurpirātu kuģa, man nekad nebija izdevies notvert nevienu skaidru domu.

Jāteic, ka maniem pirmajiem mēģinājumiem domāšanā nebija raksturīgs neizmērojams dziļums. Pirmā doma, kas ienāca prātā, bija: gribu ēst. Otrā: gribu dzert. Tā nu es badīgi notiesāju aļģumaizi un dažos malkos iztukšoju visu aļģu sulas pudeli. Manā vēderā pamazām izplatījās patīkams siltums, it kā tur kāds būtu aizkūris nelielu ugunskuru. Reizē dzima arī zināma pašapziņa, un man radās dūša ņemt likteni aiz čupra un izpētīt salas vareno palmu audzi. Šo agrīno pieredzi varētu uzskatīt par mācību, pēc kuras es vadījos visā turpmākajā dzīvē: lai cik grūts ir pārbaudījums, to pievārēt noteikti būs vieglāk, pirms tam kārtīgi iestiprinoties.

Tumsa

Tad pienāca nakts, un uz salas iestājās tumsa.

Tumsa — līdz šim es nebiju zinājis, kas tā vispār ir. Pie pundurpirātiem vienmēr bija gaišs, arī naktīs. Kolīdz nāca vakars, kuģis tika krāšņi izgaismots. Pundurpirātu kuģis naktī vienmēr ir kaut kas sensacionāls. Tas izskatās pēc neliela peldoša lunaparka, un netrūka arī trokšņu aizsega. Raugi, pundurpirāti šausmīgi baidījās no tumsas. Viņi ticēja, ka nakts ir spīgaiņu laiks, kad tie nāk aprīt jūrnieku dvēseles. Un šie rēgi ir atvairāmi tikai ar izšķērdīgu apgaismojumu un pēc iespējas skaļāku trokšņošanu. Tādēļ pundurpirāti ne tikai izgaismoja savu kuģi ar lukturiem, lāpām, krāsainām lampiņu virtenēm, bengāliskajām ugunīm un uguntiņām, bet vēl arī nemitīgi šāva debesīs signālraķetes, dziedāja, klaigāja un ar āmuriem dauzīja pa čuguna podiem, saceldami tādu elles troksni, ka naktīs nebija iespējams ne acu aizvērt. Gulēšana notika pa dienu. Un tādēļ spīgaiņi viņus nemēdza traucēt.

Bailes

Toties tagad pirmo reizi bija tumsa. Un līdz ar tumsu uzradās jaunas izjūtas — neko tādu man vēl nebija vajadzējis pārciest. Tās bija bailes!

Ļoti nepatīkamas izjūtas: likās, tumsa mazpamazām iesūcas manā ķermenī un jau sāk plūst manās dzīslās. Zaļās, resnās palmas, kas vēl nupat bija tik nomierinoši šūpojušās vējā, bija pāvērtušās par melniem, grīļīgiem briesmekļiem, kas ar milzīgām ķetnām raidīja man šaušalīgas ziņas. Debesīs vīdēja liess mēness sirpis, un es uz to skatījos un brīnījos, jo kuģa mūžīgajos gaismas svētkos mēnesi ne reizes nebiju pamanījis. Palmu birzī vējš čaukstināja papardes, pārvērzda

mies čukstīgu spoku barā, kas nāca arvien tuvāk un tuvāk, snaicījās pēc manis ar gariem pirkstiem. Pēkšņi man prātā bija tikai domas par spīgaiņiem.

Mēģināju šis domas aizgainīt, taču tas man neizdevās. Man pietrūka pundurpirātu histēriskā trokšņa, viņu bļaustīšanās un jo sevišķi viņu izšķērdīgās gaismas. Gaismas, kas turēja spīgaiņus drošā attālumā. Manās jaunajās dienās šis bija pats melnākais brīdis: biju izmests kails, vientuļš, viens pats tumša, nepazīstama meža vidū, baiļu pārņemts. Pēkšņi es starp palmu stumbriem pamanīju ļoti nelāgas uguntiņas. Zaļi, čūskveida gaismas pavedieni, kas sākumā bija aplam tālu, naigi tuvojās. Reizē arvien labāk varēja dzirdēt spalgu, elektrisku sanoņu, un brīžiem atskanēja mēkšķieni, it kā tur smietos ragainas radības, kas dzīvo akas dibenā. No pundurpirātiem biju uzzinājis, ka tā par savu tuvošanos pavēsta spīgaiņi.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Spīgainis: spīgainis pieder pie tā sauktajiem visu nievātajiem radījumiem [sal. arī -> meža tarantulla, -> kalnu trollis un -> bollogs], proti, tiek pieskaitīts pie tiem Camonijas radījumiem, kuru dzīves jēga galvenokārt ir iedvest savos laikabiedros bailes un šausmas, kā arī demonstrēt antisociālu uzvedību jebkādās tās izpausmēs, graut saskaņu un gandēt omulību. Pēc izskata spīgaiņi iedalāmi vienkārši pretīgos, ļoti pretīgos un drausmīgi pretīgos. Spīgainis reti parādās viens, lielākoties tie nāk baros, baigi trokšņodami un šaušalīgi dziedādami, lai pēc tam tīksminātos par nelabumu, kas pārņem neaizsargātas radības.

Pirmās asaras

Tas man bija par daudz. Jutu, kā man galvā saviešas kaut kas karsts un šķidrs. Šis šķidrums ieplūda man acis, mutē un degunā, un man neatlika nekas cits, kā vien ļaut šim iekšējam spiedienam vaļu: es raudāju. Pirmo reizi mūžā! Pa manu kažoku ritēja lielas, sāļas asaras, deguns tecēja, un es trīcēju pie visām miesām savu šņukstienu taktī. Viss pārējais šai brīdī man bija vienaldzīgs.

Spīgaiņi, kas bija mani ielenkuši, tumsa, bailes — salīdzinājumā ar šo neapturamo jūtu izvirdumu nekas nebija svarīgs. Es gaudoju un šņukstēju, tirināju kājeles un brēcu aizvilkdamies. Asaras kā divi ūdenskritumi lija manā kažokā, un drīz es izskatījos pēc slapjas lupatas. Neatņemdamies ļāvos bēdām.

Pēc tam iestājās miers. Asaras izsīka, šņukstu viļņi noplaka. Mani pārņēma nomierinošs siltums un gurdums. Baiļu vairs nebija. Man pat pietika dūšas pacelt acis un ieskatīties spīgaiņiem sejā. Tie puslokā plivinājās man apkārt, seši vai septiņi rēgi, kas mirgoja spokainā gaismā. To rokas

un kājas ļengājās gaisā kā pustukšas velosipēda kameras. Kādu brīdi tie skatījās uz mani klusēdami, kā apmāti. Pēc tam tie sāka aplaudēt.

Es neko negrasos izskaistināt. Spīgaiņi patiešām bija nepatīkama banda. Tie kustējās, glumi piederēdamies, tiem pieskaroties, tu dabūji vieglu elektrisku triecienu, tie dziedāja spalgās balsīs, un vēl nejaukā tīksme, ko tie izjuta, iedzīdami bailes bezpalīdzīgos laikabiedros: tas viss bija riebīgi. Neaizmirsīsim arī trupekšņu smirdoņu, ko tie izplatīja (smaka bija saistīta ar to gulēšanas ieražām), un jo īpaši derdzīgos ēšanas paradumus. Bet par to vēlāk.

Jā, spīgaiņi tiešām bija pēdējie radījumi zemes virsū, un tomēr es gāju tiem līdzi. Bet ko citu es varēju darīt?

No tā, ko viņi teica, proti, dziedāja, es nesapratu neviena vienīga vārda, taču drīz aptvēru, ka tie liek man doties līdzi. Nospriedu, ka manā stāvoklī tas vēl ir labākais, kas var būt, citādi kas to lai zina, ko viņi ar mani izdarīs.

Tie man pa priekšu slīdēja cauri birzij, kā zaļas gaismas ūdensčūskas eleganti appeldēdami apkārt visiem šķēršļiem. Ja šķērslis bija pārāk liels vai pārāk masīvs, teiksim, tas bija klintsbluķis vai milzīgs nogāzies koks, tie vienkārši izslīdēja cauri, it kā akmens vai koks nebūtu blīvāks par miglu.

Es lāgā neturējos līdzi, taču spīgaiņi laiku pa laikam apstājās un visi kopā pagaidīja, līdz tos panācu. Gaidīdami tie dziedāja diezgan šerminošas dziesmas, kuru melodijas vien jau bija tik nejaucīgas, ka es priecājos, nesaprazdams vārdus.

Koku kapsēta Es biju pagalam piekusis, mans kažoks bija pilns lapu, ērkšķu un sīku žagaru, taču pēdīgi mēs bijām nonākuši galā — lielā meža norā. Tajā zemē gulēja simtiem dobumainu mamutkoku stumbru, un tie visi tur trupēja. Milzīgu koku kapsēta, kurā dzīvoja simtiem, varbūt pat tūkstošiem spīgaiņu. Tagad tās būs manas mājas.

2.Mana dzīve Pie spīgaiņiem

Drīz izrādījās, ka spīgaiņi mani bija izmitinājuši ne jau aiz tīras viesmīlības, jau tajā pašā naktī tie man ar uzskatāmu pantomīmu parādīja, kas no manis tiek gaidīts: man vajadzēja viņiem raudāt.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals Spīgaiņi [turp.]: spīgaiņi rodas, kad malduguns [Lux dementia] ir sastapusies ar*Camonijas kapu gāzi. Kapu gāze ir nelāgi smirdoša puvuma gāze, kas ceļas no trūdošiem kapiem, ja zeme uz tiem nav noblietēta tik stingri, lai gāze nespētu izdalīties. Maldugunis rodas, kad jāņtārpiņu ķer zibens spēriens un tas uzlādēts aizlido tālāk. Un tātad, ja malduguns sastop kapu gāzi — bet tas saprotamu iemeslu dēļ lielākoties notiek sabiedrisku apbedījumu vietās —, gāzes mole- kulas saplūst ar uguns atomiem, izveidojot mīkstmiesīgu un kļūmīgu aliansi, ko ikdienā mēdz dēvēt par spīgaiņi. Lieki sacīt, ka no tā nekas labs nevar iznākt. Ja kādam nav mugurkaula, tad arī nervu sistēma nav vajadzīga, un, ja kādam nav nervu, tad nav arī jūtu — tieši tādēļ spīgaiņi tik ļoti interesējas par citu dzīvu būtņu dvēseles dzīvi. Vienmēr taču gribas tieši to, kā pašam nav. Un, zinot, kāda ir spīgaiņu cilme, nav arī jābrīnās, ka tie visvairāk interesējas par nepatīkamām izjūtām, piemēram, bailēm, izmisumu un skumjām. Nevaldāmas raudas, proti, process, kurā visas šīs izjūtas parādās vienlaikus, no spīgaiņu viedokļa ir pats saistošākais. Pie spīgaiņiem

Man ierādīja vietu uz varena, pussatrupējuša koka stumbra, kas gulēja zemē kā nogāzies fabrikas dūmenis, un uz tā paklāja dažas lapas, lai man būtu ērtāk sēdēt.

Mežnorā saradās arvien jauni un jauni spīgaiņi, kas slīdēja šurpu turpu starp stumbriem un zumēdami meklēja sēdvietas. Bija pagalam neomulīgi starp mirušiem kokiem redzēt simtu simtus šo radījumu. Visi kopā tie veidoja zaļu

gaismas kupolu, kas spokaini velvējās pāri izrādes arēnai. Apkārt skanēja nervoza sačukstēšanās un ķiķināšana, gaidot, kad ari pats pēdējais spīgainis būs apsēdies un pievērsis skatienu man. Tad iestājās klusums.

Es nojautu, kas no manis tiek gaidīts, taču man kaut kā nebija noskaņojuma. Ap sirdi man bija caurcaurēm neomulīgi, tomēr ne tik ļoti neomulīgi, lai spētu paraudāt. Likās, manī nav ne lāsītes šķidruma, nekad mūžā man mutē un rīklē nebija valdījis tāds sausums. Tomēr es mēģināju darīt visu, kas bija manos spēkos. Visvisādi šķobīju seju, lai izspiestu kādu asaru, taču raudiens kā nenāca, tā nenāca.

Mēģināju pašņukstēt, taču spēju izspiest vienīgi sausus krekšķus. Spīgaiņi kļuva nemierīgi. Daži sāka klusi, nejauki dziedāt, un man visapkārt gaisā sprēgāja elektrība. Es mazliet pakratījos, it kā mani būtu sagrābusi raudu lēkme, un berzēju acis, lai sāktu ritēt asaras; taču manas kustības bija kokainas un nedabīgas, un asaras izpalika.

Daudzi spīgaiņi cēlās kājās, visās malās bija dzirdama šņākoņa kā no sabojātām gāzes caurulēm. Daži noslīdēja no saviem stumbriem un, lēni izlocīdamies, līda man tuvāk, nepārprotami — ar nelabiem nodomiem. Mēģināju sevi žēlot. Domāju par to, cik bēdīgi ir būt mazam, kailam, izliktam un ļoti izsalkušam zilam lācim, kuram nav ne tēva, ne mātes, nav arī dzimtenes un draugu. Domāju par laimīgajiem laikiem uz pundurpirātu kuģa un par to, ka šie laiki uz mūžiem palikuši pagātnē. Man šķita, ka es nenoliedzami esmu visnelaimīgākais, visvientuļākais zilais lācis pasaulē,

zillācītis ar vistukšāko vēderu, zillācītis, kuru vajag žēlot un žēlot… un beidzot sāka plūst asaras!

Un kā tās plūda! īsi asaru ūdenskritumi, sāļu straumju plūdi. Ūdens šļācās man no acīm, kāpa degunā un šļurkājās pāri lūpām. Ļaudams vaļu sirdi plosošiem šņukstiem, es nokritu uz vēdera un ar mazajām dūrītēm zvetēju pa dobumaino stumbru tā, ka skanēja pa visu mežu. Tirināju kājas un plūkāju īsos mateļus. Nometos četrrāpus un gaudoju uz mēnesi kā sunītis, kas briesmīgi skumst pēc mājām. Tā bija visaugstākās klases raudu lēkme, daudz labāka un ilgāka nekā pirmā.

Tad piepeši tā beidzās. Es elsodams pieslējos kājās un noslaucīju pēdējās asaras. Cauri ūdeņainajam plīvuram, kas aizsedza acis, spīgaiņi izskatījās vēl nejaukāki. Tie sēdēja pilnīgi nekustīgi un blenza man virsū.

Absolūts klusums.

Es pacēlu degunu un biju gatavs visļaunākajam: lai nāk, kas nākdams. Ja viņi taisās mani rīt nost vai darīt kaut ko tamlīdzīgu — lai rij, dīvainā kārtā man bija vienalga. Pēdējā stumbru rindā kāds spīgainis sāka nedroši aplaudēt. Visi pārējie vēl arvien sēdēja nekustēdamies. Tad aplausiem piebiedrojās otrs, trešais, ceturtais, un pēkšņi, kā pēc slepenas komandas, visi spīgaiņi reizē piecēlās kājās un aplaudēja tā, ka meža gali līgojās. Tie izgrūda spalgus sajūsmas kliedzienus un pūta uz saviem garajiem spoku pirkstiem. Daži paķēra zarus un taktī velēja pa dobumainajiem stumbriem. Valdīja neiedomājams troksnis. Uz manu pusi lidoja puķu pušķi. Dažs labs spīgainis uzšāvās gaisā kā zaļa raķete. īsi sakot, šie visādā ziņā bezjūtīgie radījumi izrādīja gluži apbrīnojamu sajūsmu. Un te nu man jāatzīstas: es biju diezgan aizkustināts.

Citādi to nevar pateikt: burtiski vienā nakti es biju kļuvis par zvaigzni. Tiesa, naudu es nesaņēmu (toreiz es nemaz nezināju, ka tāda lieta vispār pastāv), tomēr spīgaiņi man par bimbāšanu gādāja ēdamo. Nekas īpašs jau tas nebija, lielākoties rieksti un ogas, avota ūdens un banāni, reižu reizumis kāds svaigs kokosrieksts, taču vairāk man tajā laikā nemaz nevajadzēja. Paldies Neptūnam, šie spoki ļoti ātri aptvēra, ka man ar viņu ēšanas paražām nevar būt nekā kopēja. Redziet, spīgaiņi pārtiek no bailēm. Es to jau biju uzzinājis no pundurpirātiem: spīgaiņi naktīs slīd pa jūru, meklēdami kuģus, lai ar savu dziedāšanu un gaudām iedvestu apkalpei bailes un šausmas. Kolīdz tas izdodas, viņi sūc bailes kā pienu ar salmiņu.

Kad es redzēju, kā šie caurspīdīgie spoki atgriežas no saviem naksnīgajiem sirojumiem, piesūkušies ar bailēm, pieēdušies un uzblīduši kā dziļjūru sūkļi, man mati slējās stāvus. Sākumā tie, dodamies uzdzīvot, gribēja ņemt līdzi arī mani, taču likās mierā, atklājuši, ka es neprotu iet pa ūdens virsu.

Lai cik ļoti man spīgaiņi sākumā derdzās, tomēr jāatzīstas, ka ikvakara izrādes man sagādāja arvien lielāku prieku. Lampu drudzis pirms uzstāšanās, manas aizvien meistarīgākās šņukstu ārijas, vētraini aplausi noslēgumā — man sāka iestāties visīstākā atkarība. Apkaukties kļuva arvien vienkāršāk (arī tagad es to protu, ja nu gadās tā, ka dramatisku iemeslu dēļ ir nepieciešama kāda asariņa).

Vajadzēja tikai sākt domāt par kaut ko bēdīgu, un viss jau ritēja, kā smērēts. Es iekļāvu savā šņukstu programmā dramatiskus kāpinājumus un iespaidīgas pauzes. Prasmīgi rīkojos ar visu pinkšķa paleti, no vieglām nopūtām līdz iz-

mislgiem šņukstiem un spalgi spiedzīgām ārprāta lēkmēm. Iemācījos tik labi saskaņot šņukstu ritmu ar gaudošanas melodiju, ka viss kopā veidoja nelielu simfoniju. Pratu savas spiedzīgās vaimanas pacelt histēriskos augstumos, lai no tiem pēc tam mestos dziļās elsu ielejās. Reizēm es vairākas minūtes no vietas klusiņām, gandrīz bez skaņas puņķojos, lai publiku sagrābtu neizturama gaidu spriedze, un tad pēkšņi iebaurojos kā trimdā izraidīts ronis.

Zvaigznes

kaprīzes

Spīgaiņi bija vasks manās rokās. Ovācijas ar katru vakaru kļuva skaļākas, ilgākas un jūsmīgākas. Meža spoki mani gandrīz nosmacēja ar puķēm, vija man vaiņagus un pārbaroja ar ogām un augļiem — nav brīnums, ka es pats sev šajā lomā patiku arvien vairāk. Stāvēt rampas ugunīs un just publikas aizgrābtību (un kas par to, ka šīs ugunis ir tikai spīgaiņu blāvā mirga un aizgrābtību pauž vien to spocīgā gaudošana) — tas kuram katram sakāptu galvā. Nevajag aizmirst, ka es vēl biju ļoti jauns: tā bija tikai mana otrā dzīve.

Drīz es kļuvu slavens kā ļoti kaprīza zvaigzne un brīžiem biju pat tik untumains kā operas dīva. Ja mani skatītāji neaplaudēja gana vētraini, es bargojos un nepiekāpīgi devos prom no skatuves. Dažu vakaru es tēloju galvassāpes, lai izrāde tiktu atcelta un spīgaiņi mocītos. Kļuvu pagalam riebīgs, gandrīz tikpat riebīgs kā spīgaiņi. Patiesībā es arvien vairāk līdzinājos viņiem. Sāku atdarināt viņu šaušalīgās dziedamās balsis un vilkt līdzi viņu meldiņiem. Visupirms es vēl pastāvēju uz to, ka gulēšu viens pats un zem klajas debess, taču pēc kāda laika jau gulēju kopā ar viņiem koku dobumos. Ieritinājos starp zumošajiem spokiem un sapņoju viņu baigos sapņus. Drīz jau arī es smirdēju pēc trupekšņiem un palaikam pat mazliet spīdēju tumsā, jo manā kažokā bija ieķērusies viņu gaismas gāze. Es pat daudzkārt — veltīgi — mēģināju staigāt pa ūdens virsu, lai kopā ar spīgaņiem varētu doties sirojumos. Tā vienreiz gandrīz noslīku meža dīķī.

Pats nemaz nepamanīju, cik čakli pūlos kļūt par spīgaini.

Jaunībā taču vēlme būt tādam pašam kā visi ir caurcaurēm dabiska. Vienīgā nelaime — taču ar to es acīmredzot biju samierinājies — bija tāda, ka tad man visu atlikušo mūžu vajadzētu nodzīvot pie spīgaņiem.

šausmoņa atspulgs

Kādu vakaru, kad es kārtējo reizi mēģināju staigāt pa ūdens virsu (tagad šiem vingrojumiem izvēlējos pavisam seklus ūdeņus), ieraudzīju savu atspulgu lielā peļķē. Neticēdams savām acīm, atklāju, ka esmu sācis ķēmoties pakaļ spīgaiņu saraustītajām kustībām un pat mēģinu atdarināt viņu pretīgos, blējošos smieklus. Ņirbainajā peļķes ūdenī mani locekļi izskatījās tikpat rausteklīgi kā spīgaiņiem.

Mani pārņēma šausmas.

Prātā iešāvās doma: ko, tagad mani ieraudzīdami, domātu pundurpirāti? Es briesmīgi nokaunējos. Vēl šobaltdien, atminoties to mirkli, man vaigos iemetas tvīkums.

Tai brīdī es nolēmu, ka man jābēg prom no spīgaiņiem. Kad nejaucības kļūst par paradumu, steigšus jāmaina vide.

3.Mana dzīve bēgļa gaitās

kadu ritu, kad par koku kapsētu gausi līda migla,

es izzagos no meža. Spīgaiņi savos koku dobumos gulēja ciešā miegā. Naksnīgais sirojums bija izrādījies veiksmīgs, viņi bija atgriezušies uzpūtušies un apmierināti zumēja. Tagad viņi miegā sagremoja uzsūktās bailes, krāca un pīkstēja kā pierijušies oposumi. Vēl pēdējo reizi ar pretīgumu uz viņiem atskatījies, jozu uz jūras

Bēgšana pa jūru

Jau vairākas dienas iepriekš biju savilcis liedagā sīkus, kritušus kociņus un sasējis tos kopā ar liānām. Par mana plosta buru kļuva liela, trekna palmas lapa. Biju iztukšojis dažus kokosriekstus, kuros ielēju ūdeni, un, aizkorķējis ciet, ar smalkām liānām piesējis pie masta kopā ar vairākiem nepārsistiem, kuriem bija jākalpo par pārtikas krājumiem. Tas arī bija viss mans proviants.

Iestūmu plostu piekrastes viļņos. Tie mani drīz vien iznesa jūrā, jo nupat bija sācies bēgums. Kurp mani nesīs vējš un viļņi? Stūri es nebiju uztaisījis. Reizēm jāļauj liktenim pielikt savu roku.

Jutos lieliski. Vējš plivināja manu kažoku, apkārt trakoja jūra — skaidra lieta, tikai tāpēc, lai vestu mani pretim piedzīvojumiem. Vai pasaulē ir kas vēl aizraujošāks par pirmatklājēja ceļojumu nezināmajā pāri lielam, plašam okeānam?

Bezvējš

Nepagāja ne trīs stundas, kad mans plosts jau vairs tikai gurdi šūpojās bezvējā kā milzīgā vannā. Vai vispār iespējams iedomāties ko vēl garlaicīgāku par jūrasbraucienu? Jūra, kā tad! Vienmuļš sālsūdens tuksnesis, gluds un garlaicīgs kā milzīgs spogulis; kura katra spīgaiņu meža peļķe bija daudz interesantāka. Nekas nenotika, garām nepalidoja neviena pusi.

vienīga kaija. Biju cerējis uz neatklātiem kontinentiem un noslēpumainām salām vai vismaz uz pundurpirātiem, bet šajos viļņos nebija atrodama pat pudele ar vēstulīti iekšā. Tad pie apvāršņa beidzot kaut kas parādījās. Pēc ilgām jo ilgām stundām mūsu ceļi krustojās, un man garām aizlīgoja izburbis dēlis. Tā bija aizraujošākā izrāde, ko līdz šim bija piedāvājis mans ceļojums. Grauzu kokosriekstus un sāku garlaikoties.

Jaunībā garlaicība ir sevišķi mokoša. Sekundes velkas garumā un kļūst par minūtēm, minūtes par stundām. Ir sajūta, ka laiks tevi ir izstiepis uz moku rata un lēnām, lēnām sarausta gabalos. Garām mūžīgi plakšķinās sīki vilnīši, virs galvas mūžīgi velvējas mirdzoši zilās debesis. Nepieredzējušam jūrniekam, raugoties uz apvārsni, šķiet, ka pie tā ik mirkli jāparādās kaut kam elpu aizraujošam, taču vienīgais, kas tevi tur gaida, ir atkal jauns apvārsnis. Es būtu priecājies par jebkādām pārmaiņām, par vētru, par vulkānisku zemūdens zemestrīci, par ellišķīgu jūras briesmoni, taču veselu nedēļu man bija tikai viļņi, debesis un apvāršņi.

Jau biju sācis ilgoties pēc vecās, riebīgās spīgaiņu sabiedrības, taču piepeši stāvoklis krasi mainījās. Vairākas dienas jūra bija neparasti nemierīga, lai gan vēja vēl aizvien nebija. Gludais, zaļais okeāns bija pārvērties par pelēkām, tramīgām putām, gaiss bija pilns smagu kvēpu un oda pēc rūsas. Es satraukti lēkāju pa savu plostu un velti pūlējos saprast, kas tam visam varētu būt par iemeslu. Tad atskanēja troksnis, kaut kas līdzīgs vienmērīgam pērkondārdam, un tas nāca arvien tuvāk. Debesis kļuva jo mirkli, jo tumšākas. Beidzot tā bija klāt, mana ilgotā vētra.

Milzu kuģis

Vismaz tā es domāju, līdz tālumā vēl nebija parādījies milzīgs, melns dzelzs kuģis.

Tam bija ne mazāk par tūkstoš dūmeņiem, kas augstu

gaisā pazuda dūmu mākoņos. Debesis viscaur klāja sodrēji, jūra kļuva melna kā tinte no kvēpu plēksnēm, kas nemitīgi krita kā melns sniegs.

Pirmajā mirklī man šķita, ka šis kuģis nāk taisnā ceļā no elles, nāk, lai mani iznīcinātu, — tik mērķtiecīgi tas devās man tieši virsū. Tad priekšvadņa saceltais vilnis parāva mani augšup, un es kā korķis pludinājos tā gaitas ūdeņos. Pēc brīža jau biju nonācis drošākā attālumā un varēju noskatīties, kā tumšais dzelzs kalns lēni aizpeld garām. Dzenskrūves, kas stūma kuģi uz priekšu, šķiet, bija lielākas par vējdzirnavām.

Es vairs neminu, cik ilgs laiks pagāja, līdz tas bija pabraucis garām un nozudis no mana redzeslauka, taču tā bija vismaz viena diena un viena nakts. Toreiz es vēl nezināju, taču tas bija MOLOHS, lielākais kuģis, kas jebkad vagojis pasaules jūras.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Molohs: Moloha ūdensizspaids ir 936 589 bruto reģistra tonnas, tam ir tūkstoš divsimt četrpadsmit dūmeņu, un tas tiek uzskatīts par lielāko kuģi pasaulē. Precīzākas ziņas par Molohu nav iegūtas vai vismaz zinātniski apstiprinātas, jo neviens, kas spēris kāju uz Moloha klāja, vairs nav atgriezies, lai par to pastāstītu. Bez šaubām, šo kuģi apvij tūkstošiem leģendu, taču neviena no tām neapliecina ne mazāko ticamību.

Naktī spožāk par zvaigznēm zaigoja tūkstošiem iluminatoru — peldošās milzu pilsētas logu. Mašīnu dārdoņa plēsa pušu ausis, izklausījās, ka pāri okeānam maršētu dzelzs armija.

Visu dienu pūlējos saskatīt, kas notiek uz klāja, taču tas bija tik augsts, ka es tur vispār neko neredzēju. Laiku pa laikam pie margapmales parādījās neskaidri stāvi, kas meta jūrā atkritumus, un tad es katru reizi rīkoju milzīgu cirku, māju ar rokām un aurēju, lēkāju pa plostu un vicināju palmas lapu, taču mani pūliņi bija tikpat bezcerīgi kā pundurpirātu mēģinājumi uzbrukt kādam kuģim.

Tas bija arī diezgan bīstami. Ne reizi vien milzīgās dzenskrūves mani gandrīz ierāva ūdens virpulī, ap kuģa korpusu grūstījās haizivis, plēsdamās par ēdiena atliekām, kas nemitīgi tika mestas jūrā. Pa haizivju mugurām varētu aizsoļot līdz pat kuģa bortam, tik daudz brīžiem bija šo plēsoņu.

Taču tas vēl nebija pats pārsteidzošākais. Lai cik milzu kuģis bija drausmīgs un šausmīgs, tam piemita kaut kāds noslēpumains pievilkšanas spēks. Tam nebija nekāda acīmredzama iemesla, monstrs bija caurcaurēm nejauks, un tomēr mani bija apmājušas milzīgas alkas vagot jūras uz tā klāja. Šīs alkas manā prātā parādījās jau tajā brīdī, kad Molohs kā mazs punktiņš uznira pie apvāršņa, un, tam tuvojoties, kļuva aizvien spēcīgākas. Kamēr kuģis brauca garām manam plostam, šī tieksme kļuva gluži neuzveicama.

“Nāc!"man galvā sauca kāda balss.

“Kāp uz Moloha.!”

Balss bija pilnīgi svešāda, it kā tā uzrunātu mani no citas pasaules, it kā tur runātu būtne, kurai vispār nav ķermeņa.

“Nāc!" tā teica. “KĀp uz Moloha!"

Tai brīdī es ar vislielāko prieku būtu paklausījis šai pavēlei. Tagad zinu, ka man aplam paveicās, jo starp mani un šo kuģi bija nepārvaramā haizivju barjera, taču toreiz, skatoties, kā Molohs aizpeld tālumā, mana mazā sirds vai lūza.

“Nāc! Kāp uz Moloha.!”

Beidzot milzu kuģis bija nozudis, taču debesis vēl ilgi bija melnas kā pēc tālumā aizdārdējuša negaisa.

Balss man galvā bija arvien vārāka.

“Nāc!” tā Sauca pavisam klusītēm. “Kāp uz Moloha!"

Un tad pazuda abi, gan kuģis, gan balss. Man kļuva skumji. Toreiz domāju, ka vairs nekad šo kuģi neredzēšu. Kā gan es būtu varējis nojaust, cik liela loma Moloham vēl būs manā dzītfē.

Jau vairākas dienas okeāns bija rāms un sidrabots, gar apvārsni vien retu reizi aizslīdēja kāds pūku mākonītis. Redzējis Molohu, es biju zaudējis jebkādu cieņu pret savu peldlīdzekli. Laikam atšķirību starp īstu kuģi un plostiņu nebija iespējams parādīt vēl uzskatāmāk.

Tieši tai brīdī, kad apcerēju, vai nevajadzētu vienkārši lēkt ūdenī un peldus sasniegt cietzemi, pēkšņi skaidri un gaiši izdzirdēju divas balsis:

"Kā tad, uz mata tā — ka es tev saku!" teica viena.

"Kas vēl nebūs!" atsaucās otra.

Es ķīķerēju uz visām debespusēm pēc kārtas. Nekur nekā nebija.

"Bet es taču tev saku!" atkal atskanēja pirmā balss.

"Ko vēl neteiksi!" otra atspēkoja.

Es pastiepos pirkstgalos. Tukšs un kluss, cik tālu vien skats sniedzās. Tikai viļņi vien.

"Es taču tev nesen teicu! Saki tikai, ka es tev neteicu'.''

Vai pie manām durvīm klauvē ārprāts? Jau dažs labs drosmīgs jūrnieks okeāna vienmuļībā bija kļuvis traks. Bija redzami tikai viļņi. Mazi viļņi, vidēji viļņi un divi diezgan lieli eksemplāri, kas šobrīd slīdēja uz manu pusi. Jo tuvāk tie nāca, jo skaļākas kļuva balsis.

"Tev vispār man nekas nav jāsaka! Ja te kāds var ko sacīt, tad tas esmu es!"

Tur muldējās viļņi un neviens cits.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Verveļviļņi: verveļviļņi rodas gandrīz tikai sevišķi nomaļos, garlaicīgos un kuģu reti apmeklētos okeāna nostūros, visbiežāk

ieilguša bezvēja laikā. Pamatīga zinātniska novērošana un izcelsmes izpēte pagaidām nav veikta, jo verveļviļņiem ir nosliece novest savus upurus līdz ārprātam. Nedaudzie zinātnieki, kuriem pieticis drosmes pētīt verveļviļņus, tagad sēž pienācīgi uzraudzītās gumijas kamerās vai atdusas jūras dibenā kā skeleti, kuriem cauri peld tropu zivis.

Verveļviļņi parasti parādās tikai jūrniekiem, kas izglābušies no grimstoša kuģa.Tie riņķo ap nabadziņiem dienām un nedēļām ilgi, tirdīdami upurus ar saviem bezgaumīgajiem jokiem un ciniskajām piezīmēm par stāvokļa bezcerību, līdz nelaimīgie pavisam zaudē prātu, kas jau tāpat ir cietis no ūdens trūkuma un tiešiem saules stariem. No kādas senas camoniešu teiksmas radies izplatītais ticējums, ka verveļviļņi ir garlaicības nomocītā okeāna domas.

Verveļviļņi kuģa katastrofā cietušajiem ir bīstamāki nekā slāpes, galu galā tie ūdeņu kapā ir noveduši daudz vairāk nelaimīgo. Taču es toreiz par to neko nezināju. Man tie bija patīkama izprieca bezvēja vienmuļībā.

Abi viļņi jau bija pavisam tuvu. Kad tie ieraudzīja mani sēžam uz ļodzīgā plostiņa, kailu un svelmainajā saulē izbalējušu, abiem uznāca smieklu lēkme.

"Pasaulīt mīļo!" brēca pirmais vilnis. "Kas tad tas?”

"Sevišķi smalks tvaikonis!" otrs spiedza. "Ar sauļošanās klāju!"

Aiz smiekliem tie šļakstinājās kā negudri. Es lāgā nesapratu, par ko viņi vispār runā, bet smējos līdzi, lai nodibinātu labas attiecības.

Viļņi riņķoja ap manu plostu kā divas haizivs spuras.

"Tu tagad droši vien domā, ka esi sajucis prātā, pareizi?" pirmais prašņāja.

"Runājoši viļņi ir pirmā saulesdūriena pazīme, vai tu to zini?" tas bija otrs.

"Jā, un pēc tam nāk zivis, kas dzied serenādes. Negaidi, līdz kļūs pavisam ļauni! Lec uzreiz okeānā!"

Tie šļakstinājās un taisīja briesmīgus ģīmjus.

"Ū-ū-ū-ū!" sauca viens vilnis.

"Bū-ū-ū-ū!" atsaucās otrs.

"Mēs esam šausmu viļņi!"

"Lec taču ūdenī! Izbeidz savas mokas!"

Man ne prātā nenāca lēkt ūdenī. Tieši otrādi, es vareni priecājos, ka beidzot kāds tik ļoti cenšas mani izklaidēt. Apsēdos uz plosta malas un uzjautrināts skatījos šo izrādi.

"Klau, mazuli, runāsim nopietni…" teica viens no viļņiem, pamanījis, ka ar mani parastais numurs neies cauri. "Kas tu tāds vispār esi? No kurienes te esi gadījies?"

Pirmo reizi mūžā man kāds kaut ko jautāja. Es mīļuprāt būtu atbildējis, taču vienkārši nezināju, kā to dara.

"Kas tev lēcies, puikiņ?" vilnis man bargi uzkliedza. "Vai esi norijis mēli? Neproti runāt?"

Es pamāju ar galvu. Pratu klausīties, to gan, bet runāt nemācēju. Nedz pundurpirātiem, nedz spīgaiņiem nebija

gadījies man iemācīt runāt. Arī man pašam tas tikni pirmo reizi ienāca prātā.

Tie abi vispirms ilgi un mulsi skatījās uz mani, pēc tam tikpat ilgi un ar tikpat lielu neizpratni — viens otrā.

"Kādas šausmas! Viņš neprot runāt! Vai tu kaut reizi esi dzirdējis ko tik briesmīgu?" jautāja viens.

"Tas tiešām ir neiedomājami!" otrs atsaucās. "Man šķiet, tas ir vēl trakāk nekā… iztvaikošana\"

Viļņi, dziļi noraizējušies, riņķoja man apkārt.

"Tu, mazais nabaga nabadziņš! Sodīts ar mūžīgu klusēšanu! Cik nožēlojams liktenis!"

"Tiešām, \*ēl nekad dzīvē neesmu bijis tik satriekts. Kāda nelaime!"

"Nelaime nav īstais vārds, ar to nevar izteikt, ko es jūtu, domājot par šādu dzīvi! Mana sirds vai lūst!"

"Traģēdija!" kliedza viens vilnis.

"Klasiska traģēdija!" piebalsoja otrs.

Abi sāka liet gaužas asaras.

Jau pēc dažām sekundēm tie bija nomierinājušies un, sabāzuši savas viļņu galotnes kopā, apspriedās:

"Man nemaz negribas par viņu ņirgāties."

"Man arī ne. Es vienkārši esmu pārāk apstulbis, lai spētu ņirgāties. Viņš ir jocīgs, bet… man… man nezin kāpēc gribas viņam palīdzēt."

Otrs vilnis uz brīdi sakūlās putās. "Jā! Man arī! īpatnēja sajūta, vai nav tiesa?"

"Jā… ļoti savāda. Bet kaut kādā ziņā… interesanta! Neprātīga! Jauna! Gluži nebijusi!"

"Neprātīga! Jauna! Gluži nebijusi!" otrs vilnis sajūsmā atkārtoja.

"Klau, bet kā lai mēs viņam palīdzam? Ko te lai iesāk?"

Viļņi domīgi slīdēja apkārt manam plostam.

"Es zinu!" viens iesaucās. "Mēs viņam iemācīsim runāt!"

"Domā, tas ir iespējams?" otrs šaubījās. "Es teiktu, ka viņš neizskatās pārlieku spējīgs."

Pirmais vilnis piešļakstinājās man klāt. "Saki "A"!" tas pavēlēja, dziļi ieskatījās man acīs un stiepa uz manu pusi jūrasūdens mēli.

"A!" es teicu.

"Redzi!" kliedza vilnis. "Tas, kurš spēj pateikt "A", pēc nulle, komats, nulle ilga laika spēs pateikt arī "binominālkoeficients"!"

Runas mācība

Un kopš tā brīža verveļviļņi vairākas nedēļas pēc kārtas nepagurdami riņķoja ap manu plostu un mācīja man runāt. Sākumā es apguvu vienkāršus vārdus, tādus kā "vilnis" un "banga", pēc tam jau grūtākus, piemēram, "viļņošanās" un "paisumvilnis". Mācījos lielus un mazus vārdus, darīšanas vārdus, īpašības vārdus, apstākleņus, palīgvārdus, saikļvārdus, lietvārdus un nelietīgus vārdus; jaukus vārdus un arī tādus, kurus labāk vispār nevajadzētu sacīt. Mācījos, kā šos vārdus raksta, pieraksta un uzraksta, kā tos deklinē un konjugē, substantivē, ģenitīvē, akuzatīvē, datīvē un tā tālāk. Pēc tam mēs ķērāmies pie teikumiem. Virsteikumi, palīgteikumi, starpteikumi, uzteikumi un pateikumi, jautājuma teikumi un pusteikumi, teikumu driskās, teikumu daļas un veseli izteikumi.

Lai būtu skaidrs: verveļviļņi man nemācīja rakstīšanu — viņi man mācīja tikai runāt. Rakstītam vārdam atklātā jūrā nav nekādas nozīmes. Papīrs pārāk ātri samirkst.

Verveļviļņiem nebija diezgan ar to, ka viņi vienkārši iemācīja man runāt; viņi gribēja, lai es mācētu runāt dažnedažādi un allaž spoži.

Viņi man iemācīja bubināt, blaužģēt un tarkšķēt, dudināt un aurot, čalot, melst un tērgavot, žužināties un, pats par sevi saprotams, vervelēt. Verveļviļņi man iemācīja, kā jāsaka runa, kā jāsarunājas pašam ar sevi, un iesvaidīja mani pārrunu noslēpumos — kā otru apvārdot un pavisam novārdot un arī kā pašam sevi aizrunāt. Iemācījos runāt īpaši apgrūtinātos apstākļos, stāvot uz vienas kājas, uz rokām vai pat ar kokosriekstu mutē, kamēr man virsū šļakstina ūdeni.

No verveļviļņu naidīguma jau sen vairs nebija ne miņas. Acīmredzot viņiem agrāk ne reizi nebija gadījies nodoties tik atbildīgai un aizraujošai darbībai. Manai skološanai viņi veltīja visu sirdi un dvēseli, un man jāteic, ka abi patiešām bija labi skolotāji. (Jz čalošanu viņiem bija ķēriens.

Arī es kļuvu par runātā vārda meistaru. Piecu nedēļu laikā biju ticis tik tālu, ka viļņi man vairs neko nevarēja iemācīt — patiesībā es pat viņus mazliet pārspēju. Spēju izrunāt jebkuru vārdu — cik skaļi vien vajadzīgs, uz priekšu un atpakaļ. "Binominālkoeficients" vēl bija itin vienkāršs.

Iemācījos sacīt runu, uzsaukt laimes, dot (un pēc tam lauzt) zvērestus, izgrūst lāstus, deklamēt monologus, sadzejot rīmes, liet medu ausīs, runāt blēņas un gvelzt aplamības.

Pratu runāt skaidru valodu, erroties, paļāt, aprunāt, noniecināt, izrunāties gari un plaši, pātarot, sprediķot un, pats par sevi saprotams, stāstīt jūrasvilku jokus.

Kad biju iemācījies runāt, beidzot varēju sarunāties, zināms, sākumā tikai ar verveļviļņiem. Pieticīgās dzīves pieredzes dēļ man nebija pārlieku daudz stāstāmā. Toties viļņiem gan runājamā nekad neaptrūkās. Viņi jau gadu simteņiem — vismaz paši tā apgalvoja — slīdēja pa okeāniem, saprotams, ka tādā gadījumā sakrājas šis tas pastāstāms. Viļņi valodoja par varenām viesuļvētrām, kas izurbj jūrā

caurumus, par milzīgām jūrasčūskām, kas, saķērušās cīņā, spļauj uguns šaltis, par sarkaniem, caurspīdīgiem vaļiem, kas aprij kuģus, par astoņkājiem, kuru taustekļi ir vairākus kilometrus gari un spēj sagrābt veselas salas, par ūdens rēgiem, kas dejo viļņu galotnēs un ar pirkstiem ķer lidojošās zivis, par liesmojošiem meteoriem, no kuriem verd visa jūra, par nogrimušiem un par uznirušiem kontinentiem, par pazemes vulkāniem, spoku kuģiem, putu raganām, jūras dieviem, viļņu punduriem un zemūdens zemestrīcēm. Taču vislabprātāk tie slepus runāja nejaucības viens par otru. Ik reizi, kad viens no viļņiem mazliet attālinājās no plosta, otrs uzreiz sāka purpināt, cik tam vilnim šaubīgs raksturs, nevienam tā vārdam nevar ticēt, un tā tālāk. Trakākais bija tas, ka es viņus abus nespēju atšķirt. Patiesībā viņi bija dvīņu viļņi. Vecu sievu izteikai, ka visi viļņi ir vienādi, šoreiz izņēmuma kārtā bija taisnība.

Jau sen biju pie abiem pieradis. Jaunībā draudzību noslēgt ir viegli un šķiet, ka tā būs mūžīga. Taču pienāca diena, kad bezrūpīgie viļņi šķita pārvērtušies. Tie jau vairākas stundas slīdēja ap manu plostu, taču nebija pateikuši ne pušplēsta vārda. Tas bija kas jauns. Lauzīju galvu, vai neesmu pastrādājis kādu muļķību. Pēdīgi viļņi piešļakstinājās pie plosta un sāka minstināties.

"Tad nu laikam vajadzētu…" viens iesāka.

"Okeāna likums, un tādā garā," sēca otrs.

Tad abi apkaucās.

Sākuši no jauna, viņi man paskaidroja, kas par lietu: okeāns jau vairākas dienas bija nemierīgs, to uztrauca spēcīga straume, un verveļviļņi zināja, ka tiem jāiet šai straumei

līdzi. Palikdami vienā vietā pārāk ilgi, viļņi iztvaiko. Tieši tādēļ viņu liktenis ir nemitīgi slīdēt šurpu turpu pa okeānu.

"Liels paldies par visu!" es sacīju, jo tagad taču pratu runāt.

"Ak, nav par ko!" vilnis atsaucās, un es dzirdēju, ka tas ar grūtībām valda asaras. "Pirmo reizi nezinu, ko lai saka!"

"Bet mēs gribam tev pasniegt atvadu dāvanu," teica otrs vilnis. "Vārdu!"

"Jā," turpināja pirmais vilnis, "mēs tevi nosaucam par Zilo lāci."

irds visam mūžam

Ir redzams, ka verveļviļņu fantāzija nebija diez cik krāšņa, un tomēr. Līdz šim man vārda nebija.

Abi atvadījās no manis ar slapju apkampienu. Arī man gribējās pinkšķēt. Tad abi šņukstēdami aizšļakstinājās prom.

Lēnām rietēja saule, un tās grimstošajā aplī es redzēju abu viļņu aprises slīdam apvāršņa virzienā. Taču jau pēc dažiem metriem tie saņēmās un sāka tarkšķēt:

"Jā, tad es tev saku…"

"Tu man neko neteiksi!"

"Tā tev nevajadzēja sacīt!" Un tā viņi vāvuļoja un vāvuļoja; vēl pēc daudzām stundām, kad abi jau sen bija nozuduši skatienam, es iztālēm dzirdēju viņu muldēšanos.

Mani kokosriekstu krājumi pamazām izsīka, un arī dzeramā ūdens krājumi, mācoties tā, ka galva kūp, jau bija gandrīz pilnīgi izlietoti. Turklāt jau labu laiku manu neaizsargāto smadzeņpodu nežēlīgi svilināja saule, jo plostiņš slīdēja aizvien tālāk uz dienvidiem.

Liela acs

Pēc trim dienām manas smadzenes bija tā izkaltušas, ka es spēju tikai sēdēt un truli blenzt uz ūdens virsmu. Ja pietiekami ilgi skatās jūras ūdenī, agri vai vēlu tā putās var ieraudzīt visērmīgākās lietas. Zvērus un pūķus, un veselas briesmoņu armijas, kas cīnās savā starpā, jūras garu dejas, nāru lēkāšanu un savādas pelēkas ēnas ar ragiem un astēm. Drīz man jau sāka likties, ka spēju saskatīt jūras dibenu. Redzēju caurspīdīgas pilis, kas peldēja dziļi man apakšā kā stikla zemūdenes. Redzēju astoņkāji ar tūkstoš taustekļiem. Pirātu kuģi, kas bija pilns ar grabošiem skeletiem, kuri auroja šausmonīgas dziesmas. Un tad es ieraudzīju visbriesmīgākās šausmas: milzīgu viepli, desmitreiz lielāku nekā mans plosts, ar vienu vienīgu aci, tik lielu kā māja; acs savā dobulī mežonīgi bolījās, un pēc brīža vairs bija redzams tikai baltums. Zemāk bija mute, pietiekami liela,

lai spētu aprīt kuģi, varens apakšžoklis ar gariem, kārniem zobiem, tik daudziem, ka ne saskaitīt. Varēju ieskatīties badīgi atplestajā rīklē, tā bija dziļa kā slapjš kaps. Seju no vienas vietas klāja pārragojušās krunkas un plēki, mazi krāteri un dziļas rētas. Nespēdams atraut skatienu, es blenzu ūdenī.

Taču šis ģīmis mani nespēja nobiedēt. Tas nebija īsts, to bija radījis mans izkaltušais prāts.

Tā es domāju. Bet man nebija taisnība. Tas bija Tyrannovalis Rex.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tyrannovalis Rex: skrimšļzivju klases žokļainis, radniecības attiecībām saistīts ar milzu murēnām, haizivīm, gaļēdājiem zauriem un ciklopiem. No vaļa tas mantojis lielumu, no murēnas apakšžokļa formu, no haizivs nevaldāmo vēlmi aprīt visu, kas satilpst rīklē, no zauriem instinktu medīt visu, kas kustas, un no ciklopiem vienacību. Tyrannovalis Rex ir 45 metrus garš, un to droši var uzskatīt par vienu no pasaules lielākajiem plēsoņām.Tiranovaļa ādu klāj skrimšļaini izaugumi, un tā ir ogļu melna, tādēļ to mēdz dēvēt arī par melno vali. Galvu veido viena vienīga liela kaula plāksne, un, ar to triekdamies virsū, Tyrannovalis Rex spēj nogremdēt pat visai lielus tirdzniecības kuģus. Laimīgā kārtā tiranovaļi ir gandrīz izmiruši, un daži zinātnieki uzskata, ka saglabājies ir tikai viens eksemplārs, kas jau daudzus gadsimtus apdraud Camonijas ūdeņus. To nogalināt ir centušies daudzi vaļu mednieki, nevienam tas nav izdevies, un daudzi pēc tam vairs nav redzēti.

Tikai tad, kad melnais valis man acu priekšā iznira no ūdens, es beidzot atžirbu no saviem nomoda sapņiem. Likās, no jūras dzīlēm piedzimusi sala: augstu pār

manu plostu slējās tumšu vaļa tauku kalns ar simttūkstoš kārpām, liels kā klintsbluķis. Pa monstra kupra tauku krokām kā palu straumes gāzās ūdens, tas lija atpakaļ jūrā. Ūdens gāzmas sakūla jūru valim apkārt mutuļos, tad viena tāda gāzma sagrāba manu plostu un grieza uz riņķi.

Izplatījās neiedomājami nelāga smirdoņa.

Es no visa spēka pieķēros pie masta un mēģināju elpot tik sekli, cik vien iespējams. Mutuļi noplaka, toties tagad valis pa savu elpošanas caurumu izpūta gaisā gigantisku ūdens strūklaku, droši vien ap simt metru augstu. Kā apburts skatījos uz šo izrādi, nedomādams par to, kā tā varētu mani ietekmēt.

Mirkli šķita, ka strūklaka ir sastingusi. Tā stāvēja saulē kā ledū sasalis ūdenskritums. Šajā strāvā varēja saskatīt tūkstošiem zivju, lielu un mazu, veselus barus mencu, cūkdelfīnus un dažas haizivis, lielu astoņkāji un nolauztu kuģa stūresratu.

Tad šī strūklaka gāzās okeānā. Ūdens nāca pār mani ar tādu spēku, it kā jūrā būtu iemestas lokomotīves. Ar vienu sitienu mans plostiņš bija sadragāts, ūdens blāķi spieda mani arvien dziļāk jūrā. Man apkārt joņoja haizivis, taču, par laimi, tās bija pārāk apstulbušas, lai mēģinātu mani rīt.

Pēdīgi spiediens atslāba, un es kā korķis izšāvos no ūdens. Tik tikko paspēju ievilkt elpu un cik necik saprast, kur es esmu (atrados tieši briesmonīgās ciklopa acs priekšā), kā viņš atvēra rīkli, lai tajā atkal ieplūstu ūdens.

Vaļa ūsas

Nesaudzīga strāva ierāva mani vaļa mutē. Esmu pārliecināts, ka tas viss netika darīts tikai tāpēc, lai mani aprītu, patiesībā šaubos, vai briesmonis vispār bija mani pamanījis: nebiju tāds laupījums, kura dēļ būtu vērts pūlēties. Valis vienkārši ieelpoja. Pie viņa augšlūpas bija neskaitāmas ūsas,

metru gari, liānām līdzīgi taustekļi, caur kuriem viņš kāsa savu barību. Kad straume nesa mani garām, man pie vienas izdevās pieķerties. Turējos, cik spēka, bet viss ūdens, kas bija man apkārt, gāzās nezvēra rīklē. Nebija viegli, vaļa ūsas bija glumas un neciešami smirdēja pēc puvušām zivīm, taču es nelaidos vaļā.

Ūdens uzņemšana bija beigusies, valis vēra muti ciet. Tagad derētu izvairīties no norīšanas. Šā mērķa vārdā es sāku ar visu auguma svaru šūpot ūsas. Ja mute aizvērsies brīdī, kad ūsas šūpoles būs iekšpusē, man klāsies plāni.

Ļoti lēnām viena otrai tuvojās lūpas.

Žvīks, es lidoju iekšup.

No jūras uznira apakšlūpa, milzīga kā smilšu sēre.

Žvāks, lidoju ārup.

Briesmoņa rīklē burzguļodami nozuda pēdējie ūdens blāķi.

Žvīks, iekšup.

Skatiens ieslīdēja vaļa tumšajā rīklē. Ui, tā nu gan nevajadzēja. Dziļi zem manis vīdēja tumši zaļu putu bezdibenis, gremošanas sulas pilns versmains caurums. Aiz šausmām mani gandrīz pameta visi spēki, rokas uz brīdi atslāba, un es slīdēju lejup, tomēr pietiekami laicīgi atkal pieķēros pie ūsas.

Žvāks, ārup.

Nezvēra lūpas sakniebās. Ar pēdējo žvāgojienu man bija izdevies tikt laukā, un tagad es sēdēju uz vaļa lipīgās apakšlūpas.

Man virs galvas bolījās ciklopiskā acs, taču tā nelikās mani redzam. Daudz nedomādams, es pieķēros pie tuvākā un ērtākā augšlūpas izauguma un sāku rāpties.

Ķepuroties augšup pa milzu vaļa kārpaino ādu nebija viegli, taču izmisuma drosme neļāva man padoties. Rāpos tieši gar aci, viens krimšļains izaugums, tad nākamais, pāri uzacij, kas bija vesels melnas ragādas kalns, un tad jau biju nonācis starp grumbām neradījuma pierē. Tālāk gāja vienkāršāk, kāpums vairs nebija tik kraujš, un drīz es sasniedzu vaļa muguras priekškalnes.

To, kā tas lops smirdēja, pieklājīgiem vārdiem nav iespējams aprakstīt. Te, augšā, bija izveidojušies veseli koraļļu rifi, īsti ūdenszāļu meži un gliemeņu kolonijas. Malu malās

raustījās sausumā izmestas zivis, apkārt skraidīja satraukti vēži un omāri.

Harpunu

mežs

Es steberēju tik uz priekšu pa glumajām nogāzēm, un tad pēkšņi biju nonācis harpūnu mežā — jo, raugi, vaļa mugura bija pilna ar harpūnu ērkšķiem. To bija simtiem, daudzu durekļi jau sarūsējuši un rokturi satrupējuši, taču daudzas bija arī gluži jaunas, no mirdzoša tērauda, ar spodri nopulētiem tverekļiem. Harpūnas bija visdažādākā lieluma, gan normālas — tādas, kādas būtu spējis raidīt arī es, — gan lielas — pat piecus metrus garas, tās acīmredzot bija metuši milži —> gan mazītiņas kā zobu bakstāmie, to sviedēji, domājams, bija pundurpirāti. Pie vienas karājās neveiksmīga vaļu mednieka ģindenis.

Valis tagad bija pavisam mierīgs, nekustīgs kā kuģis, kas uzskrējis uz sēkļa. Šo atelpas brīdi izmantoju, lai pārdomātu apstākļus, kādos biju nonācis. Mans plosts šobrīd tika sagremots kaut kur tiranovaļa iekšķumā; agri vai vēlu nezvērs atkal ienirs un vai nu ieraus mani sev līdzi dzelmē, vai palaidīs jūrā bez peldlīdzekļiem. Lai tā nenotiktu, nolēmu uztaisīt jaunu plostu no harpūnu rokturiem. Tie lielākoties bija no koka, pie daudziem vēl karājās virves cilpas un korķa pludiņi, tātad visu varēs sasiet kopā. Pirmo es no kāda izauguma izvilku gluži jaunu, savus trīs metrus garu šķēpu.

Kamēr es vilku, vaļa mugura tikko manāmi nodrebēja — taču tas nebija nekas biedējošs: vieglas trīsas, kam sekoja varena, apmierināta nopūta, kuras atbalsis droši vien varēja dzirdēt visā jūrā. Kad izvilku nākamo harpūnu, viss atkārtojās, tikai nopūta bija vēl ilgāka un apmierinātāka — varbūt tāpēc, ka arī duramais šoreiz bija garāks.

Valim tas, ko es darīju, nepārprotami patika. Kā rādās, kamēr vien ķeksēšu no viņa muguras laukā harpūnas, man nekas nedraudēs, un tā nu atspēries vilku no milzu /ivs muguras harpūnu pēc harpūnas. Strādāju ļoti rāmi un

uzmanīgi, lai, pārāk strauji izraujot atkarpi, nesaniknotu nezvēru. Jau pēc īsa brīža biju kļuvis par harpūnu vilkšanas meistaru. Vispirms vieglītēm jāiešūpina rokturis, lai izkustinātu atkarpi, kas bija ieķērusies ragādas izaugumā, pēc tam, turpinot šūpot, var apdomīgi izvilkt visu harpūnu.

Jo uzmanīgākas un prasmīgākas bija izrīcības, ar kurām es izvilku dzeloņus no vaļa miesas, jo apmierinātāk tas ņurdēja. Pār okeāna viļņiem cita pēc citas aizvēlās milzīgas labpatikas nopūtas: bija skaidri dzirdams, cik ļoti nezvērs priecājas par šo atpestīšanu. Dziļi nogrimis savā darbā, es pat nepamanīju, ka milzu zivs bija izkustējusies no vietas. Tikai tad, kad sajutu spirdzinošu ceļavēju, ievēroju, ka valis, lēnītiņām un mierīgi kustinādams asti, jau peld pa jūru. Nekādas ieniršanas pazīmes tas pagaidām neizrādīja.

Noņemšanās ar harpūnām nepavisam nebija viegla; dažas ar savām atkarpēm bija ieķērušās tik ietiepīgi, ka es

ne pa jokam nomocījos, līdz tās dabūju laukā. Visdziļāk ieurbušās bija garākās — spēcīgas rokas raidītas, tās bija nesatricināmi ieāķējušās vaļa kārpās. Es elsu un stenēju, taču pēc dīkās laiskošanās uz plosta tā bija patīkama pārmaiņa.

Šaubos, vai vēl kādam bez manis ir gadījies dzirdēt, kā nopūšas karaliskais tiranovalis. Šos dārdienus nevar sajaukt ne ar ko citu. Pateicīgi vaidēdams, dzīvnieks atvadījās no garum gariem mocību gadiem, varbūt pat gadsimtiem. Ja dziļā alā savāktu desmittūkstoš jūras govju, liktu tām visām reizē dvest mīlas aizgrābtībā un šos dvesienus papildinātu ar medus vākšanā ielīksmojušos miljons kameņu dūkoņu, tad varbūt izdotos iegūt puslīdz tikpat skaļu un apmierinātu rūcienu.

Kādu pusdienu rāvies melnās miesās, es biju gandrīz pabeidzis. Biju izrāvis simtiem harpūnu, vēl palikusi pēdējā, un tagad diezgan svinīgi izvilku arī to. Pār okeānu

aizdārdēja pēdējā atvieglotā nopūta. Karaliskais tiranovalis bija atbrīvots.

Jau nākamajā acumirklī aptvēru, ka biju pastrādājis muļķību. Izraudams pēdējo vaļu mednieka šķēpu, es reizē biju atbrīvojis nezvēru no vajadzības paciest mani uz muguras. Milzu zivs dzīrās ienirt — es to nopratu, juzdams, cik dziļi tā ievelk elpu. Savā centībā biju gluži piemirsis par to, ka jābūvē plosts. Harpūnas biju vienkārši lidinājis jūrā.

Jā, Tyrannovalis Rex ienira, taču darīja to pavisam lēni, gandrīz maigi, lai man nenodarītu neko ļaunu. Tas gausi laidās dziļumā kā ļoti liels kuģis ar mazītiņu sūcīti. No tā muguras ieslīdēju spoguļgludajā ūdenī, un tieši tajā brīdī skatienam nozuda pēdējie vaļa muguras izaugumi. Milzenis bija pazudis. Ūdens virsmu vēl satricināja tikai daži pamatīgi burbuļi — droši vien elpošanas atveres atvadu sveiciens.

Es īros šurpu turpu pa silto ūdeni, lūkodams kaut ko saprast. Viļņos vēl šūpojās daži korķa pludiņi, varbūt izdotos tādu savākt tik daudz, lai uztaisītu šādu tādu glābšanas riņķi. Slaidiem vēzieniem peldēdams pie tuvākā, pamanīju virs galvas kaiju — pa ilgiem laikiem pirmo. Tā lidoja uz rietumiem, uz saulrieta pusi.

Pie apvāršņa lidinājās vesels jūras putnu bars, tieši tur, kur jūrā patlaban izkusa saule. Varbūt tur ir kuģis? Vai tas ir valis, atkal izniris no ūdens citā vietā? Es peldēju uz to pusi. Jo tuvāk tam nonācu, jo labāk redzēju, ka zem putnu bara, šķiet, ir tādi kā palmu stāvi. Drīz jau varēju saskatīt piekrastes viļņu putas un ideāli baltu liedagu, aiz kura lapas šūpoja lekna palmu audze.

Redzu zemi

Valis, ar nolūku vai netīšām, bija izlaidis mani netālu no salas. Pār ūdeņiem uzvēdīja kārdinošas smaržas. Tie bija man gluži nepazīstami, apetītlīgi aromāti — mazliet pēc vaniļas, pēc sarīvēta muskatrieksta, sasmalcinātiem ķiplokiem un ceptas gates… Šī sala smaržoja jauki. Ar pirmatklājēja tiesībām nospriedu uzskatīt to par savu.

Kad izrāpos krastā, saule jau bija gandrīz pavisam norietējusi. Biju tik ļoti noguris, ka paliku guļam turpat smiltīs un uzreiz aizmigu. Pēdējās skaņas, ko dzirdēju, pirms mana bura ieslīdēja sapņu zemē, bija padumja daudzbalsīga ķiķināšana tuvīnā meža aizsegā. Taču man bija vienalga, nekādi ķiķinātāji mani nebiedēja. Lai kas arī bija šie irgotājies, tie bija mani pavalstnieki.

.

4.Mana dzīve uz Karzobu salas

Brokastis

nakamas dienas rītā mani no pirmatklājējā sapņiem pamodināja putnu koris. Tieši man uz deguna sēdēja milzīgs, neticami skaists taurenis, kas apvēdināja mani ar vēsu gaisu. No tuvējās palmas man blakus smiltīs iekrita kokosrieksts, kas tik glīti sadalījās divās vienādās daļās, ka neizlija neviena pati vērtīgā piena lāse. Piens bija gards, vēss un spirdzinošs, kokosrieksta mīkstums uz mēles kusa kā putukrējums.

Man acu priekšā dejā griezās kolibri, kas pēc mirkļa izkārtojās vienā rindā un virpuļodami nozuda starp palmām. Likās, sala pati personiski vēlas sveikt savu atklājēju. Bija pienācis laik» apstaigāt īpašumus. Izpurināju no kažoka smiltis un devos tālāk salā.

Vēl šobaltdien man trūkst vārdu, lai kaut aptuveni aprakstītu Zilā lāča paradīzes salas skaistumu. Biezs jo biezs mežs, kur tīkamā ēnā var pastaigāties starp varenām palmām ar zeltainām lapām un sniegbaltiem stumbriem, ap kuriem lidinās krāsaini taureņu mākoņi. Daži taureņi bija kaiju lielumā, un to spārni zaigoja kā perlamutrs; palmu pavēnī auga tādas puķes, kādas es vēl nebiju redzējis, to ziedkausiņi bija sudraboti un lapas no stikla.

Citu puķu ziedkausiņi, šķiet, sastāvēja no zilgas gaismas, un tās dziedāja — dziedāja klusas, atturīgas meldijas kā ļoti mazi, čakli elfi. Es piegāju pie slaikiem augiem, kas smaržoja pēc vaniļas un savas krāšņās, košās lapas prata izvērst kā pāvi astes vēdekli. Citur tulpēm līdzīgas puķes ar smuidriem, dzelteniem stiebriem nemitīgi mainīja krāsu. Ja es ilgāk uz tām raudzījos, puķes tumši nosarka un ķiķināja. Areče, tad rau, kādu ķiķināšanu es biju dzirdējis iemigdams.

Iznācu laucītē. Tai apkārt dziļā palmu ēnā fosforescējoši zalgoja gaišzaļas orhidejas, no kuru ziedkausiem cēlās zaigojoši ziepju burbuļi; tām pa vidu auga citas orhidejas, kas staipīja garas mēles un sprādzināja burbuļus. Laucītē bija sapulcējušies kolibri, kas aizrautīgi lidinājās dažnedažādās dejas figūrās.

eļļas dīķis

Brīnumainākais tomēr atradās laucītes vidū: dīķītis ar apetītlīgi verdošu eļļu. Es gāju tuvāk, un taukā čurkstēšana kļuva arvien skaļāka. Dīķmalā bija garkātainas puķes ar kartupeļveida izaugumiem. Man pienākot klāt, tās noliecās un iebāza galvas čurkstošajā eļļā. Spēju vienīgi stāvēt un brīnīties. Pēdīgi stiebri atkal atliecās taisni un nometa man pie kājām dažus jauki izceptus bumbuļus. Es vienu pacēlu un nogaršoju. O, neaprakstāmā laimība! Nekad

mūžā nebiju ēdis neko gardāku. Kāri apriju ari pārējos kartupeļus.

Jo dziļāk salas iekšienē es gāju, jo neparastāka kļuva augu valsts. Puķēm pa vidu čaloja blīvs strautiņu un urgu

tīkls. Uzmanīgāk papētījis, atklāju, ka ūdeņu straumes ir dažādās krāsās. Dažas izskatījās pēc parasta ūdens, turpretim citas bija baltas kā piens vai dzeltenas kā apelsīnu sula. Noliecos pie kādas dzeltenas urdziņas un padzēros. Tā patiešām bija apelsīnu sula.

Piena upes

Baltie strauti bija no tīra, vēsa piena. To krastos auga lielas puķes ar prāvām, tumšbrūnām pogaļām. Nejauši uzgrūdos vienam tādam augam, un kāds ducis pogaļu iekrita piena upē, tur izšķīda un uz bridi iekrāsoja straumi brūnu.

Es aši pieliecos un nostrēbos gardo šokolādes dzērienu.

Upes krastā bija atrodami tādi dārzeņi un augļi, kādus vēl nekad nebiju redzējis. Zili puķkāposti, kas smaržoja un garšoja pēc siltas, kraukšķīgas gaļas. Ziedkausiņi bija līdz malām pilni ar medu, pat lapas varēja ēst — tās pēc garšas atgādināja grauzdētu baltmaizi. No kokiem karājās slaikas liānas, kas mīlīgi smaržoja pēc ķiplokiem: tās varēja ņukāt iekšā kā spageti. Pieklauvējot pa koka stumbru, pa zaru caurumiem izdalījās garšīgas mērces. Sēnes, tik lielas kā ķirbji, sautējās pašas savā sulā, it kā pazemē būtu paslēpta neredzama plīts. Vajadzēja tikai nolauzt gabaliņu, un tad varēja skatīties, kā tas dažu minūšu laikā izaug no jauna.

Likās, uz šīs salas vispār nav nekā nejauka. Nekur neuzglūnēja ne kanibāli, ne nodevīgas slīkšņas, ne spīgaiņi vai bīstami zvēri. Nebija pat parasto nejauko radījumu — zirnekļu, spīļastu, Čūsku un sikspārņu; te bija tikai skaistas vai vismaz mīlīgas būtnes: taureņi, dziedātājputni, zaķīši, vāverītes, kāmji, flamingi, kolibri un glīti kaķentiņi. Visi bija ļoti draudzīgi un neizrādīja ne mazākās baiļu pazīmes: tas liecināja, ka uz salas valda labas attiecības. Te visiem pietika ēdamā, tādēļ arī nebija vajadzības citam citu medīt.

Biju atklājis paradīzi zemes virsū.

Klimats bija mīlīgs, ne pārāk auksts un ne pārāk karsts, aptuveni 23 grādi ēnā, un pastāvīgi pūta viegls vējiņš. Arī naktis nebija daudz aukstākas, zeme izstaroja patīkamu siltumu un, kad es uz tās apgūlos, ņurrāja kā apmierināts kaķis.

Kaut ko tik varenu es tiešām nebiju gaidījis, man pat bija mazliet neveikli. Ņemot vērā, ka šī man bija pirmā paša atklātā sala, bija trāpījies lielais ķēriens. Šķita, pēc visām pārciestajām grūtībām un mokām beidzot biju nonācis mājās.

Pirmajās dienās es staigāju pa salu kā sapnī. Tik tikko uzdrošinājos pieskarties visiem šiem gardumiem,

baidīdamies, ka tie izgaisīs kā mirāža. Tomēr viss bija īsts. Pēc kāda laika man uzradās drosme nogaršot. Drostaliņu no šī, malciņu no tā. Pie daudziem gardumiem vajadzēja pierast, galu galā, es līdz šim biju pārticis tikai no aļģēm, ogām, riekstiem un ūdens. Daudz kas man garšoja jau pirmajā reizē — piemēram, šokolādes dzēriens no piena upes un medus no ziedkausiņiem.

Kamēr iepratos apieties ar salas ērmoto floru, pagāja kāds brītiņš, tomēr es mācījos ļoti ātri. Garās, makaroniem līdzīgās liānas lieliski garšoja kopā ar milzu tomātiem, kas te auga visās malās: tomātu vajadzēja pārdurt pušu un spageti mērcēt tā siltajā mīkstumā. Visa zāle uz salas bija ēdama — tā garšoja mazliet rūgteni un riekstaini un labi saderējās ar ceptiem kartupeļiem.

Tas, cik daudzi un dažādi augļi bija atrodami uz šīs salas, vispār bija kaut kas neiedomājams. Te auga ne tikai visi parastie kokosrieksti, banāni, apelsīni, āboli, rieksti un vīnogas, bet ari visādi eksotiski brīnumi, kas garšoja pēc vaniļas un kanēļa, suloja saldu pienu vai kraukšķēja mutē kā cukurotas mandeles. Sarkani, banāniem līdzīgi augļi garšoja kā marcipāns, kāda resna, omulīga koka lapas pēc garšas atgādināja piparkūkas.

Visupēdīgi biju iepazinies ar visiem salas gardumiem.

Dienas

kārtība

No rītiem, uzreiz pēc pamošanās, es tenterēju uz piena upi, papurināju kakao augus un lieliem malkiem strēbu šokolādes dzērienu. Tad pagodināju ar savu apmeklējumu meduspuķes un noplūcu pāris grauzdiņu. Pēc tam es parasti kādu laiku sēdēju laucītē, gremodams un skatīdamies uz kolibri, kas man virs galvas meta pārdrošas nāves cilpas.

Atskrēja kaķentiņi, kas murrādami berzās man gar kažoku un draiskojās piesaulītē.

Tad devos apstaigāt savus īpašumus. Sala nebija pārāk liela, caurmērā ne lielāka par dažiem simtiem metru, taču tajā bija papilnam mazu brīnumu. Dziedātājpuķes katru dienu iestudēja jaunu dziesmu, un es lieliem lāgiem stāvēju, klausīdamies to sidrabdzidro, abstrakto muzicēšanu un skatīdamies uz taureņiem, kas mūzikas pavadībā uzveda koķetīgus lidbaletus. Savus akrobātiskos talantus labprāt izrādīja vāveres; viena parasti sēdēja man uz galvas vai pleca un ļāva, lai es to visur nēsāju līdzi.

Pusdienlaikā lielākoties ieturējos pie eļļas dīķa. Parasti ieēdu kartupeļus ar savvaļas rukolu, reizēm klāt piekodu zilos puķkāpostus.

Pēc tam likos uz auss un mazliet nosnaudos. Pēcpusdienā bieži gāju peldēties siltajā jūrā. Ūdeņi salas piekrastē bija rāmi, un neizskatījās, ka tajos varētu slēpties bīstami jūras mūdži. Es stundām ilgi ļāvos sāļo viļņu šūpām vai sēdēju mīlīgajā seklumā, kur man starp pekām pludinājās tūkstošiem mazītiņu gliemenīšu.

Dienas izskaņu vislabprātāk sagaidīju jūras krastā, kopā ar kaķīšiem noskatīdamies saulrietu. Tad devos atpakaļ uz mežu, saritinājos siltajās, murrājošajās sūnās un sapņoju, ka esmu lielā dzelzs kuģa kapteinis.

Sākumā mana ēdienkarte vēl nebija gluži sabalansēta. Es ēdu ar lieliem starplaikiem, daudz kustējos un ar piedāvājumu biju apmierināts. Taču pēc dažiem mēnešiem sāku mazliet iekost arī starp ēdienreizēm. Neko lielu, kādu ceptu kartupelīti, kādu grauzdiņa šķēli, vienu otru no kakao augu prāvajām šokolādes bumbām. Reizēm man uznāca piktums par to, ka šīs salas kulinārais piedāvājums ir tik ierobežots. Pēc pusgada ieviesu otrās brokastis, kas sastāvēja no divtik daudziem grauzdiņiem ar medu, kā arī pēcpusdienas kūciņu (no kūkukoka), pirmsvakariņas (sēnes ar zilajiem puķkāpostiem) un augļu plati pirms gulētiešanas. Garas pastaigas aizstāju ar nosnaušanos. Laika gaitā pauzes starp ēdienreizēm kļuva arvien īsākas. Starp pirmajām un otrajām brokastīm ieviesu vēl vienu rikti (nosaucu to par starpbrokastīm), īsi pirms pusdienām mielojos ar našķiem apetītes ierosināšanai (marcipāna augļi, kakao bumbas, tīrs medus) un pēc pusdienām paniekojos ar kūciņu. Pēcpusdienā kartupeļi un spageti liānas tomātu mērcē, pēc tam vēl viena kūka un augļi. Vakariņas bija sadalītas vairākās kārtās un ilga līdz gulēšanas laikam. Parasti es vispirms apēdu veselu sēni, pēc tam vienu zilo puķkāpostu. Tad bija neliela gremošanas pauze, piedzerot pienu. Pēc tam cepti kartupeļi ar savvaļas rukolu, beigās kūka. īsi pirms gulēšanas vēl daži grauzdiņi ar medu.

Beigās es jau arī naktī cēlos augšā, lai mazliet ieēstu. Miegaini meimuroju pa mežu, iebāzu galvu piena upē, stūķēju mutē kakao bumbas vai strēbu medu tieši no ziedkausiņiem. Pēc tam mani bieži mocīja nejauki murgi, visvisādas ar ēšanu saistītas šausmu ainas.

Dabas

brīnumainās

pārvērtības

Salas augu valstī bija sākušās pārsteidzošas pārmaiņas. Kad biju pārēdies kādu gardumu, gādīgā daba kaut kur izaudzēja jaunu, vēl smalkāku našķi. Pēdējā laikā mežā bija parādījušās prāvas, reibinoši smaržojošas trifeles. Man vajadzēja pieradināties pie to izteiktās garšas, taču, kolīdz tas bija izdevies, es ēdu un nespēju mitēties. Turklāt tās izcili saderēja kopā ar liānu spageti. Tur, kur agrāk bija parasti lieli šampinjoni, tagad auga baravikas cilvēka augumā; kopā ar svaigu savvaļas rukolu tā bija bezgala eleganta kombinācija. Liedagā nesen bija saradušās neskaitāmas austeres. Agrāk man vispār nebūtu ienācis prātā, ka tādu zaļu, glumu austeri var ēst, taču pa šo laiku mana gaume bija kļuvusi izmeklētāka, mana mēle izvēlīgāka, apetīte izsmalcinātāka. Drīz jau biju pasācis starp ēdieniem norīt pāris duču austeru. No jūras steberēja laukā lieli omāri, kas pašnāvnieciski metās tieši verdošajā eļļas dīķī. Kad biju sapratis, kā dabūt vaļā masīvās bruņas, atklāju, ka tās slēpj brīnum gardu galiņu.

Biju pieradis dienu iedalīt ēdienos. Gulēt vairs lāgā negulēju, vēders vienmēr bija pārlieku pilns, tā nu es tikai ieslīgu trauslā snaudā un sapņoju par nākamo ēdienreizi. Fiziskas kustības biju pilnīgi atmetis, pārvietojos rāpus vai vienkārši vēlos no ēdiena pie ēdiena.

Pec gada

Tā pagāja gads, un es biju resns kā speķa pikucis un apaļš kā futbolbumba. Svēru daudzreiz vairāk nekā todien, kad spēru uz šīs salas savus pirmos lepnos iekarotāja soļus. Jūru jau mēnešiem nebiju redzējis, viss biju apkaltis no netīrumiem un smirdēju kā ceļmalas ēstuve; mana ķermeņa poras izdalīja cepamo eļļu. Vairs nemazgājos un neķemmējos, jau nedēļām ilgi nebiju piecēlies kājās. Ik kustība man sagādāja milzīgas grūtības, es svīdu un stenēju. Elpa lauzās no krūtīm sēkdama un pūzdama, un, palūkojies lejup, vairs neredzēju savas kājas — tām priekšā bija vēders. Pat acu plaksti bija kļuvuši resnāki, acis izdevās turēt vaļā tikai ar lielu piepūli. Spēju domāt tikai par ēšanu. Nemitīgi veidoju jaunas ēdienkartes, alku pēc jaunām, vēl nepieredzētām gāršām un prātā radīju aizvien pārdrošākas neparastu ēdienu kombinācijas.

Kādu dienu, kad ēdienreize numur 13 jau bija garām un tuvojās numur 14, es, prātodams, vai vakariņām būs diezgan ar veselu sēni cilvēka augumā, pēkšņi manīju, ka vējš ir iegriezies citādi un atnesis aromu, kam līdzīgu uz šīs salas vēl nebiju sajutis. Tā bija prasta, nepatīkama smirdoņa, it kā kaut kur seklā ūdenī pūtu tūkstoš jūraszāļu. Pēkšņi es sāku justies nobriedis, pat pārgatavojies kā dārzenis rudenī.

Vai, precīzāk sakot, kā nobarots sivēns, ko tūlīt vedīs uz kautuvi.

Sala mostas

Un tad sala apakš manis sāka drebēt. Mēģināju pieslieties kājās, taču, līdzko tas izdevās, man uzreiz noreiba galva un es atkal novēlos gar zemi. Vairs nepratu stāvēt.

Palmas man apkārt vienā acumirklī novīta un sačokurojās, to vietā tagad bija riebīgi, nokaltuši stādiņi, kas atgādināja melnas, izģindušas rokas. Arī visi pārējie augi novīta, un leknā rukola kļuva par melnu tepiķi, kaut ko līdzīgu izdegušam rugājam. Visur pēkšņi rēgojās mazi, šausmīgi caurumi, kas vārstījās kā zivju mutes. Man no visas tiesas šķita, ka es tajos samanu zobus. Mana paradīze bija sākusi pārvērsties par elli.

Putni un taureņi kā nošauti krita zemē, sabirza putekļos un nozuda drebošajā zemē. Ausis plēsa pušu briesmīgs troksnis, likās, te čāpstina un atraugājas simt satrakotu mežacūku. Es atkal mēģināju uzslieties kājās, lai kaut kā tiktu projām, taču nepaguvu paspert nevienu pašu soli. Kāds nokaltis augs — bijusī dziedātājpuķe — saķēra mani aiz kājas un nelaida vaļā. Tad augs sāka stiepties garumā un to darīja ātri, ļoti ātri.

Nekrietnais stāds parāva mani gaisā un vēkšpēdus vilka augšup, divdesmit, trīsdesmit metru no zemes virsas. Izmisis skatījos lejup, kur gluži kailās salas vidū parādījās milzīga plaisa. Tā virinājās kā haizivs mute. Es skatījos milzīgā, smirdīgā rīklē, kas bija pilna ar nopuvušiem zobiem.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Gourmetica tnsularis: ūdensaugs, kas pieder ļoti retu heterotropu rīļaugu dzimtai, proti, augiem, kuru barība ir organiskas un nevis neorganiskas vielas, kā lielākajai daļai augu valsts. Gourmetica pieder pie tām Camonijas būtnēm, kam raksturīga nodevīga māņuzvedība; tā attāli radniecīga izmērā daudz mazākajai dionejai jeb Veneras mušķērājam un ļoti retajai -> meža tarantuilai. Lai ar rafinētiem paņēmieniem pievilinātu un nobarotu savu upuri, Gourmetica spēj pārvērstie» par kaut ko līdzīgu peldošai paradīzei. Pieaugušas Gourmetica apkārtmērs var sasniegt vairākus kilometrus, taču gadā tai pietiek ar svaigu barību tikai trīs centneru dzīvsvarā, turklāt tā neēd nedz žaunaiņus, nedz putnus, bet tikai un vienīgi augsti attīstītus zīdītājdzīvniekus. Gourmetica ar saknēm turas jūras dibenā, un to nenoliedzami var uzskatīt par dabas žēlastību: iedomājieties tikai, ko, spēdams brīvi pārvietoties, tāds rīļaugs pastrādātu blīvi apdzīvotā ostas pilsētā.

Tā nu es karājos augstu gaisā, melni nagi turēja mani virs milzīgās rīkles gluži tāpat, kā vēl tikai pirms dažām minūtēm es pats pie savas mutes biju turējis vīnogu ķekaru.

Varēju redzēt, kā varenajā rīklē strāvo siekalu strauti. No mutes dziļumiem uz manu pusi sāka līst zaļa mēle, kas atgādināja milzīgu čūsku. No mutes izlauzās elpas mutulis, tik smirdīgs, ka es gandrīz zaudēju samaņu. Tad melnie pirksti, kas turēja mani aiz kājām, pamazām sāka atlaisties, tad palaida mani vaļā, un es ar galvu pa priekšu kritu neģēlīgā ūdensauga rīklē.

Runā, ka pirms nāves visa dzīve vēlreiz nozibot gar acīm kā filma. Manā gadījumā tā bija ļoti īsa filma: pundurpirāti, spīgaiņi, verveļviļņi, Kārzobu sala — un tas ir viss? Laikam taču jā, jo šobrīd es brīvā kritienā lidoju tieši nežēlīga kanibālauga rīklē, un tas neizrādīja ne mazāko vēlēšanos atteikties no gardā kumosa.

Tādos brīžos viss pēkšņi rādās apbrīnojami spilgtā gaismā. Es, piemēram, atklāju, ka Gourmetica zobi ir neiedomājami nekopti, daļēji noauguši ar aļģēm un gliemeņu kolonijām, daļēji pūžņaini un zem biezas, nelabi smirdīgas gļotu kārtas vispār nav saskatāmi. Starp zobiem rēgojās haizivju un nelielu vaļu asakas, roņu un jūras lauvu kauli — nelaimīgie, kas, domājams, pārpratuma pēc bija iekūlušies šajā nāvīgajā slazdā. Vienā no rīkles dziļākajiem nostūriem es samanīju pat laivas vraku un divus cilvēku skeletus. Apakšā nočāpstinot atvērās barības vads, gatavs mani uzņemt un nodot tālāk gremošanas traktam. Es spēju pat iztirzāt atšķirības starp sastapšanos ar šo neradījumu un visai līdzīgo iepazīšanos ar tiranovali. Tās bija šādas. 1. Valis mani

gandrīz aprija gluži netīšām. Gourmetica tā rīkojās ne tikai ar nodomu, bet vēl arī visu jau sen bija izplānojusi un veikusi iespaidīgus sagatavošanas darbus. 2. Vaļa mutē mani ienesa ūdens straume, turpretim šoreiz es atrados brīvā kritienā. 3. Šim neradījumam nebija ūsu, pie kurām es varētu pieķerties.

Aizvēru acis.

Tai brīdī kāds ar ļoti lielu spēku sagrāba mani aiz labā delma un apturēja manu kritienu. Vēl mirkli es karājos virs bezdibeņa, bet tad tiku parauts gaisā. Atvēru acis un paskatījos lejup: es biju, nepārspīlējot, izrauts no zvēriskā auga rīkles.

Monstra žokļi krakšķot vērās ciet, lai neļautu man aizbēgt, taču sekundi pirms iespaidīgo zobu saciršanās es pa mazu spraudziņu tiku izķeksēts brīvībā. Mani cēla arvien augstāk. Lejā nevaldāmā niknumā ārdījās satrakotā Gourmetica. Tā vēlreiz mēģināja mani noķert, atvēra milzu muti un kampa pēc manis, taču es jau biju pārāk augstu. Iepuvušie žokļi aizcirtās velti. Kanibālaugs kratīja milzīgo galvu un izgrūda drausmīgu niknuma kliedzienu, kas aizskanēja tālu pāri okeānam.

savads putns

Tikai tagad es uzdrošinājos palūkoties augšup.

Mani savos nagos bija satvēris liels — man grūti atrast citu, piemērotāku vārdu — putns. Šūpojos zem viņa kā pasta maiss, ko pastnieks jebkurā brīdī var nomest zemē.

"Te nu mums atkal gadījās cūkas laime, vai ne, ko?" teica savādais putns.

Man trūka vārdu. Putns palaida mani vaļā, un es gāzos dibenā, tieši Gourmetica dārdošajā rīklē. Lidonis apmeta gaisā pārdošu nāves cilpu, un es nosvempos tam uz muguras. Lempīgi pieslējos kājās.

"Ē… liels paldies par izglābšanu!" dzirdēju pats savu stomīgo balsi.

Ērmīgais putns lēni pagrieza galvu uz manu pusi un nopētīja mani ar izvelbtām, bālganām acīm.

"Nav par ko," tas atbildēja. "Tāds darbs."

"Tu glāb dzīvību? Tas ir tavs darbs?" es apstulbu.

"Es glābju dzīvību pēdējā mirklV." putns nedaudz lielīgi attrauca. "Tas ir mans darbs!"

Mans glābējs brīdi klusēja, acīmredzot, lai es pagūtu aptvert šos jaunumus. "Atļausiet stādīties priekšā: Deus X MachimV viņš paziņoja. "Taisnību sakot, mākslinieka pseidonīms. Bet tu vari mani saukt vienkārši par Maku. Visi tā dara."

"Ļoti patīkami!" es atbildēju. "Mani sauc Zilais lācis."

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Pterodaktylus Salvatus: Pterodaktylus Salvatus jeb klaiņojošais glābējzaurs pieder pie izmirstošas dinozauru dzimtas, kuras pārstāvji ir arī Camonijas kanālpūķis un -» Tyrannovalis Rex. Visā pasaulē dzīvu pterodaktilu nav palicis vairāk par dažiem tūkstošiem, un to skaits pastāvīgi samazinās. Pterodaktiliem raksturīgas atsevišķas putnu īpašības, piemēram, aerodinamiskam pārvietošanās veidam atbilstoši spārni un kaula knābis, taču tie nedēj olas un arī uzvedības ziņā nav tipiski putni. Pterodaktili neēd tārpus un peles un, rūpēdamies par savu fizisko formu, pārtiek tikai no veģetāras barības. Tiem piemīt runas spējas, turklāt diezgan augstā līmenī. Pterodaktili uz zemes ir vienīgā suga, kurai raksturīga tieksme glābt no briesmām apdraudētas būtnes. Šim aicinājumam tie nododas ar gluži profesionālu godkārību. Glābējzauri darbojas saskaņā ar stingriem ģildes likumiem. Tie cenšas rīkoties pēc iespējas satraucoši un dramatiski, pat savā starpā sacenšoties, kurš pirms došanās palīgā visilgāk nogaidīs. Tādēļ tie ļoti ilgi lidinās virs saviem klientiem un glābšanu sāk burtiski pēdējā mirklī. Šo lidojošo ķirzaku uzupurēšanās tieksmei līdz šim nav rasts pienācīgs zinātnisks izskaidrojums. Pterodaktili ir vārdos skopi un savu uzvedību nemēdz paskaidrot, tomēr var uzskatīt, ka tā ir saistīta ar dinozauru vispārējo izmiršanu. Tā kā dinozauri vēsturē ir izcēlušies vienīgi ar to, ka rija un tika aprīti, pterodaktili ar savu izpalīdzību cenšas iemantot paliekamu vietu pasaules kopīgajā apziņā.

Manā gadījumā, piemēram, Maks jau vairākas dienas bija metis lokus pār šo salu, jo viņš jau nu gan lieliski zināja, kas mani gaida. Viņš ērti būtu varējis izraut mani laukā daudz agrāk, bet nē, neparko — vajadzēja nogaidīt līdz pēdējam brīdim.

"Tu nu gan esi resns. Tev tur, lejā, laikam bija zaļa dzīve, vai ne, ko?" Maks jautāja, uz mani neskatīdamies.

Es nosarku.

"Sasodītie ūdensaugi!" Maks caur zobiem izgrūda un iespļāva okeānā. "Kā man tie apnikuši! Šogad esmu no tiem izpestījis jau krietnu bariņu ļaužu. Vienmēr atradīsies vēl kāds idiots, kas iekritīs uz viņu lētajām viltībām."

Es nosarku vēl košāk.

"Lai tā tev ir mācība!" Maks norādīja. "Šajā pasaulē nekas nepastāv tāpat vien. Pat ne ēdamais."

Svinīgi nosolījos likt to aiz auss.

Pie apvāršņa vīdēja sala, uz kuras bija augsta, stāva klints. Maks turēja kursu tieši uz to.

"Šī planēta*ir briesmu pilna!" Maks kliedza vējā. "Vajag cītīgi uzmanīties, citādi neizspruksi sveikā. Vienmēr jātur acis vaļā!"

Spēcīgi vēzēdams spārnus, tas lidoja arvien tuvāk klintij.

"Ē…" es lūkoju ko sacīt.

Maks neklausījās. "Acis vaļā, ausis vaļā! Tāda ir mana devīze! Vienu mazu brītiņu neuzmanīsies — un pagalam

Mēs ar lielu ātrumu traucāmies tieši klintij virsū. Vēl divi spārnu vēzieni, un tajā ietrieksimies.

"Uzmanīgi!" es iebrēcos. "Klints!"

Maks aizmiedza acis, bet uzreiz tās plati atpleta.

"Ū-ū-ū-ūh\" tas ieaurojās un rāvās stāvus gaisā. Tikai dažus centimetrus virs klints virsotnes mēs pārzēģelējām tai

Piedāvājums

Kādu brīdi valdīja mulss klusums. Tad Maks nokrem šļojās.

"Tas bija… ekhem… ļoti labi, puisīt! Tev ir vērīgas acis."

Savādais putns nokremšļojās vēlreiz.

būsi!"

pari.

"Es tev atklāšu vienu noslēpumu… bet tev jāapzvēr pie visa, kas tev svēts, ka tu nevienam nestāstīsi!"

Maka dēļ es biju gatavs uz visu: viņš bija izglābis man dzīvību.

"Zini, man pašam ar acīm diez kas nav. Uz vecumu esmu kļuvis, ē, pagalam tuvredzīgs. Galu galā, man jau ir 300 gadu."

Vai tā tiešām bija, es joprojām nezinu. Glābējzauriem patīk pārspīlēt.

"Bet lai tas paliek starp mums! Ja to uzodīs mani kolēģi, glābējzauru aprindās ar mani būs cauri!" Viņš nopūtās. "Saproti… vēl viens gads, tad es iešu pensijā. Tik ilgi man vēl vajadzētu noturēties. Bet kļūst arvien trakāk. Tevi pamanīju tikai tāpēc, ka tu esi tik neparasti zils un resns."

Maks pagrieza galvu, un es skatījos tieši viņa bālganajās acīs.

"Klau, puis, man ir priekšlikums. Tu varētu vienu gadu padzīvot pie manis. Būsi mans navigators. Mans stūresvīrs. Skatīsies uz priekšu un teiksi, kas man jādara. Par to tev būs barošana un miteklis. Piedevām tu dabūsi redzēt pasauli, un kā vēl! Dramatiska izglābšanās pēdējā mirklī! Daiļas jaunavas nāves briesmās! Nu, un tamlīdzīgi. Ko tu par to saki?"

5.Mana navigatora dzīve

Svīteris un bikses

Pirms sāku strādāt navigatora amatā, Maks man sagādāja darba drēbes. Mēs parasti pārvietojāmies lielā augstumā, retinātā gaisā, un tur arī tādam, kas staigā lāča kažokā, ir stipri auksti.

Maks nosēdināja mani kāda kalna virsotnē, uz divām stundām nozuda un atgriezās ar diviem apģērba gabaliem — biezu, sarkanu svīteri un gaišzilām biksēm.

"Tās es dabūju vienā zemnieku sētā," Maks teica. "Bija izkārtas uz auklas žāvēties. Es to neuzskatītu par zagšanu. Varbūt mēs šo drēbju pirmajam valkātājam reiz izglābsim dzīvību."

Skatoties uz visu no augšas, var redzēt lielās sakarības. Tajā gadā, kad biju Maka navigators, iemācījos milzum daudz lietu, kas vēlāk ļoti noderēja manā jūras lāča dzīvē. Tā, piemēram, es vienmēr biju domājis, ka pasaule ir ūdens baļļa, kurā peld dažas salas. Sēdēdams Makam uz muguras, redzēju, ka pasaule ir milzīga lode, ko daļēji klāj ūdens, bet daļēji — plaši kontinenti. Agrāk es nebūtu ticējis, ka vienlaidu klājienā varētu būt lielas zemes platības. Reizēm mēs nedēļām ilgi lidojām pāri lieliem līdzenumiem, un jūra vispār nekur nebija manāma. Es pirmo reizi redzēju varenas kalnu grēdas, lielas upes, ezerus un mūžamežus. Maks izvizināja mani pāri polam, un es ne pa jokam brīnījos par šiem kalniem no tīra ledus. Redzēju džungļus, zaļu un bezgalīgu milzu koku jūru, kuru lapotnē reizumis pavīdēja ugunsvēmēju pūķu galvas. Mēs riņķojām ap aktīviem vulkāniem un sildījāmies svelmes avotos, kas izplūda no to varenajiem ugunsstabiem.

Visur slēpjas briesmas

Maks man parādīja tuksnešus; reizēm tie bija smilšu klajumi, reizēm krāsainas klintis. Un viņam nekad neapnika stāstīt par visādām ģeoloģiskām sakarībām. Viņš man izskaidroja alpu šļūdoņus un kūdras tīreļus, plūstošo smilšu ■ līkšņas, vatu jūras un zemestrīču plaisas. Maka skatījums

uz pasauli lielā mērā bija profesionāls, viņš visur redzēja slēptas briesmas. Tīreļos, purvos un zemes plaisās var iekrist, šļūdoņu lavīnas var nogāzties tev virsū, Vatu jūrā uzglūn slapja nāve. Lidodams pāri mežam, Maks automātiski skatījās, vai tur nav bīstamu zvēru un dēmonu, un lēsa, cik liels ir sausuma ugunsgrēka izcelšanās risks; upes mūs interesēja kā iespējama piraju mītnes vieta (izpēte ir vienkārša: iemet beigtu zivi — ja ūdens sāk mutuļot, uzstāda brīdinājuma zīmi), jūras — haizivju aspektā, bet ezeri — no ūdensčūsku, plēsīgo salamandru un milzu krokodilu viedokļa.

Leduskalns, kas lēni dreifē rietošās saules blāzmā, Makam bija nevis elpu aizraujošs skaistums, bet briesmas jūrniekiem, mūžameža ūdenskritums — nevis ilgota veldze, bet drauds nepieredzējušam upju kuģotājam, mākoņu grēda virs Kārību jūras salas viņam bija nevis dabas glezna, bet tropu taifūna pazīme. Pat nedzīvs tuksnesis Maka bargā skatiena gaismā izrādījās šaušalains nāves gadījums: indīgas ķirzakas, milzu zirnekļi un fluorescējoši skorpioni, kas slapstās zem akmeņiem, fatamorgānas, kas ved maldināšanā lētticīgus nelgas, un saulesdūrieni, no kuriem var sajukt prātā.

Bīstama var būt ne tikai vētraina, bet arī rāma jūra; nīkstot bezvējā, bojā aiziet vismaz tikpat daudz jūrnieku kā orkānos. Tik drūmi Maks uz dzīvi raudzījās tāpēc, ka viņa darbs bija diendienā gādāt par visiem un katru. Ikvienas briesmas, gan lielas, gan mazas, viņa ādā ievilka grumbiņu, un tā viņš mazpamazām bija kļuvis par lidojošu bažu karti.

Maiņu sistema

Glābējzauri pārrauga pasauli saskaņā ar sarežģītu darba maiņu sistēmu, kuru man tā arī neizdevās līdz galam sa prast. Visu zemes virsu tie ir sadalījuši kvadrantos, un katru kvadrantu pieskata viens pterodaktils. Lai nevienam neuzmāktos apnikums, pēc zināma laika kvadranti tiek pārdalīti no jauna.

Reizēm Maks kaut kur nemīlīgas klints galā sastapa kādu citu zauru. Tādās reizēs es parasti bikli tupēju maliņā un klausījos, kā viņi apmainās ar jaunumiem, stāstīdami, kāds kuram kvadrants tiks nākamajā gadā, dalīdamies ar savām atziņām glābšanas tehnikas jomā, baumodami par citiem zauriem un reizēm pat pārmīdami pastīvus jokus. Glābējzauri pēc savas dabas ir savrupnieki, saviesīga tērzēšana nav viņu stiprā puse, un tas attiecas uz visiem šīs sugas pārstāvjiem bez izņēmuma.

Pa šo laiku biju krietni nokrities svarā. Garajos pārlidojumos es Makam uz muguras nodarbojos ar brīvajām kustībām: atspiedos no guļus stāvokļa, taisīju pietupienus un vēderpresi. Reizēm, ieķēries viņa nagos, es pievilkos gluži kā līdztekās. Maks rūpējās par piemērotu uzturu. Nosēdinājis mani kaut kur augstā koka galotnē vai kalna virsotnē, viņš aizlidoja prom un atgriezās ar pilnu knābi augļu un dārzeņu. Mēs klusēdami sukājām tos iekšā un priecājāmies par skatu. Drīz biju atguvis savu agrāko svaru un pat uzaudzējis šādus tādus muskuļus.

Es tā arī nespēju izdibināt, kā Maks zināja, ka jāsteidzas, jo kāds ir nokļuvis briesmās. Laikam jau tas bija instinkts.

Lielākoties bija tā, ka mēs vienkārši tāpat, bez mērķa, kaut kur lidojām, un tad Maks piepeši paslēja galvu un, sasizdams spārnus, apstājās. "Ir darbiņš!" viņš tad paziņoja un mainīja kursu. Kad nonācām īstajā apvidū, es ķēros pie smalkmehānikas — ar precizitāti līdz milimetram aizvedu Maku tieši pie mūsu klienta. Izmantojot viņa ragus kā stūres sviras, varēju grozīt viņu kā lidmašīnu. Citreiz es atkal vienkārši komandēju: "Vairāk pa labi, drusciņ pa kreisi, mazliet augstāk, tagad ņem ciet!" — Aptuveni tā.

Glābšanapēdējā mirklī

Mēs glābām meža dēmonu nagos nonākušus ceļotājus, iekams tie tika aprīti; vilkām laukā dziļās aizās iekritušus alpīnistus; nocēlām apgāzušos kuģu jūrniekus no ledājiem

un ķeksējām tos laukā no haizivju apsēstiem ūdeņiem; glābām apmaldījušos bērnus no tumšiem mūžamežiem, pirms vadātāji paguvuši tos iedzīt vājprātā, apmātus vulkānu pētniekus pasargājām no nāves verdošā lavā, zvejojām no purviem un plūstošajām smiltīm aušīgus blandoņas un, zināms, nemitīgi pestījām nobarojušos dumiķus, kurus savos tīklos bija iemānījusi kāda Gourmetica Insularis.

Pats par sevi saprotams, mēs allaž nogaidījām līdz pašam pēdējam mirklim.

Kad glābšanas akcija bija beigusies, mēs izpestīto parasti nogādājām drošībā un mudīgi lidojām prom. Pateicības Maks necieta ne acu galā. Izglābtie allažiņ gribēja mūs ielūgt ciemos, nosvinēt, apbērt ar dāvanām, uzņemt ģimenē, apprecēt un tā joprojām. Man jau nu pret nelielām svinībām nekas nebūtu pretim, taču Maks tikai atteica: "Ko niekus. Tāds darbs. Labāk nākamreiz esiet uzmanīgāks un turpmāk atturieties no gaļas lietošanas uzturā!"

Un tad mēs traucāmies prom.

atgadījums pie Dēmonu klints

Lielākais briesmu avots vienmēr ir bijis un būs vieglprātība. Daudzi mūsu klienti sprukās bija nokļuvši nelaimīgas apstākļu sakritības dēļ, taču klientūrā bija arī tādi, kas paši meklēja briesmas — tie bija nelabojami dulburi, kas kaut kādu prātam neaptveramu iemeslu dēļ tīkoja mēroties spēkiem ar dabu. Kalni, viņuprāt, bija domāti iekarošanai, mežonīgas upes kuģošanai, vadātāju pilni purvi par varītēm bija jāšķērso naktīs. Bija subjekti, kas naktīs dziedādami vazājās pa tādiem mežiem, par kuru vilkačiem izsenis stāsta leģendas; citiem savukārt kā ēst vajadzēja redzēt vulkāna izvirdumu, stāvot uz krātera malas, vai tuvplānā apbrīnot tornado.

Atceros kādu atgadījumu pie Dēmonu klints (tolaik mēs bijām atbildīgi par Camoniju), — atgadījumu, kas aušības ziņā laikam ir nepārspējams. Mēs jau visu dienu iztālēm vērojām kādu alpīnistu, kas lēnītēm ķepurojās pa šo kalnāju, kuram jau kopš sendienām ir nelāga slava. Bija skaidrs, ka viņam vispār nav pieredzes klinšu kāpšanā: viņa apavi bija daudz par vieglu, turklāt viņš bija devies ceļā, kaut arī smidzināja sīks lietus. "Tur briest nepatikšanas," noteica Maks, un es piepūlēju acis, cenzdamies nepazaudēt alpīnistu, jo Maks lidinājās krietnā attālumā, lai mēs paliktu nepamanīti.

Dēmonu klinti ieskāva metru garas kristāla smailes — īsta stikla biežņa, un dažā labā mirdzošajā duncī jau karājās tādu pašu vieglprātīgu virsotņu iekarotāju izbalējušie ģindeņi. Saprātīgi alpīnisti no šī apvidus izvairījās kā jūrnieki no Vērpatas.

Tomēr šim dīvainim galu galā kaut kā izdevās uzrāpties Dēmonu klintī. Gan jāteic, ka alpīnisma ekspedīcijā kāpiens augšup parasti ir vienkāršākais un vismazāk bīstamais posms. Tā nu mēs sagatavojāmies pacietīgi gaidīt, jo bija skaidrs, ka diena beigsies ar to, ka šis aunapiere ievelsies kādā klints plaisā un mēs dabūsim viņu ķeksēt laukā.

Taču izrādījās citādi.

Uzķepurojies pašā klints korē, alpīnists izpleta rokas.

"Viņš izpleš rokas," es ziņoju Makam, jo tas iztālēm vairs neko nespēja saskatīt.

"Izpleta rokas? Tad viņš tūlīt lēks lejā."

"Lēks?"

Alpīnists ielēca bezdibenī.

"Viņš lec!" es kliedzu.

"Es taču teicu," norūca Maks.

Plānprātiņš kā akmens lidoja lejup no Dēmonu klints. I ,idz zemei bija vairāki kilometri, un tur viņu gaidīja kristāla dunči.

"Ātrāk!" es skubināju Maku.

"Nē/' pterodaktils atbildēja.

"Ko?"

"Pats vainīgs. Par to viņam jāsaņem sods."

Nejēga krizdams jau bija vismaz kilometru bezdibenī. Ja mēs tūlīt pat lidosim, vēl pagūsim viņu noķert.

"Mak, tā taču nedrīkst! Aiziet, lido taču!"

"Ne-e," Maks atcirta un apmeta gaisā vēl vienu omulīgu loku.

Līdz sadursmei piecsimt metru.

"Mak! Mēs nedrīkstam tā vienkārši lidināties un skatīties!"

"Ko tu padarīsi. Es tāpat neko neredzu."

Trīssimt metru. Smidzeklis bija kļuvis par pamatīgu stāvgāzu lietu, redzamība kļuva arvien sliktāka.

"Mak! Es tev pavēlu: lido!"

"Tev te vispār nekas nav sakāms."

Divsimt metru.

Tas bija prātam neaptverami — Maks tiešām negrasījās neko darīt. Vispār jau arī vairs nebija gandrīz nekādu izredžu.

Simt metru.

"Mak! Es nespēju skatīties."

"Tad aizgriezies. Es arī neskatos."

Piecdesmit metru.

"Aiziet!" Maks iekliedzās un sasita spārnus ar tādu spēku, kādu es vēl nebiju pieredzējis. Trieciena brāzma gandrīz norāva mani no viņa muguras.

Viņš lidoja ātri, taču aplamā virzienā. Es pagriezu viņa ragus pa labi, lai izlabotu kursu.

"Aiziet!" Maks vēlreiz iekliedzās un savicināja spārnus vēl spēcīgāk — vēziens bija tāds, ka mēs vienā mirklī atradāmies vismaz simt metru tālāk.

Līdz sadursmei — vēl divdesmit metru.

"Aiziet!" Maks trešo reizi iekliedzās. Viņa spārni šķēla gaisu tik spēji, ka man sāpēja ausis.

Vēl desmit metru, un alpīnists uzdursies uz kristāla dunča; mums bija atlikuši vēl vismaz trīs simti metru. Viegli uzspiezdams, es ievirzīju Maku stāvākā lidojuma trajektorijā.

"Aiziet!"

Pieci metri. Mums — divsimt. "Aiziet!"

Divi metri. Mums — simt.

"Aiziet!"

Vēl centimetrs, un kristāla smaile uzšķērdīs krītošo alpīnistu.

"Ņemt ciet!" es kliedzu.

Maks saķēra murmuli aiz kreisās kājas un šāvās augšup.

Mēs nosēdinājām alpīnistu kādā plakankalnē, un Maks viņam sadeva pamatīgu sutu. Vai tu vispār domāji, ko darīji, pterodaktils bargi noprasīja.

"īsti nē," alpīnists attrauca. "Es tikai gribēju redzēt, vai jūs, glābējzauri, patiešām esat tik veikli."

"Es taču tev teicu, ka tas nejēga ir pelnījis sodu!" Maks rūca, kad mēs lidojām prom, lai sarūpētu sev vakariņas.

Es biju talantīgs navigators. Tiesa, no Maka knābja nekad nedabūju dzirdēt uzslavu vai kaut ko tamlīdzīgu (tādus vārdus viņš vienkārši nezināja), taču viņa paradumi liecināja, ka viņš pret manu darbu izturas ar cieņu. Tā, piemēram, viņš pēc sekmīgas glābšanas akcijas bija pasācis ņurdēt kā nemuzikāls kaķis, kas sadomājis uzdziedāt. Dzirdēdams šo ņurdoņu, zināju, ka esmu labi pastrādājis.

Laika gaitā arī pats sāku pamanīt briesmu pazīmes. Reizēm mēs ar Maku gaidāmo darbiņu saodām abi reizē. Es to noskārtu pēc dvingas, kas piepeši iekrāsoja vēju: tā ož tālīni ugunsgrēki. Svilums un šķipsniņa kanēļa. Mazpamazām, kvadrantu pēc kvadranta, man prātā veidojās pasaules aina. Mēs lidojām pāri Āfrikai un Antarktīdai, Rūdas kalniem un Borneo, Tasmānijai un Himalajiem, Sibīrijai un Katmandu, Helgolandei un Nāves ielejai, Lielajam kanjonam un Lieldienu salām, un pēdīgi arī pāri Nafklathu, Ūrijas un Iholas kontinentiem, kuri mūsdienās vairs nav saglabājušies. Jā, Zeme man pamazām kļuva par milzīgu mozaīku, kurā tagad trūka vairs tikai viena liela gabaliņa: Camonijas.

Camonija

No liela augstuma Camoniju varēja pazīt pēc tā, ka tai līdzās atradās sala, kas pēc savām aprisēm atgādināja lāča ķepu, — to sauca par Pekas salu. Savam jaunajam kvadrantam mēs tuvojāmies no ziemeļaustrumiem, un tur Camoniju

šķērso kalnu grēda. Vairākas nedēļas mēs lidinājāmies šurpu turpu pāri visam kontinentam, jo Maks vēlējās iegūt vispārēju priekšstatu. Camonijā var redzēt visdažādākās ainavas: es māniju gan tuksnešu plakankalnes, gan apledojušas kalnu virsotnes, dumbrainus mežus, milzīgas druvas, akmeņainas tukšaines un jauktu koku mežus. Galējos rietumos pletās kalni, kuru virsotnes bija daudz augstākas nekā citur; tos sauca par Tumšajiem kalniem. Acīs iekrita arī kāds tuksnesis kontinenta vidienē — tik lielu man vēl nebija gadījies redzēt.

Tomēr visvairāk mani ieinteresēja Camonijas galvaspilsēta — Atlantīda, tolaik otrā lielākā pilsēta pasaulē.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Atlantīda: Camonijas kontinenta galvaspilsēta un valdības sēdeklis, atbilst megapilsētas kategorijai. Atlantīda ir sadalīta piecos pārvaldes iecirkņos, kas faktiski ir autonomas karaļvalstis: Naltatīda, Atnaltīda, Tatlantīda un Lantatīda. Šīs pilsētas daļas savukārt ir sadalītas apakšiecirkņos: NALTATĪDĀ ietilpst Antaltīda, Talantīda, Latnatīda, Nattlatīda un Ntlatatīda; ATNALTĪDĀ ietilpst Atalntīda, Tanatltīda, Ltatnatīda, Natltatīda un Ntalatīda; TATLANTĪDĀ ietilpst Aantltīda, Taaltntīda, Ltaatntīda un Naatltīda, savukārt LANTATĪDAS iedzīvotāji pret iedalīšanu iebilda, un šim pārvaldes iecirknim iespējams lietot tikai tādas ģeogrāfiskas kategorijas kā Ziemeļlantatīda, Rietumlantatīda, Austrumlantatīda, Dienvidlantatīda un Viduslantatīda. Visi apakšiecirkņi tiek iedalīti zemapakšiecirkņos, kuru uzskaitījums šajā izdevumā nebūtu ietilpināms. Katrā pārvaldes iecirknī patlaban ir aptuveni 25 miljoni dzīvu būtņu, attiecīgi kopējais iedzīvotāju skaits varētu būt apmēram 125 miljoni; pieskaitot arī būtnes, kas Atlantīdā dzīvo bez reģistrēšanās vai kanalizācijā, var lēst, ka pilsētā ir gandrīz divsimt miljoni iedzīvotāju.

Lidojot tuvāk, Atlantīda izskatījās tā, it kā to no klucīšiem būtu uzbūvējis kāds prātiņā salauzies milzis. Jancīgi namiņi ar sarkaniem, zaļiem un zeltītiem jumtiem, balti minareti un melnas fabrikas ar kūpošiem dūmeņiem. Pilsētā bija akmens, koka un dzelzs ēkas, taču pa vidu manīja arī tādas, kas bija celtas no sudraba, zelta un kristāla. Debesīs slējās kilometriem augsti torņi, kas bija būvēti kā skrūves, un, lidojot tiem apkārt, man vajadzēja diriģēt Maku kā slaloma nobraucienā. Redzēju pagodas un telšu pilsētiņas, pilis un īres barakas, kupolus, marmora pilis un varenas katedrāles. Pilsētā bija neskaitāmas upes un kanāli, ko varēja šķērsot pa sarežģītas konstrukcijas tiltiem. Visur valdīja dzīva rosība. Upes vagoja tvaikoņi, burinieki un kanu laiviņas, starp torņiem un milzmājām lidoja prāvi gaisa baloni. Tomēr vislielāko iespaidu uz mani atstāja ielas, kurās čumēja un mudžēja Atlantīdas iedzīvotāji: neskaitāms daudzums dzīvu būtņu un braucamrīku. Man trakoti gribējās tur nolaisties, taču Maks bija pret.

"Tikai ne pilsētā," viņš paziņoja. "Pilsētās valda ārprāts."

Lai cik gauži es lūdzos, viņš nebija pierunājams nosēsties. Tā nu man atlika vienīgi nosolīties, ka agri vai vēlu es vēl atgriezīšos Atlantīdā.

Kvadrantā, kuru mēs tātad šobrīd pārraudzījām, ietilpa Dienvidcamonijas jūra lejpus Žirtīnes, starp Atžirtu šaurumu un Trīsceturtdaļsalu, uz kuras atradās Tupuču kalni. Mēs jau trīs dienas lidojām apkārt un nebijām piedzīvojuši neko tādu, ko būtu vērts pieminēt, ja nu vienīgi to, ka reiz izpestījām no kalnu dēmona nagiem nabaga ģemzi. Tādēļ, kad Maks trešās dienas pievakarē pēkšņi pacēla galvu un iepleta nāsis, es biju kā negudrs no priekiem. Gaisā jautās pazīstama smarža. Maks mainīja kursu un devās uz dienvidrietumiem. Es ieņēmu navigatora vietu: taisni izslējies, apsēdos tieši aiz Maka galvas, ar vienu roku cieši pieķēros viņam pie ragiem un otru pacēlu pie acīm, lai tajās nespīdētu saule. Viss bija citādi nekā mūsu parastajās glābšanas akcijās, pat gaiss mums apkārt strāvoja spēji un neparasti, it kā tam cauri savirmodams un satraukdams būtu izbrāzies kaut kas smags.

BU-BUMMS!

Draudīgs froksnis, kaut kas līdzīgs tālīnam pērkona grandienam.

Mēs pļaujošā lidojumā traucāmies pār Padruvju līdzenumu. Apakšā manīju vien skrajas zemnieku sētas, bezgalīgus labības laukus, šur un tur pa kādam mazam ciemam.

Tādā vietā pagrūti iekulties briesmās — te nebija ne viltīgu dumbrāju, ne bīstamu krauju, nekur neredzēju pat ne ezeru, kurā kādam kāju varētu saraut krampji.

BU-BUMMS!

Taču zeme šeit drebēja, it kā tās dzīlēs cita citai vienmērīgi sekotu nelielas zemestrīces. Ik pa puskilometru labība bija samīta, un, ieskatījies uzmanīgāk, es sapratu, ka tie ir iegareni pēdu nospiedumi.

BU-BUMMS!

"Bollogs," norūca Maks, it kā ar šo vardu viss būtu izteikts.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Boliogs: bollogs [Cyclops stupidus] pieder pie milzu ciklopu ģints, kam tiek pieskaitītas visas būtnes, kuru augums pārsniedz 25 metrus un kurām ir tikai viena acs. Parasti milzu ciklopi augumā nav garāki par 150 metriem, taču bollogs var izaugt pat divus kilometru garš un tādēļ ir vienīgā dzīvā būtne, kas Camonijā iekļauta ārkārtēju dabas katastrofu kategorijā (-> mūžīgais tornado vai -» Šarrāh il-Allāh). Arheoloģiskie atradumi ļauj izteikt pieņēmumu, ka aizvēstures laikmetā bijuši sastopami pat 20 kilometru gari bollogi. Laimīgā kārtā Camonijā palikuši vairs pavisam nedaudzi bollogi: kā lēš pētnieki, to ir apmēram pusducis.

Bollogam piemīt vienreizīga spēja palikt dzīvam arī tad, ja tam vairs nav galvas. Visi bollogi piedzimst ar galvu, taču, augdami augumā, zaudē jebkādu sociālo apziņu un saskarsmes instinktus. Vēlākais, sasniedzot 50 metru augumu, atmirst spējas dibināt un uzturēt cilvēciskas attiecības, kā arī zūd runasspēja, kas jau tāpat izpaužas tikai rudimentāri, tādējādi smadzenes vairs gandrīz netiek izmantotas. Izaudzis līdz 1500 metriem, bollogs kļūst tik patstāvīgs un pašpietiekams, ka arī tādi maņu orgāni kā acis un ausis kļūst lieki. Apmēram 1600 metru augumā lielākā daļa bollogu noliek galvu, kas jau vairs gandrīz nav saistīta ar pārējo biosistēmu. Kopš tā laika tie uzņem barību ar ādas poru starpniecību, jo tās ir tik lielas, ka spēj ietilpināt putnus, peles un pat nelielus sivēnus un jērus. Barība nonāk tieši asinsritē, kur arī tiek pārstrādāta. Bollogam pietiek pavārtīties labības laukā, un viņam pēc tam vairākus mēnešus nav nepieciešamības ēst. Noliktā galva parasti vienkārši

tiek kaut kur atstāta [vidējas bolloga galvas diametrs var pārsniegt 400 metru], rumpis dodas tālāk; galu galā, kas nav galvā, tam jābūt kājās.

BU-BUMMS!

Un tad mēs viņu ieraudzījām: pa Dienvidcamonijas druvām slampāja bollogs, krietnus divus kilometrus garš. Tā kažoks bija tumšs, gandrīz melns kā gorillam, un arī citādi tas ar savām garajām, gar sāniem nokārtajām rokām un plakanajām pēdām visvairāk atgādināja tieši šos pērtiķus, ar to vienīgo atšķirību, ka gorillas nav lielāki par drēbjuskapi un tiem uz pleciem ir galva.

BU-BUMMS!

Dažas zemnieku sētas viņš jau bija sabradājis, taču, kā šķiet, neviena dzīva būtne nebija cietusi. Bolloga tuvošanos var samanīt un sadzirdēt jau pa gabalu, tādēļ lielākoties pieliek laika aizmukt drošībā.

Kādi pāris zemnieku jau bija iznākuši no paslēptuvēm un apraudāja izpostītās ēkas un laukus. Mēs lidojām tālāk,

mērķtiecīgi ieturēdami kursu uz bollogu, līdz kuram vēl bija vairāki kilometri un kurš patlaban bija apstājies. Maks to noteikti bija manījis jau sen, un tagad arī es sajutu, kā atmosfērā palielinās briesmu blīvums. Bollogam pie kājām varēju saskatīt namu, un, kad mēs pielidojām tuvāk, tā aizrestotajos logos pamanīju desmitiem mazu sunīšu, kas gaudoja tā, ka sirds vai lūza.

"Bukucēni," teica Maks.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona'', apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Bukucēni: bukucēnu audzēšana ir viens no Dienvidcamonijas lauksaimniecības galvenajiem ienākumu avotiem. Bukucēnu audzēšanas centrs ir Suņabukas pilsēta un tās tuvākā apkaime. Visā Camonijā bukucēni ir iemīļoti mājdzīvnieki un tiek uzskatīti par pašu mīlīguma iemiesojumu, šai ziņā pārspējot pat Žirtīnes paitrusīšus un Camonijas bumbuliņus.

Tā bija šim apvidum raksturīga bukucēnu audzētava; saimnieki, jādomā, bija bēguši pa galvu, pa kaklu un savus aizbilstamos atstājuši likteņa varā, bezpalīdzīgi ieslodzītus kūtī. Kāda neiedomājama bezatbildība! Es galvu vien nogrozīju.

Ja dzīvās radības vajadzētu sakārtot pēc piemīlīguma, bollogi atrastos pašā apakšā, bet bukucēni ieņemtu pirmo vietu. Tie ir visburvīgākie dzīvnieciņi pasaulē. Tos neaudzē kaut kādām vajadzībām, to uzdevums ir tikai priecēt acis un sildīt sirdi. Tiek apgalvots, ka bukucēnu barība ir patikšana.

Bukucēni [turp.]: saskaņā ar kādu teoriju, kas pagaidām nav guvusi zinātnisku apstiprinājumu, jauni bukucēni pārtiek no simpātijām.

Nevar izslēgt iespēju, ka tiem varētu piemist zināmas telepātiskas spējas, ar kuru palīdzību tie sirsnību un maigumu spēj pārvērst kalorijās. Tomēr, lai cik salīdzinoši jauki un piemīlīgi ir šie radījumi, jāpie*

zīmē, ka dzīves laikā mazais, pieglaudīgais bukucēns kļūst par visai iespaidīga auguma buku. Dzimumnobriešanas periodā šie dzīvnieki sasniedz triju metru garumu, tiem mutē izveidojas trīs ilkņu rindas, tie staigā uz pakaļkājām un uzvedas diezgan nesaticīgi. Šis pieaugšanas posms ilgst tikai pusgadu, taču nepieredzējuši bukucēnu saimnieki savu klēpja dzīvnieciņu straujās attīstības dēļ var nonākt šokā.

BU-BUMMS!

Bollogs tālāk negāja.

"Mums atlicis pavisam maz laika/' ierunājās Maks. "Bollogs ir noskaņots apsēsties."

"Tur, kur sēdējis bollogs, tūkstoš gadu neaug natiftofu sūna," teic sens natiftofu sakāmvārds. Bollogi apsēžas reti, l dI ies, ja nu reiz apsēžas, tad pamatīgi. Un šis te dzīrās uzosties tieši uz nama, kas bija pilns ar bukucēniem.

I’ar laimi, šie milzeņi ir gausi. Ļoti gausi. Tik gausi, ka skatīties, kā tie rīkojas, jau vien ir gandrīz mokoši. Mūsu

eksemplārs patlaban saliecās, taču, kamēr viņa ziemeļgals nolaidīsies līdz bukucēnu audzētavas jumtam, paies vēl kāds laiciņš, un monstra kūtrums bija mūsu vienīgā cerība. Pie logiem smilkstēdami lakstīja kādi trīs desmiti bukucēnu. Tātad, pirms ziemeļgals sasmalcinās namu, mums tos pa vienam vajadzēja izķeksēt laukā un nogādāt ārpus apdraudētās teritorijas. Vairāk par trim vai četriem mazuļiem uz Maka muguras nevarēja satupināt. Ziemeļgals laidās lejup ar ātrumu aptuveni simt metru minūtē, proti, desmit minūtēs mums bija jāveic apmēram desmit lidojumi turp un atpakaļ. Tas bija pavisam un galīgi neiespējami.

Vēl nekad nebiju Maku redzējis strādājam tik ātri. Šoreiz viss patiešām notika pēdējā mirklī un visādi dramatiski triki bija gluži lieki. Pielidojām pie loga, es izlauzu ļoganās margas, izcēlu četrus kucēnus, un mēs, cik ātri vien jaudādami, metāmies laukā no bolloga ziemeļgala rādiusa, steigšus nolikām dzīvnieciņus drošā vietā un traucāmies atpakaļ.

Bollogs tikmēr neapturami slīga arvien zemāk; pāri sunīšu cietumam krita neradījuma lielā un melnā ēna. Mēs nogādājām drošībā otru bukucēnu kravu. Trešajā braucienā viens mazulis nokrita no Maka muguras, mēs dabūjām laisties atpakaļ un izcelt to vēlreiz.

Tā zuda dārgās sekundes.

Ceturtajā reizē viens sīkaļa ietiepās un nekustēja ne no vietas; es vēl šobaltdien atceros, ka tam uz pieres bija sarkans plankumiņš. Dzīvnieciņš bija neprātīgi pārbijies un nespēja no palodzes ielēkt man klēpī, tādēļ es biju spiests, pārdroši pieķeroties Makam pie raga, liekties uz priekšu un saņemt mazo nejēgu aiz čupra. Kad liecos atpakaļ, tas man paldies vietā vēl iekoda pirkstā.

Kad atgriezāmies no piektā glābšanas lidojuma, ziemeļgals jau bija sasniedzis nama jumtu un sācis saplacināt skur

steni. Dūmeņa ķieģeļi dārdēdami krita uz grīdas, un mājā palikušos bukucēnus pārņēma vēl lielāka panika. Draudīgi čīkstēja jumta sijas. Kad bijām atgriezušies septīto reizi, bollogs jau bija uzsēdies uz jumta. Mums gar ausīm kā lodes svelpa no latām norautie dakstiņi. Viena trāpīja Makam tieši starp acīm, taču, pēc visa spriežot, tas viņu ne mazākajā mērā neuztrauca. Pterodaktila ķermeni klāj centimetru biezs ragādas slānis.

Salūza pirmā sija, un sagruva otrā stāva sienas. Uz visām pusēm lidoja apmetuma gabali un javas pikuči. Likās, māja atklājusi uz mums viesuļuguni. Bukucēni smilkstēja un gaudoja tā, ka ij akmens izkustu. Astotā lidojuma laikā iebruka otrā stāva grīda; nams spļāva uz visām pusēm ķieģeļus, dēļus un dzelzs caurules. Mums tieši virsū kā šķēps lidoja jumta latas atlūza; ja Maks nebūtu eleganti paniris zem tās, es un vēl četri bukucēni kļūtu par šašliku.

Kad ieradāmies devīto reizi, neizpostīts bija palicis tikai pirmais stāvs; visus kucēnus no otrā mēs bijām izglābuši, un tas bija sadragāts šķēpeļu šķēpelēs. Pēdējie sīkaļas bija sabēguši pagrabā un vaimanāja pie mazajiem lodziņiem. Dārdēdamas sabruka ārsienas, ķieģeļi pārtapa sarkanos miltos, un to putenī mēs gandrīz neko neredzējām. Iesākām priekšpēdējo lidojumu.

Kad atgriezāmies beidzamo reizi, ziemeļgals jau bija nolaidies tik zemu, ka mēs ar Maku tik tikko iespraucāmies starp milzīgo pakaļu un zemi. Pa pagraba lodziņu izķeksējam vēl atlikušos mazuļus un griezāmies atpakaļ.

Lidot vairs nebija iespējams, jo starp bollogu un zemes virsu bija atlicis tikai kāds metrs. Abi ar Maku uzcēlām uz muguras pa diviem kucēniem un lūkojām uz vēdera rāpties prom no apdraudētās teritorijas. Bolloga pakaļa bija tik smirdīga, ka gandrīz zaudējām samaņu. Mums aiz muguras iebruka pagraba griesti. Man apkārt pēkšņi uzradās resnu

šķieznu labirints. Garās, netīrās bolloga spalvas jau nokarājās līdz pašai zemei, un es pilnīgi neko vairs neredzēju. Vai es vispār kārpos uz pareizo pusi?

"Šurp!" izdzirdēju Maka ķērcienu. "Es jau esmu laukā!"

Rāpoju uz to pusi, no kuras skanēja pterodaktila balss.

"Šurp! Kusties taču!"

Beidzot spalvu priekškars pašķīrās — mēs bijām izkļuvuši brīvībā! Maks jau bija priekšā un stūma savus pasažierus ārā no apdraudētās zonas.

Gribēdams nocelt bukucēnus no muguras, atklāju, ka man tur atlicis tikai viens no abiem. Pasviedu sīkaļu Makam, pterodaktils to noķēra knābī, un es atkal ierāpoju bolloga spalvu mežā.

Līdz nesamaņai pārbiedētā radībiņa bezpalīdzīgi karājās saķepušu spalvu šķieznā — mazais bija pie tās pielipis kā muša pie mušpapīra. Norāvu bukucēnu no bolloga spalvām, piespiedu pie krūtīm un elsdams pūzdams metos laukā. Man aiz muguras atskanēja dārdiens — bollogs bija apsēdies. Zeme drebēja tik pamatīgi, ka tās virsmā izveidojās kilometriem garas plaisas.

Tad atkal iestājās miers. Putekļu mākoņi nosēdās, es uzslējos kājās un skatījos apkārt, meklēdams Maku. Pterodaktils, viss vienos sviedros, gulēja uz muguras un smagi elsoja, bet izglābtie bukucēni kūleņoja pa viņu un kodīja sava glābēja spārnus.

Kad bollogs reiz ir apsēdies, tas vairs nav bīstams, vismaz uz kādu — diezgan ilgu — laiku. Milzenis var nekustīgi nosēdēt pat veselus divus gadus. Maks lidoja apkārt, saukdams citus zaurus palīgā pārnest bukucēnus uz citu audzētavu, bet es tikmēr noņēmos ar jancīgajiem dzīvnie-

ciņiem. Turpat, bolloga tumšajā ēnā, mēs mazpamazām attapāmies no šausmām. Katram kucentiņam vajadzēja, lai es viņu paglaudu. Laikam mazie bija briesmīgi izbadējušies un spirdzinājās ar manu sirsnību.

Kad bukucēni bija nogādāti pie vietas un Maks to bijušajiem saimniekiem bija nolasījis pamatīgu morāli, mēs beidzot devāmies prom. Es biju visai lepns ar šo glābšanas akciju. Maks, protams, neteica neko, kā jau parasti, taču ņurrāja kā runcis uz siltas podiņu krāsns.

Viss pārējais gads pie Maka paskrēja burtiski kā ar vēja spārniem. Ar savu jauno dzīvi biju lieliski apradis un iedomājos, ka tā varētu dzīvot līdz pašam mūža galam. Par kaut kādām pārmaiņām es vispār nedomāju, taču tad pienāca diena, kad Maks vakariņu laikā bilda, ka drīz būs jāšķiras.

"Esmu nolūkojis istabiņu sargeņģeļu pansionātā Šiltas pussalas ziemeļu galā. Pilna pansija, jauki līdziedzīvotāji. Ar skatu uz Spalga sēkļa aisbergiem. Rudenī tur pārojoties jūrasčūskas; runā, ka tas esot ārkārtīgi aizraujošs skats," viņš sacīja, nodūris skatienu.

Nezināju, kas man tagad būtu jāatbild.

"Es būtu cerējis, ka mani gaida kas jautrāks par šaha galdiņu pensionētu putnu pansionātā! Bet kā nu ir, tā ir. Ar acīm arī labāk nekļūst. Turklāt tev būtu laiks doties ļaudīs un iepazīt īsto dzīvi."

Te nu es saucu, ka nekādu īsto dzīvi nemaz negribu pazīt.

Maks nelikās dzirdam. "Es tevi nogādāšu tādā vietā, kur var apgūt patiešām svarīgas patiesības. Tumsas pētījumi.

Slepenas zinības. Camonijas lirika. Gralzundes demonisms. Aizvedīšu tevi uz profesora Naktigalgala naktsskolu."

"Uz skolu?"

"Tā nav parasta skola. Tu esi īpašs lācis. Tev jāiegūst visaugstākā izglītība, un tādu sniedz vienīgi naktsskola!"

"Bet es nemaz to nevaru atļauties," mēģināju vārgi iebilst. "Man vispār nav naudas!"

Maks ilgi skatījās uz mani ar savām lielajām, dzīsliņu satīklotajām acīm.

"Tas nekas," viņš noteica. "Profesors Naktigalgals man ir šo to parādā. Es viņam reiz izglābu dzīvību. Turklāt pašā pēdējā mirklī."

piecu dienu ilga lidojuma viņš mani izsēdināja Camonijas Tumšajos kalnos. Acīmredzot visaugstākā izglītība bija iegūstama kontinenta visaugstākajā kalnienē. Mēs piezemējāmies pie neuzkrītošas alas mutes, kurai priekšā pat nebija durvju; tā bija drūma un neviesmīlīga ieeja. Alas sienā bija izcirsts burts N, un melna bulta rādīja ceļu kalna iekšienē.

"Te jāiet iekšā, un tad tu nonāksi naktsskolā," Maks paskaidroja.

Es klusēdams paspiedu viņa nagus. Gadu viņš bija mans balsts, viņa mugura — pamats man zem kājām.

"Acis vaļā, ausis vaļā!" viņš maķenīt stomīgi noķērca. "Un iespēju robežās nelieto uzturā gaļu!"

Viņš vēlreiz paspieda man ķepu un tad pacēlās spārnos. Tas bija majestātisks acumirklis, ko sabojāja tikai tas vien, ka viņš lidoja taisni klintī…

"Uz augšu!" es kliedzu.

Atvadas Atvadīšanas no Maka notika bez ceļiem vārdiem. Pec

Pēdējā mirklī — kā jau vienmēr — viņš pagriezās uz augšu un aizslīdēja pāri klintij. Tad pterodaktils nozuda kalnu virsotņu ēnā.

Drūma un atbaidoša manā priekšā vīdēja dzelzs kalnā izcirstā ieeja naktsskolā. Jau atkal aiz muguras palika viena dzīve, un kas zina, cik tumša un draudīga būs šī, nākamā. Vai tad man nepienācās brīvas un neprātīgas dēkas, nevis nīkšana pie skolas grāmatām kaut kādā tumšā caurumā? Tas nepavisam neizskatījās aicinošs. īsu, iecirtīgu brīdi es apdomāju, vai nevajadzētu vienkārši pagriezties un mesties prom, vienalga, kurp. Man aiz muguras rēgojās Tumšo kalnu dziļās^aizas. Kraujas bija nejauki stāvas un gludas, ķepām nebūtu, kur ieķerties. Trīs reizes dziļi ieelpojis un izelpojis, iesoļoju tumšajā ejā.

.

6.Mana dzīve kalnos

zināšanas/ " profesors Naktigalgals ducinaja, bolidams acis tik briesmīgi, ka tās jau atgādināja apakštasītes, "zināšanas ir nakts!" Tāds bija eidētiskās filofizikas princips, un eidētiskā filofizika bija priekšmets, ko varēja apgūt vienīgi naktsskolā.

Naktsskolā

Tādas lietas profesors Naktigalgals sacīja bieži, acīmredzot tāpēc, lai mums sajauktu galvu. Šie šķietami nejēdzīgie apgalvojumi patiesībā tika izteikti ar gudru ziņu: kamēr skolēni nonāca pie slēdziena, ka tas viss ir dullība no viena gala līdz otram, viņi bija paspējuši izdomāties krustām un šķērsām. Un tieši to jau arī profesors Naktigalgals gribēja: mums vajadzēja iemācīties domāt un piedevām iespējami daudzos un dažādos virzienos. Tomēr šajā gadījumā sacītajā pat slēpās zināma patiesība, tāpēc ka profesors Naktigalgals bija eidēts. Eidēti ir inteliģentākās būtnes visā Camonijā (un, iespējams, arī pasaulē, ja ne Visumā). Parastā apgaismojumā to intelekta koeficients ir 4000, savukārt tumsā tas sasniedz neizsakāmus augstumus. Tādēļ eidēti cenšas uzturēties iespējami tumšākā vidē, un tādēļ Naktigalgala Nakts akadēmija atradās drūmajā Tumšo kalnu alu labirintā. Brīvajā laikā profesors Naktigalgals izstrādāja sistēmu, kā tumsu padarīt vēl tumšāku. Šim nolūkam viņš bija ierīkojis tumšu kambari, kurā ieiet nevienam citam nebija brīv. Mēs arī pārlieku netīkojām, jo trokšņi, ko varēja dzirdēt, netīšām noklausoties pie durvīm, nepavisam nebija vilinoši.

Vidusmēra eidētam ir trīs smadzenes, talantīgam eidētam četras, par ģēniju atzītam eidētam — piecas, bet profesoram Naktigalgalam bija septiņas. Vienas atradās viņa galvā, četras kā izaugumi rēgojās no galvaskausa, vienas bija tur, kur normālā gadījumā ir liesa, un jautājums, kur viņš glabā savas septītās smadzenes, profesora skolniekiem bija nebeidzamu prātojumu un strīdiņu temats.

Pavirši raugoties, viņš izskatījās pasīks un pavārgs. Kārnās rociņas itin kā gluži liekas pendelējās gar sagumušo augumu, kuru pagalam nedroši nesa divas ļodzīgas kājeles, kas atgādināja biksēs ieautas šļūtenes dārza laistīšanai. No muguras kumpuma slējās garš, kalsns klijas kakls, kas trīcēdams turēja galvu ar visām tās smadzenēm. Viņa lielās, starojošās acis bija trakoti izvelbtas, un visu laiku bija bail, ka tās varētu izkrist viņam no galvas — jo īpaši tad, kad viņš uztraucās. Jā, Naktigalgals izskatījās trakoti trausls, taču viņa ārējais izskats bija maldinošs. Viņš spēja atrisin.it visgrūtākās problēmas un darīja to ar garīgas piepūles palīdzību. Vispār man reiz gadījās redzēt, kā profesors tikai ar

domām vien attaisa sardīņu bundžu. Pēc tam es uz visiem laikiem pārstāju viņam aiz muguras apmētāt viņu ar papīra lodītēm.

"Jūs visi esat ļoti īpa$i\" profesors Naktigalgals ducināja tik skaļi, ka mēs izbīlī salēcāmies. Viņš mums nemitīgi atgādināja, ka visi Nakts akadēmijas beidzēji katrs savā ziņā ir ūnikumi. Un vispār viņam bija taisnība. Tai laikā naktsskolā mācījās tieši trīs audzēkņi: kalnu tupuce Freda, Kverts Cuiopu, kas bija galertprincis no 2364. dimensijas, un es, Zilais lācis. Profesors Naktigalgals principiāli uzņēma tikai tādas dzīvas būtnes, par kurām bija droši zināms, ka tādas pasaulē ir vierfā vienīgā eksemplārā,— naktsskola bija īstena elites akadēmija. Man laikam tagad, pirms es turpinu šķetināt stāstījuma pavedienu, vajadzētu sīkāk aprakstīt manus klasesbiedrus un pedagoģisko sastāvu, jo viņi no visas tiesas bija aprakstīšanas cienīgi.

Kalnu

tupuces

Freda

Freda Nakts akadēmijā bija vienīgā sievišķā būtne un līdz kapa malai manī iemīlējusies. Tik tālu labās ziņas. Tagad sliktās: Freda bija kalnu tupuce, un kalnu tupuces droši vien ir neglītākās būtnes, kādas vispār var iedomāties. Nē, skatīsimies patiesībai acīs: kalnu tupuces neapstrīdami ir neglītākās būtnes, kādas vispār var iedomāties.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Kalnu tupuce: Dienvidcamonijas Tupuču kalnos sastopamā parastā kalnu tupuce visā visumā pieskaitāma tā sauktajiem

nekaitīgajiem kalnu dēmoniem jeb grupai, kurā ietilpst arī stingtrollis un ledāju badakle, proti, kalnu iemītnieki, kuriem, atšķirībā no kalnu troļļiem un lavīnu raganām, nav raksturīgi nelāgi nolūki. Kalnu tupuces pēc savas dabas ir miermīlīgas, taču atbaidošās ārienes dēļ lemtas diezgan lielai vientulībai. Turklāt to patiesais neglītums nemaz nav redzams. Liktenis tupucēm ir bijis tik labvēlīgs, ka dāvājis tām biezu, savēlušos spalvu, tādējādi to īstenās fiziskās īpatnības var tikai nojaust. Pilnīgi noskūta kalnu tupuce būtu skats, ko neviens nespētu pārdzīvot. Tupuces visbiežāk dzīvo Tupuču kalnu augstākajās virsotnēs, spēj kāpaļāt kā ģemzes ar mērkaķu rokām un, kā tautā mēdz teikt, pat tekalē pa mākoņiem, tomēr šis apgalvojums kā nezinātniska prātošana jāatstāj teiksmu un leģendu krājumiem.

Lielākoties kalnu tupuces ir mīlīgas un pieglaudīgas, tomēr tām reti tiek atbildēts ar to pašu, tādēļ laika gaitā tās gandrīz izmirušas. Tupucēm ir paradums no augšas nolēkt uz alpīnistu mugursomām un laist vaļā spalgas gaudas. Tādā veidā kalnu tupuces pauž savu patikšanu, taču šī uzvedība palīdz izprast faktu, ka alpīnists, kas reiz mūžā sastapies ar kalnu tupuci, uz visiem laikiem pārstāj kāpt kalnos un kļūst par nirēju vai ogļu šahtas uzraugu.

Freda savam aptuveni 400 gadu vecumam bija satriecoši nenobriedusi un aušīga persona. Viņa nemitīgi traucēja stundas, izgrūzdama dīvainus trokšņus, un apmētāja mani ar papīra lodītēm, uz kurām bija sazīmējusi sirsniņas un sarakstījusi mīlestības zvērestus. Starpbrīžos viņa aizlika man priekšā kāju, uztupās man uz muguras un bakstīja man ar zīmuli ausī tik ilgi, līdz apsolījos viņu precēt. Es tur neko nevarēju padarīt, jo Freda bija stipra kā desmit kalnu gorillas, viņai bija pumas refleksi un delfīna izturība. Klasē neviens ar viņu netika galā, vienīgi profesors Naktigalgals.

Freda neprata runāt, viņa spēja vienīgi brēkt, taču Naktigalgals viņai pašā sākumā bija iemācījis rakstīt un uzdāvinājis biezu bloknotu un zīmuli; viņa ne uz mirkli no

tā nešķīrās. Ar mums viņa sazinājās, rakstīdama zīmītes brīnišķīgā kaligrāfiskā rokrakstā. Saruna ar Fredu izskatījās apmēram tā:

Es: "Čau, Freda!' Freda:

Es: "Nu, vai labi izgulejies?"

Freda:

Es: "Brr…"

Kā jau minēju, es Fredas maigajām jūtām nespēju atbildēt ar to pašu, tomēr man viņa ļoti patika. Ja tevi kāds mīl, ari tu sāc mazdruscītiņ mīlēt pretī. Arī tad, ja šis kāds ir kalnu tupuce.

Galerta

princis

Kverts Cuiopu

Galerta princis no 2364. dimensijas, caurspīdīgs kā želejas pudiņš, un mans skolas laika labākais draugs. Mēs visi bijām kaut kas īpašs, tomēr Kverts bija īpašāks par īpašu. Viņš nāca no 2364. dimensijas — pasaules, kuru spēj iztēloties tikai tāds, kam ir vismaz četras smadzenes.

Savā dzimtenē Kverts bija princis, patiesībā gandrīz 2364. dimensijas karalis, jo tajā brīdī, kad viņš paklupa pār sarkanā paklāja kroku un ar galvu pa priekšu iekrita dimensiju caurumā, viņš bija atradies ceļā uz kronēšanas ceremoniju. Tādu caurumu 2364. dimensijā ir papilnam. Tas, kurš tādā iekrīt, tenteriski izlido cauri visam Visumam un nonāk pilnīgi citā galaktikā. Atgriezties ir ļoti grūti. Vispirms ja -

atrod kāds dimensiju caurums, un tas vien jau ir sarežģīti, un, otrkārt, tam jābūt īstajam caurumam, citādi var nonākt sazin kur. Par to es vēlāk pastāstīšu vairāk.

Tā nu Kverts bija iekūlies mūsu pasaulē, un varēja tikai apbrīnot, ar kādu pašcieņu viņš panesa savu likteni. Princis turējās braši un nemitīgi bārstīja jokus. Laiku nežēlodams, viņš palīdzēja citiem rūpēs un bēdās, taču es kā viņa labākais draugs zināju, ka, palicis vienatnē, viņš lej galerta asaras, ilgodamies pēc savas dzimtenes.

Tur itin nekas nebija tāpat kā pie mums. Kverts, piemēram, bija pieradis pārtikt no mūzikas, taču mūsu pasaules mūzika, pat visizsmalcinātākā, viņam šķita primitīva un prasta. Te derētu pieminēt, ka 2364. pasaulē mūziku spēlē ar instrumentiem, kas darināti no piena. Profesors Naktigalgals bija izgudrojis metodi, kā pabarot Kvertu: viņš ar sarežģītiem zemūdens mikrofoniem ierakstīja jūras zirdziņu dziesmas, samiksēja tās ar pērkondārdu ritmu, dūkņasuņu

gaudām, sikspārņu nedzirdamajiem spiedzieniem, kapu tārpu kunkstieniem un vēl arī pats piedvesa klāt dažas ļoti savdabīgas skaņas. To visu viņš dubultā ātrumā atskaņoja ačgārniski. Kaut kā tamlīdzīgi, apgalvoja Kverts, izklausoties mūzika viņa dzimtenē. Kad viņš dzīrās ieturēties, mēs, pārējie, parasti gājām ārā.

Prof. Abduls Naktigalgals

Līdztekus savai pedagoģiskajai darbībai Naktigalgals Camonijā bija iemantojis slavu un visdziļāko godbijību arī kā pasaules līmeņa zinātnieks, atklājējs un izgudrotājs. Viņš bija izgudrojis skudru motoru — dzinēju, ko darbina Camonijas spīdīgo skudru čaklums. Šie kukainīši saražo siltumu un līdz ar to arī enerģiju, ar ko pietiek, lai ceļarullis vajadzības gadījumā varētu ripot ar ātrumu, kas daudz neatpaliek no gaismas ātruma. Turklāt šī agregāta darbināšanai pietiek ar vienu krūzi medus, ko dzinējā ielej pa īpašu piltuvi.

Vulkāntērps, akvakurpes un selsillu duša

Viņš bija izgudrojis vulkāntērpu — dzīvsudraba auduma kombinezonu, kura odere bija no nekūstoša ledus (vēl viens Naktigalgala izgudrojums); ietērpjoties tādā, varēja ne tikai droši nirt verdošā lavā, bet arī iznesīgi grozīties smalkās viesībās — vajadzēja tikai noņemt kapuci.

Nirdams toreiz vēl aktīvajā Krakatau vulkānā, Naktigalgals bija atklājis jaunu lavasvēmēju ugunszivju sugu; viņš šīs zivis noķēra un piejaucēja, lai izmantotu jaunam izgudrojumam: kalnu eju apkurei. Izceļot ugunszivi no lavas un ievietojot parastā dzeramajā ūdenī, tā automātiski maina savu šūnu struktūru un pārvēršas par kaut ko līdzīgu dzīvai lavai. Tāpat kā parastas zivis, arī šī peldošā uguns ieelpo ūdeni, ko tādējādi uzvāra. Ugunszivis var izmantot arī kafijas vārīšanai, tomēr dzēriens mazliet garšos pēc zivs. Gastronomijas jomā tās patiešām piemērotas ir vienīgi zivju zupai.

Tumšo kalnu ķērpja hlorofila ciklā Naktigalgals atklāja tā dēvēto superkaloriju. Ar vienu tādu kaloriju pilnīgi pietiek, lai pieaugusi dzīva būtne veselu nedēļu būtu paēdusi. Profesors vēlējās Tumšo kalnu ķērpjus ieviest naktsskolas oficiālajā ēdienkartē, tomēr viņa audzēkņiem bija iebildumi.

Viņa akvakurpes, kurās ar H2 0 skrošstrūklošanas palīdzību varēja staigāt pa ūdens virsu, bija īsts modes kliedziens, taču pēc kāda laika izrādījās, ka želejā pārvērsto ūdeni vairs nevar atšķidrināt atpakaļ. Kad visi Camonijas ūdeņi vairs nebija ne dzerami, ne kuģojami, akvakurpes visā Camonijā tika aizliegtas ar likumu. Naktigalgals mēģināja gūt kaut kāda labumu pat no sava zinātniskā misēkļa: viņš savāca sabiezināto ūdeni, sajauca to ar aromatizatoriem, sagrieza šķēlēs un pārdeva kā ēdamu ūdeni ar dažnedažādām gāršām. Šo ēsmu viņš nosauca par "Prof. Naktigalgala cieto zupu". Tomēr šī delikatese tā arī palika veikalu plauktos, jo neviens negribēja ēst zupu, pa kuru kāds mīdījies ar jocīgām kurpēm.

Naktigalgala izgudrojums bija arī selsillu duša — no saplākšņa uzcirsta istabiņa ar piltuvi uz jumta; Naktigalgals uzskatīja — ja tu ieej šajā istabiņā un sāc gudrot par dižiem jautājumiem, piltuvē sarodas selsillas. Selsillas, saskaņā ar Naktigalgala slaveno selsillu teoriju, ir ideju elementi, neredzami elektroparamagnētiski gaismas tārpiņi, kas mudžēt mudž atmosfērā. Kā zināms, vērtīgas idejas prātā ienāk tad, kad mēs tās vismazāk gaidām; tādēļ Naktigalgals bija izvirzījis tēzi, ka viss ir atkarīgs no selsillu blīvuma domātāja tuvumā. Viņš arī uzskatīja, ka selsillām sevišķi tīk šauras, tumšas telpas, kurās smaržo pēc egles koka. Tādēļ vajag tikai apsēsties šaurā, tumšā, pēc egles koka smaržojošā telpā un sākt domāt par dižiem jautājumiem, lai selsillas tūdaļ sāktu drūzmēties piltuvē un šļāktos domātājam uz galvas kā duša. Ne selsillu eksistenci, ne selsillu

dušas iedarbību zinātniski nebija iespējams pierādīt, taču mēs, skolēni, labprāt mēdzām ielīst tumšajā kambarītī, lai tur omulīgi uzsmēķētu paštītas Tumšo kalnu ķērpju cigaretes.

Pusperētu

patentu

kamera

Naktigalgals bija izgudrojis zeltputekļu sūcēju, kas pat no vistukšākajām nobirām izfiltrēja zeltu, to sapresēja un izveidoja glītas monētas; viņš bija uzkonstruējis parocīgu dimantspiedni, ar kuru vienā mirklī no ogles gabala varēja izspiest dimantu (šie divi izgudrojumi ļāva Naktigalgalam kļūt finansiāli neatkarīgam); viņam bija patenti tualetes papīram, kas pats atkal kļūst tīrs, magnētkrāsai, lidojošai paklāja grīdai, hameleontapetēm, vellelfu mikroskopam (mēs ar Kvertu brīvajā laikā ar to pētījām mikroskopiskus objektus), ciklopu brillēm un mazītiņam kaltiņam, ar ko varētu sašķelt atomu — ja tikai kādam būtu tik mazi pirkstiņi. Viņš bija izgudrojis arī "Niknuma sviru" — instrumentu, ar kuru nevaldāmu dusmu lēkmes varēja pārvērst arfas mūzikā; tiesa, šis izgudrojums bija drīzāk romantisks, nevis praktiski noderīgs.

Par to, uz kādu pašnāvniecisku vīrišķību Naktigalgals bija spējīgs, lai veicinātu zinātnes progresu, stāstīja leģendas. Viens no viņa pārdrošākajiem eksperimentiem bija apjošanās ar paša izgudroto "Vibrāciju jostu". Šī josta spēja tā iesvārstīt valkātāja ķermeņa atomus, ka tas varēja izvibrēt cauri jebkuram priekšmetam vai citam ķermenim. Apjožot "Vibrāciju jostu", tu varēji iet cauri mūriem un kokiem, cauri bruņuskapja durvīm vai stikla rūtij, un ne rūtij, ne tev pašam nenotika nekas ļauns. Pēc daudziem nelieliem eksperimentiem ar pamatīgiem ķieģeļu mūriem un dzelzs plāksnēm Naktigalgals nolēma izvibrēt cauri Tumšajiem kalniem. Sākumā eksperiments ritēja ļoti labi. Profesors veikli soļoja cauri dzelzs kalnu atomuzbūvei un jau bija ticis līdz grēdas vidum, kad "Vibrāciju josta" pēkšņi pārstāja

darboties. Viņš bija iesprūdis blīvu Tumšo kalnu molekulu vidū un vairs nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Citi kaut ko tādu nespētu iztēloties pat ļaunākajos murgos, turpretim Naktigalgalam tas bija mūža jaukākais piedzīvojums, jo tai brīdī viņš pirmo reizi atklāja pilnīgu melnumu. Mēļo, ka visu turpmāko zinātnisko sasniegumu pamatidejas viņam radušās šajā absolūtas tumsas stāvoklī. Šis atgadījums pārvērta viņa dzīvi, kopš tā laika viņš nodevās gandrīz tikai tumsas pētījumiem vien. Saprotams, tas bija iespējams tikai tādēļ, ka pēc neilga brīža neliela Tumšo kalnu zemestrīce— apmēram divas balles pēc Rihtera skalas — atkal iedarbināja '‘•Vibrāciju jostu". Šo jostu viņš kopā ar citiem strīdīgiem izgudrojumiem glabāja naktsskolā, kambarī, kas bija aizbultēts ciet ar gaisslēgu (Naktigalgala izgudrojums, izgatavots no koncentrēta skābekļa), bet uz durvīm bija rakstīts:

Pusperētu patentu kamera

Tur kaudžu kaudzēm stāvēja kāpņu velosipēds ar četrstūrveida riteņiem, zibensputekļsūcējs, tā saucamās "Smilšu slīkšņas bikses" un, zināms, ari akvakurpes. Par katru no šiem priekšmetiem Naktigalgals bija gatavs celt priekšā interesantu stāstu. "Smilšu slīkšņas bikses", piemēram, bija saistītas ar Deus X Machina. Pirms daudziem gadiem Maks bija Naktigalgalu izglābis no plūstošo smilšu slīkšņas, kurā profesors bija iestidzis, vēlēdamies pārbaudīt savas jaunās, lieliskās bikses. Princips, kas bija to pamatā, bija pretējs "Vibrāciju jostai", un tām bija līdzīgi trūkumi. Pa primitīvā dzinēja aizdedzes sveces poliem biksēs bija iekļuvuši smilšu graudiņi, tas aizrijās, un profesors Naktigalgals grima arvien

dziļāk smilšu akacī. Ja Maks toreiz nebūtu viņu izpestījis, nekādas naktsskolas tagad nebūtu. Pats par sevi saprotams, pterodaktils bija nogaidījis līdz pēdējam mirklim.

Mācību

stundas

Nudien nevaru apgalvot, ka man patīk iet skolā, taču profesora Naktigalgala stundas naktsskolā kaut kādā ziņā bija vienreizējas: reiz sācis runāt, viņš aizmirsa visu pasauli. Kad Naktigalgals pēdīgi bija iemeimurojis klasē (viņš vienmēr ieradās ar nokavēšanos) un noņēmis savas piecas doktora cepures (tās viņš nēsāja gan tāpēc, ka bija godkārīgs, gan arī, lai neapsaldētu ārējās smadzenes), viņš nekavējoties sāka stundu.

Tajā pašā brīdī zuda arī visa viņa trīceklība un ļodzeklība: viegls kā balerīna, viņš klases priekšā lidoja šurpu un turpu, izklāstīdams mācību vielu ar žestiem, mīmiku un tādu balss akrobātiku, kas jebkuram aktierim, dejotājam vai dziedātājam ļautu kļūt par pasaules mēroga zvaigzni. Viņš prata attēlot pilnīgi visu, ko vēlējās mums iemācīt: mūsu apbrīnā ieplesto acu priekšā viņš, pāris reižu saviebies un samežģījies, pārvērtās par zebru vai par zilo zvaniņu, par kalnu kristālu vai mikrobu, par atomu vai Pitagora teorēmu.

Skolotāja amatu profesors Naktigalgals bija pacēlis mākslas augstumos, un mākslas jomā viņš — tāpat kā visās citās disciplīnās — bija ģēnijs.

Tās nebija tādas mācības kā parastās skolās, mums nebija nekādu atsevišķu priekšmetu, toties katru dienu bija viens garš, nepārtraukts Naktigalgala priekšlasījums, kurā viņš šķietami juceklīgi lēkāja no tēmas uz tēmu: te viņš tērgāja par vēja enerģiju, te pēkšņi par pūdeļu audzēšanu, te atkal par augos sastopamām narkotiskām vielām, pa vidu šad un tad uzšvīkādams uz tāfeles kādu formulu, svešvārdu vai zīmējumu. Skatoties, kā profesors danco pa tēmām, varēja redzēt, kā viņš pārslēdz smadzenes — vajadzēja tikai pievērst uzmanību tam, ka viņš brīžiem iebāza mazo pirkstiņu kreisajā ausī un it kā pagrieza tur neredzamu skrūvīti. Tad atskanēja kluss krakšķis, it kā noknirkšķētu no savas vietas izlēkusi locītava. Reizēm viņš netrāpīja, un tad troksnis bija tāds, it kā starp diviem zobratiem būtu trāpījies lauznītis. Man katru reizi pār muguru pārskrēja šermuļi, Fredai saslējās stāvus jau tāpat pinkainā spalva, turpretim Kvertam šis troksnis patika: tas viņam atgādināja kādu populāru 2364. dimensijas dziesmiņu.

Lai nu kā, šie piepešie pārlēcieni no vienas tēmas uz citu nekādā gadījumā nebija nejauši. Es tikai daudz vēlāk sapratu, ka mūsu mācību stundas atgādināja ļoti plaša, sakārtoti pakārtota romāna lasīšanu, kad tu tikai pašās grāmatas beigās saproti, kā darbības pavedieni satek kopā, — vai gadiem ilgu skatīšanos, kā top milzīgs griestu gleznojums. Jā, Nakts akadēmijā es pavadīju vairākus gadus, taču laiks ritēja tik ātri un bija tik piesātināts, ka man ne reizi neienāca prātā tos saskaitīt.

"amonijas

vēsture

Lidodams apkārt uz Maka muguras, biju iepazinis pasauli no augšas, turpretim tagad tā man atklājās no iekšpuses. Sāku noskārst, kā viss ir savstarpēji saistīts — no pieneņu sēkliņas līdz eksplodējušai zvaigznei Zirga galvas miglājā. Uzzināju visu par Camonijas rašanos un tās pirmajiem iedzīvotājiem, iemācījos, kā sauca visus ķēniņus, carus, firstus, šerifus, prezidentus, kalīfus, pāvestus, tirānus, zoltārus un lielrunkuļus, kas jebkad bija valdījuši šajā kontinentā. Mācījos par to izcelsmi, jaunību, ēšanas paradumiem, cildenajiem vai juceklīgajiem uzskatiem, un galu galā sāku saprast iemeslus, kas viņiem bija likuši izvēlēties noteiktu valdīšanas manieri vai iedzinis ārprātā. Uzzināju, ka Camonijā bijuši tik pretišķīgi monarhi kā Polpaps Pets Pašaizliedzīgais, kas valdīja, gulēdams uz naglaina dēļa, un lieluma mānijas apsēstais Kivduls Otrais, kas sev par izpriecu lika uzcelt mākslīgu vulkānu dabiskā lielumā un tā krāterī pavēlēja izrādīt operas ar Hildegunsta fon Mītenmeca dzejoļu tekstiem.

Mēs klausījāmies par Camonijas izniršanu no jūras pirms miljons gadiem, par tās pirmajiem iemītniekiem dinozauriem, lielpūķiem, milzu kukaiņiem, bollogiem un aizmūžu dēmoniem, par to pakāpenisko izmiršanu un to, kā kontinentā izplatījās citas dzīvas būtnes no visas pasaules. Naktigalgals mums stāstīja par divtūkstoš gadu ilgo Ciklopu karu, par Lielo koboldu dumpi, par Atlantīdas uzcelšanu un par neskaitāmiem citiem Camonijas vēstures notikumiem.

Reti elementi

No vēstures Naktigalgals nemanāmi pārgāja pie fizikas. Profesors ar vaibstiem, žestiem un kustībām parādīja visus elementus, no kuriem sastāv zeme, vispirms — pamatelementus: uguni, ūdeni, zemi, gaisu. Demonstrēdams uguni, viņš locījās un klandījās kā lāpas liesma un tik meistarīgi sprakšķēja un sprēgāja, ka mums kļuva pavisam silti un šķita, ka sāk ost pēc dūmiem. Stāstīdams par ūdeni, viņš vispirms gausi valstījās pa grīdu, demonstrēdams paisuma un bēguma rimto saspēli, tad iztaisnojās kā uzplūdu vilnis un rēkdams skrēja mums virsū, tā ka mums uznāca bailes noslīkt. Būdams zeme, viņš sākumā sarāvās čokurā kā visparastākais arumu kukurznis, tad, arvien dziļāk iegrimdams zemes slāņos, citu pēc cita parādīja dažādus iežus, līdz pēdīgi iespaidīgi izlauzās no zemes dzīlēm kā lava vulkāna izvirdumā. Vēl tagad atceros, kā Freda pārbīlī paslēpa seju rokās. Kad pienāca kārta vējam, viņš sāka tikpat nekaitīgi, kā vēsmiņa, kā viegla brīzīte. Viņš dejoja pa klasi un maigi pūta Fredas pinkainajā spalvā, pēc tam ar rokām apvēdīja mūs kā patīkama vējpūta. Vēcinādamies spēcīgāk, viņš izraisīja lielākus vējus, kas tūdaļ pārtapa aukā un kļuva par viesuļvētru: profesors Naktigalgals griezās ap savu asi kā satrakots vēja gars, brāzās šurpu turpu pa klasi tā, ka visi papīri lidoja pa gaisu un zīmuļi krita uz grīdas. Turklāt viņš bauroja kā vesels panikas pārņemtu vēršu bars. Mēs no visa spēka turējāmies pie solu malām.

Pēc tam nāca pakārtotie elementi: sērs, dzelzs, alva un jods, kobalts, varš, cinks, arsēns un tā tālāk; ikkatrs tika demonstrēts ar ideāli izteiksmīgu pantomīmu. Arsēnu, piemēram, viņš attēloja, saķēris rīkli un briesmīgi gārgdams, lai mēs saprastu, kas notiek, ja šis elements aiz pārskatīšanās nonāk barības vadā. Dzīvsudrabs — viņš izlieca savas rokas un kājas tik daudzos līkumos, ka gandrīz izskatījās, it kā tās būtu izkusušas kā sviests uz karstas plīts; sērs — viņš purkšķināja un smirdinājās, un mums kļuva skaidrs, pēc kā ož ellē.

Vispēdīgi viņš mums parādīja arī tos elementus, kas mūsdienās jau ir izmiruši. Toreiz tiem vēl piemita īpašības, kas šajos laikos šķiet teiksmainas: daži spēja lidot, citi sapņoja. Arī to nosaukumi izklausījās pasakaini: cemolāms, rronks, perpemms, uncijs… Par tiem tautā stāstīja pagalam neticamas leģendas, un Camonijā bija dēkaiņi, kas joprojām nemitējās šos elementus meklēt.

Camomīns

Retākais no šiem elementiem bija camomīns, un ar to saistījās neskaitāmas leģendas. Kad Naktigalgals sāka runāt par camomīnu, es saausījos — acīmredzot mani satrauca ērmotā pieskaņa, kas piepeši bija uzradusies viņa balsī. Pirmo reizi šķita, ka, izklāstīdams mācību vielu, profesors nejūtas īsti labi. Savu sakāmo viņš pabeidza uzkrītošā steigā, vien paziņodams, ka camomīns ir vienīgais elements, kas spēj domāt, ka tas pastāv pavisam niecīgā daudzumā, un arī šis kripucītis ir mīklainā veidā pazudis bez vēsts. Tad viņš iebāza pirkstu ausī, lai labi ātri pārslēgtos uz citām smadzenēm un citu vielu.

Stundu laikā Freda man nemitīgi piesūtīja zīmītes, un visbiežāk tajās bija dzejoļi par tēmām, kas viņas sirdij bija sevišķi mīļas: par viņas ilgām pēc dzimtajiem Tupuču kalniem un romantiskajiem sapņiem par mani. Necik izsmalcināta literatūra tā nebija, toties ar atskaņām:

Vai:

Dinozaurs

Jo sevišķi spilgti man atmiņā iespiedusies tā mācību stunda, kurā profesors Naktigalgals soli pa solim attēloja dzīvības rašanos uz mūsu planētas — no vienšūņiem līdz pat visaugstāk attīstītajām dzīvajām būtnēm.

Iesākumā viņš parādīja Neko. Profesors savilkās mazā kamoliņā un smalkā, tik tikko dzirdamā balstiņā paziņoja: viņa ir tik maz, ka no viņa vispār neko nevar atņemt, — un tam nepavisam nebija grūti noticēt. Ja viņš būtu apgalvojis, ka viņa nemaz nav, mēs droši vien mestos gaitenī viņu meklēt. Pēc tam viņš sāka attīstīties: vispirms kļuva par šūnu, mazītiņu, lunkanu būtni, kas tramīgi šaudījās siltajā aizmūžu jūrā. Raustīdams plecus, Naktigalgals rādīja, kā nabaga šūniņa klīst pa pirmsvēsturisko okeānu, tad pamazām kļuva rāmāks, pielaidīgāks un pārtapa medūzā. Viņš uzpūtās, izstiepa rokas, ļoti, ļoti lēni griezās ap savu asi, un mēs redzējām, ka viņš peld — eleganti kā jūrā iekritis atvērts saulessargs.

Tad viņš, kļuvis par aizvēsturisku zivi ar draudīgiem žokļiem un izboztiem zobiem, jūras dziļumos dzinās pēc medījuma. Naktigalgals panira zem soliem un uz brīdi patiešām pazuda; piepeši viņš iznira, bolīdams acis tik mežonīgi, ka Kverts aiz bailēm gandrīz izlaida garu.

Pēc tam viņš piepūta muguru un pārvērtās par resnu jūras krupi, kas, skaļi kvākšķēdams, izčāpo uz sauszemes un tur mazpamazām kļūst par šņācošu, pagalam bīstamu milzu aligatoru. Viņam pašam briesmīgi patika šī loma, un viņš vairākas reizes uz vēdera aizrāpoja no viena klases gala līdz otram, klabināja zobus un kampa mūs aiz potītēm, līdz mēs, visi aiz bailēm spiegdami, uzlēcām uz soliem. Ārkārtīgi apmierināts ar savu lielisko joku, viņš sāka pārvērsties par dinozauru.

Vispirms Naktigalgals notēloja rāmu zālēdāju, vareno, taču nekaitīgo brontozauru. Viņš biezādaini klumpačoja pa

klases priekšu un staipīja kaklu pēc ģerānijas, kas stāvēja uz galda. Ar lūpām nošķibījis dažas lapiņas viņš visiem par lielu sajūsmu tās ar gardu muti notiesāja. Vispēdīgi — un tas man atmiņā ir palicis uz visiem laikiem — viņš kļuva par šausmonīgi pārliecinošu Tyrannosaurus Rex, par to laiku visbriesmīgāko plēsīgo gaļēdāju.

Viņš vairs nestāvēja četrrāpus — nē, viņš izslējās visā augumā, skatījās uz klasi un, atiezis zobus, lēni, kāri aplaizījās un ar īsu, saliektu ķetnu pakasīja sev aiz auss. Pēc tam viņš pacēla galvu, samiedza savas lielās, apaļās zinātnieka acis tā, ka tās kļuva par zvērīga plēsējdzīvnieka šaurajiem redzokļiem, uadraudīgi paošņāja gaisu.

Mēs visi pēkšņi bijām kļuvuši par dinozaura barību. Naktigalgals vai, labāk teiksim, Tyrannosaurus Nachtigallus, atmeta galvu un izgrūda spalgu, drausmīgu rēcienu. Es vēl nekad nebiju dzirdējis kaut ko tik šaušalīgu, pat Gourmetica

Insularis niknuma bļāvieni nebija tik baigi. Freda uzlēca uz sola, no turienes vienā mirklī nonāca man uz muguras un trīcēdama no visa spēka ieķērās man spalvā. Kverts Cuiopu izslējās aizsardzības pozā — tik stalti, cik galertbūtne no 2364. galaktikas vispār var izslieties. Un es — es atvadījos no dzīves.

Dinozaurs kārstīja galvu, it kā nespēdams izlemt, kuru no mums aprīt pirmo, un tad zvalstīgā ķirzakas gaitā sāka lēni nākt uz mūsu pusi. Es būtu gatavs apzvērēt, ka tur, kur viņš nolika kāju, nodrebēja zeme. Gar purslām viņam tecēja slienas, un es ne mazākajā mērā nešaubījos, ka profesors Naktigalgals beidzot ir sajucis prātā visās septiņās smadzenēs vienlaikus, un šoreiz viņš savu lomu, karalisko tiranozauru, nospēlēs līdz pat asiņainajām beigām. Mēs visi bijām salīduši zem mana sola un drebēdami turējāmies cits pie cita. Tyranosaurus Nachtigallus noliecās pie mums, pavēra muti un demonstrēja ņirdzīgu, neģēlīgu smīnu. Uz grīdas pilēja viņa siekalas.

Tad pēkšņi viņš sastinga un palūkojās augšup, it kā tālumā izdzirdējis draudīgu troksni. Pikti ierūcies, viņš paķēra no sava galda papīra vīstokli un pasvieda gaisā tā, ka tas nokrita viņam uz galvas. Kā nāvīgi ievainots, viņš dramatiski sazvārojās, vēl reizi apdullinošā skaļumā ierēcās un lēni nogāzās zemē tikai dažus centimetrus no mums. Viņš bija mums parādījis, kā dinozauri aizgāja bojā milzīgu meteorītu lietū.

"Pēc dinozauriem dzīvības attīstībā bija vairs tikai viens vienīgs interesants etaps," profesors Naktigalgals pabeidza savu priekšlasījumu. Izpletis rokas, viņš plati pasmaidīja.

"Tas atrodas jūsu priekšā: radības kronis — eidēts!"

Viņš mums neuzdeva mājasdarbus, klasē nebija jāpilda nekādi uzdevumi, nekas nebija jāpieraksta, nebija arī eksāmenu. Naktigalgals neko nejautāja, ne reizi nepārbaudīja, kā esam apguvuši vielu, un arī ne reizi neaicināja mūs būt uzmanīgiem. Viņš runāja, un mēs klausījāmies.

Spraukties pa vidu ar jautājumiem bija kategoriski aizliegts. Naktigalgals pats lēma, kad būs pienācis laiks izklāstīt kādu jautājumu, kāda viela mums jāapgūst un kad vēlams mainīt tēmu. Profesors atgādināja radio, kuru savos nagos dabūjis ārprātīgais. No molekulu bioloģijas viņš pārgāja uz petroloģiju, no petroloģijas uz Ēģiptes arhitektūru, tad pēkšņi ņēmās*stāstīt par biogāzēm uz citām planētām, taču jau pēc brīža pievērsās insektoloģijai un pie viena Camonijas trīsspārnu bites attēlojumam Atlantīdas 14. gadsimta enkaustikā. Mēs uzzinājām svarīgāko par Florintes kazeīna skulptūrām un par Grālzundes tempļu kariatīžu kultūru, par Peru sastopamās ratānijas saknes dziednieciskajām īpašībām, par Midgardas tārpu uzvedību riesta laikā, par Camonijas ievērojamākajiem speleologiem (viens no tiem bija pats Naktigalgals) un par divsimt piecdesmit Būhtingas neatkarības deklarācijas paragrāfiem — to visu vienā pēcpusdienā.

Brīvais laiks

Starp priekšlasījumiem mēs klimtām pa tumšajām ejām vai nositām laiku savās trūcīgajās istabiņās, kurām, zināms, nebija pat logu. Reižu reizumis sadūšojāmies un izgājām plakankalnē pie naktsskolas ieejas — tur, kur Maks mani bija izsēdinājis, sākot skolas gaitas. Tomēr mēs tur nekad neuzkavējāmies ilgi, jo tādā augstumā pat vasarā bija neciešami vēsi. Toties, tur stāvēdami, mēs ieelpojām tik bieži un dziļi, ka mums sākās halucinācijas. Remdējuši vajadzību pēc svaiga skābekļa, atgriezāmies piesmakušajās kalnu ejās. Nekādu vingrinājumu fiziskajai attīstībai naktsskolā nebija, vingrošanu profesors Naktigalgals uzskatīja par aušību. Viņš bija pārliecināts, ka nodarbošanās ar sportu nonāvē svarīgas

smadzeņu šūnas. "Katram uzblīdušam muskulim uz sirdsapziņas ir nozīmīga intelektuāla darbība/' viņš sludināja.

Mums netika piedāvātas nekādas izpriecas un izklaides — ne spēles, ne grāmatas, pilnīgi nekas tāds, kas varētu mūsu uzmanību novērst no Naktigalgala mācību vielas. Kolīdz stundas bija beigušās, profesors metās uz savu tumšo kambari, lai nodotos eksperimentiem ar tumsu, bet mēs nīkām garlaicībā, ēdām sardīnes eļļā vai snauduļojām, līdz viņš atkal iznāca ārā un mācības varēja turpināties. Ja neskaita mācību stundas, Tumšajos kalnos nebija pilnīgi nekā interesanta. Droši vien tieši tāpēc arī profesors Naktigalgals savu Nakts akadēmiju bija ierīkojis tieši šajā nomaļajā kaktā.

2364. dimensija Dažu labu garu pievakari es īsināju, izlūgdamies, lai Kverts man pastāsta par 2364. dimensiju. Mans draugs to darīja nelabprāt, jo tā viņa ilgas pēc dzimtenes kļuva vēl stiprākas, taču, ja nu viņš reiz bija sācis runāt, tad vairs nebija apklusināms.

Kaut kāda neizprotama iemesla pēc šai dimensijā bija ļoti daudz paklāju. Varētu pat sacīt, ka tā visa bija vienos paklājos — ja kaut kur nekas nebija paklāts, tad tur parasti bija dimensiju caurums. Paklājs 2364. dimensijā nozīmēja drošību un stabilitāti: cilvēks, kas stāv uz paklāja, nekur neiekritīs. Tādēļ visaugstākā māksla šajā dimensijā bija paklāju mezglošana.

Divtūkstoš trīssimt sešdesmit ceturtajā (tā man gribol negribot jādēvē Kverta dzimtene, jo cita lāga nosaukuma tai nav) tiek lūkots katru izmācīt par veiklu paklāju mezglotāju. Visas citas nodarbes ir pasludinātas par slinkuma lāpīšanu. I’at Kvērtam trūka vārdu, lai aprakstītu milzīgo dažneda-

žādu rakstu, krāsu, mezglošanas paņēmienu, paklāju formu, lielumu un materiālu daudzveidību, lai gan viņš sirsnīgi pūlējās man to visu parādīt pienācīgā košumā.

Likt uz grīdas rūpnieciski austus paklājus, pats par sevi saprotams, bija kauna lieta. Paklāji Kverta dimensijā mēdza būt milzīgi lieli, tomēr neviens un nekad nesniedzās no sienas līdz sienai, jo divtūkstoš trīssimt sešdesmit ceturtajā nav sienu. Kverts stāstīja man par prasmīgu roku darinātiem tepiķīšiem no tīra zelta pavedieniem un par paklājiem no zirnekļa tīmekļa, kas ņemts daudzās jo daudzās kārtās, lai būtu izturīgāks. Mezglošanas un aušanas mākslu 2364. dimensijas iemītnieki bija pacēluši tik neiedomājamos augstumos, ka spēja samezglot pilnīgi visus iespējamos materiālus. Kā apgalvoja Kverts, viņa dzimtenē esot stikla paklāji, koka, skārda, marmora paklāji un pat tādi, kas austi no tējas.

Paklāja veidā var izteikt itin visas domas un izjūtas: tika izausti dzejoļi, veseli romāni un epi, bija mezglotas avīzes pieaugušajiem un bērniem un jaunajiem lasītājiem domāti lieli, raibi tepiķi ar bildēm un pavisam nedaudzām teksta rindiņām — par tiem Kverts stāstīja ar īpašu sajūsmu. Ļoti mazi un plānītiņi tepiķīši kalpoja maksāšanai, kā pārvietošanās līdzekļi tika izmantoti vidēji lieli lidojoši eksemplāri vai prāvi paklājbusi, kuriem 2364. dimensijā visur bija ierīkotas pieturas.

Kad prāts nesās uz izpriecām, varēja iet uz Paklājmākslas muzeju. Tur glabājās ar noslēpumainām rūnām izzudušās valodās izrakstīti senlaiku tepiķi no vēsturiskiem materiāliem, antīki eksemplāri, kas gadsimtu gaitā bija tik daudz mīdīti kājām, ka kļuvuši pavisam caurspīdīgi un pa tiem varēja ielūkoties Nekurienē. Laikmetīgie mākslinieki, savstarpēji sacenzdamies, centās dot paklājiem jaunas krāsas un formas — tika radīti apaļi, trijstūrveida un zvaigžņveida paklāji, viļņaini un neticami plati paklāji un arī tādi paklāji,

kuru plūksnas bija tik augstas, ka pa tiem vajadzēja spraukties spraukšus kā pa vēja purinātu kukurūzas lauku.

Katrs divtūkstoš trīssimt sešdesmit ceturtās iemītnieks pastāvīgi auda savu dzīves tepiķi — tas bija kaut kas līdzīgs dienasgrāmatai, pensijai un bērēm vienlaikus. Mūža gaitā tajā tika iemezglotas visas sirdij dārgās atmiņas, notikumi, ainas un piedzīvojumi. Vecumdienās, kad staigāšana pa nepazīstamiem grīdceliņiem kļūst bīstama, ir tik patīkami sēdēt pašam uz sava dzīvības tepiķa un īsināt laiku, aplūkojot krāsainās ainas un atmiņas. Pēc nāves tevi ietin šajā tepiķī un iemet dimensiju caurumā. Taisnību sakot, man tas šķiet diezgan barbariski, ņemot vērā, cik briesmīgi viņi tur, dzīvi būdami, no šiem caurumiem baidās.

Kverts gaužām bēdājās, ka viņam vairs nav dzīvības tepiķa.

sardines eļļā

Ar ēšanu naktsskolā tā bija, kā bija. Profesors Naktigalgals vispār neēda, vismaz tā tika apgalvots. Pa kaktiem čukstēja, ka viņš pārtiek no tumsas. Visi pārējie — izņemot Kvertu — ēda sardīnes eļļā. Tā kā profesors Naktigalgals visas šīs ēšanas lietas nekādā vērtē neturēja, viņam bija gluži vienalga, no kā pārtika viņa audzēkņi. "Ko ēd mani skolēni, mani necik neinteresē, galvenais, lai viņi vienmēr ēstu vienu un to pašu," tāda bija viņa devīze. Produkti viņu interesēja tikai tad, ja tiem bija ārkārtīgi ilgs glabāšanas termiņš, ja tie bija vienkārši pagatavojami, ļoti sātīgi un ērti glabājami.

Sardīnes eļļā priekšzīmīgi atbilda šīm prasībām. Vajadzības spiesti, naktsskolas audzēkņi mazpamazām iemācījās sardīnes eļļā pagatavot visfantastiskākajos veidos. Dzeršanai bija vienīgi tīrs avota ūdens, kas tecēja tieši no klints.

Kā jau sacīju, naktsskolā nebija ne mājasdarbu, ne eksāmenu — profesoram Naktigalgalam nebija nekādas iespējas pārbaudīt, vai mēs vispār klausāmies, ko viņš stāsta, kur nu vēl to, vai mums kaut kas paliek atmiņā. Tomēr man šķita, ka es kļūstu arvien gudrāks, un izskatījās, ka ar pārējiem ir tāpat.

Mēs bijām pasākuši pēc stundām iztirzāt jautājumus, kurus profesors bija tikai pieminējis un atstājis neizskaidrotus; tā nu mēs gudrojām un, kad tas bija iespējams, paši atradām atbildes. Šo sarunu līmenis ar katru dienu kļuva arvien augstāks: sākumā mēs apspriedām vienkāršus aritmētikas uzdevumus vai pareizrakstības nianses, tad jau paši sastādījām logaritmu tabulu un saviem spēkiem atšifrējām Sencamonijas hieroglifus. Vēl pēc pāris mēnešiem ķērāmies pie Grālzundes dēmonisma dibinātāja Manu Kantimēla mācības un ne tikai apgāzām to pilnīgi un galīgi, bet arī pierādījām, ka tā vārds vārdā norakstīta no kādas iholiešu vēstules, kas 11. gadsimtā bija ielikta pudelē un iemesta jūrā.

Brīžos, kad Freda nesēdēja man uz muguras un nebakstīja man sejā ar rakstāmrīkiem (no ausīm viņa pēdējā laikā bija pārgājusi uz nāsīm), mēs tupējām ēdamzālē un strīdējāmies par žirtu ksenopleksiju vai par to, kā magnētiskais starojums ietekmē elfu spārnu atomu auras svārstības.

Filozofisks

disputs

Mūsu triju diskusijas izklausījās apmēram šādi:

Es: "Es šobrīd nodarbojos ar Dienvidcamonijas grobiānismu."

Kverts: "Ā, tas filozofijas novirziens, kura pamatnostādnes vēsta, ka, aplūkojot priekšmetus ar pienācīgu neiejūtību, neviens no tiem neietver cita pastāvēšanu?"

Es: "Tieši tā."

Kverts: "Ļoti interesanta pieeja. No tā varētu secināt, ka pieredze ir nezināšanas un kareivīgas tumsonības summa."

Freda:

Kverts: “Tu runā par noslēgto Visuma modeli, kurā lieces koeficients k ir vienāds ar +1 un izplešanās un saraušanās fāzes periodiski nomaina cita citu?"Es: "Ei, tas nu tiešām ir pārāk primitīvi!"

Nuja, un tādā garā uz priekšu.

Pamatīga

izglītība

Es kļuvu neiedomājami erudīts, kaut arī visā akadēmijā nebija nevienos pašas grāmatas. Ja profesors Naktigalgals garāmejot pieminēja "Ciklopu vaiņagu" — episku sāgu, kuras autors ir Hildegunsts no Mītenmecas, — jau pēc dažām stundām es visu šo poēmu varēju noskaitīt no galvas, zināju visu Sencamonijas dievību vārdus un pavārdus un arī pats biju iemanījies sacerēt ideāli pareizus heksametrus. Ja viņš kaut ko bilda par četrtūkstoš lappušu garo Johana Cafritera romānu "Melnais valis", kurā tiek stāstīts par karaliskā tiranovaļa medībām, es jau pavisam neilgi pēc tam ne tikai visā pilnībā pārzināju tā saturu, bet arī zināju, kā caur gordiņu ievilkt harpūnu uz ahteri un kā ir "valis" latīniski, grieķiski, islandiski, polinēziski un iholiski, proti, cetus, kētos, hvalur, piki-nui-nui un troni.

Zinu, ka viss, ko tagad saku, izklausās pēc lielības, taču tā biju: es biju kļuvis par staigājošu vispārējās erudīcijas vārdnīcu. Zināju visas tolaik izpētītās pasaules dzīvās un mirušās valodas, ieskaitot arī visus Camonijas dialektus, un to vien bija divdesmit tūkstošu.

Zināju no galvas veselus Camonijas baroka laikmeta sonetus, biju kļuvis par Avoksnāja iluzorās glezniecības, I )ullgardas minezanga un komētu astu analīzes lietpratēju. Varēju pa stundām aprēķināt Visuma izplešanos pēc Tumšo

dodas

prom

kalnu ķērpju pulsēšanas, pratu ar pinceti ielikt atpakaļ vietā izlēkušu dzirdes kauliņu, ar fasetacu diagnostikas palīdzību spēju noteikt fosila kukaiņa asinsgrupu un ar aizvērtām acīm — pēc svara — aplēst infuzoriju tupelīšu daudzumu ūdens glāzē. Blēnheimas, Camonijas lielākās specializētās demonoloģijas bibliotēkas katalogā bija mazāk grāmatu nosaukumu nekā manā atmiņā. Man riebās matemātika, taču riņķa kvadratūra, elipses kubatūra un jebkādu līkņu garuma aprēķināšana man bija tīrā bērnu spēle.

Mana erudīcija nepavisam neaprobežojās tikai ar literatūru, dabas zinātnēm, filozofiju un mākslu vien — es iespēju robežās pārzināju arī itin visas ikdienas dzīves jomas: zināju, kā salabot torņa pulksteni un tikt galā ar izciļņvārpstu, pratu aprēķināt aizsprosta statiku, trepanēt smadzenes un izgatavot bumbu ar laika degli, pratu uzcirst zvana krēslu un saremontēt aizdambējušos tualeti, zināju, kā uzskaņo čellu un kā veic aknu punkciju. Pratu uzzīmēt katedrāles plānu, diriģēt simfonisko orķestri un aplēst lielgabala lodes trajektoriju sānvējā. No nemiecētas ādas gabala vienā acu mirkšķī spēju pašūt smalkas dāmu kurpītes, un, ja pa rokai pagadītos gana daudz niedru, mācētu glīti un pamatīgi pārjumt namu. Zināju, kā slīpē lēcas un kā brūvē gardu kviešu alu. Zināju, kā sauc visas zvaigznes debesīs un visus mikroorganismus okeānā.

Nezināju tikai vienu: no kurienes man visas šīs zināšanas.

Tad pienāca diena, kad Freda no mums atvadījās. Viņas skološanās bija beigusies, un bija laiks doties pasaulē. Man vajadzētu justies atvieglotam, ka esmu ticis vaļā no sava lietuvēna, taču tā nebūt nebija. Galu galā Freda bija mana pirmā mīlestība, kas par to, ka viņa bija tikai atbaidoša kalnu tu pūce un ka mīlestība bija diezgan vienpusīga. Nav vērts liegties, biju pie viņas pieradis, un reizēs, kad mūsu intelek-

tuālos lidojumus vajadzēja ievirzīt saprātīgā gultnē, Fredai neviens nespēja līdzināties. Es nespēju aptvert, kā Naktigalgals varēja tik cietsirdīgi izlikt viņu pa durvīm, — jo tieši tā viņš izrīkojās. Labi, ka tupucēm daba nav dāvājusi spēju liet asaras, citādi mēs būtu pieredzējuši drausmonīgu scēnu.

Atvadu ceremonija bija gaužām prozaiska. Nebija ne svinību, ne liecības, ne vispār kaut kādu rakstu. Freda tikai atsveicinājās no visiem (man tika aizsmakuši ķērcieni un pārlieku slapja buča), un tad profesors Naktigalgals pavadīja viņu līdz tuneļa sazarojumam. Skumji piemiegusi man ar aci, Freda vilcinādamās iegāja tumšajā ejā. Tā bija naktsskolas oficiālā izeja; audzēkņi pa kaktiem prātoja, ka tā izveda Tumšo kalnu šahtu labirintā.

Kad mēs atgriezāmies klasē, Fredas vietā sēdēja jauns skolnieks — bikls vienradzis vārdā Fogelveide.

Fogelveide

Vēl lielāku pretstatu Fredai nebūtu iespējams iedomā lies. Fogelveide uzvedās klusi, stundās uzmanīgi klausījās, runāja vārā, smalkā balstiņā un bija bezcerīgi garlaicīgs.

Brīvajā laikā viņš rakstīja dzejoļus, atkal un allaž par vientuļiem un ļoti bēdīgiem vienradžiem, kurus — visus kā vienu — sauca Fogelveide.

Kaut kas profesora Naktigalgala stundās bija mainījies, man pēdējā laikā bija grūti sekot līdzi. Mācību viela nebija grūtāka, un Naktigalgala priekšlasījumi bija tikpat aizraujoši kā vienmēr, taču es vienkārši vairs neko nespēju paturēt prātā. Stundas vēl lāgā nebija beigušās, kad jau vairs neko neatcerējos.

Reizēm pieķēru sevi, ka vispār neklausos un manas domas klīst gluži savā vaļā. Profesors Naktigalgals laiku pa laikam uzmeta man asu skatienu, un es jutos trakoti vainīgs. Man bija sajūta, ka kļūstu arvien stulbāks, kaut arī brīvajā laikā galvā risināju diferenciālvienādojumus.

Drīz naktsskolā ieradās vēl divi jauni skolnieki, divi ne pārāk simpātiski tipi vārdā Groots un Cilie.

Groots bija pēdējais cūkbarbaru sugas pārstāvis, un būtībā ar to viss ir pateikts. Muskuļu viņam bija vairāk nekā darba zirgam, un viņa manieres bija zem jebkuras kritikas. Runādams Groots nemitīgi otru buksnīja vai pliķēja pa plecu ar speķainu ķepalu. Viņam bija īsi, taukaini mati, no mutes nāca nepatīkama smaka, un vēl viņam dīga bārda, kaut arī viņš bija tikai astoņus gadus vecs. Viņš nepārtraukti lamājās, pieminēdams visus iespējamos dievus, milžus un citus teiksmu varoņus, piemēram, "Pie Fafnera!" vai "Rauj mani lēcējtārps!". Vakaros, kad jau gulējām gultās, viņš spīdzināja mūs ar saviem pirdieniem, ar kuriem viņš manāmi

ļoti lepojās. "Uzmanību, te nāk Votāna pūķis!" — viņam savas bezdalas katrā ziņā vajadzēja pieteikt. Mēs pārvilkām segas pāri galvai un, aizturējuši elpu, gaidījām, kad briesmīgākais būs noskrējis. Runāt ar viņu un mēģināt viņam kaut ko iestāstīt nebija jēgas, jo, kopš Freda bija prom, Groots naktsskolā bija lielākais un stiprākais.

Cilie bija ambālītis, pēdējais no šīs sīkaudžu ciklopu ģints. Ambālīši ir visai degradējies cikopu ciltskoka zars, tie nav ne stipri, ne draudīgi, vai kas nu vēl no ciklopiem tiek gaidīts, toties tie ir nepatīkami, uzmācīgi, liekulīgi, gļēvulīgi, slinki, vīzdegunīgi, skopi un alkatīgi. Cilie vēl piedevām bija arī tuvredzīgs, lai gan šai ziņā viņš, protams, neko nevarēja darīt. Viņš neciešami blenza uz tevi ar savu vienīgo aci un tādēļ jau nu nepavisam neizraisīja lielākas simpātijas.

Apbrīnojami, cik daudz nelāgu īpašību var satilpt tik mazā rumpītī. Ciliem vienmēr un visur vajadzēja vāvuļot, arī tad, kad viņam vispār nebija, ko teikt, jo prāta attīstībā viņš nebija ticis daudz tālāk par Grootu. Viņš bija no tiem

sīkciklopiem, kas vispirms izraisa kašķi un tad paslēpjas lielākajam un stiprākajam aiz muguras un kūda to uz dūru palaišanu. Tā nu redzams, ka Groots un Cilie saderēja kopā kā barbarkulaks uz ciklopacs.

Pēdējaisdraugs Kad ari Kvertam beidzot pienāca laiks doties prom no jsjakts akadēmijas, man šķita, ka ir pienācis pasaules gals. Turpmāk es būšu svešinieks starp svešiem.

"Ir pilnīgi skaidrs, ka mēs vairs nekad nesatiksimies," Kverts atvadīdamies sacīja no aizkustinājuma aizlūzušā balsī. "Es metīšos pirmajā puslīdz pieklājīgajā dimensiju caurumā, kas man gadīsies pa ceļam, un izredzes, ka mēs pēc tam vēl varētu sastapties, ir 1 pret 460 kvadriljoniem!"

"Viens pret 463 kvadriljoniem," es atsaucos, aši prātā pārrēķinājis šo statistisko varbūtību. Izredzes patiešām nebija nopietni ņemamas, tad jau drīzāk var noticēt, ka loterijā iespējams piecpadsmit tūkstoš reižu pēc kārtas pareizi uzminēt visus sešus ciparus (pie viena un tā paša kioska!). Mēs mēmi paspiedām viens otram roku, un Kverts gāja profesoram Naktigalgalam līdzi uz tuneļa izeju.

Uzturēšanās Nakts akadēmijā man kļuva pavisam neciešama. Pat mācības bija kļuvušas par mocībām, mani vispār vairs neinteresēja, ko profesors Naktigalgals stāsta par sniega kristālu uzbūvi, Andu lamu ēšanas paradumiem vai natiftofu kaligrāfijas tehniku; viņa gudrība no manis notecēja kā ūdens pa loga rūti. Galu galā jau bija tik tālu, ka es vairs nemaz nesapratu, par ko viņš stāsta; brīžiem izklausījās, ka viņš runā pilnīgi nezināmā valodā.

Vēl viens

filozofisks

disputs

Vēl sāpīgāki tomēr bija vakari, ko es pavadīju kopā ar saviem jaunajiem klasesbiedriem. Viņu visu izglītība bija satriecoši zemā līmenī — viņi tikai tagad sāka domāt par reizināšanu un lielajiem un mazajiem sākuma burtiem, turpretim es lauzīju galvu par visgrūtākajām astrofizikas problēmām. Vienu vakaru mums ar Grootu bija saruna par Visuma kopsakarībām. Pasaules uzbūvi Groots iztēlojās neiedomājami primitīvi.

"Pasaule ir maizīte, kas peld spainī ar ūdeni!" viņš ietiepīgi apgalvoja.

"Un uz kā stāv spainis?" es mēģināju panākt, lai viņš vienreiz sāk domāt.

"Spaini uz muguras tur LIELĀ APKOPĒJA, kas kopš laiku laikiem spodrina Visumu," Groots nesatricināmā pārliecībā attrauca.

"Un uz kā, vai drīkstētu zināt, stāv Visums, ko spodrina šī apkopēja?"

"Visums nestāv, Visums guļ. Visums taču ir plakans kā desas šķēle!" izpalīdzīgi iejaucās Cilie.

"Un uz kā, sakiet man lūdzami, guļ šī desas šķēle?" Te nu viņiem vairs nebūs, ko teikt.

"Uz tās maizītes taču, vai tad nav skaidrs?" atbildēja Groots.

Ar barbariem vienkārši nav iespējams saprātīgi sarunāties.

Lai man būtu kāda atelpa no Groota pirdieniem, Fogelveides ņaudēšanas un Cilles plātības, es pasāku pirms aizmigšanas risināt līdz šim neatrisinātas filozofiskas problēmas. Kādu nakti, kad jau atkal nespēju iemigt, jo man nedeva mieru kāda filozofiska problēma (es prātoju, ka esmu taču lielāks nekā Cilie, tātad esmu liels; taču reizē esmu mazāks nekā Groots, tātad mazs. Kā es varu reizē būt gan liels, gan mazs?), čāpojot uz pieliekamo, kur glabājās sardīnes eļļā, man netīšām iznāca iet garām profesora Naktigalgala tumsas kambarim.

Tumsas

kambaris

Apdullinošo krakšķoņu varēja dzirdēt pat cauri biezajām durvīm. Prātodams par sevišķi piņķerīgām problēmām, profesors Naktigalgals vienmēr brākšķinājās kā riekstkodis, kas šķeļ pušu lielus valriekstus. Šie trokšņi nāca tieši no viņa smadzenēm; no vienas puses, tas man šķita iespaidīgi, taču no otras — pār muguru skrēja saltas tirpas. Gribēju mudīgi šļūkt tālāk, taču sastingu: "Iekšā!" skaidri un gaiši atskanēja no durvju otras puses.

Vēl nevienam nebija ļauts spert kāju profesora noslēpumainajā valstībā. Kamēr es gudroju, vai gadījumā neesmu pārklausījies, vēlreiz atskanēja Naktigalgala balss:

"Iekšā, un ka ne gaismas stariņa!"

Es atvēru durvis, un man šķita, ka tumsa veļas man pretī kā melni vates vāli. "Ātrāk!" Naktigalgals komandēja. "Durvis ciet!" — un es paklausīju.

Kad biju aizvēris durvis, mani apņēma tik liela un milzīga tumsa, ka sametās bail. Tāda tumsa ir fiziski sajūtama: kaut ko līdzīgu atcerējos pieredzējis spīgaiņu salā, pirmo reizi naktī palicis bez gaismas. Taču šo tumsu varēja pat dzirdēt. Tā iekļāva mani kā auksta dūre un spindzēja man

ausī tik smalki un bezcerīgi, ka uz brīdi visas mana kažoka spalvas aiz šausmām saslējās stāvus.

Biju šajā kambarī ienācis tikai pirms dažām sekundēm, taču man jau šķita, ka esmu akls kopš dzimšanas un nemaz nezinu, kas ir gaisma. Acumirklī stiepu ķepu pēc durvju roktura, taču vairs nezināju, kur te ir priekša un kur pakaļa, par augšu un apakšu nemaz nerunājot. Likās, es planēju izplatījumā, kurā nav nevienas zvaigznes, ka esmu vieglāks par vieglu un tik vientuļš, ka ne izsacīt.

"Stāvēt un nekustēties!" asi uzsauca profesors Naktigalgals. "Pie tā var pierast."

Es pūlējos, taču nespēju saprast, kur viņš atrodas. Vislabprātāk būtu skriešus meties prom no šejienes, tomēr mēģināju runāt pieklājīgi.

"Te ir, ē, ļoti tumšs," es pieticīgi izteicos.

"Grrrābšķi!" atrūca Naktigalgals. "Mums te ir tieši četrsimt naktigalgalu."

"Naktigalgali" bija vārds, ko atcerējos no mācību stundām: tā bija profesora atklātā tumsas mērvienība. Pieticība nebija viņa stiprā puse. Viens naktigalgals aptuveni atbilst naktij bez zvaigznēm pilnīga Mēness aptumsuma laikā. Vai, piesaucot vienkāršāku un saprotamāku piemēru, tumsa cieši aizvērtā ledusskapī (kad ir nodzisusi lampiņa) ir tieši viens naktigalgals. Tātad četrsimt naktigalgalu ir tāda tumsa kā četrsimt aizvērtos ledusskapjos. Un tur bija apmēram tikpat auksti.

"Naktigalgalators darbojas ar pusjaudu. Es pat aizsēju acis, jo citādi man bija pārāk gaišs."

Naktigalgals noņēma pārsēju. Es to zināju, tāpēc ka pēkšņi tumsā kā divi starmeši iespīdējās viņa acis. Eidēta acis mirdz vienmēr, arī gaismā, taču absolūtā tumsā skats bija daudz iespaidīgāks. Varbūt tas bija saistīts ar smadzenēm, kas aiz šīm acīm darbojās ar visaugstāko pārnesumu. Naktigalgala acu gaisma bija vērsta tieši uz mani, un es pēkšņi jutos vainīgs.

"Ko tu vispār klaiņo apkārt pa nakti, ko?" viņš noprasīja un slidināja man pāri savu staru.

"Es, ē, nespēju aizmigt, jo man, ē, no prāta neizgāja filozofiska problēma. Es domāju par to un…"

"Blēņas!" Naktigalgals bez liekām ceremonijām mani pārtrauca. "Tu nevari aizmigt, jo Groots, tas priekšvēsturiskais stulbiķis, maitā gaisu ar saviem barbariskajiem pirdieniem! Tu nevari aizmigt, jo vairs nevari izturēt savu klasesbiedru bērnišķīgo berbelēšanu. Tu nespēj aizmigt, jo ilgojies pēc sarunām ar Kvertu un Fredu!"

Vecais Naktigalgals zināja pilnīgi visu. Viņš šūpoja galvu, un gaismas strēles, ko raidīja viņa acis, slīdēja pa kambari kā ugunis bākas tornī.

"Tu te esi jau pārāk ilgi… Ir pienācis arī tavs laiks! Acumirklīti, es tikai izslēgšu naktigalgalatoru…"

Sākās neizprotama krekstoņa, kas kļuva arvien klusāka, un tad mazpamazām tapa gaišāks. Dabiskos apstākļos šādu apgaismojumu varētu raksturot vienīgi kā tumsu, taču pēc pirmītējā melnum melnā melluma man jau šķita, ka nupat ir gluži gaišs. Tagad es vismaz varēju puslīdz saviedēt ērmoto aparātu, ap kuru rosījās Naktigalgals.

Tas izskatījās pēc samazinātas fabrikas — vai labāk tā: pēc daudzām mazām fabriciņām, kas sastūķētas cita citā. Tur bija simtiem dūmenīšu, apkures katlu, elevatoru un neskaitāmas caurules, vadi un zobrati, sūkņi un agregāti. Tur piepūtās un saplaka plēšas, iekšā un ārā stumdījās virzuļi, skurstenīši, no kuriem ik pa brīdim izšāvās uguns stars, un

ventilācijas šahtas, kas izverda melnus tvaikus. (Iespējams, lasītājs pie sevis nodomās, ka vispār jau melna tvaika dabā nav un es patiesībā gribēju sacīt "melni dūmi", taču es stingri pastāvu uz to, ka no Naktigalgalatora kūpēja ūdens tvaiki — tiem nebija smaržas, un tie bija nevis balti, bet melni kā nakts.)

Man pat rādījās, ka pa fabriciņu mazītiņajām dzelzs kāpnītēm un režģotajām grīdām šaudās sīksīciņas ēnas, miniatūri strādnieki ar vēl jo miniatūrākām uzgriežņu atslēgām, tomēr nē, tā noteikti bija tikai iedoma. Mehāniskā dārdoņa kļuva arvien gausāka, taču pavisam neapklusa.

"Kas īsti ir šis naktigalgalators?" es sadūšojies ievaicājos.

"Naktigalgalators," profesors Naktigalgals tūlīt sāka sprediķot, itin kā es būtu nospiedis kādu slēdzi, "ir manis paša izgudrota tumsināšanas ierīce! Šis apbrīnojamais aparāts ļauj ar tā saukto naktigalgalstaru palīdzību izgriezt no naksnīgajām debesīm īpaši tumšus gabalus, kuros nav nevienas zvaigznes, un nogādāt tos šeit, jā, šajā kambarī! Ierīce iegūto tumsu saglabā un izkāš, un pēc tam es varu liet to pudelēs kā vīnu. Atkarībā no pieprasījuma tumsu iespējams sabiezināt vai sašķidrināt. Spožs sasniegums visā tumsas pētniecībā jeb naktigalgalikā, kā šo zinātnes nozari jau dēvē speciālisti.

Vienīgais speciālists šai nozarē bija pats Naktigalgals.

tiKai tagad es pamanīju lielo, teleskopam līdzīgo cauruli, kas sniedzās no naktigalgalatora līdz griestiem. Atšķirībā no parastiem binokļiem tai aptuveni vidū bija kaut kas līdzīgs mezglam. Griestos vīdēja atvere ar vāciņu — tā man atgādināja fotoaparāta diafragmu. Acīmredzot pa turieni varēja vērot naksnīgās debesis.

"Tātad tumsa te, šajā kambarī, nāk no Visuma izplatījuma?" es jautāju, lai kaut ko sacītu.

"Tā gan, manu zēn! Tik blīvs melnums nekur citur nav atrodams. Kosmosa mūžīgā tumsa! Vai tu zini, ka gandrīz deviņdesmit procentus Visuma masas veido tumšā matērija?

Līdz šim nevienam nebija izdevies to novērot, zinātnieki spēja vienīgi izsecināt, ka tāda pastāv, pēc tās ietekmes uz gravitāciju, taču es ar šo naktigalgalskopu to sadzinu rokā un noķēru kā tīklā!"

iktigalgalskops

Viņš ar lielīgu žestu norādīja uz tālskati.

"Skatoties zvaigznēs, mēs redzam pagātni. Zvaigžņu gaisma, ko tu redzi debesīs, ir senum sena, tai ir miljoniem, miljardiem gadu… Visi vienmēr runā tikai par zvaigžņu gaismu, taču tumsa tur, augšā starp zvaigznēm, ir tikpat sena, nē, lielākoties vēl daudz senāka — un, galu galā, tās ir daudz vairāk! Tumsa ir kā vīns, jo vecāka, jo labāka… Tumsai, kas patlaban atrodas šajā telpā, ir gandrīz pieci miljardi gadu — labi izturēta, vai nav tiesa?"

Viņš šņākuļoja un zinīgi šmakstināja lūpas, it kā nobaudīdams dārgu un smalku vīnu.

"Neapgrūtināšu tevi ar pārlieku sīku informāciju, manu zēn, turklāt tas viss ir stingri slepens, taču pateikšu, ka esmu atradis veidu, kā ar sarežģītas prizmu, lēcu un spoguļu sistēmas palīdzību naktigalgalstarus kosmosā var izlocīt un tādējādi likt tiem iekļūt tārpejā!"

Milzīgi apmierināts ar sevi, viņš atliecās, salika pirkstus kopā un virpināja īkšķus kā advokāts, kas nupat cēlis tiesnesim priekšā nesatricināmu alibi.

Tārpeja — kā to lieliski zināja Nakts akadēmijas audzēkņi — ir kaut kas līdzīgs īsākajam ceļam cauri Visumam: tāds kā slepens telplaika tunelis, pa kuru vistālākajos izplatījuma nostūros var nokļūt daudz ātrāk nekā parasti. Ja pareizi saprotu, Naktigalgals tikko bija paziņojis, ka viņš sūtījis savus starus tādā laikceļojumā cauri visam izplatījumam!

"Un ne tikai to vien!"

Viņš norādīja uz kādu citu naktigalgalatora detaļu, kas izskatījās pēc mehāniskas dzeloņcūkas.

"Naktigalgalstari spēj izgriezt lielus gabalus no izplatījuma tumsas, un es ar šo retromagnētisko daļiņsūcēju (tas tiks patentēts ar nosaukumu "Naktigalgals 3000") varu vienā mierā sasūkt šo matēriju taisnā ceļā no Visuma! Tumsa, miljoniem gadu glabāta vakuumiepakojumā, no vistālākās izplatījuma pažobeles — lūdzu, te tā ir! Vēl tumšāka nemaz nav iespējama!"

Profesors triumfējoši nopūtās.

Melnie caurumi

"Pie debesīm pēc izgriešanas vairs ir tikai caurumi, tik bezdibenīgi melni, ka tajos pazūd pat gaisma! Nākamo pa.uidžu zinātnieki vēl ilgi lauzīs galvu par to, no kurienes radušies šie melnie caurumi, he-he!"

Te Naktigalgals apklusa un kādu brīdi, tikai tusnīdams, skatījās taisni uz priekšu.

"Es vēl neesmu izdomājis, kā saprātīgi izmantot šo tumšo matēriju! Lūk, te tā ir, taču spītīgi pretojas jebkādam praktiskam izmantojumam. Tā ir tik sasodīti negatīva!" Naktigalgals norūca un iegrima īgnās domās.

Iekšējā balss mani mudināja pateikt kaut ko uzmundrinošu.

"Varbūt šai matērijai vispirms jāpierod pie jaunajiem apstākļiem! Es, piemēram, vēl ļoti labi atceros savu pirmo nedēļu Tumšajos kalnos, arī es te jutos…"

"Liecies mierā!" profesors mani īdzīgi pārtrauca. "Kopš kuriem laikiem tu kaut ko saproti izplatījuma mistērijās?"

Viņam bija taisnība — ko gan es no tādām lietām saprotu? Vispār jau jutos informācijas apgrūtināts un tagad, kad biju pieķerts vēlmē tēlot gudrinieku, spēju domāt vienīgi par to, kā puslīdz eleganti atkāpties.

"Mjā," es teicu, "ir jau diezgan vēls, hē-hē… tad es laikam vairs netraucēšu," un soli pa solītim virzījos uz to pusi, kur, pēc manām domām, atradās izeja.

"Durvis ir otrā pusē," Naktigalgals izklaidīgi nopurpināja. Tad viņš piepeši itin kā uztrūkās no savām pārdomām.

"Nē… paliec… lūdzu!" profesors gluži negaidīti pieklājīgi un klusītēm teica. "Mēs varētu mazliet patērzēt."

Tas bija kas jauns. Līdz šim Naktigalgalam nebija ne prātā nācis ar mani tērzēt. Viņš vispār ne ar vienu netērzēja. Saruna viņa izpratnē bija tas, ka viņš māca, bet citi kāri uzsūc viņa gudrību. Reizēm tika pieciests viens otrs bikls jautājums, jo tā viņš varēja sākt jaunu garu monologu, turpretim ikdienišķas sarunas profesors Naktigalgals neieredzēja ne acu galā. Eidēti nīst pļāpāšanu.

"Tu taču noteikti jau esi mēģinājis saprast, kā tev tik īsā laikā izdevies apgūt tik daudz zināšanu?" Naktigalgals uzņēma sarunas pavedienu.

"Tādēļ, ka esmu īpaši apdāvināts?" es mazliet neapdomīgi atbildēju.

"Apdāvināts, kas vēl nebūs! Blēņas!" Naktigalgals atcirta tik skaļi, ka es neviļus pakāpos soli atpakaļ. "Piedošanu…" Viņš pieklusināja balsi. Profesors vienkārši nebija pieradis vienkārši sarunāties, tomēr viņš patiešām centās.

Mācītās baktērijas

"Vai Groots tev izskatās pēc tāda, kas būtu jele kā apdāvināts? Smadzenes viņa kantainajā paurī ir atoma kodola lielumā! Kad izslēdz gaismu, viņam šķiet, ka pasaule viņam apkārt izgaist! Bet, kad es būšu ar viņu pastrādājis, viņam pietiks zināšanu, lai ar aizsietām acīm uzbūvētu zemūdeni vai atklātu zāles pret puņķiem. Ar īpašām dāvanām tam nav nekādas saistības. Visu paveic baktērijas."

"Baktērijas?" Es, saprotams, zināju, ka baktērijas ir mazītiņi organismi, kas spēj pārnēsāt slimības.

"Tieši tā, baktērijas. Vienkārši iztēlojies, ka zināšanas ir slimība, un šo slimību pārnēsājam mēs, eidēti. Jo tuvāk eidētam kāds atrodas, jo lielākas zināšanas viņam pielīp. Panāc soli uz manu pusi!"

Mani ne pārāk iejūsmināja doma, ka Naktigalgals ir slimības perēklis, tomēr es paspēru solīti uz viņa pusi. Tik tuvu profesoram vēl nekad nebiju atradies, pat mācību stundu laikā ne.

"Tuvāk!" Naktigalgals pavēlēja.

Paspēru vēl vienu soli. Piepeši manas smadzenes pārmāca varens informācijas vilnis. Turklāt tā bija saistīta ar tumsas pētījumiem, nozari, ko es nekad nebiju pienācīgi studējis. Turpretim tagad man pēkšņi bija sajūta, ka to pārzinu krustām un šķērsām.

"Saki, lūdzams," profesors Naktigalgals nokomandēja, "ko tu zini par tumsu?"

"Ā, vai ziniet, kad beidzot izdodas pārvarēt aizspriedumu, ka tumsa ir gaismas trūkums, un kļūst skaidrs, ka tā pati ir enerģija, tad viss uzreiz kļūst pagalam vienkārši," es pats sev par izbrīnu tūdaļ sāku tarkšķēt. "Vajag tikai saprast, ka gaisma un tumsa ir līdzvērtīgi enerģijas avoti."

"Tieši tur jau ir tā nelaime!" iejaucās Naktigalgals. "Diemžēl tumsai ir pagalam nelaba slava! Tā allažiņ ir tikusi saistīta ar nepatīkamām lietām, kaut arī patiesībā tā vienkārši ir cita veida izgaismojums — proti, mazliet tumšāks! Tumsa ir vajadzīga tieši tāpat kā gaisma. Bez tumsas viss nokalstu, nebūtu ne miega, ne atpūtas. Bez tumsas nebūtu enerģijas un nebūtu mundruma. Nakts dāvā mums spēkus pārciest dienu. Vai tu nekad neesi prātojis, kāpēc no rīta, pa nakti izgulējies, tu jūties tik možs un spara pilns?"

"Taisnību sakot, nebiju par to domājis…" Kauns un negods. Es nokāvos ar pēdējām filozofijas problēmām, turpretim šo vienkāršo jautājumu sev nekad nebiju uzdevis.

"Tāpēc, ka mēs esam uzpildījušies ar tumsu. Ja mēs noliekamies nosnausties dienā, no tā nav nekāda labuma, pēc tam tu jūties tikai vēl gurdenāks, pareizi? Jā, tumsa ir tīra enerģija. Dienas laikā šīs enerģijas rezerves izsīkst, mēs piekūstam un gribam likties gulēt. Tumsā sakopojam jaunus spēkus. Un tā visu laiku… Esmu pilnīgi pārliecināts — ja varētu dzīvot tikai pa naktīm, mēs vispār nemirtu."

Likās, profesors Naktigalgals par mani ir pilnīgi aizmirsis un sarunājas pats ar sevi. Viņš bija ļoti uzbudināts. Ugunīgās acis valbījās dobuļos kā verdošas dzelzs baloni. Viņa balss dārdēja arvien skaļāk.

"Tieši pretēji! Mēs kļūtu arvien stiprāki un sasniegtu tādu attīstības pakāpi, kādu vispār nav iespējams iedomāties. Galēji koncentrēts intelekts, ko papildina nemirstība. Mūžīga dzīvība! Mūžīga nakts! Mūžīgs intelekts!"

Te atskanēja brākšķis, itin kā starp diviem zobratiem būtu ieķērusies uzgriežņu atslēga. Naktigalgals bija pārslēdzies. Viņš uzplāja ar roku pa vienu no savām ārsmadzenēm.

"Ē-ē-ē… es laikam novirzījos no tēmas… kur mēs palikām?"

"Pie tā, ka zināšanas pārnēsā baktērijas."

"Pilnīgi pareizi! Uzturēdamies manā tuvumā, tu kļūsti arvien gudrāks. Tas nav nekas sarežģīts. Taču tavas smadzenes diemžēl spēj uzņemt tikai ierobežotu daudzumu zinību. Kuram katram jau nevar būt septiņas smadzenes. Tagad tavas uztveres spējas ir izsīkušas. Tādēļ tu vairs nespēj iemācīties nekā jauna."

Es nosarku. Tātad viņš bija to pamanījis.

"Tā ir, un tur neko nevar darīt. Diemžēl tas nozīmē, ka tev pienācis laiks doties prom." Viņa balss pēkšņi sāka itin kā aizķerties. Šo toni es pazinu: tas nozīmēja, ka gaidāmas pārmaiņas. Arī verveļviļņi bija runājuši tāpat, un arī Maks, Freda^un Kverts krekšķināja līdzīgi. Drīz vajadzēs atvadīties.

"Es tev vairs neko nevaru iemācīt. Tu tagad jau zini tikpat, cik simt fiziķu, simt metafiziķu, simt šaha lielmeistaru un simt smadzeņu ķirurgu; puslīdz pieklājīgai karjerai ar to vajadzētu pietikt. Nāks jauni skolēni, mums te ir maz vietas, īsi sakot: manu zēn, tava skološanās ir beigusies! Rīt es tevi pavadīšu līdz alas izejai. Līdz īstajai izejai — tai, kas ved laukā no kalniem, — pēc tam vēl ir tāls ceļš, taču tev jau pietiek zināšanu, lai to atrastu. Ar labu nakti!"

Mūsu saruna, kas beigu beigās atkal bija izrādījusies diezgan vienpusīga, bija galā. Taustīdamies uzgāju durvju rokturi.

"Ā, zēn, un vēl — par to tavu filozofisko jautājumu…" Naktigalgals man nopakaļ uzsauca.

"Jā?"

"Tu neesi ne liels, ne mazs."

"Kāds tad es esmu?"

"Vidējs."

Tātad profesors Naktigalgals tiešām spēja lasīt domas.

Nākamajā rītā es iegāju klasē kā pirmo reizi. Viss likās gluži svešs. Manā vietā sēdēja jauns skolnieks, dodo. Vai, precīzāk sakot, albīns dodo, jo tam bija koši sarkani redzokļi un sniegbalta spalva.

Atvadīdamies paspiedu roku Fogelveidem, Grootam, Ciliem un dodo — viņa vārds bija Hartmūts. Neizjutu ne mazākās skumjas, šie klasesbiedri man bija pilnīgi vienaldzīgi. Kopā ar profesoru Naktigalgalu iedams uz izejas pusi, jutu, kā mani pārņem ērmotas jūtas — bailes un sajūsma vienlaikus.

Leksikons

Kad bijām nonākuši alas galā, Naktigalgals izdarīja ko tādu, kas mani pagalam pārsteidza, jo tas ne drusciņas neizskatījās pēc viņa: viņš mani apkampa. Tik tuvu es viņam vēl ne reizi nebiju atradies, pat vakarnakt ne. Uz īsu brīdi viņš piespieda mani sev klāt, un cauri manām smadzenēm izbrāzās milzīgs zinību vāls. Miljons un vēl miljons burtu zvārodamies sarindojās manu gara acu priekšā, pamazām pārtopot vārdos, zinātniskos faktos, veselos traktātos, līdz vispēdīgi izveidoja grāmatu, kuras nosaukums acumirkli zaigoja un bija izlasāms, taču uzreiz pēc tam izgaisa.

Tas bija Naktigalgala klasiskais pētījums par Camoniju: tajā bija apkopotas visas viņa zināšanas par šo kontinentu un tā apkaimi; profesors, tā sakot, bija to telepātiski iededzinājis manu smadzeņu cietajā diskā.

"Un vēl kas," Naktigalgals bilda, pieklusinājis balsi. "Divi norādījumi: ja uznāk izsalkums vai slāpes, vari vienkārši nolaizīt alas sienu. Pret slāpēm palīdz kondensāts, ko tu atradīsi jebkurā vietā, bet pret izsalkumu — spoguķērpji. Tas ir ļoti noderīgs augs, kas ne tikai fluorescē un nodrošina tuneļos zināmu apgaismojumu, bet arī satur visus vērtīgos Tumšo kalnu vitamīnus, minerālvielas, ogļhidrātus un balastvielas."

"Un kāds ir otrs norādījums?"

"Nekādā gadījumā nepaļaujies uz kalnu trolli!" atbildēja profesors Naktigalgals.

"Kalnu trolli? Kas ir kalnu trollis?" es prašņāju, taču profesors Naktigalgals jau bija iestūmis mani tumšā alā, bet pats, frakas ļipām plīvojot, soļoja prom.

Ceļš uz brīvību

Lai cik neomulīgs bija Tumšo kalnu pazemes labirints, es tajā devos ar vieglu sirdi. Skola bija palikusi aiz muguras! Mani atplestām rokām gaidīja īstā dzīve.

Manas acis itin drīz pierada pie vārgās pazemes gaismas, un, optimisma spārnots, es palēkdamies gāju uz priekšu. Ardievu, aprobežotie barbari un blēdīgie ambālīši, ardievu, dzīves nogurdināta vienradža ņerkstēšana, uz neredzēšanos, garlaicība un sardīnes eļļā! Šis drēgnais, tumšais tunelis bija skaists, jo tas mani veda uz brīvību.

Kad tā biju soļojis jau vismaz stundu, man uzmācās pirmās šaubas. Kas, lūdzu, man pazudis šajā drūmajā labirintā? Kur ir izeja? Un vispār, man gribas ēst!

Nemaz nebūtu tik slikti, ja man gadījumā būtu līdzi viena bundža ar sardīnēm eļļā. Kāpēc es nevarēju vienkārši palikt naktsskolā? Kāpēc tam, kas pabeidzis skolu, katrā ziņā jādodas prom? Vai kaut kur ir tāds likums? Es varēju palikt naktsskolā un kļūt par palīgskolotāju vai, galu galā, par pārvaldnieku. Strādātu kaut visnetīrākos darbus, tāpat vien, neprasot algu! Jebkas būtu bijis labāks par maldīšanos šai rūsainajā labirintā un būt atstātam pilnīgi likteņa varā!

Kā es varu zināt, kas mani tur, ārā, gaida? Nepārredzama, errīga pasaule, neērtības, briesmas un radījumi ar neģēlīgiem nolūkiem: vai zināt, to visu es, lidodams kopā ar Maku, biju redzējis pārpārēm. Sēžot uz glābējzaura muguras, man nekas nedraudēja, turpretim tagad biju atstāts pavisam viens. Nolēmu doties atpakaļ pie profesora Naktigalgala un izlūgties, lai viņš mani patur skolā. Kā es par to nebiju iedomājies vakarnakt, kad mēs ar viņu tik jauki tērzējām?

Lēmums

Uz līdzenas vietas pagriezos un skrēju atpakaļ uz nakts skolu. Jau iztēlojos, kā es patīkamā iestādes darbinieka dzīvē peldēšu kā niere taukos: kopā ar profesoru nesīšu tālāk gudrības lāpu neizsīkstošai pateicīgu audzēkņu straumei, brīvajā laikā mēs abi nodosimies tumsas pētījumiem… Varbūt Naktigalgals no visas tiesas ir nonācis uz pēdām mūžīgās dzīvības noslēpumam. Es viņam asistēšu eksperimentos, un varbūt kāds mans vārdiņš pat izrādīsies izšķirīgs un palīdzēs viņam nonākt pie lielā atklājuma. Mēs kopā saņemsim oficiālus pagodinājumus un uzslavas, man tiks daļa viņa triumfa…

Šķērsala? Vai tādu es jau biju redzējis? Nespēju atcerēties. Sazarojumi — cik tik uziet; krustojumu gan nebija manījis. Paliku stāvam un apjucis grozījos šurpu turpu. Man tieši uz deguna uzkrita Tumsas kalnu kondensāta pile.

Bija skaidrs, ka esmu apmaldījies.

Aiz katra alas līkuma cerēju ieraudzīt atpestīšanu, gaismu tuneļa galā, taču tur arvien bija tikai kārtējais sazarojums vai, vēl nelāgāk, vairāki sazarojumi uzreiz. Nospriedu būt viltīgs un iet pa tām alām, kas likās vedam ieslīpi uz leju, jo izejai galu galā vajadzēja būt kalnu pakājē, taču reizēm stundām ilgi gāju kalnup vien. Acīmredzot tie tuneļi, kas ved lejup, atrodas kādā citā labirinta nostūrī. Manuprāt, es kāpu un kāpu tikai uz augšu vien.

Lāgiem samanīju vēja pūsmu, un sākumā man likās, ka tā noteikti ir no ārpuses, ka tas ir svaigais kalnu gaiss no ilgotās izejas. Drīz vien apjautu, ka tā ir viena un tā pati vēsma: būdama tāda pati cietumniece kā es, tā izmisīgi maldās pa šo labirintu un meklē izeju, varbūt jau daudzus tūkstošus gadu.

Mēģināju iztēloties, ka vēl nemaz neesmu beidzis skolu. Šis ir profesora Naktigalgala sarīkots pārbaudījums: ja izdodas tikt laukā no labirinta, esi izturējis. Vajag tikai domāt dažnedažādos virzienos.

Hm, kāda zinātniska disciplīna man varētu būt visnoderīgākā? Matemātika? Filozofija? Bioloģija, ģeoloģija, astronomija? Camonijas dzeja? Galu galā nonācu pie slēdziena, ka iesākumam man visvairāk noderēs manas kājas. Diemžēl tieši tās no nebeidzamās sēdēšanas, kustību trūkuma un vienveidīgā uztura bija visai nožēlojamā stāvoklī.

Soļoju tālāk. Lāgiem laidos vieglā riksī, vilkos pagalam lēni, tomēr virzījos uz priekšu, tikai uz priekšu, neapstājoties, līdz pārgurumam. Kad vairs nespēju, novēlos gar zemi un dažas minūtes pagulēju, tad atkal cēlos un rikšoju tālāk: un tā stundām ilgi, dienām ilgi.

Brīžiem palaizīju alas sienu, pagaršoju rūsaino spoguķērpi un sājo kondensāta ūdeni, kas šajās alās droši vien bija jau miljoniem gadu — tieši tā arī garšoja. Kājas pašas spēra soļus. Par iešanu to jau vairs nevarēja nosaukt, es meimuroju starp alas sienām kā dzērājs: pleci uzkumpuši, ķepas nokarājas gar sāniem, zods iespiests krūtīs — nelaimīguma iemiesojums, izmisis, staigājošs kartupeļu maiss, kam ikrus rauj krampji. Kaut kad spēki mani pameta pavisam. Apsēdos, cieši apņēmies vairs necelties.

Es sarūsēju

Izpletis ķepas un pekas, pievērsis skatienu alas gries tiem, es stundām ilgi gulēju uz muguras. Biju nolēmis tā arī palikt guļam, līdz izgaisīšu bez pēdām, sarūsēšu kā vecs dzelzs lemesis un tādējādi uz visiem laikiem saplūdīšu ar Tumšajiem kalniem.

Kā šķiet, rūsainas alas sienas neveselīgi ietekmē nomocītas smadzenes, jo citos apstākļos man nekas tāds neienāktu prātā. Taču, stundām ilgi maļot prātā šādas domas, patiešam jau var just, ko nozīmē sarūsēt. Tā ir savdabīga sajūta, un patiesībā tas nemaz nav tik ļoti nepatīkami. Tu kļūsti

pavisam mierīgs, padodies dabas likumiem un pamazām sāc apaugt ar rūsu. Lēni lēnītiņām pa visu ķermeni izplatās smalka, rūsgana vilniņa, pēc tam tu sāc sačokuroties. Rūsa ietiecas arvien dziļāk, šūnu slāņi sabirst cits pēc cita, un jau itin drīz no tevis paliek tikai kaudzīte sarkanu putekļu, ko gariem pirkstiem satver ieslodzīta vēsmiņa, lai iznēsātu pa visu nebeidzamo Tumšo kalnu labirintu.

'ecs draugs

Lūk, cik tālu es jau biju ticis šajās neprātīgajās domās! Te pēkšņi man uz pleca uzradās mīksta, lipīga, taču gluži labi pazīstama masa. Tas bija Kverts Cuiopu.

"Ko tu te dari?" viņš noraizējies vaicāja.

"Es rūsēju," atbildēju.

Pagāja labs brīdis, līdz man atkal izdevās uzslieties puslīdz taisni, un, goda vārds, es brīnījos, ka nesadrūpu kā saburbējusi kūka. Vaidēdams un kunkstēdams lēni cēlos kājās, bet Kverts stāvēja blakus un pacietīgi gaidīja. Pēdīgi biju nostājies uz pekām un jutu, kā manos kaulos palēnām atgriežas dzīvība. Kverts ar savu klātbūtni pamodināja manī milzīgu optimismu. Mēs taču kopā bijām atrisinājuši vissarežģītākās astronomijas problēmas, tad jau arī izeja vairs nebūs jāmeklē ilgi.

Dimensiju

caurums

"Es atradu dimensiju caurumu," Kverts ierunājās.

"Dimensiju caurumu! Bet tas taču ir vareni!" es atsaucos. Tiesa, varbūt mana atbilde izklausījās maķenīt nepārliecinoša — tātad drīz mums abiem būs jāšķiras…

"Tas bija pavisam vienkārši. Varētu teikt, uzskrēju virsū. Daudz netrūka, un būtu ievēlies taisni iekšā, tāpat kā toreiz, kronēšanas dienā. Nāc, es tev parādīšu."

Dimensiju caurums atradās tieši aiz stūra, kādā paralēlā alā.

Es biju iedomājies, ka pāreja uz citu dimensiju izskatīsies mazliet krāšņāka. Teikšu pavisam godīgi: es tur vispār neko neredzēju.

"Dimensiju caurumu nemaz nevar saskatīt," paskaidroja Kverts. "To var tikai saost."

Paošņāju gaisu. Jā, bija manāma viegla, man gluži sveša dvesma.

"Nav ne mazāko šaubu, tas ir dimensiju caurums. Ož pēc genfa!" teica Kverts.

Man nebija ne jausmas, kas ir šis genfs, un īstenībā es arī negribēju zināt. Kverts šo dimensiju caurumu bija uzgājis jau pirms vairākām dienām un kopš tā laika nespēja izlemt, lēkt tajā iekšā vai ne. Varbūtība, ka viņš tādējādi nokļūs savā dimensijā, bija viens pret daudziem miljardiem.

"Ja nu es nonāku dimensijā, kas ir pilna ar briesmoņiem, kuru galvenā barība ir galerta prinči no 2364. dimensijas? Tas ir neiedomājams risks."

"Bet varbūt tev paveiksies!"

"Man nekad neveicas. Es esmu no tiem prinčiem, kas savā kronēšanas dienā ieveļas dimensiju caurumā."

Pirmo reizi redzēju Kvertu mokāmies tik milzīgās šaubās. Man vienkārši vajadzēja viņu uzmundrināt, lai viņš saņemas un lec tai dimensiju caurumā, lai kā man negribējās, ka viņš to dara. Tas bija mans drauga pienākums. Ja viņš tagad nesadūšosies, tad vairs nekad to nespēs un visu mūžu briesmīgi nelaimīgs klimtīs pa mūsu dimensiju. Centos atrast īstos vārdus, tādus vārdus, kas reizē būtu gan neapstrīdami, gan līdzjūtīgi, uzmundrinoši, iedrošinoši un nesatricināmi pārliecinoši.

"Nu, lec!" es teicu.

"Es nespēju!" Kverts vaimanāja. "Un ja nu es nonākšu verdoša piķa jūrā vai zaura rīklē? Tu pat iedomāties nevari! Visumā ir neaptverami daudz vietu, kas kaitīgas

galertprinču veselībai. Ir miljardiem visādu apstākļu, kurus iedomājoties vien kļūst skaidrs, ka šobrīd man klājas vienkārši pasakaini."

"Tur jau ir tā nelaime! Tu pārāk daudz domā. Kas zina, varbūt tu nolaidīsies daiļas 2364. dimensijas galertprinceses apskāvienos!"

"Galertprincesēm nemaz nav roku."

"Klau, bet tu skaidri zini, ka šis ir īsts dimensiju caurums?"

Kverts skaļi ievilka nāsīs gaisu.

"jā, šis ir dimensiju caurums! To taču var saost!"

"Paosti vēlreiz! Ja nu tu maldies!"

Kverts noliecās pār vietu, kur, pēc viņa domām, atradās dimensiju caurums.

Viņš paostīja gaisu.

"Genfs," mans draugs teica. "Šaubu nav — tas ir genfs."

Tai brīdī es viņu pagrūdu.

"Ak!" tik vien viņš paspēja pateikt, nozuzdams Nekurienē.

Ir tādas lietas, ko jaunības neapdomībā dara aplam viegli, piemēram, grūž citus dimensiju caurumos. To nevar salīdzināt ar tādām aušībām kā grūstīšanās peldbaseina malā — nē, iekrišanai kosmiskā atverē ir pavisam citas sekas. Nobriedusi personība ilgi un pamatīgi apsvērtu, vai tiešām tā vajadzētu darīt, un galu galā nepaceltu roku. Man toreiz šaubas uzmācās tikai labu brīdi pēc tam, kad Kverts bija izgaisis uz pazemes alas rūsainās grīdas. Un ja nu viņa bažām bija pamats? Ja nu viņš tagad atrodas starp aizvēsturiska zaura ilkņiem vai dzīvs izvārās piķa jūrā? Ja nu es tikko pats savām rokām nonāvēju savu labāko draugu?

Bija tikai viens veids, kā to noskaidrot: man jālec viņam pakaļ. Ja Kverts bija nonācis zaura rīklē, arī es neko labāku nebiju pelnījis. Sagatavojos lēcienam.

No otras puses, ja Kverts tomēr bija atgriezies 2364. dimensijā, tad no manas lēkšanas nebūs pilnīgi nekādas jēgas. Turklāt visnotaļ ticams, ka es nonākšu kādā pilnīgi nepazīstamā Visuma nostūrī. Ak, un, pat ja es tiešām nolaidīšos 2364. dimensijā, ko es tur darīšu? Nevarēja būt ne runas, ka es varētu pārtikt no mūzikas, ko spēlē ar piena instrumentiem. Paspēru soli atpakaļ.

Vai īsti draugi tā rīkojas? Galu galā, ko es varēju zaudēt? Pēc visa spriežot, dimensiju caurums bija vienīgā izeja no šī nolādētā labirinta. Gluži kā gatavodamies lēkt ūdenī, es aizspiedu degunu un dzīros mesties dimensiju caurumā.

"Lēkt no baseina malas stingri aizliegts!" man aiz muguras kāds pikti uzbrēca.

Es apcirtos. Alas līkumā bija parādījies visai ērmotīgs radījums. Tas bija sīks un salīcis, uz. pusi mazāks par mani, viscaur kārpains un kumšķains. Man likās, ka tas visvairāk līdzinās vecam runkulim, kam piemetusies briesmīga ādas slimība.

"Kas… tu tāds esi?" es stomīdamies vaicāju.

Kalnu trollis

"Es esmu kalnu trollis!" radījums atķērca. "Nē, paga — nav taisnība! Es esmu baseina uzraugs! Aiz tīrās nebēdnības maskējies par kalnu trolli! Varbūt ārēji es patiešām izskatos pēc kalnu troļļa, taču īstenībā esmu baseina uzraugs! Kē-hē-hē!"

Šis gnoms pat smējās dīvaini.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona" apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Kalnu trollis: attāli radniecīgs parastajam ambālītim, kalnu trollis varētu pamatoti dēvēties par statistiski vismazākajā vērtē

turēto Camonijas būtni, šai ziņā pārspējot pat bollogu. Citas ļaunās radības izceļas vismaz ar drosmi vai iekaro cieņu ar fizisku pārākumu, turpretim kalnu trollis nevar lepoties pat ar vienu vienīgu uzslavas cienīgu īpašību, taču pats par to nemaz nekaunas un vēl tīksminās par savu neģēlību. "Kalnu trollis" vairākos Camonijas administratīvajos apvidos ir lamuvārds, par kura lietošanu jāmaksā naudas sods, atsevišķos novados tas var izraisīt krogus kautiņus, dzimtu naidus un pat nelielus pilsoņu karus.

Kalnu trollis ir viszemākās kārtas pushumanoīds, tumšu kaktu parazīts, proti, labprāt uzturas krēslaini drēgnā vidē, baidās no gaismas un ievācas jau gatavos mitekļos, kurus sev iekārtojušas citas dzīvas būtnes [-» dzelzskāpurs], pats par sevi saprotams, nepalūdzis atļauju un nemaksādams īri.

"Taču sacīsim pavisam godīgi — patiesībā es nemaz neesmu baseina uzraugs!" radījums trakoti mudīgi runāja tālāk. "Es esmu šahtu inspektors. Apstaigāju šahtas."

Viņš pāris reižu paklauvēja pa alas sienu un klausījās, kā skan.

"Jā… ļoti labi… priekšzīmīgs darbs," radījums atzinīgi nopurpināja, taču nemitējās klaudzināt pa sienu.

"Ak, labi jau, labi!" viņš pēkšņi iebrēcās un teatrāli izpleta rokas. "Es nemaz neesmu šahtu inspektors! Es esmu Camonijas ķēniņš! Te atrodos slepenā misijā! Inkognito! Tādēļ arī esmu tā pārģērbies! Iespējams, ārēji es izskatos pēc visparastākā kalnu troļļa, bet iekšēji esmu varens valdnieks! Tagad tev ir skaidrs, kāpēc man galvā nav lepna kroņa un kāpēc mans izskats ir diezgan nožēlojams? Tas ir manevrs maldināšanai!"

Es lēnītiņām virzījos prom gar ejas sienu un biju gatavs kurā katrā acumirklī mesties bēgt. Skaidrs kā diena — šis te bija ārprātīgs.

"Labi, labi — padodos. Es neesmu Camonijas ķēniņš!" radījums labprātīgi atteicās no savām pretenzijām. "Es esmu

peska! Mēs, peskas, ārēji izskatāmies pēc kalnu troļļiem, taču mūsu iekšējā pasaule ir daudz cēlāka! Jā, jā, tieši tas es esmu: par kalnu trolli iztaisījies peska! Vai tas izklausās pārliecinoši?"

"Kā nu ne, ļoti pārliecinoši," es drebelīgā balsī atbildēju, lēni kāpdamies atpakaļ. Vēl daži soļi, tad būs ejas līkums un es varēšu aizmukt.

"Ak, nu, lai tad lūst vai plīst — es esmu kalnu trollis1 ." radījums piepeši iebaurojās. "Tumšo kalnu bieds! Pretīgs pluskainis ar nekrietniem nolūkiem! Visu nīsts un neieredzēts! Izstumts no sabiedrības!" Kalnu trollis elsodams sašļuka un uz visām četrām rāpoja man apkārt. Tas viss kļuva arvien nepatīkamāk.

"Tu mierīgi vari mani paspārdīt!" viņš pinkšķēja un skatījās manī ar asaru pilnām acīm. "Visi mani spārda."

Es piesardzīgi piegāju kalnu trollim klāt un uzmundrinoši paplikšķināju tam pa muguru.

"Rimsties, rimsties… būs jau labi," mēģināju viņu mierināt, tūdaļ nožēlodams, ka biju viņam pieskāries, jo mana delna uzreiz aplipa ar viņa taukainajiem sviedriem un nelabi smirdēja.

"Ko tu no tā vispār saproti!?" viņš man uzbļāva tik rupji, ka es parāvos nost, it kā manā priekšā būtu suns, kuram, šķiet, piepeši uznācis trakums. Taču šoreiz manā priekšā bija traks trollis!

"Vai tu gribi teikt, ka es pats esmu izvēlējies tādu dzīvi?" Kalnu trollis pieslējās kājās un nikni blenza man virsū. "Šo riebīgo spalvu, kārpas, nīkuļošanu tumšās kalnu ejās bez svaiga gaisa, bez gaismas — bez neviena cerības stariņa? Tu gribi teikt, ka šī ir tā karjera, kādu es biju sev iztēlojies?"

Nu, kā lai te atrod pienācīgi uzmundrinošus un nekaitīgus vārdus? Aizlicis roku aiz muguras, es mēģināju to noberzt tīru gar ejas sienu.

"Es daudz labāk būtu gribējis būt taurenis!" Viņa balsī pēkšņi jautās tāds kā vieglums, tāds kā trauslums. "Es būtu pats dailes iemiesojums, visu acuraugs, bezrūpīgi lidinātos saules staros." Viņš plivināja rokas, atdarinādams — ne pārāk ticami — taureņa lidojumu. Mazpamazām mani sāka pārņemt līdzjūtība.

"Dzīvotu tikai tam, lai pacilātu sirdis, izplatītu prieku un līksmību — dzīvot tāpēc, lai būtu labs…" Kalnu trollis izdancoja pāris lempīgu piruešu, tad spēji palika stāvam un drūmi blenza zemē. "Vai tā ir tik nosodāma vēlēšanās?"

Viņš taču bija pavisam lāga zellis. Bija skaidri redzams, ka viņš vēlas kļūt labāks.

"Bet es esmu tikai kalnu trollis!" viņš atkal ierunājās, taču viņa balss šoreiz skanēja gluži kā no akas dibena. "Nicināmākais radījums pasaules vēsturē! Visupēdējais draņķeklis!"

Viņš sāka dauzīt galvu pret sienu. Tā dobji, nejauki būkšķēja.

"Kaut es labāk būtu melnais prusaks!" kalnu trollis ņerkstēja. "Vai ērce! Pat baktērijas bauda lielāku cieņu un godu!"

Es lūkoju uzsliet viņu taisni.

"Ārējais izskats taču nav galvenais! Patiess skaistums nāk no iekšķuma!"

Vēl šobaltdien sarkstu, atcerēdamies, cik neciešami banāli bija mani veltīgie mierinājuma vārdi.

"Tur jau ir tā lieta!" trollis ņuņņāja. "Arī iekšēji es esmu pilnīgi pagrimis! Es meloju un krāpjos! Esmu ļauns pret visiem un ar to lepojos! To gan es pieprotu! Šai ziņā esmu pirmklasīgs meistars! Ja tev vajag briesmoni bez sirdsapziņas — esmu tavā rīcībā! Bet kaut vienu vienīgu labu darbiņu — uz to es neesmu spējīgs!"

Te man prātā ienāca doma, ko varētu pienācīgi nosaukt par ģeniālu. Abi verveļviļņi — tie man sākumā bija

tuvojušies ar nejaukiem nodomiem, turpretim pēc tam atraduši savai dzīvei gluži jaunu jēgu: sākuši man mācīt valodu.

"Man ir doma! Mēs nositīsim divas mušas ar vienu sitienu! Tu man vienkārši parādīsi ceļu uz brīvību! Tā es beidzot tikšu laukā no šī labirinta, bet tu būsi izdarījis labu darbu. Šādi mēs atrisināsim visas mūsu abu problēmas. Tu taču zini, kā var no šejienes izkļūt?"

Kalnu trollis skatījās uz mani ar lielu neuzticēšanos.

"Skaidra lieta. Cik reižu esmu tur bijis. Tur nepavisam nav jauki. Pārāk daudz svaiga gaisa. Pārāk gaišs. Bet, jā, skaidra lieta, es varu tevi uz turieni aizvest. Domā, tas līdzēs?"

"Simtprocentīgi līdzēs! Es pazīstu dažus, kuriem viens labs darbs pilnīgi mainīja visu dzīvi."

Nu, ja ne citādi, tad viņa labais darbs mainīs manu dzīvi uz labo pusi, vismaz par to es biju pārliecināts.

"Neticu," attrauca trollis. "Bet pamēģināt jau varam."

Labs darbs

Kalnu trollis braši soļoja uz priekšu. Pārmaiņas bija acīmredzamas. Sākumā viņš lamzāja pagalam nīgri, turpretim tagad izslējās arvien taisnāks. Viņa gaita kļuva vieglāka un atsperīgāka, likās, viņš gluži vai dejo.

"Kē-hē-hē! Tas taču ir fantastiski!" viņš sauca. "Jo tuvāk ir izeja, jo labāk es jūtos! Man klājas lieliski… es jūtos… kā… kā lai to pasaka?"

"Labi?"

"Labi! Jā, tas ir īstais vārds! Hē — es jūtos labi!"

"Tā ir alga par labu darbu!" es viņam paskaidroju. "Kad sirdsapziņa ir tīra, arī gars ir pacilāts."

"Man šķiet, es tagad dzīvošu pavisam citādi," trollis jūsmīgi sauca. "Es taču varu darīt tik daudz labu darbu! Varbūt man iet tev līdzi? Pamest šos Tumšos kalnus! Doties uz kādu nabadzīgu zemi un palīdzēt nelaimīgajiem! Katru dienu pa labam darbam! Kē-hē-hē!"

"Tā ir brīnišķīga doma!" es viņu uzmundrināju. "Zinot, kā tas ir, tu jau vairs nevari dzīvot citādi. Tu nespēj iztikt bez labiem darbiem, tie ir kā atkarība!" Nemēģināšu noliegt, ka es zināmā mērā jutos lepns uz sevi. Palīdzēt citiem ir briesmīgi patīkami, un ja vēl tu patiešām esi izdarījis ko iespaidīgu…

"Kā tad! Es jau tagad nespēju sagaidīt, kad varēšu izdarīt nākamo labo darbu! Nemūžam nebūtu domājis, ka esmu uz ko tādu spējīgs!"

"Kamēr nepamēģināsi, neuzzināsi."

"Un tu tiešām ņemtu mani līdzi? Ļautu piedalīties savās dēkās?" kalnu trollis taujāja.

"Par ko tu īsti runā?"

"Nu, es domāju… mēs varētu kopā… nu, tur, ārā…" Viņam aptrūkās vārdu.

"Tu tiešām esi gatavs aiziet no Tumšajiem kalniem?"

"Viens pats es neriskētu. Bet kopā ar tādu biedru kā tu — tā jau būtu pavism cita lieta."

Es uzmetu trollim iesāņu skatienu. Jau atkal sāku nožēlot savu neapdomīgo palīdzību. Ar tādu radījumu uz kakla noteikti nebūs vienkārši kaut ko dižu pasākt īstajā dzīvē. Bet ko tu padarīsi: kas sākts, tas jāpabeidz.

"Bez vārda runas. Es ņemu tevi līdzi."

Kalnu trollis laidās nelielā, trakoti aizkustinošā prieka dejā un sniedza man roku. Es to paspiedu. Viņa ķetna bija vēl miklāka un lipīgāka nekā mugura.

Mēs raiti soļojām jau vairākas stundas, taču izeja kā nebija, tā nebija nomanāma.

"Vai vēl tālu?" es ievaicājos.

"Tā laikam varētu sacīt," trollis ķiķināja un lēkšus ielēca kādā sānejā. "Kē-hē!"

"Ko tu dari?" es saucu viņam pakaļ.

"Atstāju tevi ķezā!" no tumsas skanēja atbilde.

"Ko? Kāpēc tu tā dari?"

Troļļa pēdējie vārdi mani sasniedza no liela tāluma. "Grūti pateikt. Es tomēr esmu kalnu trollis. Citādi nevaru."

Viņa balss jau skanēja tik klusi, ka es vien ar pūlēm spēju ko saklausīt.

"Es tevi ievilināju vēl dziļāk labirintā. Tobrīd, kad mēs satikāmies, tu jau biji gandrīz pie pašas izejas. Kē-hē! Kē-hēhē-hē-hē-hē!"

Pēdējais, ko es dzirdēju, bija šie blējieniem līdzīgie smiekli. Pēc tam atkal paliku gluži viens. Apsēdos un sāku smieties. Tie nebija pārlieku patīkami smiekli, no to atbalss man pašam pār skaustu skrēja šermuļi, ja nu ir kāds padoms, ko es kā ceļamaizi varētu dot līdzi mana dzīvesstāsta lasītājiem, tad tas ir šāds: nekādā gadījumā nepaļaujieties uz kalnu trolli!

Man bija beigas, tik daudz bija pilnīgi skaidrs. Mani spēki bija izsīkuši, jebkādas cerības un ticība (jo īpaši kalnu troļļiem) sabradātas. Biju pārguris un jutos vecs, kā nodzīvojis vismaz simt dzīvju. Kādā eju krustpunktā, kas man likās ļoti pazīstams, apsēdos zemē un tūdaļ arī aizmigu.

Vēsma ar nelāgām ziņām

Pamodos no tā, ka man ausī lēnītēm pūta viegls vējiņš. Piecēlos sēdus.

"Sveiks!" mani uzrunāja sīka balstiņa.

Es nevienu neredzēju.

"Kur tu esi?" apjucis vaicāju.

"Te, tev deguna galā!" balstiņa šalkoja.

"Es tevi neredzu."

"Mani neredz neviens. Es esmu vēja pūsma."

Šī bija tā pati vēsmiņa, ko jau daudzas reizes biju manījis vēdījam man apkārt. Nekad mūžā nebiju sarunājies ar vēju, taču galu galā varēju pamēģināt.

"Vai tu zini ceļu, kā var tikt laukā no Tumšajiem kalniem?"

"Tad taču es nešaudītos apkārt pa šīm smacīgajām alām," vēsmiņa atbildēja. "Tad es kopā ar brāļiem un māsām trauktos pārrkalniem un jūrām! Kopā ar viņiem stumdītu pa debesīm mākoņus un sakultu varenas vētras! Darītu kaut ko noderīgu, pūstu kuģi pa okeānu vai grieztu vējdzirnavu spārnus — vienalga, ko, taču ne jau šķērdētu savu dzīvi šajā ārprāta labirintā."

"Kā tu te vispār nokļuvi?"

"Ak, puis, — tā bija melnākā diena manā mūžā! Joprojām to nolādu ar briesmīgākajiem lāstiem! Bija brīnišķīga, skaidra rudens diena, es slīdēju pāri Tumšajiem kalniem… pilnīgi brīva…" Vēsmiņa smagi nopūtās. "Tad man ceļā gadījās tā kalna smaile, visa vienos caurumos. Es pieslīdēju tai klāt, ieskatījos un sev jautāju: interesanti, kā izskatās kalns no iekšpuses… Ieskatījos dziļāk — un tas arī viss. Kopš tā brīža es meklēju izeju. Un kā tu te iekūlies?"

"Mani te iesūtīja skolotājs."

"Naktigalgals?" vaicāja vēsmiņa.

"Jā! Kā tu zini?"

"Man te ir gadījies sastapt jau daudzus, kas lādēja viņa vārdu! To kauli guļ visās Tumšo kalnu labirinta ejās!"

Mani sagrāba auksti šermuļi.

"Varbūt mums vajadzētu samesties uz vienu roku," es ierosināju. "Kopā mēs izeju atradīsim ātrāk."

"Ļoti šaubos," vēsmiņa atcirta un nicīgi nosvilpās. "Tu esi briesmīgi gauss. Kamēr tu te lumpačo, es jau simtreiz esmu pārmeklējusi visu šo gabalu. Un es šajās ejās smoku jau vairāk nekā četrtūkstoš gadu. Tad nu pats saproti, uz ko tu vari cerēt. Kē-hē-hē!" vēsmiņa ņirdzīgi noirdzās, un šie smiekli man nezin kāpēc šķita pazīstami.

Visu laiku smiedama blējošus smieklus, tā manā priekšā sabiezēja un pārtapa kalnu trollī.

"Tagad tu domāsi, ka esmu kalnu trollis," tā runāja tālāk. "Bet es neesmu vis nekāds kalnu trollis. Esmu tikai vēja pūsmiņa, kas pagaidām pieņēmusi kalnu troļļa izskatu. Nu, vai izklausās pārliecinoši, ko?"

Es sasprindzināju visus muskuļus un dzīros lēkt riebīgajam gnomam virsū, sagrābt viņu aiz rīkles un nelaist vaļā tik ilgi, līdz tas beidzot parādīs, kur ir izeja, — taču piepeši sāka drebēt zeme man zem kājām.

"O, kalnutrīce!" irgājās kalnu trollis. "Tagad tev būtu visprātīgāk izkūpēt gaisā, skaties, kā es to daru! Citādi nevaru garantēt tavu drošību! Kē-hē-hē!"

Viņš zvaigādams izkūpēja gaisā.

Un es pamodos.

©

Vismaz vienu lietu es nebiju nosapņojis: zeme patiešām draudīgi drebēja. Turklāt tagad izdzirdēju arī troksni — skaļu, briesmīgu un ļoti, ļoti draudīgu. Šķita, tur kaut kas urbjas cauri dzelzs kalna sienai, urbjas neapturami un mērķtiecīgi, tieši man virsū. Kalni dārdēja un žņerkstēja, it kā triekdamies cits citā, un brīžiem atskanēja kaut kas līdzīgs atraugām — tik skaļām un dobjām, it kā atraugājies būtu akas dibenā nometies pūķis. Pēc tam atkal sākās briesmīga šņākoņa un sprakšķoņa, kļuva nepanesami karsti, ejas siena

iekvēlojās kā nokaitēta plīts virsma — vispirms sarkana, tad dzeltena un vispēdīgi balta. Tad siena tai vietā vienkārši izkusa un notecēja kā balta verdošas dzelzs jūra. Man vajadzēja palēkt sānis, lai metāla straume neapplaucētu man kājas. Dārdoņa un žņerkstoņa apklusa. Pa caurumu sienā vēlās melnu, treknu dzelzs dūmu mutuļi. Man pat vairs nebija bail: bailes pārmāca ziņkāre, kas īsti bija izraisījis šo iespaidīgo izrādi. Kad dūmi mazpamazām izklīda pa eju un kļuva caurspīdīgāki, es sienas otrā pusē neskaidri saskatīju kādu radījumu. Tas bija trīsreiz lielāks par mani un viscaur no mirdzoša dārgmetāla.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tumšo kalnu kāpurs: Tumšo kalnu kāpurs jeb dzelzskāpurs [Capurus inferioris], lai gan pēc izskata tam grūti noticēt, pieder pie parasto slieku dzimtas, tiesa, tas atrodas ļoti augstā attīstības pakāpē.

No vienas puses, Tumšo kalnu kāpuram bioloģiski ir daudz kopēja ar primitīvo matgalvi [Trichocephalus trichiurius], jo īpaši visā tajā, kas saistās ar gremošanas orgāniem, no otras — ar uzbūves ziņā daudz sarežģītāko rortārpu [Hermella compexiensis]. Pieauguši tumšo kalnu kāpuru īpatņi sasniedz aptuveni stepes šķeltnagu vienradža augumu, un tādējādi Tumšo kalnu kāpurs uzskatāms par trešo lielāko Camonijas tārpu: augumā lielākas ir tikai -» Lejcamonijas kaļķdēles un -> Midgardas tārpi. Tie graužas cauri Tumšo kalnu metāla slāņiem (jo sastopami vienīgi Tumšajos kalnos) un barojas, izkāsdami no apēstā metāla visas barības vielas. Šim nolūkam daba Tumšo kalnu tārpiem devusi apbrīnojamus gremošanas rīkus, par kuriem tos varētu apskaust kurš katrs plēsīgais zaurs. Pieaudzis Tumšo kalnu kāpurs turklāt spēj arī spļaut uguni gluži kā Brazīlijas lietusmežu salūtpūķis, taču ar salūtpūķiem šos tārpus nesaista radniecība, jo pēdējie pieder pie rēpuļādaiņu ģints, turpretim Tumšo kalnu kāpuru virsma ir gluda kā nopulēta. Tumšo kalnu kāpuru ķermenis viscaur ir no mirdzoša nerūsējoša cēlmetāla. To apakšžokļi formas ziņā atgādina mehānisku lāpstu un ir aprīkoti ar zāģzobiem, kurus klāj dimanta putekļu kārta. Roku vietā šiem kāpuriem ir maigles, kāju vietā — tērauda pakavi, bet ķermeņa apakšdaļa beidzas ar milzīgu metālvīli. Dzelzstārpu mehāniskā forma ir vedinājusi izteikt minējumus, ka radījums varētu būt mākslīgas cilmes un, iespējams, nāk no citas planētas vai dimensijas. Tomēr ticamāk ir, ka daba, radīdama būtni no dzelzs, ir atradusi veidu, kā turēties pretim dzīvībai naidīgajai videi Tumšajos kalnos. Pēc visa spriežot, auguma un spēka attiecības ziņā Tumšo kalnu kāpurs ir stiprākais radījums mūsu kontinentā; ārējā izskata ziņā viens no iespaidīgākajiem Camonijā, un bīstamības ziņā to var salīdzināt tikai ar visēdāju zobenzobzauru, kuram atņemti mazuļi.

Te nu profesors Naktigalgals pārspīlē! Jā, es piekrītu, radījums, kas stāvēja manā priekšā, iebridis verdošas dzelzs peļķē un pats to nemaz nemanīja, izskatījās ārkārtīgi bīstams. Es tagad itin mierīgi varētu šīs asinskārīgās leģendas stiprināšanai stāstīt, kā es uz dzīvību un nāvi cīnījos ar šo monstru, taču manā dzīvē elpu aizraujošu piedzīvojumu

jau tāpat ir pārpārēm un es neizjūtu ne mazāko vēlēšanos pielikt roku Camonijas sabiedrības maldināšanā ar sadomātiem stāstiņiem par briesmīgo Tumšo kalnu kāpuru. Tādas "literatūras" jau sadriķēts diezgan, visādas grāmateles ar tādiem nosaukumiem kā "Mana cīņa ar Tumšo kalnu kāpuru, jeb Sātans no cēlmetāla", kurās dažnedažādi šķietami Tumšo kalnu kāpuru pazinēji stāsta par savām izdomātajām uzvarām. Patiesībā neviens no šiem rakstnieķeļiem Tumšajos kalnos nav ne kāju spēris un viss, ko viņi zina par šo miermīlīgo radījumu, ir iegūts, otro un trešo reizi pārgremojot citu sniegtās ziņas, lielāko tiesu kaut kādas stāstītas un pārstāstītas pasaciņas vai citas tikpat šaubīgas grāmateles.

Tumšo kalnu kāpurs [turp.]: dzelzskāpura izcelsme tīta aizvēstures tumsā, un ziņas par to rodamas vien teiksmās un leģendās, kurās zinātniski nav iespējams atdalīt graudus no pelavām. Sena Camonijas teika stāsta, ka pirmie dzelzskāpuri ir izrāpojuši no milzu ciklopa izkārnījumiem, savukārt cita leģenda apgalvo, ka tie dzimuši no pērkondieva asarām [-> Tumšo kalnu negaiss]. Taču ir skaidrs, ka pirmie dzelzskāpuri acīmredzot dzimuši pirms vairākiem simtiem gadtūkstošu, citādi tie nebūtu varējuši pagūt tik briesmīgi sacaurumot Tumšos kalnus. Stingra zinātniska pamatojuma tam vēl nav, taču var uzskatīt, ka dzelzskāpuri ir ne tikai radniecīgi pārējām tārpu dzimtas sugām, bet arī termītiem: uz tādām domām vedina Tumšo kalnu caurumainība, kas atgādina termītu būves.

Dzelzskāpurs ir vienpatis. Retumis diviem kāpuriem gadās sastapties, taču neviens par otru neliekas zinis. Ņemot vērā, ka dzelzskāpuri neveido nekādas attiecības ar sev līdzīgajiem, kļūst saprotams, ka viens no lielākajiem neatbildētajiem jautājumiem Tumšo kalnu kāpuru pētniecībā attiecas uz to vairošanos. Atbildi sniedz vēl kāda Camonijas teiksma, kurā stāstīts par "Lielo kāpurieni"— kāpuru karalieni, kas dzīvo dziļi Tumšajos kalnos un dēj tērauda olas, no kurām šķiļas dzelzskāpuri. Tomēr zinātnisku apstiprinājumu šis minējums pagaidām nav guvis.

Kāpurs nepievērsa man ne mazāko uzmanību. Ja viņš vispār mani pamanīja, tad aptuveni tā, kā varētu pamanīt mušu uz sienas. Tas vienkārši turpināja darīt savu darāmo: piečāpoja pie ejas pretējās sienas, atplēta savu nerūsējošā tērauda muti un izšāva brangu liesmu mēli.

Tad kāpurs ar nagiem izrāva no sienas lielu puskusušas dzelzs gabalu, iemeta rīklē un bez mazākā troksnīša norija. Vienā acumirklī tas bija izurbis kalnā jaunu eju un ierāpās caurumā. Es esmu viens no nedaudzajiem, kam palaimējies redzēt, kā šī radība lauž ceļu Tumšajos kalnos.

Tad izkūst dzelzs, tad mūris salūst,

Un jaunā ailē gaisma rist,

Var sejā vēja pūtu sajust

Un priekšā ceļu ieraudzīt.

Kas tad tas?

"Tumšo kalnu kāpurs" [poēma]: septiņdesmit astoņus pantus garš dzejnieka Hildegunsta fon Mītenmeca dzejojums, tiek uzskatīts par Camonijas retbūtņu apdzejas virsotni.

Retbūtņu apdzeja? Vai tā nebija visizsmalcinātākā Camonijas dzejas mākslas disciplīna, kurai spēkus veltījuši tik daudzi viduvēji poēti? Kāds tam vispār sakars ar dzelzskāpuru?

Retbūtņu apdzeja: Camonijas dzejas mākslas cildenākais žanrs. Dzejnieks identificējas ar dzīvām būtnēm, kurām gandrīz nav līdzinieku, piemēram, cenšas izteikt -» glābējzaura vai Tumšo kalnu kāpura izjūtas, tādējādi aizgūstot tādu skatījumu uz dzīvi, kāds raksturīgs vien retām, izredzētām būtnēm. Par retbūtņu apdzejas virsotni tiek uzskatīta Hildegunsta fon Mītenmeca poēma -» "Tumšo kalnu kāpurs".

A, tagad viss skaidrs. Es zināju no galvas gandrīz visus Hildegunsta fon Mitenmeca sonetus, tomēr "Tumšo kalnu kāpuru" nebiju pievārējis, tas bija pārlieku garš.

"Tumšo kalnu kāpurs" [poēma] [turp.]: fon Mītenmecs identificējas ar Tumšo kalnu kāpuru un ārkārtīgi precīzi apraksta tā grūtību pilno ceļu cauri dzelzs iežiem. Pēdējā pantā fon Mītenmecs ļauj kāpuram atrast ceļu uz brīvību, tādējādi piešķirdams jēgu vientuļā radījuma šķietami absurdajai dziņai. Dzejnieks šajos pantos slavina čaklā darbā pavadītu dzīvi un netieši norāda, ka darbam vienmēr ir augstāka jēga.

Kā gan citīfdi! Ja kādam vispār ir pa spēkam atrast izeju no Tumšo kalnu labirinta, tad tas ir dzelzskāpurs. Man vajag tikai neizlaist no acīm viņa dzelžaini mirdzošās pēdas un gaidīt; agri vai vēlu izkusīs kāda siena, aiz kuras sāksies brīvība. Es piesardzīgi izlīdu pa caurumu, kas jau pamazām atdzisa, un iegāju nākamajā ejā. Kāpurs jau atradās vienu soli tālāk un ar savu metinātāja elpu patlaban dedzināja caurumu aiznākamajā sienā. Beidzot man bija taustāmas izredzes izkļūt no šī labirinta. Lai dzīvo pamatīga izglītība, nekas nevar būt vēl vērtīgāks!

Kapura ceļš

Sekot kāpuram nemaz nebija tik grūti. Arī tad, ja es pienācu pavisam tuvu, tas nelikās mani redzam, un vienreiz, kad uz brīdi biju izlaidis to no acīm, pēc kūpošajiem caurumiem tuneļa sienās un lūstošas dzelzs brākšķoņas itin viegli uzminēju, kurp viņš virzās.

Par izpriecām gādāja leksikons, kas nezin kāpēc nemitīgi cēla priekšā poēmu "Tumšo kalnu kāpurs". Es vēl šobaltdien atceros to no galvas:

Lai dzelzu sienas kūst man tekās,

Man priekšā ceļš vēl ciets un spīvs.

Nost ar tumsas spogubekām.

Racējs nākotnē kļūs brīvs!

Kam gars ir možs, tam gribā rosme Sev kalnos ceļu droši lauzt.

No klusuma dzimst elles troksnis,

Bez tā šos kalnus nevar grauzt.

Bēg kalnu troļļi baiļos baros,

Kur klintīm cauri graužos es,

Ir kalnu graušana mans arods Un manas dzīves virsotnes.

Jā, nudien, šis Hildegunsts fon Mītenmecs patiešām prata iejusties dzelzskāpura ādā. Jo īpaši man patika pants par kalnu troļļiem.

Vienīgā nelaime bija tāda, ka šis kāpurs acīmredzot vispār nepazina nogurumu. Tas ne reizi neapstājās atpūsties un, šķiet, nekad negulēja — vai vismaz negulēja tikmēr, kamēr es tam sekoju.

Tumšo kalnu kāpurs [turp.]: Tumšo kalnu kāpurs pieder pie vienguļu ģints, t. i., tas guļ tikai reizi mūžā, toties 14 gadu pēc kārtas. Tas notiek drīz pēc tam, kad kāpurs ir nosvinējis savu divsimto gadskārtu. Guļas laikā tas izmanto uzkrātās dzelzs rezerves un ieelpo tikai reizi mēnesī.

Kad es trīs dienas biju turējies cieši dzelzskāpuram uz pēdām, mani spēki bija galā. Šī radījuma ātrums un milzīgais čaklums bija kaut kas prātam neaptverams. Es arvien biežāk biju spiests apsēsties, lai atvilktu elpu, un dažkārt turpat ieslīgu īsā snaudā. Reiz, kad uztrūkos no

miega, dzelzskāpurs bija pazudis. Pēdējais caurums bija sen atdzisis. Lai kā es piepūlēju dzirdi, nespēju saklausīt ne žvadzoņu, ne dārdoņu. Un manā priekšā bija eju sazarojums. Ja es tagad nogriezīšos nepareizi, visi mani pūliņi izrādīsies veltīgi.

Pa labi — viens, pa kreisi — divi.

Tāds ir mans cēlais vienreizviens.

Es šādā taktī skaitu dzīvi;

Uz priekšu rit mans pavediens.

Pēdējais kāpura caurums veda pa kreisi, tādēļ tagad es, paklausīdams poēmai, divas reizes nogriezos pa labi. Man nebija ne mazākās pārliecības, ka, klausīdams Hildegunstam fon Mītenmecam, es rīkojos pareizi, — kas zina, varbūt viņš to visu bija izzīdis no pirksta.

Taču man nebija izvēles. Un jā, nudien: nākamajā ejā es ieraudzīju diezgan svaigu kāpura rakumu. Pārkāpu pāri kūpošai dzelzs peļķei, iebāzu galvu nākamajā caurumā un ausījos — ak, kāda atpestīšana: tur dārdinājās un žvadzinājās dzelzskāpurs! Es teciņus metos uz to pusi. Ērmoti, taču apkārt viss, likās, kļuva arvien gaišāks. Iegriezos kārtējā ejas līkumā un ar galvu pa priekšu ieskrēju gaismas sienā.

Tad izkūst dzelzs, tad mūris salūst,

Un jaunā ailē gaisma rist,

Var sejā vēja pūtu sajust

Un priekšā ceļu ieraudzīt.

Caurums

kalnā

Kamēr manas acis lēnītēm pierada pie gaismas, es stāvēju, ļaudamies vēsam vējiņam, un skatījos uz dzelzskāpuru, kurš man priekšā kluknēja apaļā caurumā, kas veda

brīvībā. Es bezbailīgi piegāju tuvāk un apstājos tieši blakus. Arī tagad tas nelikās par mani zinis: iespējams, arī to bija aizgrābis skats, kas pavērās mūsu priekšā. Lejā tālē sniedzās Tumšo kalnu galotnes, kas dūrās cauri baltam, vataini pūkainam līdzenumam. Acīmredzot mēs atradāmies vienā no kalnu augstākajām virsotnēm, un ainava mums pie kājām bija miglā tīta. Manus no aukstuma stīvos locekļus glāstīja saules stari, sirdi pārņēma cerība.

Tad saulei priekšā aizlīda trekns, melns negaisa mākonis un vienā mirklī kļuva briesmīgi auksti. Es izliecos laukā un lūkojos lejup, daudzus kilometrus dziļā dzelmē. Tumšo kalnu sienas bija gludas kā noslīpēts marmors, pat vistalantīgākais alpīnists to virsmā neatrastu ne mazāko tverekli. Dzelzskāpurs nočāpstināja un nošņaukājās. Tas tramīgi dīdījās un izgrūda tādas skaņas, kas izklausījās apmēram pēc: "Ā-ā-ā!" un "Ē-ē-ē!" Tad piepeši tas apcirtās un iebēga tunelī. īsu acumirklīti vilcinājies, es viņam sekoju. Ko man deva izeja tādā augstumā? Mana vienīgā cerība bija palikt pie kāpura un cerēt, ka agri vai vēlu tas izvedīs mani laukā cik necik zemāk.

Kāpurs skrēja ļoti atri, ka šķita — kur deguns radīja, taču arvien kalnā iekšup. Un es rikšoju tam nopakaļ.

BOOOOOOONNNNNNGGGGG!

Kas tad nu? Zvans? Kalna vidu pēkšņi skanēja zvans? Dzelskāpurs apstājās kā iemiets.

BOOOOOOONNNNNG!

Vel viens zvana sitiens, nedaudz klusāks un talaks.

BOOOOOOOOONNNNNNNNGGGGGG!

Zvans noskanēja trešo reizi, skaļāk un tuvāk nekā pirmīt.

"Ā-ā-ā!" un "Ē-ē-ē!" dvesa kāpurs.

Tad sākās apdullinošs troksnis, neko tādu savā mūžā _ *♦> _ _ vel nebiju dzirdējis: neskaitāmi zvana dimdieni, kas vibrēja nemitīgās atbalsīs, it kā es sēdētu zvanā, uz kura gāztos akmeņu krusa.

BONGBONGBONGBONGBONGBONG

BONGBONGBONGBONGBONGBONG

BONGBONGBONGBONGBONGBONG

BONG!!!!!!!

Toreiz es vēl nezināju, kā ir, kad Tumšajos kalnos sākas negaiss. Šajā kalnājā lija reti, patiesībā nekad, taču, ja nu reiz nelaiks bija uznācis, tad ne pa jokam.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Negaiss Tumšajos kalnos: tā kā Tumšie kalni sastāv no dzelzs, atmosfēra virs tiem pastāvīgi ir stipri uzlādēta. Negaiss šajā apvidū ir |oti reta dabas parādība, taču, ja nu reiz ducināšana sākas, tad tai

seko tāds nelaiks, ka to vispār nevar salīdzināt ar citām dabas katastrofām; ļaudis to dēvē par "Negaisu Tumšajos kalnos" jeb par "Dievu dusmām".

Dažu minūšu laikā virs kalnāja kilometru augstā grēdā sablīvējas gigantiskas, melnum melnas lietus tūces, un sāk krist lāses, kas lieluma un smaguma ziņā ir salīdzināmas ar podiņu krāsnīm. Viena Tumšo kalnu lietus lāse var piepildīt vannu un nosist alni. Miljoniem zibeņu sekundē pārvērš nakti par dienu, šaudoties tādos virzienos un trajektorijās, kādas parastām elektriskām izlādēm normālos apstākļos nav pa spēkam. Gari, šmaugi zibeņi šņākdami triecas ielejās, radīdami svelotus baltu dzirksteļu ūdenskritumus; citi, plati kā ielas, šķeļ pušu kalnus. Kā trakas komētas krīt lodveida zibeņi; kur tie ķer, tur notiek jaudīgi sprādzieni un paliek kūpoši verdošas, izkausētas dzelzs krāteri. Zibeņiem mēdz būt dažnedažādas formas un aprises: vieni lokās pāri kalniem kā milzīgas čūskas, citi ir īsi un smaili kā šķēpi un trāpījuma vietā vēl brīdi paliek stāvus un vibrē. Visu laiku skan pērkona dārdieni, un, tos dzirdot, šķiet, ka Tumšajos kalnos ar lokomotīvēm ārdās prātu zaudējušu milžu banda.

Mēs no tā visa manījām pirmās milzīgās ūdens lāses, kas triecās pret dobajiem kalniem, tos dimdinot kā zvanus. Tad sākās pērkons, ko tūkstošreiz pastiprināja tuneļa sienu atbalsis. Man vēl nekad mūžā nebija gadījies dzirdēt tik briesmīgu troksni.

Pirmo reizi jutos priecīgs, ka atrodos dziļi Tumšajos kalnos. Ja dabas stihija pavisam satrakosies, labāku patvērumu nekā daudzus kilometrus biezi dzelzs slāņi nevarēju vēlēties. Tomēr dzelzskāpurs, šķiet, bažījās. Tas griezās uz riņķi, smilkstēja un it kā kaut ko meklēja.

"Ā-ā! Ē-ē! Ā-ā! Ē-ē! Ā-ā! Ē-ē! Ā-ā! Ē-ē!"

Redzot, cik satraucies ir tik brašs un sparīgs, caurcaurēm nesatricināms radījums, arī es sāku raizēties. Kāpēc tas tik trakoti baidās no negaisa, mēs taču atrodamies kalnu dzīlēs?

Negaiss Tumšajos kalnos [turp.]: Tumšie kalni ir poraini, neskaitāmās izgrauztās ejas tos sacaurumojušas kā termītu pūzni [-> Tumšo kalnu kāpurs]. Daudzas no šīm ejām ved laukā no kalniem, un tādējādi kalnu sienās ir pulka atveru, pa kurām ērti var ieplūst Tumšo kalnu negaisa ūdens masas, kas mutuļodamas brāžas cauri kalniem un tos izskalo tīrus. No kalnu higiēnas viedokļa tas ir uzteicams fakts, taču, ja kalnu iekšienē atrodas dzīvas radības, tām draud nāves briesmas. Tumšo kalnu pirmiedzīvotājiem, piemēram, -» Tumšo kalnu kāpuram un -» kalnu trollim, daba devusi spēju pārdzīvot šo dabas katastrofu. Piemēram, Tumšo kalnu kāpuri spēj aizturēt elpu pat divas stundas ilgi.

Briesmas

Es jau nu gan nebiju Tumšo kalnu pirmiedzīvotājs, un man daba nebija devusi nekādas spējas palikt dzīvam pārvarīgos plūdos. Lielās, smagās ūdens lāses sākumā plūda pa ejām kā urdziņas, kas pamazām, šļākdamās lejup, pārtapa strautos un vispēdīgi kļuva par mutuļojošām upēm. Dažās vietās visa eja jau bija pilna ar lietusūdeni gluži kā caurule. Es atrados nāves briesmās, tikai pats to vēl nezināju.

Dzelzskāpurs bija ejas sienā atradis izvirzījumu un cieši ieķēries tajā ar saviem tērauda nagiem. Tas saknieba varenos žokļus un spiedās pie sienas. Tā dzelzskāpuri ir iemanījušies pārlaist negaisu Tumšajos kalnos: tie ieķeras klintīs un, aizturējuši elpu, gaida, līdz plūdi pārskries.

Ūdens masas, kas dārdēdamas gāzās pa ejām, izspieda no tām gaisu un sakūla vētru, kas vēstīja katastrofu. Beidzot, sajutis, kā manu spalvu pluina vējš, arī es nopratu, ka gaidāms kaut kas ļoti nepatīkams. Troksnis bija tāds, it ka pa tuneli tuvotos metro vilciens. Tad gar stūri izbrāzās upe.

Man virsū brāzās liels, apaļš mutuļojošu putu korķis. Tas pāršļācās pāri dzelzskāpuram un vēlās uz manu pusi. Es metos skriešus, taču gandrīz tajā pašā brīdī ūdens sakļāvās man virs galvas.

Zem ūdens

Es protu aizturēt elpu, un man tas labi sanāk, tomēr divas stundas — tik daudz man nebūtu pa spēkam. Atbilstoši sagatavojies, pēc meditācijas un dažiem elpošanas vingrinājumiem, es varu aizturēt elpu uz divdesmit minūtēm.

Jūrā gadās visādi — pāri gāžas lieli ūdens blāķi, tu ar visu kuģi nonāc jūras dibenā, tevi var aprīt valis, tevi dzelmē var ievilkt milzu astoņkājis; īsi sakot, cienījams plaušu tilpums ietilpst jūrasfeča pamataprīkojumā. Taču šoreiz man nebija iespējas nodarboties ar meditāciju, kur nu, es pat nepaguvu kā pienākas ievilkt plaušās gaisu.

Vienā acumirklī biju nonācis ūdens mutuļa viducī, un tādam, kas ilgu laiku dzīvojis īpaši sausā vidē, tas ir sevišķi spēcīgs šoks. Ūdens strāva trieca mani pa eju labirintu kā lodi, ausis plēsa pušu traka dārdoņa, un es redzēju vienīgi baltu dzirksteļu spietu, kas radās no ūdens blāķa milzīgā spiediena uz maniem acu āboliem. Pēc tam es vairs neredzēju neko, jo instinktīvi un saprātīgi aizvēru acis. Tā nu es šāvos pa tumsu akls un viegls kā sausa lapa, nemitīgi griezdamies pats ap savu asi.

Lēni lēnītiņām sevi lika manīt gaiss, kas atradās man plaušās. Normālos apstākļos gaiss ir biežs viesis, tas pastāvīgi nāk un iet, ieelpojot tas iekāpj elpvada liftā, nobrauc lejā plaušās, tur brītiņu pagrozās un tad ar izelpu tādā pašā ceļā dodas laukā. Turpretim šajā gadījumā gaiss palika plaušās. Kad bija pagājis neilgs brīdis, tas itin kā izpletās un sāka grūstīt plaušu sieniņas kā ieslodzīts zvērēns, kas izmisīgi meklē izeju no sprosta. Lai uz mirkli aizmirstu par šo pagalam nepatīkamo sajūtu, riskēju uz brīdi atvērt acis.

Ljas sienu blāzmas caurstrāvotais ūdens bija apbrīnojami

dzidrs, es redzēju pat burbulīšus, kas man apkārt dejoja neprātīgu baletu. Burbuļi! Katrā tādā burbulītī bija kāds nieks skābekļa; daudzos burbuļos varbūt sanāktu veselam elpas vilcienam — un šeit to bija tūkstošiem! Kas zina, varbūt tā bija vēja pūsmiņa, ko es biju sastapis kalnu labirintā. Vajadzēja vien tikt šiem burbuļiem klāt un izsūkt no tiem dzīvības glābēju skābekli! Es savilku lūpas kā īsu kokteiļa salmiņu un, mežģīdams kaklu, stiepu galvu uz to pusi, kur virpuļoja brango burbuļu virtene.

Tieši tajā brīdī, kad biju aizsniedzies līdz tās galam, visa pestījošo skābekļa lodīšu ķēde draudzīgi palielināja ātrumu. Sparīgi irdamies ar ķepām, es tai sekoju un ātri vien saīsināju attālumu, kas mūs tagad šķīra. Vēl tikai trīs vēzieni! Viens… divi… un… traks ūdens virpulis izrādījās ātrāks: tas saķēra burbuļu čūsku un kopā ar to nozuda tumšā sānejā.

Es aiz vilšanās iebrēcos un tā zaudēju arī pēdējo skābekļa kripatiņu, kas vēl bija palikusi man plaušās. Tā droši vien jūtas zemūdene, ko teju, teju sadragās pārvarīgs ūdens spiediens.

Tad es ieraudzīju kalnu trolli. Tas ir, man šķita, ka redzu kalnu trolli — jo visdrīzāk tas bija tikai redzes māns, ko uzbūra pēc skābekļa izslāpušās smadzenes. Kalnu trollis peldēja man garām, izstiepies uz muguras un aizlicis rokas

aiz galvas. Tas neizturami lēni mani apdzina, draudzīgi uzsmaidīja un, vēl piemiedzis ar aci, nozuda aiz stūra. Tās bija beigas, par to nebija ne mazāko šaubu. Mani iekšējie orgāni bija uzpūtušies līdz pēdējai iespējai, vēl mirklis — un es uzsprāgšu. Acis izlīda no pieres, un ausīs dunēja, it kā es stāvētu Niagaras ūdenskrituma pakājē. Likās, mutuļojošais ūdens plūst man tieši dzīslās un piepilda manas plaušas. Uznāca briesmīga klepus lēkme.

Pietiks, laiks darīt tam galu, tagad un pavisam. Es vienkārši atvēršu muti, un lai tajā ieplūst ūdens; jebkas būs labāks par šīm mokām. Tā nu es atvēru muti un ieelpoju, būdams gatavs noslīkt.

Taču manas nabaga plaušas piepildīja nevis nāvējošs ūdens, bet tīrs, dzīvinošs kalnu gaiss!

Lietus ūdens bija atradis ceļu uz brīvību un iznesis mani no kalniem tieši pa to caurumu, kuru pirms brīža bija izgrauzis dzelzskāpurs.

Beidzot es biju brīvs.

Izeja

Bet par kādu cenu! Izeja atradās apmēram piecu kilo metru augstumā. Es gāzos lejup kā zivs, kas iepeldējusi ūdenskritumā. Šis ūdenskritums nebija visai plats, toties visnotaļ augsts. Skats uz Camonijas tālēm noteikti bija grandiozs, taču man diemžēl nebija laika priecāties par panorāmu. Mana dzīve Tumšajos kalnos piepeši bija galā.

I

Pāreja no šis pēdējās dzīves uz nākamo noritēja zibens ātrumā ("noritēja" gan nav īstais vārds, drīzāk jau "nošļācās"). Es gāzos dziļumos, un līdz brīdim, kad ietriekšos zemē, vēl bija atlikuši apmēram divi kilometri. Šādos apstākļos bija nepieciešama ārkārtīgi precīza visu garīgo un fizisko spēku koordinācija.

"Sardīnes eļļā," man galvā skaidri un gaiši sacīja kāda balss.

Ko?

"Sardīnes eļļā."

Izklausījās pēc profesora Naktigalgala, bet kā viņam šādā brīdī ienācis prātā gvelzt par sardīnēm eļļā?

"Zināšanas ir nakts," teica Naktigalgala balss.

Vēl tikai pusotrs kilometrs. Jau varēja saskatīt, ka ūdenskritums šļācas tieši meža ezerā. Tiesa, gāžoties lejā no tāda augstuma, nav lielas starpības, vai tu nositīsies uz betona vai uz ūdens virsmas. Patiesībā klasisks glābējzauru gadījums. Taču neviens pterodaktils tuvumā nebija manāms. Varbūt es atrados tieši tajā kvadrantā, kas, Makam aizejot pensijā, bija palicis nepieskatīts.

" tyrannosaurus rex."

Acīmredzot leksikons man prātā spēj spert laukā tikai nesakarīgus šķirkļu nosaukumus.

"Zināšanas ir nakts!"

Vēl tikai kilometrs.

Ar šo pateicienu Naktigalgals allažiņ centās mūs pamudināt domāt dažnedažādos virzienos. Ko vēl viņš teica?

"Sardīnes eļļā."

Nu, jā, sardīnes eļļā. Sardīnes eļļā ir ārkārtīgi sātīgas. Tās atrodas bundžā. Bundžu vajag attaisīt. Naktigalgals sardīņu bundžu attaisīja ar prātu.

"Baktērijas."

Naktigalgals bija aplipinājis mani ar sava intelekta baktērijām. Vai viņš grib teikt, ka arī es esmu spējīgs uz tādiem pašiem gara varoņdarbiem?

Vēl, aptuveni lēšot, astoņsimt metru.

"Tyrannosaurus Rex."

Profesors bija pārvērties par dinozauru. Tātad ar domu spēku ir iespējams pārvērsties. Vai man jāpārvēršas par dinozauru? Kāds no tā labums? Es tikai kļūšu vēl smagāks un nositīšos ar vēl lielāku blīkšķi. Sešsimt metru.

"Sardīnes eļļā."

Man jāpārvēršas par sardīni! Zivs, kas iepeldējusi ūdenskritumā. Tas jau izklausījās daudz jēdzīgāk. Ja es būšu sardīne, tad triecienā noteikti palikšu dzīvs. Bet kā Naktigalgals to dabūja gatavu? Viņam bija septiņas smadzenes. Man tikai vienas.

"Zināšanas ir nakts!"

Tumsa. Protams. Intelektuālās spējas tumsā pieaug. Aizvēru acis. Piecsimt metru.

Domāju par sardīnēm. Manu gara acu priekšā parādījās vesels zivju bars. Sidrabaini zibinot sānus, tās slīdēja pa ūdenskritumu lejup, kopā ar mani tuvodamās dzelmei.

Vēl četrsimt metru.

Sardīnes ceļš

Es pārvērtos, taču ne par sardīni. Kļuvu par vienšūni, uz mata tāpat kā Naktigalgals toreiz klasē. Augu lielāks un pārtapu daudzšūnī, mazītiņā, spulgā zivtiņā. Manu caurspīdīgo ādu pārklāja zvīņas, man izauga žaunas un spēcīgas spuras. Jutu, kā mani skeleta kauli kļūst lielāki un izturīgāki. Elpoju ūdeni, it kā tas būtu svaigs gaiss. Visgalā biju pārvērties par sardīni.

Ūdens pašķīrās, man apkārt uzmutuļoja vesels burbuļu orkāns. Pats gandrīz nemanīdams, biju ieniris ezerā. Man gribējās tikt uz ūdens virsu, un es sparīgi savicināju spuras, taču tās nebija spuras — man atkal bija ķepas. Izniru no dzelmes im dziļi jo dziļi ieelpoju gaisu. Acīmredzot es vairs nebiju sardīne, jo līdz krastam ar savām smagajām, piemirkušajām drēbēm un slapjo spalvu man bija pagalam grūti aizpeldēt.

Izkāpu krastā, izgriezu ūdeni no drēbēm un izpurināju spalvu. Kails un mazliet stīvs, taču visnotaļ dzīvs un apmierināts apsēdos ezermalā un pārlaidu skatienu apkārtnei.

Piekrastē auga varenas egles, un es kāri ievilku plaušās svaigo, pēc skujām smaržojošo meža gaisu. Pa debesīm vēl joņoja brangi negaisa mākoņi, tomēr negaiss jau bija beidzies un vietumis pa spraugu starp mākoņiem manīja pat rietošās saules liesmaino blāzmu. Varēju justies pagalam apmierināts. Biju ne tikai izkūlies no kalnu eju labirinta, bet vēl arī divreiz izsprucis nāvei no nagiem — nebiju noslīcis un nebiju nosities. Kā īsti tas notika?

Vai es patiešām biju pārvērties par zivi? Vai varbūt Naktigalgals ar sava leksikona palīdzību bija mani nohipnotizējis un licis uzvesties kā zivij?

Lai nu būtu, kā būdams. Viņš bija palīdzējis man nonākt jaunā dzīvē.

7 . mana dzīve Lielajā mežā

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Lielais mežs: Lielajam mežam tik garlaicīgs nosaukums dots tādēļ, ka nevienam negribas tam pievērsties, pat domās labāk ne. Lielākoties visi no tā vienkārši izvairās, iet apkārt ar iespējami lielu līkumu un arī citiem neiesaka tam tuvoties. Nedaudzie, kas, nepaklausīdami prātīgam ieteikumam, ir šajā mežā iegājuši, pēc tam vairs nav redzēti. Daži apgalvo, ka šai mežā dzīvo augu gari un lapu raganas, citi min, ka šis mežs pats ir viena liela ļauna būtne, kas ar saknēm turas ellē, kur td*aplaista ragainais personiski. Kā šīs leģendas cēlušās un uz kādiem faktiem pamatojas, nav zināms. Camonijas iemītnieki vienkārši ir klusībā norunājuši Lielajā mežā nerādīties.

Kad iegāju mežā, satumsa nakts. Visādas vecu sievu pasaciņas man ir vienaldzīgas: es no mežiem nebaidos — esmu padzīvojis pie spīgaiņiem un tātad diezgan norūdīts. Taisnību sakot, es ar labpatiku izbaudīju dzestro klusumu un pilnu krūti elpoju svaigo gaisu. Pēc ilgās maldīšanās pa smacīgajām kalnu ejām svaigs gaiss man likās gluži nedzirdēta greznība. Negaiss bija pārskrējis tikpat naigi kā uznācis; koku galotnes vēl šūpoja viegls vējš, taču te, lejā, bija klusi un vēsi kā katedrālē. Paceļot galvu, es cauri biezajai lapotnei brīžumis varēju saskatīt zvaigznes, kas mirdzēja izplatījuma melnajās dzīlēs. Kādi plašumi jumās man pāri! Mundri soļoju uz priekšu aizvien dziļāk mežā, kas kļuva biezāks un biezāks. Arī tad, ja te ir augu gari vai lapu raganas, man nemaz nebūtu iebildumu pret šādu tādu sabiedrību.

Uz pārdomām vedināja vienīgi pilnīgais klusums. Tik klusi nebija pat spīgaiņu mežā — tur ūkšināja pūces, čivinaja sīki putni un savus Morzes ziņojumus raidīja dzeņi;

l

švīkstinādamas lapas, tur skraidīja vāveres un allažiņ klusi čabēja zeme, pa kuru rakņājās dažnedažādi kukaiņi. Šeit nebija dzirdama nekāda dzīvība: vienīgās skaņas bija manu soļu dipoņa mīkstajās lapās un reizēm kāds krakšķis, kad biju uzkāpis uz satrupējuša zara. Acīmredzot Lielajam mežam bija tik slikta slava, ka no tā vairījās pat tārpi un skudras.

Kad mani no staigāšanas un svaiga gaisa pārpilnības pārņēma nogurums, es vienkārši saritinājos turpat zemē, apsedzos ar lapām un aizmigu. Tik spirdzinošā miegā sen nebiju gulējis, sapņu netramdīts un mierīgs kā Lielais mežs.

Plāni No rīta es pamodos vēlu, jau bija gandrīz dienvidus. Salasīju mazliet ogu, riekstu un kastaņu, noņammāju arī nelielu pieneņu pušķīti un pa virsu uzdzēru tīru avota ūdeni. Tad cēlos un gāju, apņēmies pēc iespējas ātrāk tikt laukā no meža un iesoļot kādā cienījamā tuvākā civilizācijā. Iztēlojos jauku ciemu mežmalā — tādā es kādu laiku varētu likt lietā savas naktsskolā iegūtās zināšanas. Strādātu par skolotāju, pasniegtu astronomiju un paleontoloģiju, naktigalgalismu, Camonijas arheoloģiju un feromagnētisko dziļjūru botāniku. Biju gatavs ķerties pie jebkura aroda, neviens darbiņš man nebūtu par grūtu. Vajadzīgi mežģīņu pinēji? Lūdzu, esmu jūsu rīcībā! Varēju būt ij sūkļu zvejnieks, ij vijoļbūvētājs, vīndaris, klavieru skaņotājs vai zobārsts. Vajag — nodarbošos ar tulkošanu, grāmatas no visām pasaules valodām notulkošu camoniski vai otrādi, kā vēlaties. Kas zina, varbūt ciemā tieši tagad tiek meklēts teleskopa lēcu slīpētājs vai meistars, kas spēj ģeodēziski satricināt Zemeslodes polus…

Un vispār, es varētu atvērt nelielu privātskolu un, skolojot jaunatni, nest tālāk Naktigalgala gudrības lāpu. Nakts akadēmijā biju baudījis izcilu izglītību, un manām profesionālajām spējām nebija robežu.

Lielais mežs

Par spīti aplam nelāgajai slavai, mežs bija trakoti skaists. Un visskaistākais bija tas, ka šis mežs bija caurcaurēm normāls. Tas nebija ar liānām aizaudzis, gandrīz necaurejams aizmūžu mežs kā tas, kurā biju dzīvojis spīgaiņu salā, un nebija arī nedabiska tropu paradīze ar dziedātājpuķēm un stikla zāli kā Gourmetica Insularis: tas bija kārtīgs, veselīgs mežs, tieši tāds, kādam jāaug mērenā klimata joslā, — staltas egles un resni ozoli, slaikas papeles un jo sevišķi daudz balti pelēku bērzu, kas bija izretojušies tik vienmērīgi, it kā tos būtu iestādījušas gādīgas rokas. Šur un tur auga kāds ogu krūms, ik pa brīdim ceļā gadījās noriņa ar pīpenēm un mušmirēm un dāsnu saulgozi, malu malās vizēja kristāldzidri strautiņi un lāmas.

Iet pa šo mežu bija tīrā bauda, ceļā negadījās ne mazākais šķērslis, pat ne kritis koka stumbrs. Hroniskās galvassāpes bija pagaisušas, mūžīgais kāss no dzelzs putekļu saelpošanās aizmirsts, pleci iztaisnojušies, un skausts vairs nesāpēja. Tā es mundri soļoju visu dienu, gandrīz neapstādamies, tik ļoti man patika tā iet, nevis klīst pa tuneļiem.

Un tad jau mežā atkal iestājās krēsla. Drīz vajadzēs meklēt, kur pārlaist nakti: par naktsguļai piemērotu vietu trūkumu nebija jāsūdzas, drīzāk jau bija grūti izvēlēties, kurā no neskaitāmajiem gleznainajiem nostūriem apmesties. Man priekšā atkal bija laucīte, taču pēkšņi manas nāsis uztvēra vēl nemanītu aromātu.

Tagad jūs man gluži vietā iebildīsiet, ka izjūtas nevar saost, taču tieši tā es tobrīd jutos: es saodu, ka esmu mājās.

Mjā, tas bija savādi, taču uztraukumam nebija pamata. Un tad pēkšņi es izdzirdēju tik skaistu melodiju, kādu savā līdzšinējā dzīvē vēl nebiju dzirdējis. Kāds dungoja dziesmiņu, tik gaišu un tīru, ka man no aizkustinājuma acīs saskrēja asaras. Klusītiņām pielavījos pie laucītes malas, paslēpos aiz liela ozola un sāku skatīties apkārt, meklēdams, no kurienes skan šī dziesma. Laucītē, pīpeņu jūras vidū, pēdējo slīpo saulesstaru apmirdzēta kā svētā senā baznīcas gleznā — sēdēja meitene. Un ne jau šāda tāda meitene: tā bija lāču meitene, un lācenītes kažoks bija zils, gluži tāpat kā man.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Lielais mežs [turp.]: ir saglabājies nostāsts, kurā apgalvots, ka pirms daudziem gadiem, tad, kad Lielais mežs vēl bija apdzīvots, tajā mitinājušies lāči, kas pārstāvējuši īpatnēju sugu ar krāsainu kažoku [-> raibie lāči]. Cik noprotams, tie bijuši nometnieki un no dabas lādzīgi, ar īpašu talantu uz biškopību. Tad pēkšņi, kā stāsta šī teika, lāči no meža pazuduši, un neviens nezina, kāpēc tas noticis un kur tie palikuši.

Nav brīnums, ka es jutos kā mājās. Kas zina, varbūt šis ir manu sentēvu mežs. Kaut kas tajā senajā leģendā ir, sacīja mana iekšējā balss, un vēl pārliecinošāks pierādījums tam bija šīs zilo lāču meitenes eksistence.

Tā pirmā mirkļa lielajā sajūsmā man šķita, ka lācenītes kažoks bija tādā pašā krāsā kā mans, tomēr tā gluži nebija. Mana spalva ir tumši jūraszila, tādā mazdrusciņ ultrama

rīna tonī kā dziļa, bangaina jūra, turpretim viņas kažociņš bija daudz gaišāks — debesu, rudzupuķu vai neaizmirstuļu zilumā.

Nekad mūžā nebiju redzējis tik brīnišķīgu skatu. No šā brīža un uz visiem laikiem šī meitene būs manas dzīves centrs. Es biju piedzimis tikai tāpēc, lai mīlētu zilo lācenīti. Ja mūsu laimi apdraudēs kāds ienaidnieks, es stāšos tam pretī ar zobiem un nagiem, izraušu naidniekam sirdi no krūtīm — ja tam vispār būs sirds — un aprīšu nevārītu! Manas mīlestības uguns bija tik kvēla, ka es varēju izvārīt okeānu zivju zupā! Varēju apturēt pasaules griešanos, paripināt to atpakaļ un pēc tam atkal palaist uz priekšu, lai tikai vēlreiz redzētu, cik daiļi viņa aizliek aiz auss pīpenes ziediņu.

Nevarēju tikai vienu, tas bija pilnīgi izslēgts: es nespēju zilo lācenīti uzrunāt.

Jūs noteikti itin pamatoti domājat, ka man tobrīd vajadzēja skriešus mesties pie brīnumainās būtnes, lai stādītos tai priekšā un iekarotu viņas sirdi. Galu galā, pat ja aizmirstam visus citus iemeslus, tā bija vienīgā zilo lāču sugas pārstāve, ko man līdz šim bija izdevies sastapt. Es tā ilgojos uzrunāt šo meiteni, ka sirds vai plīsa, un arī vieta

pirmajam randiņam bija labu labā: saulriets, es izskatījos spirgts un atpūties, mēs atradāmies burvīgā laucītē. Mēs viens otram bijām likteņa lemti (par to biju pilnīgi drošs). Taču tai brīdī mani pārņēma izjūtas, kurām līdzīgas es savā mūžā vēl nebiju iepazinis: tas bija biklums. Un vienīgais, ko spēju, bija meklēt vēl drošāku slēptuvi aiz prāva nātru pudura.

Mokoši

jautājumi

Jau no domas vien, ka jānāk laukā no biežņas, lai meiteni uzrunātu, es noplūdu saltiem sviedriem. Ja nu paklupšu un nostiepšos uz deguna? Ja nu viņa smiesies? Vai nobīsies no manis? Pirmais iespaids taču ir pats galvenais, visi tā saka! Ja nu es viņai nepatikšu? Kā vispār izskatās mans kažoks? Vai man gadījumā nesmird mute? Vai nav vaļā bikšupriekša? Vai es izmazgāju ausis? Prātā šaudījās tādas un līdzīgas nejēdzīgas domas, taču tobrīd man tās likās cauruncauri saprātīgas. Tādēļ es kā pamiris sēdēju biežņā un biju mierā ar to, ka varēju iztālēm lūkoties uz zilo lācenīti.

Būtībā neko citu es nākamajās dienās arī nedarīju: slapstījos un skatījos uz skaisto meiteni. Šajā mežā, kurā bija gan biezi krūmi, gan brangi ozoli ar kupliem zaru vaiņagiem, gan augsta zāle, nātres, kazeņu krūmi un papardes, man bija pārpārēm iespēju atrast slēptuvi.

Namiņš meža norā

Lāču meitene dzīvoja mazā namiņā turpat noras malā — pavisam netālu no tās vietas, kur es viņu pirmo reizi ieraudzīju. Namiņš bija no koka, apjumts ar zariem. Un te bija arī tie zvēri, kuru man pietrūka mežā. Kā meklēdami patvērumu, tie visi bija apmetušies noras tuvumā vai pašā skrajumā. Namiņa zaru jumtā ligzdoja putni, pa durvīm un logiem saimnieciski skraidīja vāveres un strupastes. Pa noru lidinājās citrontauriņi, vākdamas medu, omulīgi dūca resnas kamenes, un urgā, kas tecēja cauri norai, peldēja pīļu ģimene ar septiņiem pīlēniem.

Namiņa priekšā bija neliels dārzs, kas ļoti lietišķi bija sadalīts košumdārzā un sakņu dobēs, kurās auga brangi puķkāposti un ducīgi ķirbji, sānus spīdināja tvirti tomāti un lielas rabarberu lapas dāvāja pavēni divām redīsu rindām. Rozmarīns, pētersīļi un maurloki, un turpat blakus koši sarkanas zīda magones un mežrozes. Mazs, jancīgs kartupeļu lauciņš, dažas rindas burkānu un sīpolu, vesels neliels kressalātu, majorāna, piparmētru un salvijas mežs — glītums un kārtība apliecināja ne tikai izcilu gaumi, bet arī iespaidīgas zināšanas par uzturam nepieciešamajiem dārzājiem un starptautiskiem garšaugiem. Līdzās salvijai te šūpojās sīpolciesa un dzeloņdilles, septembra kniploki un cinobra kanēle, stāvā žodzene un sudraba sējējs, olsakne un korigandrs, zaķumētra un tīģerūsa, zaļā pātadzene un sinepāji, Panamas papalmiņa, čemurainā kārvele un sarkstošā mušmire, lakacis un saules dievkrēsliņš.

Raganmēlīte un koraļļpaparde

Košumdārzā draudzīgi kopā auga Camonijas skaistākās puķes un citi, eksotiskāki ziedi. Raganmēlīte un prīmulziedu vitaliāna, nokarenā pūķgalve un ilzītes, tupuču mauraga un mandrāgu zvaniņi, koraļļpapardes, eņģeļactiņas, pasēnītes, žirtrozes, stabuļtulpes, saulpurenes, diļļu orhidejas, nārumētra, sasafrasūsa un natiftofu sūna. Kokostulpes, melnās justīcijas un paradīzes lilijas — viss izkārtots tik daiļi kā diža gleznotāja audeklā. Te pieprata dzīves mākslu.

Zilā lācenīte savas dzīves dienas aizvadīja, barodama dzīvnieciņus un kopdama augus; reizēm viņa no rīta devās uz mežu ar grozu un vēlu pēcpusdienā atgriezās, salasījusi augļus, ogas un baravikas. Tādās reizēs, kamēr viņa gatavoja vakariņas, visa mežnora bija pilna kārdinošu smaržu.

Es vēroju meiteni visās viņas gaitās — ravējot dārzu, barojot zvēruļus, lasot grāmatu pļaviņā: tātad viņa vēl arī

bija izglītota! Ar sajūsmu pamanīju, ka viņa lasa nevis kaut kādu sēnalu romānu, bet profesora Naktigalgala "Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikonu"!

Turklāt viņai piederēja īsts, nodrukāts eksemplārs. Kāds lielisks pamats garum garai intelektuālai sarunai! Varbūt arī viņa ir naktsskolas absolvente, tāpat kā es? Skaitīju kopā: viņa bija skaista, gudra, mīļa pret dzīvniekiem, prata gatavot ēst, dziedāt, bija lācene, un viņas kažoks bija zils. Vieni vienīgi plusi.

Galu galā es sāku viņai sekot arī tajās reizēs, kad viņa devās uz mežu. Turējos drošā attālumā, kā traks, bikls meža gars pārskriedams no aizsega aiz resna koka stumbra pie aizsega krūmu biežņā. Meža zvēri cits pēc cita tecēja pie viņas un glaudās klāt: lai kur lāču meitene gāja, tie iznāca no savām paslēptuvēm. Vāveres lēkāja viņas dziesmas taktī un pīkstēja līdzi piedziedājumam, balts briedis kādu brīdi nesa viņas grozu uz ragiem: varēja redzēt, ka viņa ir visas meža radības mīlule un brīnišķīgi prot uzturēt draudzību.

Pat negantās mežacūkas viņas klātbūtnē kļuva par draiskiem klēpja sivēntiņiem.

Tagad es izsekoju viņu, kad vien tas bija iespējams: no rītišķas žāvāšanās un izstaipīšanās uz namiņa sliekšņa līdz sveču nopūšanai vakarā. Un — to es rakstu, nosarcis kā biete, — es noskatījos arī, kā viņa rītos peldas meža urgā.

Vēl nekad nebiju juties tik neizskaidrojami laimīgs tādēļ vien, ka redzēju kādu dzīvu būtni vai, un tas bija vēl pārsteidzošāk, ka par viņu domāju. Ar katru stundu, ko pavadīju zilās lācenītes tuvumā, šī laimība kļuva arvien lielāka, taču reizē pieauga arī dusmas uz sevi un gļēvulīgo nespēju pieiet viņai klāt. Ik rītu es sev nozvērējos, ka, sagaidījis piemērotu brīdi, iznākšu no meža, smalki stādīšos priekšā un lūgšu viņas ķepu. Taču galu galā es kārtējo reizi paliku tupam starp rabarberu lapām kā bailīgs trusis. Kādu rītu pamodos mazliet vēlāk nekā parasti, un lāču meitene jau bija nozudusi mežā. Krietni izsunījis sevi par gulēšanu lāča miegā, es savā bezgalīgajā zemiskumā nospriedu, ka šī ir teicama izdevība ielavīties meitenes privātajā teritorijā. Izzagos no meža un uzkāpu viņas namiņa lievenī. Pirmais pakāpiens zem mana neparastā svara saliecās, un pa visu mežu aizskanēja tā sāpīgais brēciens. Es uzreiz metos atpakaļ un ausījos. Vai viņa nāk atpakaļ? Nē, acīmredzot viņa neko nebija dzirdējusi.

Nelūgtais

viesis

Tā nu es no lieveņa iespruku namiņa virtuvē, kas reizē bija arī dzīvojamā istaba. Pasaulīt balto, cik tur bija jauki! Plauktos rindojās mīlīgas krūziņas, kā radītas maigām rociņām, un šķīvīši, kuros varēja ielikt tieši vienu kumosu, — jā, šajā namiņā viss, likās, bija domāts tādam, kas bija vismaz trīs izmērus mazāks par mani. Piegāju pie jaukā pavardiņa un pacēlu jauka vārāmpodiņa vāku. Biju stāvā sajūsmā! Podiņā bija piecas jaukas klimpiņas biezā, brūnā mērcē, un, nepaguvis ne attapties, es jau vienu no tām biju notiesājis.

Klimpas

Ak, cik tādas nupat izvārītas kartupeļu klimpas ir pasakaini gardas! Brīnišķīgi pasālītas un aizdarinātas ar safrānu, no ārpuses samtainas, iekšpusē mīkstas kā firziķi, bet vidiņā debešķīgi izsmalcināts maisījums no rīvmaizes, rozīnēm un žāvētām plūmēm! Tas turpināja kutināt aukslējas ar sīpolu, muskatrieksta un melno piparu smaržām arī pēc tam, kad klimpa bija izkususi uz mēles kā putukrējums.

Nebiju pat nojautis, kādus kulinārijas mākslas augstumus iespējams sasniegt ar tik vienkāršu ēdienu. Taču salīdzinājumā ar mērci tas vēl bija tīrais nieks! Mērce bija no baravikām, kas, pēc visa spriežot, veselu dienu bija sutinātas uz mazas Oguns, līdz savārījušās pastā, kurā izmeklētās sēnes bija kļuvušas par tīru garšas esenci. Man uz mēles izauga vesels mežs ar visu sveķu smaržu, egļu skuju aromātu, ar rīta rasas spirgtumu, ogu un zālīšu veselīgajām sulām. Šis garšas pārdzīvojums pārspēja visas manas cerības par zilās lācenītes pavārmākslu. Kamēr klimpa slīdēja lejup pa manu rīkli, es no sajūsmas biju kā debesīs.

Pēc tam nācu pie prāta. Vai šādi es biju atstājis pēdas, kas liecināja par manu klātbūtni? Vai lāču meitene no rīta bija saskaitījusi savas klimpas?

Visas labas lietas ir trīs, tas katram bērnam zināms, un tātad no liekās klimpas vajag tikt vaļā. Nebiju domājis, ka šī klimpa spēs gardumā pārspēt iepriekšējo, taču tieši tā bija. Šīs vidiņā bija aprikožu kanēlis, kura smalkā garša bija meistarīgi izcelta ar maltiem baltajiem pipariem. Debešķīgi! Es tīksmē spiedzu un ņurdēju, man gribējās aiz sajūsmas vārtīties pa grīdu. Pirmo reizi mūžā ēdu kaut ko tik izsmalcinātu. Ak, kādus pārsteigumus aiz saviem samtaini maigajiem mētelīšiem slēpj trīs atlikušās klimpas? Vai būs liela starpība, ja lāču meitene triju klimpu vietā atradīs tikai divas? Maz ticams. Nākamā klimpa bija pildīta ar rabarberu biezpienu un gardināta ar medu. Baudas virsotne! Izsenis taču zināms, ka lāči ir sevišķi kāri uz medu. Pašā klimpas viducī, droši pasargāts aiz klimpas mīklas un biezpiena pildījuma kārtas, bija akāciju medus piliens rieksta lielumā; gluži negaidīti nonākdams man uz mēles, tas izraisīja manī visīstāko garšas ekstāzi, un, nespēdams noturēties, es turpat uz vietas laidos dejā. Uzsāku, tā sakot, klimpu pielūgšanas danci, pa indiāņu modei lēkādams uz riņķi un ritmiski rūkdams, taču vispirms vēl notiesāju divas pēdējās klimpas (viena bija ar aliču marmelādi, bet otra ar brūklenēm un mīksto sieru). Tad ņēmos laizīt podiņu. Noliecos pār pavardu un čāpstinādams laku sēņu mērci kā no slāpēm mirstošs kamanu suns.

"Labdien!" atskanēja man aiz muguras.

Salēcies kā dzelts, es lēni pagriezos.

Man dzīvē ir bijuši divi tādi mirkļi, kad likās — manā priekšā ir absolūts skaistums. Pirmo reizi ko tādu pieredzēju, no Maka muguras raudzīdamies uz ziemeļblāzmas apmirdzētajiem polārā loka leduskalniem. Otro — lai cik šis brīdis bija nepatīkams — tagad, ieraudzīdams zilo lāceniti,

kas stāvēja uz sliekšņa, turēja ķepā ar bumbieriem pilnu grozu un smējās.

"Es, ē, ā, bū, ē…" nespēju izteikt ne vārda.

Viņa lūkojās mani, un viņas skatienā nebija ne pārsteiguma, ne baiļu, nemaz nerunājot par sapīkumu vai dusmām. Tieši otrādi — izjūtas, ko pauda viņas seja, man bija bezgala pazīstamas. Uz mani lūkojās līdz ausīm iemīlējusies zilā lācenīte.

Visa mokošā slapstīšanās, izrādās, bija pilnīgi lieka, mēs bijām radīti viens otram, mēs būsim kopā uz laiku laikiem, te, šajā meža norā, vai uz kuģa tālu jūrā, visviens, kurp liktenim labpatiks mus vest. Biju atradis savu vietu dzīvē, neremdināmie meklējumi bija beigušies, vēl tikai trīs soļi šķīra mani no nākotnes laimes. Atmetu visu savu biklumu, drošsirdīgi piegāju klāt un apkampu viņu.

Lācenīte bija ļoti tieva un lipīga kā darvā izmērcēta kuģa tauva. Pēkšņi viņa arī izskatījās pēc darvotas tauvas. Vai, pareizāk sakot, lāču meitene bija pazudusi, un viņas vietā tagad bija lipīga virve. Arī namiņš bija izgaisis. Meža nora vēl bija turpat, kur bijusi, taču tajā krustu šķērsu kārstījās smalkas, melnas streņģes, rūpīgs un lietpratīgs pinums, gluži kā zirnekļa tīkls. Un es biju iepinies šajā tīklā, uz dzīvību un nāvi pielipis pie melna pavediena.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona" apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Meža tarantulla: parastā meža tarantulla jeb raganu zirneklis [Tarantula valkyriae] pieder pie četrplaušu dižzirnekļu ģints, taču atšķirībā no, piemēram, putnu zirnekļiem ir daudz lielāka; meža

tarantullas izceļas ar īpašu veiklību, ķerot savus upurus tīklā, taču šie paņēmieni līdz šim faktiski nav pētīti, jo neviens zinātnieks, kas pietiekamā mērā piekļuvis meža tarantullai, vairs nav atgriezies. Meža tarantullas pieskaitāmas pie tām Camonijas būtnēm, kurām raksturīgi nekrietni pievilināšanas paņēmieni, sk. arī -> gaļēdāja austere, Gourmetica Insularis un indīgā -> prinčvarde. Tarantulla parasti ir melna, klāta ar sarkanrudām vai rudām spalvām, kas ļoti garo, pieplacināto kāju un taustekļu galā kļūst par rudu kūlu; citas dzīvas radības to lāgā neieredz nejauko manieru un liekulīgās dabas dēļ, vienīgais izņēmums ir tarantullērce, parazīts, kas mitinās tarantullas kažokā. Tās kodiens var būt [atkarībā no upura lieluma un svara] nekaitīgs, kaitīgs veselībai vai nāvīgs. Piemēram, pieaudzis bollogs tarantullas kodienu tik tikko sajutīs, turpretim sešdesmit metru garam dziļūdens gliemezim koduma vietā var izveidoties vairākas nedēļas nedzīstošs iekaisums, kura izpausmes būs arī reiboņi un smakšanas lēkmes. Būtnēm, kuru auguma garums ir mazāks par 15 metriem, tarantullas kodiens ir nāvīgs, turklāt upuris pēc tam pilnīgi sadalās, pārvēršoties tīram proteīnam līdzīgā, ķepīgā, viegli sagremojamā biezenī, ko tarantulla uzlaiza ar savām zīžpurslām. Meža tarantullu augums var sasniegt astoņus metrus, tām atkarībā no vecuma, ir četras līdz astoņas kājas (ar četrām kājām tās piedzimst, pēc tam ik pa simt gadiem tām izaug vēl viena kāja), divpadsmit acu, četras knābjiem līdzīgas mutes un ķermeņa augšdaļā tām ir smails, piltuvei līdzīgs ragādas izaugums, kas attāli atgādina raganas cepuri. Uz šī izauguma tarantullas acīmredzot uzdur savus upurus, lai pēc tam tos nogādātu barības krātuvē. Meža tarantullas mēdz izdalīt lipīgu sekrētu, kas izraisa murgus, kuros upurim rādās viņa sapņu ainas, t. i., halucinācijās upurim tiek demonstrēts tas, pēc kā nelaimīgais visvairāk ilgojas. Ar šo šķidrumu tarantullas ieziež savus tīklus. Meža tarantullas neiekļaujas nevienā no evolūcijas ķēdēm, tādēļ pastāv pieņēmums, ka tās Camonijā nokritušas kopā ar kādu komētu vai ieradušās pa dimensiju caurumu. Tās perinās vienīgi Lielajā mežā, tādēļ, izmantojot iespēju, vēlreiz uzstājīgi piekodināsim iet tam apkārt ar vislielāko līkumu.

Liels paldies, profesor Naktigalgal! Es naktsskolā biju mācījies par Lielo mežu un zināju visu — ka tas ir septiņpadsmit tūkstošu kvadrātkilometru liela teritorija ar draudzīgu augu valsti, kuras spektrs sniedzas no mūžzaļām birzīm līdz sūnām un debešķīgām trifelēm. Varēju noskaitīt visu meža augu latīniskos nosaukumus un ar mizas analīzes palīdzību noteikt jebkura koka vecumu, turpretim to, ka šajā mežā dzīvo visēdāja zirnekliene, es uzzinu tikai tad, kad attopos viņas tīklā!

Cits to droši vien būtu nojautis agrāk, es droši vien biju pēdējais, kas pamanīja, taču mīlestība, kā zināms, ir akla: nekādas daiļas, zilas lāču meitenes nebija! Un vispār nebija nekādas meitenes, ne zilas, ne lāču — nebija nekā! Manās smadzenēs bija dzimusi halucinācija, ilūzija, ko izraisīja hipnotiskie tvaiki, ko izdalīja šķidrums, kurā es biju ielipis. Man šķita, ka šīs meža noras apkaimē uzturos jau vairākas dienas, taču viss bija ildzis labi ja pāris minūšu, iespējams, tikai dažas sekundes. Šķiet, es pa galvu, pa kaklu biju ielēcis zirneklienes tīkla lipīgajā slazdā, un nu karājos tajā kā dumja istabas muša.

Pirmajā brīdī mēģināju atsvabināt rokas. Lipīgā ķēpa bija staipīga, varēju pastumdīt rokas centimetru šurpu un centimetru turpu, taču, lai kā pūlējos, no tīkla tās nevarēju atraut. Mobilizēju savu optimismu. Varbūt meža tarantullas šajā apkaimē vairs nemaz nav. Varbūt tā bija tikai noaudusi tīklu un tad pārvākusies uz citu meža nostūri. Tas taču bija iespējams, ko? Kas teicis, ka zirnekliene noteikti atgriezīsies pie sava tīkla?

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Meža tarantulla [turp.]: noaudusi tīklu, meža tarantulla dodas prom, lai austu tīklus citās vietās. Laiku pa laikam tā apstaigā savus smalkos pinumus, pārbaudīdama, vai tajos nav ieķēries laupījums.

Reizēm tā pie tīkla ierodas pēc vairākām dienām vai pat nedēļām, taču tā noteikti atgriezīsies, par to varam likt ķīlā galvu, rokas un kājas — ne tikai savas, bet arī visas radu saimes.

Tātad es biju bezcerīgi ielipis, un meža tarantulla noteikti ieradīsies, lai izkausētu mani ar savām gremošanas sulām.

Burvīgi. Kāda jēga no tā, ka man galvā ir šis leksikons, ja svarīgas ziņas es vienmēr iegūstu tad, kad jau bija par vēlu? Kāpēc, lūdzu, Naktigalgals mums skolā nebija ne ar vārdiņu pieminējis ne tarantullu, ne hipnotisko šķidrumu?

Naktsskolā piedāvātā izglītība man mazpamazām sāka šķist arvien šaubīgāka.

Tīklu tīkls

Tad es beidzot pievērsos zirneklienes tīklam un aplūkoju to rūpīgi un pamatīgi. Man gribot negribot bija jāatzīst, ka tas bija tīklaušanas meistardarbs. Tarantulla bija novilkusi starp kokiem spriegas tauvas un samezglojusi tās kopā, taču tas vēl nebija viss — arī ikkatra tīkla acs bija izmargota ar aizvien smalkākiem pavedieniem. Un, ieskatoties pavisam uzmanīgi, varēja redzēt, ka arī šīs cilpiņas bija pieaustas ar vēl smalkākiem tīkliem, un, ja man pie rokas būtu lupa, tad droši vien atklātos, ka tajos ir pavisam sīki tīkliņi. Šajā velnišķīgajā slazdā iekristu jebkura dzīva radība, pat ja tā nebūtu lielāka par mikroskopisku knislīti.

Tas nebija vienkārši tīkls — tā bija vērpjot un aužot izpausta ģenialitāte. Ja par nodevīgu slazdu izlikšanu piešķirtu balvas, tad galvenā pienāktos šim neģēlīgajam

mezglojumam. Šis gūstniecības mākslas šedevrs liecināja, ka tarantulla to audusi, liekot lietā visus savus spēkus un gudrību, — un Lielajā mežā tādu tīklu noteikti bija tūkstošiem! Nav brīnums, ka te vairs nebija nevienas dzīvas būtnes. Visas stirnas, visi putni, visas vaboles, taureņi un viendienītes bija dabūjuši galu tarantullas tīklos.

Diez vai ir kas vēl šaušalīgāks par nāvi meža tarantullas tīklā. Tā saimniece ļoti rūpīgi noziež upuri ar savu skābeno, šķebinošo sekrētu, kas vispirms saēd ādu, pēc tam neizturami lēni pārvērš miesu putrai līdzīgā, viegli sagremojamā masā, lai beigās, upurim ciešot neizturamas sāpes, kauli…

Paldies, paldies, tik ļoti precīzi es to nemaz nevēlos zināt. Būtu jauki, ja leksikons kaut reizi dotu man kādu praktisku padomu. Nu, piemēram, kā izpestīties no meža tarantullas tīkla…

Ja dzīva radība iepinusies meža tarantullas tīklā, to izlaist spēj vienīgi pati tarantulla, un proti, pārtecinot to biezenī, kā jau visos sīkumos aprakstīts iepriekš. Zinātnieki vienprātīgi atzīst, ka meža tarantullas sekrēts līmības ziņā ir nepārspējams. Uz pasaules nav tāda ķīmiska, bioloģiska vai kā citādi iegūstama savienojuma, kas jaudātu pārspēt meža tarantullas sekrēta saķeres spēku.

Prieks dzirdēt. Nepietiek ar to, ka biju iekritis kontinenta neģēlīgākās būtnes tīklā un šī būtne pārskatāmā laikā ieradīsies, lai mani pārvērstu putriņā, nē, turklāt vēl arī bija zinātniski pierādīts, ka pret riebīgo ķēpu, kas mani turēja un nelaida vaļā, nav pilnīgi nekādu pretlīdzekļu.

Izņemot ūdeni.

Ko?

Izņemot ūdeni. Abrīnojami, taču fakts: meža tarantullas sekrēta saķēri spēj neitralizēt vienīgi visparastākais avota, lietus vai ūdensvada ūdens.

Ak tā. Ūdens. Ūdens te bija, vesels strauts, taču tas tecēja apmēram divdesmit metru no šejienes. Kā lai es pie tā tieku? Varbūt ari šai ziņā leksikonam būs kāds padoms? Aū! Leksikoni

Mežā valdīja liels klusums.

Varbūt zirnekliene tikai nupat noaudusi savu tīklu un atgriezīsies tikai pēc pāris nedēļām. Kazi, pa to laiku uznāks lietus, un es gavisam viegli izpestīšos un izsprukšu laukā no šī meža.

Lielais mežs [turp.]: nepieciešamo apūdeņojumu Lielais mežs pārsvarā iegūst no neskaitāmiem pazemes avotiem. Lielajā mežā lietus mēdz līt ārkārtīgi reti, faktiski tikai tādās reizēs, kad Tumšajos kalnos plosās negaiss. Ja negaiss Tumšajos kalnos bijis nesen, nākamo lietu var gaidīt tikai pēc vairākiem mēnešiem, iespējams, pat gadiem.

Ziņas, ar kurām mani aplaimoja leksikons, kuram katram atņemtu pēdējo cerību. Prāta apsvērumi mazpamazām izdeldēja manu optimismu. Droši vien zirnekliene tīklu noaudusi jau sen un tagad nāk atpakaļ, lai pievāktu laupījumu. Ļoti iespējams, ka viņa visu šo laiku slapstās pa krūmiem, tīksminādamās par sava bezpalīdzīgā upura mokām.

Kas tas? Vai tur krūmos kaut kas čabēja?

Nē, protams, es vienkārši esmu sataisījies aiz bailēm sajukt prātā. Tur tikai vējš šūpo zarus.

Klau! Atkal kaut kas čaukst! Un vēja vispār nav, toties tur, pretī, tajā krūmā dažas lapas nedabiski šūpojas šurpu turpu. Tur kāds ir! Bet kas gan gan tur varētu būt, visā Lielajā mežā dzīvi esam tikai es un zirnekliene.

Čaboņa atkārtojās, šoreiz tā bija skaļāka un ilgāka. Krūmi pašķirās, un uz manu pusi lēnām līda neiedomājami neglīta un riebīga radība.

Vecs paziņa

Taču tā nebija meža tarantulla. Tas bija kalnu trollis.

"Kē-hē-hē!" viņš nozvaigājās. "Varbūt es izskatos pēc kalnu troļļa, bet labāk nemāni pats sevi. Patiesībā es esmu mežzinis. Lielā meža virsmežzinis. Bez šaubām, inkognito. Tādēļ, lai aizmālētu acis, man ir vajadzīgs šis kalnu troļļa ietērps. Vai tagad izklausās vismaz kaut cik pārliecinoši? Vai man labāk piekāpties un atzīt, ka esmu kalnu trollis?"

"Beidz vāvuļot! Es atrodos ārkārtīgi nepatīkamā situācijā. Vai tu, lūdzu, varētu atnest mazdrusciņ ūdens…"

"Mirklīti," trollis neļāva man pabeigt un ērti nozvēlās zālē. "Kā tu vispār esi te iekūlies? Es jau nu gan teiktu, ka šitā karāties ir pagalam stulbi. Staigājot pa šo mežu, šādus tīklus esmu manījis, cik uziet, bet man ne reizi neienāca prātā mesties tādam klāt un spiest pie krūts. Apžēliņ, tas tak izskatās pēc milzīga zirnekļa tīkla. Ja vēl ir cik necik prātiņa aizķēries, tādiem tak vajag iet apkārt ar lielu līkumu."

"Tas ir garš stāsts."

"Es klausos."

"Ak, nu, šis šķidrums ved maldināšanā, tas liek iztēloties, ka šeit ir nevis tīkls, bet skaistākā būšana, ko tu vispār spēj iedomāties… Būtībā tu tiec nohipnotizēts, un, ē… tālāk ir ļoti sarežģīti paskaidrot… Starp citu, kāpēc tevi tas nepavisam neietekmē?"

Kalnu trollis paošņāja gaisu un paraustīja plecus. "Nav ne jausmas. Varbūt tāpēc, ka es nespēju iztēloties neko skaistu. Tikai visādas gluži parastas nejaucības. Kē-hē!"

"Labi, šobrīd tas nav svarīgi. Vai tu, lūdzams, būtu tik mīļš un pasmeltu no strautiņa ūdeni un uzlietu man uz rokām? Tas ir vienīgais veids, kā es varu tikt brīvībā."

"Un tas ir viss? Pasmelt no strautiņa ūdeni, un lieta darīta?"

"Tieši tā. Būšu ļoti pateicīgs."

"Lai notiek!" Gnoms piemiedza ar aci un zvalstīgiem soļiem klumburoja uz urgas pusi. Tur viņš pietupās, pasmēla riekšavā ūdeni un ļoti piesardzīgi, kā viesmīlis, kam uz paplātes ir daudz šampanieša glāžu, nāca atpakaļ.

Pie paša zirnekļa tīkla viņš apstājās.

"Kas ar tevi ir?" es nepacietīgi uzsaucu. "Kusties taču!"

"Man bezmaz piemirsās, ka es esmu kalnu trollis! Es te uzvedos kā tāds skauts!"

"Nu, tas taču nekas šausmīgs!" atbildēju, cik vien pavirši jaudādams, jo vispār es jau noskārtu, kā tas viss var beigties. "Vienkārši pienāc man klāt un uzlej virsū!"

Trollis papleta pirkstus un ūdens lēni iztecēja zālē.

"Uff!" viņš uzelpoja. "Par mata tiesu! Daudz netrūka, un es būtu izdarījis labu darbu." Viņš notrauca no pieres iedomātus sviedrus.

"Ei! Vai tagad, lūdzu, tu nevarētu vēlreiz pasmelt ūdeni un pēdīgi mani atbrīvot? Kuru katru brīdi atvilksies zirnekliene, tas nemaz nav smieklīgi."

"Man arī nevajag, lai būtu smieklīgi. Es esmu kalnu trollis. Vai tu jau esi aizmirsis mūsu dēciņu kalnos?"

"Nē, neesmu vis aizmirsis! Bet es tev piedodu! Drusciņ novest kādu no ceļa — tā ir viena lieta, bet pasviest milzu zirneklienei par barību — kaut kas pavisam cits. To tu nespēsi pastrādāt."

"Spēšu gan. Es to ļoti labi pieprotu."

"Nespēsi!"

"Klausies, puis!" kalnu trollis piepeši kļuva ļoti nopietns, un viņa acīs no visas tiesas parādījās neviltots žēlums. "Tu laikam nesaproti, cik grūtā stāvoklī esi nokļuvis. Es esmu kalnu trollis. Camonijas derdzīgākais radījums. Es tev

nevarētu palīdzēt, pat ja to gribētu — un es nemaz negribu! Man tas gluži vienkārši ir pretdabiski. Es gribu tikai vienu — un varu tikai vienu: tev nepalīdzēti Vēl nederīgāku radību tu šobrīd nebūtu varējis sastapt. Saproti jel, tev izpalīdzēt man būtu vieglāk par vieglu — čiks, un gatavs! Taču es to nedarīšu. Tur, mežā, klīst zirnekliene mājas lielumā, un, lai tevi izglābtu, man vajadzētu tikai atnest riekšavu ūdens. Bet es atstāšu tevi nezināmā — nē, ļoti labi zināmā — likteņa varā! Kaut ko tādu spēj pastrādāt tikai kalnu troļļi. Neviens kalnu trollis nemūžam tevi neatbrīvos, tad jau labāk ceri, ka to izdarīs pati zirnekliene. Padomā par to visu!"

Trollis iespruka pamežā un nozuda.

"Man tiešām žēl!" viņš vēl uzsauca. "Proti — nemaz nav žēl! Kē-hē-hē!"

Mani pārņēma briesmīgas dusmas. Pat nebiju iedomājies, ka spēju tā saniknoties. Nelabā balsī aurodams, es raustījos tīklā, kliegdams trollim pakaļ tādus lāstus, kādus pat tik nīstams radījums kā viņš noteikti vēl nebija dzirdējis (vismaz manās ausīs nekas tāds vēl nebija nācis). Raustīju lipīgās virves tā, ka visi koki līgojās; nešpetnās dusmas man, šķiet, bija devušas milža spēku. Purināju zirneklienes pavedienu tā, ka man deniņos sāka dunēt asinis. Un vispār pavediens mazdrusciņ izstiepās un kļuva plānāks. Parāvu vēl stiprāk un iebaurojos kā svarcēlājs, kurš tūlīt dabūs bruku. Pavediens kļuva smalks kā zīda dzīpariņš, izstiepās tā, ka gandrīz vairs nebija saskatāms, — taču nepārtrūka.

Mani spēki bija galā, un pavediens sarāvās, atkal kļūdams par resnu virvi. Es rēcu un trakoju, auroju trollim nopakaļ, ka vajāšu viņu līdz pasaules galam un tad ko tikai ar viņu nedarīšu, sarīkoju tādu jandāliņu, kāds Lielajā mežā daudzu gadu tūkstošu gaitā noteikti vēl nebija dzirdēts. Ārdījos, līdz pēkšņi sapratu, ko daru: es pats personiski zvanīju meža tarantullas pusdienu zvanu.

Nekur trokšņi nav tik skaļi kā mežā, kurā vispār nav dzirdama neviena skaņa. Visi domā, ka skaļākās atbalsis ir kalnu ielejās vai katedrālēs, taču mežā, kuru pametusi visa dzīvība, tās ir daudz spēcīgākas. Skaņu netraucē ne pūču kliedzieni, ne odu sīkoņa, tā traucas no koka pie koka, pa lapu lapiņai, pa skuju skujiņai, un galā nonāk, izaugusi par briesmīgu lērumu, daudz skaļāku nekā sākumā. Tas vien jau ir diezgan šausmīgi, taču šeit bija ne tikai briesmīgs lērums, bet arī briesmoņa lērums.

Vispār jau zirnekļi pārvietojas bez trokšņa, taču tas sakāms tikai par zemākajām svara kategorijām. Man te bija darīšana ar ztrneklieni, kas svēra piecdesmit centneru, un es jau dzirdēju, kā viņa kaut kur tālu meža biezoknī cilā kājas, triekdama tās zemē kā pāļu stabus. Sākumā manīju, ka zeme vieglītiņām trīc, pēc tam ievēroju astoņkārt saliktu skrejamo soli, kas virzījās uz manu pusi visnotaļ ātri un nepārprotami mērķtiecīgi.

Brumm! (viens) Brumm! (divi) Brumm! (trīs) Brumm! (četri) Brumm! (pieci) Brumm! (seši) Brumm! (septiņi) Brumm! (astoņi). Astoņi brummi. Astoņas kājas. Tātad tā ir pieaugusi tarantulla.

Pāri meža norai daudzu kilometru augstumā slīdēja mazītiņš lietus mākonītis, jādomā — nosebojies Tumšo kalnu negaisa pēctecis. Es skatījos neatņemdamies. Varbūt es varētu to nohipnotizēt un likt, lai tas dāvā man dažas lāsītes. Skatījos tā, ka man jau acis spiedās laukā no pieres, atkal un atkal tam pavēlēju tūdaļ pat sākt līt. Vienu mirkli jau šķita, ka mākonītis apstājas, tieši man virs galvas — iespējams, piepeši bija iestājies bezvējš. Taču tad tas atkal salti aizslīdēja tālāk un nozuda aiz meža lapotnes, atstādams man tikai žilbinoši zilas debesis. Tur aizpeldēja pēdējā cerība, ka tuvāko mēnešu vai pat gadu laikā varētu uznākt lietus.

BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!) BRUMM! (Ūdeni!)

"Ūdeni! Ūdeni! Ūdeni!" tā bija mana vienīgā doma, it kā es tuksnesī mirtu no slāpēm.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Ūdens, Camonijas: ūdens Camonijā ir sastopams daudzos un dažādos veidos, visbiežāk šķidrā, taču nereti arī cietā (ledus) vai gāzveida (migla) agregātstāvoklī. Lielāks retums ir sabiezināts ūdens — perifēra akvakurpju izpausme (-» cietā zupa). Camonijas lielākā ūdenstilpe ir Camonijas okeāns, kas ieskauj kontinentu, taču pirms izmantošanas dzeršanai tā ūdens ir pamatīgi jāatsāļo, un tas ir visai dārgs process.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Tādēļ dzeramo ūdeni Camonijā lielākoties iegūst no upēm, ezeriem un pazemes ūdens dzīslām. Saldūdens sastopams tikai -» Saldā tuksneša pazemes alās, savukārt sarkans un zaļš ūdens atrodams pazemes stalaktītu pilnūdens caurumos un rodas, kad tupelītes riestodamas maina krāsu.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Magnētiskais avota ūdens, kas spēj tecēt kalnup, reizēm atrodams avotos, kas tek dzelzs piesātinātajās Tumšo kalnu nogāzēs. Kad Kastānijas Šautinieku baznīcas klusētājmūki no šo avotu ūdens sāka darīt alu, kas pats tecēja augšup, bija gaidāms patiess apvērsums alus darīšanā un liels atvieglojums alus patērētājiem [kausu tikai vajadzētu pacelt pie lūpām, ar piešķiebšanu vairs nevajadzētu noņemties], taču lielās cerības diemžēl cieta fiasko, jo alus patvaļīgi pameta kausu un skraidīja apkārt.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Bezjēdzīgās ziņas, ar kurām uzmācās leksikons, manu stāvokli padarīja tikai vēl bezcerīgāku. Biju gatavs atdot visu, lai to atinstalētu.

Birolīnas bērzūdens, kas reizēm liela sausuma periodos izdalās no Birolīnas zemdegu bērziem, zināmās aprindās tiek uzskatīts par svētu, apgalvojot, ka tas brīnumaini dziedina neārstējamas slimības. Spiedīgos apstākļos ūdenim pielīdzināmu šķidrumu iespējams iegūt arī no lietus mākoņiem un rīta rasas uz augu lapām, no izspiestiem kaktusiem, kamedāra kupriem [-> kamedārs] un, kā viegli saprast, no asarām un siekalām, kuru sastāvā vairāk nekā 90 procentu veido ūdens.

Asaras! Siekalas! Es taču pats lielā mērā sastāvu no ūdens! Vajag tikai nospļauties! Neticami, cik aprobežoti mēs spējam būt tieši tad, kad atrodamies vislielākajās sprukās.

Tā nu es savācu uz mēles spļaudekli.

Pareizāk sakot; es mēģināju savākt spļaudekli, taču man nekas neizdevās, jo mute bija pilnīgi izkaltusi. Mana rīkle aiz bailēm bija pārvērtusies tuksnesī, mēle šķita raupja kā smilšpapīrs, aukslējas atgādināja pergamentu. Acīmredzot es tik briesmīgi baidījos no tarantullas, ka pat siekalas bija

ielīdušas labi dziļi porās, un es nespēju izvilināt lauka pat ne vismazāko pilieniņu.

BRUMM! BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM!

Tātad asaras! Vajadzēja tikai paraudāt! Es taču biju ne tikai iemācījies raudāt pēc komandas, bet pat pārvērtis šo māku augstajā mākslā, es biju čempions, nē, kur nu: šajā jomā biju lielmeistars!

Taču kādu laiku nebiju vingrinājies, un arī apstākļi, kuros patlaban atrados, traucēja koncentrēties. Jo raugi, spriežot pēc tā, cik briesmīgi dārdēja zirneklienes soļi, viņa jau atradās gandrīz meža noras malā.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Es, kā nu varēdams, spiedu uz saviem asaru dziedzeriem. Iztēlojos neiedomājami skumjas ainas, visdziļākās traģikas piesātinātus notikumus. Savu labāko draugu bēres, ak, nē, tur glabāja mani pašu… Taču man vienkārši nekas neiznāca. Vai varbūt visa vaina bija tajā, ka biju kļuvis vecāks? Kucēna gados jau kauc par katru sīkumu, turpretim vēlāk asaras plūst jau mazliet taupīgāk. Vai es vispār vēl spēju raudāt?

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

в

R

U

м

м

!

Izdzirdot pēdējo brummu, man vairs nepalika ne mazāko šaubu, ka meža tarantulla ir klāt. Viņa vēl nebija īsti redzama, taču krūmos jau bolījās astoņas acis: skaidra lieta, viņa pētīja, kas tad ieķēries viņas tīklā. Pēc tam viņa sāka spraukties cauri koku lapotnei. Strutaini dzeltenas slienas tecēja no cauruma, kas, jādomā, bija viena no viņas mutēm; tas noteikti bija nāvējošais sekrēts, kas pārvērtīs mani biezenī.

Tagad es pirmo reizi izdzirdēju meža tarantullas balsi — tas bija šaušalains troksnis, it kā mutes reizē būtu pavēruši visi bīstamākie dzīvnieku valsts pārstāvji: tur bija tīģera draudīgai9*rūciens, kobras indīgais šņāciens, klijas ņirdzīgais ķērciens, sikspārņa kārīgā čāpstināšana, hiēnas aizsmakušie smiekli. Man pār muguru skrēja šermuli un acīs aiz pārbīļa saskrēja asaras.

Es apraudājos — ne tīšuprāt, ne kaut kādu sadomātu bēdu dēļ: aiz pavisam īstām, šausmīgām nāves bailēm! Man pār vaigiem sāka plūst divas straumītes, un man vēl tieši pietika dūšas, lai šo ūdeni tecinātu uz pielipušajām rokām. Taču laikam acis aiz bailēm rādīja greizi, vai varbūt, krampjaini raudādams, briesmīgi raustījos, — lai vai kā, ūdens tecēja pilnīgi garām, vismaz desmit centimetru no manām ķepām.

Dzīvē mēdz būt tādi brīži, kad tu esi pilnīgi pārliecināts, ka visa pasaule ir sapulcējusies kādā nejauki tumšā kambarī un nolēmusi pret kādu sazvērēties. Šis bija viens no tādiem brīžiem. Taču mēdz būt arī tādi brīži, kad tu atgūsti cerību, ka viss būs labi. Tās divas līdz trīs sekundes, kurās manas asaras, aiztecējušas garām mērķim, atsitās pret ķeizarkroņa ziedu, atlēca un apņēmīgi traucās augšup, ietriecās smuidrā bērza zarā, kas bija ieķīlējis papardes lapu, tā, pasprukusi vaļā, izslējās taisna un no apakšas ķēra kastaņas lapas, kas pēc nule pārskrējušā Tumšo kalnu negaisa bija gluži

salijušas un pavisam slapjas, un tad pār mani nolija kaut kas līdzīgs vēsai rīta dušai — šis nenoliedzami bija viens no tiem saulainajiem brīžiem. Proti, tai mirklī man izdevās atraut rokas no zirneklienes tīkla pavediena un tika dots starts maratona skrējienam "Iz Lielā meža".

Maratona skrējiens "Iz Lielā meža"

Pirmā

stunda

Vispār es vēl nekad dzīvē nebiju skrējis. Uz pundurpirātu kuģa nepietika vietas, uz spīgaiņu salas bija pārāk daudz kritušu-tkoku stumbru, uz plosta vienkārši nevarēja paskriet, uz Kārzobu salas es labākajā gadījumā reizumis izgāju pastaigāties (beigās — četrrāpus), kamēr dzīvoju pie Maka, mēs pastāvīgi atradāmies gaisā, un naktsskolā nebija sporta stundu.

Tātad šī bija pirmā reize manā mūžā, kad man vajadzēja skriet un — vieglie celi nav domāti mums! — skriet uz dzīvību un nāvi. Sagatavojos ilgam skrējienam: uzvarēs tas, kuram veiklākas kājas vai lielākas izturības rezerves. Zināms, izredzes nebija īsti godīgi sadalītas. Man bija divas īsas, gandrīz netrenētas kājeles, es biju lācis, nevis antilope. Turpretim zirneklienes kājas bija ļoti garas un vēl piedevām astoņas gabalas.

Tātad es metos skriešus, pietiekami ātri, lai izvirzītos vadībā, taču arī ne pārāk braši, lai turpat uz līdzenas vietas nepaliktu bez elpas. Mana lielākā priekšrocība bija augums, jo es varēju šauties starp kokiem un pasprukt zem zariem, bet zirneklienei vajadzēja lauzties cauri biežņai, visu, kas viņai gadījās ceļā, saminot vai paraujot malā: veselas koku lapotnes, zaru žuburus, pārāk cieši saaugušus stumbrus. Tarantulla bija neiedomājami stipra; atspiezdamās pret staltu egli, viņa varēja to pagrūst sānis kā niedres stiebriņu.

Tomēr viņa nevarēja laisties rikšiem, viņai pa mežu vajadzēja pārvietoties spraukšus, turpretim man ceļš bija brīvs. Klajā laukā viss būtu izskatījies citādi, tur viņas garās kājas ātri vien izšķirtu, kurš šajā skrējienā uzvarēs.

Skriešanas knifs ir elpošana. Ieelpa, divi soļi, izelpa, divi soļi. Rokas saliektas, dūres pie krūtīm, sākt ar aizmugurējās kājas pēdas spilventiņu, pārnest svaru uz priekšu. Pirmo stundu viss gāja vienkārši brīnišķīgi. Es lidot lidoju pa meža stadionu; jaunības spēks gurnos un bailes skaustā bija lie-

lisks dzinējspēks. Kā rādās, skriešanā man bija dabas dots talants. Ar katru minūti es arvien vairāk izvirzījos vadībā, ar katru metru zirnekliene palika iepakaļ.

Agri vai vēlu viņa bezcerīgi atpaliks un padosies, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu. Jau pēc pusstundu ilga skrējiena viņas soļi man ausīs dunēja daudz klusāk:

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

stunda

Otrā stunda ritēja vēl labāk. Likās, svaigā gaisā manam ķermenim rodas jauna enerģija, ko tas pa dzīslām sūknē tieši man kājās. Mani pārņēma īsts skriešanas skurbums, soļi kļuva arvien slaidāki un pārliecinošāki. Jo ilgāk es skrēju, jo lielākas acīmredzot kļuva manas enerģijas rezerves: enerģija tiek iegūta, to tērējot, no miera stāvokļa nav nekāda labuma. Atpūšoties tu pagursti, un pēc tam vairs neizdodas ieskrieties. Es pat palielināju ātrumu. Zirnekliene arvien vairāk atpalika.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

stunda

Trešajā stundā viss vairs nebija tik vienkārši. Sāku svīst un svīdu vairāk nekā jebkad iepriekš, tā nebija pat vistrakākajā tveicē. Viss mans kažoks bija slapjš. Sāļie sviedri īsti nenotecēja, bet palika spalvā, un es arī nevarēju apstāties un kārtīgi noskurināties. Tādēļ kļuvu manāmi smagāks, likās — man uz kumbra uzkrauti slapji dvieļi. Brīžiem sviedri satecēja acīs un es vispār neko neredzēju; vajadzēja uzmanīties, lai neieskrietu kādā kokā. Tomēr es joprojām domāju, ka šajā skrējienā neapšaubāmi uzvarēšu; tiesa, zirnekliene bija mazliet saīsinājusi attālumu starp mums. Viņas soļi atkal dunēja skaļāk.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Ceturtā

stunda

Ceturtajā stundā skriet atkal bija daudz vieglāk, iespējams, tāpēc, ka vairs nejutu savu ķermeni. Biju pacēlies lidus, man vairs nebija svara, tikai dvēsele, kas slīdēja pār sūnām kā jahta uz gaisa spilvena. Vai nu mans ķermenis bija pārvarējis sāpes un nogurumu, vai arī — un tas likās ticamāk — kaut kur piesēdis un turpat arī palicis, jo es to vairs vispār nejutu. Skrēja vairs tikai mans prāts, toties tas bija ātrs kā vējš. Zirnekliene bija gandrīz ārpus dzirdamības robežām.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Piektā

stunda

Piektajā stundā es vairs nezināju, kas esmu, kur atrodos un ko īsti daru. Brīžiem daudz netrūka, lai es aiz tīrā apjukuma būtu apstājies, taču, par laimi, tad atkal iesaistījās prāts, un ļaunākais palika aiz muguras.

Mans gars atradās visai savādā stāvoklī. Jo brīdi, jo stiprāk mani pārņēma lielummānija, jo lāgiem es patiešām ticēju, ka šis mežs pastāv tikai tāpēc, lai es varētu skriet tam cauri. Mans svaru zaudējušais ķermenis cēlās arvien augstāk, nupat jau redzēju pāri visam mežam un biju nešaubīgi pārliecināts, ka pārzinu visu, kas tajā notiek, — es izrīkoju ik saknīti, ik zariņa, lapiņas un zāles stiebriņa augšanu un likteni. Tad pacēlos vēl augstāk un pārredzēju visu Camoniju, ar savu milzu lupu spēju saskatīt ikkatru dzīvu būtni, kas šajā kontinentā tecēja savās gaitās; tās visas es pratu nosaukt vārdā un viedi šķīru to likteņus. Vispēdīgi pacēlos izplatījumā un lūkojos pāri visai planētai, izgudrēm pielūkodams, lai tā labi grieztos ap savu asi un pienācīgi pievilktu debess un zemes ķermeņus; īpaši nepiepūlēdamies, veikli aizvadīju pāri okeāniem dažas viesuļvētras.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Maratona drudzis: reta, vienīgi skrienot pa Camonijas mežiem novērojama parādība. Kad maratonists intensīvi skrējis apmēram piecas stundas, tā ķermeņa temperatūra Camonijas jauktu koku meža augstvērtīgā un koncentrētā skābekļa ietekmē sasniedz 45 grādus pēc Celsija. Dzīvai būtnei stāvus vai guļus stāvoklī tāda temperatūra būtu nāvīga, turpretim skrējēja organismā vienīgi atbrīvojas tā sauktie nerimtīgie baciri, proti, baciļiem līdzīgi asinsķermenīši, kas, nonākot smadzenēs, izraisa īslaicīgas halucinācijas. Tomēr maratonistam tas nāk tikai par labu, palīdzot aizmirst neizbēgamo nogurumu un mudinot uz jauniem sportiskiem sasniegumiem. Halucinācijas vienmēr ir patīkamas un saistītas ar ātruma parādībām, piemēram, bieži skrējējam šķiet, ka viņš ir gazele, leopards vai svīre, jebkurā gadījumā — kaut kas ļoti straujš.

Manā gadījumā tā nebija ne gazele, ne svīre, ne leopards; man šķita, ka esmu lidojošs meža dievs, bet kāda tam nozīme, galvenais, ka tas man palīdzēja skriet ātrāk. Par zirnekļiem es jau biju pavisam aizmirsis. Vai viņa vispār vēl ir saklausāma?

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Sestā stunda

Sestajā stundā viss atgriezās, ij mans prāts, ij ķermenis, spēcīgāks un smagāks nekā jebkad mūžā. Man bija tāda sajūta, ka stiepju cementa maisus, kājas bija svina pielijušas, spalva sasmagusi no sviedru lāsēm, es kluburoju uz priekšu gluži kā nemaņā un biju zaudējis jebkādu piesardzību. Maratona drudzis kaut kā bija pagaisis, lielummāniju izklīdinājis reālistisks skatījums uz notiekošo, un tas pauda, ka mani spēki ir galā un zirnekliene ir turpat man aiz muguras.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Septītā

stunda

Septītajā stundā sāka krēslot. Mežā sāka pūst spirdzinošs vējiņš, kas žāvēja manus sviedrus un dāvāja jaunus spēkus.

Vakars nāca ar tumsu. Mana redze ir laba pat ļoti nelāgā apgaismojumā, tas bija pierādījies jau Tumšajos kalnos. Ja tev daba ir dāvājusi jūrasbraucēja orientēšanās spēju un vērīgu ožas orgānu, tad tu arī gandrīz pilnīgā tumsā spēj pārvietoties tikpat veikli kā sikspārnis. Es saodu kokus un tādēļ neuzskrēju tiem virsū, iekšējais kompass allaž virzīja mani uz pareizo debespusi — tie ir noderīgi, tikai zilajiem lāčiem raksturīgi instinkti. Turklāt meža tarantullas soļi bija dzirdami arvien labāk, un es varēju novērtēt atstatumu, klausīdamies, kā tā brīkšķēdama laužas pa mežu kā lokomotīve uz koka kājām, jo vairāk tāpēc, ka tā neparko nespēja iztikt bez niknas šņākšanas un kārīgas šļurkstināšanas. Sakopojis visus spēkus, metos finiša taisnē. Vai nu es atraušos no zirneklienes vienreiz un uz visiem laikiem, vai arī tā mani apris. Liku visu uz pēdējās kārts.

Te nu reiz man noderēja naktsskolā iegūtā vispārējā izglītība, proti, bioloģijas zināšanas. Es metu cilpas kā trusis, slīdēju pa alām kā lapsa un traucos uz priekšu kā bēgoša zebra. Ziguzagu kā ķirzaka slīdēju pa sūnām vai pavisam nozudu biezās lapās, slīdēdams tām cauri kā zalktis.

Taču zirneklienei bija astoņas acis, un tumsā viņa orientējās vismaz tikpat labi kā es. Un viņai bija vēl viena liela priekšrocība, kas dzina viņu uz priekšu un neļāva apstāties: tas bija izmisums. Lielajā mežā viņai jau gaužām sen nebija gadījies neviens laupījums, zirnekliene pēdējo reizi bija ēdusi pirms veselas mūžības. Zināms, zirnekļiem apēstā pietiek ārkārtīgi ilgam laikam, tomēr agri vai vēlu ir iztērēta arī visupēdīgā kalorija. Ja meža tarantulla tagad nedabūs mani, viņai vairs nepietiks spēka ievilināt un nobeigt citu upuri, kur nu vēl pēc šī maratona skrējiena, kurā viņa jau ir iztērējusi ļoti daudz enerģijas. Nedabūjusi savos nagos mani, viņa spēs vienīgi aizvilkties atpakaļ meža biezoknī un tur nobeigties bada nāvē.

Skaidri varēja dzirdēt, ka tā pieliek soli.

BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM!

BRUMM! BRUMM!

Astotā

stunda

Man vairs nebija spēka mainīt bēgšanas paņēmienus, galu galā es nebiju ne zebiekste, ne gazele, bet lācis, un lāči pēc dabas ir visai smagnēji radījumi, un vispār tiem vairāk patīk omulīgi saritināties un gulēt. Pekas vilka mani pie zemes kā kuģa enkuri, katrs muskulītis smeldza pa savai modei, bet visnelāgākā bija kāda balss man iekšā, kas uzstājīgi mudināja, lai taču es vienreiz liekos mierā un atlaižos nosnausties. Meža tarantulla jau sen bija nomanījusi, ka mani sāk uzveikt vājums, un mobilizējusi savus pēdējos spēkus; atstatums starp mums arvien vairāk saruka. Cirzdama ar nagainajām kājām kā ar izkaptīm, viņa gāza gar zeitii veselas koku rindas, ar žokļu knaiblēm rāva no zemes krūmus un izrēca tumsai drausmīgus lāstus meža tarantullu valodā. Viņa jau bija pavisam tuvu, turpretim es nolādēju savu ģeķīgo iedomu likt visu uz spēles, jo nupat mani spēki tiešām bija galā.

BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM! BRUMM!

Tomēr es spītīgi vilkos uz priekšu, lai gan aiz pārguruma biju zaudējis pat savus dabiskos instinktus un ieskrēju koku stumbros, klupu pār saknēm un ieķēpājos krūmu biezokņos; tā es, varētu sacīt, netiku ne no vietas, turpretim zirnekliene ar katru soli nāca arvien tuvāk.

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

BRUMM!

в

R

U

М

м

!

Meža tarantulla atradās tieši man aiz muguras, tikai viena zirnekļa soļa attālumā no kārotā laupījuma. Viss lielais skrējiens izrādījās veltīgs, man vairs nebija spēka. Laikam jau tagad vajadzētu apstāties un stāties zirneklienei pretim. Ja paveiksies, varbūt ar tuvcīņu kaut ko varēs panākt: ja nu viņa ir tikpat pārgurusi kā es. Te man nāsīs iecirtās savāda, tomēr zināmā mērā pazīstama smarža.

"Ērmoti," es neviļus nodomāju, "kāpēc te ož pēc genfa?"

Pats nesapratu, no kurienes es zinu tādu jocīgu vārdu. Tad pēkšņi atcerējos un ar galvu pa priekšu ielēcu dimensiju caurumā.

8 .mana dzīve dimensiju caurumā

Ielidojot dimensiju caurumā, tu krīti uz visām pusēm vienlaikus, uz leju, uz augšu, pa labi un pa kreisi, uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem. Turklāt tu krīti cauri laikam un vēl piedevām atmuguriski, divreiz ātrāk par gaismas ātrumu, un kritiena trajektoriju var aprakstīt kā tā saukto Naktigalgala oktāvcilpu. Kā jau] vienmēr, pirmais šim fenomenam bija pievērsies profesors Naktigalgals. Lai saprastu, kas īsti ir Naktigalgala oktāvcilpa, jāiztēlojas dubultcilpa astoņkārša astotnieka formā, kas astotdaļēji atrodas telpā, astotdaļēji laikā un par sešām astotdaļām citās dimensijās, tādējādi krītot tu katrā laika momentā vienlaicīgi atrodies jebkurā Visuma punktā.

Sākumā tas ir ļoti mulsinoši. Lūdzu, nemaz nemēģiniet iztēloties, kāda varētu būt šī telpa! Ir aplēsts, ka ari eidētam, lai iztēlotos tikai vienu šīs dimensiju cauruma telpas kvadrātmetru, būtu vajadzīga visa dzīve. Pat eidētam ar četrām smadzenēm.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Dimensiju cauruma telpa: patiesībā iztēloties vienu dimensiju cauruma telpas kvadrātmetru nepavisam nav grūti ar noteikumu, ka jums ir vismaz septiņas smadzenes.

Vienkārši iedomājieties vilcienu, kas ar sveci uz jumta brauc pa tumšu caurumu, savukārt jūs pats atrodaties uz Marsa, kur ar sveci uz galvas stāvat zvanutornī un uzvelkat pulksteni, kas ir tieši vienu kvadrātmetru liels, bet tikmēr ūpis, kuram arī uz galvas ir svece, ar gaismas ātrumu lido vilciena kustībai pretējā virzienā pa tuneli, ko tieši tajā brīdī aprij cits melnais caurums, kuram sagadīšanās pēc arī uz galvas ir svece [ja jūs spējat iztēloties melnu caurumu ar sveci uz galvas; šim nolūkam jums vajadzīgas vismaz četras smadzenes]. Ar krāsainu zīmuli savienojiet četrus punktus, kuros deg šīs sveces, un iegūsiet vienu dimensiju cauruma telpas kvadrātmetru. Starp citu, pulkstenī jūs varat redzēt, cik vēls tobrīd ir uz Marsa, pat tumsā, jo arī jums galu galā uz galvas ir svece.

Tātad jūs reizē atrodaties jebkurā vietā uz Zemeslodes, Alpos un virs Atlantijas okeāna, Ziemeļpolā un Gobi tuksnesī, Nīlas krastā un Brazīlijas lietusmežos. Piedevām, kā jau tika sacīts, arī jebkurā laika punktā, proti, gan pirms miljons gadiem, gan aizparīt pusčetros, rudenī, pavasarī, vasarā un Ziemsvētkos, simt un simttūkstoš gados — un te es minu tikai dažas no iespējām.

Bet jūs jau neesat tikai uz Zemes vien, bet arī uz Mēness, uz Saturna, Zirga galvas miglājā un Kasiopejas tronī, aiz Betelgeizes, zem Pēgasa spārniem, uz Vērša kreisā raga, Vēža zvaigznājā, kā arī visur citur mums zināmajā Visumā. Un, lai viss kļūtu pavisam apstulbinoši, arī visos pārējos nezināmajos Visumos! Tātad, iekrītot dimensiju caurumā, jūs būtībā nonākat diezgan tālu: īsi sakot, visur.

Parastos apstākļos tik milzīga pārplūde krītošo padarītu traku, taču smadzenes uz kritienu dimensiju caurumā reaģē ar apbrīnojamu drošības pasākumu: tās ieslīgst mērenā dvēseles krēslā jeb, citējot profesoru Naktigalgalu, "seklā katatonijā".

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Or. Abduls Naktigalgals

Seklā katatonija: garīgs un fizisks muskulatūras un smadzeņu krampju stāvoklis, kurā persona nonāk, ilgāku laiku uzturoties dimensiju caurumā. Šajā gandrīz absolūtajā ķermeņa un prāta sastinguma stāvoklī personu vairs nekas nespēj iespaidot, jo vairāk kritiens dimesiju caurumā. Ķermenī izplatās jauka, svina smaga miegainība, sejas izteiksmi pārņem plats, dumjš smaids. Šis stāvoklis ļoti attāli līdzinās bezpalīdzīgajai ekstāzei, kurā iespējams nonākt, vizinoties amerikāņu kalniņos un nonākot dubultcilpā.

Atrazdamies tādā stāvoklī, es sastapu Kvertu. Tai brīdī traucos garām Oriona zvaigznājam, un Kverts acīmredzot joprojām brīvi krita tajā dimensiju caurumā, kurā es biju viņu iegrūdis, vai varbūt jau bija paguvis iekrist kādā citā.

Tā kā, krītot dimensiju caurumā, jūs, kā jau tika minēts, vienlaikus atrodaties visur, tad ir saprotams, ka mums kaut kur vajadzēja sastapties, tas bija tikai laika jautājums. Kverts, būdams pilnīgi bez svara, izlidoja no izplatījuma dziļumiem un peldēja pie manis kā paātrinātā filmā, atkal un atkal griezdamies ap savu asi. Slīdēdams man garām, viņš muļķīgi smaidīja. Arī viņš nepārprotami atradās seklās

katatonijas stāvoklī, tādēļ mēs abi uz šo neticamo satikšanos reaģējām gluži neticami aušīgi.

"Sveiks, Kvert!" es sacīju.

"Sveiks, Zilais lāci!" Kverts nevērīgi pamāja pretim.

Un pēc tam viņš aizpeldēja tālāk uz Rigela miglāja pusi, turpretim es aiztraucos pretējā virzienā. Tagad, pēc šīs prātam neaptveramās apstākļu sakritības, jau bija pilnīgi neiespējami, ka mēs vēl kādreiz redzēsimies — vismaz ne atbilstoši parastajiem varbūtības lēsumiem.

Seklās katatonijas stāvoklis tam, kas krīt dimensiju caurumā, ļauj pat pagulēt, patiesībā tas tieši liek ieslīgt miegā. Vismaz es, krizdams cauri šim bezgalīgajam Visumam, tas ir, Visumiem, kļuvu arvien gurdenāks.

Acis aizkrita, un es ieslīgu sapņu pilnā snaudienā. Tajos, šķiet, parādījās visi, kam manā līdzšinējā dzīvē bija kaut vismazākā loma. Pundurpirāti auroja pirātu dziesmas, verveļviļņi šļakstinājās, spīgaiņi šņakājās par papildporcijām, es atkal un atkal kritu Gourmetica rīklē, un Maks mani atkal un atkal izglāba, Freda apmētāja mani ar meteorītiem, profesors Naktigalgals, skaļi klabinādams visas septiņas smadzenes, jāja uz naktigalgalatora, Tumšo kalnu kāpurs grauza dzelzs kalnu, un — vai gan varēja būt citādi — garām, laipni mādams ar roku, aizslīdēja kalnu trollis. Taču es redzēju arī tādas radības un parādības, kādas nekad nebiju sastapis: melni tītus tēlus, kas jāja uz kamieļiem līdzīgiem jājamlopiem, gaisā peldošu pilsētu, galvu kalna lielumā. Un beigās veselā un nebeidzamā straumē nāca teiksmu un pasaku būtnes, milži, punduri un dēmoni, briesmīgi tārpi un

prāvi plēsējputni, reizē biedējoši un valdzinoši. Toreiz man šie sapņi likās cauruncauri nesakarīgi, taču tagad es zinu, ka sapņoju par savu nākotni.

Te pēkšņi mani no miega iztrūcināja apdullinošas taures skaņas. Nē, patiesībā tas joprojām bija sapnis, jo otro reizi sastapu MOLOHU, tikai šoreiz tas peldēja pa izplatījumu. Es pavisam skaidri redzēju šo milzeni, pat tā iespaidīgo ķīli, kas bija apaudzis ar veseliem koraļļu rifiem, gliemežpilsētām un jūraszāļu mežiem. Molohu pavadīja tūkstošiem haizivju, medūzu un murēnu, un viss bars lēni aizslīdēja cauri Visumam.

Tā tu, zilais lācis, traucies pa laiku un telpu, atrazdamies starp sapni un seklu katatoniju, un piepeši kaut kādā Visuma punktā atkal kūleniski izripo laukā pa kādu no neiedomājami daudzajiem dimensiju caurumiem. Kas gan tas būs par punktu, es sev jautāju. Cerams, ne kāds no tiem, kas atrodas citās dimensijās.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Dimensiju caurumi [turp.]: pirms izšķiršanās par krišanu dimensiju caurumā, vēlams skaidri apzināties, ka citās dimensijās viss var būt pilnīgi un galīgi citādi. Var gadīties tā, ka tur trūkst kaut kā vitāli svarīga, piemēram, gaisa. Vai ka turienes gaiss sastāv no ūdens, no svina vai betona. Var izrādīties, ka tur nedarbojas mūsu dabas likumi, un tie, kas tur valda, ir pašos pamatos citādi, ka tur nav smaguma

spēka, laika vai telpas. Cita dimensija var, piemēram, sastāvēt no sasalušas garlaicības vai no muzikāla aukstuma, no kaut kādas nāvējoši indīgas gāzes vai desmittūkstoš grādu karstas saulesuguns, no stipras strāvas vai no nepiepildītām ilgām.

Noteikti ir tādas dimensijas, kurās skumjas ir galvenā barība būtnēm, kas veģetē seklās bēdu peļķītēs. Dažas dimensijas ir tik mazas, ka mūsu planēta, tur nonākusi, tiktu saspiesta līdz kniepadatas galviņas lielumam: tās ir minidimensijas ar ļoti, ļoti maziņiem dabas likumiem. Turpretim citas ir tik lielas, ka pat to atomi ir lielāki par mūsu dzimto planētu. Ir dimensijas, kurās dzīvo tikai domas, un citas, kur ir nepatīkamas izjūtas, piemēram, bads vai skaudība, kas dzīvo sarkanu ūdenskliņģeru veidolā un prot dziedāt, — viss ir iespējams!

Nonācis divdimensionālā dimensijā, dimensionālais ceļotājs tiks saplacināts kā pankūka, viendimensionālā dimensijā — izstiepts kā bezgalīga gumija, piecdimensionālā — pārvērtīsies radiovilnī ar galvassāpēm, bet to, kas notiks astoņdimensionālā dimensijā, ar mūsu valodas vārdiem vienkārši nav iespējams izteikt. Patiešām skaidrs ir tikai viens: nonākot citā dimensijā, vajadzēs mainīt paradumus un, ļoti iespējams, visai krasi.

Cita

dimensija

Ripojot laukā no dimensiju cauruma, man bija sajūta, ka kaklā kāds ir iebāzis roku, aizsniedzies līdz pašam vēderam un uzģērbj mani ar iekšpusi uz āru kā tādu slapju zeķi; apetītlīgāku salīdzinājumu šobrīd diemžēl nespēju izdomāt. Apmetu gaisā pāris salto, tad vēl dažus kūleņus, kad jau biju nonācis uz zemes, un vispēdīgi vairs nekustējos.

Kā ar maisu pa galvu dabūjis, es cīnījos ar nelabumu. Palūkojos lejup, lai tiktu skaidrībā, kas īsti ir tas bezdibenis, no kura biju izvēlies.

Ir ārkārtīgi svarīgi zināt, kāds materiāls tev ir zem kājām dimensijā, kurā esi nokļuvis. Ja tas, piemēram, ir no betona, tad var cerēt uz puslīdz stabiliem dabas likumiem, ja no izkusušas lavas vai komētu gāzes — tad ar labunakti. Pamats

man zem pēcpuses bija mīksts un rotāts ar neskaitāmiem daiļiem rakstiem.

Es sēdēju uz paklāja.

Tas bija ļoti garš un vismaz simt metru plats, un visgarām tā malām rēgojās izplatījums. Citi grīdceliņi krustu šķērsu stiepās pa dimensiju kā starpgalaktiskas, skaisti izrakstītas automaģistrāles. Man apkārt šurpu turpu slīdēja lidojošie paklāji.

Apmēram simt metru no manis atradās lepns tronis. Vēl aizvien juzdamies diezgan apdullis, es piecēlos un mēģināju sakārtot savu ietērpu. Te kāds iebliezās man mugurā, un es pagriezos paskatīties, kas tur ir. Tas bija Kverts Cuiopu.

Patiesībā tas nebija Kverts Cuiopu, tikai izskatījās viņam ļoti līdzīgs, bet tas pats bija sakāms arī par apmēram divsimttūkstoš būtnēm, kas man aiz muguras stāvēja uz grīdceliņa, — rindu rindas Kvertam līdzīgu radījumu no galerta. Mani vilka atpakaļ, arvien dziļāk receklīgajā pulkā; šķiet, biju aizstājies priekšā, un šie radījumi neredzēja troni, kuru nez kāpēc par varītēm vajadzēja redzēt. Citādi tie par mani nelikās zinis. Tieši man blakus bariņš galertbūtņu sāka spēlēt mūziku; tā bija šausmīga, un, es zvēru, viņi šīs skaņas izvilināja no piena instrumentiem.

Sākās liels jandāliņš, un cauri dīdeklīgajam pūlim izspraucās tāds kā neliels gājiens, kura priekšgalā — un šoreiz es par to biju drošs! — soļoja Kverts. Labāko draugu vienmēr var pazīt, arī tad, ja gluži tāpat izskatās vēl divsimttūkstoš radījumu tev apkārt. Mēģināju viņu pasaukt, taču viņš tai briesmīgajā ļembastā gāja vien tālāk, turpretim es tikai

iepēros arvien dziļāk drūzmā. Kverts majestātiskā gaitā aizsoļoja, tad, atrāvies no pūļa, lēni un cienīgi piegāja pie troņa, bet mūzika kļuva arvien patētiskāka, proti, vēl šausmīgāka nekā pirmīt. Visā šajā jandāliņā viņš nekādā gadījumā nevarēja mani saklausīt, tādēļ es izspraucos priekšā un metos pie viņa.

Nav ne jausmas, kā tas bija iespējams, taču bija pilnīgi skaidrs, ka es Kverta dimensijā biju nokļuvis viņa kronēšanas dienā. Vajadzēja pieskriet viņam klāt, iekams viņš iekrīt dimensiju caurumā.

Vēsturisks

brīdis

Pūlī, kuram es skrēju cauri, sākās sašutuma pilna ņurdoņa, taču arī to Kverts mūzikas dēļ nedzirdēja, nelokāmi virzīdamies pretim tronim: acīmredzot viņš bija briesmīgi uztraucies. Atrados tieši viņam aiz muguras, jau gandrīz varēju viņu aizsniegt, taču pēkšņi man kāja aizķērās aiz kaut kādas paklāja krokas, es paklupu, sagrīļojos un no aizmugures uztriecos Kvertam virsū. No mana grūdiena viņš aizripoja līdz grīdceliņa malai un, pārvēlies tai pāri, iekrita izplatījumā un izgaisa. Visi sastinga, mūzika apklusa. Piegāju pie tepiķa malas un apstulbis skatījos Visumā.

Saodu vieglu genfa dvesmu.

Paklupis bija nevis Kverts, kā viņš pats domāja, bet gan es. Tieši es biju vainīgs pie tā, ka viņš nokļuva mūsu dimensijā. Tīri matemātiski tas droši vien bija neiespējamākais notikums pasauļu telpā — diezin vai kāds man noticēs. Satrakotais pūlis metās man klāt. Ne mirklīti nevilcinādamies, ielēcu izplatījumā.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Laika tāpatības tuneļi dimensijās: Mums pazīstamajam laikam ir šādas iedaļas: AGRĀK un VĒLĀK, TAGAD un TŪLĪT, DRĪZ un PIRMĪT, VAKAR un ŠODIEN, RlT, GANDRĪZ, PĒDĪGI, VIENREIZ, BEIGĀS, VISBEIDZOT, TURPMĀK, LĪDZ ŠIM un TIKĀM. Lai arī katrs no šiem mirkļiem reiz ir atradies ŠOBRĪD stāvoklī, TAGAD agri vai vēlu kļūs par TOREIZ un pēc vēl ilgāka laika par pagalam izplūdušu KAUT KAD AGRĀK vai, izsakoties vecmodīgāk, PIRMIŅ. Kā tas ir iespējams? Grūti pateikt. Nav šaobu vienīgi par to, ka šīs dimensijas saista tuneļi un iekļūšana un izkļūšana tajos iespējama pa dimensiju caurumiem. Pa šiem tuneļiem laiks skraida starp dimensijām, iespējams, tā ir atbilde uz lielo jautājumu, kur palicis laiks.

Cerams, tas palīdz cik necik saprast, kā es nākotnē varēju iejaukties notikumā, kas bija risinājies ne tikai pagātnē vien, bet vēl arī pilnīgi citā dimensijā. Mani pašu šī problēma pagaidām pārāk nenodarbināja. Daudz interesantāks šķita jautājums, kur es šoreiz nokļūšu. Pēc neiedomājamās apstākļu sakritības — nonākšanas Kverta dimensijā — izredzes izripot laukā dzimtajā dimensijā bija kļuvušas vēl niecīgākas, kur nu, tas vienkārši nebija iespējams.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Dimensiju caurumi [turp.]: ja kāds no vienas dimensijas nonācis citā, grūti pieļaut, ka viņš tādā pašā ceļā atkal varēs nokļūt pazīstamajā dimensiju sistēmā. Iespēja atgriezties starta dimensijā ir viens pret naktiljonu.

Naktiljons?

Naktiljons: matemātiska mērvienība, ko aprēķinājis prof. Dr. Abduls Naktigalgals. Naktiljons ir tāda vienība, ka parastas smadzenes to vispār nespēj iztēloties; to jaudā tikai tāds, kam ir vismaz sešas papildsmadzenes. Izsakoties vienkāršiem vārdiem, viens naktiljons ir neiedomājami daudz.

Es kritu Visuma dziļumos, un man jāteic pavisam godīgi, ka tas nemaz nebija tik satraucoši kā pirmajā reizē. Tas, kurš ir redzējis spirālveida miglāju, jau zina, kā tādi izskatās, un atkārtojumi vairs netricina sirsniņu. Tā nu es kā vecs Visuma caurlidošanas profesionālis iekārtojos uz

ilgu seklo katatoniju, taču mans kritiens tika priekšlaikus pārtraukts un mani izripināja laukā citā dimensijā.

Zinu, ka tagad riskēju zaudēt arī pēdējos labvēlīgos lasītājus, taču esmu apņēmies stāstīt patiesību un tikai patiesību, tādēļ teikšu, kā bija: es izkūleņoju tieši no tā paša dimensiju cauruma, kurā biju iekritis. No visām pasauļu telpā pastāvošajām iespējām šī bija ne tikai visneticamākā, bet arī visnepatīkamākā, jo pie šī cauruma mani gaidīja meža tarantulla. Un vizināšanās pa izplatījumu nebija vairojusi manas izredzes nenonākt viņas kampienā, kur nu: tās bija

krasi samazinājušās. Manu gluži dabisko nogurumu tagad papildināja ari vispārēja organisma pārslodze no kritiena dimensiju caurumā.

Lai nu kā, bija skaidrs, ka mana eksistence starp dimensijām bija beigusies. Grūti pateikt, vai tā bija garākā vai īsākā no manām līdzšinējām dzīvēm. Iespējams, abējādi.

Taču meža tarantullas tuvumā nebija.

Un tur nebija arī melnum melna nakts kā kritiena brīdī, bet gan gaiša diena.

Tā pati vieta; cits laiks

Nudien, ja es no dimensiju cauruma būtu izlidojis vēl arī tajā pašā mirklī, tā būtu ļoti neiespējama apstākļu sakritība. Citādi to, ka zirnekliene nebija manāma, nespēju izskaidrot: vienkārši biju ievēlies citā laikā. Iespējams, tagad bija cita diena. Cita nedēļa. Cits mēnesis. Cits gads, simt gadu vēlāk. Vai miljons gadu agrāk — šis varēja būt jebkurš mirklis pasaules vēsturē.

Tomēr galvenais, ka te nebija zirneklienes. Varbūt viņa bija ielīdusi atpakaļ mežā un tagad mira badā. Varbūt viņa šobrīd vēl nebija piedzimusi. Varbūt viņa bija ielēkusi dimensiju caurumā man pakaļ un tagad ceļoja pa izplatījumu. Vislabāk būtu, ja viņa šobrīd vārītos aizvēsturiskā darvas purvā vai, teiksim, tālā nākotnē viņu patlaban aprītu kāds vēl briesmīgāks nezvērs.

Bet nevajag būt ļaunatminīgam. Neizklausījās gan pārlieku ticami, tomēr bija iespējams, ka viņa bija nonākusi tieši tajā dimensijā, no kuras, saskaņā ar profesora Naktigalgala teoriju, bija nākuši viņas senči. Visumā jebkas ir iespējams.

Tomēr es lieki netūļājos un kopos prom no šī nemīlīgā meža. Tas drīz kļuva skrajāks, un jau pēc nepilnas stundas biju iznācis mežmalā. Likās, manu acu priekšā tiek atvilkti aizkari, paverot skatu uz jaunu pasauli: man pie kājām pletās balts, šķietami bezgalīgs līdzenums, kā apvārsnis pazuda kaut kur starp debesīm un zemi. Cik tālu vien re-

dzeja acis, nemanīju nevienu pašu koku un nevienu kalna pumpuli; jāteic, pēc nejaukajiem piedzīvojumiem kalnainās un mežainās ainavās man pret to nekas nebija iebilstams.

Pie meža avotiņa papildinājis savus gluži izsīkušos ūdens krājumus, es veselu minūti dzēru ar kāru un skaļu tīksmi. Pēc tam metos skriešus pa atkalnes izkaltušo zāli un nonācu pie lielā līdzenuma. To klāja balta, ļoti smalka smilts, kas bija mazdrusciņ ķepīga un smaržoja pēc vaniļas. Iebāzu smiltīs pirkstu un nolaizīju. Smalki malts cukurs. Acīmredzot šis ir Saldais tuksnesis, par kuru skolā stāstīja Naktigalgals. Un tātad kaut kur tālumā, tuksneša otrā galā, atradās Atlantīda. Tieši tur es vēlējos nokļūt.

Pirms došanās tādā neparedzamā, taču neapšaubāmi grūtā pārgājienā vispirms vajadzēja kārtīgi izgulēties. Gari negudrodams, nolikos baltajās, mīkstajās cukursmiltīs. Saule vēl bija augstu, taču biju tā pārguris, ka tas mani netraucēja. Lēni laizdamies miegā, domāju par diezgan neparasto situāciju, kādā bija nonākusi mana dzīve, un mēģināju izspriest, vai to uzskatīt par labu vai par sliktu.

Es vairs nezināju, kur atrodos: nākotnē, pagātnē vai tagadnē. Drošs biju tikai par divām lietām. Pirmkārt, es atrados dzimtajā dimensijā. Otrkārt, es atrados Camonijā. Ziniet, tas tomēr bija iepriecinoši. Turklāt nevienam neko nebiju solījis. Mana pagātne bija aiz muguras, mana nākotne— priekšā, un nedz priekšā, nedz aiz muguras man nebija nekādu pienākumu. Tādā gadījumā ir taču puslīdz vienalga, kāds šodien ir datums.

Domādams šo tīkamo domu, es aizmigu.

9. Mana dzīve Saldajā tuksnesī

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona'', apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Saldais tuksnesis: tuksneši lielākoties ir plaši, līdzeni un smilšaini apvidi, kuros ūdens trūkuma dēļ ir trūcīgi ar augu valsti, kas sastopama vienīgi tādās vietās, kur pazemes avoti ir veicinājuši oāžu veidošanos.

Pēc augsnes uzbūves izšķir klinšu, smilšu, sāls un cukura tuksnešus. Saldais tuksnesis ir pēdējā minētā paveida jaukta tipa tuksnesis no pirmskembrija gliemežkaļķakmens, agrīnā Camonijas perioda lavas pulvera un^pirmsvēsturiska cukurpūdera, kura enerģētiskā vērtība ir apmēram 55 000 kaloriju kvadrātmetrā. Šis cukurpūderis ir radies no savvaļas cukurniedru stepes, kas gadu tūkstošu gaitā saules gaismas ietekmē pārtvaicējās tīrā kristāliskā niedru cukurā. Saldā tuksneša augsnes cukurs ir garšas ziņā salds, ūdenī un spirtā šķīstošs (turpretim ēterī nešķīstošs) ogļhidrāts, kas ar fenilhidrazīnu veido ozazonu, proti, atkarībā no oglekļa atomu skaita molekulā, triozes, tetrozes, pentozes, heksozes, heptozes, oktozes un nonozes.

Saldā tuksneša virsmas formācijas to pamatvielas lipīguma dēļ ir nesalīdzināmi daudzveidīgākas un ērmīgākas nekā citos tuksnešos. Liela nozīme Saldā tuksneša skulpturālajā veidojumā ir vējam, kas reizē ir transportēšanas un denudēšanas aģents. Kaut kur pacēlis cukurpūderi, vējš daudzus kilometrus nes to pa gaisu un citur pievieno jau gatavai cukura skulptūrai; reizēm tikai tāpēc, lai jau pēc dažām stundām atkal noslīpētu nost kādu tēla daļu. Tādējādi Saldā tuksneša ārējais veidols pastāvīgi mainās, un šīs pārmaiņas ir daudz dramatiskākas nekā citos tuksnešos. Ar pietiekamu gaisa mitrumu un vienlaikus ar aktīvu vēja darbību no cukurpūdera un ūdens rodas tādi tēlniecības mākslas šedevri, ka jebkurš akmeņkalis aiz skaudības kļūtu zaļš.

Saldā tuksneša virsmas pasakainā apdare izsenis kā magnēts pievilkusi dēkaiņus, avantūristus un citus nesavaldīgus subjektus, kuri

augstāk par kārtību vērtē nekārtību. Daudz ir tādu, kas steigušies uz Saldo tuksnesi, meklēdami laimi, taču pavisam nedaudzi ir atgriezušies, turklāt nereti — gara pakrēslī.

Labrīt! Mani pamodināja meža tarantulla. Kad atvēru acis, milzene stāvēja tieši man blakus. Saules apžilbināts, sākumā redzēju tikai garās, tievās un spalvainās kājas. Tā kārīgi tecināja savu sekrētu tieši man sejā. Graujošā iedarbība jau bija sākusies, jo, lai kā es centos, man neizdevās pakustināt ne pirkstiņa. Varbūt man vispār jau vairs nebija ķermeņa, vai tas jau pa pusei bija pārvērties biezenī. Gribēju kliegt, taču arī to vairs nespēju.

Tad es pamodos līdz galam. Man blakus uz tievām, līganām kājām stāvēja draudzīgs, lai gan pēc izskata mazlietiņ padumjš kamedārs, kas laizīja man seju.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Kamedārs: nagaiņu kārtas un biezpēdaiņu [Tylopoda] apakškārtas zīdītājdzīvnieks. Kamedārs ir kamieļa un dromedāra krustojums, tam piemīt šo abu kamieļu paveidu īpašības un ir trīs kupri. Pieskaitot asti, kamedārs ir aptuveni trīs metrus trīsdesmit centimetrus garš un divus metrus divdesmit centimetrus augsts, tam raksturīgs sensacionāli trūcīgs intelekts, toties arī teicama spēja panest ārkārtīgās tuksneša temperatūras. Daudzkuprība ļauj tam uzglabāt milzīgu ūdens daudzumu, un nepieciešamības gadījumā tas spēj trīs nedēļas bez dzeršanas veikt visus savus darba pienākumus. Turklāt pie kupriem tam ir izaugumi — pupi, no kuriem ar zināmu izveicību jebkurā laikā var iztecināt dzeramo ūdeni. Kamedāra izskats aprakstāms skalā no "muļķīgs" līdz "ļoti neglīts". Ar savu pinkaino spalvu, ļodzīgo gaitu, pievērtajām acīm un kaitinošo blēšanu kamedārs nu

nepavisam nerada ideāla jājamlopa iespaidu, taču tas ir lādzīgas un uzticīgas dabas, viegli stūrējams ar primitīvas pavadas palīdzību un, visbeidzot, neizvēlīgs barības ziņā. Vēl piedevām kaltēti kamedāru mēsli teicami noder uguns kurināšanai. Kamedārus audzē -» jampampu nomadu cilts, kas jau kopš neatminamiem laikiem klejo pa Saldo tuksnesi, cik noprotams, meklējot leģendāro pilsētu Anagromatafu.

Nākamais, ko ieraudzīju, izberzējis no acīm miegu, bija trīs no galvas līdz kājām tumšās drānās ietinušies tēli, kuriem tajā vietā, kur vajadzētu būt acīm, rēgojās divi mazi teleskopi.

Viens noliecās man klāt.

"Zils lācis! Amplīgi!" viņš teica, uzrunādams drīzāk savus biedriniekus un nevis mani.

Pēdīgi piecēlos kājās un izpurināju no kažoka tuksneša smiltis. Mazdrusciņ tālāk stāvēja vēl pulka tādu pašu

tumšās drānās sapiņķelējušos ērmu, kādi pieci simti, un vismaz tikpat kamedāru.

"Kas jūs tādi esat, ja drīkstu vaicāt?" bezbailīgi, kā jau tāds, kas nupat pamodies, noprasīju. Vārdu ņēma tas, kurš pirmīt bija pie manis noliecies.

"Tā ir kāravāna bez kāroga! Mēs esam jampampi bez pampampa!"

Satvēris mani aiz elkoņa, viņš uzticīgi čukstēja man ausī.

"Kāravāna ar garo "ā", tu saproti? Lai nav jākaro…"

Augumā prāvākais biedrinieks neļāva viņam pateikt līdz galam.

"Mēs esam jampampi. Tu noteikti jau esi par mums dzirdējis. Mēs dodamies uz Anagromatafu. Vai piebiedrosies?"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Jampampi: tuksneša klejotāju cilts, kas apdzīvo Camonijas -> Saldo tuksnesi; gadījuma kopā savesti ārpusnieki un atkritēji, kas meklējuši laimi vientulībā, taču, pēc visa spriežot, tālu nav tikuši un izveidojuši apkārtstaiguļu savstarpējās palīdzības biedrību, kas joprojām aug un attīstās. Atraduši tuksnesī kādu nelaimē nonākušu vai apmaldījušos ceļotāju, jampampi to uzņem savā ciltī, lai kāda arī būtu nelaimīgā izcelsme, mantiskais stāvoklis, dzimums vai dimensionālā piederība. Jampampi nelokāmi atsakās jelkādā veidā atzīt tā dēvēto buržuāzisko dzīvesveidu un seko savam brīvības un neuzraudzītas bezdarbības ideālam, vēlams, iespējami augstas temperatūras apstākļos.

Jampampi kategoriski iebilst pret jebkādām sadursmēm, mīl dzīvniekus, ir sabiedriski un viesmīlīgi, tiem raksturīgi nedaudz juceklīgi sabiedriski politiskie uzskati un nosliece dot ērmīgus vārdus. Tie jau kopš neatminamiem aizlaikiem klejo pa Saldo tuksnesi, meklēdami leģendāro Anagromatafas pilsētu, un ir apdāvināti kamedārkopji [-> kamedārs].

Jampampu apģērbs ir gari jo gari tumšzilas pampvilnas [vilna, kas tiek iegūta no zilām ēdamām sēnēm, kurām ir ievērojama vieta arī jampampu ēdienkartē, -> pampamps] auduma gabali, kas tiek daudzas reizes aptīti ap galvu un ķermeni, lai ādai nepiekļūtu neviens pats saules stariņš. Acu augstumā tie pastāvīgi nēsā divus miniatūrus periskopus, jo, paredzēdami smilšuvētras, jampampi mēdz ierakties, taču arī tādos apstākļos vēlas pārredzēt apkaimi.

Iespējams, vainīga bija mana miegainība vai varbūt arī joprojām dedzīgā vēlēšanās atrasties pēc iespējas tālāk no Lielā meža, taču fakts ir tāds, ka es nedomādams pieņēmu

jampampa uzaicinājumu. Papildu pamudinājums bija tas, cik svabadi un draudzīgi jampampi pret mani izturējās. Te vismaz neviens nemāksies virsū ar pūžņainu sekrētu un nemēģinās mani aprīt; jau tas vien manā sabiedriskajā dzīvē bija zināms uzlabojums.

Uzņemšana jampampu ciltī bija patīkami nebirokrātiska un bezceremoniāla. Jampampi ietīstīja mani tumšzilā audekla strēmelē (no acu teleskopiem es laipni atteicos), kāds skaļi izsaucās: "Anagrom Ataf”, visi pārējie jampampi korī atkliedza pretī: "Anagrom Ataf." — un tad karavāna devās tālāk, bet es čāpoju vien līdzi.

Pēc kāda laika viens no jampampiem pienāca pie manis un apvaicājās, vai es gadījumā neesmu izsalcis un nevēlos paņemt kādu nieku pampampa.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Pampamps: no bioloģijas viedokļa ne pārāk atbilstošs Dziļcamonijas zilo sēņu kaktusa nosaukums. Šie kaktusi atrodami tikai atsevišķos -> Saldā tuksneša apvidos un aug tikai īpaši dziļi zem jūras līmeņa tādās vietās, kur ir nodrošināta spēcīga saules gaisma un augsne bagātīgi satur cukuru. Šiem hibrīdaugiem ir ļoti augsta uzturvērtība un piemīt citas īpašības, ko sevišķi ciena jampampi.

Jampampi* pārtika gandrīz tikai no šīm zilajām kaktussēnēm, un, tā kā es tagad biju tāds kā goda jampamps, tad tās kļuva arī par manu galveno barību. Galu galā mēs atradāmies tuksnesī, nekādas citas ēdmaņas faktiski nebija; zināms, varēju arī laizīt cukurpūderi vai ķert un cept elektriskās odzes vai skorpionhidras.

Pampampi Saldajā tuksnesī auga bezmaz zem kura katra lielāka akmens, tiem allaž bija sezona, un tos bija viegli ievākt un konservēt. Kārtīgi saēdoties pampampus (un jampampi, kā viegli saprast, tos ēda daudz un dikti), iestājās tāda kā padumja aizgrābtība. No vienas puses, visam redzamajam un notiekošajam kaut kā uzrodas daudz lielāka vērtē, nekā patiesībā pienāktos, bet, no otras — viss šķiet diezgan smieklīgs. Lielais vairums jampampu pastāvīgi atradās dedzīgas ekstāzes stāvoklī, un mums bieži vajadzēja apstādināt visu karavānu, jo kāds no jampampiem bija iegrimis kaktusa lapas vai cukurpūdera sēres vērošanā un neparko nebija izkustināms.

Karavānā nemitīgi bija dzirdama sprauslāšana un ķiķināšana, laiku pa laikam kādam uznāca milzīga smieklu lēkme. Krampjainas smiešanās gadījumā karavāna parasti apstājās. Bija labi zināms, ka jampamps tādā stāvoklī ir gluži

bezpalīdzīgs un tādu vienu pašu tuksnesī nevar laist — tā varēja gadīties ar kuru katru. Daža laba smieklu lēkme ilga vairākas stundas no vietas, nereti upurus vajadzēja piesiet pie kamedāru kupriem, citādi tie nebija piedabūjami kustēt uz priekšu. Citreiz atkal lēkme bija tik lipīga, ka visa karavāna vārtījās pa zemi ar krampjiem diafragmas apvidū. Tādēļ uz priekšu mēs virzījāmies pagalam gausi. Tomēr

pampampi nodrošināja to, ka jampampi vispār kustēja uz priekšu. To ietekmē vienkārša iešana kļuva par kaut ko maģisku: varēja stundām ilgi iet un nenogurt, turklāt garastāvoklis visu laiku bija brīnišķīgs. Pat neizturamā svelmē kārpoties augšā cukurpūdera kāpā, bija tāda sajūta kā pastaigājoties pa Mēnesi ar trīs metrus garām košļājamās gumijas kājām.

Daudzpusīga sēne

Pampampi, starp citu, ir ļoti gardi. Garšas ziņā tie ir kaut kur starp tunci un cūkgaļas desiņām ar vieglu, apetītlīgu salvijas aromātu. Necepts un nevārīts tas iedarbojās visspēcīgāk, savukārt visgaršīgākais tas bija cepts vai vārīts, tiesa, arī efekts tad bija pavisam neliels. Vēl pampampus var grilēt, tvaicēt, savārīt biezenī un apceptus marinēt eļļā. Izkaltētus un hermētiski iepakotus tos var glabāt bezmaz mūžīgi, vēl ilgāk var uzglabāt pampampu koncentrātu — pulverī samaltu un ar sāls un skudrueļļas palīdzību saveltu lodītēs, kuras pēc tam var košļāt stundām ilgi. Savārot ar tuksneša cukuru un vaniļu, pēc tam atdzesējot un salaužot gabaliņos, variegūt gardum gardas pampampu bombongas. Pavisam smalki samaltas sēnes var izmantot kā garšvielas pampampu ēdieniem, tiesa, tas man šķita apmēram tikpat saprātīgi kā citronu aizdarīt ar citronu sulu. Galvenais, vajadzēja uzmanīties no ērkšķiem, tie ir ārkārtīgi indīgi. Saduroties ar tādu ērkšķi, tu vienkārši nogāzies no kājām un esi pagalam jau tad, kad vēl neesi novēlies zemē. Tomēr atērkšķoti pampampi ir pilnīgi nekaitīgi, tātad, īsi sakot, vajag vienkārši izknibināt asakas.

Ar vienu man sākumā lāgā neveicās, proti, ar jāšanu uz kamedāra. Sēdēt šī tuksneša kuģa mugurā nepavisam nav ērti, un tas prasa ilgu un diktu pierašanu.

Jājot ar zirgu, ir sajūta, ka tas kustas klasiskās mūzikas pavadījumā, turpretim kamedārs, šķiet, klausās dzērāja rībinātas bungas. Kājas tas liek pilnīgi patvaļīgi, te priekšējo, te pakaļējo, un tādēļ nemitīgi pagriežas galīgi šķērsām. Tas zvārojas pa labi, zvārojas pa kreisi, ieklūp ceļos un izslējās taisns — ja man dzīvē vispār kādreiz ir licies, ka piemetusies

jūrasslimība, tad ne jau uz kuģa atklātā okeānā, bet gan tuksneša vidū, kamedāra mugurā.

pampampu noslēpums

Es labprāt būtu uzzinājis, kā īsti jampampi izskatās zem tumšā audekla kārtām, taču to viņi turēja milzīgā noslēpumā. No šīm dīvainajām lupatām tie nevīkstījās laukā ne klejojot, ne guļot un pat ne mazgājoties. Kails jampamps bija viena no Saldā tuksneša lielajām mīklām. Kāds zinātnieks, kas pētīja tikai un vienīgi šo tematu un par to bija publicējis krietnu duci grāmatu, ir izvirzījis teoriju, ka jampampi agrāk ir bijuši kalnu tupuces, kurām sākusi briesmīgi izkrist spalva, un tādēļ tās ietīstījušās tumšos palagos un aizbēgušas tuksnesī, taču es šai teorijai neticēju. Tās pamats bija trīs kalnu tupuces spalvas, kuras zinātnieks bija atradis kādā zemes plaisā pusceļā starp Tupuču kalniem un Saldo tuksnesi.

Dzīve karavānā bija neparasti saticīga. Strīdi, dusmas, problēmas un tamlīdzīgas nejēdzības jampampiem ir dziļi pretīgas, un tie allaž cenšas rast kopēju valodu. Laiku pa laikam mēdza būt dažādi viedokļi par to, uz kuru debespusi tagad vajadzētu doties, taču tādās reizēs jautājums netika vis nodots balsošanai — jo balsošana nozīmē konfliktu —, bet gan karavāna vienkārši virzījās tālāk zigzaga gaitā.

Jampampi mīlēja mūziku, taču tikai tādu, ko paši spēlēja ar pašdarinātiem instrumentiem. To viņi vislabprātāk darīja vakaros, sēžot pie ugunskura. Pēc manām domām, tā nebija sevišķi laba mūzika — šķiet, galvenais bija kopā taisīt nomierinošu troksni, kas visus iežūžoja miegā. Instrumenti lielākoties bija izkaltēti, izdobti un atērkšķoti kaktusi, kurus muzikanti turēja pie mutes un melodiski ņurdēja tajos. Vēl

kaktusus varēja apvilkt ar kamedāru tesmeņiem un tad ar tiem sist (ļoti lēni) takti. Tie, kas nespēlēja instrumentus, vienkārši šūpojās šajā takti un laiku pa laikam, vēlēdamies dalīties muzikantu sajūsmā, uzmundrinoši iesaucās: "Pampamp!" Noguruši pēc garā pārgājiena un pieņurdināti pilni ar mūziku, mēs cits pēc cita gurdi nošļukām tuksneša pūderī.

No malas droši vien izskatījāmies grandiozi — iedomājieties tumšzilu mūmiju procesiju, kas ķiķinot čāpo pa tuksnesi. Ārēji veidojām vienotu iespaidu, taču patiesībā katrs jampamps bija individuālisma iemiesojums, tādējādi iznāk, ka mēs bijām mūžīgs paradokss, vienpatņu savstarpējās palīdzības biedrība.

Kā jebkurā sabiedrībā, arī jampampu karavānā bija zināmi noteikumi, taču tie tik spirdzinoši atšķīrās no visiem parastajiem priekšrakstiem, ka tiem pakļauties bija tīrais prieks. Būtībā bija divpadsmit likumu, kurus jampampi bija atraduši kādā tuksneša pudeļpasta vēstulē.

Tuksneša pasts

Ar tuksneša pudeļpastu nosūtītas vēstules Saldajā tuksnesī var atrast bieži. Daudzkārt tā ir vienīgā iespēja kaut kā paziņot par to, kas ar tevi notiek, jo sevišķi grūtos brīžos. Tu ieliec vēstulīti stikla pudelē, aizkorķē un iespraud kādā klejojošā kāpā, lolodams — nereti veltu — cerību, ka klejojošā kāpa to pienācīgi nogādās. Diemžēl šīs kāpas ir pagalam neaprēķināmas, tās var doties jebkurā virzienā un jebkādā ātrumā, tādēļ izredzes, ka tava vēstule nonāks īstajās rokās, ir gaužām nelielas. Vēstule, ko bija atraduši jampampi, ceļā droši vien bija atradusies ļoti ilgi, jo papīrs bija pavisam sadzeltējis, rindiņas izbalējušas un burti visai veclaicīgi. Taču, kad jampampi atlocīja papīra lapiņu, uznāca pamatīga smilšuvētra, un to jampampi nolēma uzskatīt par likteņa zīmi un divpadsmit vēstulē izlasāmos norādījumus pasludināja par saviem likumiem. Tie bija šādi.

Baltu gaiļu tuksnesi nebija, un es patiešām nebiju grasījies pārtikt no sprunguļiem, tādēļ man likumus nebija grūti ievērot, lai arī līdz galam es tos nesapratu. Pēdējais likums man likās vismīklainākais. Kā var "ņemt ciet" pilsētu? Visā visumā man drīzāk šķita, ka šos aizliegumus nevajag uztvert pārlieku nopietni. Labi, teikšu godīgi: man bija aizdomas, ka to sacerētājs bija rakstījis pamatīga saulesdūriena stāvokli. Tomēr jampampiem es neko tādu neteicu, jo negribēju viņus aizskart.

Areče: viens aptaurētais bija aprakstījis papīra lapiņu, ielicis to pudelē un iespraudis kāpā, bet jampampi tādēļ dedzīgi meklēja "pilsētu Anagrom Ataf, lai ņemtu to ciet un apmestos tur uz dzīvi. Vispār jau tā nebija gluži jauna ideja, jampampi vienkārši bija vienīgā kompānija, kas to bija padarījusi par savu politisko programmu.

anagromatafa

Jau gadu simteņiem Camonijā no paaudzes paaudzē tiek stāstīta teika par Anagromatafu, pilsētu, kas atrodas kaut kur Saldajā tuksnesī. Jau daudzi tuvi un tāli ir sapņojuši to ieraudzīt, taču neviens nav tajā iegājis. Kā tiek apgalvots, šai pilsētā var dzīvot tik omulīgi kā nekur citur — tur neesot īres maksas, neesot ne noziedzības, ne gaisa piesārņojuma, kamedāru stāvvietu cik tik uziet un tādā garā, viss, ko vien var vēlēties sapņu pilsētā tuksnesī. Jā, šajā pilsētā laikam ir īsta paradīze, tā vismaz daudzi prātoja.

Aprakstīt Anagromatafu, kauču no ārpuses, jaudāja daudzi: balti, zemi nami ar sarkaniem un zeltītiem jumtiem, daudz ēnainu palmu, šur un tur slaiks tornis. Tātad nekas pārmērīgs, būtībā — gluži parasta, vidēji liela oāzes pilsēta. Taču katrs, kas bija mēģinājis šajā pilsētā ieiet, bija spiests atzīt, ka tā raujas projām kā bikla stirna un izgaist tuksnesī. Anagromatafas teiksmainā slava bija radusies tieši tāpēc, ka neviens tajā nebija spēris kāju.

Dēkaiņi gudroja par tās pasakainajiem dārgumiem, vecie un vārgie — par dziedinošā ūdens avotiem un mūžīgās jaunības aku, caurbiras — par piena un medus upēm, bija pat tādi, kas ticēja, ka Anagromatafa ir vārti uz Ēdenes dārzu. Daudzi bija devušies to meklēt, neviens nekad nebija atradis, un tuksnesis bija pilns ar cukurzvirgzdu noslīpētiem kauliņiem — tas arī viss, kas bija atlicis no tiem, kas, dzīdamies pēc nesasniedzamās pilsētas, bija iegājuši

pārāk tālu svelmainajā tukšainē. Un neviens, izņemot profesoru Naktigalgalu, nebija izstrādājis kaut jele puslīdz lietojamu Anagromatafas teoriju.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Anagromatafa, Anagrom Ataf: pusstabila fatamorgāna, proti, oāzes pilsētai līdzīga daļēji konkrēta mirāža par -» Saldo tuksnesi dēvētajā apvidū, kas atrodas Camonijas kontinentā.

Kad temperatūra pārsniedz 160 grādu pēc Celsija, Saldā tuksneša cukurpūderis izkūst [-» cukurkušana], sāk vārīties, un no tā ceļas smalki cukura garaiņi. Ja gaisa temperatūra tajā brīdī krasi krītas [piemēram, piepeši uzpūš stiprs vējš], cukurs gaisā sacietē un, ja sagadīšanās pēc, cukura molekulām kristalizējoties, tām pāri slīdējis kādas reāli pastāvošas oāzes pilsētas atspulgs, tas paliek kā iededzināts. Izveidojas puscieta spoguliska māņpilsēta, ko vējš var pūst šurpu turpu, kā vien tam labpatīk, tādējādi šķiet, ka pilsēta pārvietojas.

Man jau nu gan šķita, ka Anagromatafa ir gadu tūkstošiem ilgas pampampu ēšanas un tuksneša vienmuļības rezultāts, slāpstošo safantazēts ideālas pilsētas tēls. Bet atkal: man ne prātā nenāca jampampiem nolaupīt sapni. Vienīgi Anagromatafa lika viņiem virzīties uz priekšu.

Jampampi klejoja pa dienu un pa nakti gulēja. Man personiski tas šķita nesaprātīgi, jo naktī bija cik necik vēsāks un iet būtu daudz vieglāk nekā neizturami svelmīgajā dienas laikā. Arī ūdens vajadzētu mazāk, un orientēties būtu vieglāk, jo virs Saldā tuksneša gandrīz nekad nebija

mākoņu un allaž varēja redzēt skaidru zvaigžņotu debesi. Pat par apgaismojumu nevajadzēja raizēties — pilnmēnesī smiltis ļoti stipri atstaroja gaismu.

Taču jampampi no tumsas briesmīgi baidījās un šajā ziņā man atgādināja pundurpirātus. Kad satumsa vakars, tie meklēja vietu, kur likties gulēt. Tai bija jāatrodas netālu no ūdenstilpes, un es vienmēr ar lielu baudu skatījos, cik veikli jampampi pazemē uziet ūdeni. Vispirms viņi kārtīgi saēdās pampampus, lai tādējādi jutīgāk samanītu ūdens dzīslas. Pēc tam viņi, iepletuši rokas, kā apskurbuši albatrosi puskrēslā klumburoja pa tuksnesi. Ja kāds jampamps sāka griezties uz riņķi un rūkt kā vilciņš, tas nozīmēja, ka viņš ir uzgājis ūdeni. Pārējiem vajadzēja steigties palīgā, jo viņš pats vairs nespēja neriņķot. Reizēm kāds jampamps, meklēdams ūdeni, aizklīda pārāk tālu no pārējiem un, iekams viņu atrada, stundām ilgi bija griezies un virpuļojis. Pēc tam viņu vēl vairākas dienas mocīja nelabums un vajadzēja pieskatīt, lai viņš nenoveļas no kamedāra.

Nemierīgi

stāsti

Kad pagaidu aka bija izrakta, jampampi sakrāva pamatīgā kaudzē kamedāru mēslus, sakūra uguni un nolikās baudīt sarunas un mūziku. Viņu sarunas bija pilnas ar muļķīgām pasaciņām par briesmām, kas uzglūn naktī. Nekaitīgākie bubuļi bija cukurpunduri (arī par tiem vēlāk), visi pārējie bija daudz šausmonīgāki un asinskārāki. Piemēram, man gadījās dzirdēt teiku par tumsaiņiem, kuru dzīslās rit nakts, acu vietā ir zvaigznes, un, ja kāds neldzīgs jampamps ir sadomājis soļot pa nakti, tumsaiņi to uzrauj debesīs un tad nogrūž zemē tā, ka jampamps pa ceļam sadeg un pārvēršas par asteszvaigzni. Viņi čukstējās par milzīgām čūskām, kas tumsā izskatās pēc klejojošām kāpām un vienā kumosā spēj aprīt veselas karavānas. Bija pasaciņa par gulētājām smiltīm, kas pa dienu guļ, bet vakarā pamostas un iesūc ceļiniekus kā akacī. Viņi zināja stāstīt par vēja, smilšu un kaktusu gariem,

kas tumsā dara nejaucības, par neredzamām plaisām, nāvīgiem skorpioniem, tuksnešu dēmoniem un smilšu pirātiem. Lai vai kā, saklausoties šīs pasakas, vairs nepavisam negribējās vakarā kaut kur doties, bet gan sasēsties ap uguni, lai pārlaistu nakti liesmu un savas cilts aizsardzībā.

Bezmiega

nakts

Nevaru apgalvot, ka šīs vakara pasaciņas man palīdzēja aizmigt. Reiz es ilgāk nekā parasti paliku gulēt nomodā. It kā jau tāpat nebūtu diezgan ar neērto gulēšanu tuksneša smiltīs, tumsā vēl arī bija dzirdami pagalam savādi trokšņi.

Ap nometni, gaudodami un sarkani zalgojošās acis zibinādami, klīda smilšu koijoti, klaburčūskas grabināja astesgalus, cirpstināja tūkstošiem drausmīgu circeņu, smiltīs viss krakšķēja un švīkstēja, jo naktī tuksnesī pamostas visa dzīvā radība, kas pa dienu ir gulējusi savās paslēptuvēs. Pati ar sevi aizrautīgi dejoja septiņastaina skorpionhidra, acīmredzot vēl dzirdēdama jau apklusušo mūziku.

Ap ugunskuru virpuļoja pūdertauriņi, visi iespējamie kukaiņi izlīda no smiltīm, ziņkārīgi tiekdamies nonākt tuvāk ugunij. Pār akmeņiem klupšus krišus rāpoja garkāju zirnekļi, spīļastes un indīgas ķirzakas grūstījās par vietām pirmajās rindās.

Jampampi par to daudz nelikās zinis. Viņi bija cieši iemumificējušies savos audekla apsējos un svētlaimīgi krāca, turpretim es satraucies nespēju novērst acis no sīko radību ņudzoņas. Koša varavīksnes čūska manāmi tīkoja pielīst man tuvāk; es cirtu ar nūju, un tā pamuka uz ugunskura pusi. Tumsā neko neredzēdams, man apkārt klenderēja resns tarantuls, arī to es ar nūju aizdzinu prom. Četras lielas smilšu kodes dancoja man tieši virs galvas, circenis — tik liels kā maizes klaips — pārlēca man pāri un labi ja metra attālumā uzsāka savu neizturami kaitinošo vakara dziesmu.

Pamazām sāku saprast, ka neesmu radīts dzīvei tuksnesī. Atlika vienīgi cerēt, ka mēs jau pavisam drīz nonāksim kādā pietiekami zīmīgā vietā, lai es varētu saprast, kur atrodos, un tālāk iet savu ceļu. Visu laiku cītīgi paturēju acīs tuvāko apkārtni. Gulēšu rīt, sēdēdams kamedāra mugurā. Ja v'ēl kādam nejaukam kustonim sagribēsies meklēt manu tuvumu, mana nūja tam parādīs, kas ir pieklājīga uzvedība.

Tikai pāris metru atstatumā sakustējās smiltis. Tur droši vien kāds aizgulējies kukainis rakās laukā no zemes, lai nāktu saviem biedrīšiem palīgā mani terorizēt. Ļoti uzmanīgi vēroju rakšanās norisi. Zemē parādījās mazītiņš krāterītis. Taču tas, kas izlīda laukā, nebija nekāds kukainis. Tas bija pirksts.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Smilšu cilvēki: paši nejaukākie no visiem nejaukajiem -> Saldā tuksneša radījumiem, domājams, irtā dēvētie pazemes smilšu cilvēki. Pazemes smilšu cilvēki rodas un pamostas, ja pastāv četri priekšnosacījumi:

1.   Domājošās smilšu slīkšņas. Pirmais priekšnosacījums ir -> domājošās smilšu slīkšņas. Vislielākās domājošo smilšu slīkšņu atradnes Camonijā atrodas -» Nezkantes plašajās smilšu slīkšņās un atsevišķos -> Saldā tuksneša apvidos.

2.   Līķi ar šaubīgu pagātni. Otrais priekšnosacījums ir, lai šajās slīkšņās galu būtu dabūjusi viena vai vairākas personas, kas dzīves laikā izcēlās ar riebīgumu.

3.   Sakalšana. Trešais priekšnosacījums ir, ka gadsimtu gaitā ārkārtīgi lielā karstuma iespaidā smilšu slīkšņai ir jāsacepas kopā, kļūstot par cietām, noturīgām smiltīm, un jāizsūc no slīkoņu skeletiem prāta spējas.

4.   Upuris. Ceturtais priekšnosacījums ir, ka virs smiltīs nozudušā skeleta uz naktsguļu apmetas viena vai vairākas personas.

Ja pastāv visi četri priekšnosacījumi, tad rodas fenomens, kas Grālzundes demonoloģijā tiek dēvēts par "ļaundabīgo atmodu". Skeleti, līdzīgi ērcēm, pavadījuši ilgu laika periodu dziļa miega stāvoklī, pamostas, izrokas zemes virsū un nogalē visus, kas saldi dus nevainības miegā.

"Ļaundabīga atmoda"

No smiltīm izlauzās otrs pirksts, tad trešais, ceturtais un vispēdīgi visa roka.

Tad uzreiz zeme iegruva stipri plašākā apvidū. No tās iznira galvaskauss. Tas pats notika vairākās vietās ap nometnes ugunskuru. Visi sīkie kustoņi nozuda nakts tumsā. No zemes jau rēgojās ģindeņi. Gar kauliem vēl karājās to kādreizējo drānu paliekas, rūsainu ķēdīšu bruņukrekli un ķiveres. Daži pat vicināja robainus zobenus, un tādējādi kļuva skaidrs, ka smilšu slīkšņas upuri reiz bijuši tuksneša pirāti.

Te notika smilšu cilvēku atmoda.

"Uzmanību!" es iekliedzos. "Trauksme!"

Pirmais skelets jau bija izracies no zemes. Visi tā kauliņi bija aplipuši ar smilšu garozu, un tādēļ tas izskatījās īpaši

spokaini un nedabiski. Ģindenis atmeta miroņgalvu un klabināja zobus; skeletu aprindās tādu uzvedību uzskata par uzvarošu smiešanos.

Jampampi bija pierausušies kājās un miegaini mīdījās, skriedami cits citam virsū. Visapkārt no zemes līda arvien jauni un jauni ģindeņi.

Smilšu cilvēki [turp.]: kā jau tika minēts, viens no smilšu cilvēka rašanās priekšnosacījumiem ir šaubīgs raksturs. Visbiežāk tie ir bijušie laupītāji, tuksneša pirāti vai slepkavas, kas šajā neapdzīvotajā pasaules malā ieradušies, bēgdami no pelnītā soda. Ja klāt vēl pieliek smilšu slīkšņu nelāgās īpašības, tiek iegūta būtne, par kuru asinskārīgāku grūti iedomāties.

Jampampi pīkstēja un spiedās kopā, taču pat nemēģināja ķerties pie ieročiem. Viņi bija tik miermīlīgi, ka slepkavīgam skeletam nespēja stāties pretim. Salīduši ciešā bariņā, tie vaimanādami skatījās, kā apkārt sarodas arvien vairāk kaulukambaru. %

Es pieskrēju pie ugunskura un izrāvu no tā pamatīgu, vēl degošu pagali. No tādas kurš katrs nobīsies. Piejozu pie viena skeleta un zvēlu tam ar savu lāpu. Liesma šņākdama pāršķēla tumsu, pagale ķēra skeleta plecu, un neilgu brīdi mēs abi stāvējām virpuļojošu dzirksteļu viesulī.

Skelets atmeta galvu un drausmīgi noklabināja zobus. Pēc tam ar zibensātru kustību izrāva lāpu man no rokas un iegrūda sev rīklē. Tad tas nokoda pagales galu, kas kvēlodams izkrita cauri tā ribām, un nogāzās smiltīs. Daļu uguns smilšu cilvēks bija paturējis mutē un tagad līdz ar veselu dzirksteļu šalti izspļāva tumsā. Vairs nevajadzīgo pagales pārpalikumu tas nevērīgi aizlidināja pār plecu tuksnesī.

Smilšu cilvēks pievērsa man savus nedzīvos acu dobuļus. Jampampi vēl ciešāk saspiedās kopā.

Ģindenis pacēla labo roku un ar kaulainajiem pirkstiem ievilka gaisā aplīti. Tā viņš deva pārējiem smilšu cilvēkiem komandu sakārtoties. Tie sastājās mums apkārt lielā aplī. Es aizskrēju pie jampampiem un pievienojos viņu bariņam. Drudžaini lauzīju galvu, kā lai pievārē nemireļus. Kā redzams, ar uguni nekas nebūs līdzams.

Smilšu cilvēki [turp.]: stāties pretim smilšu cilvēkiem nav lielas jēgas. Pirmkārt jau, to kauli ir apķepuši ar smilšu garozu, kas veido teicamu impregnējumu (piemēram, pret uguni, cērtamiem un duramiem ieročiem), un otrkārt, tiem vairs nav nekādu dzīvībai svarīgu orgānu, kurus varētu ievainot. Un, pat ja smilšu cilvēku būtu iespējams nogalināt, tam nekas slikts nenotiktu — tas taču jau ir miris. Ja nu vēlaties dzirdēt padomu, kā rīkoties "ļaundabīgās atmodas" gadījumā, tad mūsu ieteikums ir vienkāršs: padevīgi ļaujieties liktenim.

Skeletu loks kļuva arvien šaurāks. Aplenkumā nokļuva kāds kamedārs, un vismaz ducis ģindeņu, uzklupuši nabaga lopiņam, aizvilka to prom. Vēl brīdi mums ausīs skanēja tā izmisīgie blējieni, tad piepeši tie apklusa.

Smilšu cilvēki jau atradās metra attālumā. Šņirkstinādami zobus, tie sarunājās savā skeletu valodā, jādomā, jau sadalīja laupījumu. Paspēru soli atpakaļ, dziļāk trīcošo jampampu barā. Un gandrīz nogāzos gar zemi, jo kāja trāpījās caurumā. Tā bija vakarā izraktā aka, un es paliku stāvam ar vienu kāju dubļos. Divi jampampi lēkšus metās klāt, lai man palīdzētu izvilkt kāju no ķepesta. Skaļš plakšķis, un es biju brīvs. Gaisā uzšāvās smalka ūdens strūkla.

Smilšu cilvēki apstājās. Viens ar zodu norādīja uz kūsājošo ūdeni un nikni nokrakšķināja zobus. Es sagrābu svārpstu, kas gulēja zemē turpat blakus akai, un no visa spēka ietriecu caurumā. No visām pusēm — tiklab no smilšu cilvēkiem, kā no jampampu bara — atskanēja trokšņi, kas pauda pārsteigumu. Dūkņainais caurums pazemē rešņi nožagojās, un tad, izlauzies brīvībā, naksnīgajās debesīs uzšāvās pamatīgs ūdens stabs.

Pa ilgiem laikiem šajā tuksnesī atkal lija lietus.

Jampampi joprojām nespēja saprast, kādu dziļu domu pauda mana rīcība, toties smilšu cilvēki jau bija nopratuši,

kas viņus gaida. Pār ģindeņiem krita lielas, smagas ūdens lāses. Tie kā apstulbuši stiepa rokas un lūkoja pasargāt savas miroņgalvas no ūdens. Tomēr slapjums netraucēti spriedās dziļāk skeletos, šajā sausu kaulu miltu, smilšu un ļaunuma maisījumā. Viens jau bija palicis bez rokas — tā vienkārši nokrita smiltīs un salūza trijās daļās. Citam pašķīda kāja; kādu bridi tas vēl airējās ar saviem locekļiem, bet tad žāvās gar zemi. Vienam skeletam nokrita galva, citam tā, pārvērtusies biezputrā, iekrita ribās. Dubļos plakšķēdami krita žokļi.

Smilšu cilvēki šķīda un juka laukā.

Beidzot arrjampampi apjēdza, kas jādara. Saķēruši puļķi, viņi to atkal un atkal trieca caurumā, lai tas kļūtu lielāks un ūdens strāva nāktu ar lielāku jaudu. Lietus Saldajā tuksnesī kļuva arvien stiprāks.

Smilšu cilvēki bezpalīdzīgi streipuļoja šurpu turpu, pūlēdamies aizbēgt no sava likteņa. Lai kurp es palūkojos, jau veseli skeleti pajuka un krita zemē kā balta kaulu biezputra.

Jampampi dejoja lietū. Es cītīgi pieskatīju, lai nevienam ģindenim neizdotos aizlavīties prom.

Gandrīz visi jau bija izšķīduši un atgriezušies zemē, no kurienes tie bija nākuši. Šur un tur vēl mētājās kāda miroņgalva ar atieztiem zobiem, tās tad jampampi gādīgi samīdīja. Drīz vien smilšu cilvēki bija pazuduši bez miņas. Jampampi plikšķināja man pa plecu un tencināja par modrību.

Nolēmām izņēmuma kārtā doties tālāk, kaut arī vēl bija nakts, un ierīkot nometni citur.

Lēmums

Pēc starpgadījuma ar smilšu cilvēkiem man vairs nebija ne mazāko šaubu, ka jāšķiras no jampampiem un jāmēģina pēc iespējas drīz tikt laukā no Saldā tuksneša. Nē, šī galīgi nebija tāda vide, kur es gribētu pavadīt savu turpmāko dzīvi. Aizvien skaidrāk nopratu, ka jampampu dzīvesveids ilgākā laika posmā nav savienojams ar manējo. Dzīve jampampu karavānā nemaz nebija tik saskanīga un saticīga, kā sākumā šķita. Laika gaitā es pamanīju papilnam dīvainību un nejaucību, kas agri vai vēlu būtu līdz kaklam ari visiecietīgākajam zilajam lācim.

garo vārdu lāsts

Pirmkārt, viņiem te, saskaņā ar pudeļpasta likumu numur septiņi, bija nosliece uz pilnīgi nenormāliem vai neciešami fantastiskiem vārdiem, piemēram, Taben Tabatabea Saulesmāsa vai Cēzars Cēzocoze Cadfraks Glucs vai Unkunkelis Univergremdelis Tomīkstkartupelis. Baidīdamies pārkāpt likumu un nejauši izvēlēties vārdu, kāds varbūt Visumā kādam jau ir, viņi pielāgoja sev uzrunas, kuru galvenā raksturīgā pazīme — daudz burtu un šaušalīgi vārdu savienojumi. Lai viss būtu vēl nejēdzīgāk, viņi, saskaņā ar likuma otro daļu, pieprasīja, lai viņus uzrunā tikai un vienīgi pilnā vārdā. Uzrunāt iesaukā vai kaut kādā saīsinātā vārdā nebija brīv, tā taču varot piesaukt nelaimi.

Pellpemperemms Papriami Parmizāni — te vismaz bija zināms meldiņš, to vēl varēja iemācīties bez lielām grūtībām, trakāk bija ar tādiem mēles mežģiem kā Klapaans Kaplakaans Planplakpaklaans. Ja tev misējās kaut vienā pašā zilbītē, attiecīgais jampamps nāvīgi apvainojās un dienām ilgi nelika tevi mierā ar pārmetumiem un vaimanām. Tādās reizēs vienīgā iespēja bija veikt rituālu, ko pie jampampiem dēvēja par "jampelēšanu": vajadzēja apbārstīties ar smiltīm, bez nevienas kļūmītes izkliedzot tuksnesī aizskartā vārdu, un to visu darīt tik ilgi, līdz tika saņemta augstsirdīga piedošana. Atkarībā no tā, cik sarežģīts bija vārds %

un cik ļoti sapūties aizvainotais, tas varēja ilgt vairakas dienas.

Šīs muļļāšanās dēļ es galu galā sāku censties negadīties ceļā jampampiem, kuriem bija sevišķi sarežģīti vārdi. Dažu labu sauca, piemēram, Čahčerahčehs Čehčahčeračlmks Šarhs vai Fnekfepfeperepelis M. Šrābšūpšādenšrublāde, un man tik tiešām bija dziļi vienalga, ko šeit nozīmēja tas M. Es vēl šobaltdien klusībā esmu pārliecināts, ka viens otrs savu vārdu tīšām bija pataisījis tādu, lai citi, to izrunājot, sapiņķētos un viņš varētu patēlot aizvainotu kreimeni. Tajā laikā man jo īpaši lielas bailes bija no jampampa, kuru sauca — un to es nemūžam neaizmirsīšu — Konstantīns Konstantinopolis Kanstontonipolis Desmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīsviens. Lieta tāda, ka viņa uzvārdu ielāgot patiesībā nebija grūti, vienkārši vajadzēja skaitīt no desmit līdz viens, pa vidu izlaižot divnieku. Tā nu es katru reizi briesmīgi piedomāju, lai izlaistu šo divnieku, un tieši tāpēc, goda vārds, nezinu, kā tas tā var būt, to allaž pieminēju. Šis tips man mūždien uzglūnēja, un viņam vienmēr izdevās ievilkt mani sarunā. Šīs sarunas arvien izklausījās šādi vai vismaz ļoti

Viņš (es rakstu vienkārši "viņš", lai tik bieži nevajadzētu rakstīt Konstantīns Konstantinopolis Kanstontonipolis Desmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīsviens) it kā starp citu): "Sveiks, Zilais lāci!"

Es: (nopūta) "Sveiks… ē… Konstantīn Konstantinopoli Kanstontonipoli Desmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīs… viens!" (Fū!)

Viņš: "Amplīgs laiciņš, pareizi, Zilais lāci?"

Es: "Jā, laiks šodien tiešām ir jauks… (vaids!)… Konstantīn Konstantinopoli Kanstontonipoli Desmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīs… viens!" (Uff1)

Viņš: "Mjā, vakar gan laiciņš nebija tik amplīgs kā šodien, vai nav tiesa, Zilais lāci?"

Es: "Nē, vakar laiks ij ne tuvu nebija tik nevainojams kā šodien, (ļoti ātri) Konstantīnkonstantinopolikanstontonipolidesmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīsviens, nekādā ziņā!"

Viņš (satriekts): "Tā gan… es tad nu iešu, Zilais lāci!"

Es (atvieglots, tādēļ zaudējis modrību): "Līdz citai reizītei, Konstantīn Konstantinopoli Kanstontonipoli DesmitdeviņastoņseptiņsešpiecčetrtrīsDlV!viens… Ā-ā-ā-ā-ā!"

Viņš (tēlotā aizvainojumā stiepdams rokas pret debesīm): "Ak vai, kā tu vari mani tā apbēdināt, neviens un nekad vēl nav mani tik briesmīgi…!" Utt., u. t. jpr.

Turpmākās trīs dienas es pavadīju, apbārstīdamies ar smiltīm un bez jele vismazākās kļūmītes izbrēkdams tuksnesī viņa vārdu, kuru šeit es tiešām atsakos vēl reizi rakstīt.

Paldies Dievam, vienubrīd man ienāca prātā veids, kā izlocīties no šīm nepanesamajām sprukām. Es uzrunāju jampampu kopienu, svinīgi paziņodams, ka esmu devis sev jaunu vārdu. Kā goda jampampam man bija visas tiesības tā darīt, vienkārši līdz šim nebiju tās izmantojis. Ar šo

brīdi es saukšos par Tihiivianipirii Kengklepperkengkereng Tajdfjiopecrtfcttughhtrthhgsrtgh Keek Kaak Kookkeek Knak Zilo lāci Trīssimtastoņpiecdesmittūkstošsešsimtastoņdesmitceturto juniorseniorvecvezīrfurunkuli. Tik garu vārdu vēl neviens jampamps sev nebija pieņēmis. Ar to pašu tuksnesī bija miers un bērziņš. Neviens nebija tik traks, lai man piesietos. Es pat sāku justies drusku vientulīgi.

Jau vairākus mēnešus kopā ar jampampu karavānu biju nepanesamā Svelmē soļojis zigzagā, bezjēdzīgās spirālēs un čūskiņās, un viņi man sāka krist uz nerviem. Un vēl tas viņu mūžīgais brēciens "amplīgi!" un viņu mūžīgā neizlēmība, vienveidīgā mūzika vakaros un nemainīgais ēdiens (pampampi)…

Es sevi uzskatu par saticīgu radījumu, tomēr atzīšos, ka dzīve jampampu karavānā bija tik neizturami mierīga, ka brīžiem briesmīgi niezēja ķepas sakūdīt viņus uz nelielu kašķi. Monotonā vāvuļošana par Anagromatafu (pārējie sarunu temati bija smilšu kvalitāte, vēja stiprums un pampampu receptes), ķepenais gaiss, kamedāru nemitīgā griezīgā blēšana un uzmācīgās cukurmušas, kas tīkoja izsūkt man no acu kaktiņiem to ūdens mazumiņu, kas manī vispār vēl bija, — tas viss kopā varēja zilu lāci novest tik tālu, ka tas brēkdams aizskrien tuksnesī un aprij pirmo pagadījušos kaktusu. Tomēr es nepadevos un uzticīgi turējos kopā ar blējošo karavānu, kas nesakarīgi devās uz nekurieni.

Cukura

kušana

Kādu dienu — jau pusi dienas bijām gājuši, un pat ietiepīgākie jampampi sāka izrādīt paguruma pazīmes — es ievēroju, ka smiltis bija lipīgākas nekā parasti. Ar katru soli pacelt pēdu no zemes bija arvien grūtāk. Bezmaz it kā mums

pie kājām būtu vakuumlipekļi un mēs staigātu pa stikla rūti. Arī jampampi bija to pamanījuši.

"Cukurs kūst! Cukurs kūst!" tie cits caur citu klaigāja.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona" apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Cukura kušana: niedru cukurs izkūst 160 Celsija grādu temperatūrā, atdziestot sastingst amorfā masā, šajā stāvoklī ir higroskopisks un laika gaitā kristalizējas. Ilgstoši karsēts 160 grādu temperatūrā, niedru cukurs pārvēršas augļu vai vīnogu cukurā; ja temperatūra pārsniedz 190 grādu, tas kļūst par rūgtenu brūno karameli. Vasaras mēnešos -> Saldā tuksneša dienvidos temperatūra var pārsniegt divsimt grādu, īpaši tad, ja tās paaugstināšanos veicina nepietiekama gaisa strāvu kustība. Pannām līdzīgos apvidos [seklās ielejās, izžuvušos ezeros] var sākties tā dēvētā cukura kušana — process, kad uz neilgu laiku karamelizējas kvadrātkilometriem lielas tuksneša platības, kas vēlāk, temperatūrai pazeminoties, atkal sacietē.

Cukura kušana ir bīstama ne tikai smilšu zušiem un klaburskorpioniem, kam tīk uzturēties šādos apvidos, bet arī vientiesīgiem ceļotājiem, ja tiem gadās atrasties cukura kušanas epicentrā. Vispirms karstais cukurs negaidīti apņem kājas, bezpalīdzīgais upuris pakāpeniski grimst arvien dziļāk kūstošajos ogļhidrātos, līdz ir ielipis pavisam, kā aizvēsturisks kukainis dzintarā. Vai arī — un tas, iespējams, ir pat vēl ļaunāk — masa atdziest, iekams nelaimīgais ir pilnīgi aprīts, un tas, līdz pusēm ielipis sastingušā cukurā, kļūst par dzīvu mironi un nožēlojami izlaiž garu no slāpēm.

Mēs tiešām atradāmies tādā vietā, kas pēc izskata atgādināja pannu, turklāt pašā pannas vidū. Divu kilometru attālumā slējās neliels cukurkalns, vajadzēja pēc iespējas drīzāk nokļūt tur. Uzlēcu kamedāram mugurā, un mēs kopā

ar visu karavānu aulekšojām turp, cik ātri vien bija iespējams aulekšot pa šo tuksnesi, kas kļuva arvien mīkstāks.

Cukurs jau bija krietni pakusis, malu malās parādījās un pārsprāga karsti karameļu burbuļi, bija izveidojušās šķidra cukura peļķes, kurās kamedāriem nemitīgi iestiga kājas, un tos tikai ar grūtībām varēja izvilkt laukā; brīžiem tie vienkārši nostiepās garšļaukus. Ja tā atgadījās, vajadzēja pamest ij kamedāru, ij visu savu mantību un glābties bēgot.

Kad līdz kalnam bija palicis puskilometrs, mans kamedārs palika stāvam cukura peļķē, un es dabūju lēkt nost un pamest nabaga lopiņu. Pa šļakstīgo cukura ķēpu bridu uz kalna pusi. Tas bija kā murgainā sapnī; ar katru soli kļuva arvien grūtāk atraut kāju no zemes, it kā karstas, lipīgas rokas tīkotu bēgli aizturēt un ievilkt nāvē.

Tāpat kā toreiz, kad skrēju uz sacīkstēm ar meža tarantullu, sakopoju visus spēkus, kas slēpās manās kājās. Cukura ķēpa kļuva karstāka un karstāka. Jampampi klaigāja un uzmundrināja cits citu, kamedāri nāves bailēs blēja, pastiprināta tūkstošreiz, mūsu panika atbalsojās no pannīgās ielejas malām, bet mēs vismaz beidzot bijām nonākuši malā.

Ar pēdējiem spēkiem rāpāmies pa pannas malu, vilkdami un stumdami dabūjām drošībā arī kamedārus, un tas notika pēdējā brīdī — cukura masa jau verda. Todien mēs zaudējām 14 kamedāru un 2000 mārciņu kaltētu pampampu.

Lēnītēm sāku atskārst, ka jampampi gluži pretēji tam, ko paši bija gribējuši, dzīvoja nesamērīgi grūtu dzīvi, un, iespējams, nevienam citam visā Camonijā neklājās tik skarbi. Nepārtrauktie pārgājieni, neiedomājamais karstums, pastāvīgie pūliņi, gādājot ūdeni, kukaiņi un indīgas čūskas, smilšu cilvēki, cukura kušana — es vispār nespēju iedomāties, ka dzīvē varētu būt vēl vairāk klapatu un briesmu. Kad nu viss ir tā, jāiemācās priecāties par katru nieku, par vēsu vējiņu, kas uzpūš tuksneša ielejā, par pampampu koloniju, ko izdodas atrast zem akmens…

Viena no retajām patīkamajām izpriecām šajā mūžīgajā pārbaudījumā bija dažnedažādās skulptūras, kuras tuksnesī veidoja cukura vējš. Daža bija izaugusi tik liela kā kalnu grēda, cita nieka metra lielumā, taču visviens, allaž bija interesanti pētīt to aprises, meklējot tajās ko pazīstamu. Tuksnesī bija baltā vēra ieleja — vesels mežs, ko veidoja vairāk nekā simt metru augstas cukura skulptūras, kas atgādināja apsnigušas egles; mēs redzējām ezeru, kura prāvajos

cukurviļņos varēja samanīt vaļus, kas pūta debesīs augstas cukurstrūklakas; kāda cukura skulptūra atgādināja milzīgu, cukura garozas klātu bolloga galvu (daži jampampi apgalvoja, ka tā tiešām arī esot bolloga galva); viscaur tuksnesī bija sastopami cukurpunduri, kas māja mums ar roku (jampampi ticēja, ka naktīs tie atdzīvojas, nāk pie viņiem zagt pampampus un dvašo ausīs aizmigušiem kamedāriem).

Gadījās redzēt pat tādas kā cukurā sastingušas karavānas. Reiz mēs gājām garām vismaz simt kamedāriem un tikpat lielam bukucēnu pulkam — tie bija no cukura un izskatījās mulsinoši īsti. Kāds jampamps klāstīja, ka tā tiešām esot īsta karavāna, kas iekļuvusi pūdercukurvētrā — tādas tuksnesī mēdza būt, taču ļoti reti, tikai tad, ja kopā sametās nakts sals, nejauki sānvēji un klejojošas pūdercukurkāpas.

Mēs, pārējie, šausminājāmies, taču nevienam nepietika dūšas pieiet kādai cukura skulptūrai klāt un pārbaudīt jampampa apgalvojumus. Labi ātri kopāmies prom un lūkojām aizmirst spokaino ainu.

Es biju pasācis rūpīgi ielāgot skulptūras un to atrašanās vietu, paturēju arī prātā, cik ilgs laiks starp tām bija jāiet un tādējādi centos savā prātā izveidot Saldā tuksneša karti. Tā bija iespējams cik necik īsināt laiku, tomēr jēgas gan nebija nekādas, jo Saldais tuksnesis nemitīgi mainījās.

Vēl viena izprieca bija lasīt neskaitāmās pudeļpasta vēstules. Tā, piemēram, mēs atkal un atkal atradām vēstījumu ar divpadsmit jau pieminētajiem aizliegumiem; tas vienmēr bija rakstīts tādiem pašiem vecmodīgiem burtiem, un arī secība nekad nemainījās. Jampampi sāka šos likumus ievērot vēl cītīgāk. Uzgājām pudeles ar sirdi plosošām vēstulēm — pēdējiem sveicieniem, ko bija sūtījuši slāpēs mirstoši dēkaiņi, kuriem atšķirībā no jampampiem nepiemita spēja pazemē uziet ūdens dzīslas. Jokupēteri sūtīja pudeles ar nejēdzīgām dārgumu kartēm; tas man likās ļoti bezatbildīgi, jo tā taču varēja vest maldināšanā lētticīgākus radījumus. Tomēr visbiežāk vēstules bija banālas: garlaicīgi tuksneša ainavu apraksti un vientuļa ceļinieka jūtināšanās, ar mīļiem sveicieniem tuviniekiem. Gadījās arī pilnīgi dulni sūtījumi, it kā tos būtu diktējis saulesdūriens. Vienā pudelē mēs atradām tornado kustības grafiku.

Ja kāds atrada pudeļvēstuli, tad viņam bija pienākums to nolasīt visai karavānai. Kādu pievakari viens jampamps atkal bija atradis pudeli; mēs apstājāmies un sastājāmies ap kāpu, no kuras viņš uzstājās.

"Tupuču kalni ir milzīgi augsti,

Tupuču kalnos tu dzīvo un plauksti…"

Es tūdaļ metos pie jampampa un gribēju redzēt šo sūtījumu.

Tā tiešām bija viena no Fredas zīmītēm, viņas mīļākais pantiņš. Tātad arī Freda bija šķērsojusi Saldo tuksnesi. Lapiņa, uz kuras dzejolītis bija uzrakstīts, bija diezgan jauna un nenodzeltējusi, un manī nostiprinājās pārliecība, ka, krizdams dimensiju caurumā, nebiju zaudējis pārāk daudz no mūsu laika, ja nu dažas nedēļas vai pāris dienu. Fredas pudeļzīmīte lika man vēl vairāk šaubīties par to, ko daru.

Līdzko mēs nejaušības pēc atkal iznāksim tuksneša malā, es uzreiz pametīšu jampampu karavānu. Turpretim pagaidām man atlika vienīgi vingrināties pacietībā.

Kur gan šobrīd varētu būt Freda?

Ar to diemžēl patīkamo izpriecu saraksts ir cauri. Jampampi gāja, meklēja ūdeni, un tas arī viss; tiesa, vēl viņi uzmanīgi vēroja dabu, lai izvairītos no nejaukiem pārsteigumiem.

Bez cukura kušanas un dažnedažādām smilšuvētrām tuksnesī mēdza būt arī briesmīgi cukurūdens plūdi — tādās reizēs, kad izņēmuma kārtā lija lietus. Neizmērojamas smilšu slīkšņas mēdza tēlot cietzemi. Jampampi stāstīja pat

par gaļēdāju siseņu bariem, kas lāgu lāgiem siroja Saldajā tuksnesi. Jampampi bija iemācījušies rūpīgi vērot apkārtni un novērtēt apstākļus. Pat niecīgas izmaiņas varēja liecināt par gaidāmām briesmām, un, tās laikus pamanot, viņi varēja pret tām bruņoties.

Smiltis

Viņi zināja nosaukt smiltis 2000 dažādos vārdos. Rupj graudu smiltis sauca citādi nekā smalkgraudu smiltis, tumšās smiltis citādi nekā gaišās, un tur pa vidu bija vēl neticami daudz nianšu lipīgākām un sausākām, raupjām un gludām, stiklainām un necaurspīdīgām smiltīm. Es šīs nianses tā arī neiemācījos saskatīt, toties jampamps no 200 metru att*luma zināja, vai kāpa tur, priekšā, sastāv no "spraukumiem", "smeltes" vai "pelus". Pēc smilšu slāņu izkārtojuma jampampi spēja diezgan precīzi noteikt, vai gaidāma smilšuvētra, un proti, kuram no apmēram pieciem simtiem smilšuvētru paveidu gatavoties.

Kādu dienu, tā ap pusdienlaiku, karavāna pēkšņi un negaidīti apstājās, it kā tai kāds būtu devis nedzirdamu pavēli. Gandrīz visi jampampi pacēla degunus un ostīja gaisu.

"Šarrāh il-Allāh!" kāds pašā karavānas astē izsaucās.

"Šarrāh il-Allāh!" cits atkārtoja.

"Šarrāh il-Allāh! Šarrāh il-Allāh!" drīz jau cits caur citu kliedza itin visi jampampi.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Šarrāh il-Allāh: pēc dažādām aplēsēm, Saldajā tuksnesī mēdz būt apmēram piecsimt paveidu smilšuvētras, no mīlīgas paputināšanas līdz tornado [-> tornado, mūžīgais] un negantai akmeņviesuļvētrai. Bīstamāko līmeniska tipa smilšuvētru tautas mutē dēvē arābu vārdā "Šarrāh il-Allāh", kas aptuvenā tulkojumā nozīmē "Dieva smirģelis". Šī paveida vētrā smiltis sablīvējas tik ļoti, ka kļūst par cietu, betonam līdzīgu masu pat vairāku kilometru rādiusā un brāžas ar ātrumu, kas var sasniegt 400 kilometru stundā, noslīpējot līdz ar zemi visu, kas gadās to ceļā, tiklab cilvēkus un dzīvniekus, kā namus un kalnus. Ja tuvojas Šarrāh il-Allāh, jūsu vienīgā iespēja ir pēc iespējas dziļāk ierakties smiltīs un cerēt, ka smiltis jūs nepamanīs.

Jampampi norakās tuksneša smiltīs ātrāk nekā zemes vāveres negaisa laikā. Pirms mirkļa te vēl panikā mīņājās vesela karavāna, bet tagad man apkārt bija vien līdzena tuksneša smilts. Ja nu kāds rakums vietumis liecināja, ka tur kāds ietaisījis sev alu. Pat neviena pauniņa nebija palikusi virs zemes, bet pats apbrīnojamākais bija tas, ka pazuduši bija arī kamedāri. Tikai apstulbuši blējieni bija dzirdami cauri smiltīm, kas bija tos pilnībā apsegušas.

Dieva smirģelis

Es vienīgais stāvēju kā zemē iemiets un nespēju novērst skatu no rietumu pamales, kur debesis un sauli aizsedza pelēka kvadrātveida siena, kas trakā ātrumā nāca uz mūsu pusi. Karsta vēja brāzma, nekaitīga vētras vēstnese, iemeta man sejā sauju tuksneša drazas, un es attapos no apmātības. Tagad arī es steidzos rakt sev bedri, taču man diemžēl trūka jampampu ilgās pieredzes smilšuvētras patvertņu izkašanā.

Izrakt bedri: tas izklausās daudz vienkāršāk, nekā patiesībā ir. Visi domā, ka tuksnesī bedri var izkašņāt kailām rokām, taču, kad vienreiz gadās pamēģināt, no visparas%

tākas tuksneša zemes var saņemt visnotaļ vērtīgu mācību priekšmetā "pretestības spējas". Kad jūs bez grūtībām esat pašķūrējis sānis pāris kubikcentimetru irdenu smilšu, priekšā izrādās neiedomājami blīvs piecus miljonus gadu žuvušu dubļu slānis, kas ir piecepies pilns ar asiem zvirgzdiem un gliemežvāku lauskām, vēl piedevām tajā ir arī lērums pārakmeņojušos aizvēsturisku sakņu. No šīs vielas varētu taisīt seifus. Kamēr izrakos cauri labi ja divām plaukstas tiesām, nolauzu četrus no saviem visai izturīgajiem nagiem. Dziļāk atradās masīvs granīta klucis, kura diametrs, iespējams, bija vesels kilometrs. Ja nu man izdotos izlauzties tam cauri, tālāk droši vien būtu aizvēsturisks dzelzsbetons vai masīvs dimanta iezis. Tādēļ es padevos likteņa gribai, kā trusītis uz čūsku skatījos uz pelēko mūri, kas dārdēdams nāca arvien tuvāk, un gaidīju, kad tas noslīpēs mani līdz nāvei.

Šarrāh il-Allāh joņoja man virsū kā gigantisks ķieģelis uz sliedēm. Tā malas bija savus divus kilometrus garas, mani tas sasniegs, vēlākais, pēc divdesmit sekundēm, tātad man, lai aizbēgtu no milzīgā smirģeļa — jo es stāvēju tieši iepretim tā priekšējās virsmas vidum —, vajadzētu 1000 metru

noskriet ar ātrumu, kas vienāds ar vismaz 9,0 sekundēm, tātad aptuveni desmit reižu pārspējot pasaules rekordu. Šie ārkārtīgi liekie aprēķini manā galvā norisinājās pēdējās sekundēs pirms nāves no smirģeļa kantes, faktiski vienīgi kārtējo reizi apstiprinot, ka matemātikai praktiskajā dzīvē ir gaužām ierobežots izmantojums. Es bizenēju šurpu turpu, plēsu matus un pēdīgi tvēros pie vienīgā risinājuma, ko šajā situācijā varēja uzskatīt par saprātīgu: zaudēju prātu.

Jā, es sajuku prātā, manas smadzenes aiz pārbīļa pārstāja normāli darboties — citādi es nevaru izskaidrot to, kas notika man tieši acu priekšā. Kad līdz drausmīgajam vētras klucim vairs bija tikai kādi 500 metri, tā ceļā uzradās gaisīga

parādība, kas šķietami sastāvēja no daudziem namiņiem un tornīšiem un bija balta kā sniegs.

Skaidra lieta, man prātiņā bija noticis īssavienojums, un šādos apstākļos tā nudien ir pilnīgi piedodama reakcija; ieraugot Šarrāh il-Allāh, prātā juka pat visrūdītākie tuksneša veterāni. Tādēļ man šķita gluži dabiski, ka smadzenes mani mānīja, dzemdinot bezgala mīlīgu un pasakaini skaistu arhitektonisku veidojumu, kam lika mani glābt, nostājoties starp mani un orkānu.

Smilšuvētra ar šaušalīgi griezīgu troksni apstājās kā milzu vilciens, kurā kāds parāvis avārijas bremzi. Tā apstājās tieši aiz baltās parādības, acumirkli palika nekustoties, tad dārdēdama pagriezās pa kreisi un jau pēc brīža bija nozudusi aiz apvāršņa.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Ārkārtēju dabas parādību etiķete: ņemot vērā, ka fenomenāla rakstura dabas parādības, proti, lielas vētras, ziemeļblāzma, vulkāna izvirdumi, meteorītu lietus u. tml., nekad nenotiek vienlaikus, var secināt, ka šo fenomenu sfērā pastāv savdabīga etiķete, kaut kas līdzīgs noteikumiem par priekšroku, šķērsojot ielu, un ka šo etiķeti atzīst un ievēro visas grandiozās dabas parādības. Tur, kur izklaidējas zemestrīce, viesuļvētra nelīdīs traucēt, tur, kur mirgo mirāža, izrādi neizjauks tornado. Kā šī etiķete radusies un kā tā praktiski funkcionē, jāteic, būtībā nav izpētīts; lētticīgi prāti pātaro, ka vētrām ir dvēsele un vulkāniem piemit prāta spējas, taču patiesība, kā jau vienmēr, ir daudz neinteresantāka un banālāka, to vajag vienīgi precīzi izmērīt, aprakstīt, klasificēt, iztirzāt neskaitāmās doktora disertācijās un pienācīgi iecelt par mācību priekšmetu.

Turpretim parādība nekur nepazuda. Tā trīcēdama šūpojās virs smiltīm vēl arī tad, kad jampampi jau rakās laukā no savām bedrēm. Ja tā bija ilūzija, tad kopēja un ļoti slavena. Par to es pārliecinājos, kad netālu kāds jampamps pastiepa roku, norādīja uz balto pilsētu un godbijīgi nokunkstējās: "Anagromatafa!"

"Anagrom Ataf." vienā balsī iebrēcās visa karavāna. "Anagrom Ataf.”

Saprotams, daži ar pacietības trūkumu sirgstoši jampampi uzreiz lūkoja ielauzties pilsētā, taču viss bija uz mata tā, kā nostāstos: līdzko pilsētai tuvojās kāda dzīva būtne — kaut vai tikai kamedārs —, tā uzreiz paslīdēja prom, saglabājot allaž nemainīgu atstatumu.

Pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem mēs turpat tuvumā ierīkojām nometni un aprobežojāmies ar to, ka vairākas dienas pēc kārtas Anagromatafu pētījām iztālēm.

Izredzētais

Tā kā tieši es biju gan pievārējis Šarrāh il-Allāh, gan pirmais savām acīm skatījis Anagromatafu, tad jampampu karavānā vienā mirklī kļuvu par ievērojamu personu. Kad lepni soļoju pa nometnes smiltīm, visi bijīgi parāvās maliņā, neviens nemēģināja iepiņķēt mani sarežģītā sarunā, ēdot man pasniedza vislielākos pampampu gabalus. Drīz te, drīz tur pamanīju jampampus, kas bija sastājušies bariņā, saspieduši galvas kopā un nepārprotami čukstējās par mani.

Nākamajā rītā pēc Anagromatafas parādīšanās manu telti apmeklēja jampampu delegācija. Tie lūdza, lai es ņemu to ciet.

"Ņemt cz'efpilsētu?"

"Tāds ir likums. Divpadsmitais punkts."

"Un kāpēc tas jādara tieši man?"

"Tu esi tas, kas spēj iedvest bijāšanu Šarrāh il-Allāh. Tu esi tas, kuram galvā ir grāmata. Tu esi izredzēts!"

"Izredzēts! Izredzēts!" ārā korī auroja visa karavāna. "Acīmredzot mani apvārdot bija nolemts jampampu kopsapulcē. Taisnību sakot, es tikai ar pūlēm apspiedu tādu kā aizkustinājumu un lepnumu."

"Ko jūs, ļautiņi!" mēģināju liegties.

Delegācija apņēmīgi nokrita ceļos un stiepa man lielus kūpinātu pampampu gabalus — gardumu, kas vispār bija domāts tikai svētku dienām. "Izredzēts! Izredzēts!" ap manu telti sauca pārējie jampampi.

Ja jampampi kādu pasluda par izredzēto, šī izredzēšana ir jānosvin. Ar izredzēšanas svinībām jampampi saprot šādas izdarības: vispirms delegācija sagrāba mani aiz rokām un kājām un iznesa no telts. Tur mani iešūpināja un augstā lokā pasvieda pūlim, kas mani saķēra ar neskaitāmām rokām. Klaigādami un dziedādami viņi vismaz stundu nēsāja uz riņķi, un katrs jampamps uzskatīja par goda lietu vismaz nelielu gabaliņu piedalīties manis stiepšanā.

Reibums

Tikmēr bija sakurts liels sārts, uz kura jau cepās milzīgi daudzumi pampampu; straumēm plūda pampampu sula. Pēdīgi sākās dejas, un vismaz es tajās nekādu kārtību nespēju saskatīt: jampampi vienkārši kratījās pie visām miesām vai lēkāja apkārt kā tarantula sakosti. Viņi grūstījās un bauroja izdobtos kaktusos, blaukšķināja bungas vai tāpat vien kliedza kaut ko nesaprotamu. Kādu laiku pilnīgā neizpratnē noskatījies uz visu šo ālēšanos un pie viena nekautrēdamies sadzēries pampampu sulu, es iznācu uz improvizētās deju grīdas. Sākumā tāpat vien, diezgan bezpalīdzīgi, vicināju rokas un čāpoju šurpu turpu, taču itin drīz kļuvu drosmīgāks, sāku lēkāt uz vietas, bļaukāt, kas vien iešāvās prātā, un pēdīgi ļāvos tādam dullumam, kādu jampampi vēl nebija redzējuši. Viņi pat mitējās dejot un sastājās man apkārt; pirmajā brīdī es

to nepamanīju, taču, kad biju pamanījis, satrakojos vēl vairāk.

Kas notika tālāk, man īsti nav palicis atmiņā.

No rīta, kad pamodos, mana galva bija izpletusies pa visu telti, un es skaidri jutu, ka visu priekšā esmu iztaisījies par idiotu.

Tomēr jampampi neko neizrādīja. Tie atnesa spēcinošu pampampu brokastiņu un pēc tam aizgādāja mani uz koka paaugstinājumu, ko tikām bija uzslējuši, lai es labāk varētu pārredzēt pilsētu. Uzrāpos augšā, pieliku pie acīm binokli un sāku pētīt Anagromatafu. Baltā pilsēta mierīgi lidinājās apmēram plaukstas augstumā no smiltīm. Fatamorgāna, tas bija skaidrāks par skaidru.

Tikai kas vispār bija fatamorgāna?

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Fatamorgāna: Morgāna bija burvene, teiksmainā karaļa Artura pusmāsa un Lanselota atraidītā līgava, feja, kas savu māku vislabprātāk rādīja, uzburdama mirāžas. Daudzmaz precīzākajā zinātnes pasaulē par fatamorgānu sauc sarežģītu optisku atmosfēras parādību, kas sastāv no mirāžām, kuras veidojas, ja līdzās vai pārklājoties atrodas gaisa slāņi, kam raksturīga dažāda temperatūra un attiecīgi arī dažāds biezums un gaismas laušanas spēja, tādējādi gaismas stari, kas iet tiem cauri, lūst, novirzās uz dažādām pusēm un ceļo pa izliektām trajektorijām. Pa kaktiem mēdz čukstēt, ka fatamorgānas esot

pilsētas miroņiem, kas tuksnesī dabūjuši galu no slāpēm. Vispār šādā pieņēmumā pat ir zināma loģika, jo tuksnesī taču nav ēku, kurās mirušie varētu ievākties un spokoties.Tādēļ gluži dabiski, ka tie apmetas klejojošās atmosfēras parādībās.

Tik vien? Ar to nu bija par maz, lai mani atturētu ņemt vienu tādu ciet. Bija jāatbrlvojas no izredzētā goda. Visa karavāna ar visiem blējošajiem kamedāriem stāvēja lejā pie podesta un nenovērsa no manis ilgu pilnus skatienus.

Fatamorgāna [turp.]: paņemt fatamorgānu ciet ir absolūti neiespējami, jo tā vienmēr ar tieši tādu pašu ātrumu attālinās no nelgas, kas sadomājis tai tuvoties. Tā dēvētais naktigalgaliskais tuvošanās varbūtības vienādojums mobilām mirāžām ir šāds: A [attālums] = X [persona, kas tuvojas mirāžai] dalīts ar Ā [ātrums] pareizināts ar L [laiks] kvadrātā. Attālums paliek nemainīgs neatkarīgi no tā, cik ātri vai lēni nelga tuvojas fatamorgānai.

Profesors Naktigalgals nešpetni labi prata iedzīt zilu lāci faktu stūrī, taču galu galā tieši viņš man bija iemācījis vienmēr domāt dažādos virzienos. Tiesa, šobrīd tas man necik daudz nelīdzēja. Turklāt vajadzēja labi ātri vākties prom no šī troņa, citādi es visā drīzumā dabūšu saulesdūrienu. Tāds karstums sen nebija manīts.

Kāds jampamps sakratīja manu troni.

"Izredzētais! Izredzētais! Mums jānovāc nometne un jāpārvācas kalnā! Ir tik karsti, ka cukurs var izkust. Ja mēs paliksim te, tad drīz vispār nespēsim izkustēties no vietas!"

Re kur ir! Risinājums! Mums bija vajadzīga cukura kušana! Ja reiz mēs nespējam pilsētai tuvoties, jo tā slīd projām, tātad vajag pilsētai neļaut tā izrīkoties. Kāpdams nost no sava skatu torņa, prātā aprēķināju šim plānam nepieciešamās fizikālās konstantes. Apsēdos zemē un ar

sprunguli ierakstīju aplēses smiltīs. Naktigalgala fatamorgānu pētījumos ir noskaidrots, ka mirāža vienmēr atrodas tieši 9,2 centimetrus virs zemes. Atšķirībā no fatamorgānas stāvokļa līmeniskā virzienā šis augstums ir nemainīgs. Ja izdotos šos 9,2 centimetrus aizpildīt ar kādu ķepīgu vielu, fatamorgāna piekustu pie zemes virsus — katrā ziņā tāds bija manis izvirzītais pieņēmums. Tagad, tīrais sīkums, ir tikai jāveic precīzi zinātniski aprēķini.

Pēc vēja virziena, saules stāvokļa, temperatūras un gaisa mitruma, kā arī pēc jampampu sniegtās informācijas par smilšu stuktūru un manām zināšanām par gravitāciju, ģeofiziku, meteoroloģiju un gastronomiju (skaidra lieta, cukura karamelizēšanās ietilpst tieši gastronomijas sfērā) es varēju precīzi paredzēt, kur un kad šajā ielejā tuvākajās dienās notiks cukura kušana. Cukurs vienmēr sāka kust ieplakas zemākajā punktā, tādēļ vietu noteikt bija pavisam vienkārši.

Sarežģītāks jautājums — kā panākt, lai Anagromatafa tieši vajadzīgajā brīdī atrodas šajā vietā, turklāt pašam neiekust cukurā.

Saskaņā ar manu plānu mums vajadzēja no visām pusēm aplenkt pilsētu. Nākamajā dienā, kad jau vairs ilgi nebija jāgaida pievakare, temperatūra sasniedza augstāko līmeni pēdējo nedēļu laikā un gaiss jau vairākas stundas bija pilnīgi nekustīgs, es nolēmu, ka pienācis laiks rīkoties. Ja cukurs vispār sāks kust, tad tas notiks tuvākās stundas laikā. Jampampiem biju pavēlējis vakarā apbruņoties ar mūzikas instrumentiem un pa nakti ierakties zemē lielā lokā ap pilsētu. Tur viņi pacietīgi gaidīja manas pavēles un, visticamāk, zelēja pampampu lodītes.

Es pats sēdēju koka tronī, bruņojies ar primitīvu rupora un taures krustojumu, ko biju pagatavojis no kaltēta kaktusa.

Ar jampampiem biju norunājis, ka bus pieci signāli.

TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū!

Jampampi dienvidu pusē izlīda no bedrēm un plašā ierindā soļoja uz Anagromatafas pusi. Pilsēta, kā jau varēja gaidīt, tādā pašā ātrumā slīdēja prom.

TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū-Ū!

Jampampi ziemeļu pusē izlīda no zemes, sastājās ierindā un lēni gāja virsū pilsētai. Anagromatafa — ja pilsētai var piedēvēt emocijas — sapīka. Abas ierindas nemainīgā solī nāca tai virsū, bet tā labu brīdi trīcēja, nespēdama izšķirties starp austrumiem un rietumiem, acīm redzami netikdama gudra, uz kuru pusi bēgt. Tad fatamorgāna nolēma līgani slīdēt uz rietumu pusi.

TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-ŪTŪ-Ū-Ū-Ū-Ū-Ū!

Rietumu bataljons izlīda no zemes, izveidoja platu jampampķēdi un sāka soļot. Fatamorgāna tūdaļ pārdomāja un spruka uz austrumiem.

TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū-Ū!

Austrumu jampampi izlīda no smiltīm un veikli sastājās vienotā ierindā. Anagromatafa bija ielenkta. Visa mirāža trīcēja kā milzīgs želejas pudiņš, neparko nespēdama izlemt, kurp mukt. Saule bija nonākusi zenītā, augsnes temperatūra sasniedza dienas maksimumu. Kāds jampamps ziņoja mērījumu rezultātus: 159 grādi pēc Celsija. 159! Bet mums vajag 160! Lai cukurs sāktu kust, trūka viena vienīga

grāda. Norāpos no skatu torņa un skrēju uz ieleju. Jau pēc dažām minūtēm temperatūra sāks kristies! Paķēru lielu, plakanu tuksneša akmeni un no visa spēka ielidināju apakš pilsētas ar tādu metienu, kā laižot olīšus pār ūdeņiem. Akmens lēkāja starp zemes virsu un fatamorgānu, pašķīlās dzirksteles. Tajā pašā brīdī pārplīsa pirmais cukurgaisa burbulis. Akmens berzes spēks bija pagādājis trūkstošo grādu. Tieši īstajā brīdī tuksneša virsmā sākās karamelizēšanās.

TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū TŪ-Ū-Ū-Ū-Ū-Ū! %•

Kad atskanēja pēdējais signāls, jampampi mudīgi atkāpās, lai turētos drošā attālumā no karamelizēšanās procesa.

Man šķiet, mirāžu vēsturē tā bija pirmā reize, kad pusstabila fatamorgāna piekusa pie tuksneša zemes virsus. Tādēļ maz ticams, ka līdz šim kāds bija dzirdējis, kādu troksni tā sacēla. Troksnis nebija necik dižs un neparasts, izklausījās gluži vai pēc bolloga pirdieniem. Iztēlojieties kafijas automātu, kuram starp karsēšanas plātni un kannu ielijis ūdens, — tas pats, tikai daudz skaļāk. Tuksnesī skanēja blurkšķieni, šņācieni un svilpieni, pīkstieni un čīkstieni, pilsēta pat šņirkstēja, it kā tur kāds raustītu visus tās ķieģelīšus pēc kārtas. Brīžiem kā balons pārsprāga kāds prāvs cukurbubulis.

Pilsēta cīnījās, cik spēka, un brīžiem tai izdevās pacelties dažus centimetrus augstāk, taču cukurķēpa atkal novilka to atpakaļ. Vispēdīgi trokšņošana mitējās, un, vienvienīga smalka svilpiena pavadīta, Anagromatafa noslīga zemē un, atskanot dobjam blurkšķim, kas satricināja visu ieleju, nosēdās karameļu biezenī. Pilsēta bija pamatīgi pielipusi pie tuksneša zemes virsus.

Tagad Anagromatafa bija mūsu rokās.

Ienākdami Anagromatafā, mēs jau nu laikam vis neizskatījāmies pēc bezbailīgu iekarotāju ordas. Klusēdami, bailīgi skatīdamies uz visām pusēm, pa galveno ielu slīdējām arvien dziļāk pilsētas sirdī.

Neviens no mums agrāk nebija paņēmis ciet mirāžu, kur nu vēl tajā iegājis. Vai fatamorgāna ir apdzīvota? Ja ir, tad kas te dzīvo? Cilvēki? Briesmoņi? Spoki? Nemireļi? Draudzīgi vai ļauni?

Priekšpilsētu lokā bija mazas, balti nopulētas mājiņas ar plakaniem jumtiem, tīras un glītas. Daudzviet pie logiem bija izžauta veļa, taču neviena dzīva dvēsele nekur nebija redzama, nemanīja pat kaķus vai ielas krančus, kuru nekad netrūkst kārtīgās oāžu pilsētās.

Pēdīgi mēs iznācām tirgus laukumā. Izskatījās, ka rosīgas tirgus dienas vidū visi pārdevēji un pircēji vienā rāvienā aizburti prom: bija palikušas tikai garas letes ar augļiem un dārzeņiem, desām un olām, garšvielām un maizi. Lieli kurvji ar sarkaniem āboliem un zaļiem, apaļīgiem arbūziem. Sieri, šķiņķi, kaltētas pupas. Kukurūzas vālītes, maisi ar miltiem un putraimiem, rīsiem un nūdelēm.

Pēc ilgās pieticības tuksnesī un mūžīgajiem pampampiem noteikti ir piedodams, ka es uzklupu svaigajiem produktiem kā tāds, kas izglābies no grimstoša kuģa. Iestūmu mutē banānu, gabalu aitas siera un klāt vēl piemetu sauju ogu. Dīvainā kārtā neizjutu ne mazāko apmierinājumu. Noplūcu dažas vīnogas, apēdu pusklaipu maizes, divus ābolus un kukurūzas kūciņu ar sieru. Joprojām biju izsalcis. Noplēsu pamatīgu šķiņķa gabalu, apēdu vēl divus banānus, saspaidītu bumbieri un sīpoldesiņu, tad iztukšoju vīģu trauciņu, nolocīju pusi melones un veselu plāceni. Izsūcu četras jēlas olas, iemērcu medū rozīņmaizīti, notiesāju vēl vienu šķiņķa gabalu, pilngraudu maizes klaipu, veselu salami lunki un divas ērmotas maizītes ar dārzeņu

pildījumu, paķēru arī bļodu ar prosas biezputru un rozīnēm un lipīgu bumbu, kas smaržoja pēc cukura un kanēļa. Izsalkums joprojām necik nebija rimis. Kāds pasniedza man pampampa gabalu. Ar vienu kumosiņu pietika, lai es justos sāts.

Mēs sistemātiski izstaigājām visu pilsētu: ielu pēc ielas, namu pēc nama, istabu pēc istabas. Visur atradām apdzīvotības pazīmes — pustukšus šķīvjus uz galda, neizdzisušas plītis, uz kurām vārījās zupas —, taču nekur nebija nevienas dzīvas radības. Ja to neņem vērā, pilsēta bija ideāla: ielas tīras, nami tikko balsināti un patīkami vēsi, gultas saklātas, un vēl milzums visādu lietu, kas pēc ilgas gulēšanas tuksnesī uz zemes šķiet nedzirdēta greznība.

Kad arī pēc vairākām stundām nebija parādījušies nedz iedzīvotāji, nedz saimnieki, es Anagromatafu pasludināju par likumīgu jampampu īpašumu. Mēs tūdaļ sākām dalīt namus. Saule vēl nebija norietējusi, kad Anagromatafa bija pilnībā apdzīvota un kūsāja jaunā dzīvībā. Vakarā mēs sarīkojām nelielas svinības, un arī jampampi nogaršoja visur pieejamās ēdamlietas, taču, lai cik tas arī būtu savādi, neviens no mums nejuta nedz sātu, nedz apmierinājumu, tādēļ bija vien jāatgriežas pie ceptajiem pampampiem un raudzētas pampampu sulas.

No rīta es devos pastaigāt pa pilsētu un izpētīju dažus tukšus namus. Vienā smaržoja pēc tikko ceptas kūkas, ēdējus gaidīja uzklāts galds. Iegājis guļamistabā, aiz muguras izdzirdēju čukstus. Apcirtos, taču tur neviena nebija. Izgāju no mājas, juzdamies mazlietiņ neomulīgi. Vispēdīgi nonācu tirgū, kur vakar bijām svinējuši pilsētas iesvētības. Visi jampampi vēl saldi šņāca gultās (lielākā daļa — pirmo reizi

mūžā), pilsētu ietina viegla rīta migliņa, kas jau drīz nozudīs nešpetnajā tuksneša saulē. Es labi zināju, ka vakar bijām notiesājuši gandrīz visu, kas te bija, taču visi kurvji no jauna bija pilni līdz malām, šķiņķi gluži svaigi un neaizkosti, it kā pa nakti te būtu rosījušies cukurpunduri.

Apēdu ābolu, taču sāts neiestājās.

Lai gan jampampi ļoti centās, pie pilsētnieku dzīves viņi pieradinājās lēni. Gandrīz visus naktī mocīja mēnessērdzība, un viņi nemierīgi skraidīja pa ielām, skumdami pēc klejošanas. Daži pat izskatījās visnotaļ depresīvi. Līdz šim viņiem nebija vajadzējis lauzīt galvu, ko lai iesāk ar laiku, viņi vienkārši bija gājuši uz priekšu, tas bija viss viņu dzīves saturs. Nu viņi bija nonākuši galā un nezināja, ko tagad lai dara.

dzīvošanas

iemaņas

Tā kā es biju Izredzētais un Anagromatafas Paņēmējs Sev, jutos atbildīgs par to, lai jampampi apgūtu nometnieku dzīvesveidu. Noorganizēju kursus, kuros tika mācīta "iedzīvošanās". Kaut kur iedzīvoties nemaz nav tik vienkārši, tas jāmācās, jo sevišķi tādam, kas visu mūžu tikai klimtis apkārt. Sākumā es jampampiem parādīju, kā jāsēž uz krēsla. Nolikām tirgus laukumā dažus krēslus un vingrinājāmies. Izrādījās, ka jampampiem pagalam trūkst talanta, un viņi visu laiku aizsēdās garām, apsēdušies krita zemē vai uzkāpa ar kājām un vairs nebija dabūjami nost. Pēc šīs nodarbības viņi no krēsliem baidījās vēl vairāk nekā iepriekš. Tas pats bija ar gulēšanu gultā, jampampi ar gultām nesapratās, tās viņiem bija daudz par mīkstu, un dažs labs piebēra gultas ar tuksneša smiltīm, gūlās blakām vai pagultē.

Pat tik vienkārša darbība kā ienākšana mājā pa durvīm nebija pašsaprotama. Jampampi rāpās pa logiem, jo nezi

nāja, kā jāapietas ar rokturi, viņi mūždien netika iekšā vai ārā un pazaudēja atslēgas. Tādēļ daudzi jampampi labāk mitinājās tāpat uz ielas. Mājas dzīve viņiem bija un palika gluži sveša.

Es kā Izredzētais atrados visām likstām pa vidu, un man vajadzēja atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem. Kā klāj gultu? Kā iekur plīti? Ko dara ar skapi? Ko dara ar slotu, ar galdu, ar dakšiņu un karoti? Kā atver logu? Kam vajadzīgas kāpnes? Viss, kas nometniekam šķiet pašsaprotams, jampampiem sagādāja lielas grūtības. Kā ir kaut kur jādzīvo? Kāpēc vajag kaut kur iedzīvoties? Jautājums pēc jautājuma. **

Nepastāvīgie

stāvokli

Vislielākās likstas bija ar pilsētas nenoturību. Galu galā Anagromatafa bija pusstabila fatamorgāna, proti, atsevišķas pilsētas daļas laiku pa laikam izgaisa un pēc kāda laika atkal parādījās. Mēbeles vienkārši izkūpēja gaisā, pēkšņi vairs nebija veselu namu. Nākamajā dienā tas viss atkal bija savā vietā, kā no mākoņiem nokritis, atkal slējās mūris, kura vakar nebija. Reizēm pazuda veseli kvartāli, tiesa, no rīta tie pienācīgi atradās savās vietās. Dzīve Anagromatafā bija cauruncauri neaprēķināma. Varēja gadīties tā, ka jūs gribat apsēsties, bet krēsls jums zem pēcpuses izgaist. Tas vēl nebija nekas briesmīgs. Daudzi jampampi krita no vairāku metru augstuma, jo bija nolikušies gulēt otrajā stāvā, kas pēkšņi ņēma un izkūpēja. Jampamps iet un ieskrien sienā, kas pēkšņi nostājusies viņam ceļā. Šādi negadījumi notika gandrīz ik dienu. Drīz visi gulēja tikai pirmajā stāvā un staigāja lēni lēnītiņām.

Kad ievācos savā mājā, virtuvē uz galda stāvēja šķīvis ar kūpošu kartupeļu biezputru — tieši tādēļ es izvēlējos šo mitekli. Ja mājā uz galda stāv šķīvis ar kūpošu kartupeļu biezputru, tad jau šī māja nebūs pārlieku samaitāta, es toreiz domāju.

Katru vakaru izēdu šo šķīvi tukšu, ne reizi nejutos sāts, un, kad no rīta pamodos, šķīvis atkal bija pilns. Arī vēl dažiem jampampiem bija līdzīgi. Iztukšotas augļu bļodas pa nakti no jauna piepildījās, novākta veļa atkal karājās uz auklas, mēbeles ālējās, atvērtas durvis aizvērās, logi atvērās — un tas allažiņ notika paklusām vai naktī, kad visi gulēja.

Nejaukas

baumas

Drīz sāka klīst runas, ka mēs Anagromatafā neesam vieni. Dažs jampamps atbildību par nedarbiem uzvēla cukurpunduriem, bailīgākie ticēja, ka te rosās mirušo pilsētnieku spoki. Daudzi spoku stāsti bija ļoti līdzīgi — kā rādās, jampampiem gadījās noredzēt caurspīdīgus tēlus, kas mudīgi aizslīdēja prom. Gandrīz katrā namā naktīs kāds blīkšķinājās un dauzījās, un daudzi jampampi stāstīja par asinis stindzinošiem vaidiem un gaudošanu, kas sākās, līdzko norietēja saule.

<•

Ar jampampiem notika dīvainas lietas, nemūžam nebūtu domājis, ka tas ir iespējams: viņi sāka ķildoties. Pilsoņu sapulcēs, ko mēs laiku pa laikam rīkojām, kādi pāris vienmēr sagāja matos par tik smieklīgām lietām kā atkritumu savākšana vai komunālas pampampvirtuves ierīkošana. Ņemot vērā, cik draudzīgi viss vienmēr norisinājās jampampu karavānā, šīs pārmaiņas vēl jo vairāk dūrās acīs.

Viņi sāka sadalīties pulciņos, kas plēsās ar citiem pulciņiem, viņi apvainojās par katru sīkumu, kūdīja cits citu uz kašķi un tad nāca pie manis, lai es izšķiru. Es šajā neapmierinātu, kašķīgu jampampu pilnajā pilsētā biju tāds kā neoficiāls pilsētas galva.

Un tad vēl bezmiegs: jampampi bija pieraduši dzīvot pastāvīgā fiziskā piepūlē, vakaros viņi pēc nogurdinošā pārgājiena aizmiga, kolīdz bija nolikušies gulēt. Tagad viņi augām dienām tikai slaistījās apkārt, viņu galvenā nodarbošanās bija palasīt drusciņ pampampu un atrast ūdeni, tas arī viss. Tā kā jampampiem pietrūka noguruma, viņi nespēja aizmigt, turklāt daudzu mājās pa naktīm vēl skanēja tie savādie trokšņi. Daži pat apgalvoja, ka, līdzko viņi aizver acis, gulta sāk drebēt. Pielēkuši sēdus, viņi redzot caurspīdīgu tēlu, kas gaudodams nozūd tumsā. Tādējādi vispārējo ērcīgumu vēl papildināja arī mūžīga neizgulēšanās. Ar mani šajā ziņā viss bija kārtībā; ja manā rīcībā ir labi mīksta gulta, es guļu ciešā, veselīgā miegā. Lai tiktu skaidrībā, kas īsti notiek, kādu nakti nolēmu palikt nomodā. Biju nolēmis beidzot izdibināt mūžīgās kartupeļu biezputras noslēpumu savā mājā.

Tad, raugi, apsēdos virtuvē pie galda, kā allaž, izēdu biezputru (sāts neiestājās) un gaidīju. Kaut kad biezputrai bija no jauna jāuzrodas šķīvī, un es gribēju to redzēt, pat ja līdz rītam nevarēšu ne acu aizvērt.

Jau pēc pusstundas biju aizmidzis.

Man sapņos rādījās kalnu troļļi, kas Anagromatafas pagrabos vāra saindētas kartupeļu biezputras, — lai jums būtu skaidrs, Anagromatafā vispār nebija nekādu pagrabu.

Kalnu troļļi ar lielām dzelzs dakšām dauzīja pa saviem vārāmpodiem. No šī trokšņa es pamodos.

Manā virtuvē pie pavarda stāvēja caurspīdīgs vīrs, kas ar dzelzs dakšiņu skaļi maisīja vārāmpodā.

Fatoms

Berzēju acis, vēlēdamies tikt skaidrībā, vai šis vēl aizvien ir sapnis. Caurspīdīgais tikai maisīja vien savu kartupeļu biezputru. Tas tiešām bija caurspīdīgs, kā vīna glāze. Ar karoti pasmēlis biezputru, viņš to ielika šķīvī un apsēdās man pretim pie galda.

"Labu apetīti!" es novēlēju, jo vajadzēja taču but pieklājīgam.

"Seidlap!" tas atbildēja.

Zināju visas Camonijas valodas un arī cilšu izloksnes, taču šo valodu es nesapratu.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Fatamorgāniešu valoda: Camonijas vienīgā spoguliskā valoda. Fatamorgāniešu valoda ir precīzā spoguļveidā un bez akcenta runāts Camonijas vidusdialekts, un tā sastopama vienīgi fatamorgānās. Šo valodu ir salīdzinoši viegli tulkot: rakstu formā vienkārši nolieciet priekšā spoguli, savukārt runājot pietiek tikai domāt spoguļveidā.

"ismotaf umse sE" teica caurspīdīgais, ".akein en seidiabeN .igīcops van ikūlon usūm ābīnetsī teb, igīmseirbap seimātakszi sēM .igīzdīlmat nu tēdeib, ri saT"

Viņa balstiņa bija sīka un trausla.

Turpmāk, lai lieki neapgrūtinātu lasīšanu, es visas sarunas fatamorgāniešu valodā pārtulkošu. Zinot, kā tas darāms, nemaz nav grūti. Caurspīdīgais bija sacījis:

"Es esmu fatoms. Nebaidies ne nieka. Mēs izskatāmies pabriesmīgi, bet īstenībā mūsu nolūki nav spocīgi. Tas ir, biedēt un tamlīdzīgi."

Fatoms? Naktsskolā, mācoties Grālzundes demonoloģiju, biju dzirdējis par fantomiem, bet par fatomiem gan neko nezināju.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgais

Fatomi: caurspīdīgas būtnes, kas pieskaitāmas "nemierīgajiem gariem bez nāves cēloņa". Sastopami tikai pusstabilās fatamorgānās, sastāv galvenokārt no atstarotas gaismas, sastingušiem cukurtvaikiem un gāzveida [t. i., izšķīdinātas] dvēseles esences.

Kā jau minēts šķirklī par pusstabilām -> fatamorgānām, temperatūrai sasniedzot 160 grādus pēc Celsija, -> Saldā tuksneša cukurpūderis izkūst, sāk virt un no tā ceļas smalki cukura tvaiki. Ja gaisa temperatūra tādā brīdī strauji krīt [piemēram, piepeši uzpūšot stipram sānvējam], cukurs gaisā sacietē, un, ja sagadīšanās pēc, cukura molekulām kristalizējoties, tām pāri slīd kādas reāli pastāvošas oāzes pilsētas atspulgs, tas paliek kā iededzināts. Gluži tāpat var notikt ar dzīvām būtnēm, kas atrodas šādā pilsētā. Tādējādi rodas tā dēvētie fatomi. Fatomi atšķirībā no parastiem spokiem nav mirušo gari: tie atspoguļo būtnes, kas visnotaļ vēl var būt dzīvas.

Atskāršot, ka pretī nesēž miroņa gars, man caurspīdīgais viesis uzreiz kļuva daudz tīkamāks.

Fatomi [turp.]: fatomus var uzskatīt par pagalam nožēlojamām Camonijas garīgajām būtnēm. To eksistencei nav mērķa, proti, tie nevēlas, piemēram, biedēt vai šausmināt dzīvās būtnes. Atšķirībā no poltergeistiem vai -» spīgaiņiem eksistence tiem nesagādā nekādu prieku. Tie ir vienkārši nolādēti laiku laikos atkārtot to pašu darbību, ko tie veica brīdī, kad radās pusstabilā -» fatamorgāna.

Tagad jau šo to varēja saprast. Fatomi joprojām apdzīvoja Anagromatafu, taču kopš mūsu nepieklājīgās ielaušanās tie slēpās. Mans mājas gariņš Anagromatafas rašanās brīdī bija vārījis kartupeļu biezputru, un tagad viņam tas bija jādara līdz Visuma galam. Acīmredzot citos namos norisinājās kas līdzīgs. Mēs šajā pilsētā patiešām nebijām vieni.

Fatoms lūkoja man visu paskaidrot: "Kopš jūsu ierašanās vairs nekas nav tā, kā bija iepriekš. Mēs baidāmies. Tas nav pareizi. Patiesībā baidīties vajadzēja jums."

Fatoms nopūtās un ielika mutē karoti ar kartupeļu biezputru. Es redzēju, kā biezputra viņa rīklē sašaurinājās un noslīdēja pa barības vadu, it kā tas būtu caurspīdīgs kokteiļa salmiņš. No pārējā gremošanas procesa izpētes mani visžēlīgi pasargāja virtuves galds. Es tik tiešām nekāroju redzēt, kas ar kartupeļu biezputru notiek fatoma kuņģī.

Fatoms man pastāstīja par to, kā rit dzīve Anagromatafā. Viņš piebilda, ka šajā pilsētā patiesībā nekā nav, taču nekas arī pavisam nepazūd. Katrs ābols, ko kāds apēd, agri vai vēlu uzradīsies no jauna. Tādēļ arī ēdamais nesniedz sātu: jā, tu vari to apēst, taču, iekams tu esi paguvis sagremot, tas jau atkal atrodas tur, kur to paņēmi.

Pirms mēs izjaucām fatomu dzīves ritumu, viņi bija dzīvojuši, it kā nemitīgi mīņājoties uz vietas. Pastnieks atkal un atkal piegādāja to pašu vēstuli, augļu tirgotājs atkal un atkal salika uz letes ābolus, kāds kaut kur atkal un atkal ielēja tai pašā glāzē pienu. Sastopoties uz ielas, ļaudis miljono reizi sasveicinājās, no palodzes atkal un atkal nokrita puķupods. Kāda sieviete mūžīgi slaucīja sava nama slieksni, kāds vīrietis jau simt gadu dzina sienā to pašu naglu — tāda bija dzīve Anagromatafā.

Nefatomam tas izklausās šausmīgi, turpretim fatomiem tā ir pavisam parasta dzīve. Viņi bija mierā ar nemitīgo atkārtošanos, jau sen bija pie tās pieraduši. Viņus biedēja pavisam kas cits: pārmaiņas. Jo sevišķi tādas pārmaiņas, kādas atnesām mēs ar jampampiem.

Tik bēdīgu radībiņu (ja fatomus var uzskatīt par radībām — labi, vismaz pusradības viņi noteikti ir) kā šis fatoms es savā mūžā vēl nebiju redzējis. Mēs bijām viņam un pārējiem likumīgajiem Anagromatafas iedzīvotājiem atņēmuši vienīgo, kas viņiem vēl bija palicis, — viņu atkārtojumus. Kā lai atkal un atkal atver vienas un tās pašas durvis, ja pa tām šurpu turpu staigā jampampi; kā lai atkal un atkal šķērso ielu tajā pašā vietā, ja bars jampampu tur villojas par atkritumu savākšanu šajā pilsētā; kā lai atkal un atkal noliekas nosnausties, ja visur blēj kamedāri?

Dzīve Anagromatafā bija kļuvusi par murgu. Fatomi visiem spēkiem centās slapstīties. Briesmīgi baidīdamies no atklāšanas, tie pa dienu slēpās (ne pārāk veiksmīgi, jo ik pa brīdim viņus tomēr kāds pamanīja), gaidīdami nakti, lai vismaz tumsā varētu atkārtot viņiem tik dārgās darbības.

Fatoms spoguliski kunkstēja — izklausījās, it kā viņš nejauši būtu norijis kodi. Es apsolīju sasaukt pilsoņu kopsapulci; nekas labāks man tobrīd nenāca prātā. Jampampiem un pusgariem vajadzēja satikties un pienācīgi izrunāties. Es pats uzņemšos tulka pienākumus.

Anagromatafas pilsoņu kopsapulce droši vien bija visērmīgākais politiskais pasākums Camonijas vēsturē. Fatomi un jampampi bija sanākuši tirgus laukumā un neuzticīgi skatījās cits uz citu. Es uzstājos ar īsu runu, aicinādams uz savstarpēju saprašanos, pilsonisko apziņu un labām kaimiņu attiecībām; runu teicu abās valodās — vispirms Camonijas vidusdialektā, pēc tam fatamorgāniski. Neviens neaplaudēja.

"Kādas kaimiņattiecības, ja mums nav, ko ēst?" iebrēcās kāds jampamps.

Pēdējā laikā bija paklīdušas baumas, ka pampampu krājumi drīz izsīks. Pampampus var ievākt, tikai klejojot. Šīs sēnes pēc dabas ir lielas vienpates, tās nevar audzēt, kultivēt un stādīt vagās: vienīgā iespēja ir lasīt tur, kur nu tās ir atrodamas.

"Kāda pilsoniskā apziņa, ja mūsu nami vienkārši ņem un izkūp gaisā?"

Ar Anagromatafas pusstabilitāti patiešām bija ķeza, ar kuru bija grūti tikt galā. Biju izdevis ediktu, kategoriski aizliegdams izmantot gultas, kas atradās augstāk par metru virs zemes. Tomēr tas drīzāk bija kosmētiska rakstura pasākums, nevis īsts risinājums.

Tad bija fatomu kārta. Viens no viņiem, faktiskais Anagromatafas pilsētas galva, uzstājās ar garu, sūdzību pilnu runu, ko es pārtulkoju jampampiem. Viņš gaudās, ka mēs neprotot uzvesties un mums nav tiesību dzīvot Anagromatafā, mēs visu putrojot, mums vispār neesot nekādas sajēgas, kā vajag dzīvot kārtīgā pilsētā.

Jampampi atbildēja, ka viņi te dzīvo ar pilnām tiesībām, un apliecinājumam rādīja savus zelta likumus, īpaši piesaucot likumu numur divpadsmit.

Vēl nesamierināmākas pozīcijas būtu grūti iedomāties. Pilsoņu kopsapulce izrādījās pilnīgs fiasko. Pilsētas galva

vēlreiz teica to pašu runu no sākuma, fatomi un jampampi ķērca cits caur citu un pat nemēģināja uzklausīt otru pusi — tāds tracis pilsētā vēl nebija pieredzēts. Es nopratu, ka vienprātību būs grūti panākt. Te bija jārīkojas citādi.

Pieprasīju klusumu.

"Es zinu!" pasludināju. "Mēs izvācamies."

Sajūsma fatomu rindās, nikni iebildumi jampampu pūlī.

"Uz kurieni?" kāds jampamps kliedza. "Anagromatafa bija mūsu mērķis! Uz kurieni lai mēs dodamies, ja mums nav mērķa?"

Tas bija labs, pamatots un bez pienācīgas sagatavošanās neatbildams jautājums. Izteicu lūgumu turpināt kopsapulci citreiz. Man bija jāpadomā.

Augām dienām staigāju pa tuksnesi, sūri grūti lauzīdams galvu. Varētu jampampiem likt iet man līdzi uz Atlantīdu, taču tas bija mans, nevis viņu mērķis. Un vispār, jampampiem pilsētā nekas nebija pazudis, to pierādīja Anagromatafas pieredze.

Kamēr meklēju risinājumu, dzīvei Anagromatafā vajadzēja ritēt savu gaitu. Fatomi atsāka savas mūžīgās nodarbes, taču, jampampu aizdomīgo skatienu pavadītiem, viņiem, šķiet, no tā nebija īsta prieka. Jampampi stūrgalvīgi palika namos, kuros bija apmetušies, taču tagad arī fatomi tajos rosījās nekaunīgāk, padarīdami dzīvi grūti paciešamu. Pamēģini justies omulīgi, ja salonā uz dīvāna zviln caurspīdīgi rēgi, kas visu laiku urbjas tevī ar tumšiem skatieniem. Neapmierinātība mirāžas pilsētā auga augumā.

Staigādams pa tuksnesi, itin bieži sastapu jampampus, kas, cenzdamies piekust, gāja pārgājienos ap pilsētu. Visi sekoja man ar ziņkāriem skatieniem, kā vēlēdamies būt aculiecinieki tam brīdim, kad pār mani nāks atklāsme. Domāt tādos apstākļos bija neiespējami. Spiediens kļuva arvien spēcīgāks.

Zīme

Kādu dienu es vairs nejaudāju paciest viņu klātbūtni. Nogriezos no sava ierastā maršruta un aizmuku dažus kilometrus tālāk tuksnesī. Apsēdos uz liela akmens, lai izbaudītu klusumu un paraudzītos apkārt.

Viens nu bija skaidrs: politiskā atbildība nebija manas dzīves aicinājums. Lai pārliecinoši pildītu pilsētas galvas pienākumus, tomēr ir vajadzīga zināma mīlestība uz šo pilsētu, bet es nepavisam nespēju briedināt sevī siltas jūtas pret pusstabilu mirāžu. Tas nebija pa spēkam pat jampampiem. Viņi gan ietiepīgi turējās pie domas, ka beidzot ir sasnieguši ilgoto mērķi, taču patiesībā trakoti ilgojās pēc tuksneša.

Nepilnu simt metru attālumā no akmens, uz kura es sēdēju, līdzenā vietā slējās neliela klejojošā kāpa. Pēkšņi atskārtu, ka apskaužu šo kāpu — tā bija brīva, tā varēja doties tur, kur to pūta vējš. Smiltīs lēkāja saules zaķītis — tas atspoguļojās no kāda stikla priekšmeta. Tuksnesī spogulīgu priekšmetu ir gaužām maz, un manī pamodās ziņkāre. Piegājis klāt, izvilku no kāpas pasta pudeli. Rakstu rindas bija pilnīgi izbalējušas un nesalasāmas. Toties man radās doma. Mums bija vajadzīga zīme.

Pēc trim dienām kāds jampamps ieskrēja pilsētā, trakoti satraukts. Viņš bija atradis pasta pudeli un ieradās ar to pie manis, lai es nolasītu vēsti. Jampampi vēl aizvien mani cik necik cienīja.

"Vēstule pudelē?" es izsaucos. "Tā noteikti ir zīme!"

"Zīme! Tā ir zīme!" klaigāja jampampi, kas jau bija sapulcējušies man apkārt. Tad saskrēja arī pārējie jampampi; piebiedrojās pat daži fatomi.

Es svinīgi nolasīju vēstījumu. To veidoja četri likumi:

1.  Tev nebūs anagrom Atafā dzīvot!

2.  Ja tu turpretim dzīvo anagrom Atafā, tev būs no tās projām doties, turklāt naski un bez kurnēšanas!

3.  Tev būs turpu iet, kur pilsēta a-riam 'ihcl

4.    Un tev, zināms, būs pampampu godāt!

Tas nu bija tik bezkaunīgi, ka es uzreiz nožēloju, ka esmu uzcepis tik viegli atmaskojamu cedeli. Gaidīju, ka tūliņ sāksies niknas klaigas un mani apmētās ar puvušiem pampampiem.

"Tev nebūs Anagrom Atafā dzīvot!" iesaucās kāds jampamps.

"Ja tu turpretim dzīvo anagrom atafā, tev būs no tās projām doties, turklāt naski un bez kurnēšanas!" cits auroja.

"Tev bus turpu iet, kur pilsēta a-riam 'ihcl"

vairāki jampampi korī skandēja.

"Un tev, zināms, būs pampampu godāt!" visa karavāna vienā balsī kliedza.

Apbrīnojami, cik labprāt jampampi, tikuši pie mērķa, bija gatavi doties prom no Anagromatafas. Neviens gan nezināja, kur A-RIAM 'IHC atrodas, taču arī par Anagromatafu neviens neko prātīgu nebija zinājis. Viņi tūdaļ sakravāja savas mantiņas un apsegloja kamedārus. “A-RIAM 'IHC!! A-RIAM 'IHC!!'' viņi brīdi pa brīdim klaigāja. Tā, sakliegdamies, viņi nozuda tuksnesī, pat neatvadījušies no manis; pēc visas tās Izredzētā būšanas mani tas mazliet apbēdināja. Tiesa, viņi droši vien nešaubījās, ka es dodos līdzi. Iespējams, tikai pēc pāris dienām viņi attapsies un sāks meklēt, kur esmu palicis. Tādi jau viņi bija.

Fatomus šāda notikumu attīstība caurcaurēm apmierināja. Tiesa, es viņu pilsētu biju pielipinājis pie zemes — tas bija skumīgi, bet ko tu padarīsi. Patiesībā šis apstāklis vairoja pilsētnieku labklājību: turpmākajos gados Anagromatafa kļuva par visbiežāk apmeklēto tūrisma objektu Camonijā. Fatomi pelnīja iztiku, tirgodami augļus un dārzeņus, kas tūristu kuņģos izšķīda un atgriezās viņu kurvjos. Visur, kur viņi nodevās savām mūžīgajām darbībām, viņi izlika trauciņus un plāksnītes, uz kurām bija rakstīts: "Ne lieli, ne mazi ziedojumi netiks uztverti kā apvainojums." Ar šo rūpalu viņi nopelnīja pat vēl vairāk nekā ar saviem pusdārzeņiem. Tūristi kā uzmedoti skatījās fatomu izrādes, un pēdējie tādējādi iemantoja pašapziņu, kuras viņiem agrākajās dzīves gaitās allaž bija pietrūcis.

Arī jampampiem domātā vēstījuma burti atkal un atkal pazudīs, bet pēc neilga laika uzradīsies no jauna, jo es biju

rakstījis ar Anagromatafas zīmuli. Tomēr, pēc visa spriežot, tādēļ viņiem šis vēstījums šķita vēl mistiskāks un viņi to godāja vēl jo dedzīgāk.

sava ceļa gājējs

Es biju izmantojis izdevību un atpalicis no jampampu karavānas. Man nebija nekādas vēlēšanās kopā ar viņiem mūžīgi dipadot pa tuksnesi; gribēju mēģināt pats uz savu roku atrast Atlantīdu.

Sagādājis gana daudz dzeramā, sāku soļot uz ziemeļaustrumiem — turp, kur vajadzētu atrasties milzu pilsētai.

Es gāju daudz mērķtiecīgāk nekā jampampi, orientējos pēc saules un centos iespējami daudz noiet naktī, lai tā taupītu spēkus un ūdeni. Tomēr nepagāja pat nedēļa, kad mani ūdens krājumi jau izsīka, bet tuksneša mala vēl arvien nebija saskatāma. Vismaz augu valsts un augsnes sastāvs nevedināja lolot cerības, ka es drīz varētu nonākt mērenākā klimatā.

Pusi dienas gājis, biju apstājies atvilkt elpu un meklēju pie apvāršņa kādu cerības zibsni, taču piepeši pamanīju kaut ko pagalam neparastu.

Tuksnesī vīdēja pietura.

Manu neaizsargāto galvu jau labu laiku neiedomājami nekaunīgi svilināja saule, tādēļ pirmajā brīdī nolēmu, ka redzu fatamorgānu; tomēr ziņkāre mudināja mani palūkoties tuvāk.

Nē, tā tiešām bija īsta pieturas zīme, kas turklāt bija pamatīgi iedzīta tuksneša zemē. Un, ja pareizi sapratu, kas tajā bija attēlots, tā bija tornado pietura. Stabam apkārt bija prāva dažnedažādu krāmu kaudze: ēdamlietas, vāzes, pilnas ūdens muciņas, zelts un dārglietas, auduma baķi un garšvielu maisi.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tornado pieturas: viena no ērmīgākajām -> Saldā tuksneša ērmībām ir tā dēvētās tornado pieturas. Tās ierīkotas tur, kur brāžas tornado, kas acīmredzot ilgst mūžīgi, allaž ievēro vienu un to pašu trajektoriju un tautas mutē ir iedēvēts par mūžīgo tornado [-> tornado, mūžīgais]. Reizēm ceļotāji izmanto šo virpuļviesuli kā pārvietošanās līdzekli, ļaudami, lai tas viņus kādu gabaliņu virpina līdzi.

Ja man šobrīd kāds ieteiktu laika taupīšanas vai ceļa saīsināšanas labad pabraukt ar tornado, es šim kādam izstāstītu ceļu uz tuvāko trakonamu.

Turpretim toreiz es biju tādā vecumā, kad tamlīdzīgas dullības man likās solām aizraujošu piedzīvojumu. Tornado brāžas neiedomājamā ātrumā — ļaujot, lai tas aizvirpina mani sev līdzi, es milzīgus attālumus pievārētu pavisam īsā laika sprīdī.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tornado, mūžīgais: mūžīgais tornado ir pēdējais no to virpuļviesuļu paaudzes, kas brāzās pa nemainīgu maršrutu. Šī maršruta dienvidu galapunkts ir Saldā tuksneša viducis, bet ziemeļu galapunkts — Pirīta kalni, aiz kuriem atrodas Atlantīda.

Tātad šis tornado ne tikai izvedīs mani no tuksneša, bet pat nogādās Atlantīdas tuvumā! Ko vēl vairāk vēlēties?

Tornado, mūžīgais [turp.]: spriežot pēc tā, kādi līdzi atvirpinātu dāvanu kalni redzami tornado pieturvietās, mūžīgais tornado acīmredzot ir pilns ar dažnedažādiem dārgumiem. Tiek minēts, ka tajā varētu būt tonnām zelta, sudraba, platīna, dimantu, dārglietu, pērļu un citu vērtīgu priekšmetu, kā arī liels daudzums Camonijas naudas no visvisādiem laikmetiem.

Leksikons vēstīja par pārvietošanās līdzekli, kas mani visātrāk aizvedīs uz Atlantīdu un turklāt vēl bija pilns ar visādām brīnišķīgām lietām kā dārgumu kambaris! Varbūt man izdosies kādu nieciņu nočiept, un tad es Atlantīdā ieradīšos kā bagāts vīrs.

Vienīgais, kas nebija skaidrs: kā virpuļviesulī iekāpt, un kā pēc tam tikt no tā laukā? Nu, galu galā varu vismaz paskatīties. Ja šķitīs, ka tas ir pārāk bīstami, tad taču es varu nekāpt iekšā.

Tā nu es nolēmu gaidīt tornado.

VIrpuļviesuli gaidot

īsinādams laiku, aplūkoju mantas, kas kaudzē gulēja ap pieturas stabu. Pērlēm pilnas vāzes. Mučele ar zelta putekļiem. Tīra sudraba bruņas. Zelta biķeris, vēl viens biķeris — no perlamutra. Dimantiem rotāti galda piederumi divpadsmit personām. Kas tik vērtīgas dāvanas izliek ceļmalā tuksneša vidū? Kāpēc meteoroloģiskai parādībai tiek nesti tik dārgi upuri?

Gaidīju stundu.

Tornado nenāca.

Esmu pārāk nepacietīgs, sev sacīju, virpuļviesulis taču nebrāžas garām ik pēc stundas. Apsēdos zemē un nogaidīju vēl trīs stundas.

Tornado nenāca.

Iestājās vakars, nakts, bet gaisā joprojām nebija ne puteklīša. Gaidīju visu nākamo dienu un aiznākamo arī. No garlaicības apkārstījos ar dārglietām un lepni pastaigājos ap pieturu. Apkaimes kukaiņi un čūskas, uz mani skatīdamies, noteikti smējās locīdamies un neticēja, ka esmu pie pilna prāta. Noņēmu rotaslietas un atkal apsēdos smiltīs.

Nebija manāms ne mazākais viesuļstabs.

Piektajā dienā man apskrējās dūša. Acīmredzot biju paķerts uz muļķi. Tornado pietura, padomājiet tikai! Mani ūdens krājumi tikmēr bija sarukuši uz pusi, un ceļamērķim tuvāk nebiju«cie par solīti. Piecas dienas svelmējošā saulē. Manas smadzenes droši vien bija tā sažuvušas, ka vairs nebija lielākas par rozīni. Nolēmu soļot tālāk, citādi zaudēšu arī pēdējās saprāta paliekas. Paņēmu savu pauniņu un devos ceļā.

Mana kažoka spalvas sapluinīja viegls pretvējš. Pie apvāršņa parādījās mazītiņš putekļu virmulītis.

Tas bija tornado.

Iztālēm virpuļviesulis izskatās itin nekaitīgs, tas atgādina dullu dāmu zeķi, kas ēverģēlīgi danco pa zemi. Taču, lēnītēm nākdams arvien tuvāk, tornado sēj bezpalīdzību, nē, vēl trakāk: pilnīgu bezspēcību. Ļoti ātri kļūst skaidrs, ka ir darīšana ar tādu dabas parādību, kas spēlē vienā līgā ar vulkāna izvirdumiem, pavasara paliem un zemestrīcēm, kuru jauda atbilst desmit ballēm pēc Rihtera skalas. Man tuvojās ne jau šāda tāda gaisa vērpete vai muļķīgs viesulītis, kas spēj braši aizlidināt pa gaisu pārīti kaktusu, kur nu: tas bija visīstākais monstrtornado, 1-A katastrofu kategorijas smagsvara vētra,

kas sekundes laikā varēja izraut no zemes veselas pilsētas vai izstrēbt Tupuču ezera lieluma ūdenstilpi. Jo tuvāk tas nāca, jo skaļāka bija neiedomājamā rēkoņa, likās, tur nāves mokās kliedz tūkstošiem satrakotu bifeļu, lauvu, ziloņu un paviānu. Rēkoņas pamats bija tāds basa tonis, ka trīcēja viss tuksnesis, tik spēcīgs, ka visi kaktusi krita gar zemi jau tad, kad tornado vēl bija desmitiem kilometru attālumā. Kad starp viesuli un mani vairs bija tikai kāds kilometrs, kļuva redzami priekšmeti, kas lidoja tam apkārt kā satelīti un pēc tam nozuda tā rīklē: mājas lieluma klintsbluķi, kaktusi un, goda vārds, pārītis kamedāru.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tornado pieturas [turp.]: saskaņā ar senu camoniešu paražu, mūžīgā tornado [-» tornado, mūžīgais] maršrutā tiek ierīkoti pieturvietu stabi. Tie galvenokārt kalpo kā orientieri tiem, kas vēlas pasniegt upurdāvanas virpuļviesulim, kuru neskaitāmi Camonijas iedzīvotāji godina kā dievību. Ļaudis tic, ka mūžīgais tornado ir pārdabiska dzīva būtne, ko ar šīm veltēm iespējams pielabināt un nodrošināt vēlmju piepildījumu. Kā jau sākumā minēts, vientiesīgi ceļotāji vai pārgalvīgi dēkaiņi šīs pieturvietas reizēm uzskata par pamudinājumu pavizināties ar šo dabas parādību. No visas tiesas, mēdz būt antiņi, kas, riskēdami ar dzīvību, vēlas iekāpt šajā meteoroloģiskajā fenomenā, kurš, iznīcinādams visu savā ceļā, brāžas ar virpuļātrumu 500 kilometru stundā. Prātīgs ceļotājs šos stabus uztvers kā brīdinājuma zīmi, tā sakot, kā ieteikumu pēc iespējas naskāk kopties prom no šīs vietas.

Bēgt nekad nav par vēlu. Vēl varēju ņemt kājas pār pleciem un mukt, pirms torņa…

Iekams biju paspējis nodomāt "-do", virpuļviesulis burtiski sagrāba mani aiz čupra kā trusīti. Milzīga dubļu, mālu un tuksneša smilts roka pacēla mani augstu gaisā un virpināja tik ilgi, līdz iemeta tornado viducī. Tas droši vien ilga tikai dažas sekundes: piepeši es biju tik augstu, ka varēju pārredzēt visu tuksnesi. Tālu aiz muguras atradās Anagromatafa. Baltā pilsēta bija pēdējā, ko es redzēju, pirms tiku ierauts tornado acī. Augšpēdus ielidoju irdenā smilšu, sīku akmentiņu un tuksneša brukstalu masā, kas acumirklī mani apņēma no visām pusēm, taču pastāvīgi atradās kustībā, tādēļ ventilācija tajā bija tik laba, ka es varēju paelpot. Visnelāgākā bija ērmotā sajūta, kas mani pārņēma, grimstot arvien dziļāk un dziļāk tuksneša nobirās. Tās bija pārvarīgas šausmas, tāda dziļa bezcerība, kas iestājas, apzinoties neizbēgamu nāvi. Reizē šķita, ka man ir nolaupīta visa mana enerģija: ķermenis kļuva smags, visas maliņas sāpēja, kā slimojot ar sevišķi mokošu gripu. Pēkšņi tornado palaida mani vaļā, es garšļaukus nokritu uz kaut kā cieta un paliku guļam. Kā drīz, mēreni apstulbis, atskārtu, biju nosviests uz akmens kāpnēm.

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tornado, mūžīgais [turp.]: "mūžīgais tornado" ir tautas dots nosaukums beidzamajam vēl aktīvajam perpetuum mobile klases lieltornado, kas darbojas -» Saldā tuksneša apvidū. Šādiem lieltornado atšķirībā no parastiem virpuļviesuļiem raksturīgs aptuveni piecus kilometrus augsts vētras virpulis, kura pamatnes diametrs ir apmēram 750 metru, kā arī citas mūsdienu viesuļiem zudušas īpatnības, piemēram, šķietami bezgalīgs ilgums.

Vēl viena raksturīga iezīme ir tā dēvētā mobilā stabilitāte lieltornado viducī; tā liek domāt par radniecību ar kādu citu vētras fenomenu, proti, ar orkānu. Kā zināms, orkāna centrā atrodas klusuma zona, tā dēvētā "vētras zona". Daži zinātnieki ir izteikuši hipotēzi, ka aizvēsturiskos laikus kāds orkāns ir sastapis kādu tornado un abi sakusuši kopā, izveidojot "mūžīgo tornado". Šī teorija atrodas pretrunā ar citu meteoroloģisku tēzi, proti, tā dēvēto ārkārtēju dabas parādību etiķeti, tomēr varētu gadīties, ka te ir darīšana ar to populāro izņēmumu, kas apstiprina likumu vienmēr, kad zinātniekiem aptrūkstas latīņu vārdu.

Mobilā stabilitāte, proti, pilnīgs miers trakojoša virpuļviesura viducī, mūžīgā tornado gadījumā ir tik izteikta, ka tajā varētu uzsliet kāršu namiņu un tas nesabruktu; vismaz tā apgalvo daži tornadologi. Tas nu varētu būt nedaudz pārspīlēts, tomēr fizikālie apstākļi tornado centrā tiešām laikam ir tik stabili, ka tajā — tīri teorētiski — varētu būt iespējams vilkt dzīvību, pats par sevi saprotams, ļoti primitīvā veidā. Atkārtosim, tīri teorētiski, jo neviens taču nebūs tik aptaurēts, lai labprātīgi līstu virpuļviesulī.

Tas, ka tornado viducī ir akmens kāpnes, mani tobrīd uztrauca dauz mazāk nekā fakts, ka es tikpat kā neko neredzēju. Mans skatiens bija aizplīvurots, viss rādījās neasāk nekā parasti. Te jāpiebilst, ka citos apstākļos es redzu kā ērglis, kas skatās elektronu mikroskopā; pat krēslas stundā un bez tehniskiem palīglīdzekļiem no piecdesmit metru atstatuma spēju noteikt skudrulītes dzimumu. Turpretim tai brīdī mana redze bija tikpat brīnišķīga kā ūpim gaišā dienas laikā, viss bija ietīts tādā kā tumsas šķidrautā, un es izmisīgi miedzu acis, lai kaut cik uzlabotu redzes asumu.

Droši vien tornado virpulī man kaut kas bija ieskrējis acīs; cerams, tas būs pārejoši. Gribēju pielēkt kājās, taču lēciens galīgi nebija tik atsperīgs kā parasti: mani locekļi bija kā ar svinu pielieti.

Tikai ar vislielāko piepūli man izdevās izslieties cik necik taisni, un šī poza bija neiedomājami mokoša. Acīmredzot kritiens no manis bija prasījis vairāk, nekā man pašam likās. Mugura sāpēja, it kā tajā būtu iemetusies krika, visu ķermeni lauza tādās kā milzīgās muskuļu paģirās.

Lejāk atradās kāpnes, uz kurām biju tik nepatīkami piezemējies. Piegāju — proti, smagi piekliboju — pie to malas un ieskatījos kilometriem dziļajā bedrē, kurā spirāliski ievijās kāpnes. Starp šahtas sienu un vītņu kāpnēm bija mazītiņi, šķiet, no māliem būvēti nameļi. Bezmaz izskatījās, ka tur spirālē ievilkta kāda pilsēta.

Man drausmīgi noreiba galva, un es instinktīvi pameimuroju mazlietiņ tālāk no bezdibeņa. Kad pagriezos, izrādījās, ka stāvu tieši pie viena tāda primitīva namiņa.

tgadigais

vecis

Pa rupji samūrētajām namdurvīm iznāca vecs vīrs. Ar vārdiem "vecs vīrs" es šoreiz nedomāju mundru pensionāru labākajos gados, tā starp septiņdesmit un astoņdesmit, bet gan patiešām vecu vīru: vecītim, kas stāvēja manā priekšā, droši vien bija vismaz simt gadu. Varbūt pat tūkstoš. Sirmie mati sniedzās viņam līdz pleciem, baltā bārda — gandrīz līdz ceļiem. Viņa seju izvagoja neskaitāmas grumbas, un iedams viņš atspiedās uz spieķa.

Viņš skatījās uz mani tik ilgi un caururbjoši, kā prot tikai ļoti veci cilvēki: tik ilgi, ka tu vairs nezini, vai viņi vēl skatās uz tevi vai jau ir paguvuši nomirt. Drīz vien es jutos pagalam neērti un lūkoju lauzt neveiklības ledu, uzsākdams sarunu.

"Ē… Labdien! Vai jūs, lūdzu, varētu pateikt, kur esmu nonācis?"

Mana balss atgādināja gadsimtiem neeļļotu cietuma durvju atvēršanos; tā bija tik žņerkstoša un sveša, ka es sarāvos. Rādās, ka man kaklā vēl ir kaut kādas tornado drumslas. Apjucis mēģināju nokremšļoties.

Vecis domīgi, taču bez kaut mazākā pārsteiguma noraudzījās uz mani, tad tikko jaušami pasmaidīja un atbildēja: "Tu esi paradīzē!"

Kā tad! Tagad viss bija skaidrs: es biju miris. Virpuļviesulis bija man pārlauzis sprandu, biju nosmacis nobiru masā vai dabūjis galu aiz šausmām; tā vai citādi, biju šķīries no dzīves. Biju miris, atrados debesīs, un šis vecis tātad nebija neviens cits kā Dievs. Kas cits viņš varētu būt, ar tādiem matiem un bārdu?

Vecis bija piečāpojis pie kāpņu malas un apstājās, pielika rokas pie mutes un iekliedzās tik skaļi, ka viņam atsaucās visas bedres sienas: "Jauniņais! Jauniņais!"

No visiem nameļiem uz kāpnēm iznāca veči; visiem bija gari, sirmi mati un metru garas bārdas, un visi bija vismaz tikpat veci kā tas, kuru biju noturējis par Dievu. Viņi ar pūlēm rausās augšup pa kāpnēm; tas bija ilgs un grūts process, kura laikā netika izteikts ne pušplēsts vārds. Es neuzdrošinājos neko bilst, jo baidījos pats no savas balss. Veči sanāca man apkārt un ar kaulainajām rokām plikšķināja man pa galvu, taču izskatījās, ka tas ir tāds labdabīgs sasveicināšanās rituāls. Divi svinīgi pienesa man klāt lielu spoguli.

"Skaties spogulī!" viens no abiem pavēlēja — ļoti laipni, taču tādā tonī, ka nepaklausīt nebija iespējams. Visu veču sejas pauda saspringtas gaidas, it kā viņi būtu tēvsmāmiņa, kas noskatās, kā mīļie bērniņi izsaiņo Ziemsvētku dāvanas.

Vilcinādamies ieskatījos spogulī. Vajadzēja piemiegt acis, jo citādi es savu atspulgu nespēju pazīt: mans kažoks bija

sniega baltumā un pakauša apvidū izaudzis līdz pleciem, man bija metru gara bārda un zem acīm — prāvi tumšzili maisiņi. Rupji lēšot, man tagad bija vismaz simt gadu. Atvēru muti, lai izgrūstu šausmu kliedzienu, taču nepaguvu: mani ceļgali pārvērtās biezenī, un bezsamaņa visžēlīgi ņēma mani savos apskāvienos.

10. Mana dzīve tornado pilsētā

atžirbu, gulēdams ērta gulta. Man apkart stavēja pieci

irmi veči, viens sniedza man krūzi tējas. Acīmredzot biju ienests vienā no nameļiem. Blakus manai gultai atradās galds un divi krēsli, turpat bija krāsniņa un trauku skapis.

"Ir labāk?" vecis jautāja. "Neuztraucies. Tā ir ar visiem. Šoka dēļ." Veči nolūkojās uz mani ar lielu līdzjūtību.

"Šoka dēļ, he-he!" augumā sīkākais noķiķināja. "Tas kuru katru nogāzīs no kājām."

"Man rādījās šausmonīgs murgs," es, vēl īsti neatguvies, ieminējos. "Es sapņoju, ka esmu kļuvis drausmīgi vecs, tik vecs kā jūs, un…" Attapies, cik nepieklājīgi tas izklausās, aprāvu savu sakāmo. Veči vēl aizvien saprotoši smaidīja. Vārdu ņēma tas, kurš man bija pasniedzis tēju. Kā drīz uzzināju, viņu sauca Balduāns Beobābs.

"Man tev jāpavēsta viena slikta ziņa un viena laba ziņa," viņš iesāka. "Tas, kurš iekļūst tornado, noveco, turklāt ļoti, ļoti ātri — dažu sekunžu laikā kļūst daudzus gadu desmitus vecāks. Tu jau noteikti to sajuti, tā ir briesmīgi nepatīkama sajūta. Visbiežāk mēs novecojam par 70 līdz 80 gadiem. Tā bija sliktā ziņa. Atrodoties tornado iekšķumā, tu vairs gandrīz nenoveco. Ja nu par dažām minūtēm gadā. Tā ir labā ziņa. Tu pats vari izrēķināt, cik ilgs laiks paies, tādā veidā atkarojot vienu dzīves gadu. Vesela mūžība! Lai cik vecs cilvēks ir, viņš te, kā likums, nodzīvo vēl pārdesmit tūkstošus gadu, ja nu akurāt uz galvas neuzkrīt klavieres. Tā nav gluži nemirstība, tomēr nekur citur tai tik tuvu nevar nonākt! Kad esi pie tā pieradis, tas viss šķiet īsta paradīze. Tikai nejautā man, veco zēn, kā tas iespējams! Lai to izprastu, būtu vajadzīgas vairāk nekā vienas smadzenes vien."

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Tornado, mūžīgais [turp.]: tornado perpetuum mobile ir meteoroloģisks fenomens, kas superstabilā atmosfēras un temperatūras režīma dēļ nemitīgi atjauninās, un var izveidoties tā dēvētais abduliskais tornado dubultkrinģelis [pēc slavenā amatiertornadologa prof. Dr. Abdula Naktigalgala vārda], proti, tornado atkal un atkal brāžas pa vienu un to pašu trajektoriju, kura pēc aprisēm atgādina divkāršu kliņģeri un kuras diametrs ir aptuveni divi tūkstoši kilometru.

Interesanti. Bet kads tam sakars ar faktu, ka es paris sekunžu laikā biju kļuvis par vārgu vecīti?

Tornado centrā valda stabils laika vakuums, proti, milzīgās centrbēdzes kustības rezultātā laiks no virpuļviesuļa viduča tiek sviests laukā kā slapjums no salātžausta. Savukārt tornado smilšu gredzenā laiks ārkārtīgi sablīvējas, un tas nozīmē, ka šajā

zonā tas rit ārkārtīgi ātri. Ja kāds ir tik dulns, ka lien tornado gredzenā, tad viņš dažos mirkļos kļūst par vairākiem gadsimtiem vecāks.

Viena no vecuma priekšrocībām ir tāda, ka vairs nekas nešķiet trakoti satraucošs, katrā ziņā ne informācija, ko ar nokavēšanos iesniedzis implantēts leksikons. Tagad es vismaz sapratu, kas notiek. Joprojām nesapratu vienīgi to, kāpēc tornado viducī novecošana tomēr notiek, ar ātrumu minūte gadā.

Reizi gadā tornado maina savas centrbēdzes kustības virzienu, un šī virziena maiņa prasa aptuveni minūti, kuras gaitā laika vakuums atkal piepildās ar laiku, un tātad, ja virpuļviesulī uzturētos kāda dzīva būtne [bet tas, kā jau vairākkārt minēts, ir ļoti, ļoti maz ticams, jo neviens taču nav tik negudrs, ka līstu virpuļviesulī], tai minūtes ilgumā vajadzētu kļūt vecākai.

Pārstāstīju večiem Naktigalgala sniegto zinātnisko izskaidrojumu, ko viņi uzklausīja, mādami ar galvu un cienībā purpinādami.

Viņi pabaroja mani ar viegli sagremojamu auzu tumi (viens no mīļākajiem ēdieniem tornado viducī), mēs kopā izdzērām dažas tases tējas, un man izdevās atžirgt tik tālu, ka pat spēju nostāties uz savām ļodzīgajām kājām.

"Šī tagad ir tava māja," viens no večiem ar dāsnu žestu sacīja. "Ja nepatīk, vari sev izvēlēties citu. Lejgalā dažas joprojām ir brīvas."

"Nāc!" aicināja Balduāns. "Es personiski izrādīšu tev pilsētu."

Tornado

pilsēta

Kā jau sacīts, virpuļviesuļa viducī valda apbrīnojama stabilitāte, un to var cik necik salīdzināt ar mūsdienīgu aviobusu, kas nejauši iekļuvis turbulences zonā. Sienas un pamats zem kājām visu laiku vibrēja, taču tas nebija nekas pārliecīgs, laiku pa laikam bija kāds grūdiens, no kura apgāzās dažas tējas krūzes un vecīši, bet tas arī viss. Apdullinošā viesuļrēkoņa, ko varēja dzirdēt ārpusē, netika cauri biezajam smilšu apvalkam un tornado iekšķumā izklausījās pēc maigām šalkām. Tiesa, varbūt arī mana dzirde vairs nebija tik laba kā agrāk.

Lāgu lāgiem atskanēja briesmīgi brākšķi un žņerkstoņa — droši vien tajos brīžos, kad tornado iegāja līkumā. Tad skraji izbūvētie pakāpieni uzbrauca cits citam virsū, dažas mājas drusciņ palīgojās, taču neviens tam nepievērsa uzmanību.

Šīs kāpnes un namus vecīši paši bija uzbūvējuši no visa, ko viesulī bija iespējams atrast. Ņemot vērā viņu vecumu, tas bija iespaidīgs veikums; taču viņiem šim nolūkam bija atliku likām laika. Būvmeistari bija atsacījušies no visvisādām arhitektoniskām cakām un formu pakārtojuši funkcijai. Visi nami izskatījās puslīdz vienādi. Vecumā, kā es atskārtu, ārišķības vairs nešķiet tik svarīgas.

Noliktava

"Te patiešām ir īsta paradīze," man stāstīja viens no trim vecīšiem, kuru sauca Ābramiēls Krā un kurš pārzināja galveno noliktavu. Viņš, kā jau daudzi šejienieši, bija ar karavānu ceļojis pa tuksnesi un tā sastapis virpuļviesuli (sākumā biju pieņēmis, ka lielais vairums viesuļa iemītnieku ir tornado pieturu upuri, taču laika gaitā atklājās, ka es biju vienīgais).

Noliktava atradās vienā no garākajām namu rindām vidējā kāpņu laidienā. Tā bija pilna ar visu iespējamo. Produkti, darbarīki, apavi, apģērbi, peldēšanas paklājiņi, sukas, saimniecības lietas — kaut kas līdzīgs lielveikalam, kurā viss bija izvietots saskaņā ar sistēmu, ko pārzināja tikai Ābramiēls.

"Tjā, kājas mums ir druscītiņ ļodzīgākas nekā agrāk un redzam mēs maķenīt sliktāk, bet te jau arī nav nekā daudz, ko redzēt!" Ābramiēls visur spēja saskatīt ko labu. "Tā iznāk, ka viss ir līdzsvarā. Labākais ir tas, ka ne par ko nevajag raizēties. Un mums te nav jāstrādā, ja negribas. Pilnīgs miers. Ar vists vajadzīgo mūs apgādā tornado un vēl ar uzviju. Ļaudis tajās pieturās saliek vistrakākās lietas! Paskaties pats: baltā vaļa kaviārs! Lakstīgalu mēlītes želejā! Vienradža gulašs! Citur kaut ko tādu var dabūt tikai smalkākajos restorānos. Mums te ir vesela zemnieku sēta: vistas, pīles, cūkas un govis!

Pat vissvaigākie produkti nebojājas, jo te taču nekas nenoveco. Tas, zināms, attiecas arī uz lietām, kas viesulī ielido pa to augšējo caurumu, nevis cauri sienām. Skaties, šī piena pudele te iepeldēja pirms diviem gadiem. Joprojām garšo kā tikko slaukts!

Ļautiņi tur, ārā, tornado uzskata par dievu vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņi bieži kājo lielus gabalus, lai pasniegtu tam savus upurus, un tā viņi dara jau gadu simteņiem. Pat ķēniņiem ir tāds pienākums, spriežot pēc tā, cik zelta un dārglietu te reizēm iepeld. Kad tornado atkal kaut ko iesūc, mēs vienkārši nolienam savās mājiņās un nogaidām, līdz tas svētības lietus mitējas. No tiesas ir jāuzmanās, pēdējā gada laikā divus no mums bezmaz nosita kamedāri. Es pats vienreiz dabūju pa galvu ar bazūni, pēc tam veselu mēnesi viss rādījās tikai melns vai balts. Lielākā daļa mantu sakrīt tur, lejā, piltuvē, bet šis tas paliek uz kāpnēm. Tad mēs pievācam

visu, kas mums ir vajadzīgs. Šis tas vienkārši nav lietojams. Pērngad trīs reizes pēc kārtas lija smailīšu airi. Klau, varbūt tev vajag pāris simtus smailīšu airu?"

Jūs droši vien domājat, cik aplam grūti samierināties ar to, ka tu pēkšņi vienā dienā esi kļuvis par astoņdesmit gadiem vecāks, bet tā nemaz nav. Patiesībā pierast var ļoti ātri, trijās četrās dienās: visticamāk, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tā ir, un viss, tur nekas nav darāms. Vispār jau tas nav nekas briesmīgs, jā, viss notiek mazliet lēnāk un, pirms rīkojies, tu rūpīgāk apdomā galu.

Un visviens, tornado pilsētā nekas varens un iespaidīgs nenotika. Saprotams, uzturēties uz kāpnēm nekad nebija pilnīgi droši, jo kuru katru brīdi kaut kas varēja ievirpuļot. Tādēļ mēs staigājām apkārt tikai tad, kad citādi nevarēja. Lielākoties vecie vīri sēdēja savos namiņos un nodevās vaļaspriekiem. Es biju sadraudzējies ar Balduānu Beobābu, to pašu, kurš pirmais mani ieraudzīja uz kāpnēm. Vismaz reizi dienā iegriezos pie viņa papļāpāt. Mēs stāstījām viens otram savus dzīvesstāstus.

Balduāna

stāsts

Vienudien Balduāns man pastāstīja, kā viņš bija nokļuvis tornado:

"Zināms, tā bija jaunības vieglprātība. Es jau vienmēr biju diezgan pārgalvīgs, taču tā iedoma par glābējzauru bija pati negudrākā, tagad es to redzu pavisam skaidri."

Izdzirdis vārdu "glābējzaurs", es saspicēju ausis.

"Biju dzirdējis, ka vienmēr, lai cik tas būtu bīstami, kāds no šiem zauriem tevi pēdējā brīdī izglābs. Man sagribējās to pārbaudīt. Biju ar smailīti nobraucis pa Žirtīnes ūdenskritumu, uz labu laimi bradājis pa Dullas Kapiņpurviem,

ielēcis Lohupē palu laikā — un tiešām, ik reizi kāds no tiem vecajiem putniem bija klāt un pašā pēdējā brīdī mani izpestīja."

Es domāju par to gadu, kad biju lidojis kopā ar Maku. Toreiz bieži biju sev vaicājis, kā vispār ļautiņi var iekulties tādās briesmās.

"Kļuvu arvien pārdrošāks, jo pilnībā paļāvos uz zauriem," Balduāns stāstīja tālāk. "Galu galā tas jau aizgāja tik tālu, ka es bez drošināšanas virves nolēcu no Dēmonu klints."

"Dēmonu klints?" Es no jauna saspicēju ausis.

"Daudz nedomādams, ņēmu un ielēcu bezdibenī. Tikai tad, kad piecsimt kritiena metru jau bija aiz muguras, man ienāca prātā, ka todien ir pagalam slikta redzamība, bieza migla un smīlājošs lietus, ļoti nelabvēlīgi priekšnosacījumi, ja tu vēlies, lai tevi pamana glābējzaurs. Kad biju kritis kilometru, man pirmo reizi uzmācās nožēla: un kas notiks, ja neviens tomēr neatsteigsies?

Dēmonu klints pakājē plešas stikla šķēpu mežs — metru garas kristāla smailes, asas kā natiftofu dunči. Taču, pat ja tur būtu bijusi gulta ar mīkstu matraci, krizdams no šāda augstuma, es tik un tā nepaliktu dzīvs.

Kādu brīdi man izdevās šīs nepatīkamās domas atvairīt, taču pēc divus kilometrus ilga kritiena nelikties zinis par pterodaktilu prombūtni kļuva arvien grūtāk. Vēl puskilometrs, un es nositīšos, tādēļ būtu ļoti apsveicami, ja tagad beidzot pavīdētu pterodaktila ēna, kaut vai tālumā. Taču nekas tamlīdzīgs nebija manāms.

Krītot pēdējos simt metrus, nācu pie slēdziena, ka tik sliktas redzamības apstākļos lēkt no Dēmonu klints ir pagalam neprofesionāli. Nejaukie putni joprojām nerādījās; ļoti iespējams, tā bija zīme, ka mans lēmums lēkt bez izpletņa varbūt tomēr nav bijis labi pārdomāts. No otras puses, lielas

jēgas no izpletņa tik un tā nebūtu, ja nu tikai lēnāka uzduršanās uz iesma.

Desmit metru pirms nosišanās es secināju, ka lēkt no klints pilnīgi noteikti bija kļūda. Es sevi briesmīgi paļāju, lādēju savu neapdomību un spīvi nosodīju aklo paļaušanos uz glābējzauriem.

Tiešām biju maldījies, tas nu bija skaidrs. Metru pirms uzduršanās garā stikla šķēpā pār mani nāca viena no lielākajām atklāsmēm manā mūžā: es esmu pilnīgs idiots. Piecdesmit centimetrus pirms nosišanās es prātā pasvītroju šo atziņu ar divām treknām, sarkanām līnijām. Desmit centimetrus pirms nāves no biezās miglas iztraucās glābējzaurs, sagrāba mani aiz čupra un uznesa atpakaļ Dēmonu klintī, kur sadeva man pamatīgu sutu. Vēl nekad nebiju izjutis tik lielu kaunu, bet man taču dzīvē jau bija gadījies dzirdēt dažu labu glābējzaura sprediķi.

Puis, tas putns tiešām prata cilvēku nosvētīt! Visdīvainākais bija tas, ka viņam uz muguras sēdēja lācītis. Ne tāds baltais lācis kā tu. Tā lāča kažoks bija zils."

'ecs paziņa

Tagad tas bija skaidrāks par skaidru: Balduāns stāstīja par vienu no neskaitāmajām glābšanas akcijām, kurās es biju Deus X Machina navigators. Atcerējos, cik trakoti bieza todien bija migla, cik nelāga redzamība un kā Maks līdz pēdējam metram tielējās un negribēja lidot. Tas bija navigācijas mākslas šedevrs, gandrīz dubults aklais lidojums smīlājošā lietū. Atcerējos arī nokaunināto jaunekli, kuru mēs nosēdinājām uz Dēmonu klints.

Es toreiz biju palīdzējis izglābt Balduāna dzīvi.

Kad viņam pastāstīju, ka tas zilais lācītis tomēr biju es, bija lielas asaras un apkampšanās. Balduāns raudāja tāpēc, ka bija sastapies ar savu glābēju, es — tāpēc, ka biju atcerējies savu laimīgo jaunību, kas tagad bija uz visiem laikiem palikusi pagātnē. Tad mēs apraudājām to, ka mums abiem

bija jāraud. Pēc kāda laika mums tomēr izdevās nomierināties, un Balduāns elsodams stāstīja tālāk:

"Lai cik tas arī būtu muļķīgi, šis atgadījums tik ļoti nostiprināja manu paļāvību uz glābējzauriem, ka es riskēju arvien neprātīgāk. Mucā ielaidos Votāna rētas atvarā, no gaisa balona ielēcu aktīvā vulkānā. Visas jūras man bija līdz ceļiem. Un vienmēr viss beidzās labi, vienmēr pēdējā brīdī klāt bija kāds pterodaktils.

Līdz vienu dienu man ienāca prātā stāties pretim tornado. Areče, te nu es esmu. Neviens putns neparādījās. Arī ne pašā pēdējā brīdī."

Ko te lai saka, mēs tomēr nevarējām būt visur.

Vecie vīri, katrs pēc savām nosliecēm, bija izkopuši dažādus vaļaspriekus, kas lielākoties bija saistīti ar mantību, kas virpuļoja apkārt pa tornado. Viendien tas bija aprijis veselu bibliotēku, un viens no pilsētniekiem vārdā Gnoti Bem-Jufuss uzņēmās pienākumu izķibināt grāmatas no sanesām, kā arī sakārtot, ierakstīt katalogā un izsniegt. Citi specializējās samta spilvenu, durvju kliņķu vai saulessargu vākšanā. Visi čakli rosījās, savstarpēji mainīdamies, kaut ko mangodami vai notirgodami. Lielākais sabiedriskās dzīves notikums virpuļviesulī tādēļ bija regulārais utenis, kurā katrs savus krāmus varēja izlikt uz sliekšņa un notirgot.

Tornado dārgumi

"Krāmi" — tas varbūt ir pārāk nicīgi sacīts, jo maiņai piedāvātie priekšmeti bieži bija neiedomājami vērtīgi. Uz sliekšņiem gulēja noslīpēti briljanti biljarda bumbu lielumā, zeltlietas, veselas dārgumu lādes, līdz malām pilnas ar sudraba monētām un pērļu virtenēm, ziloņkaula ķemmes, zābaku kalpiņi no platīna, neplīstoša tupučstikla servīzes, vulkāniska kristāla pelnutrauki, lādītes ar mazītiņiem zelta

stienīšiem un mucas ar naudu, daiļi kaldināti gredzeni un aproces no dažnedažādiem dārgmetāliem, šķirstiņi ar rubīniem un smaragdiem, scepteri un kroņi, ar dimantiem inkrustētas kafijas karotītes un skaisti grebtas virtuves liekšķeres no augstspiedienā sapresētiem meteorītu putekļiem.

To visu tornado laika gaitā bija parāvis sev līdzi. Tomēr te, iekšā, tieši šīs smalkās un dārgās lietas bija viszemākajā vērtē, turpretim, teiksim, dažas nesaplīsušas svaigas olas vai patiešām mīksta tualetes papīra rullītis tika uzskatīts par neiedomājamu luksusu. Naudai, zeltam un dimantiem virpuļviesulī nebija nozīmes.

Un tomēr es sāku kolekcionēt šos dārgumus: utenī ķēru un grābu senatnīgas zelta monētas, briljanta diadēmas, augstmaņu kroņus, greznus traukus un sudraba servīzes, mājās krāvu kaudzēs zelta stieņus un pagultē glabāju lielus maisus ar pērlēm. Pēc dažām nedēļām mans pieticīgais miteklis izskatījās kā dārgumu ala no tūkstoš un vienas nakts pasakām. Staigāju, ievīstījies dārgos zīda audumos un sermuļādās, jau brokastlaikā liku galvā kalīfa kroni un grozījos gar durvju priekšu, apkāries ar mirdzošām dārglietām. Ikkatrā utenī es kaulējos par dārgumiem, ķīniešu zīda baķiem, zelta vāzēm, platīna biķeriem, maisiem ar zelta naudu, sudraba spaiņiem, kas bija līdz malām pilni ar neslīpētiem dimantiem: man nebija un nebija gana.

Mājās jau vairs nebija, kur kāju spert, guļot man sānos dūrās ķēniņu kroņu žuburi, kurus vietas trūkuma dēļ biju sakrāvis gultā. Ar grūtībām spraucos starp visiem šiem greznuma priekšmetiem, kas grēdojās malu malās, bridu pa dimantiem un pērlēm, kas klāja grīdu vairāku plaukstu tiesu biezā kārtā; lai no gultas tiktu pie galda, es rāpos pāri piekrautām dārgumu lādēm.

Pretstatā visai šai pārpilnībai man mājās mūždien nebija kafijas, cukura, auzu tumes un medusūdens, visu to vien-

kāršo lietu, bez kurām ikdienā bija grūti iztikt, taču es tās allažiņ iemainīju pret dārgumiem. Ieturēju stingru diētu, ko galvenokārt veidoja ūdens un pārtikas atkritumi, kurus reizumis izdevās atrast izgāztuvē.

Kādu rītu Balduāns atnāca pie manis uz brokastīm. Viņš rādīja bažīgu vaigu. Es jau biju pieradis pie tā, ka viņš vienādvien ir nelāgā omā, un par to īpaši nelikos zinis. Pasniedzu viņam tasi kartupeļu tējas — virumu, ko biju izgudrojis tādēļ, ka man nekad nebija kafijas: tas bija apgrauzdētu kartupeļu mizu uzlējums. Klāt pienācās dažas grauzdētas kartupeļu mizas. Uzmetu plecos sermuliņa mantiju ar rubīna pogām, ftzliku galvā savu mīļāko kroni un pa dārgumiem aizbridu pie virtuves galda, lai sēstos pakavēt Balduānam laiku.

"Viesulī par tevi runā," viņš bilda, nogaršojis malciņu kartupeļu kafijas un ar riebumu nolicis smaragdiem rotāto zelta krūzi.

"Ak tā? Un ko tad saka?" Mani pārņēma ziņkārība, un es pastūmu malā dažus zelta maisus, kas stāvēja uz galda un traucēja saskatīt Balduānu. Droši vien visi mani apskauž dārgumu dēļ.

"To nevar nedzirdēt, augu dienu džinkst ausīs. Visi par tevi smejas."

Hs iztīrīju no ausīm šķipsnu zelta putekļu — laikam biju pārklausījies. Neticami īsā laika sprīdī biju kļuvis par tornado pilsētas turīgāko iemītnieku. Man piederēja natiftofu kroņa dārgakmeņi. Es kontrolēju visas tornado zelta un platīna rezerves. Kas te smieklīgs?

"Paskaties jele pats!" Balduāns neparasti līdzjūtīgi atteica. "Tu izskaties pēc prātiņu galīgi izkūkojuša cirkus klauna. Paskaties taču apkārt! Ko tu iesāksi ar visiem šiem krāmiem? Tev te ir kaudzēm maisu ar dimantiem, bet tu nevari man piedāvāt pieklājīgu kafiju! Tu peldies naudā, bet ēd atkritumus! Tu tiešām joprojām neesi sapratis? Līdz savai pēdējai stundiņai tu paliksi te, pie mums, viesulī. Atceļa nav! Visas šīs grabažas, ko te esi savācis, tu nekur nevarēsi paņemt līdzi. Un šeit tām nav ne mazākās vērtības. Tu joprojām neesi samierinājies ar faktu, ka esi tāds pats viesuļa gūsteknis kā visi pārējie."

Balduāns piecēlās un sāka lēni un grūti spraukties uz durvju pusi; kāds zelta zobens izplēsa caurumu viņa uzsvārcī. Nu viņš pagalam pārskaitās. Apstājies uz sliekšņa, viņš vēlreiz pagriezās pret mani.

"Tev ir simt gadu — tad kļūsti beidzot pieaudzis! Jo ātrāk tu ar to samierināsies, jo labāk! Un izmēz no mājas šo drazu!" Izgājis uz akmens kāpnēm, viņš devās lejā uz tējnīcu, kur visi par mani zirgojās.

tikšana pie prāta

Es paliku sēžam pie galda, mana galva zem lepnā kroņa bija sarkana. Balduānam bija taisnība, taču ne gluži tā, kā viņam pašam šķita. Es ļoti labi zināju, ka šeit visi mani dārgumi ir sēnalu vērtē. Biju tos savācis, jo klusībā joprojām cerēju kaut kā izkulties no tornado. Taču, vilkdams mājup zeltu un dārglietas, es biju pavisam aizmirsis par savu palieso mērķi, tas ir, par bēgšanu. Tā to nedrīkstēja atstāt.

Es ķēros pie lietas un vairākas nedēļas noņēmos, pūlēdamies tikt vaļā no saviem dārgumu krājumiem; tas nebūt nebija vienkārši, jo neviens šeit pēc tiem nekāroja un nepavisam negrasījās iemainīt pret kaut ko tik tiešām jēdzīgu. Utenī šie trauslie vecīši apbrīnojami naski ļinkāja garām manai letei. Tā nu es izdomāju, ka pats personiski apciemošu katru tornado iemītnieku, izmantojot iespēju pie viena apbērt namatēvu ar dārgām dāvanām. Atsacīties no dāvanām tornado pilsētā nebija pieņemts, kā jau kurā katrā prātīgā sabiedrībā tas tika uzskatīts par apvainojumu.

Es ierados uz tasīti kafijas un devos prom, atstājis maisu ar dimantiem; ieskrēju uz mirklīti, un man nejauši bija līdzi lāde, pilna ar zelta aprocēm; atnācu uzspēlēt šahu un apkārstīju namatēvu ar neskaitāmām pērļu virtenēm. Tā es ne tikai atbrīvojos no pilnīgi nevajadzīgas drazas, bet arī atkal dabūju nobaudīt tornado patiesos dārgumus — kafiju, maizi un tabaku, jo bija pieņemts, ka uz dāvanu jāatbild ar dāvanu. Tiesa, mīļāks es ar savu ciemošanos nekļuvu.

Izsviedis visu balastu, beidzot varēju domāt par bēgšanu. No rīta līdz vakaram staigāju pa tornado, pētīdams, kā lai no tā tiek laukā. Meklēju spraugas un plaisas, pa kurām varētu izspraukties brīvībā. Liku lietā pat degunu, ošņādams, vai kaut kur nav kāds dimensiju caurums.

Man bija vienalga, cik ilgi vēl vajadzēs palikt tornado, es vienkārši nebiju radīts tam, lai mūžīgi uzturētos vienā vietā (arī tad, ja šī vieta apskraidīja lielus attālumus!). Gribēju

atkal redzēt debesis un lielo jūru. Alku ieelpot svaigu gaisu un raidīt skatienu kilometriem tālu. Ja kaut kur var iekļūt, tātad var arī tikt laukā: šo mācību biju apguvis Tumšo kalnu pazemes labirintā.

Meklēdams kādu lūciņu vai avārijas izeju, izložņāju visus tornado pilsētas kaktus. Izklaudzināju visas sienas, kā kurmis izrakņāju atkritumu izgāztuvi un apcerēju visneprātīgākās bēgšanas idejas, teiksim, ka varētu uzbūvēt gaisa balonu, no apakšbiksēm sadiegt izpletni vai no smailīšu airiem pataisīt helikopteru.

Taču tornado šķita nocietināts kā visaugstākās drošības kategorijas labošanas iestāde. Nebija zināms, kas notiktu, mēģinot izrakties cauri tornado mūriem, risks bija pārāk liels. No augšas nemitīgi lija visādi smagi priekšmeti, tādēļ arī bēgt lidus bija pārāk bīstami.

Bēgšanas

plāniSāku tirdīt vīrus. Ar laiku noskaidojās, ka gandrīz ikkatrs no viņiem ir lolojis bēgšanas domas. Viņi man stāstīja par tuneļiem, kas pāris sekunžu laikā atkal bijuši pilni ar tornado nobirām, par katastrofu cietušām lidmašīnām, par drosmīgiem sapņiem un sabrukušām cerībām. Laika gaitā man bija jāatzīst, ka visas manas bēgšanas idejas jau ir izmēģinātas un atzītas par nederīgām. No tornado bija tikai viena izeja — izlauzties cauri viesuļa apvalkam. Un uz ko tādu neviens nebija sadūšojies.

"Nav tiesa," iebilda Balduāns. "Viens mēģināja."

"Kāds tiešām mēģināja bēgt?" es satraukts taujāju. "Kas tas bija?"

"Foncotārs Huēso, pasta priekšnieks."

Ā, es zināju to sabrukušo nameli tornado kāpņu pakājē, pie tās bija izkārtne PASTS, taču man visu laiku bija licies, ka tas ir joks, it kā tornado iemītnieki smietos paši par sevi. Kāds virpuļviesulī labums no pasta kantora?

"Tajā mājā tiešām kāds dzīvo?"

"Viņš ļoti reti iznāk laukā. Aizej pie viņa! Foncotārs vienmēr priecājas par kompāniju." Balduāns aizgriezās, un es nesapratu, vai viņš, to pateicis, nokāsējas vai nopūšas.

Foncotārs

Huēso

Nākamajā dienā devos uz pastu. Tas bija drūms un nekārtīgs. Plaukti pie sienām bija tukši, visur rindojās noputējušas pudeles. Pa kaktiem stāvēja lielas nodzeltējuša papīra kaudzes. Fonc»tārs Huēso sēdēja tumsā pie papīru grēdām nokrauta galda un kaut ko rakstīja.

"Atvainojiet… vai šis ir galvenais pasts?" es drošības pēc apvaicājos.

"Nē, šī ir maiznīca!" vecais atcirta, pat nepaceldams galvu. Viņš turpināja skribelēt, tad paņēma aprakstīto lapu un iebāza pudelē.

"Piedodiet… es tikai vēlējos uzzināt, kā darbojas vietējā pasta sistēma… tā droši vien ir ļoti sarežģīta…"

Laikam biju uzķēris īsto toni, jo pasta priekšnieks vairs nebija tik errīgs.

"Viss ir pavisam vienkārši," viņš atķērca. "Pasta pudeli no iekšpuses iebāž tornado sienā, un tā tiek nogādāta ārā. Ienākošās vēstules nokrīt no augšas. Atliek tikai uzlasīt."

"Te mēdz būt ienākošās vēstules?"

"Līdz šim nav bijušas! Taču kuru katru stundu var ienākt!"

"Ē… cik ilgi jūs jau gaidāt?"

Foncotārs pakasīja pakausi. Likās, viņš lūkojas plašā ielejā, cenzdamies saskatīt kādu punktiņu pie apvāršņa.

"A-ā-ā… divsimt gadu? Trīssimt? Kurš gads mums te šodien ir?"

Mēģināju ievirzīt sarunu citā gultnē.

"Esmu dzirdējis, ka jūs reiz mēģinājāt tikt laukā no tornado?"

"Tas bija tik sen, ka vairs nav taisnība, tas bija kāds cits."

"Bet jūs mēģinājāt?"

"Jā."

"Kā?"

Foncotārs pirmo reizi uz mani palūkojās. Viņš nebūt neatgādināja prātā salauzušos. Gluži otrādi, piepeši viņš izskatījās pēc vieda, veca vīra, kam zināmi visi pasaules noslēpumi.

"Ak tad tev gribas zināt, ko? Jauniņais, vai? Nespēj samierināties ar domu, ka tepat arī būs jānomirst, un kas par to, ka līdz tam vēl dzīvot un dzīvot? Tā?"

Es pamāju ar galvu.

"Tad es tev kaut ko pastāstīšu, manu zēn. Klausies uzmanīgi, jo stāstīšu tikai vienreiz. No tornado laukā ir tikai viens ceļš, tieši cauri apvalkam — tik daudz jau tu pats būsi izdibinājis."

Es vēlreiz pamāju; klausījos tik saspringti, ka negribēju viņu pārtraukt.

"Es nāku no dzimtas, kurā paaudžu paaudzēs bijuši dēkaiņi un piedzīvojumu meklētāji. Mūsu ģimenes annālēs rakstīts, ka mani senči Camonijā nonākuši, kuģodami ar baļķi. Viņi devušies pāri okeānam aiz tīrās zinātkāres bez jebkādiem navigācijas palīglīdzekļiem, sēdēdami uz krituša koka stumbra. To, lūk, var saukt par drosmi, manu zēn."

Es piekrītoši bubināju.

"Kaut kas no tā ir iedzimts arī man. Nekad neesmu atkāpies briesmu priekšā, nekad, arī tad, ja briesmas bija lielas, bet manas izredzes tās pārdzīvot — mazmazītiņas. Vai tu kādreiz esi uz palmu lapas laidies lejā no tūkstoš metru augsta sasaluša ūdenskrituma?"

Bija vien jāatzīstas, ka šādus priekus vēl neesmu baudījis.

"Tamlīdzīgas lietiņas… Esmu darījis tādas… Varētu stāstīt un stāstīt, manu zēn…"

Kaut nu viņš tagad neaizpļāpātos šķērsām!

"Tādēļ arī es šobrīd atrodos tornado," viņš turpināja. "Un tādēļ arī mēģināju izrakties cauri apvalkam."

Jā,jā!

Šausmas

"Tiesa, man izdevās vienīgi iebāzt galvu sienā. Sajūta bija tāda, it kā man ausīs šaudītos zibens, pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā." Foncotāra skatiens pauda šaušalas. "Pa manu galvu sekoja miroņu armijas. Troksnis bija tāds, it kā visa pasaule un viss izplatījums kliegtu. Smadzenes sasala ledū. Tad viss saplaisāja, es sasprāgu sīksīciņās ledus daļiņās, tādās kā sniegpārsliņās, un katra pārsla juta savas, ļoti personiskas sāpes. Beigās viss kļuva melns. Es lūkojos izplatījumā. Uz mazītiņas stikla planētas sēdēja sarkans punduris, kas vēlējās man pavēstīt divpadsmit svarīgas lietas."

Foncotāra Huēso skatiens atkal kļuva gaišāks.

"Es izvilku galvu no smiltīm. Nākamajā dienā atvēru šo pasta nodaļu."

Foncotārs atsāka rakstīt. Acīmredzot vecais, mēģinādams tikt laukā no tornado, bija zaudējis prātu. Likās, tagad visprātīgāk būtu atvadīties.

Kad dzīros doties prom no šī tumšā kambara, Foncotārs mani apturēja.

Svarīga ziņa

"Ei! Paņem šito līdzi un iebāz tornado apvalkā. Ekspressūtījums! Ļoti steidzami! Aiziet, kusties!"

Vecais iegrūda man rokās trīs pudeles, es pieklājības pēc paņēmu arī un gāju ārā. Dziļi ievilku elpu. Iespēju izkļūt no virpuļviesuļa cauri sienai varēja izsvītrot no saraksta.

Ziņkārība bija stiprāka, un es nespēju noturēties, neizlasījis pudeļvēstules. Izvilku pirmo.

Tur bija rakstīts:

Man kājas kļuva mīkstas, vajadzēja apsēsties uz pakāpiena, lai aptvertu, ko es te turu rokās. Atvēru otru pudeli un sāku lasīt vēstuli:

Arī trešajā pudelē bija tas pats. Man bija nelabi.

Divi vecvīri nāca garām un ieraudzīja mani tā sēžam.

"Kas ir, svarīgas pudeļvēstules?" viens nosmēja.

Otrs ar pirkstu piebungoja pie pieres. "Šīs svarīgās ziņas viņš sūta jau… paga, tūlīt pateikšu… divsimt gadu? Trīssimt? Kurš gads mums te šodien ir?"

Abi smiedamies aizgāja tālāk.

"Tev nebūs atsprākliņ sklurināt!" viens sprauslāja.

"Tev nebūs uz priekšpusi sklurināt!" otrs piebalsoja. Viņiem vajadzēja vienam otru pieturēt, lai no smiekliem nenoripotu pa kāpnēm.

Tātad šī vecā plānprātiņa dēļ jampampi gadu simteņiem klejo pa tuksnesi. Viņa dēļ es biju saņēmis ciet fatamorgānu. Viņa dēļ mēs bijām iedzinuši fatomos bailes un šausmas. Sacīsim, kā ir: tieši viņš bija vainīgs pie tā, ka es tagad sēžu šajā tornado: ja jampampi nebūtu ņēmuši nopietni šo pudeļvēstuli, mēs nemūžam nebūtu atraduši

Anagromatafu un es nemūžam nenonāktu šīs tornado pilsētas tuvumā.

Biju satriekts līdz sirds dziļumiem. Šis vecis ne tikai bija iemānījis mani tornado, bet vēl arī atņēmis pēdējo cerību izkļūt brīvībā. Iemetu pudeles bedrē, lai guļ pie citām drazām.

Nolēmu krasi mainīt savu dzīvi. Nebija jēgas sapņot par bēgšanu no virpuļviesula, man nebija ne mazāko izredžu izkļūt brīvībā. Vajadzēja vien samierināties ar likteni, kā jau to bija izdarījuši visi pārējie.

Zināju, ka lielais vairums cenšas saldināt gūstniecību, atrodot sev kādu nodarbošanos: vai nu pastāvīgu darbu, teiksim, galvenās noliktavas uzturēšanu kārtībā, vai vaļasprieku, lielākoties — kaut kā vākšanu. Vienam te bija iespaidīga dakstiņu kolekcija, otrs krāja krēslu kājas, trešais senlaicīgas kafijas pupiņas: kas nu kuram tuvāks. Es ilgi lauzīju galvu, ko man krāt. Mācīdamies no kaunpilnās epizodes ar zeltu un platīnu, nolēmu pievērsties nevis materiāliem, bet ideāliem dārgumiem, kuriem turklāt ir sabiedriska vērtība.

Tornado

hronika

Es krāšu stāstus. Būšu tornado hronists un pierakstīšu visu tā iemītnieku stāstus. Noliktavā pagādāju biezu burtnīcu, labi daudz zīmuļu, asināmo un dzēšgumiju.

Tad sāku iztaujāt virpuļviesula iemītniekus, lūgdams, lai tie man pastāsta par savu dzīvi.

Sākumā vecie to uztvēra ar lielām aizdomām. Nevienam valoda neraisījās, acīmredzot katram bija kas slēpjams. Tomēr pēc kāda laika viņiem šī doma iepatikās, vecos atmaidzināja tas, ka viņi ir tādi svarīgi vīri, viņi uzskatīja par

goda lietu palauzīt galvu un aizpildīt caurumus atmiņās, un pēdīgi viņi kļuva visnotaļ runātīgi.

Tā atklājās, ka gandrīz visiem sirdsapziņa nav tīra. Viņi bija melojuši par savu ierašanos tornado. Lielais vairums sākumā cēla priekšā to stāstiņu par karavānu, kuru tuksnesī pārsteigusi vētra, taču galu galā, cītīgi iztincināti, viņi parasti pateica taisnību. īstais iemesls, kādēļ viņi tagad nīka virpuļviesulī, gandrīz visiem bija viens un tas pats: viņi bija varen braši ieradušies tornado pieturās un gribējuši pavizināties ar viesuli — aiz dēku kāres vai jaunības pārgalvības.

Tādai ģeķībai bija vairāki gluži saprotami iemesli, taču galvenais bija^tāds, ka visi tornado iedzīvotāji (vienīgais izņēmums biju es) bija cilvēki.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Cilvēki: runājošo zīdītāju ģints pārstāvji, stāvus staigājoši, ar mērenām prāta spējām apveltīti [tikai vienas smadzenes] īkšķaiņi. Cilvēkiem ir divas rokas, divas kājas, viena galva, taču tiem nepiemīt nekādas maģiskas, eidētiskas vai telepātiskas spējas; tādēļ Camonijā tie ir uzskatāmi par ūnikumu.

Pēc ķīviņiem par mantošanas kārtību Camonijā cilvēki tika pilnībā izraidīti no -» Atlantidas, pārējā Camonijas teritorijā tie tagad sastopami tikai nelielos baros lauku ciemos vai kā atsevišķi eksemplāri; pārējie šīs sugas īpatņi spaidu kārtā pārcēlušies uz citiem kontinentiem — Āfriku, Austrāliju vai Ihollu.

Nedaudzie cilvēki, kas vēl dzīvoja Camonijā, bija visrūdītākie dēkaiņi; galu galā, lai mitinātos kontinentā, kuru pārsvarā apdzīvo koboldi, troļļi, jetiji, suņabuki un visvisādi gari, ir vajadzīga zināma drosme.

Un šī neizdeldējamā gatavība riskēt tad ari bija lielo vairumu atvedusi še, tornado pilsētā.

Patiesie dzīvesstāsti bija daudz interesantāki un tajos bija piedzīvojumu atliku likām. Visi šie vārgie vecīši savulaik bija Camonijas lielākie drošsirži. Tie stāstīja par tādām neprātībām, ka mati slējās stāvus; labprāt to stāstus pārstāstītu, bet tam vajadzētu atsevišķu grāmatu, tādēļ es vienīgi mēģināšu radīt zināmu priekšstatu par šiem dzīvesstāstiem un jums uzrakstīšu trīs, kas uz mani atstāja vislielāko iespaidu.

1.    īsons Bro — nāves negribētais

Kādu dienu īsons Bro nolēma, ka grib mirt. Viņam nebija iestājies dzīves apnikums, nebija noticis arī nekas briesmīgi slikts vai radušās nepārvaramas grūtības, nē, tieši otrādi — vispār viņš dzīvoja ar labpatiku, bija jauns, vesels un pārpilns plānu. Viņš vienkārši nosprieda, ka derētu pēc iespējas ātrāk nodarīt tādu lietu kā miršana — kas, pēc viņa domām, bija dzīves nepatīkamākā daļa, — lai pēc tam mierīgi dzīvotu tālāk un nevajadzētu visu laiku paturēt prātā, ka reiz būs jāmirst. Viņš bija pārliecināts, ka nomiris viņš gan jau kaut kā atradīs ceļu atpakaļ uz dzīvi.

īsons dzīvoja Plūdoņos, vienā no niedrāju ciemiem, tādēļ nebija grūti saplēsties ar purvā dzīvojošajām kūdras raganām, kas ar savām dziesmām aizveda ceļagājējus pa maldu takām, un viņi pēc tam mira mokošā nāvē, noslīkdami purva akacī. Tā nu arī īsons braši ļāvās burvju dziesmām, iesoļoja purvā un pienācīgi nogrima akacī.

Bet viņš nenoslīka.

Lai kā viņš pūlējās, lai cik labprātīgi rija rāvaino purva ūdeni, noslīkt viņam neparko neizdevās. Viņa plaušas šo

ūdeni elpoja kā spirgtu jūrmalas gaisu. Kūdras raganas nešpetni noskaitās, apmētāja Isonu ar mālzemi un aizdzina atpakaļ uz Plūdoņiem.

Pēc tam īsons gribēja sadegt. Viņš bija dzirdējis par Midgardas elles liesmām — lieliem dīķiem, kuri bija pilni ar šķidru uguni, kas plūda no zemes dzīlēm; šajā ugunī sadega pat dzelzs un akmens. Gari nedomādams, īsons ielēca pašā lielākajā dīķī.

Bet viņš nesadega.

Patiesībā viņam šķita, ka šī uguns nav pienācīgi uzkarsēta, viņš nosala, it kā peldētos āliņģī, un nāvīgu apdegumu vietā dabūja pamatīgu saaukstēšanos.

Izārstējies un ticis atkal uz pekām, īsons devās uz Līčiem. Līčos Camonijas lielākie dzirnakmeņi samala miltos Padruvju ražu. Katrs akmens bija tāda vidēja ciema lielumā, vienā reizē tika samalta raža no pieciem laukiem.

īsons nolikās apakšā, lai arī viņu samaltu miltos.

Bet dzirnakmens viņu nesamala.

Tas salūza tūkstoš gabalos, un īsons palika apakš gruvekļiem. Tomēr arī tā viņš nedabūja galu: jau pēc dažām minūtēm viņš bija izkārpījies laukā. Līču iedzīvotāji patrieca viņu no pilsētas.

Arī visi citi viņa mēģinājumi nonāvēties bija cauruncauri pielīdzināmi Balduāna pašnāvnieciskajiem gājieniem, taču ne ar ko prātīgu nebeidzās.

Viņam pat nenāca palīgā glābējzauri, īsona gadījumā tie nebija vajadzīgi. Vienkārši īsons atkal un atkal dažnedažādos veidos pārliecinājās, ka ir neievainojams. Tomēr viņš neatmeta cerības. Viņš nerimdamies meklēja arvien jaunus paņēmienus, kā dabūt galu.

Bet viņš nenomira.

Kādu dienu pie īsona durvīm atskanēja klauvējiens. Viņš atvēra. Uz sliekšņa stāvēja nāve.

"Paklau, īson," nāve teica, "tu vari kaut uz galvas nostāties, bet to, kad būs jāmirst, tomēr izlemšu es. Man pret tevi personiski nekas nav, un man patiesībā ir vienalga, vai tu mirsti tagad vai pēc piecdesmit gadiem. Bet, ja es tā izlaidīšu cauri vienu, tūlīt arī visi pārējie sagribēs līdzi, un sabruks visa sistēma. Tad varēšu pakārt savu izkapti uz nagliņas. Liec aiz auss: es esmu visur, kur tu mani negaidi, bet nekad nebūšu tur, kur tu mani meklē.

Tādēļ liecies vienreiz mierā!"

Bet Isons nelikās mierā, arī tad, ja viņam to pavēlēja pati nāve. Viņš devās iekšā smilšuvētrās un meteorītu lietū, visaugstākā kalna galā stājās pretim Tumšo kalnu negaisa zibeņiem, trīs reizes nolēca no Dēmonu klints.

Bet viņš nenomira.

Kādu dienu pie viņa durvīm atkal atskanēja klauvējiens. Uz sliekšņa stāvēja vīrs maskā. Tas viņam jautāja: "Vai tu gribi mirt?"

"Jā jel, jā!" īsons atbildēja. "Vai tu man palīdzēsi?"

Svešais viņam pastāstīja par mūžīgo tornado. Kopš laika gala neviens, kas bija gājis spēlēties ar virpuļviesuli, vairs nebija redzēts dzīvs.

Isons, nepaņēmis līdzi ūdeni, devās Saldajā tuksnesī un nenomira no slāpēm; Šarrāh il-Allāh pārripoja viņam pāri, un viņam nepalika ne skrambiņas; tad pēdīgi viņa priekšā bija tornado. Viņš nevilcinādamies metās viesulī. Tomēr arī mūžīgais tornado viņu nenonāvēja.

"Zini, kā man šķiet?" īsons vaicāja, pārtraucis savu stāstu.

"Kas?"

"Tas vīrs maskā bija nāve. Viņa iedzina mani viesulī, jo zināja, ka šī reiz ir tā vieta, kur es nodzīvošu visilgāk."

Tā īsons nonāca tornado pilsētā.

2.    Slaguds Adascirms, bollogu mednieks

Otru tik necienīgu radījumu man mūžā nav gadījies sastapt. Salīdzinājumā ar Slagūdu Ādascirmu barbars Groots bija smalka un jūtīga dvēselīte. Iekams vēl mazais Slagūds bija iemācījies staigāt, tēvs viņam lika cīkstēties ar Ornijas žņaudzekļčūskām — audzināšanas paņēmiens, ko es laikam negribētu ieviest visās valsts mācību iestādēs, taču Slagūda gadījumā šī pedagoģija noveda pie tā, ka viņš necienīja nevienu dzīvu radījumu, lai cik liels, stiprs, bīstams, viltīgs, indīgs vai prasmīgs cīnītājs tas bija: viņš cienīja tikai pats sevi. <*

Kad pienāca laiks, tēvs vaicāja, kādu amatu Slagūds vēlētos apgūt. Slagūds sāka domāt. Domāja dienu, domāja divas, domāja nedēļu. Slagūdam bija nags uz cīkstēšanos, nevis uz domāšanu.

Viņš domāja veselu mēnesi. Domāja un centās izdomāt, kas ir vislielākais, briesmīgākais un neuzvaramākais Camonijas radījums. Pēc mēneša un divām dienām viņam viss bija skaidrs: "Es gribu kļūt par bollogu mednieku."

Tēvam pirmo reizi radās šaubas ne tikai par Slagūda prātiņu, bet arī par savām pedagoģiskajām metodēm, proti, žņaudzekļčūskām. Taču Slagūds jau bija paguvis izaugt gandrīz divreiz lielāks par tēvu, turklāt arī cīkstējās viņš daudz prasmīgāk, tādēļ tēvam atlika vienīgi piekrist: "Ļoti laba doma, mans dēls." Un viņš ļāva Slagūdam doties ceļā.

Slagūds staigāja pa Camoniju un uzveica visus jetijus, kalnu dēmonus un žaudzekļčūskas, cik vien viņam gadījās sastapt, taču neuzveica nevienu pašu bollogu, jo nevienu nesatika. Tādēļ viņš devās uz kādu novadu Pirīta kalnu pakājē — ļaudis runāja, ka tā esot bollogu iecienīta pastaigu vietiņa. Vajagot tikai pasēdēt un pagaidīt, agri vai vēlu kāds būšot klāt.

Slagūds gaidīja gadu, gaidīja divus, gaidīja trīs gadus. Pēc desmit gadiem Slagūds sāka domāt, vai nevajadzētu mainīt amatu. Ar bollogu medīšanu viņam vēl nebija izdevies nopelnīt ne pušplēsta graša, tā viņš vēl paliks bez pensijas, — un te pēkšņi viņš izdzirdēja tālīnu dārdoņu.

BU-BUMMS!

Tas bija bollogs. Kas vēlu nāk, tas labi nāk.

BU-BUMMS!

Pēkšņi Slagūdam sāka trakoti svilt ausis — viņam taču nebija ne jausmas, kā var nokaut bollogu.

BU-BUMMS!

Bollogs jau bija gandrīz turpat pie Slagūda būdeles. Slagūds satraukti skraidelēja šurpu turpu, lauzīdams galvu, kā lai piebeidz milzeni, bet tālumā atskanēja rīboņa:

BRŪ-Ū-Ū-Ū.J

Vēl viens bollogs?

BRŪ-Ū-Ū-Ū.J

Nē. Bollogi taisa BU-BUMMUS!

BRŪ-Ū-Ū-Ū.J

Tas bija tornado.

No pretējās puses uz Slagūda būdeles pusi brāzās virpuļviesulis.

Tornado un bollogs sastapās tieši pie Slagūda būdas. Jebkurš cits brēkdams mestos bēgt, turpretim Slagūdu tas uzvedināja uz domu, kā pievārēt bollogu: viņš ļaus, lai tornado viņu sagrābj un paceļ gaisā. Tad viņš no virpuļviesuļa uzlēks bollogam virsū un žņaugs tik ilgi, līdz milzenis būs pagalam.

Slagūds braši ielēca viesulī un arī žigli tika nogādāts augšā. Taču tur viņu gaidīja nepatīkams atklājums: izrādījās, ka bollogiem nav galvas, tātad nav arī kakla, aiz kā viņus varētu žņaugt. Šī bija pēdējā doma, iekams virpuļviesulis ierāva viņu savās iekšās.

Tā Slagūds nonāca tornado.

3.    Votāns no Oslo, džentlmenis-dēkainis

Votāns no Oslo virpuļviesulī ļoti izcēlās. Viņam vienīgajam nebija bārdas un sirmu matu, un viņš bija, augstākais, trīsdesmit piecus gadus vecs. Milzīgā pretstatā Slagūdam Votāns no Oslo tornado bija cilvēks ar vislabākajām manierēm, cildens dēkainis, kura senči bija nākuši no Ziemeļeiropas. Taču viņam bija vājība uz visvisādām derībām. Ja viņam piedāvāja derības, Votāns vienkārši nespēja atteikties, lai cik augstas bija likmes un cik niecīgas bija viņa izredzes uzvarēt. Ja Votānam kāds teica: "Varu saderēt uz miljons Atlantīdas pirām, ka tu neuzdrošināsies uzkārt kaklā zvanu un skraidīt pa mežu, kurā čum un mudž vilkači ar absolūto dzirdi," jūs varat būt droši, ka Votāns jau bija ceļā uz tuvāko zvanu pārdotavu.

Visās derībās Votāns uzvarēja, it kā veiksme būtu pašrocīgi viņu izredzējusi, lai visi redzētu, ka veiksme tiešām pastāv. Vienīgā neraža, ka viņam vajadzēja uzvarēt tik daudz neprātīgās derībās vienlaikus, ka tik tikko pietika laika ievilkt elpu.

Starp citu, reiz viņš tiešām naktī izskrēja cauri kādai Dienvidcamonijas birztalai, kurā dzīvoja visēdāji vilkači, kuriem turklāt vēl bija ārkārtīgi jutīgas ausis. Šie neradījumi ar kājām pa priekšu bija aprijuši pulka nekaitīgu ceļagājēju tikai tāpēc vien, ka tie šajā birztalā aiz pārpratuma bija uzkāpuši uz kāda sausa žagara. Droši vien nav vajadzības te piemetināt, ka Votānam kaklā karājās prāvs pusdienu zvans ar trim mēlītēm.

Kad viņam uzklupa pirmie četri vilkači, Votānam ienāca prātā pie viena paveikt citu pienākumu. Viņš bija saderējis ar kādu suņabuku (ar to viņam bija noslēgtas vēl trīs derības), ka spēs vienā naktī atsvabināt no lāsta trīs vilkačus uzreiz, pilnmēnesī bez misēkļiem noskaitīdams Dullgardas buramvārdus atsprākleniski.

Bija pilnmēness, vilkaču tuvumā bija pietiekami daudz, un Dullgardas buramvārdus Votāns izgudrēm bija iemācījies jau priekšlaikus, zināms — atsprākleniski. Tā nu viņš tos izkliedza.

Viņš pats apstulba, kad trīs vilkači tūdaļ atguva savu sākotnējo izskatu, proti, kļuva par, attiecīgi, kūdrraci, troļļu mednieku un maiznieka mācekli. Turpretim ceturtais vilkacis bija puskurls un nepārvērtās, bet vienā mierā darīja to, ko vilkači vislabāk pieprot: atieza zobus un lēca Votānam pie rīkles. Taču tajā pašā brīdī Votāns tika parauts gaisā — bija iesaistījies glābējzaurs, kas kontrollidojumā virs Dienvidcamonijas teritorijas bija izdzirdējis zvana šķindoņu un pacietīgi sagaidījis dramatisko brīdi.

Glābējzaurs nolasīja Votānam pienācīgu sprediķi par to, kā pieklājas uzvesties, un piedāvājās aizlidināt aušķi mājup,

lai būtu drošs, ka tas nepastrādās jaunas muļķības. Votāns ar pateicību pieņēma piedāvājumu. Taču, lidojot pāri Saldajam tuksnesim, Votāns pēkšņi lejā pamanīja tornado.

"Kas tad tas?" viņš jautāja glābējzauram.

"Tas ir mūžīgais tornado," glābējzaurs atbildēja. "Vienīgais dabas fenomens, kura upurus pat mēs neuzdrošināmies glābt. Varu derēt, ka arī tu neuzdrīkstēsies tajā ielēkt."

Zināms, Votāns tūdaļ pietrūkās kājās un lēca.

Tā Votāns nonāca tornado; viņš bija vienīgais, kas bija ielēcis no augšas. Tādēļ arī viņš bija saglabājis jaunību.

Āreče, no tāda koka bija tēsti Camonijas pēdējie cilvēki. Ne gluši visi btja diži vīri, tomēr drosmes trūkumu viņiem nevarēja pārmest.

Kādudien tornado mainīja centrbēdzes virzienu. Pēkšņi tas kļuva pilnīgi nekustīgs. Brākšķoņa un žņerkstoņa apklusa. Vecie tikai uz brīdi pacēla galvu, bet tad devās tālāk savās dienišķajās gaitās, turpretim es kļuvu ļoti vērīgs, jo kaut ko tādu pieredzēju pirmoreiz. Taisnību sakot, nekas nenotika, un tad atkal sākās žņerkstoņa un brākšķoņa. Aptuveni minūti bija valdījis pilnīgs klusums.

Tornado, mūžīgais [turp.]: kad tornado maina griešanās virzienu [un laika vakuums uz brītiņu piepildās ar laiku], var just, ka viesulis ir pilnīgi nekustīgs. Tas ir vienīgais brīdis, kad — pieņemot, ka tornado iekšķumā kāds atrodas [bet tas, kā jau, šķiet, tika norādīts, var būt iespējams tikai tādā gadījumā, ja radības prāta spēju koeficients ir tāds pats kā sliekai], — varētu ar relatīvi nelielu risku mēģināt izkļūt no tornado. Ir tieši minūte laika izrakties cauri tornado apvalkam un mesties bēgšus. Šajā minūtē laika masas smaguma centrs tornado apvalkā mainās, un 60 sekundes laiks rit atsprākleniski ar divkāršu ātrumu. Tas nozīmē, ka, šajā mirklī rokoties cauri apvalkam,

novecošanās, kas ir notikusi, ienākot tornado, notiek atgriezeniski. Tomēr šis ir tikai tīri teorētisks pieņēmums, kas nav apstiprināts nevienā eksperimentā.

Kolīdz Naktigalgala paziņojums manā prātā bija izskanējis, tornado no jauna sāka griezties. Naktigalgals kārtējo reizi bija pacenties. Ja viņš man to būtu paziņojis kaut dažas minūtes agrāk, es taču varētu izlauzties no tornado! Pēc gada tāda iespēja būs vēlreiz, bet kā lai es zinu, kad būs pagājis gads? Biju šausmīgi nikns uz Naktigalgalu.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Camonijas gads: Camonijas standarta gadā ir tieši par vienu dienu mazāk nekā gados, kas norit uz citiem kontinentiem. Lielā dimensiju caurumu blīvuma dēļ Camonijā laiks rit mazliet ātrāk, diezgan precīzi sakot — par divdesmit četrām stundām ātrāk. Tas nozīmē, ka Camonijas gadā ir tieši 364 dienas jeb 8736 stundas, jeb 524 160 minūšu, jeb, pavisam precīzi, 31 449 600 sekunžu.

Ā, ak tad Camonijas gadā ir tieši 31 449 600 sekunžu, loti interesanti! Šīs mūžīgās nejēdzīgās vai par vēlu piegādātās ziņas man tiešām sāka krist uz nerviem. Es būtu gatavs atdot puskaraļvalsti, lai to visu beidzot izmestu no galvas. Tagad zināju, cik sekunžu gadā ir kontinentā, kuru es, starp citu, arī šī paša leksikona vainas dēļ vairs nekad neredzēšu!

Paga.

Camonijas gadā ir tieši 31 449 600 sekunžu…

31 449 600 sekunžu līdz nākamajai reizei, kad tornado apstāsies. Aptuveni trīs minūtes kopš tā apstāšanās jau bija pagājušas, trijās minūtēs ir 180 sekunžu, tātad, ē…

31 449 600 sekunžu -180 sekunžu

= 31449 420 sekunžu

Tagad vajadzēja tikai skaitīt sekundes atsprākleniski, tā es varēšu precīzi aprēķināt, kad notiks nākamā tornado apstāšanās!

31 449 419… 31 449 418… 31 449 417 sekunžu…

Vienīgā ķeza bija tāda, ka es tagad veselu gadu nedrīkstēju apstāties, man vajadzēja nepārtraukti un atsprākleniski skaitīt sekundes. Tas prasīja neiedomājamu prāta piepūli. Vajadzēja reizē skaitīt un domāt.

31 449 395… 31 449 394… 31 449 393 sekundes…

Vai tas vispār ir iespējams? Galu galā man tur pa vidu ir arī jāguļ. Neviens nevar aizmidzis gulēt un reizē skaitīt atsprākleniski, tas nav iespējams. Paga — varētu skaitīt ar kādu uz maiņām. Kamēr es gulēšu, lai Balduāns skaita tālāk. Parasti uz viņu var paļauties.

31 449 355… 31 449 354… 31 449 353…

Skaitīt un reizē domāt — tas acīmredzot bija iespējams, bet vai var skaitīt un reizē runāt? Pamēģināsim ar Fredas mīļāko pantiņu:

Tupuču kalni (31 449 328) ir milzīgi augsti (31 449 327)

Tupuču kalnos (31 449 326) tu dzīvo un plauksti (31 449 325)

Tupučkalnos (31 449 324) plašums tāds (31 449 323)

Mana balss tajos (31 449 322) skan: ak, nāc (31 449 321)

Hm, tas man izdevās spoži. Nomeimuroju lejā uz tējnīcu un steigšus pavēstīju Balduānam sensacionālos jaunumus:

"Sveiks Bal (31 449 111) duan, es sapra (31 449 no) tu, kā (31 449 109) var tikt (31 449 108) laukā (31 449 107) no tor (31 449 106) nado!"

Un uz priekšu tādā pašā garā. Skaitīdams atsprākleniski, es viņam izstāstīju savu plānu. Balduāns nebija pārāk lielā sajūsmā. Doma, ka vajadzēs atmuguriski skaitīt pusi gada sekunžu, viņam nešķita diez cik spoža.

"Tā ir mū (31 449 056) su vienī (31 449 055) gā iespē (31 449 054) ja! Citā (31 449 053) di mēs ne (31 449 052) kādi neva (31 449 051) ram zi (31 449 050) nāt, kad (31 449 049) būs īs (31 449 048) tais brī (31 449 047) dis!"

Es runāju tā, it kā mani mocītu ciparžagas.

Balduāns negribīgi piekrita.

31 449 023… 31 449 022… 31 449 021…

Pēc tam es mēģināju arī pārējos tornado pilsētas iedzīvotājus pierunāt bēgt kopā ar mums. Votāns no Oslo, Slagūds Ādascirms, īsans Bro un vēl daži neprāši piekrita bez vārda runas, turpretim ar gandrīz visiem pārējiem gāja grūtāk. Pēc kāda laika man apnika noņemties, katru atsevišķi pārliecinot (turklāt man vienlaikus vēl arī vajadzēja skaitīt atsprākleniski), tādēļ es sasaucu sēdi sanāksmju namā un izklāstīju savu plānu visos sīkumos, ņemdams palīgā lielu skolas tāfeli, kuru līdz ar krāsainiem krītiņiem biju aizņēmies no galvenās noliktavas.

Mans plāns netika uzņemts ar urravām. Tornado pilsētas iemītnieki bija atradinājušies no pārmaiņām dienas režīmā, viņus vairs neaizrāva dēkaini plāni un vēl jo mazāk — fiziska piepūle. Pēc mana priekšlasījuma sākās satraukta purpināšana, dažas balsis pat skaļi kliedza: "Blēņas!", "Bērnišķīga vieglprātība!" un tādā garā. "Kāpēc mums vispār kaut kur jābēg? Kāpēc būtu jābēg no paradīzes?" man iebilda. "Mums te ir viss, kas vien vajadzīgs. Ēdamā un

dzeramā pietiek. Labu grāmatu ari. Mūs te gaida gandrīz mūžīga dzīvība!"

Daudziem iemītniekiem pa šo laiku bija izveidojusies ilggadēju cietumnieku mentalitāte. Viņiem bija bail no brīvības, bail no svešās pasaules tur, ārā, bailes no patvaļīgas dzīves.

"Kurš var garantēt, ka, iedami cauri tornado apvalkam, mēs atkal kļūsim jaunāki? Ja nu mēs vēl vairāk novecosim? Ja nu mēs tā aiziesim bojā?" viens brēca.

Tādus argumentus nav viegli atspēkot.

"Te, iekšā, es varbūt nodzīvošu vēl divdesmit tūkstošus gadu, kas zina, varbūt ij vairāk. Ārā — augstākais, piecdesmit, un arī tikāt tad, ja tā atjaunināšanās vispār izdosies. Un tas esot labs plāns?"

Es vēl mazlietiņ patricināju gaisu, sprediķodams par gribas brīvību un gatavību riskēt, par svaigu gaisu un labu redzamību, cenzdamies pa vidu neaizmirst arī skaitīšanu. Visā visumā — ne sevišķi pārliecinoša uzstāšanās.

"Varbūt jūs gribat kļūt tādi kā Foncotārs Huēso?" viens no vecajiem kliedza.

"Ei, kas tad nu? Kas man vainas?" atsaucās Foncotārs, kas nesen atkal bija sācis iziet ļaudīs un pat bija ieradies sanāksmē. Viņš šo jautājumu nesaprata.

Daudzi vienkārši cēlās kājās un devās prom. Šo publiku arī gada laikā neizdosies pārliecināt. Pārējie — apmēram trešdaļa tornado iedzīvotāju — palika sēžam un vismaz bija gatavi par to runāt. Uzkavējās tie, kas virpuļviesulī bija ieradušies ne pārāk sen, bija izredzes, ka viņu draugi un paziņas vēl ir dzīvi. Un tie, kas arī sirmā vecumā nebija zaudējuši savu nepārspējamo bezbailību.

15 678 978… 15 678 977… 15 678 976…

Tā pagāja pusgads. Šajā laikā nostiprinājās šķelšanās starp to tornado iemītnieku trešdaļu, kas bija gatava bēgt,

un divām pārējām trešdaļām, kas turējās no mums tā patālāk, iespējams, baidīdamies inficēties ar mūsu nesaprātīgo pārgalvību.

Savukārt mēs, bēgšanai gatavie, pastāvīgi satikāmies tējnīcā, stratēģiski gatavodamies izkāpšanai no tornado. Vispirms nāca teorētiskā daļa. Mēs diendienā pārbaudījām atlikušo sekunžu skaitu, rasējām tornado shēmas, aprēķinājām tā apvalka stiprību un augstumu. Līdztekus pārmeklējām viesuļa lejasdaļu, lūkodamies pēc piemērotas izlēkšanas vietas. Izšķīrāmies par kādu punktu, kurā apvalks izskatījās salīdzinoši plāns un kuram mirklī, kad viesulis apstāsies, vajadzētu atrasties apmēram divus metrus virs zemes.

13 478 333… 13 478 332… 13 478 331…

Treniņi

Visu gadu mēs fiziski gatavojāmies bēgšanai. Visi bijām ārkārtīgi sliktā formā, un pie vainas bija ne tikai vecums, bet arī ērtā dzīve tornado iekšķumā, labais ēdiens un ierobežotās pārvietošanās iespējas. Un, galu galā, kāda vajadzība uzturēt formu, ja tu arī tāpat dzīvosi bezmaz mūžīgi?

Toties bēgšana nozīmēja fizisku piepūli, mums vajadzēja pēc iespējas ātrāk izrakties cauri nobirām un izveicīgi izlēkt ārā no pāris metru augstuma, piezemējoties tik veiksmīgi, lai uzreiz pietrūktos kājās un mestos prom, iekams tornado no jauna savērpjas kārtīgā viesulī. Mūsu kauli, muskuļi un dzīslas izlaušanās laikā — cerams! — atkal kļūs jaunākas, taču arī refleksiem jābūt pienācīgā līmenī. Tādēļ mēs uzsākām ikdienas treniņus, par kuriem no sirds zobojās tie tornado iemītnieki, kas bija nolēmuši palikt.

Dienu sākām ar skrējienu pa kāpnēm: vienu reizi lejā, vienu augšā. Desmit minūšu atelpai.

9 345 436… 9 345 435… 9 345 434..

Pēc tam nāca atspiešanās no guļus stāvokļa piecpadsmit reižu bez pārtraukuma. Saprotams, to varēja paveikt tikai pēc zināma treniņa.

8 905 778… 8 905 777… 8 905 776…

Pietupšanās — ikru muskuļu nostiprināšanai. Simt pietupienu dienā.

7 670 886… 7 670 885… 7 670 884…

Vēl viens skrējiens pa kāpnēm, pēc tam pusstundu joga — lai atslābinātos. Pēc tam viena kāpņugolfa partija tāpat vien, īsinot laiku.

6 567 113… 6 567 112… 6 567 111…

Pievilkšanās.

5 654 336… 5 654 335… 5 654 334…

Vēderprese.

4 111 699… 4 111 698… 4 111 697…

Boksēšanās ar ēnu.

3 458 224… 3 458 223… 3 458 222…

Lēkšana ar lecamauklu.

2 444 679… 2 444 678… 2 444 677…

Pieliekšanās.

1 343 667… 1 343 666… 1 343 665…

Pēdējais skrējiens pa kāpnēm. Un tad gultiņā! Tā aizritēja viss gads, diena dzina dienu. Mēs bijām vingrākie simtgadnieki visos Camonijas tornado perpetuum mobile\

Lielā diena vairs nebija tālu. Beidzamajā mēnesī mēs izdalījām savu mantību un dārgumus pārējiem tornado iedzīvotājumiem. Savu manuskriptu — virpuļviesuļnieku dzīvesstāstus — es gribēju novēlēt Foncotāram.

"Nē, paldies," tas atteicās. "Es došos līdzi."

"Tu gribi mums doties līdzi? Pēc tām šausmām, ko tu pieredzēji, mēģinādams lauzties cauri tornado apvalkam?"

"Es visu apdomāju," vecais atbildēja. "Prāta man jau tāpat vairs nav. Kas zina, varbūt es to dabūšu atpakaļ. Ko es varu zaudēt?"

86 400… 86 399… 86 398…

Pēdējā diena bija klāt. Gandrīz neviens no mums jau divas naktis nebija gulējis. Pēdējā brīdī Foncotāram bija nosprieduši piebiedroties vēl divi tornado iemītnieki, un viņus vajadzēja satrenēt pēc paātrinātas programmas. Palicēji bija mums sarīkojuši aizkustinošas atvadu svinības ar pašceptām kūkām, pašu zīmētiem plakātiem ("Lai jums veicas!", "Ne asakas!", "Stulbeņi!"). Veci draugi (šajā gadījumā šo vārdu vēl varēja lietot tā sākotnējā nozīmē) atvadījās ar asarām acīm. Tika sacītas patētiskas runas, slavinot vecos laikus, — man atlika vienīgi cerēt, ka tas viss drīz beigsies, iekams dažs labs sajūtināsies tik tālu, ka nolems palikt tornado. Tad mēs nokāpām viesuļa dziļumos.

65 524… 65 523… 65 522…

Tā pilnīgi noteikti bija mana mūža visgarākā diena, un kas par to, ka šajā vietā vispār nebija laika. Katra ne

esošā laika sekunde noritēja man par muguru kā sviedru pērlīte.

12 345… 12 344… 12 343…

Pēdējie iesildīšanās vingrojumi.

1432..      . 1431… 1430…

Pēkšņi man uzmācās milzīgas šaubas. Man taču nebija itin nekādu pierādījumu, ka mans nodoms tiešām ir īstenojams. Es mūs visus ievedīšu pazušanā.

233..      . 232… 231…

Pēdējās četras minūtes. Es vēl varēju visu apturēt.

120..      . 119… 118…

Divas minūtes. Un ja mūs visus piemeklē Foncotāra Huēso liktenis? Tornado, pilns ar jukušajiem! Nē, šis pasākums ir jāatceļ, un punkts. Vai varbūt tomēr…?

60..     . 59… 58…

Pēdējā minūte. Lai notiek, kas notikdams, es bēgšu.

20..     . 19… 18…

Atcelt šo neprātu!

14..     . 13… 12…

Bēgt.

10..     . 9..

Nebēgt.

7..     . 6…

Bēgt.

5..     . 4…

Nebēgt.

3, 2,1… nulle!

Ai, vai nav vienalga: bēgt!

Patiesības

mirklis

Tornado žņerkstēdams apstājās. Mūsu rīcībā bija tieši viena minūte, minūtes laikā mēs varējām izrauties no sava ceļojošā cietuma. Vīri pa divdesmit rakās cauri tornado apvalkam, katrai grupai bija desmit sekunžu laika. Mēs ar Balduānu bijām starp pēdējiem. Viss noritēja saskaņā ar plānu: pēc piecdesmit sekundēm jau gandrīz visi bija ārā.

Vēl desmit sekundes. Mēs ar Balduānu un pārējiem ar galvu pa priekšu metāmies tornando biežņā. Man nebija nekādu nepatīkamu izjūtu, nekādu murgainu tēlu: rokoties cauri apvalkam, mani pārņēma jauka eiforija. Jutu, kā muskuļi saspringst, kā izgaist svina smagums dzīslās. Urbos uz priekšu. Ar spēcīgiem rāvieniem sviedu tornado drazu pa labi un pa kreisi, piesargādamies, lai nejauši netrāpītu mutē. Te pēkšņi mana roka vairs nesatvēra neko, un tad arī galva izlauzās brīvībā. Atkal no jauna ieraudzīju debesis, apmēram divus metrus lejāk bija tuksneša zeme. Es vienkārši kritu, diezgan neveiksmīgi piezemējos uz

asteskaula, taču uzreiz pietrūkos kājās, lai mestos prom, drošībā. Pārējie jau skrēja uz visām pusēm, lai paslēptos aiz klintīm.

Tornado brākšķēja un šņirkstēja: tas atkal sāka kustēties. Nespēju noturēties, nepametis skatienu pār plecu — kuram vispār dzīvē gadās iespēja apbrīnot nekustīgu tornado? Tas izskatījās kā plaisa mākoņos, kā milzu kalns, kas ietriecies zemē. Šņirkstoņa pārtapa rēkoņā, man tieši blakus zemē ieurbās akmens vīra augumā. Apcirtos un, ko kājas nes, metos turp, kur manīju nelielu zemes valni. Cik atsperīgas bija manas kustības, cik spēkpilnas! "Līdaciņā" pārlēcu pāri mūrim un sakņupu tā patvērumā.

Virpuļviesulis dārdēdams atkal pieņēmās spēkā. Mums pāri šāvās klintsakmeņi, gaisā sacēlās putekļu vērpetes, apkārt lidoja apstulbuši skorpioni un smilšu odzes.

Tornado rēkdams aizbrāzās tālāk un nozuda tuksnesī.

Mēs palikām stāvam un vēl ilgi apbrīnojām cits cita jauneklīgos vaibstus, izteicām un saņēmām apsveikumus par ziedošo izskatu un plikšķinājām cits citam pa plecu. Kādam bija paķēries līdzi spogulītis, tad nu visi ap to drūzmējās.

Pēc tam mēs gājām katrs savu ceļu. īsons Bro gribēja meklēt nāvi, viņš bija dzirdējis, ka Pekas salā esot tāds skābes ezers, kurā izšķīstot pat dārgmetāli. Slagūda mērķis bija Padruves, jo es viņam biju pastāstījis par savu toreizējo sastapšanos ar bollogu. Viņš dzīrās tur sēdēt un gaidīt, līdz garām nāks kāds eksemplārs ar galvu.

Foncotārs Huēso izskatījās cauruncauri saprātīgs. Viņš ne tikai bija kļuvis jaunāks, bet arī atguvis prātiņu. Tomēr

mani visvairāk mulsināja tas, ka viņam rokās bija mazs bērns.

"Tas ir Votāns no Oslo," viņš bilda, šūpodams mazuli. "Mēs nepadomājām par to, ka viņš vienīgais tornado bija nonācis, būdams jauns. Tagad, laužoties cauri apvalkam, viņš ir kļuvis vēl jaunāks."

Mēs kādu brīdi spriedām, kurš uzņemsies gādību par mazuli, un galu galā uzticējām viņu Foncotāram, un tas trakoti priecājās. Tā Votāna dzīve vēlreiz sākās no sākuma.

Balduāns aizsoļoja uz Būhtingu, jo tur dzīvoja kāda meitene, kuru viņš tomēr vēlējās reiz noskūpstīt.

Uz Atlantīdu neviens negribēja doties, tāpēc ka tur cilvēki nebija gaidīti viesi. Balduāns uzzīmēja man nelielu karti, lai es zinātu, kā tur visātrāk nonākt. Parasti Atlantīdā ierodas pa jūru vai pa gaisu, jo šī pilsēta atrodas uz nepieejamo Pirīta kalnu ieskautas zemes strēles, taču Balduāns zināja taisnāku ceļu. Otra tik neparasta taisnākā ceļa droši vien nebija visā Camonijā. Nē, labāk sacīsim tā: ja pastāvētu kaut kas līdzīgs neparastu taisnāko ceļu hitparādei, tad šis noteikti ieņemtu pirmo vietu.

Trīs dienas braši soļojis, es nonācu pie Saldā tuksneša pēdējām kāpām. Vēl reizīti atskatījos uz balto cukura jūru un to dzīvi, ko biju šai saldmē nodzīvojis. Klusībā novēlēju daudz laimes jampampiem, fatomiem, tornado iemītniekiem un bijušajiem tornado iemītniekiem. Tad uzrāpos pēdējā kāpā.

Kad biju uzķepurojies tās korē, manā priekšā atradās viens no satriecošākajiem Camonijas skatiem: divu, varbūt triju kilometru attālumā slējās viena no zilimelnajām pirīta

kristālu grēdām. Šie kalni alpīnismam galīgi nav piemēroti — visas to virsmas ir tik gludas, ka pa tiem rāpties varētu ja nu vienīgi ar piesūcekņiem, un to šķautnes ir tik asas, ka varētu pārcirst uz pusēm ziloni. Taču brīnumainākais bija kas cits: kalnu grēdas vidū bija milzīga plaisa, un šajā plaisā atradās galva.

Galva, kuras caurmērs bija apmēram divdesmit kilometru.

.

11. Mana dzīve lielajā galvā

Balduāns Beobābs man visu bija paskaidrojis. "Tā ir bol-loga galva/' viņš teica. "Bollogi ir…"

"Es zinu, kas ir bollogi."

"Tad tu droši vien zini arī to, ka reizēm viņi noliek galvu. Par šo galvu ļaudis stāsta, ka viens to šeit nolicis pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Pēc tam viņš devies meklēt."

"Meklēt? Ko?"

"Nu, savu galvu. Bollogi, vai zini, nav pārāk gudri."

"Es zinu."

"Āreče, un tā nu tas ķirbis tur guļ. Un aizšķērso vienīgo ceļu uz Atlantīdu."

"Varētu pamēģināt pārrāpties pāri."

"Tajā paurī dzīvo tūkstošiem bollogblusu. Tu zini, kas ir bollogblusas?"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Bollogblusa: no visiem Camonijas milzu asinssūcējiem kukaiņiem bollogblusas nenoliedzami ir pašas lielākās. Tās mēdz būt pat sešus metrus garas un reizumis sver pat piecpadsmit centneru. Bollogblusām nav spārnu, tām ir sāniski saplacināts ķermenis ar spēcīgām, lēkšanai teicami piemērotām kājām. Uz bollogblusas galvas ir divi gari taustekļi laupījuma samanīšanai, zem tām — sarveida augšžokļi, kuros attīstījušies pamatīgi zāģveida zobi, kā arī dūrējaparāts upura sagrābšanai un izsūkšanai. Tās pārsvarā uzturas noliktu bolloga galvu biezajā apmatojumā un lielākoties barojas ar kalnu dzīvnieciņiem un neapdomīgiem alpīnistiem.

"Es zinu, kas ir bollogblusas."

"Labi," atsaucās Balduāns. "Tomēr ir vēl viens cits ceļš."

"Un tas būtu?"

"Pavisam nedaudzi ir uzdrīkstējušies tajā doties. Un neviens nezina, vai kāds no viņiem ir dzīvs izkļuvis laukā."

"Kas tas ir par ceļu?"

"Šis ceļš ved cauri bolloga galvai. Pa vienu ausi iekšā un pa otru atkal laukā. Zināms, par to var runāt tikai tādā gadījumā, ja izdodas iekļūt bolloga ausī, ja pirms tam tevi nav aprijušas blusas. Taču runā, ka matu galos blusas parasti nemēdzot sēdēt. Lielais vairums tup pakausī un pārtiek no klinšu ērgļiem un pirīta klijām. Vismaz kādreiz tā bija. Kopš tiem laikiem pagājuši trakoti daudzi gadi."

"Tas ir, tu gribi sacīt, ka bolloga galvai var iziet cauri?"

"Tā ļaudis runā. Man bija brālēns, kura krusttēva vectēvs it kā esot pazinis kādu, kura māsai no mātes puses esot bijis draugs, kas laikam mēģinājis to izdarīt."

"Un? Kā tas beidzās?"

"To neviens nezina. Varbūt viņš nozuda kaut kur Atlantīdā."

Es ilgi nedomāju.

"Man ir zināma pieredze ar labirintiem. Lai notiek, es mēģināšu."

Balduāns ilgi raudzījās manī.

"Ir tikai viena neliela liksta…"

"Un proti?"

Viņš pieklusināja balsi un sāka man čukstēt ausī:

"Ļaudis runā, ka tā galva esot galīgi traka…"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Lielā galva: daudzas camoniešu teikas vienprātīgi stāsta, ka sendienās, kad kontinents vēl bija tikko radies, to apdzīvoja bollogi, kas augumā daudzkārt pārspēja savus mūsdienu radagabalus. Taustāmā

kais aizvēsturisku milzu bollogu eksistences pierādījums irtā sauktā Lielā galva Camonijas Pirīta kalnu austrumu daļā. Ļaudis prāto, ka viens no šiem milzīgajiem aizvēsturiskajiem bollogiem ir ielicis savu galvu kalnu dziļākajā aizā, bet pats devies to meklēt. Bolloga galva ir apmēram 25 kilometrus augsta un aptuveni tikpat plata. To pārsvarā klāj biezi, pinkaini mati, kas vēl aizvien aug, augšanas ātrums ir aptuveni 20 metru gadā. Bolloga galvas apmatojumā dzīvo neskaitāmi sīki kukaiņi, ģemzes un ligzdojoši putni, kā arī briesmīgās bollogblusas.

Ir pieņemts uzskatīt, ka galvas iekšienē atrodas smadzenes, kas ir aptuveni 21 kubikmetru lielas. Nedz smadzeņu apkārtmērs, nedz svars gan neko nepasaka par to saimnieka prāta spējām. Ziloņa %

smadzenes sver vidēji 5400 gramu, turpretim eidēta smadzeņu svars ir tieši pusmārciņa. Varētu pat sacīt, jo lielāks ir dzīvas būtnes domāšanas orgāns, jo mazākas ir tā prāta spējas. Lielākās smadzenēs to daļas atrodas tālāk cita no citas, tādējādi tās vairs nejaudā savstarpēji saprasties. Tādēļ labāk nevis lielas smadzenes, bet gan mazas, toties vairākas un teicami savienotas savā starpā. Ir izteikts minējums, ka lielā bolloga galva nav mirusi, bet guļ ciešā miegā, jo reižu reizumis tā it kā izdveš kaut ko nesaprotamu un dažkārt arī krāc.

Dzīvais

kalns

Uzkāpšana ausī nebija grūta, drīzāk vienkārši nepatīkama. Ja visiem kalniem būtu mati, alpīnisms pārvērstos par tīro bērnu spēlīti. Es jebkurā brīdī varēju pieturēties, mati bija stipri un izturīgi kā tauvas, pa tiem rāpties bija nudien ērti. Nepatīkamākā bija netīrā ērkuļa smirdoņa — galu galā šie mati savā nodabā auga jau gadu tūkstošiem un neviens tos nebija mazgājis — un lipīgā taukainība, kā arī vispār tā dīvainā sajūta, ka tu rāpies pa galvu. Vienīgi no blaugznām vajadzēja uzmanīties. Bolloga blaugznas ir tik lielas kā zupas šķīvji, sver apmēram kilogramu gabalā, un tāda pamatīga blaugznu lavīna, nākdama lejā, alpīnistu viegli varētu noraut dziļumos.

Blaugznas klāja matus kā jumta kārniņi; aplami paraujot aiz mata, vienā rāvienā nogāztos simtām. Pār mani divas reizes nogruva tādas blaugznu lavīnas, pirmajā piegājienā es vēl paguvu paslēpties apakš taukainas šķipsnas, bet otrā aizgāja garām nieka pāris metru attālumā. Tomēr kāpšana veicās labi, laiciņš bija lielisks, nekustējās ne lapiņa, un arī lietus nebija gaidāms. Nepilnā stundā biju pieveicis divas trešdaļas ceļa un tad uz brīdi apstājos uz bezcerīgi sapinkājušos bollogmatu kušķa.

Atvilcis elpu, ar jauniem spēkiem rāpos tālāk. Vairs tikai daždesmit metru virs manis bija bolloga auss ļipiņa: milzīga miesas pārkare. Uzņēmu kursu tai garām, lai no sāniem iesoļotu tieši auss gliemežnīcā. Sasniedzamā attālumā no auss auga ārā gara spalva — skats, protams, nebija diezcik daiļš, toties spalva bija ideāli piemērota, lai pieķertos, iešūpotos un ielidinātos tieši ausī.

Es braši satvēru spalvu, divas reizes paraustīju, pārbaudīdams, cik tā izturīga, un tad ar abām kājām atspēros. Uzlidoju augstu, gluži kā kārtslēcējs.

Taču spalva piepeši sakustējās.

Es tiku nevis ielidināts tieši ausī, bet luncināts šurpu turpu. Zem manis bija vairākus kilometrus dziļa dzelme, rokām uz gludās virsmas nebija, kur aizķerties: ilgi es tā neizturēšu. Taču pēkšņi — it kā spalva būtu pārdomājusi — tā pārcēla mani pāri miesas slieksnim un novietoja auss gliemežnīcā.

Tā vispār nebija nekāda spalva, tas bija smagsvara bollogblusas tausteklis! Es tūdaļ laidos mukšus un iesvempos gliemežnīcā, tiesa, ar to neko neieguvu. Milzīgā blusa stāvēja starp mani un ieeju ausī un jau berzēja savas priekškājas pirms maltītes, gluži kā trinot nazi pret dakšiņu.

Krist panikā nebija laika, vajadzēja tūdaļ rīkoties. Izdarīju izklupiena soli pa kreisi, blusa ar visu masīvo rumpi pagriezās uz to pašu pusi, taču es nekavējoties šāvos pa labi un izšmaucu tai starp kājām. Blusa tik ātri reaģēt nespēja, jo bija pārlieku smaga, un tā man izdevās iejozt ausī.

Auss dīķis

Gigantiskais kukainis smagnēji pagriezās un sāka dzī ties man pakaļ ar lieliem, spēcīgiem lēcieniem. Man priekšā bija liels dīķis. Droši vien tur bija sakrājies lietusūdens, tas bija tumši brūns un nepavisam neizskatījās vilinošs, taču nebija īstais brīdis būt izvēlīgam. Ar galvu pa piekšu ielēcu tumšajā žurgā, cerēdams, ka bollogblusas neprot peldēt.

Grūti pateikt, vai tā bija kļūda vai nebija. Ciktāl runa ir par bollogblusu, es, rādās, biju pieņēmis pareizu lēmumu, jo tā palika stāvam dīķmalā un neizskatījās, ka tā grasītos lēkt man pakaļ žurgā. Nepavisam: blusa savādi sakustējās — bezmaz šķita, ka tā šūpo galvu —, tad pagriezās un izčāpoja laukā.

Kas attiecas uz mani, lēmums laikam nebija tik pareizs, jo tas nebija vis nekāds lietusūdens, tas bija bolloga auss sērs, un šī viela dzīvībai ir tikpat bīstama kā smilšu slīkšņa vai rāva purva akacī.

Zampa apņēma mani kā taukaina ķetna, tā vilka mani dibenā. Es mežonīgi kulstījos ar rokām — tā nebija diži rūpīgi pārdomāta rīcība, taču, nesakarīgi irdamies, vismaz turējos virspusē. Vispār man tādējādi pat izdevās nonākt mazlietiņ tuvāk tauku dīķa pretējam krastam.

No tās puses žurgā rēgojās dažas auss spalvas pirksta resnumā. Es īros, cik spēka, lai tās aizsniegtu, auss sēra zupa sakļāvās man virs galvas, spiežoties degunā, acīs un, saprotams, arī ausīs, tādēļ es uz kādu brīdi kļuvu akls un kurls. Tad vēl arī noriju kārtīgu porciju draņķības. Tik pretīgi nekad dzīvē nebiju juties.

Aiz šausmām un riebuma aizmirsu irties un vēl dziļāk iegrimu siltajā, mīkstajā zampā. Vairs tikai viena mana ķepa rēgojās ārā no dīķa un tvarstīja gaisu, meklējot matu kušķi. Mana pēdējā kustība pat vairs nebija tveršanās, bet atvadu mājiens — visi spēki bija mani pametuši.

Kāds vai kaut kas — manā situācijā to bija grūti saprast — saķēra mani aiz rokas. Pēc izjūtas nešķita, ka tas varētu būt blusas tausteklis vai vispār kaut kāda kukaiņa būšana, tādēļ es pieķēros klāt un ļāvu, lai mani velk laukā. Turējos cieši un kulstīju kājas, līdz tās sataustīja cietu pamatu. Uz visām četrām izrāpoju no peļķes un izberzēju sēru no ausīm, lai paskatītos, kas īsti man bija izglābis dzīvību. Tā bija caurspīdīga lāse no pulsējošas gaismas, un es jau pašā pirmajā brīdī nodomāju, ka šī būtne izskatās bēdīga.

Slikta ideja

"Mani sauc P 16. Es esmu ideja," būtne stādījās priekšā.

"Ļoti patīkami," es atbildēju. "Mani sauc Zilais lācis, un es esmu zilais lācis."

Kādu brīdi mēs diezgan bezpalīdzīgi stāvējām un skatījāmies viens uz otru, nezinādami, ko tagad vajadzētu darīt, bet tad es vienkārši sāku tīrīt no spalvas ausu sēru.

"Tev tiešām palaimējās, ka es netīšām gadījos te tuvumā," teica ideja. "Daudzi jau tajā taukainajā peļķē ir dabūjuši galu. Riebīga zampa."

"Varu tikai piekrist. Vispār liels paldies, tikai tev varu pateikties, ka vēl esmu dzīvs. Esmu tavs parādnieks."

"Ko niekus. Priecājos, ka reiz esmu bijusi noderīga. Citādi no manis nav nekādas jēgas."

"Kā tad tā?"

"Nu, es, saprotams, esmu ideja, bet slikta ideja. Sākumā manis dēļ bija milzīgs trādirīdis, bet galu galā viru vienkārši nosprieda, ka es neesmu laba ideja. Un tad viņi tevi vienkārši pamet. Tādu kā es ir pulku pulkiem, mēs tikai klīstam pa šo smadzeņu gaņģiem. Mēs esam smadzeņu sabiedrības padibenes. Varbūt tev kaut kā var noderēt viena slikta ideja?"

"Nezinu… Es gribētu tikai saprast, kā pēc iespējas ātrāk tikt laukā no šīs galvas pa otru galu."

"Tam tev ideja nav vajadzīga. Tev jau pašam ir: "Es eju uz smadzeņu otru galu.""

"Nav ne jausmas, vai tā ir laba ideja. Skaidrs, ka pārvietoties pa smadzeņu daivām ir sasodīti grūti un bīstami. Zini, cik kilometru smadzeņu rievu te vispār ir?"

"Nē."

"Es arī nezinu. Droši vien vairāki miljoni."

Tas nu man šķita pārspīlējums, tomēr sāku arī noskārst, ka viss nebūs tik vienkārši, kā biju iedomājies.

"Tev ir vajadzīgs plāns. Šo smadzeņu plāns. Tad tu neapmaldīsies. Tu saproti? Tev vajag plānu, ko izstrādājis plāninieks."

"Nē, es nesaprotu."

"Plāninieks smadzenēs izstrādā plānus. Tas ir godājams amats. Taču ļoti īpatnējs. Kad tev vajag kurpi, tu ej pie kurpnieka. Ja vajag plānu, ej pie plāninieka. Es vienu pazīstu, viņš dzīvo tepat netālu. Aizvest tevi pie viņa?"

Idejas dabū vārdus pēc tā, cik ir pulkstenis to rašanās brīdī. Parasti vārdi ir daudz garāki, uzrādot idejas dzimšanas laiku ar precizitāti līdz sekundei, piemēram, P 23 M 46 S 12 vai P 14 M 32 S 55 un tādā garā, taču P 16 vienkārši bija piedzimusi tieši četros un nulle sekundēs. Ideja veda mani arvien dziļāk smadzeņu ejās.

"Tam ir arī ēnas puse: daudzām te ir vienādi vārdi, galu galā taču gandrīz katru dienu ik sekundi dzimst jaunas idejas. Es pazīstu vēl piecdesmit ideju, kuras sauc P 16. Un zini, ko? Neviena no viņām nav nekam derīga. Rādās, pulksten četri nav idejām pārāk labvēlīgs laiks…"

Smadzeņu

ejas

Iešmaucot^galvā pa ausi, sajūta ir diezgan krimināla. Jāteic, es jutos diezgan neomulīgi, it kā darīdams kaut ko nekrietnu, it kā būdams nelūgts viesis, kas iemanījies mājā pa sētas durvīm. Teiksim tā: lai gan man pašam nekas nav slēpjams, es tomēr negribētu, lai kāds ielien manā galvā un blandās apkārt.

Dienasgaismas smadzeņu ejās bija pavisam maz. P 16 čāpoja man pa priekšu, laiku pa laikam nopurpinot kādu paskaidrojumu kā tūristu gids, kas to visu jau redzējis līdz apnikumam. ("Virs mums atrodas masīvais deniņu kauls.")

Es uzmanījos, lai man uz nolaidenās un no ausu sēra lipīgās grīdas nepaslīdētu kāja. Drīz mums ceļu aizšķērsoja siena, kas pēc izskata atgādināja pergamentu.

"Tā ir bungādiņa," P 16 paskaidroja. "Es te zinu vienu caurumu, pa kuru mēs varam ielīst iekšā."

Vispār jau bolloga auss bungādiņa bija vienos caurumos kā Šveices siers, taču lielākoties caurumi nebija lielāki par dūri. P 16 mani pieveda pie viena, kas bija apmēram futbolbumbas lielumā.

"Bungādiņa ir ļoti stiepjama. Mēs vienkārši izlīdīsim cauri," ideja paskaidroja.

Idejas laikam ir ļoti elastīgas, jo P 16 vienā mirklī izslīdēja pa caurumu, turpretim man pašam vajadzēja pamatīgi ievilkt vēderu, un arī tad izspraukties izdevās tikai tāpēc, ka ideja cītīgi palīdzēja. Tagad mēs atradāmies lielā alā, pie kuras augstajiem griestiem, šķiet, kaut kas kustējās. Apgaismojums bija nožēlojams, tādēļ bija grūti saskatīt, kas tur īsti notiek.

"Tas ir auss āmurs, lakta un kāpslis. Tikai nejautā, kāpēc tiem ir tādi nosaukumi, es zinu vienīgi, ka tas viss ir vajadzīgs dzirdei."

Alas otrā galā mums bija jāizlien cauri vēl vienai caurumainai membrānai ("Mēs tagad iekāpjam pa tā saukto gliemeža lodziņu"), jānošļūc pa trakoti nolaidenu eju ("Tagad mēs šļūcam pa nolaidenu eju") un jāuzkāpj pa tādām kā trepēm ("Tagad mēs kāpsim pa majestātiskajām gliemeža kāpnēm").

Bija iestājusies pilnīga tumsa, kurā vienīgais gaismas avots bija blāvā vizma, ko izstaroja P 16 (tā droši vien bija idejas atblāzma). Jau atkal biju iekūlies labirintā un jautāju pats sev, kā man kārtējo reizi ir izdevies nonākt situācijā, kas tik nepatīkami atgādina sastapšanos ar kalnu trolli.

Eja spirāliski vijās iekšup kā gliemežnīca un kļuva arvien šaurāka. Jau bijām nometušies četrrāpus un virzījāmies uz priekšu līšus.

"Jau esam klāt," P 16 teica un tā mani mazdrusciņ nomierināja. Ideja ielīda vēl šaurākā tunelī, kas nozarojās no mūsu ejas. Gar tā sienām stiepās daudzkrāsaini, lipīgi vadi. "Tās ir nervu šķiedras. Šī ir dzirdes nervu eja. Mēs jau esam pašā auss galā." Tādus pašus uzmundrinošus paskaidrojumus dāsni dāļāja arī alu trollis.

Ejas galā bija šaura sprauga, pa kuru ieplūda nespodra gaisma. P 16 veikli izslīdēja cauri.

"Nāc!" tā sauca no otras puses. Es ar grūtībām izkārpījos pa spraugu.

Smadzenēs

Mēs bijām nonākuši citā ejā, gar kuras sienām kā aptrakušas brīnumsvecītes slīdēja mazītiņas dzirkstelītes. Likās, tām ir katrai sava balss — traukdamās mums garām, tās čukstēja, murmināja, dudināja un ķiķināja. Cita bija lielāka, cita — mazāka, cita — balta, cita — sarkana vai zaļa.

Tās uzradās no visām pusēm, no priekšas un no aizmugures, no augšas un no lejas; mēs laikam bijām nonākuši nelielas uguņošanas centrā. Brīžam gadījās, ka divas dzirksteles sadūrāt: tās savienojās kopus zibenī un tad divatā aizslīdēja tumsā. Es apstulbis paliku stāvam, mežģīju kaklu, skatīdamies gaismiņām nopakaļ, un nepavisam nesapratu, kur esmu nokļuvis.

"Tās ir domas," P 16 sacīja. "Tagad mēs atrodamies bolloga smadzenēs."

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Bolloga doma: šaurākā nozīmē — jebkurš ar domāšanas procesa palīdzību no -> bolloga redzes un jutekļu sfēras uz jēdzienu, spriedumu un secinājumu sfēru pārcelts nojēgums; plašākā nozīmē — jebkāds bolloga nojēgums, kura priekšmets nav tieši dots bolloga jutekļu uztverē vai tai nemaz nav pieejams, tātad tiklab nojēgumi, kas iegūti ar atmiņas starpniecību, kā tie, kurus radījusi bolloga fantāzija.

Leksikons ar saviem paskaidrojumiem, kā vienmēr, uzbāzās neaicināts, uzbāzās nejēdzīgā brīdī un nepapūlējās, lai tie būtu puslīdz saprotami.

Izsakoties populārāk: doma ir kaut kas vidējs starp izjūtu un izsacītu teikumu. Bollogi šai ziņā daudz neatšķiras no citām domājošām būtnēm.

Man bija sajūta, ka derētu kaut ko pateikt, taču nekas nenāca prātā.

Ļoti labi. Arī tā nav slikta domas definīcija.

Reizēm man radās iespaids, ka runātājs ir nevis leksikons manī, bet gan pats profesors Naktigalgals, it kā viņš man zvanītu pa telefonu. Tas bija ļoti savādi.

Bolloga smadzenes: bolloga galasmadzenes sastāv no divām dziļu rievu [smadzeņu ielu] izvagotām daļām, tā sauktajām puslodēm, ko nodala viena liela rieva [smadzeņu galvenā iela]. Tiek uzskatīts, ka galasmadzenēs ir apziņas, atmiņas un gribas mājoklis, kā jau tas lielākoties ir visu smadzenēs. Var pieņemt arī, ka turpat atrodas bailes, humors, izsalkums un vai nu pieticība, vai lielummānija atkarībā no rakstura nosliecēm. Noliktas bolloga galvas smadzenītes būtībā nav interesantas, jo tajās mājo vienīgi tauste un muskuļu tonusa koordinācija, kas nodrošina sakarīgas ķermeņa kustības, taču, tā kā noliktai galvai vairs ķermeņa nav, šīs spējas ir pilnīgi un galīgi liekas.

P 16 norādīja uz zibsnīgajiem gaismas punktiņiem gar tuneļa sienām.

"Te iekšā ir lērums dažnedažādu domu, un tās var atšķirt pēc krāsām. Sarkanās ir ikdienas domas, to arī ir visvairāk. Dzeltenās ir raizes, arī to ir pārpārēm. Zilās ir jautājumi, kas tirda smadzenes. Zaļie ir atbildes. Ja zils jautājums saduras ar aplamu zaļu atbildi, nekas nenotiek."

Zaļš zibsnis pie sienas saskrējās ar zilu, aizlidoja dažas dzirksteles, abi saērcināti apriņķoja viens otram apkārt un čukstēdami aiztraucās tālāk.

"Redzi? Bet, ja zilais jautājums sastopas ar pareizu zaļo atbildi, viņi sakūst kopā un kļūst par risinājumu. Redzi to trekno oranžo zibeni? Tas ir risinājums."

Patiesībā tādu oranžu zibeņu bija daudz. P 16 uzsita ar dūri pa delnu.

"Un, ja saskrienas divi risinājumi, tad rodas ideja. Vai nu laba, vai slikta. Es, āreče, esmu sliktā," P 16 nopūtās.

"Tur nāk viena labā."

Laba ideja

Dažu metru attālumā no tuneļa līkuma izšāvās starojoša lāse. Tā bija vismaz divreiz lielāka par P 16 un majestātiski aizsoļoja mums garām, iekšēji laistīdamās kā Ziemsvētku eglīte un dūkdama kā augstsprieguma līnija.

"Sveika, P 16!" tā mūs no augšas sveicināja.

"Sveika, P 21 M 36 S 14!" P 16 neveikli atsaucās.

"Kā bollogs nonāk līdz labām idejām?" es gribēju zināt.

"Man šķita, ka bollogi garīgi ir diezgan maznodrošināti!"

Mēs gājām pa tuneli, kura līkumiem, šķiet, nebija gala.

Ik pa brīdim pa labi un pa kreisi nozarojās neskaitāmas smadzeņu ielas. Mums apkārt nepārtraukti šaudījās domas, jautājumi, atbildes un risinājumi, katrs savā pienācīgajā krāsā.

"Viņi kļūst dulni tikai pēc tam, kad ir noņēmuši galvu.

Pati galva nemaz nav tik stulba. Tikai rumpis ir negudrs."

"Un kāpēc tad viņš noņem sev galvu, ja reiz ir tik inteliģents?"

P 16 iezaigojās sarkanīgā tonī. Ideja meklēja vārdus.

"Nu… Tā ir viena no sliktajām idejām…"

"Kāpēc tu tā nosarki?"

P 16 žēli nokunkstējās.

"Labi, pateikšu godīgi: tā biju es."

Aiz līkuma, kur biju domājis ieraudzīt nākamo tuneli, piepeši pavērās plaša panorāma. Mūsu priekšā bija iespaidīgs skats uz smadzeņu ieleju — vienu no lielajiem dobumiem bolloga smadzenēs. Pa augstās grotas griestiem kā krāsainas komētas tumšā debesjumā svelpdamas joņoja domas. Lejā atradās piņķerīgs smadzeņu rievu labirints, mazas, šauras ieliņas, kurās kā austrumnieciskā vecpilsētā ņudzēja tūkstošiem ideju.

"Šī ir slikto ideju ieleja," P16 skumīgi bilda. "Es te dzīvoju."

Mēs izgājām uz serpentīnveida smadzeņu taciņas un devāmies lejup ielejā.

P 16 man stāstīja bēdu stāstu par to, cik bezcerīgā situācijā atrodas spožās idejas, kas mitinās šajā ielejā. Lai attaisnotu savu eksistenci, tās diendienā skraida pa ejām,

cenzdamās atrast sev pāri, veltīgā cerībā, ka divas sliktas idejas kopā dos labu.

Te jau gāja kā zivju tirgū. Uz katra stūra kāda mirdzoša lāse pilnā rīklē slavināja savas šķietamās priekšrocības. Tās mani nemitīgi ķerstīja aiz rokas, apgalvodamas, ka ir simtgades gaišākās domas. Šur un tur bariņš ideju strīdējās, kura ir vislabākā. Neviens nepievērsa uzmanību manai uzkrītoši neparastajai ārienei, te visi bija pārāk aizņemti ar savu bezjēdzīgo rosību.

Pūļa nests, es virzījos uz priekšu, bet P 16 kaut kur aizķērās un iesaistījās sarunā. Tikai nākamajā krustojumā, palūkojies atpakaļ, pamanīju, ka burzmā esmu P 16 pazaudējis. Nolēmu palikt stāvam un nogaidīt, līdz drūzma raus manu pavadoni garām.

Kāds mani sagrāba aiz rokas un iebrēca tieši ģīmī:

"Hei! Meklē ideju? Man tā rādās, ka tev akurāt viena laba ideja vajadzīga!"

Bārdaina

ideja

Vispirms es pamanīju to, cik briesmīgi šai idejai smird mute. Tā spiedās man virsū, pūzdama sejā nelabu dvaku.

Pēc tam ievēroju tās bārdu. Nevienai no pārējām mirdzošajām lāsēm bārdas nebija, turpretim šai bija, tā sākās pie deguna un sedza gandrīz visu rumpi. Acīmredzot man bija darīšana ar sevišķi sastāvējušos eksemplāru.

"Ko tu vari piedāvāt?" apvaicājos, cenzdamies būt pieklājīgs.

Ideja neveikli smaidīja.

"Ē… Es esmu ideja Derētu uztaisīt īssavienojumu pāris nervu šķiedrās! Nu, ko tu saki? Piedalies?"

"Derētu uztaisīt īssavienojumu pāris nervu šķiedrās?"

"Nu… tā taču ir laba doma, vai tad ne?"

Man uznāca smiekli. Tas nebija pieklājīgi, bet sapratu to tikai vēlāk.

"Nu… es neesmu nekāds filozofu akmens…" Sliktās idejas balss uzreiz kļuva pagalam naidīga. "Ko tad tu no manis gaidīji? Grāmatiespiešanas izgudrošanu? Kimgs ir varen izvēlīgs!"

Es pētīju pūli, negribēdams palaist garām P 16. Tas viss sāka kļūt nepatīkami. Staigājošā bārda blenza uz mani ar neslēptām aizdomām.

"Kas tu vispār tāds esi? Es teiktu, ka tu nemaz neizskaties pēc idejas! Vai tikai tu neesi no tiem salašņām, kas dzīvo tajā otrā puslodē?"

Ideja ieāķējās man rokā un iebrēcās vēl skaļāk:

"Hei! Skatieties, kas mums te ir!"

Rosīgā kņada visapkārt pieklusa, visu skatieni pievērsās man. Bārdainās idejas tvēriens kļuva ciešāks.

"Šis jaunskungs trakoti smalks! Mēs viņam neesam gana labi!"

fl

Ziņkārīgie skatieni kļuva stipri pikti, rosīgā murdoņa pārtapa niknās klaigās.

"Ko šis tips vispār te meklē? Viņš droši vien ir viens no tiem labās puslodes bandītiem!" kāds ieaurojās.

Idejas sastājās mums apkārt ciešā aplī. Laikam šis starpgadījums bija patīkama izprieca, kas viņām ļāva uz brīdi aizmirst par viņu bezcerīgo ņemšanos.

"Viņš nepavisam neizskatās tāds pats kā mēs!" kaut kur pūlī brēca sīka balstiņa.

"Es te esmu caurbraucot!" mēģināju aizstāvēties, taču mani vārdi vispārējā jezgā nebija dzirdami.

"Viņš ir spiegs!" ieķērcās bārdainā ideja. "Viņš nozags mūsu labās idejas!"

Tā sagrāba mani aiz apkakles. Es izrāvu roku un atgrūdu nekauņu.

"Kāds stulbums!" skaļi iekliedzos. "Ko te, pie jums, vispār var nozagt? It neko! Jūs esat tikai galīgi nevajadzīgu ģeķību kaudze!"

Lērums mitējās. Mēdz būt tādi brīži, kad vislielākā muļķība, ko iespējams pateikt, ir patiesība. Ideju skatieni kļuva vēl naidīgāki, loks savilkās ciešāks. Liktenīgo ierosinājumu izteica bārda.

Aizmirstības ezers

"Vajag viņu iemest Aizmirstības ezerā!"

Daudzas rokas mani sagrāba un pacēla gaisā.

"Jā! Metīsim viņu Aizmirstības ezerā! Viņš ir spiegs! Aizmirstības ezers, tur viņam īstā vieta!"

Pūlis aiznesa mani kā lieli viļņi nieka korķīti.

"Aizmirstības ezerā!" bauroja bārdainā ideja, pūļa vadone. "Un pēc tam mēs sāksim revolūciju! Šoreiz viņi ir aizgājuši par tālu! Mēs izraisīsim haosu visās smadzenēs! Pārāk ilgi viņi ir mūs nievājuši un apspieduši! Spiegam vieta ezerā!"

Bolloga smadzenes [turp.]: katrās bolloga smadzenēs atrodas tā sauktais Aizmirstības ezers — verdoša darvas plančka, kas daudz

neatšķiras no šķidras aizmāršības dīķa. Tas, kas tajā iekritis vai iemests, mirst no aizmiršanas, un tā ir sevišķi radikāla nāve, jo pāri nepaliek itin nekas, pat atmiņas.

Jā, vēl nelāgāku galu es nespēju pat iedomāties: nāve aizmirstībā. Pazušana uz visiem laikiem, neatstājot ne vismazākās atmiņas, vienkārši izgaist, un laikabiedri neatcerēsies, ka es vispār esmu dzīvojis. Īstenībā es biju nācis, lai kļūtu slavens, iespējams, pat nemirstīgs. Un tagad mani gaidīja kas gluži pretējs.

Zem manis kā verdoša lava mutuļoja Aizmirstības ezers, no tā cēlās augsti sēra tvaiku stabi, es nespēju elpot. Mēs bijām apstājušies uz klints, četras idejas cieši turēja mani aiz rokām, bārdainā stāvēja blakus un, balsij nemitīgi aizlūstot, auroja uz pārējām, kas bija sapulcējušās pie šī dīķa.

"Sākas jauni laiki!" tā spiedza. "Mēs gribam būt kungi šajās smadzenēs! Nost ar veco kārtību! Lai dzīvo anarhija! Visās smadzeņu krokās plosīsies haoss! Un šis te, smadzeņu izbijušo kungu špiks, būs mūsu pirmais upuris! Klausīt manai komandai! Skaitīšu līdz trīs, un metiet viņu Aizmirstības jūrā!"

Es drudžaini pūlējos izdomāt kādu risinājumu, taču sākt cīņu pret tik daudziem pretiniekiem būtu cauruncauri bez-

*

jēdzīgi.

"Viens!" bārdainā ideja sāka skaitīt.

Kāda vispār ir tā šķidrā aizmirstība? Vai man ir cerības no tās izkļūt peldus?

Bolloga smadzenes [turp.]: šķidrā aizmirstība sastāv no vienādās daļās ņemtas ārkārtīgi koncentrētas sālsskābes un bolloga žults, kurā dzīvo miljoniem rijīgu aizmirstības baktēriju. Izredzes izpeldēties Aizmirstības ezerā un palikt dzīvam ir tikpat niecīgas kā bez skafandra ielecot aktīvā vulkānā.

"Divi!" Idejas šūpoja mani pāri klints kraujai.

"Un…" Bārda pacēla roku, lai dotu pēdējo signālu.

"STĀT!" lūdzoši iesaucās skanīga balstiņa.

Tā bija P 16. Manai mazajai draudzenītei bija izdevies izspraukties cauri niknajam pūlim. Tā apņēmīgi uzklupa kūdītājam, un tas apstulbis kāpās atpakaļ.

Tad P 16 izdarīja ko tādu, ko es tiešām nebiju gaidījis. Mazā sagrāba slikto ideju aiz bārdas un parāva, — un izrādījās, ka bārda ir mākslīga! To noraujot, atklājās neaptverami derdzīgs skats: pat sakrustojot spīgaini un alu trolli, kaut ko tik pretīgu nevarētu iegūt.

"Jus, idioti!" kliedza P 16. "Jūs tiešam nezināt, ar ko jums ir darīšana?! Tas ir ārprāts!"

Šausmās kliegdams, pūlis atkāpās. Ideja, kas, kā izrādījās, bija ārprāts, izpleta nagainās ķetnas un šņāca: "Nenāciet man klāt! Ja kāds man pieskarsies, es kodīšu! Paši zināt: es esmu lipīgs! Fš-š-š-šl"

Pūlis pašķīrās kā vidū pārplēsts drānas gabals. Neviens negribēja saskarties ar ārprātu, kas šņākdams un nagus vicinādams lauza sev ceļu.

"Nost no ceļa! Fš-š-š-š\ Es esmu ārprāts! Sargieties! Fš-š-šl" Lēkdams pāri smadzeņu krokām, ārprāts iemetās tunelī, taču vēl pēdējā brīdī atskatījās un uzsauca: "Pienāks diena, kad jūs visi piederēsiet man! Un tu…" viņš izstiepa pirkstu pret mani. "Ar tevi es izrēķināšos personiski! Fš-š-š!"

Tad viņš nozuda tunelī, atstādams mums savu smieklu atbalsi, no kuras man visas spalviņas saslējās stāvus.

P 16 uzrunāja pūli: "Vai jums cita nav ko darīt, vien uzķerties uz ārprāta stulbajiem āķiem?" Kaunīga bubināšana, kāju šļūkāšana un aprautas teikumu driskās. Skaidrākās atbildes bija "Nu…", "Mēs vienkārši domājām…" un "… diezgan labi pārģērbies…"

"Šis ir Zilais lācis, viņš te ir caurbraucot! Zilais lācis ir mans personiskais viesis, un es vēlos, lai jūs pret viņu pienācīgi izturētos! Vai tas ir skaidrs?"

Pūlis klusējot izklīda. Tad idejas atkal sāka bizenēt, klaigāt un tirgoties, it kā nekas nebūtu noticis.

"Viņš neliekas un neliekas mierā," P 16 stāstīja, kad mēs jau bijām izgājuši no slikto ideju ielejas un lēnā garā gājām pa klusu domu tuneli. "Ārprāts ir neiedomājami ļauna radība. Tas vazājas pa smadzeņu gaņģiem, pūlēdamies pastrādāt pēc iespējas lielākas negantības. Tas zāģē pušu nervu

šķiedras un izraisa īssavienojumus sinapsēs. Tas vareni pieprot pārģērbties un sakūdīt uz kašķi. Tā mērķis ir visas smadzenes padarīt ārprātīgas."

"Bet tas taču nav gudri! Tad taču arī viņš pats aizies bojā."

"Jā, protams. Viņa uzvedībai ir viens vienīgs izskaidrojums." P 16 piedauzīja pie pieres un pieklusināja balsi. "Man šķiet, viņam visi nav mājās…"

Plāninieka alā

Plāninieks nejaušības pēc bija kubs un lidinājās apmēram metra augstumā virs zemes. Viņš dzīvoja plašā dobumā pie a ^ neparasti mierīgas smadzeņu krokas. Viņa miteklis bija pilnīgi tukšs. Es teicu — viņš nejaušības pēc bija kubs, jo viņš visu laiku mainīja izskatu un virsmu. Šobrīd viņš, tātad, bija iekšpusē mirdzošs kubs, un uz visām viņa kvadrātveida skaldnēm ņirbēja abstraktas zīmes.

Viena skaldne izskatījās pēc piegrieztnes vīriešu kreklam, otra — pēc laikapstākļu kartes, trešā — pēc katedrāles rasējuma. Tad virsma noņirbēja un pārvērtās, še parādījās jūras karte, tur — autobusu saraksts, bet tur, tālāk — kaut kādas saules sistēmas attēls.

Tad piepeši plāninieks pārvērtās pavisam un kļuva par piramīdu, četrskaldni vai pilnīgi gludu lodi, uz kuras bija iezīmētas visas mūsu planētas ielas. Turklāt viņš nemitīgi griezās ap savu asi. Skatīties uz viņu bija gaužām grūti.

Viņa balss, likās, nāca kaut kur no iekšienes; tā bija augsta, gandrīz dziedoša, un, izrunājot svelpeņus un šņāceņus, elektriski sprakšķēja — taču tajā klausīties nebija nepāli kami.

"Aifiet! Pārbaudīt pulkfteņuf!" plāninieks pavēlēja komandēt pieradušā balsī.

P 16 paskatījās uz rokas locītavu, uz kuras nekāda pulksteņa nemaz nebija, un automātiski atbildēja: "Sešpadsmit nulle nulle!"

"Ē, deviņpadsmit un četrdesmit deviņas minūtes!" es sazin kāpēc ievēkšķējos.

"Divdefmit vienf un divdesmit divaf!" plāninieks uzvaroši paziņoja. "Teifami!"

Tas laikam bija savdabīgs sasveicināšanās rituāls.

"Šis ir Zilais lācis! Viņš te ir caurbraucot. Viņam vajadzīga smadzeņu karte, lai nonāktu otrā pusē. Vai tu vari viņam tādu uztaisīt?"

"fftl" plāninieks nošņācās un pārvērtās rotējošā ripā, uz kuras bija attēlota smadzeņu shēma, "fmadzeņu karte. Taf

prafīf laiku… Vai tu faproti, fik farefģītaf ir bolloga fmadzenef? fik metru domu tuneļu mums te ir? Ja vifuf domu tuneļuf faliktu fitu pie fita, tie fniegtof no femef līdz Mēnefim! Tev gadījumā nevajag vifu Mēneff krāteru karti? Man te viena ir par ļoti if devīgu…"

Ripas otrā pusē parādījās ļoti glīta Mēness karte ar daiļi izzīmētiem krāteriem.

"Beidz!" P 16 neļāva viņam novirzīties no tēmas. "Cik daudz laika tev vajadzēs?"

"Divuf mēnefuf," plāninieks šļupstēja. "Vifmaf "

"Par cik?"

"Divdemit tūkftofi felfillu."

"Divdesmit tūkstoši selsillu? Nemels niekus!" P 16 iebilda. "Desmit tūkstoši, un ne par selsillu vairāk."

Plāninieks pārvērtās nošļauptā konusā, kas izskatījās pēc marokāņu tepiķu tirgoņa feskas. Uz tā virsmas parādījās kaut kas līdzīgs kasbas plānam.

"Piefpadfmit tūkftofi."

"Divpadsmit ar pusi."

"Tu mani ifputināfi, labi, lai būtu! Divpadsmit tūkftofi pie^i fimti fetfillu, divi mēnesi, tepat fajā pafā laikā. Pārbaudīt pulkfteņuf!"

Plāninieks atkal pārvērtās kubā — šķiet, tas bija viņa iecienītais veidols.

"Sešpadsmit nulle nulle," teica P 16.

"Četrpadsmit un divdesmit deviņas minūtes," es meloju.

"Divdesmit trīf un piefdefmit piefas!" plāninieks kliedza un no savas alas mūs uzslavēja: "Bef piefām divpa dfmit! Darba fākumam viflabākaif brīdini"

Selsillas Nepietika ar to, ka P 16 divas reizes bija izglābusi man dzīvību un aizvedusi pie plāninieka, lai man būtu plāns smadzeņu šķērsošanai. Nē, tagad — lai es aiz kauna vispār vairs nezinātu, kur dēties, — viņa aicināja mani padzīvot pie viņas.

Kaut kur man šos divus mēnešus vajadzēja nodzīvot, tā nu P 16 piedāvāja savu midzenīti. Vir\a mitinājās pieticīgā smadzeņu krokā netālu no Aizmirstības ezera, no kura reizēm cēlās sēraini tvaiki, tomēr tur vismaz bija mierīgi. Te tagad divus mēnešus būs manas mājas. Un te man kaut kā bija jāsagādā divpadsmit tūkstoši pieci simti selsillu.

Selsillas — pirmo reizi šo vārdu biju dzirdējis naktsskolā. Selsillu dušā biju pīpējis savu pirmo ķērpju cigareti.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Selsillas: selsillas ir jebkuru smadzeņu pamatelements. Tās ir viela, no kuras attīstās jaunas domas, proti, ja tā var izteikties, selsillas ir vēl neizdomātas domas. Kā no kāpura var attīstīties tauriņš, tāpat arī no selsillas var rasties doma. Neredzamas selsillas piesātina visu Camonijas atmosfēru. Iekļuvušas smadzenēs [šīs pārejas paātrināšanai varu ieteikt savu selsillu dušu], tās iegūst resnu tārpiņu veidolu un veģetē uz smadzeņu apvalka. Tās mēdz būt dažādās krāsās: sarkanas, okerbrūnas, zeltaini dzeltenas, varsārtas, sudrabotas, zaļas, pelēkas, violetas, gaišbrūnas un tumšzilas, taču visos gadījumos tām piemīt metālisks spīdums. Jebkurā smadzeņu sabiedrībā selsillas ir, tā sakot, maksāšanas līdzeklis, jebkuras domas pamatelements un viela, no kuras top sapņi.

Atliek vienīgi saprast, kā tagad pie šīm selsillām tikt. Ar tām ir kā ar naudu, tās uz ielas nemētājas, un neviens tev tās pakaļ nemetīs; pašam vien būs kaut kas jādara. Ja

es gribu nopelnīt selsillas, man ir vajadzīgs darbs. Un atkal man izpalīdzēja P 16.

"Vai tev ir fantāzija?" viņa man jautāja.

Es pieļāvu, ka man tiešām varētu būt ierobežotas, tomēr pietiekamas iztēles spējas.

"Tas ir rets talants. Ar fantāziju te var sapelnīt kaudzēm selsillu. Tu vari kļūt par sapņu komponistu. Sapņu komponisti vienmēr ir vajadzīgi."

Sapņu ērģeles

Bolloga galva visu laiku guļ, tādēļ tai nepārtraukti jāsapņo. Bolloga galvā, tieši aiz acīm, man stāstīja P 16, atrodas sapņu ērģeles — instruments, ar kuru var izvilināt sapņus. Sapņu ērģeles jāapkalpo bez pārtraukuma dienu un nakti, citādi bolloga galva pamodīsies, un tā būs katastrofa, jo tad smadzenēs sāksies briesmots juceklis. Galva mēģinās iet, ēst vai veikt citas darbības, kurām vajadzīgs ķermenis, un nervu ceļos notiks viens īssavienojums pēc otra, — un ļaunākajā gadījumā varu sagrābs ārprāts. Tādēļ smadzenēs vajadzēja nodrošināt mieru, nemitīgi piegādājot sapņus, un tas bija pienākums, kas gadu tūkstošu gadā bija nodzinis putās neskaitāmus sapņu komponistus.

Vispār jau par sapņu komponistu varēja kļūt katrs, kas jutās uz to aicināts, un ar šo selsillu pelnīšanas rūpalu nodarbojās gan labās, gan sliktās idejas. Maiņa ilgst diennakti, tad ierodas nākamais, un darbs vienmēr ir dabūjams. Visu smadzeņu iemītnieku selsillas tiek ieskaitītas kopējā kasē, aptuveni tāpat kā tiek iekasēti nodokļi. No šī fonda tiek maksāta alga arī sapņu komponistiem. Likme ir desmit selsillu stundā — nav nekas ķēnišķīgs, bet ar kaut ko taču jāsāk.

Kā jau varētu gaidīt, sapņu ērģeles nebija īstas ērģeles: tā sauca lielu, raibu simt simtu nervu galu mudžekli, kas atradās dobumā viņpus bolloga acij. Atkarībā no tā, kurš nerva gals tiek pavilkts vai cik cieši piespiests, bolloga smadzenēs mainās sapņu ainas. Pagāja kāds laiciņš, līdz es tiku skaidrībā, ar kuriem nervu galiem var iegūt kādas ainas, taču, neatlaidīgi vingrinādamies, pamazām visu apguvu. Ainas parādījās uz bolloga acs dibensienas, kas reizē bija arī ērģeļkambara siena. Mani kolēģi visbiežāk nervu galus spaidīja un raustīja, kā pagadās, ilgodamies, kaut ātrāk pienāktu maiņas beigas, un lielākoties radīja tos parastos, juceklīgos sapņus, kurus redz gandrīz katrs: nesakarīgas atmiņu skrandas, juku jukām kopā savērtas ainas iz sendienām, savādus murgus. Mani vilināja iespēja no šīm šķietami nesakarīgajām bildītēm radīt jēdzīgu veselumu, papildināt sapņus ar sižetu, veidot stāstus, kuru saturs neaprobežotos tikai ar murgu, ka tu esi aizmirsis uzvilkt bikses. Piemēram — tas ir pavisam vienkāršs piemērs —, sakrustojot lauvas bildi ar antilopes bildi, var iegūt minūti garu pakaļdzīšanos. Tas jau ir interesantāk nekā vienkārši stumt uz priekšu nejauši pagadījušos bildīšu virkni, kā to darīja pārējie komponisti.

Bolloga smadzenēs glabājās prātam neaptverami iespaidi no pirmsplūdu laikmeta. Kustīgas ainas, kurās savā starpā cīnījās milzu ķirzakas, ciklopi spēlēja futbolu ar kalniem, izverda vulkāni, drebēja zeme, pārplūda jūras, aumaļām bira meteorīti, plosījās pirmatnēji negaisi, grozījās izmiruši briesmoņi un karā gāja milzeņu klani. Toreiz bollogi laikam ir bijuši tik lieli, ka to galva sniedzās bezmaz līdz kosmosam, tas varēja saskatīt ikkatru Mēness krāteri, redzēja Marsu un Saturnu, jā, nudien, jaudāja ar skatienu aptvert visu mūsu Saules sistēmu.

Es uzraku ainas no ciklopa bērnības un jaunības, kad viņš vēl bija pavisam mazs, jādelēja uz mamutiem un cīkstējās ar milzu gorillām. Viņš apmētāja citus jaunus ciklopus

ar klintsbluķiem, kas bija namu lielumā, bet tie tikai smējās. Viņš bija krustu šķērsu izklejojis visu Camoniju, noglabādams atmiņā pasakainus ainavu skatus, viņš bija pieredzējis gandrīz visu Camonijas rašanās vēsturi, savām acīm skatījis visas radības, arī izmirušās. Zauri skrēja kājiņām kā žurkas, vulkāni, raugoties viņa acīm, izskatījās pēc maziem zupas katliņiem. Viņš mazgāja matus negaisa mākoņus un grūtā brīdī pāris malkos izdzēra nelielu kalnu ezeriņu. Krāšņāku izejvielu grandiozu sapņu kompozīcijām nevarēja vēlēties.

Daži nervu gali neizvilināja bildītes, toties izraisīja vai pastiprināja izjūtas, teiksim, prieku, skumjas, spriedzi vai bailes. Drīz jau pat miegā zināju visus reģistrus, man vairs nevajadzēja skatīties, tāpat bija skaidrs, cik stipri jāuzspiež, lai iegūtu attiecīgu skatu vai izjūtu.

Es atklāju, ka noteikti nervu gali rada mūziku — akustiskas atmiņas par bollogmūziku, ko milzis laikam bija klausījies jaunībā. Kā jau varētu likties, īpaši izsmalcināta šī mūzika nebija, tomēr tai piemita sava īpatnēja burvība un tā izcili saderējās ar monumentālajām ainām. Tagad varēju sapņiem fonā atskaņot piemērotas melodijas un ritmus.

Atkarībā no tā, kā saliku kopā ainas, izjūtas un melodijas, attīstījās sapņu sižeti. Varēju radīt laimīgus sapņus, spriedzes sapņus un pat murgus. P 16 parasti sēdēja blakus un skatījās, kā es strādāju.

Pirmās uzvaras

Sākumā es sacerēju pavisam nelielas, taču labi pārdomātas bilžu kompozīcijas un darbību secības, ko papildināju ar piemērotu mūziku un attīstīju līdz kulminācijai. Tā, piemēram, es atdzīvināju plēsīga dinozaura bildi, saliku to kopā ar gazeļzebru, un drīz jau sākās brīnum aizraujošas medības. Fonā kādu vulkāna sprādzienu? Un vēl vienmērīgu bungu mūziku, ko iespēlējuši ciklopi, zvetēdami pa klintīm ar veseliem mūžsenu ozolu mežiem? Laipni lūdzu. Un, ja tika pieprasītas laimīgas beigas, es pat varēju atstāt gazeļzebru dzīvu, jo, stiprāk spiežot nervu galus, tā skrēja ātrāk.

Laika gaitā manas sapņu kompozīcijas kļuva arvien garākas un komplicētākas, tās jau bija gandrīz simfoniskas.

Reiz es inscenēju asiem pavērsieniem piesātinātu spriedzes sapni, kas balstījās uz bolloga piedzīvojumiem desmittūkstoš gadu ilgajos ciklopu karos: aizmūžu ainavās notika tādas vāļu cīņas, ka visa Camonija drebēja. Veikli samontēju savstarpēji nemaz nesaistītas bildītes: divu senciklopu saķeršanās, kas beidzās ar masu slaktiņiem, izšķirošā vāļu cīņa Tupuču kalnos, piedalās tūkstošiem ciklopu. Strauji un braši savienoju gadsimtus, dažās minūtēs koncentrēju gadu tūkstošus. Kas tāds pa spēkam tikai visdrosmīgākajiem komponistiem. Uztaisīju pāris murgu, ko saliku kopā no milzeņa bailēm, kas galvenokārt saistījās ar ložņājošiem knariņiem; bolloga gadījumā tas nozīmē — no visām dzīvām būtnēm, izņemot viņu pašu. Tomēr ātri vien es pārtraucu tā darīt, jo galva no šīm filmām kļuva trakoti nemierīga, sāka šņākt un krākt, un man bija bail, ka tā aiz bailēm pamodīsies.

Mazpamazām smadzenēs sākās runas, ka manas sapņu kompozīcijas izceļas ar augstu kvalitāti un ir vērts tās noskatīties. Tā nu manu maiņu laikā ērģeļkambaris bija pilns skatītāju, un tas mani vēl vairāk pamudināja radīt īpaši kva

litatīvus sapņus. Kad man pašam nebija jāstrādā, es skatījos, kā pie ērģelēm darbojas kolēģi, un centos mācīties no viņu kļūdām.

Māksla un komercija

Pēc pāris nedēļām P 16 man jautāja, cik selsillu man jau ir iekrājies. Es saskaitīju. Nebija pat trīssimt. Galu galā krietnu daļu nopelnītā es tērēju savām vajadzībām. Kaut kas bija jāēd, un vienīgā ēdmaņa bolloga galvā bija tās pašas selsillas. Starp citu, garšoja tīri ciešami.

"Tā tu ne desmit gados netiksi no šejienes laukā," P 16 nopēla manu nemākulīgo saimniekošanu.

Idejai bija taisnība. Ar to mazumu, ko ienesa komponista darbs, es plārifnieka prasītos divpadsmit ar pusi tūkstošus selsillu nemūžam nesakrāšu.

"Tu vari iekasēt ieejas maksu," P 16 ieminējās.

"Ieejas maksu? Par ko?"

"Par iespēju skatīties tavus sapņus. Visas idejas to dēļ ir kā bez prāta."

Hm, kaut kas tāds man nebija ienācis prātā. Sapņu komponēšana man bija kļuvusi par mākslu, tā bija kas cēlāks par nicināmu selsillu pelnīšanu. Par mākslu nepienākas atlīdzība! Es dusmīgi noraidīju idejas priekšlikumu.

"Bet tās desmit selsillas stundā tu taču pieņem."

Tiesa gan. Pretruna.

"Iekasē no katra skatītāja pa selsillai, un tā tu divpadsmit ar pusi tūkstošus savāksi mērkaķa ātrumā."

Izrādes vienmēr bija pilnībā pārdotas. Mani kremta sirdsapziņas pārmetumi — kā es tā varu tirgoties ar mākslu —, un tādēļ es centos idejām par viņu samaksāto biļešu naudu piedāvāt arvien rafinētākus, arvien izsmalcinātākus sapņus.

Lai iekļūtu manās izrādēs, idejas sapņu ejās izstāvēja garum garas rindas. Visa bolloga galva runāja tikai par maniem sapņiem.

Biļetes pārdeva P 16.

Kases

Panākumi

Publikai visvairāk patika filmas par lielām katastrofām, un šai ziņā bolloga atmiņās vielas netrūka. Bollogs savā ilgajā mūžā bija piedzīvojis visas iespējamās dabas katastrofas no asteroīda nogāšanās līdz grēku plūdiem, turklāt to visu redzējis no vienreizējas perspektīvas. Kurš vēl ir no augšas noskatījies negaisu Tumšajos kalnos vai kilometru augstu taifūna vilni? Kuram vēl ir gadījies ielūkoties aktīvā vulkānā? Kurš staigājis pa meteorītu krusu kā pa siltu vasaras lietutiņu? Tādas ainas var atrast tikai milzu bolloga atmiņās.

Skatītājiem gāja pie sirds arī sapņainas filmas par dabu: stepē ganās vienradži; Sarnatē pārojas jūrasčūskas (tas nudien ir celsmīgs skats!); vaļu medībās izgājuši ciklopi; ar tukšām rokām pret karalisko tiranovali.

Ciklops laikam kādu reizīti bija ieniris Camonijas aizmūžu jūrā un noglabājis unikālas ainas no tālaika zemūdens pasaules. Zaigojošas milzu medūzas ar neskaitāmiem caurspīdīgiem taustekļiem cīnījās ar šausmonīgām tinteszivīm, vēl tur bija pirmatnējo haizivju bari ar spožiem zobiem, jūras dibenā nogrimuši kontinenti, gliemežnīcām apaugušas spoku pilsētu augstceltnes, kuras apdzīvo briesmīgi vēži un divgalvainas murēnas. Bollogs bija redzējis rēgainu kuģu kapsētu, verdošus zemūdens vulkānus, zivis, kas it kā dega no iekšas, zivis ar putnu galvām, milzu rajas ar košiem tauriņu spārniem, spirālzivis no tīras gaismas.

Bollogs bija niris arvien dziļāk, iegremdējies melnā dziļjūras plaisā, kuru apdzīvoja radījumi no lavas, kas dejoja neticami skaistus ūdensbaletus. Tas bija niris Camonijas Rivjēras koraļļu mežos, slīdējis starp tirkīzziliem,

kobaltziliem un sarkaniem gliemežkaļķakmens kokiem, pāri dzeltenu jūraszāļu pļavām, kurās bariem vien ganījās jūraszirdziņi — tik lieli kā vienradži.

Publika bija aizgrābta līdz sirds dziļumiem. Es sēdēju pie sapņu ērģelēm kā nevaldāmi aizrāvies koncertpianists un raustīju visus reģistrus; Reizēm vienkārši improvizēju, taču nevis tāpat, bez izšķirības, dzīdams bollogam gar acīm nejauši izvēlētas bildes, bet gan sekoju krāsu dramaturģijai un, teiksim, izvēlējos tikai ainas dzeltenos toņos — lavas upes, liesmojošus saullēktus, uzplaukstošas dziļjūru sviestpuķes, šūpīgas ugunīgās jūraszāles —, pēc tam pārejot pie sarkanajiem —* meteorītu eksplozijas, zīda magoņu pļavas, auļojoši aizmūžu zirgi ar ugunssarkanām krēpēm, un tam visam vēl klāt grandioza mūzika…

Neliegšos, šīs izšķērdīgās kompozīcijas nebija tālu no kiča, taču izejmateriāls bija neatvairāmi kārdinošs.

Un publikai patika, no tiesas. Kad bija pagājuši divi mēneši, manā rīcībā bija divpadsmit tūkstoši un pieci simti selsillu.

Plāns

"Aifiet! Pārbaudīt pulkfteņuf!" nokomandēja plāninieks. Kubs. Lode. Trapecoedrs.

"Sešpadsmit nulle nulle!" atsaucās P 16.

"Deviņpadsmit un trīsdesmit sešas minūtes!" es padevu balsi.

"feturkfnif uf diviem!" nosprēgāja plāninieks. Jau atkal kubs.

Karte, ko viņš bija uztaisījis, bija katras selsillas vērta. Tā ne tikai precīzi parādīja visas smadzeņu krokas, aklās ieliņas un vietas, kur varēja iziet taisnāk, bet vēl arī bija brīnum skaisti uzzīmēta.

labā smadzeņu puslode

Ar tumšsarkanu tinti (bolloga asinis?) iespiesta uz vissmalkākās smadzeņu ādas, tā iegūla rokā kā dārgumu karte. Orientēšanās šedevrs. Ar šo karti es visīsākajā laikā bez maldīšanās atradīšu izeju pa otru ausi. Tāpat bija skaidrs, ka bez tās es pa bolloga galvu būtu klimtis gadiem.

"Tev vienkārfi jāiet pa punktotajām līnijām," plāninieks skaidroja. "Neļauj, lai kāda flikta ideja tevi pierunā iet pa taisnāku feļu, arī patf neko tādu nedari. Dzīve ir līkumaina taka! Reifēm pat jāiet pa apkārtceļiem. Tādf vtfmaf ir manf pietifīgaif viedoklif."

Noliku uz grīdas maisu ar selsillām un izmeklēti pateicos.

"falīdzināt pulkfteņuf!" kliedza plāninieks un pārvērtās par lodi.

"Sešpadsmit nulle nulle!" nobubināja P 16.

"Septiņpadsmit un trīsdesmit astoņas minūtes!" es saucu.

"Darba laikf beidziet! īftaif brīdif koptief prom no fejienef!" paziņoja plāninieks, vēl aizvien būdams lode, dažas reizes palēcās un izstūma mūs no savas darbnīcas.

Pirms došanās ceļā uz otru ausi es vēlējos sniegt atvadu izrādi, ieeja bez maksas.

Man gribējās radīt savu labāko sapni, manas ērģeļsapņošanas mākslas vainagojumu. Nosaucu to pavisam vienkārši.

Ciklopa sapnis

Aizmūžu jūra, zem ūdens. Klasiska ciklopmūzika. Kā degoši gaisa baloni augšup ceļas liesmojošas ugunsmedūzas. Uz ekrāna parādās tiranovalis, mēs tam sekojam. Valis norij baru haizivju. Labi paēdis un gurdens peld tālāk. Sai

brīdī bollogs, kas visu laiku vērojis vali, uzlec tam uz muguras. Sākas titāniska cīņa. Bollogs dzelzs ķetnām sagrābis vali, kas mežonīgā ātrumā joņo pa jūru, un galu galā milzu zivs spēki ir galā. Bollogs liek, lai tas viņu iznes krastā. Viņš neizvelk vali uz sauszemes un neaprij, nē, atlaiž to brīvībā. Valis aizpeld saulrietā. Patētiska mūzika.

Nākamā epizode.

Camonijas pirmsākumi. Debesis laistās visās varavīksnes krāsās, pa debesjumu šaudās komētas. Klau! Tālīns pērkondārds. Nē — tas nav pērkons!

Nākamā epizode.

Tā ir vāļu cīņa! Dziļā zemienē stāv simtiem bollogu, tie vēzē ap galvām vāles. Mēs metamies cīņā. Divdesmit minūšu zib vāļu cīņas kadri.

Nākamā epizode.

Romantiska mūzika. Mūsu bollogs gurdi čāpo mājās, kur viņu gaida sirdsmīļā. Tā sēž ielejā un plūc milzīgus ozolus, lai no tiem nopītu vainadziņu. Bollogs par brašo vāļucīņu grib dabūt bučiņu. Pēkšņi — dramatiska mūzika! Bollogmeiča viņu atraida! Viņš aizmirsis tai atnest dāvanu! Būtu vismaz kaujaslaukā paķēris kādu vāli!

Nākamā epizode.

Skumja mūzika. Bollogs snāj pa meteorītu lietu. Ko lai viņš atnes savai mīļajai? Kaut jel būtu nožņaudzis to sasodīto vali! Ei! Kas tad tas! Tālīns pērkondārds! Jau atkal vāļucīņa?

Nē. Tur sācies vulkāna izvirdums.

Pēkšņi — cerību pilna mūzika. Bollogs soļo uz vulkāna pusi. Maigi noskatās uz mazo, jauko kalniņu. Sāk to raustīt. Bollogs ļoti uzmanīgi izceļ vulkānu no zemes. Lai lavas stiebru izceltu virs zemes ar visu ugunssakni, jārok diezgan dziļi. Kā trauslu tulpi viņš nes darbīgu vulkānu ar visu garo atdzisuša bazalta stiebru. Nes ļoti piesardzīgi, lai lava netecētu uz pirkstiem.

Nākamā epizode.

Ielejā, uzmetusi lūpu, sēž bollogmeiča. Bollogs sniedz tai verdošo vulkānu. Viņa sirdsmīļā smaida. Ledus ir salauzts. Viņa to noskūpsta. Romantiska mūzika.

Nākamā epizode. Aizvēsturiskas debesis. Tajās kā gigantiska uguņošana eksplodē liesmojoši meteorīti.

Beigas.

Man bija grūti pateikt ardievas idejai P 16. Viņa tik daudz bija darījusi manā labā, un es nejaudāju viņai par to atlīdzināt.

"Man patika; reizi par visām reizēm varēju darīt kaut ko saturīgu," viņa teica. "Un tie tavi sapņi bija super. Tagad gan sapņu kultūru bolloga galvā gaida pagrimums. Nestiepsim garumā!"

Viņa pagriezās un skumīgi čāpoja atpakaļ uz slikto ideju ieleju.

Ceļš uz brīvību

Es soļoju uz otru pusi, pēc kartes, uz austrumiem. Saskaņā ar plānu man vajadzēja paiet garām Aizmirstības ezeram un pa serpentīnveida smadzeņu kroku nonākt otrā puslodē.

Tuvojoties ezeram, man nāsīs līdz ar sēra dvaku iesitās arī nepatīkamas atmiņas. Naski aizjozu tam garām un izgāju uz serpentīna. Ja pasteigšos, ceļš neprasīs vairāk par dažām dienām.

"Tu taču netaisies tik lēti aizlaisties, ko? Mums ar tevi vēl jānokārto viens rēķins. F-š-š-š-š!" šņāca balss, ko es kādu laiku nebiju dzirdējis. Paslēpies aiz kādas smadzeņu krokas, man uzglūnēja ārprāts.

"Esmu ilgi gaidījis, lai tevi beidzot sastaptu vienu pašu. Tu ar saviem sapņiem te biji kļuvis varen populārs. Bet tagad tu esi viens!"

"Liec mani mierā. Es tev neko sliktu neesmu nodarījis."

"Es esmu ārprāts. F-š-š-š! Lai pastrādātu neģēlības, man iemesla nevajag."

"Tev laikam visu nav mājās!" nekas oriģinālāks man tai brīdī neienāca prātā.

“F-Š-Š-Š-Š\" ārprāts ļoti skaļi šņāca. "Neuzdrošinies man neko tādu teikt!"

"Ko tad? Ka tu esi galīgi aptaurēts?"

Ārprāts bolīja acis un kā lielās sāpēs piespieda rokas pie krūtīm. Ā, šķiet, viņš nepanes patiesību.

"Lai es vairs neko tādu nedzirdētu!"

"Ko īsti? Ka tev galvā trūkst vienas skrūvītes? Ka tu esi galīgi izkūkojis prātiņu?"

Māka rokā, tagad viņš dabūs trūkties.

“ Ā-ā-ā-ā-f-š-š-š-šl Tūlīt pat ņem to visu atpakaļ!"

"Diemžēl nevarēšu vis! Tu tak esi durnāks par durnu! Ko es varu padarīt, ja tu esi kukū? Labs ir, tu esi apdauzīts, bet ko es varu iesākt, ja tev galvā ir zāģu skaidas, kišmišs ar rozīnēm, putniņi čivina? Ka tu esi tāds pūt un palaid, varapiere, peļu dīrātājs, cirmuļgalva, ka tev tur ir īssavienojums starp ausīm, ka… ka…"

Ak vai, vairs neviens sinonīms nenāca prātā.

Taču viņam tas bija par traku. Viņš šņākdams lēca man virsū un izrāva no rokām smadzeņu karti.

"Tagad paskatīsimies, kā tu to ķeksēsi laukā no Aizmirstības ezera!"

Ar manu karti nagos viņš lēkšiem nesās uz krasta pusi.

Vērtīgs padoms: nesakiet ārprātam, ka viņam visi nav mājās. Tad viņš kļūst pilnīgi dulns\

Ārprāts uzskrēja tajā pašā klintī, no kuras viņš vēl nesen gribēja mani iemest aizmirstības zampā. Es skrēju pakaļ — vēl ātrāk nekā toreiz, kad bēgu no meža tarantullas. Uz

kraujas malas viņš apstājās un, izstiepis pirkstus, turēja karti virs verdošajiem mutuļiem. Apakšā, riebīgi plakšķēdami, plīsa zaļie sēra burbuļi.

"Ar šo es tev ļauju svinīgi ieslīgt aizmirstībā," ārprāts saldā balstiņā paziņoja. Tad viņš karti palaida vaļā. Es metos uz priekšu un lēcienā vēl paguvu karti notvert, taču zaudēju līdzsvaru un nogāzos no kraujas. Kaut kā man tomēr izdevās ar brīvo roku ieķerties mazītiņā smadzeņu krociņā.

Tā es tur karājos kā pārgatavojies auglis, ar vienu roku iekrampējies krokā, otrā rokā karte, apakšā Aizmirstības jūra, un virs manis ārprāts.

Tas smīnēdams noliecās.

"Nu, tad varbūt es tomēr neesmu galīgi tērēts, ko?"

Bija laiks demonstrēt diplomātijas spējas.

"Es taču tā nemaz nedomāju! Neveiksmīgs joks!"

"Nu, ja man galvā dzied putniņi, tad jau nekas, ja es tev tagad ļaušu iekrist Aizmirstības jūrā. Tā nav mana vaina. Galu galā es neesmu pieskaitāms."

Ārprāts atrāva no krokas manu īkšķi. Tagad es turējos tikai ar trim pirkstiem.

"Nedari tā!"

Viņš atāķēja vēl vienu pirkstu. Palika divi.

"Vai es te kaut ko dzirdēju? Kur nu, man galvā vienkārši kaut kas džinkst — man taču visu nav mājās."

Viņš noāķēja vēl vienu pirkstu. Palika viens.

"Nu jau būs labi. Tev tik un tā nekas daudz vairs nav atlicis. Pat ne atmiņu." Viņš dzīrās atlaist vaļā arī pēdējo pirkstu.

Piepeši ārprāts aizlidoja man pāri un ar galvu pa priekšu iekrita Aizmirstības ezerā.

"F-š-š-š-r-r-rl" viņš izdvesa, kad viņam uzklupa aizmirstības baktērijas. Ezers mutuļoja un šņāca, gaisā izplūda neciešami smirdīga tvana gāze.

Atskanēja drausmīgs brīkšķis, un ārprāts noslīka.

Pāri krokai noliecās P 16 un saķēra mani aiz rokas.

"Tevi tiešām ne uz mirkli nevar atstāt vienu."

īdēja uzvilka mani augšā.

"Man jau sen gribējās to izdarīt," P 16 noteica, skatīdamās uz pēdējiem riebīgajiem burbuļiem, kas izlauzās no aizmirstībā nogrimušā ārprāta.

"Tā patiešām bija laba doma!" es apstiprināju. P 16 jauki iemirdzējās.

"Es atgriezos, jo iedomājos par to taukaino dīķi. Tāds droši vien ir arī otrā ausī. Kā tu taisījies tikt tam pāri bez palīga?"

Šķērsot smadzenes P 16 pavadībā nudien bija tīrais prieks. Vispār jau tas bija pagalam ērmots pārgājiens pa bezgalīgām, vienmuļām smadzeņu rievām, šķērsojot krokas, domu miesas izaugumus un nervu mezglus. Kreisajā puslodē idejas gadījās sastapt retāk. Ja nu kādai tomēr uzskrējām virsū, parasti izrādījās, ka ideja ir apmaldījusies, un mēs ar savu karti tai varējām parādīt pareizo ceļu.

Es, izmantojot katru izdevību, stāstīju, kā P 16 bija iznīcinājusi ārprātu. Mana draudzene tādos brīžos vienmēr locījās kā slieka, taču varbūt man šādi izdosies palīdzēt viņai iemantot lielāku cieņu smadzeņu aprindās. Varbūt vismaz kaut kā izdosies viņai atdarīt ar labu.

Kreisajā puslodē bija diezgan garlaicīgi, to apdzīvoja galvenokārt refleksi un pieraduma domas — pelēcīgas lodītes un kubi, kas lidinājās pa gaisu un kaut ko monotoni dūca savā nodabā.

Šajā smadzeņu daļa nenotika nekādi radoši procesi, te nedzima idejas un nevirmoja domas, te vienkārši pildīja

pavēles, sakārtoja esošo domu materiālu un uzturēja smadzeņu darbību«

Mēs jutāmies kā skudras, kas iemaldījušās svešā pūznī. Visi pieklājīgi grieza ceļu, taču aiz muguras neuzticīgi šņāca. Šajā smadzeņu daļā svešķermeņi un nekārtības nebija cieņā.

Sienās visur bija padziļinājumi — dažs kvadrātveida, dažs puslodes formā, cits lielāks, cits mazāks. Lodes un kubi ņudzinājās apkārt, meklēdami piemērotu padziļinājumu, iemetās tur un kādu brīdi ņurdēja. Tad lidoja tālāk.

BU-BUMS!

Ļoti kluss troksnītis, ko pavadīja vāja, tomēr sajūtama drebēšana.

"Ē! Kas tad tas?" vaicāja P 16.

"Nav ne jausmas."

BU-BUMS!

Atkal. Ejas sienas tikko manāmi drebēja.

"Kas tas varētu būt?" P 16 tincināja.

"Smadzeņu satricinājums?" es pajokoju.

"Kaut ko tādu es vēl neesmu pieredzējusi. Labāk pasteigsimies!"

Jo tālāk, jo trīce bija stiprāka. Sākumā tā bija tikko sajūtama, taču ar laiku kļuva arvien spēcīgāka. Satricinājumi ritmiski atkārtojās, un es lauzīju galvu, ko tie man atgādina.

Pēkšņi pamatīgi nodrebēja smadzeņu pamats zem kājām. Mēs abi ar P 16 sagrīļojāmies.

"Kas te notiek?" noprasīju. Pamazām arī es kļuvu nemierīgs.

"Nav ne jausmas."

Vēl viens satricinājums, spēcīgāks.

Pieraduma domas un refleksi pa domeju šaudījās krietni drudžaināk un acīm redzami nezināja, kur dēties. Kubi un lodes satraukti rūca un kaut ko berbelēja. P 16 apturēja kādu garām traucošu tumšpelēku kubu, taču no viņu sarunas es diemžēl neko nesapratu, jo tā notika telepātiski. Kādu brīdi abi saņurdējās, tad P 16 palaida ciltsbrāli vaļā.

"Nu? Kas īsti notiek?" es steidzināju.

"Smadzenes mostas," P 16 atbildēja.

Laiks negaida

BU-BUMS!

Kāds egoisms! Bolloga smadzenes modās, un es dodos prom, taču mēs tieši bijām nonākuši pie auss sēra dīķa.

"Ej vien!" P 16 skubināja. "Gan jau mēs kaut kā tiksim galā ar šo atmodu. Bija jau arī laiks, lai šai bodītē uzrastos kaut cik dzīvības."

Mēs izrāvām dažas resnas auss spalvas, sasējām tās kopā (sasiet spalvas nemaz nav tik vienkārši, taču es nebiju

zaudējis savas pie pundurpirātiem gūtās iemaņas) un uztaisījām cilpu. Uzmetu to uz resnas kārpas dīķa otrā krastā. P 16 kārtīgi nostiepa spalvu tauvu un turēja, bet es uz visām četrām rāpos pāri dīķim. Bez grūtībām sasniedzu pretējo krastu. Bez P 16 man tas nebūtu izdevies.

Mēs vēlreiz pamājām viens otram, un ideja, pasitusi padusē smadzeņu karti, devās atpakaļ auss dziļumos.

Man vēl nekad nebija bijis tik labas idejas.

BU-BUMS!

Izgāju no auss. Bija apmēram dienvidus, saule stāvēja augstu Camonijas debesu velvē. Neviena bolloga blusa nekur nebija manāma. Tālumā varēju redzēt Atlantīdu — neizmērojamu, saulē mirdzošu namu jūru. Beidzot. Tagad tikai jātiek nost no bolloga galvas.

BU-BUMS!

Kāpēc šī rīboņa izklausas tik pazīstama?

BU-BUMS!

Arī smaka bija aplam labi zināma. Te oda pēc briesmām.

BU-BUMS!

No katra satricinājumā visa bolloga galva nodrebēja. Es nenoturējos kājās un nolikos uz bikšdibena.

BU-BUMS!!!!!

Pēdīgi es sapratu, kas tie par dārdieniem. Tie varēja būt tikai un vienīgi bolloga soļi. Aizvēsturiskais milzonis bija atgriezies pēc savas galvas.

Vistrakākais tagad būtu, ja bollogs uzcels galvu plecos, iekams es būšu paspējis norāpties.

Spriežot pēc tā, kā viss drebēja, ciklops jau bija pavisam tuvu. Es naigi izkārpījos no auss un jozu lejā.

Drudžaini tvarstīdams matu šķipsnas, joņoju uz priekšu. Dreboņa bija mitējusies. Nelāga zīme: tas liecināja, ka bollogs ir klāt.

Tad debesis apmācās, un es pirmo reizi ieraudzīju aizvēsturisku milzu bollogu. Viņš laikam bija savus simt kilometrus garš. Viņa rumpja augšdaļa nozuda mākoņos. Pleci acīmredzot atradās kaut kur kosmosā. Monstrs sāka pietupties. Milzīgākais radījums zemes virsū liecās pakaļ savai aizmūžīgos laikos noņemtajai galvai un dzīrās to no jauna likt plecos.

Es rāpos lejā, cik ātri vien jaudāju. Brīžiem vienkārši kritu un tikai beigās atkal pieķēros pie kāda matu kušķa. Labi, ka galvas nogāze nebija pavisam svērteniska, tomēr tas tik un tā bija bīstami. Ja kaut reizīti nepieķeršos, tad būs brīvais kritiens, un līdz zemes virsai bija vēl vairāki kilometri.

Debesis pašķīrās, un mākoņos parādījās divas ķetnas.

Katra bija vidējas salas lielumā, melnas un aizvēsturisku

tulznu klātas. Milzonis neizturami smirdēja. Gadu tūksto-

šiem nemazgāta bollogāda neskaitāmu kvadrātkilometru

platībā —jūs pat iedomāties nespējat, kas tā bija par smaku,

un es arī nemēģināšu to aprakstīt, vien ļaušu noprast, ka

biju tuvu nemaņai. Uz pavisam īsu brītiņu tiešām zaudēju

sajēgu, un ar to pietika, lai nenoķertu nākamo šķipsnu. Ie-

spaidīgā ātrumā uz bikšdibena šļūcu lejā.

Bollogs bija satvēris galvu. Vēl apmēram kilometrs līdz

tuksneša smiltīm. Galva vairs nebija tik krauja, tādēļ kri-

tiens vairs nebija tik bīstams, taču reizē krišana bija arvien

lēnāka.

Bollogs pacēla galvu. Matu nogāzi zem manis satricināja Lejā

rāviens, es tiku aizlingots uz priekšu, apmetu daudzus kū-

leņus un uz vēdera slīdēju tālāk. Matu nogāze nospriegojās.

Vēl tikai daži metri līdz zemei.

Arī šoreiz man izdevās izglābties, pateicoties tam, ka milzonis bija tik briesmīgi gauss. Bollogi vispār ir tūļīgi, bet milzu bollogs ir neiedomājams čamma. Varēju pat uzslieties kājās un pēdējos metrus noskriet rikšiem. Beidzot, beidzot novēlos uz cietas zemes. Vēl gabaliņu parāpoju, tad piecēlos. Augstu gaisā risinājās ārkārtīgi neparasta izrāde: milzu bollogs uzceļ plecos galvu.

Gigantiskais ciklops vēl iegrozīja savu pauri taisnāk. Brākšķēja tā, ka to noteikti varēja dzirdēt visā Camonijā. Galva ieāķējās īstajā vietā. Bollogs ar savu vienīgo aci palūkojās apkārt — pirmo reizi daudzu gadu tūkstošu laikā. Kaut nu viņš nesadomātu doties uz Atlantīdas pusi, es pie sevis lūdzos. Nē, viņš pagriezās un sāka čāpot uz dienvidiem, uz Camonijas līča pusi. Varbūt milzonim kārojās nopeldēties.

Vispār jau man arī.

12. Mana dzīve Atlantidā

Jau iztālēm bija dzirdams troksnis, ko spēj radīt tikai ļoti liela pilsēta: murdoņa, kurā saplūda visas iespējamās skaņas — sarunu ņudzeklis un dzīvnieku balsis, zvanu skaņas un naudas šķindoņa, bērnu smiekli un āmuru klaudzoņa, nažu un dakšiņu klinkstēšana un tūkstošiem durvju aizciršana, dzimšana un nāve; grandioza šalkoņa, kas nāca no pašas dzīves.

Es soļoju uz šo pilsētu, it kā mani turp kāds vilktu aiz pavadiņas. Sākumā lēni, vēl nedaudz bailīgi, tad arvien ātrāk un pēdīgi jau skriešus. Likās, Atlantīdā atrodas kāds magnētisks atvars — jo skaļāki kļuva pilsētas trokšņi, jo dedzīgāk es vēlējos uzzināt, kā tie rodas.

Visbeidzot es aizelsies apstājos pie ieejas vārtiem (to, ka šie vārti nav vienīgie, ir vēl daudzi, es uzzināju tikai vēlāk). Vismaz divdesmit metru augstumā slējās divi melni marmora stabi, kas turēja daiļi izkaldinātu metāla plāksni, uz kuras bija rakstīts:

Starp kolonnām stāvēja iespaidīgs tēls — trīstik lielāks par mani un trīstik spalvains, ar divtik daudziem zobiem pilnu muti un sarkanām, stiklainām acīm. Tam rokā bija darbarīks, ar kuru, šķiet, varēja izdarīt, kas tikai ienāk prātā, bet galvā — pēc skata militāra naģene no glīti izpūsta stikla. Tobrīd es to vēl nezināju, bet šis radījums bija viens no pilsētas sargiem, un Atlantīdas sardze izsenis sastāvēja tikai un vienīgi no jetijiem.

Jetijs no saviem augstumiem nikni blenza uz mani un ar savu instrumentu pieskārās pie naģenes; atskanēja dzidrs, stiklains plinkšķis.

"Labdien! Vai tu gadījumā neesi cilvēks, vai varbūt atrodies tiešā radniecībā ar cilvēku, vai esi ar kādu cilvēku lielos draugos vai ciešās attiecībās, finansiāli atkarīgs vai romantiski ieinteresēts?" viņš noprasīja.

"Nē," es atbildēju. "Es esmu zilais lācis."

"Pats redzu, neesmu jau tik truls. Man tas bija jāpajautā, jo tāds ir mans darbs. Esi sveicināts Atlantīdā, pilsētā ar nākotni! Vai redzi to grifu? Tur, virs minareta?" Viņš ar savu rīku norādīja uz tuvējā minareta torni, kura virsotne sniedzās debesīs. Uz visaugstākajām margām tupēja varens grifs.

"Jā," es atbildēju.

"Tas ir īsts grifs. Vai tu zini, ko tas nozīmē?"

"Nē," teicu.

"Tas nozīmē, ka tas ir īsts grifs."

Viņš nolūkojās uz mani ar ilgu, grūti iztulkojamu skatienu. Tad pacēla roku un ļāva man ienākt pa vārtiem. Kad es, galvu nodūris, mudījos viņam garām, pēkšņi nodrebēja zeme. Tricināšana bija pavisam viegla, mēs abi ar jetiju druscītiņ salīgojāmies, un ar to pašu bija cauri.

"Kas tas bija?" es taujāju.

"Zemestrīce. Tādas mums ir bieži. Nav nekas bīstams. Esi sveicināts Atlantīdā!"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Atlantīda: Camonijas kontinenta galvaspilsēta un valdības sēdeklis, atbilst megapilsētas kategorijai. Atlantīda ir sadalīta piecos pārvaldes iecirkņos, kas faktiski ir autonomas karaļvalstis: Naltatīda, Atnaltīda,Tnataltīda un Lantatīda…

Paldies, to mēs jau zinām. Ap to laiku, kad es atklāju Atlantīdu, šī pilsēta visām necilvēcīgajām vai puscilvēcīgajām būtnēm bija tāds kā zemes centrs. Cilvēki Atlantīdā vienkārši un elementāri netika ielaisti, šāds stāvoklis bija iedibinājies pēc ilgām ķildām par mantošanas kārtību Camonijā. Viss bija tā.

Pirmsākumos trešā daļa Atlantīdas iedzīvotāju bija cilvēki, un gāja gluži labi, taču vienubrīd starp cilvēkiem un natiftofiem sākās nesaprašanās, kam par ieganstu bija vēlēšanās ieņemt Atlantīdas pilsētas galvas amatu, kas tajos laikos nozīmēja augstāko varu gandrīz visā Camonijā. Atlantīdas pilsētas galva paaudžu paaudzēs bija natiftofs, un šis postenis allaž tika iegūts mantošanas kārtībā, līdz kādu dienu cilvēki sadumpojās, saukājot to par draugu būšanu un pieprasot brīvas vēlēšanas. Sākās neganti strīdi, kas vispirms norisinājās vārdiski, bet drīz pārtapa dūru vicināšanā.

Strīdi par tantošanas kārtībuReiz Atlantīdas galvenajā rātsnamā diskusijas starp cilvēku un natiftofu politiķiem beidzās ar pamatīgu izkaušanos, un vispārējā jampadracī kāds natiftofs tika izgrūsts pa logu un salauza ausi (natiftofiem ir ļoti komplicēti veidotas ausis ar filigrānu kauliņu sistēmu).

Diplomātiski manīgie natiftofi to uztvēra kā iemeslu izveidot aliansi ar gandrīz visām pārējām necilvēcīgajām vai puscilvēcīgajām būtnēm un dabūja gatavu to, ka cilvēkiem Atlantīdā faktiski tika liegtas uzturēšanās tiesības. Cilvēki apvainojās, izceļoja uz citiem kontinentiem, kur nodibināja — aiz spītības, tā sakot — tādus pasaules centrus kā Roma, Konstantinopole un Londona, kurās savukārt aizliedza uzturēties visām puscilvēcīgajām vai necilvēcīgajām būtnēm, un jo sevišķi tas attiecās uz natiftofiem.

Ļaužu koksTā cilvēku, puscilvēku un necilvēku ceļi šķīrās, un šī plaisa vēl šobaltdien nav pārvarēta. Tieši tādēļ punduri, dēmoni, troļļi, raganas un citas necilvēcīgas radības cilvēku tuvumā uzturas tikai ļoti lielā slepenībā. Līdzīgs liktenis ir tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas tomēr palika Camonijā: viņi turas drošā attālumā no Camonijas vai dodas tuksnesī kā tie, ar kuriem biju iepazinies tornado.

Natiftofi

Atlantīdā, tātad, dzīvo natiftofi — ne pārāk patīkami laikabiedri, kuru izcelsmes zeme ir Norvēģija vai varbūt pat 1s-

lande. Kā stāsta, viņi Atlantīdā nonākuši, jo paklusām uzlavījušies uz vikingu kuģiem; iespējams, tā ir tikai leģenda, tomēr tā diezgan daudz pasaka par to, cik šīs radības ir izmanīgas.

Natiftofi ir divkājaini aļņi, kuriem ir cilvēku ķermenis un ļoti garas, augšup saslietas un jutīgas ausis. Grūti spriest, kāpēc tieši natiftofi ir tik veikli politiķi, taču iespējams, ka iemesls ir viņu ārkārtīgi jutīgā dzirde. Kā pauž kāds Atlantīdas sakāmvārds, vēja pārmaiņas natiftofs uzzina vēl pirms paša vēja.

Kudlas, lazdu raganas, fosegrimi un citi Atlantīdas iemītnieki

Vēl te dzīvoja Florintes kudlas — lieli, tumši pinkaini un spārnaini, bet ļoti sabiedriski suņsikspārņi, te dzīvoja melnie rūķīši, Grālzundes lazdu raganas, Ziemeļcamonijas cerēliņi, Padruvju kijamati, fosegrimi, kuru sentēvi bija ieceļotāji no Grenlandes, Palejas uguntiņi un milzīgi bari fēniksļautiņu, kas Atlantīdā bija ieradušies no Silēzijas.

Gandrīz visi Camonijas iedzīvotāji bija pārceļotāji no citiem kontinentiem. Te bija Itālijas zemesvistiņas — ļoti ērmots cilvēka un vistas krustojums, radības, kas ārēji izskatījās pēc gluži parastiem putniem, taču runāja zemā,

ņmskrupji ! asinskāji

Suņabuki

'.amlāzami

monrikšas

dobjā vīrieša balsī, un viņu runas parasti bija brīdinājumi par draudošām nelaimēm.

Pilsētas neskaitāmajās patiltēs mitinājās Helgolandes enerbanskes — mīlīgi, bikli sargrūķīši, kas, neviena nelūgti, pa naktīm slepeni iznesa atkritumu spaiņus. Upju krastos skārda būdiņās dzīvoja ērmuļi — fantastiska himairu kompānija: te pa pusei cilvēki, pa pusei zivis, te pa pusei kazas, pa pusei kukaiņi; ērmuļi turējās savrup, un pilsētā nevienam pret to nebija iebildumu.

Ielu stūros tupēja augsti muzikālie Portugāles ugunskrupji, kas dziedāja savas grūtsirdīgās dziesmas par zudušu mīlestību un citām neražām; baismonīgie asinskāji (augšā melni, pinkaini lāči ar lieliem, izieztiem zobiem, bet no vēdera uz leju — kārni cilvēki ar asinssarkanu ādu un milzonīgām — apmēram 50. izmēra — pēdām) piesējās garāmgājējiem, mangodami sīkas monētas. Ja kaut kur bija vajadzīgs rupjš spēks, asinskāji ilgi nebija jāgaida.

Camonijas suņabukus visi cienīja un arī mazlietiņ bijās, jo tie mēdza sarīkot publisku izkaušanos, lai aplauztu cits citam ragus. Viņu priekšteči nāca no Bavārijas, viņi izskatījās gandrīz kā parasti suņi, vienīgi bija trīs metrus gari un staigāja uz pakaļkājām. Lielais vairums suņabuku pelnījās kā miesassargi vai ārā sviedēji.

Zamlāzami uz zāles uguns cepa rauga mīklas maizītes un pārdeva tās tik lēti, ka šīs zamlāzamu kūciņas būtībā bija kļuvušas par galveno ēdienu. Zamlāzami bija mazi mazītiņi, pilnīgi apaļi un viscaur spalvaini. Tie bija tīri camonieši un, kā apgalvo teika, izauguši Dullas Kapiņpurvos.

Transports Atlantīdā atradās ķīniešu dēmonrikšu pārziņā. Dēmonrikšas bija milzīga auguma šausmekļi ar vēl milzīgākiem ikru muskuļiem. Tāds rikša vienkārši uzsēdināja pasažieri — lai cik tas bija liels un smags — uz kumbra un aizjoņoja kā vējš.

Niedrāju rūki

Āfrikas thuthu bija niedrāju rūķi, necik lielāki par trīsgadīgu bērnu, toties neiedomājami žigli, stipri un kašķīgi. Turpretim īru druīdi gan bija laipni, bet maķenīt bīstami: ja kāds nejauki izrunājās par viņu dzimteni, viņi to varēja pārvērst par eglīti vai durvju rokturi.

Derviši

Drusciņ uzmācīgi, tomēr nekaitīgi bija Vidusindijas trijderviši, kuri vienmēr turējās kopā pa trim un dāļāja juceklīgus filozofiskus pamfletus.

Dienvidus ķēmi

Dienvidus ķēmi bija atklejojuši no Āzijas, un savus nedarbus tie visbiežāk darīja ap pusdienlaiku. Tie izskatījās kā izgriezti no papīra. Neviens lāgā nezināja, ko lai ar viņiem iesāk: spoki, kas spokojas pa dienu, nešķiet nekas briesmīgs, tas vienkārši nav gana efektīgi. Patiesībā tas, ka tev pa

mājām gaišā dienas laikā plivinās spoks, ir tikai apgrūtinoši, ne vairāk. Dienvidus ķēmi par tādu necieņu daudz neliekas zinis un spokojas arī tad, ja nama iemītnieki turpat blakus vienā mierā ēd pusdienas.

Pūķulēni

Gandrīz visjaukākie bija pūķulēni — mazītiņi pūķīši no koboldu ģints; tie bija labdabīgi mājas gariņi ar krietniem nolūkiem. Lielajiem ugunsspļāvējiem pūķiem tie līdzinājās vienīgi ārējā izskata ziņā. Tāpat kā delfīns nemaz nav zivs, bet zīdītājdzīvnieks, arī pūķulēni nav pūķi, bet gan — nu, kaut kas cits. Pūķulēni pat nesa laimi, ja pret viņiem izturējās ar cieņu, un cieņa pēc pūķulēnu saprašanas nozīmēja galvenokārt priekšzīmīgu barošanu. Taču ar pūķulēniem bija tāpat kā mūsdienās ar laimestiem loterijā: reizēm tu vienu tādu rīļu baro gadiem ilgi, un nekā, turpretim kaimiņš vienreiz ielūdz pūķulēnu uz vakariņām, un nākamajā dienā uz pagraba kāpnēm atrod spaini, pilnu ar zelta naudu. Vēl pūķulēniem piemīt īpatnējs talants uz neilgu laiciņu pārvērsties par slapju suni; šīs spējas viņi vislabprātāk demonstrē brīvdienās.

Ķepainie tārpi ieņēma sabiedrības hierarhijas viszemāko pakāpienu. Pirmsākumos dzīvojuši Bavārijas Alpos, tie lielpilsētā kaut kā nebija īsti iederīgi un ar savu iztapību un pieglaimību modināja bargākos prātos pretīgumu. Turpretim asinskāji tos bieži pieņēma darbā par mājdzīvniekiem un ļāva, lai tie viņiem pienes avīzi.

Grifi, neaprakstāmi skaistas himairas — lauvas un ērgļa krustojums — ar milzīgiem, melniem nāves eņģeļu spārniem, bija kaut kas līdzīgs neoficiālai Atlantīdas policijai, un lielā mērā tikai viņu dēļ haotiskajā milzpilsētā bija iespējama daudzmaz mierīga līdzāspastāvēšana. Grifus bijāja visi, ne tikai to fiziskā pārākuma dēļ, bet visupirmām kārtām par zālamaniski nesatricināmo tikumu un sportisko godīgumu. Kā granītā kalti taisnīguma simboli grifi gandrīz nekustīgi sēdēja augstceltņu, minaretu un piramīdu galos, ar skadrām acīm vērodami kņadu pilsētas ielās. Tas, kurš nav pieredzējis grifa parādīšanos ļaužu drūzmā, nezina, kā izskatās autoritāte. Nolaižoties grifs ar saviem spārniem saceļ lielāku troksni un gaisa vērpetes nekā helikopters, un, kad grifa nagi iecērtas zemē, kad tas atpleš vareno knābi un no tā atskan lauvas rēkoņa, visi — itin visi — sastingst kā sālsstabi.

Gārgiles

Grifiem palīdz gārgiles — kaut kas līdzīgs spārnotiem gnomiem. Gārgiles ārējā izskata ziņā mēdz būt ļoti atšķirīgas, jo Atlantīdā ir sastopamas visu kontinentu gārgiles, kas gadu tūkstoši» gaitā vēl arī krustām šķērsām saradojušās savā starpā.

Gadījās redzēt eksemplārus ar uzkumpušu punduru augumu un gandrīz cilvēciskiem vaibstiem, citām bija dinozauru aste un pūķa galva, vēl citām — pīļu pleznas un gnomu sejas, taču pilnīgi visām gārgilēm bija nelieli, cieti spārniņi. Gārgiles grifu vietā pārraudzīja sīkākas norises: satiksmes noteikumu pārkāpumus, sīkas zādzības, naktsmiera traucēšanu un tamlīdzīgus starpgadījumus, kuros grifu parādīšanās jau būtu pārspīlējums.

Gārgiles nebija diez cik daiļas, un arī valoda tām bija strupa, tādēļ noziedzības līmenis Atlantīdā bija neparasti zems. Daudzās mūsdienu lielpilsētās pie baznīcu mūriem vai vecu namu sienām joprojām redzamas akmenī kaltas gārgiles: tradīcija, ko saglabājuši tēlnieki no cilvēku cilts, kas sendienās dzīvoja Atlantīdā.

Pupuķi Pupuķiem arī bija spārni, bet pilsētā pret viņiem izjuta daudz mazāku bijāšanu. Patiesībā gandrīz visi viņus vajāja, tāpēc ka bija paklīdušas baumas, ka pupuķa spalvas nes laimi mīlestībā; iznākums bija tāds, ka pupuķi puslīdz drošībā jutās, tikai būdami grifu tuvumā. Visur, kur tupēja kāds grifs, apkārt ne tikai lidinājās parastās gārgiles, bet jumta renē noteikti vēl sēdēja arī krietns bars pupuķu.

Lielpēdu bērtas bija pa pusei pīles, pa pusei krūmu raga nas je ļ3 precīzāk, bērta augšā bija sieviete ar pīles knābi, bet apakšā — pīle ar ļoti lielām sievietes pēdām. Lielpēdu bērtas lādēja visus un visu, kas gadījās viņām ceļā, tomēr viņas bija cauruncauri nekaitīgas. Bertas turējās katra par sevi; viņas nemitīgi klenderēja pa Atlantīdas kvartāliem pēkšķēdamas un brēkādamas, taču laimīgā kārtā bērtu valodu nesaprata neviens, izņemot tikai pašas bērtas. Zākāšanās kļuva īsteni dramatiska, ja nejauši sastapās divas bērtas. Ja kas tāds gadījās naktī, triju kilometru rādiusā ap notikuma vietu par miegu vairs nebija ko domāt.

Pūķi Pats par sevi saprotams, bija arī pūķi — kā tika apgalvots, vairāk nekā 500 gabalu visā Atlantīdā —, taču tos nekad nedabūja redzēt. Raugi, pūķi dzīvoja pilsētas pazemes daļā (par to vēl būs atsevišķa runa), jo vispār jau pūķi pieder pie zvīņtārpu klases, un tiem, nabagiem, ir augsts asinsspiediens, tādēļ tie cenšas uzturēties vēsās, mitrās un stresa neskartās vietās. Pagaidām par pūķiem tikai dažas lietas: jā, pūķi tiešām spēj spļaut uguni; nē, tie nenolaupa jaunavas; jā, tie runā cilvēka balsī (vismaz man pazīstamais

eksemplārs tā darīja) un jā-jā-jā, tie var būt ļoti, ļoti neganti, ja jūs gadīsieties tiem pa kājām aplamā brīdī.

Dujdepši

Dujdepši valkājās apkārt, nemitīgi strīdēdamies. Dujdepsis ir nožēlojams, niecīgs radījums no divkāršo būtņu ģints; tas sastāv no runājošas galvas un runājoša vēdera, un tie abi nekad nav vienisprātis, nekad.

Nakts murdi

Nakts murdi bija ārkārtīgi uzmācīgi, un neviens tos neieredzēja. Tie ir cēlušies no pampuļu lietuvēniem, tiem ir sikspārņu spārni, ar kuriem tie pa nakti var ielīst jebkurā guļamistabā; tur tie uzsēžas aizmigušajam uz krūtīm, un nelaimīgajam sāk rādīties murgi. Tas nevienam nepatīk, un natiftofi (ar grifu klusu piekrišanu) nakts murdiem piešķīra putna brīvību, taču iznākums ir tikai tāds, ka nakts murdi vēl rūpīgāk slēpj savas naktsguļas un perēšanas vietas, un Atlantīdā tas nemaz nav grūti. Mēļo pat, ka nakts murdi atklājuši slepeno eju uz Atlantīdas piramīdām un tajās ierīkojuši savas laktas.

iņdreijeri

Darbs dzina darbu tur, kur dzīvoja tūtiņdreijeri — koka koboldi ar zelta rokām. Viņi izzāģēja laumu zvaigznes, bet laumu zvaigznes Atlantīdā tika uzskatītas par vienīgo aizsarglīdzekli pret murgiem — taču vienīgi pareizi izzāģētas laumu zvaigznes, un šo māku, pēc visa spriežot, pieprata vienīgi tūtiņdreijeri. Gandrīz ikkatrā Atlantīdas mājoklī pie sienas karājās vismaz viena laumu zvaigzne, taču nakts murdi nelikās mierā, murgi rādījās atkal un atkal, un gala rezultātā klīda baumas, ka tūtiņdreijeri strādā pa roku galam un vai tikai vēl arī nav sametušies kopā ar nakts murdiem.

Vampīri

Vampīri — tas jau ir vesels stāsts! Atlantīdā viņu bija kā sunim blusu, bet viņus patiešām nevar mest visus vienā katlā. Pirmkārt, jāņem vērā, no kā vampīrs pārtiek, un asinssūcēji ir pavisam neliela daļa no visiem. Šie sūcēji no tiesas bija nejaukas radības; viņi pārsvarā mitinājās itāļu doma drupās, kur pēc tam, kad saule jau ir norietējusi, nesper kāju neviens, kas vēl ir pie pilna prāta. Mūsdienās par vampīriem sarakstīti visādi brīnumi, taču patiesībā asinssūcēji vampīri izskatās pēc lieliem, tumšiem kaķiem ar paviānu ģīmjiem un īsiem, cietiem sikspārņu spārniem. Starp citu, leģendas alojas vēl arī citā ziņā: šie radījumi gluži mierīgi var pārtikt no normālas barības, tiem nav par varītēm jālok asinis. Tas ir, ja viņi savaldās; laiku pa laikam jau kuram katram gadās paslīdēt.

Vēl Atlantīdā bija asinsdzērēji vampīri, kas asinis sagādāja likumīgā ceļā. Viņi tās iegādājās pilsētas neskaitāmajos asinslombardos. Pie šīs grupas piederēja dverrogi (baltajiem seskiem līdzīgas radības ar pašieptiem zobiem un labām manierēm), Ihollas asinsstrēbēji (truli kalnu dēmoni ar divējām sejām) un Transilvānijas vilkači, šo iestādījumu tradicionālie apmeklētāji.

Ošķes

Visus pārējos, principā nekaitīgos vampīrus var iedalīt ožas, taustes un skaņas vampīros. Ožas vampīri, piemēram, bija trakoti tievās, apmēram pusotru metru garās ošķes,

kurām mēdza būt pat piecpadsmit pāru nāsu. Šo vampīru galvenā barība bija visvisādas ķermeņa smakas. Pirmajā brīdī neizklausās diez cik apetītlīgi, taču patiesībā tā ir visnotaļ praktiska būšana: kad tu pēc krietnas sportošanas stipri od pēc sviedriem, pietiek, ka ošķe apvijas ap tevi un ar savām neskaitāmajām nāsīm ieelpo sviedru smaku — viss, nejaukā dvaka ir kā ar roku atņemta.

Atlantīdā bija vēl citas, ne tik ieredzētas pasugas ošķes, kas bija daudz mazākas — tām bija tikai četri pāri nāsu, toties astoņas kājas; viņu specialitāte bija nelāga elpa, un viņas naktīs ložņāja pa gulētāju sejām, sūkdamas smaku no mutes. Naktī pamostoties atklāt, ka tev uz ģīmja šņākuļodama tup mazītiņa ošķe, — tā varēja ne pa jokam sabīties.

klaustiņas

Vēl nekaitīgāki un sabiedriski tikpat derīgi radījumi bija skaņas vampīri, kas tautā bija iedēvēti par klaustiņām. Klaustiņas bija labi ja āpšu suņa augumā, toties ausis viņām bija tādas, ka arī jaunam zilonim nebūtu jākaunas. Parasti viņas, saspicējušas ausis, vienkārši gulēja sabiedriskās vietās; izskatījās pagalam jancīgi.

Visu dzirdēto klaustiņas spēja saglabāt mēnešiem ilgi un arī, kamēr tas vēl nebija pilnīgi sagremots, atkārtot, tādēļ tās bija ļoti iecienītas kā staigājoši ziņnodevēji un strīdiņu liecinieki. Tās bija ļoti viegli aizkaitināt, virinot muti un tikai izliekoties runājam. Tad tās kā trakas lēkāja apkārt un ar ausīm ķerstīja vārdus, kas tām šķietami gāja secen.

Pikši

Pikši jeb elfi nemaz nav tik laipni un nepavisam ne tik mazītiņi un nevainīgi, kā tos mūsdienās mēdz iztēlot. Drīzāk jau tie atgādināja ļoti nepatīkamus kukaiņus, tā sakot, ar lielākām prāta spējām apveltītas lapsenes. Pikši bija kā uzmedoti uz saldumiem, tādēļ visā Atlantīdā tu nevarēji ne tik daudz kā apēst gabalu kūkas, lai tajā nevajadzētu dalīties vismaz ar vienu elfu. Pikšus nedrīkstēja galēt, jo tas it kā nesa nelaimi, varbūt pat Atlantīdas bojāeju. Šīs baumas jau sen bija kļuvušas par vispārēju ticējumu, un neviens vairs neatcerējās, kā tās radušās; man gan bija aizdomas, ka tās palaiduši paši elfi — viltīgie neradījumi to naktīs bija tik ilgi čukstējuši gulētājiem ausīs, līdz visi noticēja arī.

Sumpurņ

Sumpurņi, o, jā, tie nu tiešām bija nepatīkami tipi! īstenībā sumpurņi bija meža dēmoni no pilsētas nomales biezokņiem, un pieklājīgā lielpilsētā tiem vispār nekas nebija meklējams, taču reižu reizumis kāds pļunduru bars attenterēja uz pilsētu, un pat jetiji nevarēja tos padzīt no pilsētas vārtiem, jo sumpurņiem ieeja Atlantīdā oficiāli nebija aizliegta. Natiftofi jau gadiem ilgi pie tā strādāja, taču veicās viņiem aplam grūši, un vai tikai ne tāpēc, ka viņi paši kaut kādā augumā bija šo neradījumu radinieki. Arī ārēji sumpurņi bija natiftofiem trakoti līdzīgi, vienīgi lielāki, un ausis viņiem bija kā cilvēkiem, cieši piekļautas pie galvas.

Šie huligāni bija ļoti lieli pat pēc Atlantīdas mērauklas — mēdza gadīties pat desmit metru gari eksemplāri. Tie

vienmēr ieradās barā, vismaz 150 līdz 200 uzreiz, un tādas bandas postītspēja bija pielīdzināma vidēja bolloga jaudai. Ja Atlantīdai tuvojās sumpurņu banda — tas nozīmēja, ka agri vai vēlu sāksies vāju cīņas. Visbiežāk tie sagāja matos ar asinskājiem vai, dīvainā kārtā, ar sīkaļām thuthu, kuri neatzina nekādu mutes brūķēšanu. Tādās reizēs vienmēr bija jāiejaucas savam desmitam grifu, lai nomierinātu iekaisušos prātus un izraidītu no pilsētas miera traucētājus.

Žirti

Toties žirtiņi bija pavisam cita lieta — visu mīluļi, mīkstsirdīgas, kareivīgi romantiskas radības, kurām nekad

neaptrūkās laba vārda. Viņus mēdza saukt arī par izdabiņiem, jo viņi pastāvīgi, nemitīgi un nelūgti kādu slavēja, pielabinājās, apbrīnoja tā veikumu un izskatu un jūsmoja par visu pēc kārtas — bez atlīdzības. Ja gadījās nomāktības brīdis, vajadzēja tikai aiziet uz kādu žirtu krodziņu: tur tevi uzreiz ar garantiju uzstutēs uz pekām.

Žirti nāca no Žirtīnes novada Camonijas dienvidrietumos; no kontinenta Žirtīni atdala liela aiza. Kā stāsta

teika, Votāns — dievs, kuram par labsirdību bija ļoti maz sajēgas,— kādudien tā sapiktojās par žirtu mīlīgumu, ka savēzēja savu lielo cirvi un nošķīra viņu zemi no Camonijas. Taču patiesībā šī plaisa, visticamāk, ir senlaiku kanāls, ko bija izbūvējuši Camonijas pirmie Venēcijas vecīši.

Mandragas

Pilsētā dzīvoja arī mandrāgas — nakteņu dzimtas augi no Grieķijas, diezgan uzticīgas puscilvēcīgas būtnes ar saknēm līdzīgām ekstremitātēm, ar kurām tās varēja ieķerties, kur vien gribēja. Tās ieķērās nemitīgi, jo neko citu darīt neprata. Mūžīga mīkla viņām bija jautājums, kāpēc viņas par to netiek devīgi atalgotas, jo dzimtenē bija pieņemts mandrāgām maksāt par ieķeršanos, ticot, ka tas nesīs laimi arumiem.

Trakojošās

menadas

Arī trakojošās menadas bija grieķietes, taču no pavisam citas sugas. Viņas bija dieva Dionīsa sekotājas, mēdza uzposties zvērādās un dejoja ielās līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Menadām bija sieviešu ķermeņi un mežakaķu sejas. Tām pakaļ mūždien valkājās bars satiru — talantīgu stabulnieku un vīna dzērāju ar cilvēku sejām un spēcīgām āža kājām. Venēcijas vecīši bija Toskānas kalnračtroļļi, čakli strādnieki un lieli dziedātāji, taču arī lepnīgi, atriebīgi un viegli samusināmi uz streikiem.

Starpcūkas

Ja uznāca vajadzība pēc garīgiem pārbaudījumiem, Atlantīdas iedzīvotāji devās pie starpcūkām. Tās bija ļoti slaikas, filozofiski apdāvinātas puscūkas ar izteiktu slieksmi uz askēzi — starpcūkas pārtika vienīgi no tējas, piena putriņas un disputiem. Divas vai trīs starpcūkas allaž varēja sastapt jebkurā Atlantīdas tējnīcā, un iesaistīt tās filozofiskās debatēs bija vieglāk par vieglu. Ja tu zaudēji modrību, starpcūka varēja tev aizdiskutēt krēslu no padibenes un pati uzsēsties tam virsū. Vajadzēja tikai pamest gaisā nedibinātu apgalvojumu, lai kāda starpcūka uzreiz apgalvotu tieši pretējo.

Tomēr bija jāzina mērs, jo starpcūkas allaž bija gatavas savus uzskatus aizstāvēt divkaujā. Un ar zobeniem tās rīkojās apbrīnojami izveicīgi.

Midgardas čūskas un tverpi

Reižu reizumis pa ielu aizdancoja kāda no raibajām Midgardas čūskām, liela un gara kā lokomotīve ar desmit piekabēm un nekaitīga kā vāverēns. Tai pakaļ rikšoja vesels bars tverpu ar spaiņiem: viņi vāca kopā čūskas gļotas, lai no tām izvārītu zupu, kas ēdēju padarot nemirstīgu. (Šis ticējums tā arī palika nepierādīts, jo tverpi zupu citiem nedeva, ēda paši, bet viņi jau tāpat bija vismaz tūkstoš gadu veci.)

Baalbekas

tārpeļi

Baalbekas tārpeļi tādi nemaz nebija, tas ir, viņi nemaz nebija tārpeļi un pat ne tārpi, bet gan prāvi, pūtaini milži ar vēršu galvām un trim muskuļainām rokām. Kā viņi dabūjuši tādu vārdu, neviens nezināja, jo šie ērmi nepavisam nebija līdzīgi tārpiem un arī no Baalbekas nenāca: viņu dzimtene bija Lieldienu salas. Viņi uzvedās pieklājīgi, bet viņiem piemita īpatnēji paradumi, piemēram, viņi labprāt līdz gurniem ierakās irdenās smiltīs un tad sāka bubināt nesaprotamas lūgsnas.

Visas Atlantīdā sastopamās radības nemaz nav iespējams uzskaitīt. Te dzīvoja gan Dānijas spilvainīši, mazie pustaisītie no Jaunzēlandes, ledbrauņi no Antarktīdas, Japānas bonzaitiņi, mūkteliņi, meluzīnes, ghorki, aizmāršīgie sūnaini, mērāzīši, kārtavnieki, putnu bulbuļi, nomas, lemuri, kājgriezes, tīzenhauzeni, rumpelrūķi, kāsīši, micīši, suņagalvas, rudzu raganas, pupaleļļi, šķirgaiļi, bubuļastes, runduliņi, ētermilži, pusmūmijas, precēni, voltigurgi, kanēļnieki, stiebrinieces, prīkšķi, teliņlemuri, gurķmiķeļi, nigliņpigori, ūdensdžini, pigmejēnekļi, halutulces, ūķudakši, sniegtupuces, meža liņģīši, kūdras raganas, kā arī vesela armija grūti kaut kara pieskaitāmu mazpulciņu, un kur nu vēl dažnedažādi vienpatņi. Uzturēties Atlantīdā bija atļauts pat bollogiem, tiesa, ne garākiem par piecpadsmit metriem un ar galvu.

Zils lācis te nešķita kaut kas dīvains.

Neredzamie cilvēki

Ak jā, taisnības labad vēl jāpiebilst, ka Atlantīdā dzīvoja arī tā saucamie neredzamie cilvēki, sabiedrības izstumtie, radikāli ārpusnieki, kas savus mitekļus bija ierīkojuši pilsētas vecajā kanalizācijā. Tos nekad nedabūja redzēt uz ielas, vien naktīs (un arī tad tikai ļoti reti) tie izlīda no savām šahtām svaigā gaisā apdarīt tās nedaudzās tiešām svarīgās lietas, kas tiem lika uzturēt jele kādas attiecības ar augšpasauli.

Pilsētā pat klīda baumas, ka tie, kas iznāk virszemē, nemaz nav neredzamie cilvēki, bet gan starpnieki un palīgu palīgi. īstie neredzamie cilvēki patiešām esot neredzami un ne no šīs pasaules. Katrā ziņā tā vecāki iegalvoja saviem nepaklausīgajiem bērniem, neaizmirsdami piedraudēt, ka

tMMliltt

neredzamie cilvēki ir trakoti kāri uz nerātniem bērneļiem un veikli jo veikli iestiepj tos savās katakombās. Pazemes iemītnieki Atlantīdā bija kaut kas līdzīgs svētajām govīm. Sabiedrības labā viņi nedarīja itin neko, tomēr pilsētnieki pret viņiem izjuta nemākslotu cieņu — pa daļai aiz bailēm, pa daļai aiz māņticības, kas to lai zina; lai nu kā, saskaņā ar negrozāmu Atlantīdas paražu visa neapēstā ēdmaņa, vairs nevajadzīgās mantas un tamlīdzīgi ziedojumi tika mesti senās kanalizācijas lūkās kā upuris tiem, kas dzīvo tumsībā. Dziļi dziļumos kaut kas nošņāca, un veltes bija pazudušas. Šī paša iemesla dēļ Atlantīdā nebija ubagu, bezpajumtnieku un patiesu trūkumcietēju — vismaz redzamu. Ja kādam augšpasaulē dzīve neveicās, tas nozuda senajā kanalizācijā un vairs nekad netika redzēts.

Atlantīdas arhitektūra

Pilsētā varēja redzēt itin visu iedomājamo arhitektūru un vēl ari šo to neiedomājamu. Visas zemes tautas, kas reiz bija kāpušas uz kuģa un devušās okeānā, agri vai vēlu bija nonākušas Atlantīdā un atstājušas te savas arhitektoniskās pēdas.

Ēģiptes pirātu pēcteči pirms daudziem gadiem bija, kā jau ēģiptiešiem to allažiņ gribas, uzcēluši milzīgas smilšakmens piramīdas, kuru ieeja ap to laiku, kad es ierados Atlantīdā, vēl aizvien nebija atrasta. Pilsētnieki apgalvoja, ka piramīdās mitinoties miroņi, kuri tur dzīvojot gluži normālu dzīvi. Baigās baumas tomēr nespēja atlantiešus atturēt jaukās vasara« dienās šīs ar zāli un vīteņiem apaugušās terases izmantot piknikiem brīvā dabā. Turpretim naktīs, kad piramīdās bija dzirdama šņirkstoņa un vaidi, kad tur zvanīja savādi zvani, ļaudis centās tuvumā nerādīties.

Arābi bija sabūvējuši minaretus un mudžeklīgas balsinātu namiņu kasbas; no arābu laikiem bija saglabājušās arī tās pilsētas daļas, kuru apbūvi veidoja galvenokārt teltis.

Itāļi bija cēluši lielus, krāšņi izgleznotus domus un slējuši dižīgas statujas, taču dzīvoja namos, no kuriem lobījās apmetums, šaurās ieliņās, kurām pāri bija nostieptas veļas auklas. Vēl itāļiem traki patika drupas, tādēļ savas smalkās celtnes viņi nereti turpat uz vietas sagrāva, lai tās apaugtu ar mežvīnu un nezālēm. Kad laika zobs šīs gruvbūves bija kārtīgi pagrauzis, tās kļuva patiešām interesantas, jo bija drupu drupas — vēl lielāks arhitektūras sabrukums vienkārši nav iespējams.

Normandijas gnomi katru lielāku tukšumu steidzās nobruģēt ar menhīriem, apkārt ierīkot mazus veikaliņus, kuros viņi pārdeva tik stipru kafiju, ka nepieradušam dzērējam pēc tam vēl stundām ilgi griezās galva. Pa naktīm ieradās Dienvidanglijas granītpunduri, kuriem ar gnomiem bija sens naids, un sadragāja viņu menhīrus vai izlika no tiem dīvainas bildes. No kurienes tādiem knariņiem tik milzīgs spēks, tā bija viena no Atlantīdas neatminētajām mīklām.

Pirmajā acu uzmetienā visprimitīvākās Atlantīdas būves bija tik pārvarīgi lielas, ka tās varēja uzskatīt par iespaidī-

gākajiem pilsētas arhitektūras paraugiem. To cēlāji bija Austrālijas skudrinieki, proti, runa ir par neiedomājami lieliem skudrupūžņiem: daža tornis sniedzās debesīs daudzu kilometru augstumā. Skudrinieki — apakšā cilvēki, augšā skudras — pilsētā bija īpaši labi ieredzēti kā čakli strādnieki. Bez atlīdzības nemitīgi vākdami atkritumus, viņi gādāja, lai ielas būtu žilbinoši tīras: raugi, drazas viņi pēc tam iebūvēja torņos, un tie tātad nebija nekas cits kā kopā salipinātu atkritumu kaudzes, kas nemitīgi auga arvien augstākas.

Skudrinieku fiziskais spēks bija apbrīnas vērts: tie varēja nest kravu, kas simtreiz pārsniedza viņu pašu ķermeņa masu; mjā, ar*prāta spējām viņiem gan nebija tik spoži. Ar viņiem varēja sarunāties tikai par atkritumu savākšanu un pūžņubūvi, un arī par šiem tematiem — vienīgi zīmju valodā, kurai bija nepieciešami divi taustekļi uz galvas (kaut kā varēja iztikt, pieliekot dūres pie ausīm un šūpojot rādītājpirkstus, taču, kā jau sacīts, īsti nebija vērts).

Indieši bija cēluši gandrīz visus pilsētas tempļus un arī rīsa ēdnīcas pilsētas nomalē; tajās saimniekoja pusziloņi.

Pusziloņi pa lielākajai daļai bija cilvēki, taču apveltīti ar gaišzilām ziloņgalvām un sešām rokām, kas jo īpaši noderēja, rosoties ēdnīcās: viņi bija pat vēl izdarīgāki nekā četrroces kājgriezes (tiesa, tās gatavoja garšīgāk). Pusziloņi tveršanai varēja izmantot arī snuķi, tādēļ spēja reizē sakratīt katlu, apmaisīt pannu, pasniegt šķīvi, sagriezt sīpolu, noskalot rīsus, mazgāt traukus un iekasēt naudu. Karija ēdieni pie viņiem bija teicami, taču viss garšoja vienādi.

Japānas bonzaitiņi dzīvoja Atlantīdas mazākajā rajonā, kas pēc viņu mēriem gan bija milzīga — gandrīz divdesmit kvadrātmetru liela — bonzai plantācija. Bonzai kvartāls un tā iemītnieki, kas augumā nebija daudz garāki par centimetru, Atlantīdā bija viens no iecienītākajiem tūristu intereses objektiem un atradās īpašā aizsardzībā. Bonzaitiņu rajonu apņēma izturīgs dzelzs žogs, uz viņiem varēja bolīties tikai no ārpuses, un drošības pēc viņus vēl arī apsargāja bargu jetiju komanda. Stikla pārjums sargāja viņus no lietus — jo sīkuli bonzaitiņu varētu nosist pat viena vienīga lāse.

Saracēņu pirātu roku darbs bija smilšakmens pilis daudzstāvu nama augstumā; ar savām neskaitāmajām šaujamlūkām tās izskatījās aplam kareivīgas, taču mūsdienās tajās pārsvarā glabāja lielizmēra atkritumus. Kurš katrs Atlantīdas iemītnieks jums pateiktu, ka tieši tajās vairojās nikni neieredzētie taražbaloži, par kuriem vēl būs runa turpmāk.

Veselu pilsētas daļu celtnieki bija vēsturē pazaudējuši bez pēdām, atstājot ērmotus torņus un zāles, kas bija uzbūvētas no tādiem materiāliem, kuri nekur Camonijā nebija atrodami, no neiedomājami izturīgām plastmasām un metāliem. Daudzas no šīm ēkām bija no materiāla, kas atgādināja nopulētu varu, taču bija daudz cietāks un pamatīgāks. Pilsētnieki stāstīja, ka šīs celtnes Atlantīdu rotā jau gadu tūkstošiem, taču to spožumu nebija blāvinājušas nedz lietavas, nedz meteorītu nokrišņi; tām nebija ne skrambiņas. Logu vietā tām bija apaļi, krāsaini milzu kristāli, kas ārkārtīgi taupīgi piesaistīja saules gaismu, ko izkliedēja pa iekštelpām. Grīdas un griesti bija no kaut kā stiklam līdzīga; šī viela tumsā zaļgani spīdēja un, likās, elpoja. Šajās pilsētas

daļās slējās gigantiskas statujas — piecreiz lielākas nekā tās, kuras cēla itāļi: no pjedestāliem dižīgi skatījās būtnes, kādām līdzīgu vairs nebija ne Camonijā, ne visā pasaulē. Neticami, taču fakts: šīs statujas bija no slīpēta koka, taču tas bija ciets un izturīgs kā cēlmetāls.

Daudzos no šiem namiem valdīja pagalam ērmoti dabas likumi, ūdens tecēja augšup, turklāt reizēm tur briesmīgi spokojās. Naktīs tur sākot runāt mēbeles; ja tikai svešādos priekšmetus, kas rēgojās laukā no sienām, grīdām un griestiem, vispār varēja saukt par mēbelēm. Lai gan visas durvis bija vaļā, apmesties šajās ēkās uz dzīvi neuzdrošinājās pat visrūdītākie atlantieši. Pa kaktiem čukstējās, ka tajās agrāk, pirms pārvākšanās uz kanalizāciju, mitinājušies neredzamie cilvēki.

Ķīniešu mantojumu pārstāvēja simtstāvu pagodas. To cēlēji neizskaidrojamu apsvērumu dēļ bija mēģinājuši pilsētai pa vidu uzbūvēt pamatīgu mūri, taču vienā brīdī viņiem bija apnicis, un iznākums bija nieka mūrītis — pusmetru augsts, divdesmit kilometru garš un daudzviet jau sacaurumots. Vikingi bija sabūvējuši simtiem garu koka namu, kuros šais laikos dzīvoja Smorgardas rūķi. Viņi tur uz mūžīgās uguns vārīja ūdeni, un tvaiki bija tādi, ka arī aukstās dienās varēja krietni izsvīst, bet rūķi bija gatavi visus pērt ar niedru vicām — pēc viņu domām, tas bija trakoti veselīgi. Kā paklausīdami sakāmvārdam, kas pauda: "Kur satiekas divi holandieši, tur uzrodas siltumnīca," nīderlandieši bija veselu kvartālu pārjumuši ar stiklu, un ķeltu cilmes rudzu raganas tur audzēja milzīgus tomātus.

parvietošaās līdzekļi

Venēcijas vecīši, ilgodamies pēc dzimtenes, visu pilsētu bija izvagojuši ar kanāliem, pa kuriem brīvajā laikā tīksmīgi vizinājās košās gondolās un auroja sentimentālas ārijas. Pa šiem kanāliem varēja nokļūt gandrīz jebkur, ja tikai tev bija laiva un tu labi pazini pilsētu. Vēl pa pilsētu varēja pārvietoties pazemes rolsdrezīnās, ar jau pieminētajiem dēmon-

rikšām, ar piejaucētajām Midgardas čūskām, romantiskajām, taču diezgan lēnajām milzgliemežu karietēm, ar kādu no neskaitāmajiem dirižabļiem un ar camoniešu tramvaju, kuru darbināja Naktigalgala patentētais skudru motors.

Drezīnu

satiksme

Drezīnu tīkls bija sazarota sliežu ceļu sistēma, kurā raktuvju punduri nodrošināja uz kraujuma principa veidotu drezīnu satiksmi. Noteiktā pilsētas vietā nokāpjot pazemē, jūs varējāt iesēsties kādā no luksusklases drezīnām, kas lielākoties bija sakabinātas kopā pa desmit, tad raktuvju punduris pirmajā drezīnā iepūta ragā, atlaida bremzes, un aiziet! — jūs jau ellišķīgā ātrumā traucāties pa lāpu apgaismotām šahtām.

Pārvietošanās ar drezīnu sastāvu bija piemērota diezgan dēkainiem gariem. No punkta A uz punktu B ceļš veda tikai no kalna lejā, vienīgais dzinējspēks bija nogāze, kā arī drezīnu un pasažieru masa. Brīžumis sastāva ātrums sasniedza krietnus simt kilometrus stundā, un jo īpaši līkumos pa gaisu ļoti gleznieciski lidoja dzirksteles un reizēm arī viena otra drezīna.

Punktā B jūs trīcošiem ceļiem izkāpāt un pa garām vītņu kāpnēm atgriezāties dienas gaismā. Drezīnas ar trīšu sistēmas palīdzību tika pārceltas uz kādu no pārējiem sliežu ceļiem, kas veda neskaitāmos dažnedažādos virzienos. Ja tikai gars bija pietiekami noturīgs, ar pārsēšanos tā varēja nonāk gandrīz jebkurā Atlantīdas vietā.

Dirižabļi

Krustām šķērsām pāri pilsētai pie augstiem mastiem bija nostieptas troses, pa kurām pārvietojās dirižabļi. Sistēmas uzturētāji bija parūpējušies, lai baloni, kuriem lielākoties bija ietilpīgas pasažieru gondolas, nebūtu pārāk atkarīgi no vējiem. Ja gaisa straumes kādubrīd nebija labvēlīgas, pasažieri paši varēja pielikt roku un darbināt gaisa kuģi, griežot prāvu propelleru. Šim nolūkam bija domāts garš piedziņas kurbulis, kas bija ērti sasniedzams no jebkuras sēdvietas gondolā.

Tramvaju satiksme atradās pilsētas domes pārziņā, tā tika finansēta no nodokļiem, un atlantieši to drīkstēja izmantot bez maksas. Tramvajus vadīja štata skudrinieki, kuri gluži saprotamā kārtā vislabāk prata apieties ar skudru motoriem.

Adītnatla

No vienas Atlantīdas malas līdz otrai veda ADĪTNATLAS bulvāris — pilsētas galvenā iela, kuras tirgotavās un pārstāvniecībās bija pieejamas visas preces un pakalpojumi, kas vien tobrīd pasaulē bija, kā arī restorāns jebkurai tautībai un ēšanas dīvainībām un vēl daudz kas cits.

Suņabuki labi spēlēja šahu un bija to padarījuši par rūpalu — ierīkojuši suņabuku šahšeņķus, kuros, ēdot un dzerot stipralu, bija iespējams zaudēt šaha partijā ar kādu suņabuku (neviens suņabuks šahā vēl nebija uzvarēts, kas zina, varbūt tāpēc, ka nebija atradušies drosmīgie).

Kažoku ķemmētavas, pats par sevi saprotams, visbiežāk apmeklēja pinkainas radības, un tās apkalpoja melunīzes — plikpaurainas pundures, kurām bija nosliece uz tarkšķēšanu un gluži mākslinieciski sukāšanas, šķērēšanas un ķemmēšanas talanti. Es turp gāju vismaz reizi nedēļā, garām ķiplokceptuvēm, tverpu šūšanas ateljē, ķīniešu veļas

virtuvēm, zobu rautuvēm (tajās saimniekoja asinskāji), zīlnieču teltīm, kurās itāļu zemesvistiņas pareģoja nelaimi, garām totalizatoriem, pedikīra darbnīcām, zāļu tējnīcām, lādētavām (tajās varēja nolīgt šamaņus citu nolādēšanai), deju pilīm, slepenbibliotēkām (tajās glabājās tikai Atlantīdā atrodamās grāmatas vēl neatšifrētās valodās), spļautuvēm (tur par nelielu samaksu drīkstēja nepiespiesti spļaut uz skaidām nokaisītas grīdas), brikešu kioskiem, šķiņķnīcām, kūkotavām, boksa namiņiem, dzertuvēm un citām Atlantīdas komercijas izpausmēm.

Citas būtnes, citi tikumi

Atlantīdas iemītnieku vajadzības nevar pat salīdzināt ar piedāvājumu un patēriņu cilvēku pasaulē. Gnomi, piemēram, lai kāda arī būtu to cilme, nespēj pretoties niedru tupeļu kārdinājumam. Tādēļ pilsētā bija neskaitāmi apavu veikali, kuros pārdeva šīs ķēmīgās vīzes. Negnomi tādām gāja garām, galvu grozīdami, toties tie allažiņ bija pilni ar gnomiem, kas kā sasviluši pielaikoja vienu niedru tupeli pēc otras. Savukārt īru druīdi pēc dabas ir paskopi, un šī nosliece izpaužas arī viņu tirgotavās. Ko skumīgāku par druīdbodi ir grūti iedomāties, visbiežāk tur ir tikai daži ļodzīgi koka plaukti, uz kuriem stāv sūnaini akmeņi, nejēdzīgi greizi žagari un slapjas jūras izskalas. Taču darba laikā druīdi grūstās ap šiem plauktiem tā, it kā tur būtu izlikti vismaz Ornijas kroņa dārgakmeņi. Gaisa jaukšana mūsdienās vairs ir tikai tēlains izteiciens, toties Atlantīdā tādas vietas tiešām vēl bija. Gaisu jauca krodziņos, kuros saimniekoja Ornijas kāpu ugunskrupji, un tajos varēja dabūt dažnedažādas

nevalodas. Ugunskrupji sēdēja pie lieliem, apaļiem galdiem, nepagurdami kūpināja cigaretes un žužinājās savā starpā. Jaucot gaisu, dzima baumas, sīka nomelnošana un nepārbaudāmi apgalvojumi — interesants maisījums, ko apmeklētāji ieelpojuši aiznesa sev līdzi un izplatīja; tā, piemēram, Atlantīda uzzināja, ka pilsētas galva pa naktīm slepus mielojas pie atkritumu tvertnēm.

Ādas zilinātavas bija mazi, tumši, lielākoties pagrabstāvos ierīkoti iestādījumi, kuros Ihollas derviši ar smagiem dzelzs grabuļiem miltīja dabiskas ādas, piedevām vilkdami grūtsirdīgas dziesmas iholliski. Kāpēc tas viss bija vajadzīgs, zināja vienīgi tie, kas ar savām ādām devās uz tādiem ūķiem (taču viņi par to spītīgi cieš klusu).

Tas droši vien arī bija Atlantīdas sabiedrības noslēpums: te neviens nebāza degunu citu darīšanās, ja vien citi lika mierā viņu pašu.

Politika

Kopš ķīviņiem par mantošanas kārtību politikas Atlantīdā būtībā vairs nebija. Ļoti agrīnos laikos atsevišķās pilsētas daļās tiešām vēl valdīja ķēniņi, tad pēc virknes smalku diplomātisku manevru varu faktiski pārņēma natiftofi, bet ķēniņiem tika atstāta kāzu ģenerāļu loma, laipni atļaujot pārstāvēt attiecīgo teritoriju. Ķēniņi parādījās tautai jauna tirgus atklāšanas dienā, piedalījās labdarīgiem mērķiem sarīkotos maratonos, ievērojamu pilsoņu bērēs noturēja sērīgas kapa runas un juta līdzi svarīgos sporta pasākumos, bet neko daudz vairāk nedarīja. (Izņēmums bija Tatlantīdas ķēniņš Ltnaatīds XXIII, kas visos tajos ķīviņos par mantošanas kārtību bija zaudējis prātu un reizēm skraidīja pa pilsētu kails, izkliegdams grūti saprotamus ediktus. Pēdējo reizi

viņš bija pavēlējis, ka visi par trīspadsmit gadiem vecāki natiftofi jānopervē ar dzeltenām strīpām un jānostāda ierindā, lai viņiem varētu nobirstēt kājas.)

Atlantīdas tauta būtībā valdīja pati; brīžiem tai sekmējās labi, brīžiem ne tik labi un brīžiem nepavisam nesekmējās. Aptuveni reizi mēnesī sākās absolūts haoss: kaut kādi punduri aizdambēja kanalizāciju ar atejpapīru, tādējādi norādīdami uz neciešamu diskrimināciju, vai dēmonrikšas pievienojās Venēcijas vecīšiem solidaritātes streikā, un no ierindas izgāja visa satiksmes sistēma un kurināmā piegāde. Tik lielā šaurībā absolūtu haosu var paciest tikai ļoti neilgu brīdi, tādēļ vēlākais pēc divām dienām, vēl pirms protestētāji vispār bija paspējuši noformulēt savas saprātīgās prasības, viss atkal bija mierīgi un dzīve ritēja savu ierasto gaitu.

Patiesībā Atlantīda ļoti atgādināja skudrupūzni — pavirši raugoties, viss notika neiedomājamā haosā un pilnīgi bez nekādas saprotamas sistēmas, tomēr viss turējās kopā un kalpoja vienam kopējam mērķim: gigantiskas, biedējošas, brīnum skaistas un neaptveramas pilsētas pastāvēšanai un funkcionēšanai.

Kultūršoks

Tādam, kas savu līdzšinējo dzīvi lielākoties vadījis jūrā, tuksnesī, uz saliņām vai noslēgtos labirintos, tik neiedomājami liels radību un kultūru raibums bija kā sitiens ar neredzamu vāli. Vismaz es, ar atkārušos žokli klīzdams pa Atlantīdas ielām un atkal un atkal grozīdamies ap savu asi, noteikti izskatījos pēc tāda, kas pamatīgi dabūjis pa pauri. Tikai pēc daudzām stundām pēdīgi apstājos kādā ielu krustojumā, kuru uz visiem stūriem uzraudzīja vismaz simt metru augsti melni marmora lauvas.

Diena jau pamazām tuvojās vakaram. Man apkārt pastaigājās, spraucās un grūstījās atlantieši, manas pekas jau sāka smelgt, man nebija ne vismazākās nojausmas, kur īsti es atrodos, kur gribu nonākt un kas būs vakariņās.

Līdz šim biju radis, ka maltīti man vai nu pienes klāt, vai arī tā ir paņemama, paraugoties apkārt un pastiepjot ķepu. No Naktigalgala stundām zināju, ka lielpilsētās pastāv citi likumi, un vispār tas nozīmē, ka par ēdmaņu ir jāmaksā, tas ir, jāmaksā ar naudu.

Nauda — to es jau biju novērojis — Atlantīdā lielākoties sastāvēja no dažādām sudraba, vara un zelta piramīdām, par kurām, piemēram, kājgriežu picērijā varēja dabūt gardu kukurūzas miltu plāceni, kas bija apkrauts ar gandrīz visām iedomājamajām ēdamlietām.

Pēdējā stundā kājgriežu picērija man bija kļuvusi par Visuma lielāko magnētu. Tādas bija gandrīz uz katra stūra; ej, kur iedams, un stāvi, kur stāvēdams, visur priekšā staipījās ēstgribu ierosinošas siera stīd/.iņas un gaisā vēdīja neatvairāma plāceņu smarža.

'abačnieks Hemlūts Havanna

"Diezgan iespaidīgi, gā?" man blakus kāds ierunājās.

Mani bija uzrunājis tabačnieks, kas pārstāvēja kādu lietusmežu rūķu ģints dienvidzemju micīšu dzimtu. Lietusmežu rūķi savas blēņas parasti darīja tabakas plantācijās, un viņiem puslīdz piemita visi parastie punduru paradumi; tā vismaz man bija palicis prātā no Naktigalgala stundām. Viņus varēja pazīt pēc bezgaumīgi košajām, pašrocīgi krāsotajām vilnas micēm, olīvbrūnajiem ģīmjiem, nejēdzīgi savirpinātajām ūsām un pēc skaņas R, ko tabačnieki izrunāja guldzeni, gluži kā skalodami rīkli. Ā, un vēl arī pēc tā, ka viņi katra vārda galā iestarpināja "gā", un šis "gā" atkarībā no teikuma konteksta varēja nozīmēt pilnīgi jebko.

(Starp citu, Atlantīdā visi man par lielu prieku runāja vienā valodā, camoniski. Katra tautiņa, zināms, šai valodā

bija iemānījusi savu izloksni — vieni visu papildināja ar mikliem šņācieniem, citi ar nikniem rējieniem vai katru vārdu iesāka ar "ē-". Visvieglāk bija saprast mācītos druīdus, kuri runāja akadēmiski precīzā un tīrā valodā, bet visgrūtāk — ragainos imbecvībakus, kuri sapratās gārdzošā dziedrunā — lai ko viņi sacīja, izklausījās, ka operdziedātājam kaklā ielidojusi kode. No otras puses, ar ragainajiem imbecvībakiem tāpat neviens nerunāja, tādējādi problēma, kā jau Atlantīdā it bieži mēdza būt, atrisinājās pati no sevis.)

"Jā, nudien," es izklaidīgi atsaucos, nespēdams atraut dziļdomīgu skatienu no asinskāja, kas trijos veiklos kumosos bija noķemmējis veselu kājgriežu picu.

"Es runāju par lauvām."

Es nopurināju kājgriežu picas hipnozes varu. "Ā, pareizi, lauvas… Jā, apbrīnojami. Teicams kalums. Virsma ir ļoti gluda."

"Gā, tas taču nav nekāds kalums," rūķis atsaucās ar jaušamu maigumu balsī. "Tas viss ir roku darbs — nopulēts ar papīra mutautiņiem! Vai tu vispār spēj iztēloties, cik ilgi jānoņemas, lai tādu marmora skulptūru pienācīgi nopulētu ar plānītiņu papīra skrandiņu?"

Laikam derētu kaut kā izteikt savu apbrīnu.

"Tas ir kolosāli," es godīgi uzteicu.

"Tie ir apdzīvoti, gā. Katrā lauvā ir četrtūkstoš dzīvokļu. No krāna tek karstais ūdens, gā, balkona gan, saprotams, nav, toties ir mehānisks lifts ar mūziku!"

Viņš sāka dungot kādu camoniešu āriju.

"Es tur neredzu nevienu logu."

"Logi ir caurspīdīgi tikai no iekšpuses. Smalki, gā?"

"Vareni!"

"Tie ir manējie."

"Ko?"

"Gā. Šie lauvas. Pieder man."

"Tas ir, e, ļoti iespaidīgi. Sirsnīgi apsveicu."

"Vai tu pirksi?"

"Ko?"

"Vai tu nopirksi no manis vienu lauvu? Gā? Pavisam lēti."

"Klausies, man vispār nav…"

"Nē, vispirms tu paklausies!" rūķis noslēpumaini pieklusināja balsi un tramīgi pašķielēja apkārt. "Tu man esi simpatico, gā?! Tādēļ es tev piedāvāju par plānprātīgu cenu, gā! Desmit piru!"

Rūķis sāka sevi pļaukāt, lai sodītu sevi par tik neizdevīgu piedāvājumu.

"Gā! Gā!" viņš brēca pēc katras pļaukas. "Es stulbenis! Tā no manis nekad neiznāks kārtīgs tirgonis!"

Es nomēroju rūķi ar ilgu skatienu. Tieši desmit piru Atlantīdā maksāja pica.

Tas mani apbēdināja. Acīmredzot es izskatos pēc briesmīga grūtgalvīša, ja reiz kādam var ienākt prātā nolikt mani uz lāpstiņām ar vecāko tūristu šmaukšanas triku pasaulē.

"Ā, gā!" rūķis piekāpās un izteica labāku priekšlikumu. "Teiksim — piecas piras!"

Tā es iepzinos ar Hemlūtu Havannu, manu labāko draugu Atlantīdā.

Kad biju Hemlūtam paskaidrojis, ka, pirmkārt, neesmu izmucis no trakonama un, otrkārt, man nav nevienas vienīgas piras, viņš uz līdzenas vietas mainīja taktiku. Kā īsti, to viņš pats gan vēl nezināja, taču dienās viņš no manis izsitīs smuku labumu; tā nu viņš sāka man sekot pa pēdām.

"Tu esi kaut kas sevišķs, gā?! Zils! Lācis! Rets! Gā?" viņš skrēja man pakaļ un centās pielauzt uz dažnedažādiem

rūpaliem. "Vienkārši nostājies uz ielas stūra! Tu dziedi, es staigāju ar cepuri!"

"Es neprotu dziedāt."

"Mēs tevi pārdosim zoodārzam! Vakarā es ieradīšos ar mūķīzeri un tevi atbrīvošu!"

"Es negribu sēdēt būrī!"

Hemlūts Havanna vismaz zināja drošu vietu nakšņošanai. Mēs turp gājām vismaz divas stundas, un, jo tālāk bijām tikuši, jo dīvainīgāk viss apkārt izskatījās.

Sākumā mēs jozām pa šaurām, lieliem akmeņiem bruģētām ieliņām, un mums virs galvas uz neskaitāmām auklām karājās izžauta veļa; pēc tam nami kļuva retāki, toties parādījās pilsdrupas, uz kolonnām atspiedušies, krūmos un vītenājos ieauguši tempļi un akmens pieminekļi — briesmīgi saplaisājuši un visai pabrukuši. Neizskatījās, ka te kāds dzīvotu — ja nu savvaļas kaķi, kas mums uzbāzīgi trinās gar kājām.

No bruģa izlēca zila dzirkstele, kas apmeta metru garu elektrisku loku un atkal nozuda kaut kur ielas plaisās. Mazu mirklīti visa iela bija mirdzējusi zilganā gaismā.

Es izbijos un atlēcu vismaz par metru atpakaļ.

"Zilais zibens," Hemlūts nevērīgi atmeta ar roku, "nav bīstams."

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Zibens, zilais: dabas fenomens, kas jau daudzus gadsimtus novērojams vienīgi Atlantīdas pilsētā. No zemes izšaujas zilganas elektriskas izlādes, visbiežāk — lokveida, parasti — naktīs. Apmierinošs zinātnisks izskaidrojums joprojām nav atrasts, taču vismaz ir noskaidrots, ka šie zibeņi veselībai nav kaitīgi, ja nu vienīgi var dabūt galu no pārbīļa.

Mēs šķērsojām lielu laukumu, kura vidū no izžuvušas strūklakas baseina slējās melns, krietnus divdesmit metrus augsts obelisks. Vairāki desmiti kaķu ņurrādami gulēja baseinā un laizīja ķepas. Aiz obeliska bija doms, lielākais no visiem, kurus līdz šim biju redzējis Atlantīdā. Doms bija celts no balta marmora un apjumts ar

zaļu akmens kupolu, kas vismaz trešajā daļā jumta bija iegruvis.

"Mūsu guļamistaba," Hemlūts pavīpsnāja.

Kāpnes, platas kā Atlantīdas galvenās ielas, veda uz ieejas durvīm, kuras sargāja divi akmens ciklopi, lieli kā mājas. Durvis — vai, drīzāk, vārti — bija vaļā: vērtne — masīva kā trīsmastnieka korpuss — bija izlauzta no virām un domā uz grīdas gulēja jau tik sen, ka tai cauri bija izspraukušies zāles cērpi, usnes, nātres un mazi kociņi.

Mēs pārsoļojām tai pāri un iegājām drupās, kur, no mums sabijušies, gaisā uzspurdza baložu bari. Krēslainajos kaktos zibēja smaugas, brūnas ēnas.

Pa vēl vienām milzīgām kāpnēm nokļuvām galerijā. No iekšpuses doms izskatījās pagalam nejēdzīgi sabūvēts, bet tā droši vien likās sabrukuma dēļ. Kāpnes veda nekurienē, šur un tur rēgojās nevajadzīgas arkas, ceļu aizšķērsoja nezālēs ieauguši garšļaukus nogāzušos kolonnu stumburi un ielūzušā kupola lauskas.

Pa iegruvušo jumtu ieslīpi krita šīs dienas pēdējie saulesstari, dramatiski apgaismojot bezgalvainās un bezrokainās statujas nišu iedobēs. Vienā vietā sarkanajā marmona sienā bija izcirsts milzīgs bareljefs, kurā bija redzams garā mantijā tērpies skelets ar izkapti.

Man šis doms nepatika. Bet jau bija nakts, un es nevarēju atļauties būt izlepis.

"Te vismaz nav taražbaložu, gā?" Hemlūts ieminējās, kad mēs jau bijām ķērušies sev ierīkot sūnu cisas.

"Taražbaloži? Kas ir taražbaloži?"

"Gā. Kas ir taražbaloži. Grūti pateikt. Kas to vairs lai zina…"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Taražbaloži: nepopulāri mutanti, baložu, žurku un tarakānu krustojums. Taražbaloži ir apmēram metru piecdesmit lielas kanāla žurkas ar baložu spārniem un putnu knābjiem, taču kājas, taustekļi un gremošanas orgāni tiem ir kā tarakāniem. Par žurku mantojumu liecina tikai garā, mīkstā aste. Arī visrūpīgākajā autopsijā pagaidām nav izdevies atrast taražbaloža smadzenes, tādēļ var izteikt minējumu, ka tā ķermeņa vadības centrāle atrodas kaut kur kuņģa-zarnu trakta apvidū, kas veido lielāko daļu taražbaloža iekšu. Vēl tiem nav sirds: tās vietā atrodas nesamērīgi lielas aknas, kas bez dzīvības briesmām sagremo arī visindīgāko ēdmaņu un reizē gādā, lai cirkulētu asinis, kurām ir puvušu olu krāsa, smaka un konsistence. Tumsas aizsegā taražbaloži dodas medīt barību, kas pārsvarā sastāv no sadzīves atkritumiem un sprāgoņiem, taču bada laikos taražbaloži uzklūp arī lielākām dzīvām būtnēm. Taražbaloži ir vienīgie mums zināmie maitēdāji, kas sprāgoņus aprij ar visiem kauliem, nagiem un skropstām.

"Brr! Tu skaidri zini, ka šeit to taražbaložu tiešām nav?"

"Pilnīgi droši neko nevar zināt, gā?"

Man lēnām modās pirmās šaubas par to, vai Hemlūts tiešām ir pietiekami kvalificēts tūristu gids.

"Cik bieži tu jau te esi nakšņojis?"

"Bieži!"

"Cik bieži?"

"Daudzreiz!"

"Beidz māžoties! Cik daudzas reizes?"

"Ē… vienu."

"Vienu reizi? Godīgi? Un kad tas bija?"

"Labi, jau labi — šonakt! Pirmā reize, gā? Kā viss dzīvē!

Tagad apmierināts? Beidzot varam gulēt? Gā?"

jau pēc dažām minūtēm vienmērīgā šņākuļošana, kas skanēja no Hemlūta cisu puses, pārtapa sapņainā pīkstoņā, turpretim es vēl ilgi gulēju nomodā. Neļāva aizmigt visi šīs dienas notikumi, neskaitāmās brīnumu lietas, ko biju redzējis, neapremdinātais izsalkums, bet visvairāk — šī neomulīgā naktsmītne. Kā tas var būt, ka tik krāšņa celtne — kas par to, ka pussabrukusi, — ir pilnīgi tukša un neapdzīvota?

Pa ceļam biju redzējis ļaudis mitināmies skārda būdelēs un teltīs; kāpēc viņi nenāca uz šo pilsētas nostūri, kur pamestībā bezjēdzīgi gāja bojā simtiem milzīgu ēku? Atcerējos, kā apkaimes iedzīvotāji, noskatīdamies, kā mēs jožam uz šī doma pusi, bija grozījuši galvu. Domāju par to, kāda nezināma nākotne mani gaida šajā apstulbinošajā pilsētā. Beigu beigās pārgurums izrādījās stiprāks un es tomēr aizmigu.

Sapnis

Sapnī redzēju, kā mēs ar Hemlūtu apmetamies uz dzīvi kādā no marmorlauvu mitekļiem, kas patiesībā izrādījās milzīga dzīvojamā virtuve, kur bija pulka smalku pavardu ar karstiem akmeņiem, uz kuriem cepdamās pilnībai tuvojās pamatīgas gaļas šķēles; man rādījās arī lielas cepeškrāsnis, kurās garnētas kājgriežu picas dekadentā izšķērdībā šaudīja siera burbuļus, un milzīgi katli, kuros uz lielas uguns vārījās treknas zupas.

Man pašam rokā bija daudzus metrus gara karote, un man bija uzticēts nogaršot visas zupas. Taču ik reizi, kad man izdevās pasmelt mazliet zupas, dzīvoklis kļuva vēl lielāks, un arī karote auga tam līdzi, tādēļ es vairs nevarēju aizsniegt savu muti. Satrakojos un izmetu garo karoti pa logu, taču pa saplīsušo rūti tūdaļ ielidoja vesels bars taražbaložu, kas acumirklī sāka rīt visu, ko ieraudzīja. Viens uzmetās man uz krūtīm un sāka ņurīt iekšā manas skropstas. Neradījums bija nepanesami smags, šķita, es smoku, jo taražbalodis rija

arī manu elpu. Tad es pamodos — bet īstenība bija gandrīz vēl briesmīgāka par murgiem: man uz lūpām, kārīgi svilpdama, sēdēja astoņkāju sīkokšķe, kas patlaban sukāja iekšā smaku no manas mutes, bet uz krūtīm, nekaunīgi irgdams, tupēja resns nakts murds.

Tas nav sapnis

Spalgi iebrēcies, norāvu ošķi no mutes; tā nokrita uz grīdas, paskraidīja šurpu turpu un nozuda kādā akmens plaisā. Nakts murdam mēģināju iezvelt ar dūri, taču tas veikli pamuka prom, uzspurdza gaisā un mēkšķēdams nozuda kaut kur tumsā.

Es spiegdams pielēcu kājās un uzklupu Hemlūtam ar pārmetumiem. Viņš nepavisam nesaprata, kāpēc es tā ālējos, jo tikai tagad un visai gausi nāca pie sajēgas.

"Tev rādījās slikts sapnis, gā!" viņš vienaldzīgi atteica. "Guli tālāk!"

"Tas nebija sapnis! Man uz krūtīm tupēja kaut kāds radījums! Un viens cits sēdēja man uz ģīmja!" (Toreiz es vēl nezināju, kas ir ošķes un nakts murdi, taču arī zināšanas manu stāvokli daudz nebūtu mainījušas.)

Biju tik traki uzbudināts, ka nespēju vienkārši likties cisās un gulēt tālāk. Elsodams stāvēju un skatījos apkārt uz doma drupu ēnu juceklīgo labirintu. Gar sienām kā melnas liesmas plaiksnījās tumsa. Kaut kas nošņācās.

"Te kaut kur ir dzīva radība!" es čukstēju.

"Pff… varbūt daža laba žurka! Liecies tak nost un guli, gā?" Hemlūts lūkoja mani nomierināt.

Augstu doma vērbaļķos kaut kas nobrākšķēja, un brīdi man pār galvu bira fresku krāsas plēksnes. Stāvēdams mūžsenu mākslasdarbu daļiņu lietū, mēnesnīcā saviedēju meistarīgi uzgleznotas lapu vijas, pirkstus, ābolus, eņģeļu spārnus un acis. Tad nodunēja zvaniņš — īsi un nespodri, itin kā tajā būtu ieskrējis liels putns.

Zvana skaņa smagi atbalsojās manā sirdī.

Viss kļuva kluss.

Hemlūts lēni piecēlās kājās un ar lielām acīm skatījās man pār plecu. Tad viņš izstiepa roku un uz kaut ko rādīja.

"Gā!"

Es vēl paguvu pamanīt smagu spārnu vēzienu, tad man pa galvu trāpīja kaut kas ciets un ass, un spārni nožvākstēdami atkal nozuda tumsā. Pa skaustu galvup tecēja kaut kas šķidrs un silts, un es nobijos, vai šī riebīgā radība — tas droši vien bija taražbalodis! — nav mani aptaisījusi ar kādu no sava ķermeņa neiedomājami derdzīgajiem šķidrumiem, taču mana ķepa uz skausta sataustīja kaut ko citu — siltu, lipīgu. Mēnesnīcā tas vizēja piķa melnumā, taču es zināju, ka tās ir manas asinis. Un zilo lāci līdz asinīm spēj saskrāpēt tikai ļoti, ļoti asi nagi.

"Asinis??" es prasīju.

"Vampirosl" Hemlūts atbildēja.

Tad nāca pirmais uzbrukuma vilnis.

Vampīri

No doma visdziļākās tumsas pie manis šņākdams šāvās melns zibens: spēcīgs kaķis labi noauguša doga lielumā; šķobīdams savu satrakota paviāna ģīmi, tas skrējiena laikā vēl palielināja ātrumu, vicinādams spārneļus, kas tam auga no pleciem.

Mirkli pirms briesmonis bija klupis man čuprā, atgadījās kaut kas ērmots: viss notiekošais piepeši sāka risināties it kā palēninātā kinolentē, un mani pārņēma dziļš iekšējs miers. Pēdējos metrus, kas kaķi (pērtiķi? sikspārni?) vēl šķīra no manis, tas pievārēja bezgala lēni, un es varēju nesteidzīgi izpētīt tā muskuļa tonusu, izdarīt secinājumus, aprēķināt gaidāmā uzbrukuma leņķi, paspert uz priekšu nelielu izklupiena solīti, reizē tālu atliecoties atpakaļ, un visgalā beidzās ar to, ka uzbrucējs lēcienā aizšāvās man pāri.

Kamēr kaķpērtiķis lidoja man pāri, es paguvu saskatīt visus vaibstus, kas tā ģīmī veidoja apstulbuma izteiksmi, paguvu pat lēni un pamatīgi atvēzēties un raidīt tam pa krūškurvi precīzi aprēķinātu sitienu, izjaukdams nekaķa lēciena trajektoriju, kā rezultātā tas aizlidoja pa gaisu, ar kumbru atsitās pret cieto marmora grīdu un, brēkdams aiz sāpēm, aizlēkāja pa domu kā vaļā pasprukusi atspere.

"Gā! Veikli!" Hemlūts ar cienību noteica.

Man bija licies, ka viss norisinās neiedomājami lēni, taču patiesībā bija pagājusi labi ja pussekunde. Tikai vēlāk atskārtu, ka šai brīdī manī bija atdzīvojušies dabiskie plēsīga zvēra instinkti. Beigu beigās es tomēr biju lācis. Līdz šim, audzināšanas un izglītības pēc, šie instinkti manī bija nomākti, taču doma drupās kaut kādi aplamnieki bija sadomājuši man uzbrukt, tā manī pamodinot mežonīga aizmūžu lāča iznīcināšanas dziņu. Atmetu galvu, un no manas rīkles izlauzās apdullinošs rēciens, ko vēl daudzkārt atkārtoja milzīgās ēkas atbalsis.

Man virsū metās divi vampīrkaķi uzreiz. Pacirtos sāņus, un viens man aiz muguras ietriecās kolonnas stumbenī, tikām otru lēcienā satvēru aiz pakaļkājas. Kā vesera metējs trīsreiz apgriezu neminci uz riņķi un aizlingoju turp, no kurienes tas bija nācis. Acīmredzot vampīrs tur uztriecās virsū kādam pārītim sugasbrāļu, jo no tās puses atskanēja sāpīgi un nikni šņācieni.

Tad bija miers.

"Ho-ho!" sauca Hemlūts. "Viss, gā, tie vairs nenāks! Vampīri ir mīkstpēdiņi!"

Viņš nicīgi nospļāvās uz grīdas un dzīrās man atzinīgi uzsist uz pleca, taču augumu starpības dēļ aizsniedzās tikai līdz manam elkonim.

Tajā brīdī no visām pusēm mums lēca virsū kādi piecpadsmit vampīrkaķi un vēl pieci traucās virsū pa gaisu.

Hemlūts, kā jau visi tabačnieki, nepazina baiļu. Tas nenozīmē, ka viņš bija drošulis, jo drosmīgs ir tikai tāds, kas izjūt bailes un tās pārvar. Vienkārši micīšu rūķiem šīs jūtas ir liegtas, jo tiem ir zaļas asinis un asinsritē nav ne miņas no adrenalīna. Tabačnieks gan pamana, ka viņam draud briesmas, bet viņu tas it nemaz neuztrauc. Ja micītim uzbruks trīsmetrīgs gorilla, šim sīkaļam ne prātā neienāks, ka viņš šajā divcīņā neizbēgami zaudēs: kur nu, tabačnieks uzreiz sāks vicināt dūres. Bieži vien tas uzbrucēju apstulbināja tik briesmīgi, ka pat desmitreiz lielāki pretinieki apstājās un laidās mukšus. Tādēļ sprīža auguma tabačnieki bija trakoti izmanīgi un bijāti cīnītāji. Turklāt Hemlūts, kā ikkurš džungļu iemītnieks, lieliski zināja, kas plēsīgiem pērtiķiem un mežakaķiem ir vājā vieta: to miklais deguns. Ar vienu precīzu pirksta dūrienu pietika, lai vampīrkaķis uz labu brīdi izstātos no cīņas; vajadzēja tikai pienācīgi notēmēt.

Flamenkadoro

Vēl piedevām Hemlūts pieprata kādu Brazīlijas dienvidos pazīstamu kaujas mākslu, tā dēvēto flamenkadoro (viņam pat bija raibi izšūta josta, kas apliecināja, ka viņš šajā mākslā sasniedzis devīto, meistara pakāpi) — elegantu dejcīņu, ko veidoja flamenko, karatē un torero kustības. Viņš stāvēja, gandrīz nekustēdamies no vietas, roku uzlicis uz gurna, otru pacēlis virs galvas — kā čūska, gatavs kuru katru brīdi mesties virsū. Turklāt viņš ar glītiem trijsolīšiem visu laiku griezās ap savu asi, laiku pa laikam piecirzdams kāju (tā cīņa ieguva teju, teju dejas ritmu), laiku pa laikam veiklā izklupienā aizlidinādams pa gaisu vai ietriekdams sienā kārtējo kaķi.

Brīžumis viņš zibensātri pastiepa uz priekšu divus kopā saspiestus pirkstus un iedūra kaķim degunā vai sāpju krustpunkta vietā paribē. To visu viņš darīja, dziedādams flamenko.

Mani paņēmieni nebija tik labi pārdomāti un izkopti, drīzāk jau spontāni un instinktīvi. Pats brīnījos par to, kādi vareni spēki manī līdz šim bija dusējuši neizmantoti. Vispār jau lācis ir viens no bīstamākajiem plēsīgajiem zvēriem uz zemes, tikai es to vēl nezināju, jo biju traki aizņemts, maldīdamies pa kalnu labirintiem, deldēdams skolas solus un niekodamies ar citām lāčiem neraksturīgām dīvainībām. Ar vienu spēcīgu sitienu pietika, lai šāds lielkaķis apmestu divkāršu salto, ar vienu kodienu — lai cits ņaukstēdams laistu ļekas vaļā. Ar uzbrucējiem izrēķinājos ātri un bez žēlastības, rūpīgi aprēķinātām kustībām, lai iztiktu bez pārmērīgas ālēšanās un neatstātu bez pieskatīšanas savu aizsardzības zonu; īsi sakot, rīkojos kā profesionāls bokseris ar asiem nagiem. Ja vampīri tiešām būtu tādi mīkstpēdiņi, kā tika apgalvots, tie jau sen būtu glābušies bēgot, taču tie neatstāja laukumu: lai cik spēcīgus sitienus dabūjuši, lai cik sāpīgi piezemējušies uz marmora grīdas, tie vien uz mirklīti nozuda doma tumšajos kaktos, taču jau pēc brīža atkal bija klāt.

Vampīru taktika bija vienkārša, taču iedarbīga: tie strādāja uz maiņām. Tie, kas bija paguruši, atkāpās salaizīt brūces, un viņu vietā stājās cita komanda. Mēs ar Hemlūtu tērējāmies, turpretim viņi atkal un atkal ieradās ar jauniem spēkiem. Perspektīvā mēs izrādīsimies zaudētāji.

Kāds lielkaķis bija pielavījies no aizmugures un iekodies man kažokā, cits tupēja priekšā un ar ķepām sāpīgi zvetēja pa kājām, trešais piederējās virs galvas un ķerstīja seju; es atskārtu, ka mani spēki ir galā. Ar pūlēm cilāju rokas un sāku pārdomāt, vai nevajadzētu pacelt balto karogu un padoties liktenim. Taču tieši tajā brīdī vampīri, kā saņēmuši nedzirdamu pavēli, lika mūs mierā un atkāpās. Nejauki paplucināti un aizelsušies, mēs piepeši bijām divi vien. Gaisu tricināja tāda kā elektriska vibrācija, kaut kas līdzīgs

ļoti lielu circeņu cirpstināšanai — troksnis, ko es dzirdēju pirmo reizi, taču uzreiz sapratu, ka tas nevēsta neko labu.

Taražbaloži

"Los Chucharrachasl" teica Hemlūts.

"Kas?"

"Taražbaloži."

Desmit metru no mums doma grīda bija itin kā atmodusies dzīvei. Mums tuvojās ņudzošu radījumu masa, kurā šur tur bija saskatāmi nakts tumsā dreboši kukaiņu taustekļi. Lāgu lāgiem kāds taražbalodis, mežonīgi vicinādams spārnus, pacēlās gaisā, ļāva mēnesnīcā brīdi aplūkot tā derdzīgo siluetu un atkcll nožāvās pretīgajā pūlī.

"Man it kā teica, ka šeit taražbaložu nav!" Cerams, pārmetumu manā balsī nevarēja nesaklausīt.

"Ā-ā-ā…. taražbaloži… ne kauna, ne goda!" Hemlūts nicīgi nosprauslojās. "Vienmēr lien tur, kur viņus neviens negaida."

īsti vietā tāda izrunāšanās laikam gan nebija, jo vispār jau taražbaloži mums nupat bija izglābuši dzīvību. Iespējams, tikai tāpēc, lai to nolaupītu paši, un tomēr: vampīrkaķi bija aizvākušies. Acīm redzami saprātīgas būtnes.

"Mēs vienkārši skriesim uz durvīm," ierosināja Hemlūts.

Skaidrs. Kāpēc gan ne?

Taražbaloži [turp.]: ja gadījies sastapt vienu vai vairākus taražbaložus, ir ļoti ieteicams neizdarīt ātras kustības. Vēlams izraudzīties iespējami dejiskus un līgani plūdeņus pārvietošanās paņēmienus. Taražbaloži reaģē tikai uz asām, straujām kustībām. Tā kā viņiem nav smadzeņu, viņi domā, ka viss līganais un plūdenais ir ūdens.

Brīnišķīgs padoms, tāds pats kā ieteikums sastingt un nekustēties, kad tev virsū peld karaliskais tiranozalis vai

tevi uz ragiem taisās uzdurt satrakots forints. Kaut kā nebija viegli šādus padomus uztvert ar pienācīgu uzticēšanos. Ja es klausītu savai sirdij, tad šobrīd mestos uz kāpnēm, nelabā balsī brēkdams un rokas vicinādams. Tomēr centos palikt mierīgs un pieliku visas pūles, lai kustētos kā balerīna palēninātā filmā.

"Ej pavisam lēni!" caur sakostiem zobiem izgrūdu. "Tad viņi domās, ka mēs esam ūdens."

Hemlūtam tas neizklausījās pārliecinoši.

"Gā? Domās, ka mēs esam ūdens? Kā tev kas tāds ienāca prātā?"

"Man smadzenēs ir leksikons. Tas reizēm stāsta derīgas lietas," es šņācu, izplestām rokām kāpdams pa kāpnēm kā cirka artists uz nolaidenas virves.

"Leksikons smadzenēs. Gā. Saprotu…"

"Nu… tas nav īsti leksikons. Patiesībā tas ir eidēts! Ar septiņām smadzenēm! Viņš redz tumsā un ar prātu spēj atvērt sardīņu bundžu. Viņš runā man galvā."

Hemlūts skatījās uz mani kā uz vājnieciņu, kas drudža murgos runā dieva zīmes.

"Paklau," tabačnieks teica. "Tu uz kādu laiciņu esi zaudējis prātu! Tas nekas, gā? Tik grūtā brīdī par to nevajag kaunēties. Es pārņemu komandēšanu, gā? Mēs izplešam rokas un kliegdami skrienam pa kāpnēm lejā."

Es skatījos uz kāpnēm.

"Nē," paziņoju. "Mēs to nedarām."

"Kāpēc tad ne?"

"Tāpēc." Ar degunu norādīju uz kāpņu lejgala pēdējo pakāpienu.

No turienes augšup rāpās cita taražbaložu karaspēka vienība. Sekojot avangardam, pa doma durvīm platā straumē plūda tūkstošiem citu. Zvēriskie kukaiņi līda iekšā

pa visiem logiem un mūru spraugām. Mēs bijām pilnīgi aplenkti.

"Mūs gaida nāve," es sacīju.

"Gā, mūs gaida nāve," Hemlūts pārmaiņas pēc nerunāja pretī. Tomēr noskārtu, ka viņš kaut ko meklē, ticēdams, ka arī šādos apstākļos var kaut kā izkulties.

Taču viņam neiekrita prātā neviena gaiša doma.

Taražbaloži platā vienlaidu vilnī plūda augšā pa kāpnēm. Doma atbalsis desmitreiz pastiprināja viņu tarkšķēšanu.

Man zem kājām kaut kas sakustējās. Pa tumsu biju uzkāpis kādam taražbalodim virsū! Derdzīguma pārņemts, palēcu sānis un pagrābu akmeni, lai ar to zveltu neradījumam pa pauri. Kārtīgi atvēzējies, pēkšņi ieraudzīju, ka man zem kājām nemaz nav taražbalodis. Pakāpiens nobrauca dziļāk un pazuda, tam sekoja otrs un trešais.

Kāpnēs bija parādījies caurums — tik liels, ka pa to varētu izvilkt zirgu.

Ij ne acumirklīti neapdomājies, Hemlūts tajā ielēca.

"Aū!" viņš no apakšas kliedza. "Tu arī! Gā! Lec! Nav dziļš!"

Es iemetu akmeni taražbaložu biežņā, ar pretīgu brākšķi sadragādams kādas hitīnbruņas. Neko vēl aplamāku šobrīd laikam nebija iespējams pastrādāt.

Ievainotais taražbalodis iebrēcās tik nelabi kā zāģis, ja vien zāģis prastu brēkt. Simtiem sugasbrāļu piebalsoja, pacēlās spārnos un lidoja tieši man virsū.

Es ielēcu caurumā.

Nepilnus divus metrus zemāk piezemējos uz pekām, vien druscītiņ iesāpējās cinkšļa locītavas. Man virs galvas kāpnes vērās ciet, akmeņi žņerkstēdami sakļāvās. Viens taražbalodis tomēr vēl pamanījās iespraukties tur pa vidu un acumirklī to nožēloja, jo pakāpieni viņu glīti pārgrieza uz pusēm. Patrepē bija tumšs kā Naktigalgala tumšajā kambarī.

"Jūs esat drošībā/' atskanēja balss, par kuru nebija iespējams pasacīt kaut jele tik, vai runātājs ir vīrietis, sieviete vai dēmons. Visvairāk tā izklausījās pēc runājošas taures.

Runātāja

balss

"Sekojiet manai balsij, es jūs izvedīšu brīvībā. Šurpu… šurpu…"

Neko citu balss vairs neteica, vien laiku pa laikam atkārtoja: "Šurpu… šurpu…" — bet mēs klupdami krizdami sekojām tai pa tumsu.

Vairs nezinu, cik reižu es nostiepos garšļaukus un slējos kājās; pazemē valdīja pilnīga tumsa un dažnedažādu šķēršļu bija vai cik.

Brīžiem ga* ejas sienu locīdamies aizšāvās kāds no zilajiem zibeņiem, kas mani pirmajā brīdī ļoti izbiedēja, taču zibeņi bija tik žigli, ka es nespēju tikt skaidrībā, kas bija mūsu pavadonis. Zilgajā blāzmā nepaguvu pat ieraudzīt, kur īsti viņš ir.

Pēdīgi iegriezāmies tunelī, kurā vismaz bija kaut kāda blāva gaisma. Pa caurumiem griestos tumsā iesniecās slaidi gaismas pirksti.

"Tā ir kanalizācijas lūka," ķērkstoši paziņoja balss. "Te jūs varat izrāpties laukā."

Lai gan tagad jau bija mazlietiņ gaišāks, runātāju man joprojām neizdevās saskatīt. Tas noteikti stāvēja pavisam blakus, bet kur īsti? Uzrāpušies pa dzelzs kāpnēm, mēs nostūmām kanalizācijas lūkas vāku un izkārpījāmies brīvībā. Mēs stāvējām tumšā šķērsieliņā, kas veda uz platu, lielpilsētas dūkoņas piesātinātu ielu. Balss bija pazudusi.

"Tie bija neredzamie cilvēki!" Hemlūts mani apgaismoja.

"Neredzamie cilvēki?"

"Gā. Neredzami."

Mēs klusēdami gājām turp, kur dunēja Adītnatlas bulvāris. Vajadzēja kaut ko iekost brokastīs. Hemlūts bija kļuvis diezgan nerunīgs: varbūt jutās neērti par to, kādās briesmās viņš mani bija ievilinājis.

Viņš arī patiešām centās kaut kā sadabūt dažas piras, lai mani apremdinātu ar mazu, jauku brokastiņu kādā suņabuku šahšeņķī. Suņabuki jau kopš agra rīta sēdēja pie saviem šaha galdiņiem un ik gājienu pavadīja ar niknu rūcienu.

Pēc šīs nakts notikumiem man bija pilnīgi skaidrs, ka šajā pilsētā, lai izdzīvotu, bija vajadzīga pajumte. Jumtu virs galvas varēja dabūt par naudu, un, lai dabūtu naudu, bija jāstrādā. Biju stingri apņēmies sameklēt darbu. Hemlūtu šī doma pārāk nesajūsmināja.

"Strādāt?" viņš ar pretīgumu novilka. "Labāk iesim ielās. Es dziedu, tu danco."

"Es tev neesmu nekāds dresēts lācis!"

"Gā, es zinu," Hemlūts nopūtās.

Darbs Atrast darbu Atlantīdā nebija grūti. Dažas pirmās nedēļas mēs ar Hemlūtu strādājām kažoku ķemmētavā. Tādos iestādījumos vienmēr bija vajadzīgi ķibinātāji, kas izknibināja no ķemmēm un sukām matu kušķus, sašķiroja tos pēc matu tipiem un nogādāja parūkmeistariem. Mēs dienu un nakti rosījāmies kā bitītes, urbinādami no sukām troļļu spalvas, tās glīti un kārtīgi sašķirodami un kraudami turzās. Vispār jau speķainos un smirdīgos alu cilvēku matus no ķemmēm laukā ķeselēt nebija pārāk patīkami, jo sevišķi, ja pirkstos kož utis.

Drīz mēs pārgājām uz spļautuvi, kur augu dienu un nakti bija vajadzīgi slaucītāji, kuru pienākums bija nokopt riebīgo spļaudekļu un zāģu skaidu ķēpu un izkaisīt tīras skaidas. Darbiņš bija viegls, vienīgi ne pārāk higiēnisks. Nemitīgi vajadzēja uzmanīties, lai nepagadītos ceļā kādam spļāvienam, un tas nebija vienkārši, jo apmeklētāji izklaidējās, cenzdamies uzspļaut slaucītājiem.

Asiņu lombards

Pēc tam mēs salīgām darbā asiņu lombardā. Tur bijām etiķešu līmētāji, un mūsu uzdevums bija gādāt, lai neskaitāmie asiņu paveidi nesajuktu un nesajauktos. Tas jau bija solis uz augšu pa karjeras kāpnēm. Es jutos kā pārdevējs smalkā vīna tirgotavā. Vajadzēja visos sīkumos pārzināt katru asiņu konservu sastāvu, prast noteikt tā cilmi, donora asinsgrupu un gadagājumu, zināt, vai tās ir troļļa vai pundura asinis, vai varbūt tās nodevusi ragana vai sazin kas vēl.

Mums tur bija īru koboldu zaļās asinis un flāmu ūdensgaru baltās, dižciltīgo natiftofu zilās asinis, dēmonrikšu dzeltenās asinis un, pats par sevi saprotams, viss sarkanās krāsas spektrs, no melnsarkanajām mīnotauru asinīm līdz žirtu dzidri sārtajām — rosй, kā sacīt jāsaka.

Jāteic gan, ka redzēt, kā strādā mūsu priekšniecība, vilkači, nebija diez cik patīkami. Ja reiz kāds bija ieradies pārdot asinis, tātad tas nebija smalku ļaužu, un iestādījuma saimnieki arī attiecīgi izturējās. Arī es pats, kad vēl nebiju sācis strādāt lombardā, reiz atnācu nodot asinis. Man vajadzēja sēdēt uz prasta koka sola un gaidīt, līdz vilkacis sagatavos šļirci. Tad viņš pieliecās man klāt un noprasīja: "Anestēziju vajag?"

"Jā, lūdzu," es pieklājīgi atbildēju.

Pēdējais, ko redzēju, bija viņa dūre, kas tuvojās manam degunam.

vaska figiiru

kabinets

Vispēdīgi mēs salīgām kādā vaska figūru kabinetā par šausminātākiem. Paturot prātā, ka Atlantīdā gluži normāls un ikdienišķs skats ir jetiji un dēmonrikšas, varat iztēloties, kādi baigi ķēmi bija jāizstāda vaska figūru kabinetā, lai iedzītu šīs pilsētas iedzīvotājos bailes un šausmas. Mūsu pienākums bija slēpties aiz vaska figūrām un, ja kāds apmeklētājs pienācīgi nebaidījās, sastindzināt viņam dzīslās asinis ar apdullinošu kliedzienu.

Pāris dienu tā izklaidēties bija itin jautri, bet tad mums sāka aizsmakt rīkle. Turklāt darbiņš izrādījās arī diezgan bīstams. Pēc trešās saķeršanās ar kādu jetiju ģimeni mēs iesniedzām atlūgumu.

Droši vien vieglāk būtu pateikt, kādos amatos mēs nepastrādājām, nevis lūkot uzskaitīt visus, kuros paguvām izmēģināt spēkus. Mēs bijām sētnieki un laternu uzraugi, skrejlapiņu izdalītāji un kapiņu dārznieki, šahšeņķu viesmīļi un paslavu gludinātāji, skrejkurjeri un naktssargi, afišu nokasītāji un reklāmu izbrēcēji, avīžpuikas un zivju šķirotāji, un kas tikai vēl ne. Nevienā no šiem darbiņiem nebija vajadzīga augsta kvalifikācija. Man jau būtu gribējies iekārtoties tādā vietā, kur es varētu likt lietā savu neaptveramo naktsskolas izglītību, taču tādu atrast bija grūtāk, nekā biju domājis.

Lai strādātu par skolotāju, tev vajadzēja būt izgājušam cauri visai ilgajai un sarežģītajai Atlantīdas izglītības sistēmai, un gandrīz jebkurā citā smalkākā amatā tika pieprasīta vesela kaudze apliecību, kuras izsniedza noslēpumainās iestādēs; nekas negāja cauri bez natiftofu zīmoga, ko varēja dabūt, vai nu mēnešiem ilgi nīkstot rindās, iemedojot krietnu kukuli, vai saradojoties ar natiftofu. Visu savās rokās turēja neizdibināmas arodbiedrības — īsi sakot, arī šajā

jomā Atlantīdā valdīja kārtīgs haoss. Tā nu es apmierinājos ar šiem pagaidu darbiņiem un cerēju, ka reiz taču man pāri ceļam skries kāds amats, kas atbildīs manai kvalifikācijai. Pagaidām manas karjeras virsotne bija pārlicējs kājgriežu picērijā. Un Hemlūts bija mans asistents.

Brunču mednieks

Diemžēl man jā teic, ka Hemlūts Havanna bija nelabojams brunču mednieks. Kad vien pagadījās brīvs brīsniņš, viņš meklēja piemērotu dzīvesbiedri. Tikai tajā laikā vien, kad mēs abi strādājām dažādus palīgdarbus, viņš paguva septiņdesmit septiņas reizes (tas ir, tik reižu es viņu pieķēru) aizskriet uz satikšanos ar dažādām Atlantīdas sieviešu dzimuma pārstāvēm. Goda vārds, nesaprotu, kā viņš to dabūja gatavu. Skatīsimies patiesībai acīs: viņš bija tikai rūķis, un vispār jau rūķi ir sīkuļi. Viņš nebija arī sevišķi skaists — deguns kā tupenis, pekas ar gariem nagiem —, bet laikam taču viņam piemita kāda neizdibināma pievilcība. Kad vien viņš uz ielas uzrunāja pilnīgi svešu meiteni, nepagāja ne pusstunda, kad abi jau, rociņās sadevušies, sēdēja kādā kafejnīcā, un Hemlūts viņai austiņā dziedāja romantiskas lietusmežu ārijas.

Varbūt viņa noslēpums bija ugunīgais skatiens vai daudzie r, kas gurguļoja viņa rīklē; lai nu kā, neviena atlantiete neatkarīgi no ģints un sugas nespēja viņam pretoties. Viņš satikās ar rūķenēm, gnomienēm, natiftofām, raganām, druīdietēm un reiz pat ar iemīlējušos jetiju skuķi — par to reizīti gan viņš kārtīgi dabūja pa ādu no bandas, ko viņam uzsūtīja jetijbrālis.

Taču šīs attiecības nekad nebija ilgākas par dienu, un neatliekamās šķiršanās iemesls allaž bija viens un tas pats.

"Gā. Par maz matu," Hemlūts nopūtās, pārrazdamies no kārtējā randiņa.

Viņš sapņoja par meiteni, kurai būtu vairāk matu nekā pārējām. Neikdienišķs sapnis, bet tāds nu reiz bija viņa ideāls. Un savu sapņu meiteni viņam neizdevās atrast pat Atlantīdā, kur daža radība matainlbas un spalvainības ziņā pārspēja pat lāčus.

vītnu tornis

Drīz jau mēs varējām kopā noīrēt dzīvoklīti Ltatnatīdas austrumu nomalē: divas istabas, virtuve un tualete kāpnēs (tā gan mums diemžēl bija kopēja ar bariņu asinskāju). Mēs dzīvojām vienā no babiloniešu vītņtorņiem, tādi Atlantīdā bija pieci. Vītņtorņi bija milzonīgas augstceltnes, kas izskatījās pēc nošļauptiem konusiem, un gar to ārsienām veda varenu kāpņu vītne. Visus piecus torņus babilonieši bija atstājuši pusbūvētus, bet tāda bija viņu parastā celtniecības maniere; droši vien tieši tāpēc viņiem nebija izdevies ielauzties nekustamo īpašumu biznesā. Neviens šīs pusbūves nebija pabeidzis, tādēļ pilsētas pārvalde tās izīrēja par pavisam nelielu maksu, lai tur vispār kāds dzīvotu: nebūtu prātīgi pieļaut, lai vēl kādu ēku okupē taražbaloži. Otrs iemesls, kādēļ īres maksa bija tik maza, bija šīs ārkāpnes. Citādi dzīvokļos nebija iespējams nokļūt, un, zināms, jo augstāk tu mitinājies, jo tas bija grūtāk — un, attiecīgi, par tik arī īre bija mazāka. Mēs dzīvojam pašā augšā. 24 802. līmenī. Skats uz Atlantīdu bija satriecošs. Vējš, kas joņoja pa neiestiklotajiem logiem, arī.

Toties jaukās vasaras naktīs mēs mēdzām sēdēt ārā uz akmens pakāpieniem un noskatīties uz zilā zibens izlādēm, kas dzirksteļoja visās milzu pilsētas ielās. Veseli ielu laidieni uz brīdi kļuva par zilām gaismas upēm. Un mēs sēdējām tur, augšā, kā dievi, kas to visu radījuši.

Runājot par dzīvi tādā babiloniešu vītņtornī, varat droši iztēloties, ka tā bija diezgan dēkaina. Šajās pusdrupās uzdrošinājās apmesties tikai visrūdītākie atlantieši ar visstiprākajiem nerviem, un tas jau vien nozīmēja kaimiņattiecības ar neaprēķināmu riska faktoru. Mūsu augstceltnē dzīvoja galvenokārt alu troļļi, kalnu rūķi, asinskāji un jetiji — bļaurīga, neaptēsta sabiedrība, kas daudz nelikās zinis par kaimiņu labsajūtu. Dienvidcamonijas kalnu rūķi vidēji reizi nedēļā

svinēja kādas kāzas, jo viņi nemitīgi mainīja dzīvesbiedrus, un tas, zināms, bija iemesls vētrainām svinībām, kurās tika ielūgti visi radi un draugi un pūtēju orķestris spēlēja kalnu rūķu mūziku. Kalnu rūķu mūzika tiek atskaņota ar fnagufiem — tie ir alpu radziņiem līdzīgi pūšaminstrumenti, kuru vaļējā galā ir iemontēts trideksnis, pa kuru muzikants dauza ar dzelzs stieni, reizē kliegdams fnagufa iemutnī. Fnagufi bija tik gari, ka resgaļus vajadzēja izbāzt pa logiem, tādēļ kaitīgais troksnis bija vēl briesmīgāks, taču būtībā tas neko nemainīja, jo visā mājā nebija nevienu durvju. Pārējie kāzu viesi sirsnīgi pūlējās pārkliegt fnagufu mūziku ar laimes vēlējumiem — tā pie Dienvidcamonijas kalnu rūķiem ir pieņemts sveikt jauno pāri.

Sūdzēties nebija vērts, ja nu vienīgi tiem, kuri uzskata, ka ir jēga pieredzēt simt kalnu rūķu uzbrukumu un karāties ar galvu uz leju pie divsimtā stāva loga, kā reiz gadījās ar Hemlūtu, kad viņš sešos no rīta bija palūdzis kalnu rūķu orķestra māksliniekus kaut vai aptīt tos dzelzs stieņus ar mutautiņiem.

Asinskāji no mūsu kaimiņu dzīvokļa acīm redzami nodarbojās ar kaut kādu tumšu rūpalu, jo pa dienu viņi gulēja, turklāt brangi krākdami, toties naktīs sākās asinskāju viesības ar savādiem rituāliem, kuru laikā viņi korī klepoja dzelzs spaiņos. Ja kāds asinskājis devās uz tualeti, jūs varējāt droši rēķināties, ka ātrāk nekā pēc trim stundām viņš no tās neiznāks, un bija jāpieskaita vēl viena stunda, iekams labierīcībās bija iespējams ieiet un nezaudēt samaņu. Skaņas, kas dzirdamas, asinskājim uzturoties sirsniņmājiņā, ir pat vēl šaušalīgākas nekā klepošana dzelzs spainī.

Jetijiem, kas principā bija lāga ļaudis, bija nosliece uz mēnessērdzību, tādēļ pilnmēness laikā viņi mēdza klimst pa svešiem dzīvokļiem un sviest laukā pa logiem visas mē

beles, kas gāja cauri loga rāmim. Aizmigušu jetiju neviens neuzdrošinājās modināt, jo klīda baumas, ka tie daži, kuri tomēr bija uzdrīkstējušies, bija sekojuši savām mēbelēm.

Pat pārnākšana mājās bieži vien bija dzīvībai bīstams piedzīvojums, jo īpaši ziemā, kad ārkāpnes bija spoguļgludas no apledojuma un plosījās sniegavētra, vai, teiksim, negantu vasaras negaisu laikā — tad sajūta bija kā šautuves lellim, kuru visi, kas samaksājuši grasīti, drīkst apmētāt ar zibeņiem.

Visi nama logi un durvis stāvēja vaļā, tādēļ mēdza būt tā, ka mākonītis iepeldēja pa kādu logu, vienā mierā nolija uz dzīvojamās istabas paklāja un nosvīda pa citu logu. Negaisa laikā pa istabām mutuļoja resnas, melnas mākoņu lodes, un mēs vispār neko apkārt neredzējām, līdz tajās uzsprāga kāds zibens. Jūs nespējat pat iztēloties, cik skaļš ir pērkons, kas nodārd turpat blakus. Reiz, kad es gulēju, viens tāds uzgāja gaisā tieši man virs galvas. Kopš tā laika man kreisajā ausī palikusi klusa svelpoņa.

Karstās vasaras dienās mitināties šajos augstumos bija ļoti izdevīgi, jo mūs allažiņ apvēdināja spirgta vēsmiņa, toties ziemā mājās vienmēr bija sniegs. Mēs uzcēlām nelielu iglu un gulējām tajā tik ilgi, līdz to izkausēja pavasara saulīte.

Tomēr tās bija mūsu mājas, mans pirmais dzīvoklis, par kuru es maksāju ar paša nopelnītu naudu (120 vara piramīdām mēnesī), un daudzmaz drošs patvērums no vampīriem un taražbaložiem, kuri, lai arī logi un durvis bija līdz kājai vaļā, neuzdrošinājās līst namā, ko pārsvarā apdzīvoja barbariski bandīti, kuru rokas bija tik lielas kā ogļu šķipeles.

Vienīgi zemestrīču laikā (un zeme Atlantīdā trīcēja vismaz reizi nedēļā) trakoti gribējās, kaut mēs labāk dzīvotu mazākā un pamatīgākā namiņā. Atlantieši apgalvoja, ka zemestrīce vēl nekad neesot nopostījusi nevienu pilsētas

namu, taču, pēc manām domām, tas bija tikai laika jautājums, vismaz tiktāl, cik runa bija par šiem vītņtorņiem. Sienas un grīda tādās reizēs čīkstēja kā apbēdināti spoki, visur bira apmetums, un mēbeles pastaigājās pa dzīvokli kā atmodušās no miega. Atrasties uz ārkāpnēm bija dzīvībai bīstami, mani divas reizes gandrīz nopurināja lejā.

Kajgriežu picērija

Kājgriežu picērija bija mana pirmā Atlantīdas darbavieta, kurā es iemācījos kaut ko dzīvei derīgu, un proti, ēdiena gatavošanu. Ēstuves saimnieks un šefpavārs bija resnvēderis vārdā Cākobs Joa; viņš bija īsts sava amata meistars, un natiftofu Gardēžu ģilde viņu četras reizes bija apbalvojusi ar zelta karoti.

Ēdienkartē bija ne tikai picas: tās bija steidzīgiem klientiem un pārdošanai pa lodziņu.

Ēstuves dziļumos tika gatavots kārtīgs ēdiens pastāvīgo klientu lokam — kārumniekiem, kuri to varēja atļauties. Vienmēr, kad man bija puslīdz brīvs brītiņš, es Cākobam pār plecu skatījos, kā viņš gatavo savus firmas ēdienus. Tā iemācījos alū rafinēt cūkgaļas desiņas, verdošā ūdenī ļoti, ļoti lēni izsutināt teļa karbonādes un sacept austeres (sakapātu spinātu, grijēra un rīvmaizes maisījumā).

ākobsJoa

Cākobs man ierādīja vienīgo pareizo spageti pagatavošanas paņēmienu (vārīt 12 minūtes, nenokāst, vienkārši izņemt no verdošā ūdens, notecināt, apslacīt ar siltu sviestu, iejaukt divus olu dzeltenumus, pāri izspiest vienu ķiploka daiviņu, apmaisīt, pasniegt galdā) un viszemākajā temperatūrā sautēt vēršasti tik ilgi, līdz gaļai var izdurt cauri karotes resgali (proti, vismaz piecas stundas). Vēl viņš man iemācīja, kā sarkanvīnā olas bez čaumalas var izvārīt mīkstas

jo mīkstas, kā izklapē šniceli (ar liela naža spalu, nekādā gadījumā ne ar gaļas āmuriņu!), kāds siers vislabāk sader ar rukolu (Dienvidcamonijas Grālzundes pekorīno) un kā ēd vistiņu (tikai un vienīgi ar pirkstiem). Cākobs pārzināja ne tikai receptes, bet arī pareizās atbildes uz vissmalkākajiem ēdināšanas mākslas jautājumiem. Viņš bija staigājošs gardēža leksikons, viņš no galvas zināja, cik kaloriju ir jebkurā iedomājamā produktā un arī tādos, kādus mēs vairs nevaram iedomāties, jo brīvajā laikā Cākobs bija ēdināšanas vēsturnieks. Viņš zināja visus Camonijas pagātnes ēdienus, visus izmirušos garšaugus un garšzāles. Teiksim, agrāk ir bijusi garšviela, ko sauca "pelverīns" — ar to jebkuru produktu varēja pārvērst par delikatesi. Pelverīnu ieguva no grīnpelves — auga, ko iznīdēja asinskāji, kuri ticēja, ka grīnpelve ir sātana miteklis. Cākobs man stāstīja par augiem, kas vidiņos ražojuši jogurtu, par Dullas teiksmainajām milzu zemenēm, kas esot bijušas lielas kā mājas, un par ņamslalīmiem — kūdras olām, kas garšoja pēc ceptiem banāniem.

Tomēr vistrakāk viņš aizrāvās, stāstīdams par savu mīļāko jomu — garšu kombinatoriku. Cākobs Joa uzskatīja, ka ēdienkartei jāsatur pēc iespējas vairāk ingredientu, ēdienu, garšvielu un kaloriju. Tas, cik drosmīgi viņš lika kopā garšas, bija kaut kas prātam neaptverams. Man gadījās redzēt, kā viņš cep zivi medū un fritē sālītu firziķi, viņš piepildīja vistu ar izkausētu šokolādi un nūdeles apviļāja kanēlī, taču neviens nesūdzējās — kur nu, apmeklētāji ēšanas baudā kliedza, viss restorāns vienā balsī. Jo vairāk dažādu produktu tu savā mūžā uzņem, jo saturīgāka ir tava eksistence, — tāda bija Cākoba filozofija.

Mani pie ēdiena gatavošanas nelaida, jo mēs abi ar Hemlūtu strādājām citā nodaļā, picērijā, kur es drīz vien jau biju paaugstināts par galveno pārlicēju, jo vienā brīdī man prātā bija ienākusi ģeniāla doma — gandrīz gatavai

kājgriežu picai pārlikt pāri otru tādu pašu, gandrīz gatavu kājgriežu picu. Šis dubultpicas kļuva par visvairāk pārdoto ēdienu, un es tiku pagodināts ar paaugstināšanu par galveno pārlicēju. Hemlūts, mans asistents, stalti un eleganti apmētāja mani ar olīvām, sīpolu gredzeniem, salami ripiņām, anšoviem, sēnēm, tunča un šķiņķa gabaliņiem, bet es to visu mākslinieciski izvietoju uz picām. Pie mūsu skatloga mūždien, degunus piespieduši, stāvēja vismaz pāris garāmgājēju, kas aizrautīgi noskatījās, kā mēs strādājam. Hemlūtam tā bija lieliska izdevība izrādīties daiļā dzimuma priekšā un iespēja norunāt randiņus — jo sevišķi, ja pie skatloga bija apstājusies kāda meitene ar neparasti krāšņu matu rotu.

Mājās mēs centāmies izmantot pauzes starp kalnu rūķu kāzām un cik necik izgulēties. Reizēm es Hemlūtam mācīju kaut ko no savām naktsskolā apgūtajām zinībām, citudien atkal viņš man ierādīja kādu flamenkadoro tvērienu.

Naktīs viņš bieži mocījās ilgās un stāstīja par savas dzimtenes tabakas plantācijām. Kamēr viņš šņukstēdams apjūsmoja liānu piņķerīgo daili, man gribot negribot vajadzēja domāt par Kvertu Cuiopu, kas ar tādu pašu aizkustinājumu bija runājis par savu dimensiju.

Trešdienas Atlantīdā

Vislabākās dienas Atlantīdā bija trešdienas. Šai pilsētā izsenis svētīja nedēļas vidu, trešdienās visi meta mieru darbiem un svinēja faktu, ka puse nedēļas jau nodzīvota.

Visi darbspējīgie atlantieši trešdienās kārtīgi izgulējās, pēc tam gāja uz parkiem vai apmeklēja kādu no kultūras pasākumiem, kuru Atlantīdā bija vairāk nekā jebkurā cita tolaik zināmās pasaules pilsētā.

Pietiek kaut vai iemest aci vienā ATLANTĪDAS VĒSTNEŠA lapā, lai kļūtu skaidrs, kas pilsētā notika vienā caurmēra trešdienā (saprotams, es te visu uzskaitu izlases kārtībā).

SEMMS SEGLIU UN NATIFTOFI, mūziķu apvienība no Rietumcamonijas, svilinās NELEGĀLAJĀ BUNKURĀ, pazemes deju pilī, kas atradās apakš viena no pilsētas ezeriem. Zināms, šajā ansamblī nespēlēja īsti natiftofi, tam viņi bija daudz par smalku, bet tikai par natiftofiem pārģērbušies asinskāji, bet tā jau bija liela pārdrošība, jo natiftofi trakoti jutīgi reaģēja uz jebkādām provokācijām un nevilcinoties veica tiesiskus pretpasākumus.

KOLODROMĀ, milzīgā teātrī ar 34 skatuvēm, notiks Hildegunsta fon Mītenmeca eksperimentālās lugas "Voltigurgu basvibrators" maratonizrāde; tās kopējais ilgums būs 240 stundu, un piedalīsies vairāk nekā 3000 aktieru. Skatītāji nomainīja cits citu, taču inscenējuma uztverei tas nekaitēja, tāpēc ka Mītenmecs šajā lugā bija pieteicis karu jēgas pašpietiekamībai un visi dialogi ar nelielām variācijām ik pēc divpadsmit stundām atkārtojās. Hemlūts bija redzējis fragmentus un jutās aplam vīlies. Viņu mulsināja tas, ka aktieri runā atsprākleniski un uz skatuves atļaujas dzert tēju un ēst sviestmaizes.

Bestsellera "Tik slapja mana leja" autors SILRĀKS ŠŅIDRĒVS par godu "Tik slapja mana leja II" nākšanai klajā sniegs autogrāfus DRUPUKROGŪ, literatūras kafejnīcā itāļu drupu kvartāla nomalē.

SUŅABUKI visus izaicina uz ŠAHA MARATONU savā iecienītajā krodziņā PIE IZMISĪGĀS ROKĀDES. Uzvarētājam reklāmā tiek solīts alus par brīvu un nepiekaušana.

Kāda LIELPĒDU BERTA aicina uz protesta demonstrāciju Adītnatlas bulvārī. Protesta iemesli jāņem līdzi, tukši plakāti aprakstīšanai būšot pieejami plašā klāstā.

Bijušais troļļādu mednieks un tagadējais slavenais troļļu draugs Cāvis Lilis uzstāsies NAATLTĪDAS ZIEMEĻU PRIEKŠPILSĒTAS JAUNATNES CENTRA rīkotajā publiskajā diskusijā par troļļu traumām; šo pasākumu, jādomā, apmeklēs tikai aizkaitināti troļļi un varbūt arī vēl kāds sirdsapziņas nomocīts troļļu draugs.

Grobiānisma pamatlicējs DR. GROBIĀNS G. GROBIĀNS uzstāsies ar priekšlasījumu ETNOGRĀFISKAJĀ MUZEJĀ un nolamās klausītājus.

DĒMON RIKŠAS rīko bezmaksas kukuragu skrējienu Atlantīdas parkā, lai tādējādi uzlabotu savu tēlu jaunākās paaudzes pilsētnieku acīs. (To viņi mēģina jau gadu gadiem, taču ko tu padarīsi, viņi izskatās tik nejauki, ka uz šo pasākumu nav iespējams aizvilināt nevienu pašu bērneli, un dēmonrikšas droši vien atkal paliks vieni paši, arī mīlīgie kioski un bezmaksas dēmonlimonāde nelīdzēs.)

Resnu itāļu ugunskrupju tenoru ansamblis CONSORTIO FLAGGELANTI uz Nattlatīdas brīvdabas skatuves daiļi pogos senlaicīgas ārijas, cits citu ieperot ar svaigām nātrēm, lai balss skanētu vēl izteiksmīgāk.

NEPASAKĀMĪBU MUZEJĀ, kur pārsvarā aplūkojamas tādas lietas, par kurām neviens negrib runāt, tiek atklāta īpaša izstāde "Camonijas zobārstu darbarīki laiku lokos". Tas, kurš reiz savām acīm ieraudzīs, ar ko troļļi bez anestēzijas rauj zobus, kopš tās dienas švīkstinās zobu suku piecreiz dienā.

Zibeņu dīdītājs SIRĀMS ŠŅITNUPS uzstāsies ar brīvdabas izrādi PAZUDUŠO DVĒSEĻU LAUKUMĀ — tas atrodas Ltaatntīdas centrālajā rajonā, un tajā ir brīvdabas skatuve. Šņitnups bija atklājis, ka zilie zibeņi, kas nakīs šaudās pa Atlantīdu, reaģē uz ūdeni. Tādēļ viņš arvien jaunos ģeometriskos rakstos izliek spaiņus ar ūdeni dažādās Atlantīdas vietās, kurās šīs gaismas parādības apgrozās īpaši bieži.

Zibeņi lēkājot pa spaiņiem, un tas viss atgādinot košu zibensbaletu. Saprotams, Šņitups ap saviem spaiņiem norobežo visai plašu teritoriju un par biļetēm prasa itin sālītu cenu.

MAIGONIS VĒTRA, visu Atlantīdas daiļā dzimuma iedzīvotāju vājība jau divsimt gadu garumā, uzstājas ar mēnešiem iepriekš pārdotu koncertu, kurā tiks atskaņotas dziesmas tikai un vienīgi par mūžīgu uzticību un ārkārtīgi dārgu saderināšanās gredzenu pirkšanu; uzstāšanās laikā viņš būs kails līdz viduklim un ar asarām acīs pats spēlēs pavadījumu uz dimantiem inkrustētas arfas.

Avangarda mākslinieku un aktieru grupa RUPJI CEPTIE GAĻASKĀTI no Dienvidcamonijas kāda teātra pagrabiņā par nelielu samaksu ļaus, lai viņus apmētā ar naudu.

Ļoti labi apmeklēta noteikti bija GEBAS SPĒLE, kurā par dēmonrikšu kausu (vēl viens pasākums uz reklāmu kāro dēmonrikšu tēla spodrināšanai) sacentās Tatlantīdas un Tanalttīdas komandas. Geba ir mūsdienu futbola priekštece, vienīgi tajos laikos komandā bija līdz 5000 spēlētāju un vienas bumbas vietā grūti saskatāmos apaļos vārtiņos bija jāiedzen četri simti krāsainu koka ripu. Spēles notika divdesmit stāvu augstā stāvvietai līdzīgā celtnē, GEBAS PILI, un visu spēli vienkārši nebija iespējams paturēt acīs, turklāt tā ilga visu dienu, nereti — daudzo pagarinājumu dēļ — ievilkās līdz pat vēlai naktij. Pēc katras gebas spēles notika dienām ilgi strīdi par to, kas tad patiesībā bija uzvarējis, un bieži to vairs nemaz neizdevās noskaidrot. Tomēr uzvara vai zaudējums bija sīkums, galvenais bija piedalīties.

Jā, Atlantīdā bija milzums iespēju izklaidēties un kulturāli atpūsties, tomēr galvenais trešdienas notikums neapšaubāmi bija Atlantīdas MEGATEĀTRĪ rīkotā MELU GLADIATORU DIVKAUJA, uz kuru Hemlūts mums bija sagādājis biļetes, lai nosvinētu dubultpicas izgudrošanu.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Melu gladiatori, Atlantīdas: populāri elki, kuru talants ir efektīgi melot publikas priekšā. Melu gladiatori ir profesionāļi un regulāri uzstājas Atlantīdas Megateātrī tā dēvētajās melu divkaujās, kur pārmij pasaciņas, sacenzdamies par "Meļu ķēniņa" kroni. Ar diezgan sarežģītas sistēmas palīdzību tiek mērīta un novērtēta duelantu spēja izklaidēt publiku. Tiem, kas vēlas veidot karjeru šajā jomā, jāsāk ar spraigām studijām, izejot visas stadijas no palīgmeļa līdz diplomētam gladiatoram. Atlantīdas melu gladiatori sastāv neatkarīgo izklaides mākslinieku ģildē un savā darbā izmanto komiķu, teātra aktieru, tirgus blēžu, samuraju, smagsvara bokseru, šaha lielmeistaru un, pats par sevi saprotams, romiešu gladiatoru prasmes.

Melu gladiatorus Atlantīdā dievina trakāk nekā jebkādus citus izklaides žanra artistus. Populāru gladiatoru vārdā nosauc skolas un observatorijas. "Melu ķēniņa" troni izcīnījušā gladiatora vārds viņa valdīšanas laikā tiek iezīmogots katrā Atlantīdas maizes klaipiņā, lai tas būtu visu mutēs. Visu laiku populārākais Melu ķēniņš bija Nusrāms Fhaķīrs "Vienreizējais", kas šo titulu valkāja divpadsmit gadu un pēc tam labprātīgi atteicās no tā.

Megateātris

Megateātris bija apaļš, nepārjumts stadions ar pakāpienveidā ierīkotām sēdvietu rindām aptuveni simttūkstoš skatītājiem un skatuvīti pa vidu. Tajā varēja ienākt pa vienu no četrām galvenajām ieejām, tad vajadzēja meklēt savu sektoru — mēs, zināms, meklējām vienu no lētākajiem. Kā jau vienmēr, uz melu divkauju bija pārdotas visas biļetes līdz pēdējai vietai. Aizmugurējā augstākajā sektorā, kur ieeja bija par brīvu, jo no turienes tāpat vairs gandrīz neko nevarēja redzēt, ālējās asinskāji un jetiji: viņi izkliedza melu

gladiatoru vārdus, atraugājās un apmētāja citus skatītājus ar apgrauztām kukurūzas vālītēm (saskaņā ar senu melu divkauju tradīciju, pie ieejas tirgoja grilētas kukurūzas vālītes un karstu alu).

Pirmajā rindā parasti sēdēja natiftofi, pilsētas smalkās aprindas, ievērojamas personas un, zināms, Reganāns Saliants ĪIĪ, kas tobrīd ieņēma Atlantīdas pilsētas galvas amatu. Vidējās rindās juku jukām apmetās visu iespējamo sugu un ģinšu atlantieši: pūķulēni, Venēcijas vecīši, kājgriezes, runduliņi, pupaleļļi, stiebrinieces — jūsmošanā par melu divkaujām izzuda pilnīgi visas robežas starp iedzīvotāju slāņiem. Šīs izrādes neapmeklēja vienīgi neredzamie cilvēki, taču kas to lai zina: galu galā viņi bija neredzami.

Virs skatītāju rindām uz stadiona sienas vienādos atstatumos cēli sēdēja grifi un gārgiles, pielūkodami, lai tiktu ievērots miers un kārtība. Melu divkaujas reiz bija tāds pasākums, kas nevienu nespēja atstāt vienaldzīgu. Dažu gladiatoru rūdītajiem faniem bija tieksme uz ālēšanos, un jo īpaši asinskāji izmantoja katru, arī visniecīgāko iespēju bojāt sēdvietas un aizskart mierīgos apmeklētājus.

Kukurūzas vālītes un alus

Mēs ar Hemlūtu apsēdāmies divdesmitajā rindā, turēdami rokās kūpošu alu un apcepinātu kukurūzas vālīti. Hemlūts nebija īsti jautrs. Viņš nupat bija pašķīries no kādas troļļu meičas, jo tā uz pēdējo randiņu bija ieradusies, nocirpusi sev modīgi īsus matiņus. Un tas arī bija īstais iemesls, kāpēc mēs atradāmies Megateātrī: Hemlūts apgalvoja, ka labākie nosacījumi bēdu aizmiršanai ir alus, kukurūzas vālīte un satraucošs melu duelis.

Man tas viss sāka iepatikties jau tad, kad vēl nekas nebija sācies. Daudztūkstošgalvainā pūļa satrauktā tarkšķēšana, patētiskā fnagufmūzika, ko orķestra bedrē atskaņoja kalnu rūķi, apdegušu kukurūzas vālīšu smārds — tas viss veidoja

gaisotni, kas man kopš paša pirmā acumirkļa palīdzēja iekļauties noskaņā. Es uzbudināts grozījos savā vietā un ik piecas minūtes Hemlūtam prašņāju, kad tad beidzot ies vaļā. Viņš bija daudz rimtāks, galu galā, viņš jau bija redzējis diezgan daudzas melu divkaujas.

"Stiepj garumā, gā. Viņiem patīk pamocīt publiku, lai spriedze būtu lielāka."

Kalnu rūķu orķestris sāka spēlēt fnagufiem aranžētu Camonijas himnu, un visi, pietrūkušies kājās, dziedāja līdzi, visskaļāk — asinskāji:

"Camonija, Gamonija, zvaigzne plašā okeānā,

Augstu klinšu sadurstīta, dziļu upju izvagota,

Manu sirdi smeldzināji, manu dvēsli veldzināji,

Visudārgā tēvuzeme…" un tādā garā.

Kad tas bija pārciests, mēs drīkstējām apsēsties. Uz Megateātra skatuves iznāca dažas natiftofu pantomīmas trupas, kas uzstājās ar neizsakāmi garlaicīgu uzvedumu par Atlantīdas pilsētas galvas amata vēsturi; pirmās rindas sajūsmā sita plaukstas.

Pēc tam iznāca ceremonijmeistars, kas draudīgā balsī pieteica galvenās divkaujas dalībniekus: mūsu priekšā melos indiešu dervišs Pats Sinnghs un bijušais dēmonrikša Den Po. Ceremonijmeistars cītīgi uzskaitīja visas abu gladiatoru uzvaras un sakāves, pavēstīja mums to svaru, vaļaspriekus un mīļākos rakstniekus, horoskopa zīmi un dzimšanas datumu. Pēc tam viņš bez pavadījuma un manāmas muzikalitātes nodziedāja dainu sencamoniešu valodā, kuru nezināja gandrīz neviens no klātesošajiem skatītājiem. Tāds bija rituāls; publikā allažiņ sākās nepacietīga murdoņa un šņākoņa, bet ko tu padarīsi — simtgadīga tradīcija.

Beidzot sākās priekšsacīkstes. Nedz formas, nedz līmeņa ziņā tām ar galveno divkauju nebija itin nekā kopēja; vienkārši jaunajiem censoņiem tika dota iespēja pārbaudīt sevi plašākas publikas priekšā, nu, zināms, vajadzēja jau arī vēl vairāk nokaitēt gaisotni. Jaunie buciņi pa divi iznāca uz skatuves un, bikli mīņādamies, apmētājās ar diezgan zema līmeņa melstavām.

Centīgi pūzdami visai vāji konstruētas pīlītes, viņi reizē pūlējās apvainot viens otru melos; diezgan neiepriecinoša muļļāšanās, kas lielākoties beidzās ar apmēram šādu dialogu:

"Nav taisnība!"

"Ir gan taisnība!"

"Nav vis taisnība!"

"]r gan taisnība!"

Un tā joprojām.

Jutos trakoti vīlies. Pēc visa tā lielā trādirīža, kas bija sacelts ap melu gladiatoriem, šī bija ārkārtīgi nožēlojama izrāde. Man bija žēl par biļetēm samaksātās naudas: un vēl tik dārgas, par to es būtu varējis nopirkt medu veselam mēnesim. Izteicu Hemlūtam savu neapmierinātību.

"Gaidīt, gā!" Hemlūts atbildēja. "Tas pieder pie lietas. Viņi iesācēji. Vajag vingrināties."

Divkauja

Vispēdīgi sākās galvenā divkauja. Arēnā tika izstumti divi prāvi, viscaur apzeltīti un ar dārgiem kristāliem inkrustēti troņi. Virs katra augstās atzveltnes bija mēraparāta ciparnīca kā pulkstenim vai tahometram. Vēl piedevām troņus apņēma ļoti sarežģīts vadu tīkls. Tad uz skatuves tika izstumta vēl viena ierīce — liela sudraba kaste, kuras malās bija milzīgas, stilizētas zelta ausis.

"Tas ir aplausmetrs. Jo skaļāki aplausi, jo vairāk punktu."

Acīmredzot duelantu panākumi lielā mērā bija atkarīgi no publikas reakcijas. Aplausmetrs reģistrēja atzinības skaļumu un pārrēķināja to punktos.

Tad nu uz skatuves iznāca duelanti. Abi bija ģērbušies tradicionālajās divkaujas mantijās no samta; izaicinātājs bija zilā un pašreizējais Melu ķēniņš sarkanā. Skatītāji pielēca kājās, rūkdami un ar pirkstiem bungodami pa apakšlūpu, tādējādi Megateātri pārskanēja daudztūkstošbalsīgs "Brrrr". Tā pūlis izteica cīnītājiem savu godbijību.

Līdzjutēju uzmundrinošo klaigu pavadīti, abi ļoti rāmiem soļiem uzkāpa troņos. Tad orķestra bedrē atskanēja varens gongandārdiens, un duelis bija sācies.

Izaicinātājs bija Po, tādēļ viņam vajadzēja atklāt cīņu. Sinnghs nepiespiesti atlaidās savā tronī. Viņš jau sešus mēnešus nēsāja ķēniņa titulu un tagad vienā mierā gaidīja pretinieka pirmo gājienu.

Dens Po sāka ar stāstiņu iz savas dzimtenes — filigrāni veidotu pasaciņu, kurā, ja es pareizi atminos, nozīmīga loma bija dažādiem ķīniešu vēja un ūdens gariem. Stāsts tika celts priekšā tīri un bez lampu drudža, ar dažām humoristiskām piezīmēm sānis un dramatisku nobeigumu.

Publika pieklājīgi sita plaukstas, aplausmetrs rādīja 2,5, un Sinnghs devās pretuzbrukumā. Viņš atbildēja ar stāstu iz savas dzimtenes, un tas vēstīja par rīsa graudiņa atklāšanu, ko Sinnghs piedēvēja sev, un par episku romānu, ko viņš uz tā bija uzrakstījis ar oda skropstu.

Sinngha stāstā bija daudz vairāk spriedzes, tas bija aizdarīts ar asinis stindzinošiem zinātniskiem sīkumiem un krietni daudziem asprātīgiem jokiem. Piedevām Sinngham piemita labāki aktiera dotumi, viņš precīzāk artikulēja vārdus, viņa žesti bija drošāki un mīmika skatītājus vienkārši apbūra. Aplausmetrs pēc viņa uzstāšanās rādīja seši.

Denu tas, šķiet, nenobiedēja. Otrajā reizē viņš cēla priekšā tādu kā mednieku stāstu par ķīniešu zvejnieku, kas noķēris milzīgu zeltazivtiņu no tīra zelta; viņš to acīm redzami bija pataupījis atbildes gājienam. Arī priekšnesums bija kļuvis labāks, žesti pārliecinošāki. Stāstu viņš papildināja ar izdomātiem bioloģiskiem faktiem par zeltazivtiņām un satīriskām remarkām par ķīniešu zivsaimniecību, izraisīdams publikā — jo īpaši dēmonrikšu rindās — gardus smieklus. Šoreiz viņš izpelnījās 3,8 punktus — izaicinātājam, un vēl tik agrīnā divkaujas posmā, tas nepavisam nav slikts rezultāts.

Ap šo vietu mana atmiņa sāk klibot — melu stāstu sižetus un izpušķojumus es vairs nespēju atcerēties, taču prātā palicis, ka mēs baudījām spraigu un godīgu cīņu, kas ilga vairāk nekā trīs stundas. Meli kļuva arvien saltāki un krāšņāki, izstrādājums arvien izsmalcinātāks, asprātības arvien ekstravagantākas. Brīžam publikas gaume svaru kausus nosvēra Sinngha labā, brīžam par spēcīgāku tika atzīts Dens, taču rādītājs nekad nenoslīdēja zemāk par četri, un tas nozīmē, ka melsts patiešām tika augstā līmenī.

Visupēdīgi puslīdz prognozējamu uzvaru izcīnīja Pats Sinnghs. Bija redzams, ka Dens Po vēl īsti neprata sadalīt spēkus un divkaujas noslēguma trešdaļā sāka manāmi atpalikt, jo savu labāko pulveri bija izšāvis cīņas vidū, turpretim Sinnghs spožākos melu stāstus bija paglabājis uz beigām. Visgalā Dens nometa mantiju, tā atzīdams savu sakāvi, jo melu divkauja ilgst tikām, līdz viens no gladiatoriem padodas.

Pēc pelnītās, lai gan ne viegli gūtās uzvaras īpaši izraudzīti asinskāju stiprinieki vēl stundu nēsāja Sinnghu pa Megateātri. Pēc tam kalna rūķu orķestris nospēlēja camoniešu aijādziesmiņu, tika atvērti vārti, un publika izklīda nakts tumsā.

Nedaudz piešvilpušies no karstā alus, mēs melnajā naktī gājām uz mājām, pārspriezdami cīņu. Ielās trakoja

spēcīgi zibeņu negaisi, visa Atlantīda vizēja ņirbīgā, zilganā gaismā.

Hemlūts bija noslēdzis derības uz Denu un zaudējis nelielu naudas summiņu, tādēļ viņš, saprotams, bēdājās par sava mīluļa sakāvi. Turpretim es biju stāvā sajūsmā, jo man tas viss bija gluži jauns. Vēl nekad nebiju klātienē pieredzējis šādu kultūras pasākumu un aizrautīgi cildināju to, ka no tik nosodāma talanta kā melošana varēja rasties tik aizraujošs sporta veids; divkaujas laikā biju ne pa jokam apgrauzis nagus, un man vēl aizvien nāca smiekli par Sinngha žilbinošajām asprātībām.

Tomēr kairt kas man nedeva mieru. Divkaujas laikā biju identificējies ar gladiatoriem un izstrādājis pats savu cīņas stratēģiju, sacerējis pats savus melu stāstus. Ja tas, ko biju redzējis, bija gladiatoru spožākais sniegums, tas mani mazdruscītiņ skumdināja. Zināms, tā bija vīzdegunība, tādēļ pat Hemlūtam neieminējos ne ar vārdiņu, tomēr vispār es uzskatīju, ka to, ar ko šovakar bija mielota publika, būtu varējis paveikt arī es. Patiesībā es būtu varējis labāk.

Gladiatoru divkauja man neparko neizgāja no prāta. Darbā nespēju koncentrēties, taču klienti par to tikai priecājās, jo izklaidībā es picas garnēju ar aplam devīgu roku. Turklāt picas pārlicēja darbs man sagādāja aizvien mazāk gandarījuma. Jā, es pelnīju labu naudiņu, biju siltumā un varēju ēst, cik lien, bet tas taču nevarēja būt manas karjeras augstākais sasniegums!

Šovakar picas kārotāju bija sevišķi daudz; lai tiktu galā ar pieprasījumu, mums vajadzēja strādāt, galvu nepaceļot, virtuvē nebija, ko elpot, krāsnis bija sakurinātas līdz baltkvēlei, sviedri ritēja straumēm.

Turpretim manas domas klīda pa āru, tās pa Atlantīdas ielām jau bija nokļuvušas līdz Megateātrim un atkal un atkal atgriezās gladiatoru divkaujas vakarā. Es iztirzāju visus gladiatoru taktiskos paņēmienus un kļūdas, kā filmu vēlreiz prātā noskatījos visu cīņu, izdomāju pats savus melu stāstus un picas garnēju arvien bagātīgāk. Biju tik izklaidīgs, ka pat nepamanīju, ka manā priekšā jau nostājies pats Cākobs Joa. Ēstuves saimnieks satraukti vicināja visas četras rokas, turēja man zem deguna pavārnīcu un kliedza, ka es grasos viņu izputināt.

Tāda saķeršanās mums negadījās pirmo reizi, un agrāk viņa rāšanās man bija kā pīlei ūdens. Šovakar es nometu priekšautu viņam pie kājām un metos prom. Hemlūts ar prieku sekoja manai priekšzīmei: beidzot viņam bija iegansts atteikties no darba.

Trīce

Jau biju ticis gandrīz līdz durvīm, kad pēkšņi man tika atņemts pamats zem kājām. Brīdi vicināju ķepas pa gaisu, bet tad jau nolikos augšpēdus. Zeme drebēja tik spēcīgi, ka visi ēstuves galdi dancoja apkārt. No griestiem bira biezas apmetuma plēksnes, apmeklētāji un darbinieki pārbīlī brēca kā aizkauti. Hemlūts pavilka mani zem galda, un mēs abi pieķērāmies tam pie kājām. Tricināšana turpinājās, mūsu pagaldē salīda arvien vairāk apmeklētāju. Tad drebināšana mazpamazām norima. Viena picas krāsns bija sabrukusi, pa ēstuves grīdu plūda kvēlojošu ogļu upe. Visur mētājās apmetums, salauztas dakšiņas un trauku lauskas. Tik spēcīgu zemestrīci es Atlantīdā vēl nebiju pieredzējis.

Lai nomierinātos, mēs kādu laiciņu skraidījām šurpu turpu pa Adītnatlas bulvāri.

"Neuztraucies, gā!" mani mierināja Hemlūts. "Mēs taču varam iet ielās. Es dziedu, tu danco."

Naudas rūpes tobrīd nebija pašas spiedīgākās. Mēs bijām kādu nieku iekrājuši, par īri bija samaksāts, pieliekamais kambaris — pilns. Un, kā jau minēju, Atlantīdā darbu

nebija grūti atrast. Daudz nelāgāks, manuprāt, bija fakts, ka līdz nākamajai melu divkaujai vēl bija veselas četras dienas. Es jau vairs nespēju sagaidīt.

Divus nākamos mēnešus mēs salīgām gan ostā par zvīņu skrāpētājiem, gan par izsūtāmajiem zēniem un staigājošiem afišu stabiem, gan par gurķu šķirotājiem un etiķa maisītājiem sinepju fabrikā. Es nelaidu garām nevienu melu divkauju. Pats Sinnghs sniedza dažus no saviem labākajiem priekšnesumiem: biju kļuvis par vienu no viņa kvēlākajiem pielūdzējiem.

Taču pēc septiņiem mēnešiem viņš savu titulu zaudēja.

Tai trešdienas vakarā mēs, kā jau vienmēr, bijām Megateātrī, krumšķinājām savas kukurūzas vālītes un gaidījām galveno cīņu. Pats Sinnghs bija kļuvis par stabilu vērtību, neviens nespēja turēties viņam pretī vairāk nekā astoņus vai desmit raundus, viņa godīgie un taktiski lietpratīgie dueļi bija tīrā bauda acīm un dvēselei. Hemlūtam mugurā bija krekls ar Pata gladiatora ģerboni, mēs abi, piebalsodami asinskāju korim, skandējām viņa fanu pulka kaujas dziesmu: "Sinnghs! Sinnghs! Pats Singhhs! Sinnghs! Sinnghs! Pats Sinnghs!"

Nav jau nekas oriģināls, toties viegli iegaumēt.

Sāvakara izaicinātājs nevienam nebija pazīstams, mēs zinājām tikai, ka viņu sauc Unlak-Sillorts; tas droši vien bija viņa mākslinieka pseidonīms. Tūlīt Sinnghs viņam parādīs vēju, par to nebija ne mazāko šaubu; mēs jau bijām noslēguši derības uz pāris pieticīgām pirām.

Šie totalizatora ienākumi pēdējā laikā bija kļuvuši par nelielu, taču pastāvīgu mūsu ienākumu daļu; aizvien labāk pārzinādami šo sporta veidu, mēs pratām paredzēt gan galvenās divkaujas, gan priekšsacīkšu uzvarētājus.

Katrā divkaujā es rakstīju piezīmes, pēc tam mājās visu vēlreiz pārskatīju, izstrādāju melošanas stratēģijas; visu līdzšinējo Melu ķēniņu vārdus jau sen zināju no galvas.

Gabmsīks Nasatrāms, Kronteps Krāns, Nusrāms Fhaķīrs, Brūtans Ķeltaķers, Hulēms Hercs, Zālgods Smadāda juniors, Kolporto Poltērkājs, Gnotē Valtrozēns Briesmīgais, ļonjons Toms, Hiskers Dobskaitis, Flāmāts Lamātflā, Bemmbemms Hirella un visi pārējie — es zināju ikkatras Atlantīdā notikušās divkaujas fināla rezultātu, starpfinišos iegūto punktu summu un cīņas ilgumu.

Hemlūts gan reizēm pazobojās par manu fanātismu, taču arī viņš pats neizlaida gandrīz nevienu divkauju.

Mēs metām apkrimstās kukurūzas vālītes uz skatuves pusi — gladiatori kārtējo reizi lika gaidīt. Beidzot iznāca Pats; viņš cēli apsēdās savā tronī. Mēs vēl mazliet pacildinājām viņu ar dziesmām, un tad Megateātris pieklusa. Gonga dārdiens, un uz skatuves iznāca viņa pretinieks. Tas bija mans vecais paziņa kalnu trollis.

pārsteigums

Vēl trakāks pārsteigums man nebūtu arī tad, ja tur uz skatuves uzsoļotu es pats. Kalnu trollis neapstrīdami bija tieši tā persona no visām manām agrākajām dzīvēm, kuru vismazāk vēlējos sastapt vēl kādu reizi. Kur nu vēl uzcirtušos melu gladiatora drānās, kuras man pa šo laiku bija kļuvušas gluži vai svētas. Kā tik zemu kritis radījums ir pamanījies kļūt par melu gladiatoru, ja es tikmēr sinepju fabrikā mazgāju etiķa spaiņus?

Es trakoti sapīku un pastāstīju arī Hemlūtam par savu pazīšanos ar šo trolli.

"Gā!" mans draugs noteica. "Nekrietnelis! Tas nekas. Ja viņš prot melot…"

Melot šis subjekts prata, to es zināju no paša pieredzes.

Divkauja sākās, un trollim kā izaicinātājam vajadzēja uzstāties pirmajam. Viņš stāstīja raudulīgu notikumu iz savas bērnības — kā visi minuši viņu kājām un tamlīdzīgi — pretīga ļurināšana, to es biju atklausījies jau kopš mūsu iepazīšanās. Taču starp viņu un publiku norisinājās kaut kas neiedomājams. Viņš savirpināja savu dzīvesstāstu kopā ar meliem par Tumšo kalnu labirintu un kā viņš tur pašaizliedzīgi nopūlējies, allaž izvezdams apmaldījušos nabadziņus brīvībā. Man visas iekšas rāvās čokurā, bet viņam izdevās aizmeloties līdz skatītāju sirdīm: visi bija aizkustināti līdz asarām. Kad viņš apklusa, sākās trauksmaini aplausi, kas viņam deva sensacionālus astoņus punktus. Pats Sinnghs ar savu pretstāstu nedabūja vairāk par sešiem. Man tiešām jāatzīst, ka trollis bija spējīgs melu gladiators. Viņa pasaciņas bija oriģinālas, un viņš tās stāstīja spridzīgi, turklāt trollis bija apstulbinoši labs aktieris. Viņš spoži atdarināja balsis un prata likt lietā izteiksmīgus žestus, tādēļ viņa priekšnesums bija ļoti pārliecinošs. Pats galvenais — viņš spēja melot bez sirdsapziņas pārmetumiem, un kas tāds pat melu gladiatoru aprindās ir retums. Kalnu trollis locījās un klanījās kā plastilīna lellis, viņam bija neparasti elastīgi sejas muskuļi, un viņam piemita humora izjūta — mjā, tā gan bija visai ērmota.

Pats turpretim izskatījās diezgan stīvs, viņš bija labi audzināts gladiators — džentlmenis. Ķēniņa kroni viņš jau valkāja diezgan ilgi, un publika tīri labi pārzināja viņa paņēmienus. Toties tas nolāpītais rumpumpelis solīja ko jaunu. Kad beigās pat Hemlūts piepeši sāka trollim aplaudēt, man bija skaidrs, ka ar Patu labi nebūs.

Arī četros nākamajos raundos man par lielu sašutumu uzvarēja kalnu trollis. Es Pata stāstus uzskatīju par daudz labākiem un, kad viņam tika piešķirti punkti, aplaudēju un svilpu, tomēr publika nepārprotami bija troļļa pusē. Viņam

tika piedotas pat blāvas asprātības un vāji konstruēti stāsti, galvenais, ka viņš māžojās un šķobīja ģīmi. Ko tu padarīsi, galu galā tieši skatītāji izlēma, kurš ieņems ķēniņa troni: tas bija gladiatoru sporta skaistums, taču reizē arī traģika.

No piecpadsmit raundiem Pats uzvarēja tikai trijos. Sešpadsmitajā, kad pēc troļļa pasaciņas mēraparāts rādīja 9,5, viņš nometa mantiju. Varēja redzēt, ka viņš nav tālu no asarām. Par Atlantīdas Melu ķēniņu kļuva kalnu trollis jeb Ulnak-Sillorts, kā viņš tagad dēvējās.

Impulss

Kalnu troļļa iesēšanās Atlantīdas Melu ķēniņa tronī nevis apslāpēja manu sajūsmu par melu sportu, bet tieši otrādi — to vareni pavairoja. Pats Sinnghs mani bija paaicinājis baudīt šo sportu kā skatītājam, toties trollis pamodināja manu godkāri mēģināt pašam plūkt laurus uz Megateātra skatuves. Slepenībā ilgojos visu acu priekšā noraut viņam ķēniņa troni.

Arī turpmāk mēs neizlaidām nevienu pašu melu divkauju. Ulnak-Sillorts turējās braši, un viņa pielūdzēju pulks auga augumā. Tikai es, kā biju, tā paliku skeptisks. Mani neiedvesmoja viņa stils, viņa luncīgie gājieni, viņa derdzīgā cenšanās izdabāt publikai. Viņš locījās uz visām pusēm, lai tikai varētu iekasēt vairāk aplausu. Viņš nekad neriskēja, viņam pietika ar vismazāko kopsaucēju. Un šī nepārspējamā mērķtiecība viņam atmaksājās. Pat Hemlūts kalnu trolli atzina par labu esam.

"Gā. Nav garlaicīgi," viņš allažiņ atteica, kad es atkal sāku Ulnak-Sillortu paļāt.

Vienvakar, kad mēs gājām ārā no Megateātra, mans skatiens aizķērās aiz plakāta.

Ei, Jūs!

Jā, Jūs! Vai Jums nekad nav sajūta, ka esat palicis dzīves pavēnī?

Vai Jums nav žēl, ka Jūsu liktenis ir pieticīgi apmaksāta pelēkas pūļa peles loma?

Vai Jūs labāk nevēlaties apburt lielas skatītāju masas, pelnīt kaudzēm piru, kļūt par tautas mīluli un peldēties aplausos?

TAD KĻŪSTIET PAR MELU GLADIATORU!

Tas ir vieglāk par vieglu! To spēj katrs!

Sīkāka informācija RŪSAINAJĀ AUNĀDĀ, Adītaltnā 20 567!

Hemlūtam es par savu nodomu pagaidām neteicu, viņš mani uzskatītu par trakojošu ārprātīgo.

Tikai nākamajā dienā, kad jau soļoju pa Adītaltnu uz "Rūsaino aunādu", man pirmo reizi uzmācās šaubas. Vai es vispār spēju iegūt un noturēt skatītāju pulka uzmanību? Spīgaiņu salā biju apliecinājis zināmas skatuves mākslinieka dotības, bet šeit taču runa bija par kaut ko pilnīgi citu. Sperdams soli pār "Rūsainās aunādas" slieksni, no lampu drudža drebēju kā apšu lapa.

rūsainajā aunādā

Tas bija drūms ūķis, daudz smulīgāks, nekā es biju iztēlojies. Lai gan vēl bija agrs rīts, pie galdiem jau sēdēja pudelesbrāļi, lielākoties — asinskāji, kuru sejas slēpa kodīgu cigarešu dūmu mākoņi. Un šis būtu melu gladiatoru darbā iekārtošanas birojs? Droši vien biju sajaucis adresi vai uzķēries uz nekrietna jokdara āķa. Jau dzīros pagriezties un doties prom, taču pēkšņi kāda balss uzjundīja manī nepatīkamas atmiņas.

"Pie Votāna mandelēm, saimniek, kur alus?"

"Jā! Pie Votāna mandelēm!" uzreiz ieblējās otra balss.

Lēni lauzdams ceļu biezajā tabakas miglā, gāju turp, kur bija skanējušas balsis. Jau biju tik tuvu, ka spēju saskatīt triju saulesbrāļu siluetus. "Pie Fafnera!" viens ierūcās. "Vai man jākļūst nejaukam?"

Divi veci draugi un jaunas brilles

Pavēzēju roku, tvans pašķīrās, un es ieraudzīju vienu piedzērušu asinskāji un divus vecus, labus paziņas.

Tie bija Groots un Cilie, un viņi nepavisam nebija mainījušies. Kļuvuši mazliet prāvāki, vismaz Groots, un īsredzīgajam Ciliem uz deguna bija acenes, kuras es tūdaļ pazinu: biju tās redzējis pusperēto patentu kambarī, tās bija profesora Naktigalgala ciklopbrilles. Piegāju pie viņu galda.

"Sveiks, Groot! Sveiks, Cilie!"

Abi divi sarāvās un instinktīvi pabāza roku pagaldē — laikam ķēra pēc kaut kādiem ieročiem, kurus bija paslēpuši zem galda. Cilie pieliecās, sakārtoja brilles un, blisinādams acis, skatījās man virsū.

"Zilais lāci?"

"Zilais lāci?" Groots vārds vārdā atkārtoja.

Viņi aiztrieca prom asinskāji un uzaicināja mani uz alu. No tā es, aizbildinādamies ar agro stundu, atteicos (abi divi sirsnīgi smējās un saskandināja kausus), tomēr apsēdos pie viņiem un mēs mazliet papļāpājām par vecajiem laikiem un to, kā nu kurš bijām nokļuvuši Atlantīdā.

"Puis, kā es priecājos, kad beidzot tiku prom no tā vecā ūpja," Groots bauroja — pieklusināt balsi viņš joprojām nebija iemācījies. Jādomā, vecais ūpis bija profesors Naktigalgals. "Es no tās viņa tarkšķēšanas nesapratu neviena paša vārda. Zemē nomests laiks. Dzīves skola — tā gan ir pavisam cita lieta."

Viņš pacēla kausu pret visiem krogus apmeklētājiem, un daži asinskāji pacēla pretim savējos. Kā rādās, šie abi te bija bieži viesi. Acīmredzot Naktigalgala sludinātā zinību nodošana ar prāta baktēriju starpniecību nebija iedarbīga pilnīgi visos gadījumos.

"Vecais jau arī diezgan ātri apjēdza, ka ar mani nav jēgas noņemties." Groots ar pirkstu piesita pie sava kantainā paura, un izklausījās, ka viņš klauvē pie tukša bruņuskapja. Laikam taču prāta baktērijas jau bija atlēkušas no viņa ķirbja sieniņām.

"Man gan gāja tīri labi!" iespiedzās Cilie. "Bet es jau atkal visu esmu aizmirsis, hē-hē!" Arī viņš pacēla jetiju alus kausu un pavēzēja apkārt, it kā gribēdams visiem parādīt, kur palikušas viņa zināšanas. "Man ir kaut kāda slimība, tai bija kaut kāds nosaukums, bet arī to es esmu aizmirsis, hēhē-hē!"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Ambālīšu kretīnisms: ambālīšu kretīnisms ir ļoti reta slimības aina, kas novērojama tikai ambālīšiem. Ilgstoši izmantojot ambālīšu smadzenes nenopietniem mērķiem, zināšanas, kas tajās mājo, savārgst un izdara kolektīvu pašnāvību, ielecot "Aizmirstības ezerā" — smadzeņu daļā, kas atrodama ne tikai bollogu, bet arī ambālīšu smadzenēs. Ambālīša zināšanu robi kļūst arvien lielāki, un beigu beigās smadzenēs iestājas pilnīgs zinību vakuums.

Abi divi bija palikuši tādi paši stulbi cietpauri kā toreiz, mūsu kopējā skolas laikā. Pieskaitīju Naktigalgala izglītības sistēmai vēl dažus mīnuspunktus.

"Un tad viņš mūs iesūtīja tajā tunelī, tajā alu labirintā! Puis, man šķiet, tā bija spīdzināšana, goda vārds! Mēs veselas divas stundas mocījāmies, kamēr atradām izeju! Bet mums tas izdevās, pie visām valkīrām!"

Divas stundas? Šie bija tikuši laukā pēc nieka divām stundām, turpretim man tas prasīja pusdzīvi! Vēl viens pierādījums tam, ka veiksme ne vienmēr ir krietnākā ceļabiedre.

Groots aizsmacis zirgojās.

"Es saņēmu ciet vienu no tiem tipiem, kas vazājās pa tām alām, vienu tādu kalnu trolli, tu viņu gadījumā nepa

zīsti? Viņš tagad ir Melu ķēniņš. Gudrelis gribēja dzīt ar mums jokus un vadāt aiz deguna, bet es viņu nogrābu un tik ilgi zvetēju viņam pa galvu, līdz viņš mums parādīja izeju."

"Pēc tam mēs iekūlāmies tajā mežā," Cilie pārņēma stāstu par ceļā pieredzēto. "Tas gan bija baigs! Visur pilns ar milzīgiem zirnekļtīkliem, brrr! Mēs atradām arī vienu zirnekli, īstu monstru, bet, par laimi, viņš bija beigts. Laikam nomiris badā, izskatījās galīgi izdēdējis."

"Gan jau es ar viņu tiktu galā!" Groots burkšķēja, maziem malciņiem sūkdams alu.

Tātad es tomēr biju nodzinis meža tarantullu līdz nāvei! Vismaz viena priecīga ziņa, bija vērts šos abus sastapt.

"Nu, un tālāk mēs braucām pa jūru," Cilie runāja tālāk. "Tai mežā no koku stumbriem uztaisījām plostu un Lāču līcī, turpat aiz Lielā meža, laidāmies jūriņā. Diemžēl mums bija piemirsies, ka plostam vajag airi." Te Groots skaļi iesmējās. "Nav ne jausmas, cik ilgi mēs tur malstījāmies apkārt, nedabūdami ieēst ne kumosiņa. Gandrīz sajukām prātā. Man jau pat rēgojās, ka viļņi prot tarkšķēt. Bija pat tik traki, ka Groots mēģināja apēst mani."

"Nemaz ar ne!" Groots rūca pretī un nosarka.

"Jā gan! Tu man jau iekodi kājā!"

"Tas bija tāpat vien…"

"Kā tad! Nu, par laimi, tajā brīdī priekšā parādījās zeme. Tā bija Atlantīdas osta. Kādu laiku mēs tāpat pablandījāmies apkārt, tad atradām darbu. Mēs te esam melu gladiatoru aģenti! Paklau, bet ko tad tu te dari?"

Nolēmu, ka nav nekādas vajadzības visos sīkumos izklāstīt bijušajiem skolasbiedriem, pa kādiem aplinkus ceļiem es biju nokļuvis Atlantīdā, un uzreiz ķēros vērsim pie ragiem.

"Es redzēju to plakātu, nu, un tad man ienāca prātā…"

"Tu gribi kļūt par gladiatoru?" Groots un Cilie saskatījās.

"Nu, es reiz redzēju vienu melu divkauju, un man ienāca prātā, ka arī es tā varu."

"Tā daudzi domā," Groots pasmīnēja. "Bet kāpēc ne? Nepamēģināsi — nesapratīsi, kā tas ir. Nāc, mēs tevi aizvedīsim pie priekšniecības!"

Mēs izgājām cauri krogum un nonācām pie koka durvīm; es soļoju pa priekšu, Groots un Cilie nopakaļ, čukstēdamies un ķiķinādami kā skolaspuikas. Bija skaidrs, ka abi nešaubās — es kritīšu kaunā. Nolādēju brīdi, kad man ienāca prātā spert kāju šajā netīrajā caurumā. Groots pieklauvēja pie durvīm un iestūma mani dibenistabā.

Tur bija vēl tumšāks nekā krogus zālē, jo tur nesmēķēja cigaretes ar viegliem, baltiem dūmiem, kur nu — gaisā bija fogāru tvans, tik biezs, ka redzamība bija gandrīz kā Naktigalgala tumsas kambarī.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Fogārs: garšaugs no tabakas augu ģints, sastopams gandrīz vienīgi Pekas salas ģeogrāfiskajā īkšķī. Izsakoties zinātniski precīzi, fogārs ir forintes ziedu cigārveida pogaļa, kas vienādā mērā sastāv no nikotīna, darvas un melnajiem ziedu putekšņiem. Nikotīna un darvas saturs fogārā aptuveni atbilst simt parastajiem cigāriem, tā dūmi ir melni un sīvi kā degošam piķim. Smēķēt fogārus, neatmetot ķepalas turpat uz līdzenas vietas, ir spējīgas tikai radības, kurām nav ne sirds, ne plaušu (haicirmji, dzelzskāpuri, taražbaloži).

Dūmu vāli ietina galdu, ko no vienas vietas klāja kārtis un visāda lieluma piras, un pie tā sēdēja haicirmis. Tādu radījumu es redzēju pirmo reizi, Atlantīdā tie bija liels retums, turklāt tie lielākoties slapstījās. Sākumā man arī neizdevās saskatīt ko vairāk par resnu, melnu ēnu un haizivs zobus.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Haicirmis: žaunaiņu puskukaiņu kārtas rāpuļkāpurs, attālām radniecības saitēm saistīts ar zivju pasauli. Haicirmjus izdodas novērot reti, tie velk dzīvību tumšos kaktos, ietinušies fogāru [-» fogārs] dūmos. Haicirmjiem ir salīdzinoši labas prāta spējas [tikai nevajag salīdzināt ar eidētiem], un sabiedrībā čukstus runā par to spējām ātri un tumši pavairot naudu. Haicirmji nereti ir apburoši un laipni, tādēļ tie ar lieliem panākumiem uzņemas vadoņu lomu, pievilinot ar vāju gribu apveltītas personības.

Suņabuks

Kāpurs zelēja savu fogāru un labu brīdi domīgi uz mani skatījās. Istabas kaktā — pirmajā brīdī es to biju noturējis par statuju —, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja labi noaudzis suņabuks; arī tas nenovērsa no manis neuzticīgu skatienu. Cik nu izdevās saskatīt, viņš bija ģērbies parastajā Atlantīdas suņabuku miesassardzes formastērpā: troļļādas bikses un veste, galvā dzelzs dubultnaģene. Algot suņabuku miesassargus varēja atļauties tikai ļoti svarīgas personas.

Folcatans Smeiks

"Ko tu vēlies, mans dēls? Tev ir zils kažoks, Atlantīdā tāds ir liels retums. Mani sauc Folcātans Smeiks. Vari mani saukt vienkārši par Smeiku," haicirmis noducināja skanīgā, pārsteidzoši nopietnā basā. Es uzreiz izjutu pret viņu zināmu patikšanu. Šis cirmenis zināja, kas ir pieklājība.

"Viņš grib kļūt par melu gladiatoru!" Groots un Cilie vienā balsī izšāva.

"Jūs abi, turiet muti!" Groots un Cilie apklusa. Kā rādās, Smeiku šeit klausa. "Ja viņš grib kļūt par melu gladiatoru, tad taču laikam pats prot runāt. Kā tevi sauc?"

"Zilais lācis," pieliku visus spēkus, lai mana balss izklausītos mierīga un pašpārliecināta.

"Hm… Zilais lācis… Vārds nav slikts! Varēsim iztikt bez pseidonīma. Tas ir labi, jo iespaidīgus pseidonīmus ir ļoti grūti izdomāt. No kurienes tu esi?"

"Ne no kurienes. Es nemaz neesmu dzimis. Mani atrada rieksta čaumalā."

"Tu nemaz neesi dzimis… arī tas ir labi! Ļoti labi… tik drosmīgus melus bieži nemaz negadās dzirdēt! Un kas tevi atrada?"

"Pundurpirāti! Neviens nezina, ka tādi vispār ir, jo viņi ir ļoti mazmi. Es arī toreiz biju tikpat mazs, kā jau teicu, man pietika vietas rieksta čaumalā. Bet es ēdu planktonu un izaugu tik liels, ka viņiem vajadzēja mani izsēdināt."

"Pundurpirāti!" resnis ierēcās. "Tas man patīk! Tev ir fantāzija!"

Es tur neko nevarēju darīt — viņš man šķita arvien simpātiskāks.

"Un kur viņi tevi izsēdināja?" haicirmis pieliecās pār galdu. Kā nu bijis, kā ne, es viņam šķitu interesants.

"Uz spīgaiņu salas. Tur dzīvo spīgaiņi. Viņi pārtiek no negatīvām emocijām, tādēļ man vajadzēja uzstāties ar raudāšanas priekšnesumiem, un pamazām es tajā spīgaiņu salā kļuvu par tādu kā zvaigzni. Publikas izklaidēšanā man ir liela pieredze. Dažus vakarus es raudāju pilnīgi izpārdotā koku kapsētā, es…"

Mani apklusināja cirmja pērkondimdošie smiekli. Viņa tauku kārtas'viļņojās šurpu turpu kā speķa bangas. "Viņš raudāja pilnīgi izpārdotā koku kapsētā! Hiū-ū-ū\ Tas tik ir joks! Beidz… Nē! Runā tālāk!"

Smeikam pār vaigiem ritēja smieklu asaras. Viņš par mani ņirgājas? Laikam derētu pateikt ko nopietnu, pierādot, ka es esmu nopietna un augsti saprātīga radība.

"Man ir plašs vārdu krājums! Esmu mācījies pie verveļviļņiem!"

"Verveļviļņi! Malacis! Vai tev ir vēl kādas citas atsauksmes?"

"Man galvā ir runājošs leksikons, kas…"

"Runājošs leksikons, galvā! Šis puikiņš ir dzimis melis! Tālāk! Tālāk!"

"Nu, pēc tam es klejoju pa' tuksnesi un saņēmu ciet pilsētu, nē, tā nemaz nebija īsta pilsēta, tā bija pusstabila mirāža. Bet tur bija pilns fatomu, kuri runāja atsprākleniski, un arī mājas mēdza pazust, veselas mājas, tādi dzīves apstākļi nekam neder. Pēc tam es dzīvoju virpuļviesulī. Tādēļ man patiesībā ir gandrīz simt gadu, vienkārši tornado pagriezās uz otru pusi, un tāpēc es atkal esmu jauns. Ziniet, tajā tornado bija pilsēta, kurā dzīvoja simtgadīgi vecīši, viņi… Paga, es aizmirsu pastāstīt, kā iekritu dimensiju caurumā!

Es izkritu laukā tādā dimensijā, kur mūziku spēlē ar piena instrumentiem, un…"

Smeiks aiz smiekliem bija nokritis pagaldē un tagad elsdams rausās atkal kājās.

Es pēkšņi attapos, ka mans dzīvesstāsts koncentrētā izklāstā acīmredzot izklausās pēc garā vājā murgiem. Par lielo galvu labāk nemaz nestāstīšu, viss, vairs neteikšu neviena vārda un, kad šī nepatīkamā tikšanās būs kaut kā pārciesta, nozudīšu uz neredzēšanos!

"Pagaidi! Apklusti! Pataupi to skatuvei!" Folcātans Smeiks kliedza. "Tas ir kaut kas sensacionāls! Es ņemu tevi savā paspārnē! Noslēgsim līgumu, es būšu tavs aģents! Tu saņemsi desmit… nē, teiksim, piecus procentus no visiem ieņēmumiem. Līkop? Es tevi padarīšu bagātu un slavenu! Paraksties šeit, uz punktētās līnijas!"

Viņš jau bija izvilcis no atvilktnes veidlapu un nolika to manā priekšā uz galda. Groots un Cilie stūma mani tuvāk. Noliecos pār dokumentu, taču burtiņi bija tik sīki un apgaismojums tik nepietiekams, ka es neko nespēju izlasīt.

"Paraksties!" man ausī čukstēja Cilie. "Šī ir tava mūža lielākā izdevība! Paraksties, kamēr viņš nav pārdomājis!"

Ko es varēju zaudēt? Biju šurp nācis, lai kļūtu par melu gladiatoru, šāda iespēja man tiek piedāvāta, kāpēc lai es to noraidītu? Paņēmu spalvu un uz punktotās līnijas lieliem, labi salasāmiem burtiem uzrakstīju "Zilais lācis".

mācību laiks

Kad pastāstīju jaunumus Hemlūtam, mēs ilgi uii aizrautīgi kalām tālākas nākotnes plānus. Hemlūts būs mans darbaudzinātājs un treneris. Melu gladiatori neizšķiļas no olas: lai melotu uz skatuves, vajag ilgi un cītīgi trenēties — to Smeiks man jau bija iedzinis galvā.

Mānīties un prasti melst spēj kurš katrs, tā nav nekāda dižā māka. Gladiatoru sporta noslēpums ir panākt, lai skatītāji tev notic. Un, kā jau ikkatrai patiešām lielai mākslai, arī melošanai vajadzīgi ne tikai sviedri, bet arī neskaitāmi slāņi. Gleznotājs citu uz cita klāj krāsu pigmentu un lazūras kārtas, mūziķis darbojas ar melodiju, ritmu, balsu un instrumentu slāņiem, rakstnieks saver kopā vārdu kārtas, un melis blīvē melus, iegūdams meistarmelus. Labi izpūstai pīlītei jābūt kā pamatīgam mūrim, kurā pacietīgi likts ķieģelītis pie ķieģelīša, un beigās mūris nav sagraujams.

Lai meli būtu neapgāžami, vajag ļoti uzmanīgi jaukt kopā blēņas Qn patiesību, iekvēlināt gaidas, pievilt cerības, vadāt aiz deguna, izlikt āķus un lavīties pa apkārtceļiem, bet pats galvenais — jāmelo arī sejai. Ar neatbilstošu sejas izteiksmi var sagandēt pat visrūpīgāk samežģītos māņus. Nevietā saraukta uzacs, bailīga acsābola notrīcēšana — un viss, mākslinieciski noaustais melu tīkls ir driskās. Man jau bija gadījies redzēt dižus melu gladiatorus izgāžamies tāpēc, ka viņi bija nelaikā pamirkšķinājuši aci.

Melu gladiatori parasti trenējas, nemitīgi melodami draugiem un paziņām un tādējādi uzturēdami formu. Es tādus mācību paņēmienus noraidīju. Pirmkārt, tā jau var zaudēt visus draugus, un otrkārt, tas bija garlaicīgi. Man bija vajadzīga plašāka publika.

Devos uz Atlantīdas jūrmalu un meloju jūrai. Izgāju aiz pilsētas vārtiem un pūtu pīlītes varenajiem Pirīta kalniem. Uzkāpu Ltatnatīdas augstākajā vītņtornī un mānīju debesis. Jā, es krāpu stihijas, un mani aplausi bija bangotnes dārdi, aukas auri man ausīs un kalnu atbalsis. Tikai tā var izkopt lielas un īsteni dramatiskas dižības izjūtu. Spēkojoties ar stihijām, tev jābūt gatavam, ka viļņi var tevi ieskalot jūrā, tevi var nosist zibens vai lavīna. Tas uzkurina fantāziju un izsmalcina instinktus, mākslinieks kļūst modrs un manīgs.

Un tik tiešām, reiz mani treniņa laikā gandrīz nospēra zibens. Kad es stāvēju vītņtorņa galā, pamalē brieda vētra. Es meloju tā, ka ausis kustēja, biju pamatīgi ieskrējies — bet vienubrīd zaudēju kaunu un godu. Savā lielajā aizrautībā vienus melus uzcepu pa roku galam, un tajā pašā brīdī pār mani nāca varens zibens spēriens. Es tik tikko paguvu pasprukt malā, zibens pāršķēla pušu vītņtorņa galu, un man bija mācība. Melu gladiators nedrīkst iet savu jūtu pavadā. Visa pamatā ir jābūt saltam aprēķinam, lai cik dramatiski un spontāni tu pasniedz to publikai.

Jteratura

Līdztekus praktiskajām nodarbībām topošajam melu gladiatoram ir arī jālasa liela, vidēja un maza literatūra. Ja neskaita politiķus, vislabākie meļi ir rakstnieki, no viņiem var ļoti daudz mācīties. Es pasāku ik rītu pēc brokastīm izlasīt trīs grāmatas, ne plānākas par trīssimt lappusēm, un tikai pēc tam ķēros pie dienas darbiem. Pat pusi naktsmiega ziedoju grāmatu lasīšanai. Izlasīju visus Hildegunsta fon Mītenmeca kopotus rakstus divsimt sējumos — visus romānus, noveles, īsos stāstus, lugas, piezīmes, vēstules, runas un eksperimentālās skaņu rotaļas, ieskaitot autobiogrāfiju divpadsmit sējumos.

Izlasīju arī augstās mākslas cienītāju nicinātā grāfa Camoniaka Klāntu fon Kainomāca kopotus rakstus — šos Camonijas dižpārdokļus patiesībā ar pseidonīmu bija sarakstījis krodzinieks vārdā Pērs Pemfs, kas bija pārdevis dvēseli spriedzes romāniem. Visās viņa grāmatās galvenais varonis princis Saltasens iekūlās tādos piedzīvojumos, ka mati slējās stāvus: tajos princis Saltasens nemainīgi iedzina bijāšanu vismaz trīsgalvainam briesmonim, izrāva no tā nagiem rudmatainu princesi, un tika dots mājiens, ka arī nākamajās grāmatās princis Saltasens ar garantiju drebinās briesmoņus un glābs rudmatainas princeses.

Šāda lasāmviela laikam gan nepaplašina vārdu krājumu, toties mielo fantāziju, un labi barota fantāzija ir galvenais

panākumiem vainagotas melu gladiatora karjeras priekšnosacījums.

Par klasisku izglītību turpretim gādāja Camonijas varas mantošanas ķīviņu hronista Gongofiāna Gollfa lugas. Visu viņa drāmu galvenie varoņi bija aristokrāti, kas stīvās rīmēs gvelza galīgas glupības un, vēlākais, trešajā cēlienā tika izgrūsti pa logu. Apgūdams šo lasāmvielu, es uzlaboju savas Camonijas vēstures zināšanas un spēju runāt atskaņās.

Vēl viens Camonijas obligātās literatūras elements bija Foreļu dziesma — episka poēma, kas sastāvēja no četrtūkstoš sonetiem, kurus it kā kopējiem spēkiem vairāku gadu simteņu gaitā Јija sacerējuši divsimt kalnu rūķi, kas vēlējās palikt anonīmi. Foreļu dziesmā runa nebija par forelēm (tajā vispār darbojas tikai dažas foreles, un tās pašas nedzied, bet uzreiz tiek apēstas), bet gan pārsvarā par kaut kādām cilvēku, rūķu, milžu un dievu ķildām, kurās visi centās citus apvest ap stūri. Foreļu dziesmā, tāpat kā grāfa Camoniaka romānos, bija milzum daudz varoņu — man prātā palikuši apmēram divsimt — un viņi visi bija rūķīgi ukrīši.

Izlasīju arī Tik slapju mana leja — dzimtenes apdziedātāja Silrāka Sņid-Rēva mūža darbu. Šņid-Rēvs bija cēlies no Paleju zemienes, kas pēc prāva meteorīta nokrišanas bija kļuvušas par zilo ezeru zemi. Tik slapja mana leja ir asaraina sāga par niedrāju iemītnieku dzīvi. Tam, kurš grib barot publiku ar spožiem meliem, jāiepazīst lielas jūtas, un tādas Šņid-Rēva grāmatās pludoja katrā lappusē. Viegli ietekmējami ļaudis, šie niedrāju iemītnieki, pat aizlauzts kosas stiebrs viņiem iedvesa dziļas sēras, kaunu, naidu, dusmas un dzimtenes mīlestību — kā nu kuram. No tā tikai mācīties un mācīties.

Tomēr svarīgākā grāmata topošam melu gladiatoram bija Camonijas īsākās kājas — melu meistargladiatora Nusrāma Fhaķīra "Vienreizējā" autobiogrāfija. Tajā viņš tik aizraujoši un rūpīgi apraksta savu pasakaino karjeru — kā viņš no Dullas Kapiņu purvu kūdrrača bija kļuvis par nācijas

elku —, ka tiem, kas arī vēlas kļūt par šīs ģildes locekļiem, bija vērts to iespēju robežās iemācīties no galvas. No šīs grāmatas es uzzināju visu par gladiatora profesiju — vismaz tiktāl, cik runa ir par teoriju.

Pēc tam izrādījās, ka melu gladiatoru sportā viss ir pavisam citādi, nekā izskatās, sēžot skatītāju rindās. Patiesībā tevi nesūta nekādās meļu skolās, nav arī diplomu, kaut kādas iesvētīšanas un vispār jebkādas izglītības sistēmas; faktiski šajā branžā bija viens vienīgs likums: viss būs tā, kā teiks Folcātans Smeiks.

Biznesa haizivs

Folcātans neredzamajā melu gladiatoru pasaulē bija kungs un ķēniņš. Pēc viņa gribas dīga un auga jauni talanti, pēc viņa gribas — kad haicirmim tas bija izdevīgi — tie tika nopļauti. Man šie tikumi diezgan ātri kļuva skaidri, jo Folcātanam labpatika turēt mani tuvumā, un es dabūju redzēt, kā viņš skalda un valda.

Smeiks savās rokās turēja ne tikai gladiatoru biznesu, bet arī gebas spēli un visu Atlantīdas ostu. Viņš nelegāli ieveda fogārus, sālītas cūkas karbonādes, Ihollas senlietas, troļļādas, asiņu konservus, kokosriekstus, viltotas laumu zvaigznes, cukurniedres, jetiju alu… īsi sakot, visu, ko varēja ievest vai izvest pa jūrasceļu.

Ostā viņš pazina katru rēderi, katru kapteini un katru kuģi, viņš bija ostas goda priekšnieks, gebas asociācijas prezidents un Atlantīdas dziedātāju biedrības mantzinis. Viņam piederēja Megateātris un gandrīz visi pilsētas vītņtorņi. Viņam bija neliela jetiju, asinskāju un suņabuku armija, kas rūpējās par viņa drošību, viņš kontrolēja trešdaļu Atlantīdas kažoku ķemmētavu un reizi nedēļā gāja pirtī kopā ar pilsētas galvu. Nē, viņš nebija tikai melu gladiatoru slepenais kungs un kēninš: viņš bija kungs un kēninš visā Atlantīdā.

Pirmās uzstāšanās diena pienāca agrāk, nekā es būtu gribējis. Biju salikts pārī ar vēl vienu jaunu, nepieredzējušu melu gladiatoru, un man vajadzēja iziet ringā pirms galvenās divkaujas, kuras zvaigzne bija Ulnak-Sillorts (viņš ar katru dueli cīnījās arvien spožāk).

Pirmā ciņa

Es nepavisam nejutos gatavs. Lielās dienas vakarā rīstīdamies sēdēju man ierādītajā kambarītī Megateātra aizkulisēs. Hemlūts masēja man sprandu un centās iedvest pārliecību par saviem spēkiem.

“Tu vienkārši izej laukā, gā? Viņš vēl ir pavisam zaļš knariņš, un punkti vispār netiek skaitīti, kas te ko uztraukties? Pietiek, atslābinies, gā? Tavs skausts ir briesmīgi…"

Durvis atsprāga, pa tām iejoza Groots un Cilie, bet viņiem nopakaļ šajā šaurībā, kūpinādams resnu fogāru, iespraucās pats Folcātans Smeiks. Pēdējais iesoļoja suņabuks Rumo, no kura man joprojām bija mazdruscītiņ bail. Slepenībā cerēju, ka viņi visi ir ieradušies tāpēc, lai paziņotu, ka mana uzstāšanās ir atlikta.

"Klausies, puikiņ… mums te ir nelielas nepatikšanas… tas puisis, kam vajadzēja iziet kopā ar Ulnak-Sillortu, pēkšņi ir saslimis. Es gribu, lai tu uzstājies viņa vietā."

Hemlūts apstulba ne mazāk kā es pats. "Viņš taču vēl nav gatavs! Viņam šī vispār ir tikai pirmā cīņa! Tas ir vājprāts, gā!"

Cilie pacēla gaisā kaut kādu papīru. Ā, tas bija mans līgums. Iegrozījis vietā savas ciklopbrilles, viņš nolasīja:

"14. a) apakšā parakstījies apņemas piedalīties visās melu divkaujās, uz kurām tiek nosūtīts. Līgumsods atteikšanās gadījumā ir vienāds ar…"

Smeiks neļāva viņam nolasīt līdz galam.

"Liecies taču mierā ar to sasodīto līgumu! Ja reiz viņš negrib, lai neiet!" Haicirmis ievilka pāris biezu fogāra dūmu un uzlika man uz pleca vienu no savām daudzajām rokām.

"Ir viena svarīgāka lieta. Puikiņ, šī tev varbūt tāda izdevība, kāda tik drīz vairs negadīsies. Daudzi gladiatori gadiem ilgi gaida uz iespēju iznākt galvenajā cīņā, un daži tā arī nesagaida. Es tavā vietā labi padomātu…"

Es padomāju par kalnu trolli. Padomāju par labirintu. Padomāju par milzu zirneklienes tīklu.

"Jā, es iešu," apņēmīgi atbildēju.

"Nē! Es neiešu! Es neiešu!" brēcu, kad mani veda uz skatuvi, bet neviens neklausījās. Asinskāju auri, kalnu rūķu orķestris, skatītāju tūkstošbalsu murdoņa — to, ka vēl kaut kur arī izmisīgi vaimanā viens no lampu drudža līdz nemaņai pārbijies gladiatoru jaunulis, šajā lērumā vienkārši nevarēja dzirdēt. Vēl nekad savā ādā nebiju juties tik nelabi.

"Vienkārši esi tas, kas tu esi, gā!" mani mudināja Hemlūts.

Tieši šī persona es šajā acumirklī nepavisam nevēlējos būt. Biju gatavs mainīties ar jebkuru skatītāju — ar jebkuru vīzdegunīgu natiftofu, jebkuru bļaurīgu asinskāji, pat ar jebkuru no nicināmajiem dujdepšiem. Vislabprātāk šai brīdī būtu kļuvis par neredzamo cilvēku — tad es, neviena nemanīts, varētu aizlavīties prom. Kā es varēju būt tik stulbs! Kā man ienāca prātā savu ērto vietu uz skatītāju sola mainīt pret izaicinātāja troni? Vēl karstāku un neērtāku sēdvietu nevarētu atrast visā Megateātrī! Nepazīstami izaicinātāji nevienam nepatīk. Publika alkst redzēt, kā valdošais Melu ķēniņš tādu saberž miltos, tieši tam arī anonīmi izaicinātāji ir domāti. Vēl tik tikko man bija aukstas kājas aiz bailēm no priekšsacīkstēm, bet tagad es, savā dzīvē ne reizīti neizgājis ringā, dodos uz galveno divkauju ar tautas mīluli, ar čempionu!

Kur man vispār bija jālien, es tagad būtu varējis sēdēt tur, lejā, ar karstu alu vienā rokā un eļļaini pilošu kukurūzas vālīti otrā, noskaņodamies izbaudīt spraigu dueli. Man bija slikti, tik slikti kā vēl nekad mūžā. Mans puncis uzvedās kā būrī ieslodzīts zvērs, kā maisā iemests kaķis: tas raustījās uz visām pusēm, skrāpējās un koda man zarnās. Biju tā pārbijies, ka vairs nezināju ij ne to, kā mani sauc un ko es vispār te daru. Mani ceļgali bija tik mīksti, ka Hemlūts bija spiests mani pieturēt, sviedri litriem tecēja pa muguru un lija izaicinātāja mantijā. Izaicinātājs! Kā es uz ko tādu varēju iekrist? Gribēju apcirsties un mukt, ko kājas nes, mukt prom no Megateātra, promtio Atlantīdas, uz tuksnesi, manis pēc kaut uz tornado — vienalga, lai tikai nevajadzētu iziet uz skatuves.

Taču Hemlūts mani turēja aiz labās rokas, Smeiks aiz kreisās, un aiz muguras bargi soļoja suņabuks. Man nebija, kur sprukt.

Tronis

Kāpnes, kas veda augšup izaicinātāja tronī, šķita bezgalīgi garas, lai gan tām bija tikai desmit pakāpienu. Es taču nemūžam tur neuzkāpšu — es paklupšu un nogāzīšos vai kritīšu ģībonī! Smeiks un Hemlūts palaida mani vaļā. Paliku pilnīgi bez atspaida. Pirmais pakāpiens laikam bija uztaisīts no rīsu biezputras vai kaut kā tamlīdzīga. Kājas tur nespēja sataustīt cietu pamatu, es noteikti izskatījos pēc piedzērušā, kas zvārojas žvingulī. Tomēr galu galā kaut kā izdevās nostāties uz otrā pakāpiena. Tas likās druscītiņ izturīgāks, tomēr tik un tā mīksts kā dūnu spilvens. Es apcerēju, vai nevajadzētu ņemt palīgā rokas un tālāk rāpties uz visām četrām. Trešais pakāpiens vairs tikai mazliet līgojās kā kuģa klājs vidējos viļņos, bet vismaz bija pataisīts no cieta materiāla. Ceturtais bija pavisam stingrs un arī vairs nešūpojās, piektais un sestais tāpat.

Es spēju uzkāpt pa šīm kāpnēm. Vainīgi bija tikai nervi, uztraukums, pirmā reize. Lampu drudzis taču nāk un paiet,

tas ir gluži dabiski, un to zina kurš katrs, kam dzīvē bijis jāstājas publikas priekšā. Agri vai vēlu gluži kā pats no sevis iestājas miers. Pašapziņas uzbangojuma iespaidā pagriezos un atskatījos pār plecu. Ieraudzīju daudztūkstošgalvaino publiku, virmainu piktu grimašu jūru. Viss uzreiz atkal sāka žvāgoties. Kājas kļuva par slapjām tauvām, es nozvāļājos pa kreisi, nozvāļājos pa labi… un tad izdarīju vienīgo, ko tādā brīdī vēl varēju darīt: ar vienu milzīgu soli pievārēju visus atlikušos pakāpienus un atkritu troņa sēdeklī.

Publika atviegloti novaidējās.

Mani pārņēma dziļš miers.

Atbalsts

Tai brīdī manī, šķiet, ieplūda maģiski spēki. Sajutu savu priekšgājēju klātbūtni, ar mani bija visi tie, kas šajā tronī bija sēdējuši pirms manis, mani elki Pats Sinnghs, Gabrosīks Nasatrāms, Zālgods Smadāda, Gnotē Valtrozēns, Hiskers Dobskaitis, Flāmāts Lamātflā, Bemmbemms Hirella un, bez šaubām, Nusrāms Fhaķīrs "Vienreizējais". Kaut arī viņi jau sen bija miruši, aizgājuši no gladiatoru biznesa vai pazuduši bez vēsts, viņi bija man līdzās. Arī viņi reiz bija sākuši savu ceļu kā izaicinātāji, sēdējuši te, kur tagad sēžu es, un agri vai vēlu gāzuši Melu ķēniņu un ieņēmuši uzvarētāja troni. Pilnīgi skaidri sajutu, kā Nusrāms Fhaķīrs stāv aizmugurē un mani uzrunā. Viņš čukstēja man ausī, ka šis ir mans lielais vakars, ķēniņa troni ir apgānījis nekrietns kalnu trollis un tagad manā varā ir šo neģēlību izlabot.

Ļoti iespējams, ka no briesmīgā lampu drudža biju zaudējis prātu.

UlnakSillorts

Tad tika ienests Ulnak-Sillorts. Pirmajā brīdī, ieraudzījis izaicinātāja tronī mani, viņš izskatījas maķenīt pārsteigts, bet pēc tam, kā rādās, nopriecājās par šādu sagadīšanos. Viņš lūkojās uz mani, un viņa skatienā bija lasāma tīksmināšanās par gaidāmo baudu, ziņkāre un līdzjūtība, kā runcim, kas skatās uz noķertu putniņu. Savādi, taču tas mani itin nemaz

neuztrauca. Izaicinātājam bija jāuzstājas pirmajam. Man nebija lieki jādomā, negrasījos arī izmantot nevienu no melstavām, kuras biju iezubrījis no galvas grūtiem brīžiem.

Pirmais stāsts radās pats no sevis, bezmaz šķita, ka elki ir to man iečukstējuši ausī; tas pulsēja man smadzenēs un izlauzās no mutes kā ideāli izpūsta pīlīte. Vismaz tā man pašam palicis atmiņā. Par ko es meloju, turpretim neatceros nemaz, neatminos arī nevienu citu stāstu, ko tai maģiskajā vakarā cēlu publikas priekšā. Taču laikam jau mana uzstāšanās nebija slikta, jo jau par pirmo stāstu man tika piešķirti deviņi punkti — tik labus rezultātus ar divkaujas pirmo priekšnesumu Vēl nebija guvis neviens cits iesācējs.

Kalnu trollis bija melu gladiatoru sporta pagātne jau ar pirmo šīs divkaujas raundu, un kas par to, ka viņš pats vēl to nezināja. Katrā ziņā viņš tēloja, ka neko nenojauš, viņa pretuzbrukumi bija tikpat oriģināli kā vienmēr, taču balsī jautās tāda kā nedrošība. Kaut arī tā vēl bija tikko manāma, līdz šim viņa sniegumā tādu negludumu nebija. Pie viņa ņaukstēšanas, pie viņa pārspīlētās iztapības visi jau sen bija pieraduši, — taču šī bija īsta nedrošība, un tādas lietas skatītāji nepiedod. Melu ķēniņi allažiņ tiek mēroti ar visstingrāko mēru. Ar savu formas ziņā neizturēto pretuzbrukumu viņš nopelnīja nieka trīsarpus punktu.

Otrajā stāstā es biju vēl spožāks. Melu ķēniņi mani nedzirdami mudināja vairāk piestrādāt pie teatrāliem efektiem, nebīties likt lietā dramatiskus žestus, akcentēt mīmiku. Kaut arī mana uzstāšanās ilga tikai trīs minūtes, es paguvu divreiz saraudināt visu Megateātra publiku un četras reizes izraisīt vētrainus smieklus. Aplausi bija grandiozi.

Mēraparāts rādīja 9,5 punktus.

Unlak-Sillorts mēģināja glābt, kas glābjams, — taču situācija jau bija bezcerīga. Pašā pirmajā raundā dabūjis pa degunu, viņš vairs nespēja attapties. Balsij ķeroties, viņš

penterēja pagalam nožēlojamu stāstiņu, un spriedzes uztu-

rēšanai par labu nenāca ari tas, ka viņš vairākkārt pazau-

dēja sižeta pavedienu. Likās, viņš tūdaļ apraudāsies. Reti,

līdzcietīgi aplausi.

Viens punkts.

Savā trešajā priekšnesumā es izmantoju pilnīgi visu:

melu dramaturģijas pārzināšanu, gladiatora tehniku, vaibstu

spēli un žestus — apgājos ar skatītājiem tikpat meistarīgi kā

iepriekšējā dzīvē ar sapņu ērģelēm. Izbīļa kliedzieni, prieka

asaras, gardi smiekli — to visu es ar savām acīm redzami

iedzimtajām spējām izvilināju no pūļa nepilnas minūtes

laikā, jo šoreiz patiešām vēlējos nestiept kaķi aiz astes. Kad

pabeidzu savu stāstu ar žilbinoši negaidītu atrisinājumu,

viss Megateātris novaidējās kā vienā mutē. Vēl tikai apdul-

linošas ovācijas.

Triumfs

Desmit punktu, vēl vairāk nebija iespējams saņemt.

Kas to būtu domājis, ka viens kalnu trollis var kļūt vēl mazāks, nekā viņš jau tāpat ir. Ulnak-Sillorts pinkšķēdams aizbēga no skatuves. Sakāve trijos raundos, kas tāds šajā sportā vēl nebija pieredzēts. Biju gan kalnu trollim parādījis, kur vēži pārziemo, gan piedevām kļuvis arī par Melu ķēniņu, turklāt rekordīsā laikā.

Un tas bija tikai pirmais solītis laimes ķieģeļiem bruģētā ceļā.

Folcātans Smeiks ienāca manā ģērbtuvē, neslēpdams, ka ir tuvu asarām. Viņš piekļāva mani pie sava brangā vēdera.

"Es būtu varējis liet šīs asaras par to lielo naudu, ko aiz muļķības liku uz tavu pretinieku," viņš šņukstēja, "bet šīs, puikiņ, ir prieka asaras! Prieks, ka es varēju piedzīvot šo dienu. Ilgus gadus man šķita, ka līdz ar Nusrāmu Fhaķīru

"Vienreizējo" mūsu mākslu ir pametis pēdējais dzimušais melu gladiators, bet tu — tu esi viņa augšāmcelšanās! Ļauj spiest tevi pie manas krūts!"

Viņš spieda mani pie savas krūts.

Čempions

Jau pēc nedēļas man pirmo reizi vajadzēja cīnīties, lai nosargātu savu titulu divkaujā ar kādu voltigurgu, kas izturēja pat piecpadsmit raundu: tad skatītāji ar svilpieniem nodzina viņu no skatuves.

Turpmākajos septiņos mēnešos man bija 28 cīņas, uzvaras un tikai uzvaras vien — 27 reizes pretinieki padevās, un vienu reizi desmit raundi ar kādu stūrgalvīgu īru druīdu, kuru no skatuves nespēja aiztramdīt pat skatītāju mestās kukurūzas vālītes. Pa vidu es piedalījos treniņcīņās ar vienu otru no branžas labākajiem sportistiem, un arī visās tajās guvu pārliecinošas uzvaras.

Smeiks turējās man pie sāniem kā pielipis, viņš nolasīja man no acīm katru vēlēšanos un vai smacēja mani ar dāvanām un uzmanību. Mums ar Hemlūtu tika piešķirti personiskie dēmonrikšas, kas jebkurā diennakts stundā bija gatavi mūs vizināt, kur vien mums labpatiktos.

Hemlūts izmantoja manu popularitāti, lai iepazītos ar matainām meitenēm. Katru trešdienas vakaru viņam blakus pirmajā rindā sēdēja kāda cita, un viņš plātīdamies izkliedza man padomus, bez kuriem es lieliski varēju iztikt. Diemžēl nevienas no šīm attiecībām nebija ilgas, un man pat radās iespaids, ka Hemlūts par meitenēm vairs pat īsti neliekas zinis, zaudējis cerības kaut reizi mūžā sastapt savu vienīgo.

Pats par sevi saprotams, mēs jau sen vairs nedzīvojām vītņtornī — bijām pārvākušies uz Atlantīdas smalkāko priekšpilsētu, Naltatīdas ziemeļu rajona zaļajiem pakalniem, no kuriem vakarā pavērās pasakains skats uz pilsētas uguņu jūru.

Man piederēja villa ar 52 istabām, trim mākslīgiem pelddīķiem un privātu skatuvi melu divkaujām — u/ tās es

varēju vingrināties. Taču man treniņi nebija vajadzīgi, mana talanta noslēpums bija dabiskums. Vingrināšanās sabojātu manu stilu.

Uzstāties vajadzēja reizi nedēļā, un tā man sešas nedēļas dienas bija brīvsolis — nav slikta darba un atpūtas attiecība. Smeiks darīja visu iespējamo, lai man nebūtu garlaicīgi un lai iekļautu mani sistēmā, kuras vienīgais uzdevums bija nodrošināt manu labsajūtu. Man bija divi personiski pavāri, viens aukstajam galdam, un otrs — mans kādreizējais darbadevējs un kājgriežu meistarpavārs Cākobs Joa — siltajam galdam. Visu diennakti manā rīcībā bija masieris un priekšlasītājs, kas masāžas laikā skandēja fragmentus no Hildegunsta fon Mītenmeca darbiem; tas bija balzams maniem nerviem.

Es tagad Atlantīdas sabiedriskajā dzīvē biju svarīga figūra — ja ne pati svarīgākā. Uz mana personīgā rakstāmgalda kaudžu kaudzēs krājās ielūgumi uz viesībām, suarejām, vakariņām, galā koncertiem, izstāžu atklāšanām un labdarības pasākumiem. Atlasi uzņēmās Smeiks. Bijām stingri paziņojuši, ka ar presi es tikšos trīs stundas dienā. Jūs nodomāsiet, ka neviens taču nevar būt tik interesants, lai dienu no dienas triju stundu garumā celtu priekšā kaut ko lasīšanas vērtu, taču atlantieši bija tā apsēsti ar saviem gladiatoriem un jo sevišķi čempioniem, ka avīzes drukāja visu, ko man labpatika sacīt, sākot ar naktsskolas zināšanu atliekām un beidzot ar zupu receptēm, laika prognozēm un sīku un smalku aprakstu par to, kā es kopju savu kažoku. Reižu reizumis es leijerēju pilnīgas blēņas, taču arī tās tika vārds vārdā nodrukātas, un manu pielūdzēju pulks visu aprija nesagremojot. Tikai un vienīgi man bija veltīts vesels ATLANTĪDAS DIENAS atvērums, kas bija divtik liels nekā pārējās avīzes. Man iznāca pavārgrāmatas (tās rakstīja Cākobs Joa, man vajadzēja tikai ēst to, par ko viņš rakstīja) un padomu krājums topošiem melu gladiatoriem (kļūt par melu

gladiatoru vēlējās pilnīgi visi jaunie atlantieši, tādēļ jau no paša sākuma bija skaidrs, ka grāmata būs bestsellers). Vēl es laidu klajā pētījumu par melošanas morālajiem aspektiem: tajā es cildināju melošanu kā sporta veidu, turpretim sadzīvē to atzinu par nosodāmu parādību. Stila ziņā man paraugs bija Nusrāma Fhaķīra autobiogrāfija, un, liekot roku uz sirds, būtu jāatzīstas, ka dažas nodaļas biju norakstījis gandrīz vārdu pa vārdiņam. Atlantīdā bija vairākas grāmatnīcas, kur tirgoja tikai manus sacerējumus.

Privātajā dzīvē man apkārt joprojām bija tie paši cilvēki — pirmkārt, zināms, Hemlūts, taču arī Smeiks un viņa izmeklētais ga4ms, Rumo (tā sauca suņabuku — miesassargu), daži jetiji un pēdējā laikā arī Unlak-Sillorts, kas tagad atkal bija tikai kalnu trollis. Viņš bija pieluncinājies Smeikam un nekaunējās darīt vissīkākos mājas darbiņus — vārīja kafiju un atnesa alu, atvēra durvis un turēja lietussargu un cītīgi veica galma āksta pienākumus. Viņš bija tāds kā Smeika personiskais kājslauķītis un pat mani nelika mierā, visu laiku pūlēdamies ar mani iedraudzēties. Man viņš bija pilnīgi vienaldzīgs, nekādu atriebības kāri es vairs neizjutu. Brīžiem man viņa bija pat mazdruscītiņ žēl.

Visas mūsu sarunas un nodarbes saistījās tikai ar gladiatoru sportu. Mēs pārspriedām manas divkaujas un palīgcīņas, apmeklējām treniņnometnes un jauno gladiatoru dueļus, es tikos ar jauno paaudzi un devu padomus. Pārrunāju jaunus taktiskus gājienus ar Hemlūtu vai uzklausīju Smeiku — neviens cits tā neprata stāstīt par pagātnes dižajiem duelantiem.

Vairs nemaz nespēju iedomāties, ka bez manas profesijas vēl varētu būt arī kas cits.

Biju sasniedzis kalngalus.

Pagāja gads. Biju cīnījies gandrīz sešdesmit galvenajās divkaujās un vairāk nekā simt palīgcīņās un nevienā pašā nebiju zaudējis.

Divkaujas bija kļuvušas par tik ierastu lietu, ka trešdienas vakaros es biju mierīgs kā klints. Jau sen vairs necentos iepriekš izdibināt, kas būs mans pretinieks, patiesībā mani vienkārši vairs neinteresēja, kas viņi tādi ir. Izgāju uz skatuves un viņus pievārēju, tas bija kaut kas līdzīgs roku mazgāšanai. Reizēm tīšuprāt cīnījos ar pusjaudu, tādējādi pastiepdams divkauju garumā un vairodams spriedzi, taču patiesībā es biju neuzvarams.

Pāri pilsētai jau vairākas nedēļas bija pārvāzts smacējošs vāks, siltais vējš no Pirīta kalniem atpūta tikai vēl lielāku tveici un mitrumu. Visiem Atlantīdas iedzīvotājiem sāpēja galva un kaulos bija iemeties lauzējs, mēs izmantojām katru iespēju atlaisties un atvēsināties. Savas ikdienas intervijas biju pārcēlis uz dārzu un runāju ar žurnālistiem, plunčādamies pa pelddīķi uz korķa paklājiņa. Turpat arī diktēju reportieriem savus uzskatus par šiem laikapstākļiem:

"Pēc manām domām, Atlantīdā patlaban valda gadalaikam neatbilstošs karstums. Mazliet vēsāks laiciņš nemaz nenāktu par ļaunu. Arī gaisa mitrums ir pārāk liels. Mūsu natiftofu politiķi to vienreiz varētu likt aiz savām lielajām ausīm." Man nebija ne jausmas, kā laikapstākļi varētu būt saistīti ar politiku, bet dažas nejaukas piezīmes par natiftofiem un to klausāmrīkiem nekad nenāca par ļaunu, lasītāji tās norija ar gardu muti. Žurnālisti čakli rakstīja savos bloknotos. Folcātans Smeiks, kā jau parasti, zvilnēja savā guļamkrēslā un no tā augstumiem kārtoja veikalu lietas. Šurpu turpu skraidīja viņa rokaspuiši, kalnu trollis, asinskāji un citi padotie, tie pienesa viņam vēstules un avīzes un kaut ko čukstēja viņam ausī. Mani tas neskāra, tā pie mums bija diendienā, un es nemaz negribēju zināt, ar ko Smeiks tur no-

darbojas. Jau par to iedomājoties vien, man kļuva neomulīgi, tādēļ labāk pievērsos darbam ar sabiedrību. Tikai reiz kļuvu uzmanīgāks: bija ienācis baigais suņabuks, kas apstājās Smeikam blakus un kaut ko žužināja tam ausī. Rumo ar savu salto skatienu joprojām uzdzina man šermuļus. Srneiks trakoti satraucās un uz karstām pēdām atvadījās, sacīdams, ka viņam esot steidzamas darīšanas. Tas nebija nekas neparasts, šādas vai tādas steidzamas darīšanas Smeikam bija vienmēr.

Negaiss

It kā natiffrofu politiķi būtu uzklausījuši manus norādī jumus, pievakarē tiešām uznāca negaiss. Tas nebija parasts negaiss — likās, tas nemaz nenāk no augšas, kā godīgam negaisam pienāktos, bet it kā no apakšas, no zemes dzīlēm.

Pilsētu aplenca uzkrītoši melni lietusmākoņi, saule vairs nebija redzama, taču zibeņi šķīlās no Atlantīdas iekšām — tie bija mūsu parastie zilie zibeņi, taču tik lielus un tādā daudzumā es tos vēl nebiju redzējis.

Mēs stāvējām uz mana savrupnama terases un vērojām neticamo izrādi. Bija trešdiena, pēc divām stundām jāsākas manai divkaujai. Uzpūta dzestrāks vējš, taču tas neizkliedēja nokaitēto atmosfēru: šķita, tas dzimis kaut kur kanalizācijā.

Šahtu vāki palēcās metra augstumā, tiem nopakaļ izšāvās masīvi zili zibeņi, kas snaikstījās līdz pat padebešiem.

Gaisa vērpetes kopējiem spēkiem uzkūla garus, slaikus viesuļstabus, kas gaudodami nozuda atpakaļ kanalizācijā.

Tāds nelaiks, ieminējās Folcātans Smeiks, Atlantīdā mēdz būt tikai reizi simt gados. Viņa mūžā tāds esot trešais. Man esot palaimējies, ka dabūju tādus brīnumus redzēt.

"Neredzamie cilvēki dusmojas," noteica kāds asinskājis, kam bija nosliece uz māņticību.

Smeiks smējās.

Tad mākoņi mazpamazām izklīda, tveici aizpūta prom spirgts austrumvējš. Gaiss pēc šīs dabas varenības izrādes bija daudz tīrāks. Divkaujai ideāli piemēroti laikapstākļi. Mēs posāmies ceļā uz Megateātri.

īsi pirms divkaujas sākuma — tā bija mana 59. galvenā

cīņa — manā ģērbkambarī ienāca Smeiks. Viņš palūdza

Hemlūtu iziet: mums esot jāaprunājas zem četrām acīm.

Saruna zem

četrām acīm

Izskatījās, ka Smeikam tiešām sakāms kas svarīgs, jo parasti viņš visu*spēra laukā bez liekas vilcināšanās. Te pēkšņi viņš locījās kā čūska.

"Paklausies, es vēlos, lai tu šovakar izdari man vienu pakalpojumu. Tu taču zini, pēdējā laikā esmu izpildījis katru tavu vēlēšanos. Tagad pārmaiņas pēc tev vajadzētu kaut ko izdarīt manā labā."

"Kāda runa, Smeik!"

"Es gribu, lai tu šovakar zaudē."

Ja viņš būtu paziņojis, ka Atlantīda tūlīt nogrims jūras dibenā, mans pārsteigums diezin vai būtu vēl lielāks.

"Lieta tāda: tu esi pārāk labs. Melu divkaujās galvenais bizness ir derības, bet tagad, kad visi tāpat zina, ka tu uzvarēsi, vairs neviens neslēdz derības uz tavu pretinieku. Mēs vairs neko nenopelnām. Klau, vai tev grūti vienu pašu reizīti zaudēt? Nākamnedēļ viss atkal būs tāpat kā parasti, tu atteiksies no titula tikai uz vienu nedēļu. Puikiņ, esmu licis uz spēles veselu kalnu piru. Izsakoties bez aplinkiem — visu, kas man pieder. Ja tu šovakar uzvarēsi, man būs bankrots. Un tu zini, cik rūpīgi es sargāju savu naudu. Nepievil mani!"

Atbildi negaidīdams, Smeiks aizļumdīja prom. Kā uzticams klēpja sunītis viņam sekoja fogāru tvans.

Gāju uz skatuvi, vilkdams kājas kā apdullis. Hemlūtam par šo sarunu nebiju sadūšojies pastāstīt. Pirmo reizi gladiatora gaitu laikā man ceļgali atkal bija tikpat mīksti kā pirmajā reizē, kāpjot izaicinātāja tronī.

Pretinieks lika gaidīt, skatītāji īgņojās. Saērcinātie asinskāji sāka apmētāt skatuvi ar kukurūzas vālītēm. Es arī šoreiz nezināju, kas stāsies man pretī. Vai nav vienalga, es jebkurā gadījumā biju pārāks. Jo vairāk šovakar, kad man visviens bija jāzaudē. Biju izlēmis darīt, kā Smeiks man lika. Vai tad man vispār bija izvēle?

Tad orķestra bedrē nodārdēja gongs, un uz skatuves iznāca mans pretinieks.

Tas bija Nusrāms Fhaķīrs, "Vienreizējais".

Tagad skaidrs, kāpēc Smeikam tieši šovakar vajadzēja, lai es zaudēju. Visu laiku dižākais melu gladiators atgriezās uz skatuves! Derību likmes noteikti bija astronomiskas, no abām pusēm. Es biju "Neuzvaramais", bet viņš — "Vienreizējais". Pat gladiatoru sporta visaugstākajā līgā Fhaķīrs bija neapstrīdams čempions, dižākais, talantīgākais melis Atlantīdas vēsturē.

mreizējais

Mēs visi bijām lasījuši viņa grāmatas un traktātus, visi bijām studējuši viņa divkaujas. Viņš bija izgudrojis "Nusrāma atklātni", kas bija kļuvusi par visu melu standartsākumu, un gladiatori tikai plaģiēja to dažnedažādos variantos, kā arī "Fhaķīra manevru" — blēžtehnikas gājienu, pēc kura melot varēja piecsimt dažādos virzienos. Viņš bija izstrādājis tā dēvētos "baltos melus" — mānīšanās taktiku, kas bija tik tīkama, tik apburoša, kas melus konstruēja ar tik ārkārtīgu rūpību, it kā nekāda melošana vispār nenotiktu,

kā arī "dubultsaltos melus" — krāpšanu, ko varēja salīdzināt ja nu vienīgi ar divkāršu salto bez drošības tīkla vai nāves cilpu ar aizsietām acīm. Viņa ģenialitātei mēs varējām pateikties par "sēju vēju" — tie bija, tā sakot, meli, kas aizgāja līdz diapazona otram galam un atgriezās; kaut kas tāds bija pa spēkam tikai īstiem meistariem. Viņš bija četrpadsmit reižu pēc kārtas sakāvis natiftofu superšarlatānu Rasputinu Zoroastru (mākslinieka pseidonīms). Viņš bija radījis tā dēvēto "Nusrāma trīssoli", kurā meistars viltīgi tēlo mīņāšanos uz vietas, reizē taktiski nomocīdams un nogurdinādams pretinieku, bet izšķirošajā brīdī nonerro viņu ar precīzi notēmētiem meliem.

Nusrāms Fhaķīrs melu sportā bija ieviesis "azarti" — pārdrošu māņfigūru, kurā viņš bija apvienojis zaķa bēgšanas tehniku un balerīnas pirueti. Viņš bija izstrādājis vilināšanas tabulu ar trīssimt sešdesmit tūkstoš nepatiesībām un kādu nakti simultāni duelējies ar divpadsmit sava laika labākajiem gladiatoriem — visus uzveikdams. Nusrāms Fhaķīrs bija

leģenda, ģēnijs, melu sporta naktigalgals. Man nebūs jāpūlas, lai viņam zaudētu. Viņš mani sakautu jebkurā gadījumā.

Laikam vēl vajadzētu pieminēt, ka Nusrāms Fhaķīrs bija iesunītis, proti, viņam bija cilvēka ķermenis un lapsas galva. Iesunīši radušies no neparastās suņabuku un lapsatas sapārošanās; šādu vecāku atvasēm piemīt cilvēku, lapsu un suņabuku īpašības, un Camonijā šādus ērmus gan lāgā nemīl, tomēr piecieš. Iesunīšiem nav ne lapsatu bīstamā niknuma, ne suņabuku fiziskā spēka, bet saviem senčiem tie līdzinās pietiekami, lai kuram katram rastos bijāšana.

Dzīvnieciska spēka trūkumu iesunīši līdzsvaro ar neordinārām prāta spējām un — arī to laikam derētu piemetināt—, viņiem piemīt īpatnēji biedīgs valdzinājums, kas jo īpaši iedarbojas uz dāmām.

Visādi citādi iesunīšiem Camonijā nav viegla dzīve. Lielais vairums piekopj klejotāju dzīvesveidu, vienatnē klimstot pa kontinentu un reižu reizumis salīgstot par namdariem. Nusrāms, kā var lasīt viņa paša sarakstītajā biogrāfijā, savu dzīves ceļu bija sācis kā kūdrracis, pēc tam bijis klejojošs namdaris un vienīgais savā ciltī izsities melu gladiatoros. Tādēļ iesunīši viņu godina gluži kā padievu.

"Ļoti atvainojos par nosebošanos!" viņš, galanti paklanīdamies, dūdoja, uzrunājot skatītājus. "Redziet, man vajadzēja izlauzties no Būhtingas svina kambariem, kuros mani turēja pret manu gribu un pilnīgi bez pamata, un tas man izdevās tikai tāpēc, ka vienā dienā nobadinājos par piecpadsmit kilogramiem un varēju izslīdēt starp restēm. Diemžēl pēc tam pagāja zināms laiks, līdz atkal mazliet uzēdu svaru, jo es taču nevēlējos te ierasties, gluži nomērējis un izbiedēt savus dārgos skatītājus. Dažu pēdējo kilogramu dēļ man vajadzēja aprīt dažnedažādas putukrējuma tortes, brieža cisku un vairākus metrus desiņu, bet tas gāja dažas minūtes ilgāk, nekā es biju domājis!"

Aplausmetrs vēl nemaz nebija ieslēgts, bet viņš jau sāka šķaidīties ar savu šarmu un mētāt idejas, it kā tās viņam augtu kokos. Pat ne prātā nenāca šaubīties par šiem dulnajiem apgalvojumiem, un, sava elka uzstāšanās apburts, es piebiedrojos vispārējai sajūsmai.

Reizē sev vaicāju, kāpēc Smeikam vispār bija vajadzīgs šis teātris. Tādam pretiniekam varu tikai zaudēt, vienalga, lai es censtos, cik gribētu. Turklāt es zaudēšu ar prieku.

"Vienreizējais" eleganti iemetās izaicinātāja tronī un vieglītēm notrauca no savas mantijas dažus neredzamus puteklīšus.

"Sen neesmu te sēdējis," viņš melanholiski nopūtās. "Izaicinātāja tronis. Cik nepatīkami. Pie tā vispirms atkal jāpierod."

Publika smējās un aplaudēja, priecādamās par šo atgādinājumu par viņa dižo gladiatora pagātni.

"No otras puses, pieradināties nav nekādas vajadzības. Mēs taču drīz mainīsimies vietām." Nusrāms pievērsa man caururbjošu skatienu. Es notrīsēju.

Publika smējās vēl skaļāk.

Viņš izstiepa pirkstu ar tik apsūdzošu žestu, ka es ierāvu galvu plecos.

"Un šis ir mans pretinieks?" viņš izsmējīgi noprasīja. "Šis Zilaisgailis?"

"Zilais lācis!" es iedrošinājos izlabot.

"Vai Zilbārdis — vai nav vienalga!" Fhaķīrs atcirta.

Skatītāji atieza zobus.

"Jūs jau zināt, kā par tiem lāčiem saka: ja tuvumā blandās lācis, pieliekamais kambaris jātur aiz atslēgas," viņš čukstēja publikai tieši tik skaļi, lai arī es to ļoti labi dzirdētu.

Jautra ķiķināšana.

Es jau biju dzirdējis, ka viņš pirms divkaujas mēģina izsist pretinieku no sliedēm ar šādu te sīku papluinīšanu.

Viņa autobiogrāfijā šai tēmai bija veltīta vesela nodaļa. Pēc Nusrāma Fhaķīra domām, pretinieka vājo vietu atrašana un viņa demoralizēšana ir īpašs mākslas veids. Attiecīgās nodaļas nosaukums bija "39 pazemojoši gājieni", un tajā aprakstīti 39 paņēmieni, kā apskādēt pretinieka drosmi jau tad, kad nebija sācies pat pirmais raunds. Atzīšos, ka šī ir vienīgā viņa grāmatas nodaļa, kas man nepatika. Pēc manām domām, visādi jociņi ārpus dueļa ir nevietā, es atzinu tikai godīgu cīņu. Tomēr katram sava taktika. Ar šādiem gājieniem Nusrāms Fhaķīrs ne reizi vien bija uzvarējis, vēl iekams cīņa bija sākusies.

Tādēļ es nelikos zinis un centos šos nekaitīgos jokus laist gar ausīm. Kopš nejaukās saķeršanās ar Gourmetica Insularis liekais svars man bija diezgan jutīga tēma, un, izsakot ar ēšanu saistītus mājienus, mani nebija grūti aizkaitināt, — tomēr šeit es biju profesionālis un man bija jāizturas ar pašcieņu.

"Es reiz pazinu vienu lāci, kas bija tā noēdies, ka aprija pat tās kalorijas, kuras citi zaudēja tievēdami," Nusrāms bija nevērīgi atzvilis tronī un nepārprotami tīksminājās par saviem nekrietnajiem triecieniem.

Skatītājiem tādi lāčfobiski jociņi acīmredzot likās trakoti smieklīgi, jo teātri pāršalca smiekli un aplausi.

"Nomira viņš tā pierijies, ka viņa vēders noteikti nodzīvoja vismaz mēnesi ilgāk par viņu pašu!"

Es neizrādīju ne mazāko aizvainojumu — tieši otrādi, pieklājīgi uzsmaidīju Nusrāmam un viegli paklanījos, apliecinādams viņam savu cieņu. "Vienreizējais" ātri vien saprata, ka tā viņš ar mani tālu netiks.

Fhaķīrs mainīja tēmu.

"Esmu dzirdējis, ka tu šajā pasaulē esi nācis nepiedzimdams. Vismaz tā bija rakstīts avīzē."

Skatītāji apklusa. Šis jau vairs nebija elegants jociņš — tas bija sitiens zem jostasvietas. Saprotams, ar tādiem mājieniem mani noteikti varēja satracināt.

"Kā tas var būt?" Nusrāms uzrunāja publiku. "Varbūt viņš ir izaudzis no zemes? Ja mans pretinieks nav dzimis, kā viņš var te sēdēt? Varbūt viņa šeit nemaz nav, un es jau esmu uzvarējis? Tad jau varu mierīgi doties mājās."

Skatītāju rindās atskanēja pāris neveiklu smiekliņu. Sāku šaubīties, vai mans elks un paraugs ir godīgs sportists.

"Gandrīz žēl skatīties, kā viņš te sēž — mazais nabaga sērdienītis."

Acīmredzot drošākais veids, kā zaudēt cieņu pret savu elku, ir ar viņu sastapties.

"Šis mazais nabaga sērdienītis — paskat tik!" Viņš tiešām nespēja noturēties vēlreiz neatkārtojis šo primitīvo jociņu.

Folcātans Smeiks man slepeni rādīja, lai es neņemu galvā un nesatraucos. Taču bija jau par vēlu. Manā sejā vēl arvien bija nepiespiests smaids, taču patiesībā sāku niknoties. Fhaķīrs darītu gudri, ja turpmāk šitā vairs neizrunātos.

"Pat bārabērnam ir kaut kādi tuvinieki, tikai mūsu zilais lācītis ir viens kā pirksts," Nusrāms smējās, taču viņš smējās viens. "Varbūt man vajadzētu viņu adoptēt?"

Goda vārds, es biju sagatavojies ar lielāko prieku zaudēt šajā divkaujā, tā apliecinot cieņu savam elkam un godinot Fhaķīra sasniegumus. Taču nupat vairs nē: tagad es gribēju ne tikai uzvarēt, bet vēl tā sakaut šo Nusrāmu Fhaķīru, šo "Vienreizējo", ar tādu kaunu, kādu vēl nav piedzīvojis neviens melu gladiators.

Es gribēju viņu iznīcināt, samalt miltos, izplucināt pa spalviņai vien saskaņā ar visiem melu mākslas likumiem. Gribēju, lai viņam piere noraso sviedros, jau izdzirdot manu vārdu vien vai ieraugot avīzē pieminētu kādu melu gladiatoru. Viņš bija devis man nodevīgu triecienu vārīgā vietā un vēl pagrozījis nazi. Tagad viņš vairs nebija man nekāda priekšzīme, viņš bija tikai viens pretinieks no daudziem.

Man bija vienalga, ka viņš ir Nusrāms Fhaķīrs, "Vienreizējais".

Es biju Zilais lācis, "Neuzvaramais".

Nodārdēja zvans, divkauja sākās.

1.  līdz 10. raunds

Pirmajā rindā, kā jau vienmēr, sēdēja Smeiks ar savu svītu — Groots, Cilie, suņabuks, bariņš jetiju un vēl krietns bars no viņa jaunā gladiatoru perējuma. Turpat bija arī Hemlūts Havanna, kas vēl neko nenojauta. Smeiks visžēlīgi smaidīja pa labi un pa kreisi, taču tramīgi dīdījās. Viņš vēlreiz raidīja man zīmīgu skatienu, atgādinādams, kas no manis tiek gaidīts.

Oficiālais izaicinātājs bija Nusrāms Fhaķīrs, tādēļ sākt vajadzēja viņam. Pirmajā ēdienā viņš pasniedza stāstiņu, kas nebija īpaši oriģināls — tas laikam bija par grifu, kuru viņš it kā bija noķēris un izdresējis dēt vārītas milzu olas. Taču viņš šīs banalitātes aizdarīja ar tik izsmalcinātām vokālām garšvielām, ar tik izteiksmīgu mīmiku un elegantiem žestiem, ka oriģinalitātes trūkums kaut kā paslīdēja garām svaru kausam. Turklāt bezkaunīga izrunāšanās par grifiem atlantiešu publikā izraisīja gardus smieklus; pats par sevi saprotams, grifi, kas stoiski uzraudzīja kārtību stadionā, nesmējās. Aplausi bija pienācīgi, par savu pirmo gājienu Nusrāms Fhaķīrs saņēma precīzi astoņus punktus.

Es apzinājos, ka visādu smalkumu, pieredzes un melošanas tehnikas ziņā viņš ir nesalīdzināmi pārāks. Nebija vērts tagad censties viņu pārtrumpot ar lepnāku melu stāstu, viens otrs jauns gladiatros jau bija to mēģinājis, un Fhaķīrs viņus bija sakāvis lupatās. Tādēļ izlēmu sākt ar mazumu, un cēlu priekšā stāstiņu, ko jau sen biju izdomājis un, tā sakot, paglabājis grūtākam brīdim —ja nu man nekas cits neienāk prātā.

Tas bija itin pieklājīgs jūrnieku stāsts, vairāk vai mazāk par to, kā es braucu pa vētrainu jūru ar kārnīšu pilnu kuģi un kā mums pakaļ dzinās medniekpirāti. Sāls bija tur, ka mums ar kāmīšiem un viņu kāmjriteņiem izdevās iegūt enerģiju, kas dzina kuģi uz priekšu un palīdzēja mums izkļūt sveikā. Stāsts pārsvarā balstījās uz humoristisku efektu. Pastāstīju visu akurāti un bez liekas vāvuļošanas un pelnīti saņēmu sešus punktus.

Pirmajā raundā bija uzvarējis Fhaķīrs. Smeiks acīm redzami nomierinājās.

Otro raundu mans pretinieks atklāja ar stāstiņu par natiftofu diplomMiju. Jūs varētu nodomāt — tā nu gan ir sausa tēma, taču Nusrāms no tās uztaisīja aizraujošu spiegu stāstu par to, kā viņš, pielīmējis natiftofa ausis, bija iekļuvis augstākajās natiftofu diplomātu aprindās. Savu melstavu viņš sapiparoja ar pāris indīgām piezīmēm par klātesošajiem politiķiem, un publika tās sveica ar nešpetniem smiekliem. Beigu beigās viņš atvēzējās pat uz apgalvojumu, ka tieši viņš aiz pārskatīšanās izgrūdis pa logu to leģendāro natiftofu un tādējādi izraisījis ķīviņus par varas pārmantošanas kārtību.

Vētraini aplausi, deviņi punkti. Sāku aptvert, kāpēc Nusrāmam viņa dzimtajā pilsētā bija zināmas priekšrocības. Vietējos apstākļus, Atlantīdas vēsturi un pilsētnieku prasības viņš vienkārši pārzināja labāk nekā es.

Tādēļ man, izsakoties gladiatoru valodā, pirmo reizi vajadzēja iziet ārpus aizsardzības zonas.

Fhaķīram labpatika savus stāstus virpināt tepat Atlantīdas līdzenumā, turpretim es savu melstavu atkal palaidu jūrā. Devos pretuzbrukumā ar brašu stāstu par kuģojumu kopā ar tramīgiem zaķiem, kas baidījās tiklab no negaisa, kā no spokiem. Lai zaķīšus nomierinātu — tā es apgalvoju —, biju ar kailām rokām noķēris negaisa zibeni un to norijis; spoki, to redzēdami, trakoti pārbijās un bēga neatskatīdamies.

Zināms, atrisinājums nebija tik spožs, lai Fhaķīrs justos apkaunots, tomēr stāstiņam nebija ne vainas un priekšnesums bija glīts un kārtīgs. Pieklājīgi aplausi, pieci punkti.

Pirmie panākumi nebija iemidzinājuši Nusrāma modrību, viņš izturējās tikpat svabadi un neizrādīja ne mazākās izklaidības pazīmes, kā šādos apstākļos būtu gadījies ar ne tik pieredzējušiem gladiatoriem.

Nākamajā raundā viņš stāstīja par zilajiem zibeņiem. Bez spraigiem sižeta pavērsieniem viņš vienkārši gari un plaši prātuļoja par to, ko īsti dara neredzamie cilvēki Atlantīdas pazemē. To visu viņš pasniedza kā uzticīgu čukstēšanu austiņā, kā intīmu patenkošanu, visai izveicīgi padarīdams skatītājus par saviem līdzzinātājiem.

Fhaķīrs apgalvoja, ka neredzamie cilvēki sensenos laikos ieradušies Atlantīdā no citas planētas (kā pierādījumu viņš pieminēja to namu, kurā ūdens tecēja augšup) un pēc tam vietējie iedzīvotāji viņus iedzinuši kanalizācijā.

Šie svešaiņi tur, mums tieši zem kājām, glabājot šaušalīgu noslēpumu, un tieši ar šo noslēpumu esot saistīti zilie zibeņi. Kas tās ir par slepenām briesmu lietām, viņš neteica, ļaujot vaļu skatītāju fantāzijai.

Viņa stāstā nebija ne humora, ne sirdi plosoša pavērsiena, taču kompozīcija bija tik meistarīga, ka klausoties pa muguru skrēja saltas tirpas. Turklāt viņš bija uzdrošinājies publiski runāt par tabu jautājumu, kas nodarbināja pilnīgi visus: ko īsti neredzamie cilvēki tur, lejā, dara?

Mjā, es te stāstu dumjas jūrnieku anekdotes, turpretim Fhaķīrs pievērsās sabiedrībā aktuāliem jautājumiem…

Brīdi valdīja spriegs klusums, tad sākās vētrainas ovācijas. Desmit punktu, augstākais vērtējums. Nusrāms Fhaķīrs bija pierādījis, ka savu māku nav aizmirsis.

Te bija grūti ko likt pretī. Es atbildēju ar diezgan vārgu pasaciņu par Ihollas kanibāldēmoniem, kas bija mani sa

ņēmuši gūstā un dzīrās apēst, taču man izdevās izglābties, atdzesējot ūdeni vārāmpodā. Es palūdzu vēl pēdējo piparmētru ledenīti, un mana elpa kļuva tik svaiga, ka ūdens katlā sasala un beigās es to varēju pārdot kanibāldēmoniem kā piparmētru saldējumu. Tas nu bija tik bērnišķīgi, ka es pelnīti saņēmu trīs punktus — tik maz kā vēl nekad.

Labu brīdi viss ritēja uz priekšu tādā pašā garā par lielu prieku Smeikam un par apbēdinājumu Hemlūtam. Nusrāms cēla priekšā vienu spožu stāstu pēc otra un ievāca maksimālos rezultātus, es no savas puses atbildēju ar vidēji kvalitatīvām pasaciņām un saņēmu pieklājības punktus. Pirmie desmihraundi mana pretinieka labā.

Kā jau var redzēt, nebiju sadomājies gūt ātru uzvaru. Melu gladiatoru turnīriem nav laika ierobežojuma, tie turpinās tik ilgi, līdz viens no pretiniekiem padodas. Tā nu es paļāvos uz savu jaunību un cerēju, ka Fhaķīrs aiz vecuma zaudēs spēkus pirmais. Divkaujas laikā ļoti ātri pagurst balss saites, un tā bija viena no manām priekšrocībām — pateicoties intensīvajiem kursiem pie verveļviļņiem, es varēju tarkšķēt nepaguris, kaut dienām no vietas, ja ir tāda vajadzība.

Tomēr pretinieku bija grūti novērtēt par zemu. Likās, viņa svaigu ideju krājumi nekad neizsīks, un viņa aktiermeistarība un šarms arī pēc desmit raundiem nebija cietuši.

11.  raunds

Vienpadsmitajā raundā viņš piepeši mainīja taktiku, atstāja savus drošos, atlantiskos melu medību laukus un ielauzās manējos, proti, fantāzijas pasaulē — skaidrs, gribēdams parādīt, ka arī viņš te jūtas kā mājās.

Dziedātājzirgs

Viņš sāka melot par Camonijas Alpiem, kuros esot zirgs, kas prot dziedāt; viņš to paņēmis sev par pārinieku, un

abi kopā uzvarējuši jodelēšanas sacīkstēs. Zviegdams un jodelēdams, Nusrāms ļoti smieklīgi un precīzi atdarināja zirga balsi. Zirgošanās publikai gāja pie sirds, deviņi punkti — ļoti labs rezultāts, kā jau vienmēr.

Es izlēmu, ka arī man šis ir īstais brīdis mainīt stratēģiju. Pietiks īsu, humoristisku stāstiņu ar asprātīgiem pavērsieniem, pietiks pieticīgu rezultātu — tagad man bija jāspīd, lai publika nezaudētu interesi par mani. Tādēļ mans stāsts būs par kurmju vulkānu.

"Es — protu — lidot."

Tā es iesāku stāstu, pa vienam iemezdams savus vārdus Megateātra rindās un uzreiz izpelnīdamies skatītāju uzmanību. Iestājās pilnīgs klusums. Smeiks uztrūkās no svētlaimīgajiem sapņiem par lielo naudu. Hemlūts satraukts burzīja mici.

Stāsts par Kurmju vulkānu

"Apceļodams pasauli, kādu dienu es nokļuvu arī Nezkantē, Camonijas karšu baltajā plankumā."

Arēnu pāršalca čuksti. Es zināju, ka Nezkantē vēl neviens nekad nav bijis. Pat tās nosaukums bija radies, tautas mutei sapludinot vārdus "nezināms" un "riskants". Par šo apvidu klīda vistrakākās baumas un tādas leģendas, ka visas teikas par Tumšajiem kalniem, Saldo tuksnesi un Lielo mežu nobālēja.

Izrunājot vārdu "Nezkante", man prātā uzreiz iznira leksikona šķirklis. Es nesapiktojos, bet uz līdzenas vietas nolēmu to nocitēt:

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Nezkante: nedaudz pamuļķīgs vārdu sakabinājums, kas apzīmē noteiktu Camonijas novadu, kas līdz šim ir pilnīgi neizpētīts. Pētnieki tam lieguši savu uzmanību ne jau tāpēc, ka tas atrastos kādā ekso

tiskā nostūrī, gluži pretēji — Nezkante ir meklējama pašā Camonijas sirdī un tajā ērti var nokļūt kājām vai aizbraukt ar rikštaksometru. Iemesls ir pavisam cits: neviens neuzdrošinās Nezkantē spert kāju. Lielākie un pārgalvīgākie dēkaiņi ir ieradušies pie Nezkantes robežas, taču griezušies vien atpakaļ tukšām rokām. Nezkante izstaro neapzinātu biedinājumu, ko tādu, ka gribas tai iet apkārt ar lielu līkumu. Ir pieņēmums, ka Nezkante ir tā sauktā telepātisko smilšu slīkšņa, proti, to veido smalki plūstošas smiltis, kas, pārraidot domas, spēj iedvest bailes no sevis pašas. Par Nezkanti droši zināms vienīgi tas, ka tās vidienē atrodas vulkāns. Šo vulkānu var saskatīt no simtiem kilometru attāluma, un, tā raugoties, tas izskatās nekaitīgs kā kurmja rakums, tādēļ to dēvē par Kurmju vulkānu.

♦

Tādas gudrības skatītāji uzklausīja ņurdēdami, tas viss bija zināms katram Camonijas bērnelim. Dažnedažādas baumas par Nezkanti varēja stāstīt visi stadionā sēdošie.

"Kādu dienu, iedams pa Dullas augstienes sālspopēm, lai nogādātu Ornijas gubernatoram Grālzundes birģermeistara vēstuli…"

Uz sensācijām kārā publika atkal sāka murdēt, tai nebija nekādas vēlēšanās uzklausīt daudz garlaicīgu sīkumu.

"… un dāvanu manai sirdsmīļajai, kas mani tur gaidīja."

Te publikas dāmām mutītes palika vaļā. "Sirdsmīļā" un "dāvana" bija vārdi, kas solīja romantisku sižetu.

Es gari un plaši aprakstīju zeltgredzentiņu, ko biju kaldinājis pie Florintes labākajiem tverpu zeltkaļiem. Nesteidzīgi stāstīju par to, cik tam karātu, kādas laimei labvēlīgas rakstu zīmes to rotā un kādu mīlestības zvērestu biju licis tajā iegravēt. Sievietes uzmanīgi klausījās, turpretim vīri šur un tur garlaicībā novaidējās un dažs labs asinskājis ar muti taisīja purkšķus.

Tad it kā garāmejot pieminēju, ka šis gredzens bija aprijis visus manus ietaupījumus, un vēl izmetu, ka nemaz nezinu, vai tas sirdsmīļajai derēs, jo biju to licis darināt pēc acumēra.

Pēc tam sāku stāstīt par savu sirdspuķīti, vadīdamies pēc sapņu tēla, ko manās smadzenēs bija radījis meža tarantullas hipnotiskais sekrēts. Aprakstot publikai zilo lācenīti, man sirds vai lūza, tik dziļi tajā bija iespiedies viņas tēls. Šīs mocības stāstu padarīja vēl pārliecinošāku, dāmas šņukstēja un atlocīja nēzdodziņus, gaidīdamas asarainu atkalsastapšanos stāsta turpinājumā.

"Tā nu es naski kājoju pa sālspopi tajā vietā, kur purva niedrājs pārtop tundras augsnē ar sūnainu sīkaudzi…"

Skatītāji atkal novaidējās vien. Ģeogrāfiska precizitāte Megateātrī netika sveikta ar gavilēm.

"… bet te pēkšņi man prātā atskanēja Nezkantes smilšu slīkšņas balss."

Murdoņa mitējās.

Smilšu slīkšņa.

Jau šie vārdi vien solīja spriedzi: neredzamas briesmas, kas nevainīgam ceļagājējam uzglūn ikkatrā solī, lēni lēnītiņām ievelk dzelmenī, un viss beidzas vai nu ar mokpilnu nāvi, vai ārkārtīgi dramatisku izglābšanos. Ja vajag apburt publiku, smilšu slīkšņas ir vienkārši nepārspējamas. Un vēl jo labāk, ja šīs smiltis prot arī runāt.

""Stāvi un nekusties!" smiltis man galvā žūžoja. "Ne soli uz priekšu! Tu noslīksi!"

Es paliku stāvam. Pa galvu, pa kaklu steigdamies uz Grālzundi, nemaz nebiju pamanījis, kā viss man apkārt ir pārvērties. Sālspope jau sen bija palikusi aiz muguras, es stāvēju tieši pie Nezkantes robežas. Tālumā tik tikko samanāms kūpēja Kurmju vulkāns."

Zināju, ka skatītāji šobrīd gara acīm redz Kurmju vulkānu, jo iztālēm to bija redzējuši ļoti daudzi no viņiem.

"Es gudroju, ko lai tagad iesāk. Ja es iešu Nezkantei apkārt, tas prasīs vēl krietnus divus mēnešus, varbūt arī vairāk. Kas šai zemei vispār ir par vainu? Neviens taču tur nav

bijis. No kurienes tad ļaudis zina, ka tur patiešām draud briesmas?

"No manis," žužināja smilšu slīkšņa. "Es esmu labā smilšu slīkšņa! Tas ir liels retums. Patiesībā šie vārdi satur iekšēju pretrunu. Lūdzams, ej projām. Ej prom, kamēr nav par vēlu!""

Runāšana smilšu slīkšņas balsī prasīja zināmu teatrālu uzdrīkstēšanos. Daudzi klātesošie to pazina, kādā izbraukumā uz Nezkanti bija to dzirdējuši paši savā galvā. Ekskursijas uz Nezkantes pierobežu bija atlantiešu iecienīta izprieca: aizbraukt, apstāties un ļaut, lai tevi aizsūta mājās. Balsij bija jābūt paraupjai, smilšainai, taču reizē arī elegantai, valdzinošai un bīstamai, tādēļ es centos, lai tā izklausītos pēc kobras, kas lien pa smilšpapīru: raupja gurguļošana ar balss saitēm plus draudīga šņākšana.

"Kas zina, varbūt tā ir viltība, es prātoju. Varbūt Nezkante ir pilna ar neatklātiem dārgumiem vai derīgiem izrakteņiem. Varbūt šī balss ir rafinēts skaņu efekts, varbūt tie ir skaņu viļņi, kas tiek vadīti iztālēm, — pasaule taču ir pilna ar visādām neticamām lietām! Esmu gājis naktsskolā, mani tik viegli nevarēs apmānīt.

"Dārgumiņ, nekādu dārgumu te nav! Te esmu tikai es, smilšu slīkšņa. Spēris soli, tu manī nogrimsi kā Kapiņu purvā. Es tev salīdīšu rīklē, degunā un ausīs, un tad… Ak, šī slīcināšanas izpausme man nudien neiet pie sirds, tā ir saistīta ar aizžņaugtu kliegšanu un briesmīgiem skeletiem, kas manī palēnām izbalē… Tādēļ es tev tiešām lieku pie sirds: ej prom! Bēdz! Izloki kājas! Ir ļoti jauka taciņa, tā ved gar Dēmonu dubru. Turienes kalnu dēmoni nav bīstami, tie tikai apmētās tevi ar ēdelveisiem. Pēc tam tev jāiet uz dienvidaustrumiem, pie Būhtingas jātiek pāri Dubrupei, tur jau var bezmaz pārbrist ar brišanu, pēc tam tu…"

"Tev neizdosies mani pierunāt. Tu kaut ko slēp."

"Man nav nekā slēpjama."

"Ir gan."

"Nav."

"Ir."

"Ak, nu, labi — tu pats uzprasījies. Lūdzu, nāc iekšā. Es nemaz neesmu smilšu slīkšņa. Es esmu droša tuksneša zeme. Un Kurmju vulkāna krāteris ir pilns ar zeltu un dimantiem. Tādēļ tu to savu sirdsmīļās gredzenu vari aprakt bedrītē. Tu viņai varēsi sačiepties kaudzēm dārgumu — tu pat nevari iedomāties!"

"Kā tu zini par manu gredzenu?"

"Klau, es tomēr spēju lasīt domas. Vai tu joprojām neesi pamanījis, ka mēs te sarunājamies, kaut arī tu pat nekustini lūpas?"

Kādu brīdi lauzīju galvu un prātoju gan tā, gan šā. Vienā svaru kausā ieliku savu veselo saprātu, dabisko piesardzību un smilšu slīkšņas padomus. Otrā — savu ziņkārību, iedzimto ģeķību un pāris centneru zelta un dimanta sirdsmīļajai. Uzminiet nu, uz kuru pusi svari nosliecās?"

Dāmas skatītāju rindās aizturēja elpu. Vīrieši ar nagiem ieķērās solu atzveltnēs. Voltigurgi, kas nebija ne vīrieši, ne sievietes, aizbāza ausis. Hemlūts kodīja savu mici.

"Es paspēru trīs soļus uz priekšu un noslīku smilšu slīkšņā."

Apklusu un ļāvu, lai šie vārdi vēl kādu brīdi vibrē stadionā. Viņi bija gaidījuši dramatisku slīkšanas āriju ar izglābšanos pēdējā acumirklī, kad parādījās, ak, nezinu, glābējzaurs vai kāds slīkšņas bikšu valkātājs. Nekā nebija. Es vienkārši noslīku. Buļ-buļ.

Ieturēju garu, artistisku pauzi. Pašķielēju uz Smeiku un redzēju, ka tas cenšas saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, taču no sasprindzinājuma viņam visu laiku dreb žaunas.

"Tātad es biju kļūdījies, un smilšu slīkšņai izrādījās taisnība. Tagad rrļan plaušas pieplūdīs pilnas ar smiltīm, un es nomiršu, — un tā man arī vajag! Ne tikai atraidīju smilšu slīkšņas cēlsirdīgo piedāvājumu, bet vēl arī biju rupjš. Biju pelnījis nāvi.

"Mīļi, ka tu to uztver šādi," man ausīs žūžoja smilšu slīkšņa, "bet novēlota nožēla tev necik nelīdzēs. Tu esi pagalam. Man ļoti žēl."

"Vai te tiešām vairs nekas nav iesākams?" es domāju pretī. "Vai tu, piemēram, nevarētu mazdrusciņ sablīvēties, tad man būtu, uz kā nostāties, un es varētu izķepuroties laukā?"

"Piedod, es esmu smilšu slīkšņa, nevis betons vai glābšanas riņķis. Sablīvēšanās man ir kas pilnīgi pretdabisks. Es tevi brīdināju, tu mani neņēmi nopietni, te nu ir rezultāts. Ak, kā man riebjas, ka man vienmēr izrādās taisnība! Tūlīt sāksies tie aizžņaugtie kliedzieni… Un drīz jau tu būsi tikai viens no daudzajiem skeletiem, kas manī… Atvainojos, tas bija netaktiski! Bet, lai cik arī tas būtu bēdīgi, es tavā labā vairs neko nevaru darīt, vienīgi…"

Vienīgi? Tas izklausījās cerīgi!

"Ko? Vienīgi ko?"

"Nu… es varētu tevi ātrāk iesūkt dzelmē. Tā viss ir mazdruscītiņ vienkāršāk. Dažiem labāk patīk tā. Mokas tiešām ir daudz īsākas. Vismaz laika ziņā."

"Liels paldies."

"Nav par ko!"

Smiltis darīja, ko spēja. Es iegrimu vēl dziļāk."

Megateātrī būtu iespējams dzirdēt, kā nokrīt pundurpirāta harpūna. Man bija pievērsti tūkstošiem acu pāri un vienpatīgas ciklopu acis. Smeiks satraukts pieliecās. Un tad atgadījās kaut kas pilnīgi negaidīts. Ne publikai, bet man pašam: beidzās tvaiks. Nē, es neizlaidu garu smilšu slīkšņā — garu izlaida mans stāsts. Kā vienmēr, biju sācis runāt, cerēdams, ka gan jau kaut kas ienāks prātā…

… bet prātā nekas neienāca. Kaut kas tāds ar mani gadījās pirmoreiz.

Paniski pašķielēju uz Nusrāmu Fhaķīru, kas izsmējīgi lūkojās man pretī. Gladiatora instinkts viņam gluži pareizi vēstīja, ka šī nav vis mākslinieciska pauze, ka man vienkārši ir pārtrūcis pavediens.

Publika raudzījās manī gaidu pilnām acīm.

Ārēji es joprojām biju cauruncauri mierīgs. Iekšēji izmisīgi rakņājos pa smadzenēm kā tāds, kas pārmeklē atvilktnes, cerēdams atrast pazudušu zeķi.

Tukšs numurs.

Fhaķīrs tikko manāmi noliecās kā kobra, kas gatavojas mesties uzbrukumā.

Smilšu slīkšņas kurmji, man galvā nelūgts un negaidīts uzradās leksikons, un es tūdaļ sāku citēt:

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Smilšu slīkšņas kurmji, Nezkantes: kukaiņēdāju dzimtas zīdītāji, attāli radniecīgi Camonijas baltvēdera lemingiem. Spēcīgi būvēti racējdzīvnieki ar prāvām, airiem līdzīgām rakšanas pēdām un niecīgu

intelektu. Dzīvo vienīgi Nezkantes milzīgajās smilšu slīkšņās un ar cikliskiem starplaikiem demonstrē rituālas pašiznīcināšanās uzvedību, kas ir saistīta ar Nezkantes Kurmju vulkānu. Smilšu slīkšņas kurmji mēdz izaugt divus metrus gari un pa smiltīm pārvietojas kā zivis ūdenī.

"Tā nu es arvien dziļāk iegrimu smilšu atvarā!" es iekliedzu stadiona aplī. "Piepeši manas pekas sataustīja kaut ko mīkstu un pūkainu! Iekams paguvu aptvert, kas notiek, es jau sēdēju uz liela dzīvnieka muguras.

"Tas ir smilšu slīkšņas kurmis," teica smilšu slīkšņa. "Vēl turies?"

"Nu jau vatrs nebūs ilgi," es atdomāju. "Sāk trūkt elpas."

"Šī ir tava vienīgā cerība. Cieši pieķeries pie kurmja. Viņš noteikti dodas uz vulkānu. Jau iet vaļā. Tas ir skaidrs pēc tricināšanas.""

Kas tā par tricināšanu, man nebija ne jausmas, kas iet vaļā, bija gluži vienalga, gribēju vienīgi tikt laukā no šīs slīkšņas, man tiešām vairs nebija, ko elpot.

"Veikls kā delfīns kurmis traucās pa smiltīm tik ātri, ka man ausīs šalktin šalca. Cieši turējos pie viņa kažoka, apņēmies neatlaist rokas, iekams nebūsim uzniruši. Taču mēs neuznirām. Mēs ienirām dziļāk."

Mēs neuznirām. Mēs ienirām dziļāk.

Malacis! Pats līdu arvien dziļāk un dziļāk sprukās. Skatītāji ar mutēm tvarstīja gaisu.

"Mūsu ceļš veda stāvus dziļumā, tikai uz priekšu, vēl dziļāk. Bija situsi mana pēdējā stundiņa! Plaušās bija palicis tieši viens elpas atoms, par kuru labā plaušu puse nešpetni cīnījās ar kreiso.

"Jūs esat klāt!" man galvā paziņoja smilšu slīkšņa. "Laimes luteklis! Tev tiešām ir vairāk veiksmes nekā prāta."

Tad pēkšņi mēs izšāvāmies brīvībā. Gaiss! Skābeklis! Beidzot!"

Tā gan, beidzot. Skatītāji dziļi uzelpoja.

"Kas īsti tur notika?" sauca kāds satraukts natiftofs.

Jā, kas īsti tur notika? Labs jautājums. Kas tur notika?

"Kas tur notika?" es dramatiski iekliedzu stadionā. "Kas tur notika?"

Drudžaini lauzīju galvu.

"Šķeldami smiltis, mēs bijām izšāvušies pazemes alā. Tik tiešām! Apakš Nezkantes bija liels gaisa burbulis, un mēs tieši tajā bijām trāpījuši. Mums apkārt bija vesels bars kurmju, un visi cits caur citu klaigāja:

"Šī ir tā diena! Šeit ir tā vieta. Šī ir tā diena! Šeit ir tā vieta!""

Kaut kā ticis laukā no ļaunākā, es braši meloju tālāk:

"Kāda diena? Kāda vieta? Es sapratu vienīgi to, ka mēs atrodamies tādā kā milzīgā akā. Visapkārt bija masīvas plūstošo smilšu sienas, un pašā augšā, vismaz pārsimt metru augstumā, mazītiņš, apaļš lodziņš, pa kuru iespriedās nedaudz gaismas.

"Šī ir tā diena! Šeit ir tā vieta!" klaigāja kurmji.

"Diena! Iena!" sienas atkārtoja. "Vieta! Ieta!""

Atkal pārlaidu acis milzīgajam skatītāju lokam. Megateātrī valdīja tāds klusums kā Lielajā mežā. Nusrāms, pārspīlēti garlaikodamies, skatījās uz saviem nagiem. Smeiks apspriedās ar suņabuku. Hemlūts deva man zīmi — ar pirkstu simboliski pārgrieza rīkli, lai es saprastu, ka pamazām derētu beigt. Vēl nekad melu gladiators nebija runājis tik ilgi.

Taču es beidzot meloju ar īstu aizrautību.

"Uzrunāju kādu kurmi, lūgdams paskaidrojumus. Neatstāstīšu jums visu viņa garo, ļoti svinīgi noskandēto un neskaitāmām atkāpēm par smilšu slīkšņas kurmjvēsturi papildināto paskaidrojumu, tādēļ te būs īss kopsvilkums: Kurmju vulkāns ir aktīvs vulkāns, un reizi sepiņos gados, septītā mēneša septītajā dienā pulksten septiņos notiek tā izvirdums. Daži matu skaldītāji pat apgalvo, ka izvirdums sākoties sep

tītajā sekundē, septītajā sekundes desmitdaļā, septītajā sekundes simtdaļā, septītajā sekundes tūkstošdaļā, septītajā…"

Skatītāji sāpīgi novaidējās.

"Nu, un tā tālāk, bet tas šajā gadījumā nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka visi septiņu gadu vecumu sasniegušie smilšu slīkšņas kurmji, kuriem ir cik necik pašcieņas, šajā dienā atdod savas dvēseles Kurmju vulkānam."

Vulkāns. Ja vispār var būt vārds, kas pēc asām izjūtām izslāpušu publiku sajūsmina vēl vairāk nekā smilšu slīkšņa, tad tas ir vārds vulkāns, ja vien tiek piebilsts, ka vulkāns ir aktīvs un, vēlams, pošas savai mīļākajai izpriecai — izvirdumam. Un precīzas aplēses par brīdi, kad gaidāms vulkāna izvirdums, ir labākā dāvana, ko var pasniegt pūlim, kas melu divkauju dēļ ir kā bez prāta. Skatītājus pārņēma arvien lielāks nemiers. Pat Fhaķīrs zagšus savilka uzacis, taču neviens uz viņu nemaz neskatījās.

Pieklusinājis balsi, runāju tālāk:

"Vulkānu satricināja varena dārdoņa, it kā tur bollogs skalotu rīkli ar negaisa mākotni. Kā… kā lava vulkāna krāterī manī brieda nelaba nojausma. Kas šodien par dienu, es jautāju kurmim. "Septītā mēneša septītais datums," tas atbildēja."

Šai brīdī es izdarīju ko vēl nepieredzētu: ieturēju pauzi. Nevis māksliniecisku pauzi, bet pavisam īstu, tādu kā pusdienas pārtraukumu. Man pēkšņi iekrita prātā, ka man kabatā vēl ir tā sviestmaize, ko Hemlūts bija iedevis līdzi, lai es pirms cīņas varētu iestiprināties. Lielajā uztraukumā par to biju pilnīgi aizmirsis. Svinīgi izvilku sviestmaizi no kabatas, attinu un sāku ēst.

Skatītāji vaidēja un stenēja. Smeiks satraukti apspriedās ar savu svītu. Hemlūts bija novilcis mici pāri sejai līdz pašam zodam. Melu divkaujas laikā pārtraukumi nebija paredzēti, taču arī aizliegts tas nebija. Biju atklājis ērtu nepilnību turnīra likumos.

Vienā mierā tiesāju nost savu sviestmaizi. Katru kumosu sakošļāju septiņas reizes. Pa vidu vēl atvilku elpu, tā sakot, pārtraukumus pārtraukumā. Visā Camonijas izklaides industrijas vēsturē neviens nebija atļāvies tā spīdzināt publiku.

Kad biju paēdis, kārtīgi salocīju ietinamo papīru un iebāzu to atpakaļ kabatā. Tad ērti atlaidos tronī, virpināju īkšķus un omulīgi ņurdēju, it kā pavisam būtu aizmirsis, kur atrodos. Vēl mirklis, un mani nolinčos.

Piepeši pacēlu roku — tas bija tik negaidīti, ka publika gandrīz novēlās no soliem.

"VULKĀNS IZVIRDA!" es kliedzu. "Un mēs bijām tur iekšā!"

Kāda natiftofu dāma pirmajā rindā paģība. Neviens par to nelikās zinis.

"Mēs ar kurmjiem stāvējām uz atdzisuša lavas korķa, un izvirdums nesa mūs augšup. Tas bija… tas bija… Kādiem vārdiem lai apraksta sajūtu, kad tevi izspļauj vulkāns?"

Es apklusu un gudroju.

"Likās, mūs izšauj no lielgabala, kas atrodas uz lidojošas raķetes muguras. Spiediens, kuram bijām pakļauti, mūs nolika garšļaukus uz lavas korķa. Gulējām plakani kā pankūkas, un baltais lodziņš, pa kuru spīdēja gaisma, tuvojās mums arvien lielākā ātrumā. Kopā ar visu korķi mūs izlingoja laukā, un mēs lidojām augstāk un augstāk, daudzu, daudzu kilometru augstumā."

Mākslinieciska pauze, pavisam īsa.

"Tad pienāca apbrīnojamais mirklis, kad lavas korķis sasniedza savas trajektorijas augstāko punktu: mēs no tā atrāvāmies un brīdi karājāmies gaisā, it kā nesvērtu nevienu vienīgu gramu. Bijām tik augstu, ka varējām ieskatīties izplatījumā — tā ir bauda, kas parasti pieejama tikai milzu bollogiem."

Skatītāji nezināja, ka es, sēdēdams pie bolloga acu sapņu ērģelēm, arī biju varējis ieskatīties izplatījumā, tādēļ arī izjuta milzīgu cieņu pret sīko un precīzo mūsu Saules sistēmas

aprakstu, ko es tagad cēlu viņiem priekšā. Neskopojos ari ar zinātniskiem faktiem par dažādām planētām, par to virsmas struktūru, atmosfēru un citām zināšanām, ko biju ieguvis naktsskolā. Kādu pusstundu mocījis visus ar nāvīgi garlaicīgiem astronomiskiem sīkumiem, es negaidot paziņoju:

"Un tad mēs gāzāmies lejā."

Daži skatītāji ar vājākiem nerviem metās laukā no arēnas, vietumis sākās nelieli jandāliņi, šurpu turpu ceļoja pudelītes ar ožamo sāli.

"Kurmji sajūsmā gavilēja. Nav jau arī brīnums, viņi bija akli un neredzēja to, ko redzēju es: Zemi, kas pārdabiskā ātrumā traucās uz mūsu pusi. Tas ir, mēs traucāmies uz tās pusi."

Natiftofi skurināja ausis — tā ir ārkārtīga satraukuma pazīme.

"Kurmji bija izpletuši ķepas un pīkstēdami lidinājās man apkārt kā baložu bars. Patiešām izskatījās, it kā viņi prastu lidot. Un tagad nāks pats trakākais: viņi nudien prata lidot."

Skatītāji apstulba.

"Jā — lidot spēj visi. Pat jūs. Jā, jūs!" Es rādīju uz kādu dāmu, kas blenza uz mani, muti iepletusi.

"Lai iemācītos lidot, galvenais ir atrast pietiekamu augstumu nolēkšanai. Ar nolēkšanu no mājas jumta ir par maz, arī tilti un dirižabļi neder. Tikai izšaušanās no vulkāna ļauj nokļūt tādā augstumā, kurā jau var iemācīties lidot. Vienīgā nelaime, ka es no bailēm biju gluži stīvs. Biju pierāvis pekas pie vēdera, apvijis rokas sev apkārt un lidoju zemup kā lode. Kurmji man nevarēja palīdzēt — viņi vienkārši mani neredzēja. Lai lidotu, ir jāizpleš rokas."

"Tad izplet vienreiz tās rokas, putlūriņ!" pēdējā rindā ieaurojās kāds aizkaitināts asinskājis.

Spriedze Megateātrī bija sasniegusi augstāko virsotni, to kāpināt vairs nedrīkstēja. Tagad man beidzot bija jādod publikai pelnītā balva.

"Es izpletu rokas — un lidoju! Es vairs nekritu zemē, bet

kā ērglis metu lēnus, majestātiskus lokus un mazpamazām laidos lejup. Daži kurmji jau bija piezemējušies.

Zem manis bija Grālzunde — pilsēta, kuras birģermeistaram man bija jānogādā svarīga vēstule un kurā dzīvoja mana sirdsmīļā. Klausieties — es ne tikai mīksti kā pūciņa nolaidos Grālzundē, vēl vairāk: tas notika tieši pilī, kurā dzīvoja mana sirdsmīļā, kas sēdēja dārzā, mani gaidīdama. Atrazdamies piezemēšanās taisnē, iebāzu roku bikšu kabatā, lai izvilktu zeltgredzentiņu. Skaidri atcerējos, ka biju to tur iebāzis. Taču gredzena nebija!"

Dāmām paspruka vilšanās kliedziens.

"Vai biju to kaut kā pazaudējis smilšu slīkšņā? Vai varbūt vulkānā? Lidojuma laikā? Iespēju pazaudēt kaut ko tik maziņu bija vai cik. Paniski rakņājos pa smiltīm, ar kurām bija piebirusi bikšu kabata. Nē. Gredzena nebija."

Asarām tika slacīti pirmie nēzdodziņi. Šņuksti skatītāju rindās.

""Paskaties taču arī otrā kabatā!" pavēlēja smiltis.

Es ķēru otrā kabatā — un jā, tur tas bija, zeltgredzentiņš! Piezemēdamies savai sirdsmīļajai klēpī, es vēl paspēju to izvilkt un, kad mūsu lūpas sakļāvās skūpstā, uzvilku to viņai pirkstā, un raugiet: gredzens derēja kā uzliets."

Klusums. Pilnīgs klusums.

Troksnis. Apdullinošs troksnis.

Skatītāji bija kā neprātīgi, arī priekšzīmīgākie un rāmākie viņu pulkā. Pa gaisu lidoja krēsli. Tādi aplausi Megateātrī vēl nebija redzēti.

Piekrītu, mans stāsts nebija slikts, tomēr gluži tādu reakciju nebiju gaidījis. Es toreiz vēl nezināju, ka biju atklājis happy-end, romantiskus briesmu stāstus ar laimīgām beigām.

Agrāk visiem Camonijas stāstiem — un jo sevišķi tiem, kurus cēla priekšā melu gladiatori, — beigu nebija vispār, ja nu vienīgi eleganti asprātīgs atrisinājums, vai arī tās bija traģiskas, pilnas ar bēdām, skumjām, nāvi un slepkavībām. Va

ronis gāja bojā, varone gāja bojā, ļaundaris gāja bojā, un bojā gāja ari ķēniņš, ķēniņiene un, pats par sevi saprotams, visi pavalstnieki. Tālaika Camonijas stāstu beigās visi bija pagalam.

Tik slapja mana leja — Silrāka Šņid-Rēva dramatiskais romāns par dzimtenes mīlestību — beidzās ar to, ka visas darbojošās personas noslīkst lietū. Hildegunsta fon Mītenmeca populārākajā romānā Ceptais ciemiņš vien bija divpadsmit tūkstoši līķu, viņa kopotajos rakstos to bija daudzi miljoni, un lielākā daļa gāja bojā beigās. Bija rakstnieku skolas, kurās tika mācīts, ka daiļliteratūras sacerējumā visiem beigās jādabū gals un kā to vislabāk noorganizēt — ar zobeniem un stikla dunčļem, ar indi, šķietamu nelaimes gadījumu vai slepkavību, slimību vai pasaules bojāeju. Ikviens dzejnieks savus spalvasbrāļus novērtēja pēc tā, kurš savam šedevram izdomājis visasiņainākās, traģiskākās un līķu pārpilnākās beigas; tie, kam tas bija izdevies, tika uzskatīti par ģēnijiem.

Bija literāras balvas, kuru piešķiršanas mēraukla bija tā, cik bezcerīgas ir grāmatas beigas. Daudzos Camonijas teātros skatītāji pirmajās rindās sēdēja, ģērbušies vaskadrānas uztērpos, jo gandrīz visās lugās mākslīgās asinis šļācās straumēm. Rakstnieki, kas uzdrošinājās piedāvāt romānus ar netraģiskām beigām, no izdevniecībām tika patriekti ar koku.

Es apmierināju vajadzību, par kuru skatītāji paši nebija nojautuši. Visur plīvoja nēzdodziņi, lejot prieka asaras par laimīgajām beigām, daudzi apkampās, raudot un smejoties vienlaikus. Hemlūts lēca nelielu lietusmežu danci.

Tikai divas personas neizrādīja ne mazāko aizkustinājumu. Pirmais bija Folcātans Smeiks, kas tikai sēdēja un skatījās manī ar aukstām haizivs acīm. Viņa galminieki satraukti tarkšķēja. Otrs bija "Vienreizējais". Ja arī man bija izdevies Nusrāmu Fhaķīru satriekt, viņš to neļāva noprast. Mans pretinieks bezkaislīgi lūkojās uz pūli, gaidīdams, kad tas nomierināsies. Galu galā es biju uzvarējis tikai vienā raundā, turpretim viņš — desmit. Kā jau minēts: melu divkauja

turpinās tikām, līdz viens no pretiniekiem padodas. Nav noteikts, cik raundiem vienā divkaujā jābūt un cik ilgi tie drīkst būt. Daži raundi bija cauri piecās minūtēs, citi stundā; vēsturē ir bijuši melu duelanti, kas izvilka līdz pat četrdesmit raundiem.

Mūsu divkaujai būs simts.

No 12. līdz 22. raundam

Vienpadsmit nākamajos raundos uzvarēju es. Fhaķīra burvju vara bija izkliedēta, viņa priekšrocības, spēlējot savas pilsētas laukumā, aizmirstas, skatītāju labvēlība bija ar mani. Mans pretinieks ar to samierinājās godam, viņa stāsti bija tikpat spoži kā iepriekš, taču es ik reizi ieguvu par dažiem punktiem vairāk. Godīgi atzīšos, ka tagad vairāk tēmēju uz klātesošajām dāmām. Visos manos turpmākajos melos bija kāds romantisks motīvs — es meloju par lielām jūtām, mūžīgu uzticību, mīlestības zvērestiem, dramatisku šķiršanos un lauztu sirdi, taču galu galā vienmēr bija happy-end un pirkstā tika uzvilkts gredzens. Ja sievietes sita plaukstiņas, vīrieši aplaudēja vēl jo dedzīgāk, lai viņām izpatiktu. Tomēr pēc vienpadsmit stāstiem man aptrūkās materiāla, ko varētu sadiegt kopā ar romantisku zelta gredzenu nodošanu no rokas rokā. Turklāt publikas interese par nelaimīgām princesēm acīm redzami gāja rukumā.

No 23. līdz 33. raundam

Saodis izdevīgu brīdi, Nusrāms Fhaķīrs metās iekšā pavisam citā tēmu lokā: Camonijas demonoloģijā. Šajā jomā viņam nebija līdzīgu, to es jau zināju no viņa autobiogrāfijas.

Turklāt nekur pasaulē nav tik daudz dēmonu kā Camonijā, un nekur to blīvums nav lielāks kā Atlantīdā.

Lekcija par Camonijas demonoloģ'j"

Camonijā bija kalnu dēmoni, zemes dēmoni, gaisa dēmoni, ūdens dēmoni, meža dēmoni, purva dēmoni, niedru dēmoni, sūnu dēmoni, pundurdēmoni, dēmonmilži un visiem labi zināmie dēmonrikšas. Ikkatrs Atlantīdas iedzīvotājs pazina vienu vai vairākus dēmonus, ar vienu vai vairākiem bija tiešos rados, tālākos rados, precējies, draugos vai pats bija dēmons.

Laika gaitā visās šajās dēmonu būšanās bija notikušas pārmaiņas. Agrāk dēmoni bija tikai sējuši bailes un šausmas citās dzīvās būtnēs, klejojuši gandrīz tikai naktīs, mežos uzglūnējuši ceļagājējiem, negaisa laikā gaudojuši skursteņos, biedējuši bērnus un tā joprojām. Dēmonu populācija Atlantīdā kļuva arvien lielāka, un šādi traucējumi tagad bija gluži ikdienišķi. Neviens nesatraucās, ja, noliekoties nosnausties, gultas galvgalī, gaudodams kā nakts ķēms, stāvēja trīsmēļains sūnu dēmons ar asiņainu cirvi.

Atlantieši vairs nebaidījās, ja, izejot pastaigāties pa mežu, ceļā, ģīmi baisi šķobīdams, izlēca aiz meža paslēpies gnoms. Pat bērni vairs neraudāja, kad patrepē ālējās ogļu dēmoni. Visi pie viņiem bija pieraduši; Camonijā no dēmoniem vairs neviens nebaidījās.

Arī paši dēmoni mainījās: viņi pielāgojās sabiedrībā pieņemtajiem paradumiem, apguva pilsoniskus amatus un iekļāvās kopējā pilsētas ainā. Drīz vairs nevienam nešķita dīvaini, ka dēmoni cep brokastu maizītes vai vadā pa pilsētu. Viņi bija sastopami katrā ķegļu klubā un dziedātāju biedrībā, viņi slaucīja ietves un sēdēja pilsētas parlamentā, daži dēmoni bija pat gebas spēlētāju un melu gladiatoru elitē.

Tas viss ir ļoti skaisti, tikai viņi vēl aizvien izskatījās drausmīgi. Greizas grimases, gari, dzelteni zobi, atieztas aukslējas, pārgrieztas acis, izkārtas mēles, spalvainas ausis, raibas lūpas, ragainas galvas, kārpainas sejas, adataini mati — tāds nu reiz bija viņu izskats, un viņi tur neko daudz nevarēja līdzēt. Godkārīgākie, protams, trakoti centās un pūlējās. Viņi balināja zobus un lūpas, mēģināja savaldīt mēles un pārlieku nebolīt acis, viņi slēpa ragus zem ķēmīgām cepurēm, valkāja pēc mēra pašūtas drānas un visvisādi lūkoja neizskatīties pārāk uzkrītoši.

Šo sabiedrības īpatnību tad arī Nusrāms apspēlēja savos nākamajos stāstos. Būtībā viņš stāstīja nodrāztas anekdotes par dēmoniem (tās Atlantīdā bija ļoti populāras), taču mākslinieciski papildināja ar dažnedažādu dēmonu imitācijām un drosmīgiem politiskiem mājieniem, turklāt, kā izrādījās, dēmonu paražas viņš pazina tik labi, ka atlika vien secināt — viņš ar tiem ir ļoti tuvās attiecībās. Nusrāms atdarināja dēmonrikšu šļupstēšanu, Bali ēnuķēmu neveiklās kustības, japāņu murguģīmju šķielēšanu. Viņš zināja visus dēmonu dialektus, prata norīt līdzskaņus kā Ihollas kārtavnieks, stostīties kā Rūdas kalnu alu gars, burkšķēt kā Īrijas

tīreļu gnoms. Katrs viņa stāsts bija parodijas mākslas šedevrs. Tomēr viņš dēmonus neaizskāra, viņam izdevās to dīvainības un ērmoto uzvedību attēlot tik mīļi, ka neskaitāmie dēmoni, kas sēdēja skatītāju rindās, aplaudēja visdedzīgāk.

Manis paša stāsti nebija nekas sevišķs, tomēr es turējos braši. Sešos no vienpadsmit raundiem uzvarēja viņš, taču arī es guvu itin pieklājīgus rezultātus. Fhaķīra aplausu līmenis pastāvīgi bija augsts, manējais — vidējā līmenī.

No 34. līdz 45. raundam

*

Tad iestājās pagurums — visiem, arī publikai. Vajadzēja atslābināties, sakopot spēkus, atvilkt elpu, atgūt fantāziju. Skatītāju uzmanība un sajūsma acīm redzami samazinājās, stadionā kļuva nemierīgi. Daudzi cēlās kājās un gāja sagādāt kukurūzas vālītes un karstu alu.

Tādēļ divpadsmit nākamajos raundos nekas īpašs nenotika, punktu līmenis visu laiku bija diezgan zems — neviens no mums neizpelnījās vairāk par pieciem punktiem. Arī meli bija pašķidri un aplausi — pavārgi, mēs abi nekautrējāmies no standartgājieniem, cēlām priekšā vecus stāstus jaunās skaņās, ķērāmies viens pie otra asprātībām, stāstīdami mīņājāmies uz vietas, taupījāmies — cīnījāmies kā divi paguruši bokseri, kas dažus raundus izmanto viens otru atbalstam.

No 46. līz 57. raundam

Nākamajos divpadsmit raundos man atkal izdevās izlīdzināt rezultātu, savukārt Nusrāms Fhaķīrs sāka izrādīt pirmās spēku izsīkuma pazīmes.

Rezerves

Es jau arī sapratu, kāpēc Smeiks tik uzstājīgi mani mudināja zaudēt. Garākās distancēs varēja manīt vecumu starpību, es vienkārši biju labākā formā, man nepietrūka elpas, arī balss saites man bija jaunākas. Fhaķīra vājās vietas (zināms, tās spēja pamanīt tikai profesionāļi) manī aizsvēla rāmu eiforiju. Bijām cīnījušies jau gandrīz sešdesmit raundu ilgumā, mūsu kopējie rezultāti bija aptuveni vienādi. Es biju pilnībā atguvis spēkus, stāsti man radās paši no sevis kā pašā pirmajā divkaujā, kad stājos pretī kalnu trollim. Nē, idejas man prātā kūsāja tik vareni, ka sāku veidot stāstu grīstes, vienā raundā sameloju tik daudz, ka pietiktu pieciem, un mētāju idejas kā bērns akmentiņus. Publika atkal iešūpojās.

Vispār jau tāda šāda svaidīšanās ar paša idejām bija pret noteikumiem un pretrunā ar jebkādu veselo saprātu, bet man bija sajūta, ka esmu uzdūries neizsmeļamai dzīslai. Ņēmu, cik uziet, — tur vēl bija daudz.

Stāstīju par saviem piedzīvojumiem uz sirēnu salas, par to, ka es no katra sprunguļa varu uztaisīt mākslas darbu, par to, kā izlauzu robu Neptūna kronī. Stāstīju par liftu, ar kuru biju nobraucis zemes centrā, par krokodila asaru vākšanu pie Amazones un par to, kā pašrocīgi biju uzgleznojis uz debesīm ziemeļblāzmu — ar tās komētas asti, kuru biju apseglojis. Dalījos savas darba dzīves pieredzē un stāstīju, kā esmu strādājis par zvaigžņu dekoratoru, žagu dziedinātāju, ekvatora uzraugu, zemūdens policistu, viļņu frizieri un gadalaiku diriģentu. Nozvērinājis skatītājus klusēt, atklāju, ka tieši es esmu sasālījis pasaules okeānu, apledojis polāro loku un iztveicējis Saldo tuksnesi.

Es žestikulēju, attēloju iespaidīgas pantomīmas, neskopodamies liku lietā savu aktiera balsi, locījos un mežģījos tā, lai izspiestu arī visupēdējos smieklus no skatītājiem, kuri beidzot atkal bija spējīgi no sirds smieties. Mani atalgoja

ar visaugstākajiem rezultātiem, neviens stāsts nesaņēma mazāk kā deviņus punktus.

Nusrāms izskatījās pārguris; viņš gan joprojām stāstīja spožus melus, pasniedzot tos ar tādu aktiermeistarību, kādu apskaustu ikkatrs jauns gladiators, tomēr profesionāļa acs pēc viņa atturīgās ķermeņa valodas noprata, ka priekšnesumi tiek brūvēti uz mazas uguns.

Arī man izsīka spēki — nevis pamazām, bet vienā rāvienā. Jau biju izturējis piecdesmit septiņus raundus, man bija vismaz desmit punktu pārsvars un tagad vajadzēja sākt finiša spurtu, bet man no runāšanas un vaibstīšanās jau sāpēja pilnīgi*visi sejas muskulīši, rīkle bija sausa un mēle uztūkusi un raupja kā smilšpapīrs. Vislielākais sausums valdīja manās smadzenēs.

Man vairs nebija nevienas pašas idejas.

Un te nu Nusrāms Fhaķīrs beidzot deva vaļā.

No 58. līdz 77. raundam

Kaut ko tādu es nebiju gaidījis. Viņš visu šo laiku mani mānīja, tā sakot, taktiski karājās virvēs, atguva spēkus un apmuļķoja mani kā zaļu iesācēju. Biju pilnīgi izdedzis, šķietamas uzvaras skurbumā bezjēdzīgi izputinājis savas labākās idejas, turpretim viņš, šķiet, bija labākā formā nekā divkaujas sākumā. Nebiju pienācīgi novērtējis divas lietas. Pirmkārt, milzīgo pieredzi, ko viņš bija uzkrājis, divtik ilgi sēdēdams Melu ķēniņa tronī, — viņš taču bija ne tikai izstāstījis tūkstošiem stāstu, bet vēl daudzus tūkstošus arī noklausījies un noglabājis prātā; viņam bija rekvizīti, no kuriem viņš tagad varēja darināt pilnīgi jaunus stāstus. Otrkārt, viņš bija krietni atpūties, sešus gadus nebija iznācis uz skatuves, turpretim es gadu no vietas izcīnīju dueli

pēc dueļa. Mans uzvarētāja ceļš bija galā, viņu gaidīja jauns aizsākums.

Mūzika

Nusrāms Fhaķīrs nāca klajā ar pilnīgi jaunu gladiatoru divkaujas variantu, revolucionāru melu iebarošanas paņēmienu, ko viņš bija izdomājis pa to laiku, kamēr netika uz skatuves, un tagad meta galdā kā savu trumpja kāri. Viņš pacēla roku, un, paklausot šai zīmei, uz skatuves iznāca voltigurgu orķestris. Mūziķu instrumenti bija cits par citu dīvaināki. Es pamanīju divus troļļādu timpānus, divas Florintes trompūnes, metāla arfu, trīs dziedzāģus, divus žirtu kalnu radziņus, divus basvibratorus un Ihollas jūrnieku klavieres. Orķestranti sastājās aiz Nusrāma troņa un gaidīja viņa pavēles.

Publika bija apstulbināta, visur skanēja čuksti. Melot ar mūziku nebija nedz nepārprotami atļauts, nedz aizliegts. Tas nevienam līdz šim nebija ienācis prātā.

Tad lūk, ar ko Fhaķīrs bija nodarbojies savas neizprotamās prombūtnes laikā: viņš bija nodevies mūzikai, izveidojis un vokāli izkopis savas spējas šajā mākslinieciskajā disciplīnā, izdomājis jaunus melus un ietērpis tos mūzikas drānās. Man kā bijušajam pielūdzējam nebija nekas pretim iekšēji noņemt viņa priekšā cepuri. "Vienreizējais" atkal bija izdarījis apvērsumu melošanas sportā.

Viņa pirmie muzikālie meli bija izstrādāti operas veidā, ar lēnu, aizgrābjošu trompūnes melodiju, kuras fonā Nusrāms tenorā pogoja sencamoniešu valodā. Tas nekas, ka tekstu saprata tikai pavisam nedaudzi klausītāji; kā jau operā, arī tāpat bija skaidrs, par ko ir runa, jo mūzika vārdus pārtulkoja emocijās. Viņš dziedāja par dižām lietām, par mīlestību, nodevību, nāvi un, pats par sevi saprotams, par nekrietniem meliem. Kāpnītes, kas veda augšup tronī, Fhaķīrs izmantoja teatrāliem numuriem, viņš te veikli dejoja augšā un lejā, te līda četrrāpus, te zvetēja ar dūrēm. Beigās

viņš dramatiski nogāzās lejā, un mums bija skaidrs, ka viņš mirst. Dziļā basā viņš izlaida garu.

jāatzīst, ka Nusrāms bija ne tikai lielisks dziedātājs, bet arī talantīgs komponists. Viņa melodijas tik tiešām aizkustināja sirdi. Lieki piebilst, ka viņš par to saņēma desmit punktu. Skatītāji bija kā neprātīgi, sajūsma bija vētraināka nekā jebkad līdz šim.

Turpretim man pat neizdevās pabeigt prettrieciena stāstu. Mani izsvilpa — pirmo reizi manu gladiatora gaitu laikā. Publika vēlējās tikai vienu: redzēt un dzirdēt, ko vēl Fhaķīrs izdomājis.

Mūziķi atk»al izkārtojās ap viņa troni. Es biju domājis, ka viņš tagad ripinās tālāk pa drošajām operas sliedēm, taču Nusrāma otrajā melošanas reizē viss bija citādi: mūzikas žanrs, temps, skaļums un pat viņa izskats. Fhaķīrs nometa gladiatora drānas, demonstrēdams skatītājiem savam cienījamajam vecumam pārsteidzoši labi trenēto ķermeni; no dāmu mutēm izlauzās sajūsmas kliedzieni.

Tad viņš — man trūkst citu vārdu — blieza vaļā. Troļļādas timpāni rībināja uzbudinošu ritmu, votigurgi to enerģiski atbalstīja ar basvibratoriem. Visa Megateātra grīda vibrēja brutālajā, neatvairāmajā taktī. Tad ar hipnotisku melodiju iesaistījās dziedzāģi, pirmie skatītāji pielēca kājās, un pat man sāka drebēt stilbi. Nusrāms pārgāja uz aizsmakušu basu un grozīja gurnus — es teiktu, tas bija mazliet piedauzīgi. Taču publikai patika. Pat visspalgākie jūrnieku klavieru akordi iekvēlināja sirdis. Es tikai ar lielām pūlēm noturējos, nesākdams plaukšķināt līdzi un saglabādams stoisku nostāju. Skatītāji, nenovērsdami acis no Nusrāma, grozīja pēcpuses.

Tā bija ne tikai vēl neredzēta melošana vien — Nusrāms nāca ar gluži jaunu mūzikas uztveri. Līdz šim atlantieši pazina traģiskās operas, dažnedažādu tautas mūziku un

Maigoņa Vētras salkano ņaudēšanu — un ne vairāk. Šovakar mums tika celts priekšā kas cits. Fhaķīrs patiešām bija varonis, viņš lika visu uz vienas kārts.

Viņa stāsts vispārējā lērumā gandrīz nebija dzirdams (kaut kas par mūžīgu jaunību, ko var sasniegt, grozot gurnus), un es nudien šaubījos, vai to vēl var uzskatīt par melu sportu, tomēr panākumi runāja paši par sevi. Atkal desmit punktu, apdullinošas ovācijas. Un svilpieni jau tad, kad es vēl tikai atvēru muti.

Toties nākamo melstavu saprast bija pavisam viegli, jo Nusrāms to dainoja vienas vienīgas arfas pavadījumā. Viņš atkal bija mainījis veidolu, un augstā einuha soprānā dziedāja par Tupuču kalnu rašanos — tā bija izdomāta teiksma, ko, labu gribot, vēl varēja uzskatīt par melu stāstu. Toties melodija bija sirdi plosoša, pavisam citāda nekā pirmīt opera, jo tagad Fhaķīrs apelēja pie camoniešu dzimtenes mīlestības. Pēc tam viņš sāka jodelēt. Žirtu kalnu radziņu (tie ir mūsdienu Alpu radziņiem ļoti līdzīgi instrumenti) pavadīts, viņš pa visu Megateātri izvīteroja ērmoti ritmisku melodiju, kas izpelnījās īpašas ovācijas no klātesošo kalnu rūķu puses. Turklāt viņš vēl uzsvēra tās ritmu, lēkādams apkārt un plaukšķinādams pa ceļgaliem; skatītāji nedomājot darīja tāpat.

Vispēdīgi viņš atkal uzņēma patriotisku dziesmu par kvēlojošajiem kalniem un savu nedziestošo mīlestību uz tēvzemi.

Asinskāji birdināja asaras. Manai gaumei tā bija par saldu, taču Nusrāms dabūja savus desmit punktus, un tur neko nevarēja darīt. Es varēju vienīgi nelikties zinis par pikto ūjināšanu un tomēr mēģināt kaut ko pastāstīt.

Nusrāms Fhaķīrs nokāsējās un uzbužināja matus, lai tie pinkainās šķieznās karātos viņam pār seju. Licis padot Ihollas jūrnieku klavieres, viņš uzņēma tādu dziesmu, par kādu būtu lepns kurš katrs īru druīds, tā bija visaugstākā

līmeņa ausu apmānīšana. Ar stiklainu, aizplīvurotu skatienu un asarainiem tremolo balsī viņš dziedāja par savu mīļoto, kuru aprijis ļaunais Tyrannovalis Rex, taču viņa palikusi dzīva un no vaļa vēdera ik dienas sūta viņam sirdi plosošas pudeļvēstules.

Voltigurgi aizsmakušā korī piebalsoja piedziedājumam, kurā tika iztirzāti jūrasdievu dzeršanas paradumi. Skatītāji šūpojās līdzi līganajā ritmā. Dziesmas turpinājumā varonīgais Fhaķīrs ieradās un ne tikai dramatiski izglāba savu līgaviņu, bet vēl arī kailām rokām nožņaudza vali. Es klusībā ironiski nosmīnēju, taču publikai tas nepavisam nelikās nepārliecinoši» Desmit punktu Fhaķīram, svilpieni un kukurūzas vālītes man. Folcātans Smeiks bija pavisam nomierinājies. Tik milzīgu sajūsmu par vienu gladiatoru un tādu pazemojošu nicību par otru Megateātris vēl nebija pieredzējis. Nudien, Nusrāma Fhaķīra atgriešanās bija sensācija.

Tā turpinājās piecpadsmit raundu. Katrā raundā viņš mainīja mūzikas stilu, balsi, izskatu un stāstījuma manieri. Zāģa žēlo vaimanu pavadījumā viņš dziedāja skumīgu blūzu, troļļādas timpāniem rībinot, izkliedza kareivīgu kaujasdziesmu, uzstājās ar operas numuriem, kristāldzidrā balsī dziedāja a capella, izpaudās kā virtuozs basvibratora grabinātājs, ar krāšņiem žestiem diriģēja savu orķestri, ar kāju pirkstiem nekaunīgi strinkšķināja stikla arfu, kāpelēja pa kāpnēm augšā lejā un nostrādāja dažus tādus mākslinieciskus stiķus, kādus es viņa vecumā nudien vairs neatļautos. Un ik reizi savāca desmit punktu. Asinskāji bija piešķīluši taukainajām kukurūzas vālītēm uguni un vēzēja mūzikas taktī.

Necelt ne ausu

No manis tagad tika gaidītas tādas gladiatora iemaņas, bez kādām līdz šim biju brīnišķīgi izticis: nesabrūkot izturēt nicinājuma aurus un svilpienus. Tādos brīžos bija salūzuši jau daudzi melu gladiatori, šo pārbaudījumu spēja pārciest tikai visstiprākie. Taču divkauja beidzas tikai tad, kad viens

no abiem padodas, un īsta melu gladiatora dižums atklājas, šajā pazemojumā nesalūstot un noturoties pretim kārdinājumam apraudāties un paslēpties aizkulisēs.

Man gar ausīm lidoja apgrauztas kukurūzas vālītes, taču es turējos taisns kā laternas stabs. Šis bija zemākais kritums manās ilgajās skatuves mākslinieka gaitās. Viss manī kliedza un prasīja, lai skrienu prom no skatuves un paslēpjos kanalizācijas lūkā, tomēr es stāvēju un laidu pāri galvai visu, kas nāca: ūjināšanu, svilpienus, šņācienus, kukurūzas vālītes, alus kausus un pat nelielas sēdekļu detaļas un veselu asinskāji, kuru viņa drauģeļi apskaitušies izlidināja uz skatuves. Es pat neapsēdos, lai gan stāvot šos pazemojumus izciest bija vēl grūtāk, jo tie bija tik sāpīgi, ka ļodzījās ceļi. Tomēr spītīgi paliku stāvam, lai parādītu, ka tas viss mani neskar.

Skatītāji zināja, ka ar svilpieniem vien gladiatoru nevar iznīcināt. Jo vairāk tāpēc, ka mēraparāts reaģēja arī uz negatīvām emocijām: jo skaļāka ūjināšana, jo vairāk punktu. Tādēļ pūlis pamazām nomierinājās. Kad šis brīdis ir pārdzīvots, ļaunākais ir cauri. Neapmierinātības izpausmes pamazām noklusa, vēl kādu laiku bija dzirdama gražīga ņurdoņa, taču arī tā pēdīgi pārtapa pieklājīgā atzinībā. Publika ir mežonīgs zirgs, kura savaldīšanai vajadzīga dzelzs griba. Tas izdodas tikai vislabākajiem gladiatoriem.

To visu zināja arī Fhaķīrs, un ar šo sīksto izturību es viņa acīs iemantoju vairāk cieņas nekā ar visiem saviem spožajiem stāstiem. Pēdīgi viņam vairs nebija šaubu, ka manā personā viņam ir darīšana ar līdzvērtīgu pretinieku.

Pēdējo piecu muzikālo priekšnesumu laikā aplausi mazlietiņ noplaka, tagad Fhaķīrs par savu dziedāšanu dabūja vairs tikai astoņus un deviņus punktus. Pēc septiņdesmit otrā raunda viņš bija spiests piekāpties, viņa repertuārs bija izsmelts. Skatītāji atkal sēdēja solos, lēkāšana un plaukšķināšana bija viņus nogurdinājusi.

Voltigurgu orķestris aizčāpoja, atkal iestājās klusums, un es godīgi iesāku savus nākamos melus. Publika atkal bija gatava ņemt pretī rāmākas izklaides. Pretestība bija gandrīz apsīkusi.

No 78. līdz 90. raundam

Dibenā

Nākamajos trīspadsmit raundos punktu līmenis sasniedza divkaujas rekordu: tik zemu tas vēl nebija nolaidies. Fhaķīra muzikālajos numuros skatītāji bija izlikuši visus spēkus, arī viņš pats bija tik tikko dzīvs. "Vienreizējais" noteikti bija domājis, ka es neizturēšu viņa varietē un agri vai vēlu pacelšu balto karogu. Taču nekā, es stāvēju kā mūris, un viņa repertuārs bija izsmelts. Viņš atkal glābās ar standartstāstiņiem, no jauna cēla priekšā pārbaudītas vērtības un par to ieguva minimālo punktu daudzumu. Es pats vēl tikai ķepurojos laukā no sava pazemojuma dziļumiem un varēju priecāties, ja tiku sveikā ar diviem vai trim punktiem.

Tā, ar minimāliem rezultātiem, trīs raundus uzvarēja viņš, desmit — es. Skatītāju pacietība sāka izsīkt.

"Laiks beigt! Laiks beigt!" skandēja mazs bariņš jetiju.

Bija notikuši deviņdesmit raundi, 45 uzvaras man, 45 — Fhaķīram. Mēs abi bijām pilnīgi izšāvušies, mūsu aktiermāksla jau aprobežojās ja nu ar gurdu rokas mājienu vai uzacs saraukšanu.

Publika aplaudēja tikai pieklājības pēc, vairāk par vienu punktu par stāstu neizdevās saņemt. Labāk nestāstīšu, ko mēs tur penterējām, vēl zemāku līmeni tiešām nav iespējams iztēloties. Mūsu fantāzijas rezervuāri bija izlietoti līdz pašai pēdējai lāsītei. Padoties, saprotams, nevienam no mums

negribējās, vai tāpēc mēs bijām tik ilgi cīnījušies. Likās, viss beigsies ar neizšķirtu. Es lūkojos uz skatītāju rindām, meklēdams jel kādu iedvesmu. Bija jāsāk melot, un man bija vajadzīgs pieturas punkts, vienalga, kāds.

Skatiens aizķērās pie Smeika. Haicirmis rādīja aplam bargu vaigu. Tas viss bija sācies viņa kabinetā: kā viņš toreiz smējās, kad es stāstīju viņam savu biogrāfiju! Viņš manu dzīvi bija noturējis par prasmīgiem meliem, un tā bija manas gladiatora karjeras dzimumdiena.

Paga, paga.

Ja reiz mans dzīvesstāsts patika Smeikam, varbūt tas ies pie sirds arī publikai? Smeikam bija laba oža. Nebūs īsti godīgi, mana biogrāfija nebija gluži meli, bet kurš gan to zinās? Turklāt Fhaķīrs ar saviem muzikālajiem numuriem arī nebija spēlējis īsti pēc noteikumiem.

91. raunds

Es sāku ar pundurpirātiem. Stāstīju par iknakts uguņošanu, par izmisīgajiem mēģinājumiem nolaupīt kādu kuģi, par to, kā mani baroja ar aļģēm un iemācīja sasiet mezglā jebkuru zivi.

Skatītāji saausījās. Viņi jau bija gandrīz aizmirsuši, ko nozīmē krietns melu stāsts. Megateātrī joprojām valdīja pagurums, aplausus par grandioziem nevarēja nosaukt (trīs punkti), tomēr man bija izdevies panākt, ka klausītāji atkal saspicē ausis.

Tas bija sākums. Sākums no beigām.

Nusrāms gausi jo gausi attapās no sastinguma. Viņš bija īgns, jo nebija gaidījis, ka es vēlreiz tikšu uz pekām. Tomēr viņš saņēmās un veikli pastāstīja baltiem diegiem sadiegtu pasaciņu, par ko dabūja divus punktus.

92.  raunds

Pēc tam es pastāstīju par spīgaiņu salu. Kripatiņu pa kripatiņai veidoju spriedzi naksnīgajā mežā, pēc tam izteiksmīgi attēloju rēgu pirmo parādīšanos, atdarināju to šaušalīgās dziesmas un raustīgās kustības. Izvērsti aprakstīju savu uzstāšanos asaru tenora lomā un iepazīstināju ar spīgaiņu baigajiem paradumiem.

Publikā atskanēja pirmie smiekli, kāds iesaucās: "Bravo!" Vienprātīgi aplausi, četri punkti.

Fhaķīrs bija īsts profesionālis, tas viņu neizbiedēja. Izrakņājis savu burvju triku lādīti, viņš no divām klasiskām melstavām, kuras gladiatori dažnedažādi stāstījuši jau gadu simteņiem, uztaisīja itin nesliktus dubultmelus. Taču pieredzējušie skatītāji viņam redzēja cauri un sodīja ar vienu vienīgu nožēlojamu punktu.

93.  raunds

Es stāstīju, kā sēžos uz plostiņa un laidos jūrā. Pēc tam — kā es sastapos ar verveļviļņiem: tas izraisīja vispārēju jautrību. Atdarināju to balsis, plunčinādamies pa troni, attēloju to ķīviņus. Stāstīju par savām runas stundām un demonstrēju dažus sava iespaidīgā vārdu krājuma paraugus. Karaliskā tiranovaļa parādīšanās nodrošināja vajadzīgo spriedzi, laimīgā izglābšanās bija pienācīgs happy end, īss Kārzobu salas apraksts mudināja gaidīt turpinājumu. Publika atkal iešūpojās. Līksmi smiekli, izsūtāmie traucas šurpu turpu ar karstu alu, pieci punkti.

Nusrāms bija salts kā ledus. Tikpat nevērīgi un eleganti kā pirmajā raundā viņš izpūta smalku pīlīti par dirižabli,

ar kuru lidojis uz Mēnesi. Interesanti, ka viņš sāka izrādīt pirmās nedrošības pazīmes. Ārpusnieks šīs gandrīz nemanāmās uztraukuma izpausmes nemūžam nebūtu ievērojis, taču es gan redzēju, kā trīc viņa kreisās rokas zeltnesis, kā pavisam mazdrusciņ — ja nu par kādu milimetru — pakustas pats pirksta galiņš. Lai cik glīts un kārtīgs arī bija viņa stāstiņš, tas bija vecs joks, sadiegts kopā no pāris visiem zināmām Camonijas pasakām. Skatītāji aiz žēlastības piešķīra trīs punktus.

93.  raunds

Apetītlīgs Kārzobu salas apraksts palielināja kukurūzas vālīšu patēriņu, Gourmetica Insularis patiesās dabas atklāšanās izvilināja izbīļa kliedzienus, un Maka ierašanās pēdējā brīdī — atvieglotas nopūtas. Seši punkti.

Nusrāms deva prettriecienu, taču tas bija vājš prettrieciens. Es jau zināju šo stāstu no viņa autobiogrāfijas; starp citu, stāsts bija ģeniāls — kā viņš četrpadsmitajā divkaujā nodzinis šarlatānu karali Kaliostro no skatuves un ietriecis kanalizācijā. Šoreiz viņš pamainīja dažus vārdus un sāka ar beigām, tomēr mani ar tādu blēdīšanos nevarēja piemānīt. Nepieredzējušus skatītājus gan varēja, piecus punktus viņš tomēr dabūja. Zeltnesis vairs netrīcēja.

94.  raunds

Lidošana kopā ar glābējzauru Maku. Tie nu bija māli, no kuriem var izmīcīt lieliskus melu gladiatoru stāstus. O, jā, izglābšanās pašā pēdējā mirklī, turklāt vēl neskaitāmas reizes. Stāstīju par Balduāna lēcienu no Dēmonu klints, par

bukucēniem, par bezgalvaino bollogu, par sabrukušo bukucēnu fermu. Vētraini aplausi, 7,5 punkti.

Nusrāms Fhaķīrs sāka uztraukties, un kas par to, ka to redzēju tikai es un vēl daži īsti mākslas cienītāji, piemēram, Folcātans Smeiks, kas nervozi dīdījās savā sēdvietā.

Pārējie skatītāji redzēja Fhaķīra nesatricināmās pašpārliecinātības masku, bet no manis viņš nevarēja noslēpt, kā viņa labais redzoklis uz sekundes desmitdaļu sarāvās par milimetra simtdaļu. Stāsts, ko viņš cēla priekšā, bija čiepts, turklāt vēl čiepts no manis, taču viņš to bija tik veikli pārmīcījis, ka neviens, izņemot mani, neko nepamanīja. Vispārējās labvēlības gaisotnē viņš nepelnīti dabūja sešus punktus.

95.  raunds

Naktsskolas laiki bija lieliska iespēja no sirds izlielīties ar savām grandiozajām zināšanām; es gari un plaši citēju leksikonu, aprakstīju profesoru Naktigalgalu, Kvertu un Fredu. Groots un Cilie apmainījās ar dunkām, taču neko neteica. Tos abus es no savām atmiņām izcenzēju un taisnā ceļā pārgāju pie Tumšo kalnu labirinta. Arī kalnu trolli nepieminēju, toties krāšņi iztēloju savu dramatisko lēcienu mežezerā.

Astoņi punkti.

Nusrāms atļāvās gājienu, kura dēļ viņš zaudēja daudzu skatītāju simpātijas: vēlreiz izstāstīja to pašu stāstu. Tumšo kalnu ūdenskritums kļuva par Žirtu ūdenskritumu, es kļuvu par viņu, un pat sižeta pavērsieni bija tikai mazlietiņ sagrozīti. Divi punkti — manuprāt, pelnīts sods.

97.  raunds

Lielais mežs, mana izsapņotā mīlestība, zirnekļa tīkls, maratonskrējiens ar meža tarantullu… Tas bija nepārspējami, un Fhaķīrs to zināja. Kamēr es meloju, viņam uz pieres parādījās sīksīciņa, ar neapbruņotu aci gandrīz nesaskatāma sviedru lāsīte. Ja sviedru lāsītēm būtu svara kategorijas, šai būtu jācīnās mušas svarā. Tā bija mazāka par puteklīti, kas pārgriezts uz pusēm, varbūt tur vispār bija viena vienīga ūdens molekula, tā noteikti bija vismazītiņākā sviedru lāsīte visā svīšanas vēsturē, taču es to redzēju un nešaubījos, ka Nusrāms to nomana tik skaidri, it kā tā būtu prāva un smaga kā labi noaudzis nakts murds.

Viņa pretstāsts saturiski bija pagalam nīkulīgs, bet tas vēl nebija viss! Pirmo reizi viņa priekšnesumu satricināja viegla nedrošība. To pamanīja arī mēraparāts: deviņi punkti man, četri manam pretiniekam.

98.  raunds

Kad stāstīju par krišanu cauri dimensijām, apstulbušie skatītāji vaidēja vien par to, cik nekaunīgi viens zils lācis var melot, taču tas viss bija patiesība. Salāgojot ar melošanas mākslas kanoniem, mans stāsts jau izskatījās gandrīz eksperimentāls, tas faktiski bija abstrakts, revolucionārs un avangardisks. Ar mīmikas un žestu palīdzību attēloju seklās katatonijas stāvokli, izteiksmīgi aprakstīju Visuma plašumus, Zirga galvas miglāja daili, 2364. dimensijas ērmotās tepiķielas. Mana nogāšanās atpakaļ uz zemes, mana vārda vistiešākajā nozīmē neiespējamā izniršana tajā pašā dimensiju caurumā, kurā pirmīt biju ielēcis, — visi šie apgalvojumi savā pārdrošībā bija melu divkauju stratēģijā vēl nedzirdēta

uzdrīkstēšanās — tomēr atmodinātā publika mani atalgoja ar 9,5 punktiem.

Uz Fhaķīra pieres jau rindojās neliela sviedru lāsīšu armija, un vismaz no pirmās skatītāju rindas to noteikti varēja redzēt. Viņš sāka savu pretstāstu, taču jau pirmā teikuma laikā viena pile noripoja lejā un kā plaisā iekritis alpīnists palika karājamies pie kreisās uzacs. Nusrāms gribēja runāt tālāk, taču pār viņa seju nobira vesela sviedru pērļu lavīna. Sāļās lāses tecēja acīs, viņš miedzās un mirkšķinājās, taču neuzdrošinājās noslaucīt seju: tā būtu vājuma izpausme.

Pirmo reiai savas ilgās melu gladiatora karjeras laikā viņš sapinās, sāka no sākuma, atkal pazaudēja pavedienu un pēdīgi iestrēga stāsta vidū. Sviedri straumēm vien lija aiz gladiatora mantijas apkakles.

Skatītāji zaudēja valodu. Kaut kas tāds vēl nebija atgadījies nevienam melu gladiatoram, pat nepieredzējušam māceklim ne. Un arī pirmo reizi gladiatoru dueļu vēsturē nebija pilnīgi nekādas reakcijas. Nāves klusums. Nulle punktu.

98.  raunds

Klausoties par manu ilgo ceļu Saldajā tuksnesī, sviedri pār pieri lija ne tikai Nusrāmam, bet arī skatītājiem. Pampampu izraisītos smieklu krampjus attēloju tik pārliecinoši, ka tie sagrāba arī publiku. Šarrāh il-Allāh apraksts, Anagromatafas savaldīšana un dzīve pusstabilā fatamorgānā pilnīgi apbūra klausītājus. Pašās beigās es vēl palaidu tornado ar visu vecīšu pilsētu, un laimīgajām beigām skatītāji dabūja izdevušos bēgšanu.

Pērkondimdoši aplausi, desmit punktu — pa ilgiem laikiem augstākais vērtējums.

Taču ar mani bija cauri. Mans repertuārs bija izsmelts sauss. Par bolloga galvu es vairs nevarēju stāstīt: bolloga galvas pacelšanu visi bija varējuši noskatīties tepat no Atlantīdas, ja es par to runātu, tad pats atzītos blēdībā. Vēl tuvāk visu fantāziju izsīkumam vairs nekad mūžā neesmu nonācis.

Ja tikai Fhaķīrs to nojaustu, tad gan viņš triumfētu. Lai es zaudētu, viņam pietiktu ar visdumjāko, visbanālāko ideju.

Viņš piecēlās un dramatiski pacēla roku, kā jau ne reizi vien bija darījis šajā divkaujā, brīžos, kad no sakāves dziļumiem pacēlās jaunos kalngalos.

"Es vēlos jums pavēstīt ko gluži negaidītu," viņš ne bez patosa iesāka. "Tik negaidītu, ka no manas mutes to vēl neviens nav dzirdējis."

Vecais lapsa. "Vienreizējais". Viņš atkal bija mani uzveicis. Man nebija ne jausmas, ko viņš tagad taisās izvilkt no savas burvju lādītes dziļumiem, taču es to uztveršu ar vislielāko padevību. Viņš bija uzvarējis. Viņš patiešām bija īstais čempions.

Nusrāms Fhaķīrs atraisīja gladiatora mantiju un ar plašu žestu nometa man pie kājām.

"Es padodos. Malacis, puika!"

Augstu pacēlis galvu, viņš aizsoļoja no skatuves.

Divkauja bija beigusies.

Haoss

Sākās neiedomājams jampadracis. Daudzi uzreiz lēca kājās un metās pie totalizatora letēm, lai saņemtu savu laimestu, milzu pūļi traucās uz skatuves pusi, lai nēsātu mani apkārt pa Megateātri. Vēl paguvu pamanīt, kā Folcātans Smeiks, rādīdams uz mani, kliedz uz saviem galminiekiem, Hemlūts satraukti vicina mici… un tad mani sagrāba pūlis.

Kā pludiņš dejoju izstieptu roku jūrā, mani mētāja šurpu turpu. Sens gladiatoru rituāls, ko tu padarīsi. Mani purināja kā lupatlelli, mani itin sāpīgi raustīja uz visām pusēm. Pūlis bija gluži neprātīgs, man patiešām bija bail, ka mani saplosīs.

Četri asinskāji rāva mani aiz rokām, četri aiz kājām. Daudz netrūka, un es būtu saraustīts gabalos, taču mani izglāba zemestrīce.

Sākumā neviens tai nepievērsa uzmanību, zeme atlantiešiem zem kājām trīcēja bieži, turklāt šoreiz tas pat nebija nekas īpašs, rūkoņa, kas vispārējā troksnī nemaz nebija saklausāma. TadЈī rūkoņa pārtapa dobjā, draudīgā dārdoņā, asinskāji palaida mani vaļā, un es nokritu augšpēdus.

Zeme jau drebēja ne pa jokam, tik stipru zemestrīci es vēl nebiju piedzīvojis. Visi kaut ko kliedza, iebruka pirmā Megateātra daļa. Mums vēl bija paveicies, ka šai ēkai nebija jumta, citādi te būtu līķi. Tā vienīgi sagāzās pāris kolonnu un sagruva viena kukurūzas vālīšu pārdotava. Dažus jetijus ķēra karstas eļļas šļāces, bet viņiem tas nebija nekas tik briesmīgs.

Visskaļāk kliedza natiftofi un lielpēdu bērtas. Šķērsu pāri arēnas pakāpieniem un vidum uzradās milzu plaisa, kurā nozuda desmitiem sēžamspilvenu un daļa skatuves — tā daļa, kurā atradās aplausmetrs. Varens, zils zibens izšāvās no plaisas un aizplaiksnījās naksnīgajās debesīs.

Tad pēkšņi trīce beidzās.

Kāds mani satvēra aiz pleca.

"Nāc, mums jātiek prom, gā!"

Tas bija Hemlūts. Mēs metāmies skriešus uz ģērbkambari pēc savām mantiņām, un pa ceļam viņš man stāstīja, ka Folcātans Smeiks par manu uzvedību ir visai pikts.

"Mums jāmūk prom no Atlantīdas. Gā. Izskatās, ka viņš tevis dēļ ir paspēlējis veselu kaudzi piru."

"Es zinu."

"Tu jau zini?"

"Jā. Vēlāk paskaidrošu. Žigli paķeram savus krāmus un zūdam miglā. Bet man vajag vismaz pārģērbties. Diez vai es varu skraidīt apkārt šajā gladiatora mantijā."

Mēs skrējām pa tumšajām katakombām, kas pletās zem Megateātra grīdas. Visas lāpas bija nodzisušas vai nu krītošā apmetuma dēļ, vai arī vējā, kas Atlantīdas zemestrīču laikā sāk pūst no pazemes.

Es atrāvu vaļā ģērbtuves durvis. Hemlūts uzrāva sērkociņu un cik necik apgaismoja kambari. Nometu gladiatora mantiju un steigšus lēcu biksēs.

"Ko mēs tagad darām, gā?" Hemlūts jautāja.

"Nav ne jausmas."

"Mums nav naudas, gā. Smeikam visur ir spiegi. Tālu netiksim."

"Kāpsim lejā kanalizācijā."

"Pie neredzamajiem cilvēkiem?"

"Man vienalga, kas tur dzīvo. Mums nav citas iespējas."

Pie durvīm atskanēja trīs klauvējieni. Mēs abi ar Hemlūtu nodrebējām. Pa spraugu galvu pabāza Folcātans Smeiks.

"Vai drīkstam ienākt?"

Ģērbtuvē ienāca vesels bars jetiju un asinskāju. Suņabuks Rumo nostājās durvīs un pacēla gaisā sprakšķošu lāpu.

"Jauki, puikiņ, ka mēs tevi vēl sastapām! Mums taču jānosvin tava uzvara." Folcātans runāja tikpat omulīgi kā allaž līdz šim. "Taču rēķinus par uzvaras svinībām vajadzēs maksāt tev. Redzi, es esmu pilnīgi izputējis."

"Klau, Smeik, tu saproti, ē, Fhaķīrs mani izprovocēja, nu…" es pūlējos kaut ko paskaidrot.

"Un es neesmu tikai izputējis vien, ak nē!" Smeiks nopūtās. "Es uz Fhaķīru liku ne tikai visu savu naudu, kur nu, nē, nē. Esmu zaudējis arī visus savus īpašumus. Visus

namus. Veikalus. Visas akcijas. Man vairs nav nekā. Un tikai tāpēc, ka tev negribējās man izdarīt mazmazītiņu pakalpojumu."

"Lūdzu, Smeik, es tev visu atmaksāšu. Strādāšu bez procentiem…"

"Puikiņ, tu laikam vēl neesi sapratis, ka tavai gladiatora karjerai ar šo pašu ir beigas. Pēc šāvakara divkaujas tevi vairs neviens negribēs izaicināt. Tu sakāvi Nusrāmu Fhaķīru. Kuram vispār ienāks prātā stāties tev pretim? Kurš slēgs derības uz tādu pretinieku? Par tavām divkaujām ir zudusi pilnīgi visa interese."

No šāda skatpunkta es vēl uz to nebiju palūkojies.

"Bet nebaidies! Es tevi nenogalināšu. Es ar tevi nostrādāšu ko daudz smalkāku. Tu piedzīvosi elli tepat zemes virsū. Es tevi nosūtīšu uz pekles cepli."

Kas ir pekles ceplis?

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Pekles ceplis: tautas dots apzīmējums milzu kuģa MOLOHS mehāniskajam iekšķumam. Pastāv uzskats, ka šī teiksmu apvītā okeāna giganta mašīntelpa ir pilna ar simtu simtiem iekšdedzes krāšņu, kuras nepārtraukti jākurina, lai kuģis varētu vagot Camonijas okeānu. Domājams, ka temperatūra pekles ceplī ir apmēram tāda pati kā pirtī, un arī citā ziņā darba apstākļi tur droši vien ir ārkārtīgi nelāgi, piemēram, diezin vai tur tiek nodrošinātas arodbiedrības līdzdalības tiesības un arī atalgojums, visticamāk, darba ņēmējiem nav izdevīgs. Izteiciens "pekles ceplis" Camonijā kalpo arī kā sinonīms jēdzienam "elles priekškambaris" vai, vispārīgāk, nepatīkamiem dzīves apstākļiem ["Tas bija īsts pekles ceplis"]. Pedagoģiski neizglītoti vecāki mēdz ar pekles cepli baidīt nepaklausīgus bērnus ["Tad tu nonāksi pekles cepli"].

Ar zinātniskiem faktiem pekles cepļa pastāvēšana nav pierādīta, jo vēl neviens nopietns zinātnieks nav uzdrošinājies izpētīt MOLOHU tiešā tuvumā.

Smeiks novēzēja roku, itin kā aizslaucīdams mani mēslainē.

"Aizvediet viņu uz Molohu! Un viņa pundurkalpiņu arī neaizmirstiet!"

"Smeik, mēs gribētu apciemot tuviniekus," iebilda kāds jetijs. "Tā zemestrīce… Mums taču jāzina, vai mūsu mājas nav sabrukušas. Vai mēs varētu viņu piebeigt tepat uz vietas?"

Priekšā iznāca suņubuks Rumo.

"Es viņus aizvedīšu uz Molohu."

"Labi/' Smeiks atļāva. "Aizved. Bet tā, lai abi tiešām nonāktu uz Moloha! Es zinu, ka tu viņu neciet ne acu galā. Tādēļ lai pa ceļam nebūtu nekādu "nelaimes gadījumu", vai skaidrs?"

"Skaidrs."

Rumo

Rumo saņēma mūs ar Hemlūtu aiz čupra un izdzina pazemes gaiteņos. Augumā viņš bija kādu metru garāks par mani, viņa dūre vien bija manas galvas lielumā. Ļaudis apgalvoja, ka suņabukiem pretī nespējot turēties pat vilkači. Tādēļ es centos runāt pieklājīgi.

"Uz kurieni tu mūs ved?"

"Uzostu." -

"Tu nogādāsi mani uz Moloha?"

"Muti ciet!"

Viņš iegrūda mūs tumšā gaiteņa atzarojumā. Tā bija izeja uz kanalizāciju. Rumo paņēma no sienas ķērpju lāpu un dzina mūs tālāk.

Kad pa tuneli bijām nokluburojuši savus pāris kilometrus, suņabuks apstājās.

"Tā," viņš teica, "tagad mēs esam pietiekami tālu."

Pietiekami tālu? Kādai vajadzībai? Tagad viņš mūs nokaus, es domāju, viņam vienkārši slinkums vilkt mūs to gaisa gabalu līdz ostai. Hemlūts nostājās flamenkadoro pozā.

Rumo noņēma ķiveri — manā klātbūtnē viņš tā darīja pirmoreiz. Viņam virs acīm bija liels, sarkans plankums.

"Vai tu zini, kas es esmu?" viņš jautāja.

"Padruves," es domāju. "Tā māja ar bukucēniem."

Atcerējos mazītiņo kucentiņu ar sarkano plankumu, ko mēs ar Maku bijām izglābuši no bolloga.

"Suņabuki nekad neko neaizmirst," viņš sacīja. "Tu man izglābi dzīvību. Es izglābšu tavējo."

Viņš pastiepa man savu milzīgo ķepu. Es paspiedu rādītājpirkstu.

"Kāpēc tu agrāk neteici, ka mēs esam tikušies?"

"Ieraudzījis tevi pirmo reizi, es sapratu, ka agri vai vēlu tu iekulsies nepatikšanās. Tā notiek ar katru, kas sapinas ar Smeiku. Tobrīd tu man nebūtu noticējis. Prātīgāk bija nogaidīt."

Rumo atskatījās.

"Klausieties! Atlantīdā kaut kas notiek. Kaut kas ļoti liels un svarīgs, jau daudzus tūkstošus gadu… Vairs nav tālu tas brīdis, kad viss beigsies. Ē…" Viņš meklēja īstos vārdus. "Jā, neredzamie cilvēki… ē… kā lai to pasaka?" Viņš kasīja pakausi. Suņabuki lieliski rīkojas ar dūrēm un šaha figūrām, turpretim tekoša runa viņiem lāgā nepadodas. "Nu, šobrīd es īsti nevaru to paskaidrot… ē… Freda!"

"Freda?" Kā šis suņabuks pazīst Fredu?

"Tjā… un tie zilie zibeņi, un arī tā zemestrīce… Cita planēta. Mēs lidojam. Camonija grimst. Nē, kaut kā ne tā… vai dieniņās, kā lai to paskaidro?"

Tjā, es arī to gribētu zināt.

"Paklau… viens cits atnāks un visu pastāstīs, tu viņu pazīsti. Tevi gaida, jā, pašās Atlantīdas dzīlēs. Es jūs uz turieni nevaru aizvest, man jāiet atpakaļ, lai sagatavotos tam lielajam brīdim. Mana ģimene… Bet es jums sadabūju pavadoni. Viņam tūlīt jābūt klāt."

Rumo runāja mīklās. Vai nu viņš bija drusku nepilnīgs, vai arī tīšuprāt centās sajaukt man galvu.

"Gā!" iesaucās Fīemlūts. "Tur kāds nāk!"

Soļi tunelī.

"Ā, tas ir viņš. Jūs varat uz viņu paļauties."

No tumsas iznāca kāds radījums. Tas bija kalnu trollis.

"Jele neļauj, ka mana lielā līdzība kalnu trollim tevi paveci nepārdomātās izrīcībās," teica kalnu trollis. "Kalnu trollis, tā sakot, vairs esmu tikai ārēji. Iekšēji es tagad esmu pilnīgi labojies. Kē-hē-hē! Kopš šā brīža es esmu tavas dzīvības glābējs."

Centos izteikt suņabukam savus iebildumus pret kalnu trolli pavadoņa lomā.

"Es saprotu tavu apdomību. Bet es pats personiski gādāju par šī troļļa pāraudzināšanu."

Viņš noliecās pie troļļa, saņēma to aiz rīkles un caur draudīgi sakostiem zobiem uzšņāca: "Tu taču zini, kas būs, ja viņam kautfnatiņš nokritīs no galvas, ko?"

"Jā, jā, es zinu," trollis pīkstēja. Uzreiz varēja redzēt, ka šīs zināšanas trolli neiepriecina.

Rumo novēlēja mums laimīgu ceļu. Tad viņš iedeva kalnu trollim lāpu un pats nozuda tumsā.

Šaubas

Tas, kuru kalnu trollis reiz dzīvē izvazājis aiz deguna, visu mūžu saglabās skepsi attiecībā uz šī labirintu iemītnieka spējām pavadīt tūristus. Ar katru soli dziļāk Atlantīdas pazemē manas šaubas kļuva arvien lielākas. Sākumā mēs bridām pa kanalizācijas tuneli, līdz ceļiem pa netīro ūdeni, bet mums starp kājām, nikni pīkstēdamas, skraidīja zaļacainas žurkas. Tad ilgi kāpām pa garām, stāvām un slidenām, gandrīz pilnīgi apsūnojušām akmens kāpnēm — vismaz kilometru zemes dzīļup. Kur mēs tā nonāksim?

"Šis ir taisnākais ceļš," kā nomanījis manas domas, ierunājās kalnu trollis. "Šīs ir neredzamo cilvēku drupas. Te neviens neuzdrošinās līst, ja nu vienīgi tuneļa žurkas un kanālpūķi. Šī Atlantīdas daļa radusies pirms daudziem tūkstošiem gadu. Te nekas nav tāpat kā augšā, kē-hē!"

Visur ņudzēt ņudzēja nakts un pakrēšļa radības — žurkas, raibi jāņtārpiņi, mitrenes, simtkāji, zirnekļi un kāpuri, kas spīdēja tumsā. Sienas bija miklas, un ērmotā kārtā izskatījās, ka ūdens pa tām lāso augšup.

Tuneļi kļuva arvien plašāki, mirgoja zaļas un zilas lampas, kas atgādināja pie griestiem piesūkušās medūzas. Mēs joprojām bridām pa smirdīgu rāvu. Man gar kājām locījās kaut kas gļotains.

"Tās ir čūskdēles," kalnu trollis paskaidroja. "Viņas nekož. Tikai mazdrusciņ piezīžas."

Pēc kādu pusstundu ilga pārgājiena iznācām īpaši plašā tunelī, kuru apgaismoja sevišķi daudz griestu lampu. Tā galā gulēja kaut kas liels un dzīvs. Izskatījās pēc elpojoša zvīņu kalna.

"Opā!" izsaucās kalnu trollis. "Cik nepatīkami! Kanālpūķis!"

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Kanālpūķis: sabiedriski atpalikusi suga no senlaik zemes virspusē dzīvojušās milzu ķirzaku ģints [Saurii] — aukstasinīgs, gari izstiepies [līdz 25 m] šķeltmēlis ar bagātīgi piezobotu žokli [līdz deviņiem simtiem priekšzobu un dzerokļu], zvīņainu ādu, ko veido krāsainas ragādas plātnītes, kārpainiem kupriem, kumbru un krokām. Kanālpūķiem patika agrākā dzīve tajos laikos, kad Atlantīda pirms ļoti daudziem gadiem vēl bija purvs, pirms tā tika nosusināta un apbūvēta ar namiem. Lielpilsētā tie nespēja iejusties un patvērās plašajā kanalizācijā. Kanālpūķi barībai izmanto to, ko spēj sagremot kanālpūķa čaklā gremošanas sistēma, tātad būtībā visu, ieskaitot koku, bazaltu, dzīvniekus, cilvēkus, himairas, taisnību sakot, arī citus kanālpūķus.

Pūķis bija iepleties pa visu tuneli. Lai tiktu tam garām, vajadzēja rāpties tam virsū, bet kaut kas tāds varētu ienākt prātā tikai galīgam plānprātiņam.

"Mums jākāpj tam pūķim virsū," teica kalnu trollis. Viņš pagriezās un apstājās mums pretī. "Neskatieties tā, it kā es būtu plānprātiņš! Es to jau simtām reižu esmu darījis. Pūķis guļ. Viņš neko nemana, kē-hē-hē!"

Kanālpūķis [turp.]: kanālpūķi ir guļgremotāji, un proti, pusi dzīves viņi pavada, medīdami un aprīdami medījumu, bet otru pusi — gulēdami un pa miegam sagremodami aprīto. Ja gadījies sastapt aizmigušu kanālpūķi, no vienas puses, jūs varat sevi apsveikt, ka neesat tam pagadījušies aktīvajā fāzē, bet, no otras, tomēr ieteicams saglabāt modrību, jo izlikšanās aizmigušam ir viens no kanālpūķa medību paņēmieniem.

Aiz mums bija Smeiks un visi Atlantīdas kriminālie elementi, mums priekšā — visēdājs kanālpūķis. Bija jāizšķiras.

Kalnu trollis pirmais uzkāpa kanālpūķim uz kumbra. Tad brašā solī uzsvempās tam uz muguras.

"Redzat? Viņš guļ! Kē-hē-hē!" trollis kārkstēja, manai gaumei — daudz par skaļu.

Lai mums parādītu, cik ciešā miegā pūķis guļ, trollis paskraidīja šurpu turpu, it kā tīksminādamies par kājminamu skulptūru.

"Tas neko nemana, kē-hē!" viņš irgājās un ar abām kājām lēkāja pa pūķa muguru. "Nu, nāciet taču augšā!"

Hemlūts uzrāpās nākamais, viņam sekoju es. Kalnu trollis uz zvīņainās muguras lēca kaut ko līdzīgu stepa dancim.

"Vai tu nevari rimties?" es lūdzos. "Tu mani padari nervozu."

"Tas tak neko nemana!" trollis brēkāja. "Tas sūt!"

Viņš vēl reizi kārtīgi uzlēca uz milzu ķirzakas bruņām. Grūti pateikt, vai viņš tiešām tā pamodināja pūķi vai varbūt tas visu šo laiku tikai izlikās aizmidzis. Lai nu kā, tas atplēta savu lipīgo ķirzakas muti. Troksnis bija tāds, it kā tur gabalos tiktu saraustīts liels zirgs. Pūķis pārsteidzoši cilvē-

ciskā balsī iebrēcās tā, ka noskanēja viss tunelis, un pieslējās tik negaidīti, ka mēs visi trīs — Hemlūts, kalnu trollis un es — ripeniski novēlāmies no tā muguras.

Kā pārrauta tauva pa tuneli nožvāgoja pūķa aste. Mēs tieši laikā paguvām nokrist uz vēdera un pieplakt pie zemes. Asti klāja metru gari raga dzeloņi, tā atkal un atkal aizsvelpa pāri mūsu galvām.

Pēc tam pūķis ievilka asti kājstarpī un iegaudojās kā pērts suns. Tad viņš izpūta liesmu šalti, tunelis pēkšņi iezaigojās spalgā gaismā, un uz sienām kā ēnu teātris parādījās mūsu bēgošie silueti. Mēs skrējām, ko kājas nes, lai viņš vairs mūs nespētu aizsniegt. Pūķis piešķieba savu ķirzakas galvu un nikni šņāca, taču pagriezties uz otru pusi viņš, kā rādās, nejaudāja.

"Viņš ir iestrēdzis. Pārāk noēdies," paskaidroja kalnu trollis. "Tādi ir gandrīz visi kanālpūķi. Viņi pārāk daudz rij. Pienāk diena, kad viņi ir tā apvēlušies, ka spēj kustēties vairs tikai vienā virzienā. Šis tiek tikai uz priekšu, kē-hē-hē!"

Tajā pašā brīdī pūķis sāka virzīties atmuguriski.

Neiedomājami, cik ātri tāds kanālpūķis spēj kustēties. Viņš ar saviem spēcīgajiem gurniem atspērās pret grīdu un pa glodeno tuneli gluži vienkārši aizslīdēja vismaz divdesmit metru ar vienu rāvienu.

Fū-ū-ūš!

Turklāt slīdēdams viņš vēl arī kulstīja savu ragaino asti kā spriguli. Mēs skrējām, taču pa glumo grīdu tikām uz priekšu lēnāk nekā ķirzaka.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

Šo medīšanas paņēmienu viņš noteikti bija izkopis ilgi un rūpīgi. Tiesa, viņš neredzēja, kas tur viņam aiz muguras notiek, un tādēļ nevarēja precīzi sist ar asti, bet par to viņš atslīdzināja ar sitienu biežumu. Gan jau beigās izdosies trāpīt. Medījumu viņš varēja uzdurt uz astes dzelkšņiem un tā ērti nogādāt mutē.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

"Redzat tos caurumus griestos?" trollis tusnīdams kliedza, kamēr mēs brāzāmies pa tuneli. "Tur, starp lampām? Mums jātiek tur, augšā! Citādi ar mums būs beigas! Kē-hēhē!"

Apmēram ik pēc pussimt metriem griestos bija apaļa kanalizācijas lūka. Tiesa, griesti bija vismaz četrus metrus augsti.

"Mums jāuzkāpj cits citam uz pleciem. Tas, kurš pirmais tiks laukā, izvilks pārējos," elsa trollis.

Pilnīgi ārprātīgs priekšlikums. Šim pasākumam mums bija tikai dažas sekundes laika, tas mirklītis, kad pūķis starp atspērieniem apstājās, lai vēzētu asti pa tuneli.

"Aiziet!" trollis kliedza. Pūķis bija apstājies.

Šobrīd nebija prātīgi strīdēties pretī. Hemlūts jau bija uzlēcis man uz pleciem.

Aste svelpdama aizlidoja mums garām uz labo pusi, nieka metra atstatumā. Trollis sāka rāpties pa mani augšā.

Viņš izdarījās šaušalīgi neveikli, plūca mani aiz matiem, ar savām rēpuļainajām kājām bakstīja man sejā, tomēr galu galā uztrausās Hemlūtam uz pleciem un aizsniedzās līdz lūkai.

Pūķis gatavojās nākamajam triecienam. Aste saritinājās kā lakricas gliemezis.

"Ātri! Kustieties taču!" es kliedzu.

Kalnu trollis uzvilka Hemlūtu augšā. Mans draugs stenēdams iekārpījās caurumā.

Aste pāršķēla mitro tuneļa gaisu kā giljotīna. Šoreiz tā aizsvelpa pa kreisi. Ja pūķis ievēro kaut kādu secību, nākamreiz tā zvels pa vidu.

Tur, kur stāvēju es.

Viņš lēnām atkal saritināja asti.

"Vai jūs tur snaikstāties gar griestiem?" pūķis šņāca. "Man aiz muguras? Vadzi, jūs neesat pirmie!"

Man pat prātā nebija ienācis, ka šie kanālpūķi prot runāt.

Kanālpūķis [turp.]: daži apgalvo, ka paši savām acīm dzirdējuši kanālpūķi izsakāmies ar vārdu un teikumu palīdzību. No bioloģijas viedokļa tas nav iespējams, jo kanālpūķi pieder pie niknšņācēju dzimtas, proti, ir ķirzakveidīgie ar īsām, ugunsdrošām balss saitēm, kas nepavisam neder smalkai artikulācijai. Tomēr var izteikt pieņēmumu, ka Atlantīdas pazemes ērmoti elektrizētajā vidē, kas izveidojusies "neredzamo cilvēku" nedarbu dēļ, varētu būt notikušas zināmas mutācijas.

Hemlūts un trollis bija izbāzuši galvas no cauruma un skatījās uz mani no augšas.

"Mēs kaut ko esam saputrojuši," teica trollis. "Mēs abi esam drošībā, bet tu joprojām esi lielās sprukās, kē-hē!"

"Jūs varbūt brīnāties par to, ka es protu runāt, bet vispār jau es pats par to brīnos," zvīņainis murkšķēja. "Gadsimtu pēc gadsimta es te, lejā, gulēju un neteicu ne vārda, bet tad — bliukš! — dabūju pa galvu ar to sasodīto zilo zibeni! Un kopš tā laika nekas vairs nav pa vecam."

"Skrien taču prom!" čukstēja Hemlūts. "Mēs tevi gaidīsim pie nākamā cauruma. Nebaidies, mēs tevi izvilksim!"

"Un nedomājiet, ka tādēļ mana dzīve ir kļuvusi vienkāršāka," pūķis nostenējās un izgrūda prāvu dūmu mākoni. "Agrāk es nepratu runāt, bet arī domāt nepratu, un varat man ticēt, tas bija daudz patīkamāk nekā tagad, kad par visu vajag lauzīt galvu."

Tunelī izplatījās sēra dvaka. Hemlūts un trollis bija nozuduši, tikai es joprojām stāvēju kā zemē iemiets un klausījos pūķa prātuļojumus. Viņš izrādīja saprāta pazīmes. Varbūt ar viņu ir iespējams sarunāties.

"Piemēram, visa tā nāves padarīšana. Agrāk man vienkārši nebija ne jausmas, ka agri vai vēlu man vajadzēs aiziet pie tēviem. Tās tik bija jautras, bēdu neapgrūtinātas dieniņas! Šaubu nav, es esmu pūķis, un tādēļ mans dzīves

garums vidēji ir divtūkstoš gadu. Tūkstotis man jau ir, nav nemaz tik slikti salīdzinājumā ar, hm, teiksim, viendienīti un tomēr… Agrāk es domāju, ka esmu nemirstīgs, un sasodīts, sasodīts — tā ir pilnīgi cita dzīves uztvere!" Nezvērs žēlīgi kunkstēja.

"Vai ņemsim, piemēram, sirdsapziņas pārmetumus. Agrāk man nekā tāda nebija. Es apriju savu laupījumu, un viss: punkts! Tagad es joprojām apriju, bet pēc tam jūtos vainīgs. Nomoku sevi ar jautājumiem, vai manam upurim bija ģimene un bērniņi, vai viņš gadījumā nekaitē manam asinsspiedienam. Raizējos vienā baltā gabalā, tā taču var traks palikt!" Valodīgais briesmonis nopūtās. Rādās, viņš bija noilgojies pēc sirsnīgas sarunas.

"Nu, tad jau vienkārši ļauj man skriet," es ierosināju. "Tā tu sev aiztaupīsi vainas apziņu. Un lāča gaļa asinsspiedienam ir ļoti kaitīga."

Pamēģināt taču drīkst, vai ne? Vai man no tā gabals nokritīs?

"Ahā, tad lūk, kur tu stāvi!" šausmonis ņirdzīgi iebrēcās un laida vaļā asti.

Ir nu gan neģēlīga ķirzaka! Ar nolūku izprovocēja mani uz runāšanu, lai pēc skaņas noprastu, kur es atrodos. Astes gals traucās tieši man virsū.

Pagriezties un mesties bēgt bija par vēlu, tādēļ es vienkārši nokritu gar zemi un pieplaku pie glumās tuneļa grīdas. Astes dzeloņi aizšāvās man pāri labi ja triju centimetru augstumā.

"Ē!" pūķis vīlies šņāca. "Kur tu esi?"

Es pietrūkos kājās un metos skriet kā plēsts. Plakuplaku, no tuneļa sienām atbalsojās mani lēcieni. Pūķis atkal atspērās.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

Jau gandrīz biju ticis līdz nākamajai lūkai. Hemlūts ar galvu uz leju karājās no tās kā trapeces vingrotājs. Kalnu trollis turēja viņu aiz kājām.

"Nu! Gā! Lec taču!" Hemlūts kliedza. "Mēs tevi uzvilksim augšā!"

Kādas muļķības! Kalnu trollis nemūžam nespētu uzdabūt augšā mūs abus. Tomēr briesmās nākas tverties pie vissīkākā stiebriņa. Es atspēros un lēcienā pieķēros pie Hemlūta rokām. Kalnu trollis stīvēja, elsdams un pūzdams.

"Es nevaru!" viņš ievaimanājās. Mūsu svars vilka viņu lejup. "Tu esi pārāk smags!"

Tas jau man pašam bija ienācis prātā. Nesapratu tikai vienu — kāpēc viņš vienkārši neatlaiž rokas. Nomezdams Hemlūtu, viņš pats visnotaļ mierīgi varētu aizlaisties no bīstamās teritorijas.

Fū-ū-ūš! Divdesmit metru.

Pūķa pēcpuse jau atradās tieši zem mums. Viņa muguras plātņainās zvīņas bija man zem kājām kā pakāpieni.

Kāpnes! Cik ērti! Es taču varu vienkārši uzkāpt līdz lūkai pa pūķa muguru! Trollis uzvilka augšā Hemlūtu, un, iekams milzu ķirzaka bija apjēgusi, kas te notiek, es jau biju ierāpies lūkā.

"Nečammājies, skrienam!" kliedza trollis. "Mēs vēl neesam drošībā!"

Mēs laidāmies skriešus. Augšējais tunelis bija daudz šaurāks nekā apakšējais, Hemlūtu un trolli tas netraucēja, bet man vajadzēja rikšot, ieraujot galvu plecos un uzmetot kūkumu. Atskatoties pamanīju, ka pūķis ir izbāzis galvu pa lūku.

"Pagaidiet!" viņš šņaukājās. "Mēs taču varētu jauki parunāties!" Viņš dziļi ievilka dvašu.

"Sargieties!" iebrēcās kalnu trollis. "Viņš taisās mūs izcept!"

Mēs skrējām kā plēsti. Pūķis nogārdzās un iespļāva tunelī tādu liesmu šalti, ka ūdens gar sienām sīkdams uzvārījās, tomēr līdz mums viņa uguns nonāca vairs tikai kā ļoti karsts vējš. Mēs jau bijām pārāk tālu. Mīdami trollim uz papēžiem, iemetāmies kādā šķērstunelī.

"Te jau ir droši," viņš tusnīja.

Elsdami un stenēdami, atslīgām pret sienu, lai brītiņu atpūstos.

Kaut kas pilnīgi neticams: kalnu trollis bija mani izglābis. Katrā ziņā viņš bija piedalījies, pats riskējis ar dzīvību.

"Tu tiešām esi labojies. Kas to būtu domājis!"

"Es taču tev teicu," trollis smiekuļoja.

"Ko tu man teici?"

"Nekādā gadījumā nepaļaujies uz kalnu trolli! Kē-hē-hē!"

Dziļi dzīlēs

Kad apmēram stundu bijām kāpuši arvien dziļāk un dziļāk apakšzemē, tuneļu arhitektūra kļuva pavisam citāda.

Mēs iegājām kvadrātveida ailē, kuras sienas, šķiet, bija no vizoša metāla, taču to krāsa nemitīgi mainījās. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka šādas krāsas es vispār nekad mūžā nebiju redzējis.

"Dulnas krāsas," izmeta trollis. "Traks var palikt,

Zilo medūzu vietā par apgaismojumu tagad gādāja dzeltenas lodes, kas brīvi lidinājās pie griestiem un zalgoja spokaini dzeltenīgā blāzmā. Katru mūsu soli desmit reižu skaļāku padarīja atbalss. Gar sienām stiepās gari, krāsaini vadi, sprakšķēja elektrība. Ik pēc simt metriem tuneļa vidū bija zaļa stikla aparāti, kas itin kā savā nodabā kaut ko bubināja nesaprotamā valodā.

kē-hē!"

"Tie ir tranzistori/' trollis teica, it kā tāpēc kaut kas kļūtu skaidrāks. "Neaiztieciet, lūdzu! Tie ir ļoti elektriski."

Pēc tam tuneļi pārtapa par gariem spodra masīvkoka gaiteņiem, kuru sienas no vienas vietas klāja daiļi grebti raksti un rūnas. Grīda, šķiet, bija no mazdrusciņ elastīgas gumijas. No drēgnuma un mitruma vairs nebija ne miņas, gaisa temperatūra bija patīkami mērena, gluži vai šķita, ka mēs pastaigājamies pa rūpīgi uzturētu, labi temperētu muzeju.

Mums ienākot kādā no šiem koka gaiteņiem, dzīvās lampas sapulcējās mums apkārt, izveidojot gaišu burbuli, kas mūs pavadīja līdz nākamajam, kur mūs pārņēma cits burbulis. Šī gaisma nejauki sīca, un no šīs sīkšanas sāka sāpēt ausis.

Visbeidzot parādījās spirālveida celiņš bez pakāpieniem — tāda kā liela tērauda spirāle, kas ietiecās zemes dzīlēs vismaz kilometra dziļumā. īpatnējākais bija tas, ka pa šo celiņu nevajadzēja iet: tas pats veda mūs lejup.

Sienās bija ierīkoti lieli krāsaina stikla logi, gandrīz kā Atlantīdas dižajās katedrālēs, vienīgi to attēlotās ainas bija daudz abstraktākas un atgādināja svešādas zvaigžņu sistēmas. Aiz logiem mirdzēja balta gaisma.

Spirāle beidzās pie varenām sudrabmelna pirīta (vai līdzīga materiāla) durvīm; tās bija krietnus piecpadsmit metrus augstas un rotātas ar savādām sudrabotām intarsijām. *

"Klāt esam," paziņoja kalnu trollis.

Pie mērķa

Viņš iebāza rādītājpirkstu mazītiņā, neredzamā slēdze nītē līdzās durvīm, un tās atvērās pilnīgi bez trokšņa kā augšup uzvilkts teātra priekškars. Mēs iegājām lielā zālē — tā varēja būt desmit reižu lielāka par Megateātri —, kurā priekšā jau bija daždesmit tūkstoši atlantiešu. Venēcijas vecīši, runduliņi, asinskāji, natiftofi, punduri, rūķi, jetiji — pūlis ņirbēja un ņudzēja kā Adītaltnā, kad iepirkšanās sit visaugstāko vilni, un mums neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Trollis naigi joza cauri rosīgajai drūzmai, un mēs viņam sekojām, gan mazdrusciņ apdomīgāk. Zālē bija daudz milzīgu aparātu, kas man neatgādināja nevienu zināmu mehānisku ierīci (un ņemiet vērā, ka pēc mācībām naktsskolā es mehāniku pārzināju krustām un šķērsām).

Daļa šo mašīnu bija no tumšiem kristāliem, citas — no rūsaina ledus, vēl citas, šķiet, bija ar prāvām vara naglām sanaglotas no spodra koka. Tajās kaut kas murdēja un

čabēja, gluži tāpat kā aparātiņos, kurus bijām redzējuši tu-

nelī. Uz šīm ierīcēm raugoties, bija jādomā par lielu, rāmu

skaistumu.

Zāles vidū pa spraugu rēgojās puse gigantiska cēlmetāla

zobrata, tas vienmērīgi griezās. Pie griestiem šaudījās nekai-

tīgie zilie zibeņi, kurus mēs tik labi pazinām no trauksmai-

najām Atlantīdas naktīm.

Kāds man ausī iebāza pirkstu.

Es apcirtos. Tā bija Freda.

Freda hihināja un visvisādi izrādīja apjukumu. Viņa bija

paaugusies un, ja tā var teikt par kalnu tupuci, kļuvusi glī-

tāka. Mati vairs nespurojās uz visām pusēm, bet bija gludi

pieķemmēti un zīdaini mirdzēja. Viņai rokā bija bloknotiņš.

Saprotams, es totāli apstulbu, tomēr man kaut kā izdevās Fredu iepazīstināt ar Hemlūtu. Freda hihināja vēl trakāk, un Flemlūts izskatījās kā zila zibens ķerts.

"Gā," viņš murkšķēja kā nohipnotizēts. "Daudz matu." Freda man iedeva zīmīti — kā vecos laikos naktsskolā.

"Cik sen tu jau te esi? Kas ši ir par vietu?" Freda pasniedza man nākamo zīmīti.

"Ka tu nokļuvi Atlantida?"

Ievēroju, ka vienai no lielām mašīnām darbojās sviras, kaut arī tās neviens necilāja. Pa gaisu, kā neredzamu pavedienu vilkti, slīdēja nelieli instrumenti.

Freda iedeva man nākamo zīmīti.

Ko es uz to varēju sacīt? Negribēdams izskatīties pēc lauku lāča, izlikos, ka tas viss man nešķiet nekas īpašs.

"Kā tu mani atradi? Kā tu zināji, ka es vispār esmu Atlantīdā?"

Es nosarku. Tādam, kas mani pazina personiski, manas uzpūtīgās intervijas žurnālistiem noteikti likās diezgan smieklīgas. Ar skubu mainīju tēmu.

“Tātad baumas par neredzamajiem cilvēkiem ir taisnība. Bet ko viņi grib? Kas te vispār notiek?"

Kada ceļojuma? Un kas tas par pārvietošanas līdzekli? Un kas ir šie "mēs"? Es nekur negrasījos doties.

Paga, paga! Man nekāds brīdis nebija klāt! Man ne prātā nenāca kopā ar kaut kādiem neredzamiem cilvēkiem lidot uz viņu planētām. Man arī pret manis paša planētu nebija nekas iebilstams. Izteicu savus iebildumus Fredai.

Mani nogrimšana neuztrauca. Galu galā esmu jūraslācis. Bez grūtībām varu izdzīvot arī ūdenī. Arī cilvēki mani nebiedēja. Virpuļviesulī biju itin labi ar viņiem sapraties.

"Man vajag padomāt. Tādās reizēs nevajag strēbt karstu."

Ilgi šaubīties nebija laika. Izklāstīju apstākļus Hemlūtam, taču viņš gandrīz nebija runājams un nespēja novērst acis no Fredas. Tā hihinādama ar vienu kājiņu spārdīja grīdu un apjukumā plosīja savu bloknotiņu sīkos gabalos.

"Kas viņa ir, gā? Dieviete? Tik daudz matu!" mans draugs sapņaini bubināja vaigubārdā. "Laikam esmu saķēris drudzi, te auksti, te karsti…"

"Attopies taču! Mums jāizlemj. Freda grib, lai mēs kopā ar viņu dodamies uz citu planētu."

"Uz citu planētu? Ar Fredu? Brīnišķīgi, gā! Pārmaiņas vienmēr nāk par labu! Lidosim! Gan jau tiksim galā! Es dziedu, tu danco! Tik daudz matu!" Viņš meta uz Fredu dedzīgus skatienus. Neizlēmību un drosmes trūkumu viņam nudien nevarēja pārmest.

Pārdomu brīsniņu izmantoju, lai pavērotu notikumus zālē. Man neviens nepievērsa uzmanību, valdīja milzīga rosība. Runduliņi skrūvēdami ņēmās ap ērmotām ierīcēm, jetiji sarunājās ar tukšu gaisu (ā, tur droši vien bija neredzamie cilvēki), apkārt lidinājās darbarīki, šaudījās zibeņi — taisnību sakot, ne gluži tāda apkalpe, ar kuru man gribētos doties kosmosā.

Es biju jūras radība. Kā var zināt, vai uz neredzamo cilvēku planētas vispār ir jūra?

"O jā, uz mūsu planētas ir jūras," man aiz muguras kāds atbildēja.

Es pagriezos. Tur neviena nebija, vienīgi gaisā šūpojās neliela uzgriežņu atslēga. Pie neredzamajiem cilvēkiem man vēl vajadzēja pierast. Vai viņi spēj arī lasīt domas?

"Jā," īpatnējā balss atbildēja. Izklausījās pēc mazītiņas runājošas taurītes. "Jā, arī jūras pie mums ir, bet tās ir elektrības jūras. Viss ir elektrisks. Nezinu, vai tev tas būs ērti."

"Neizklausās vis! Bet es esmu viegli ietekmējams. Kas vēl uz jūsu planētas ir citādi nekā pie mums?"

"Patiesībā viss," balss pēkšķēja. "Zini, mēs tevi nemēģināsim pierunāt. Mēs vienkārši zinām, ka uz Zemes tādiem kā tu dzīve nekļūs vieglāka. Lem pats."

"Jūsu jūras ir no elektrības?"

"Jā gan. Viss ir elektrisks. Atvaino, man darbs dzen darbu. Jāpieregulē tranzistori." Uzgriežņu atslēga aizlidoja.

Lēmums

Patiesībā man ilgi nebija jādomā. Nolēmu palikt uz Zemes.

"Kā no šejienes var tikt uz ostu?"

Par laimi, Freda nebija sentimentāla.

"Es tevi aizvedīšu," pieteicās kalnu trollis. "Es vēl esmu tavs parādnieks. Es tevi divreiz pametu ķezā un tikai vienu reizi izglābu tev dzīvību. Vēl reizīti, un tad rēķini būs nokārtoti, kē-hē-hē. Es cenšos turēt bilanci tīru."

Atvadīšanās no Hemlūta un Fredas laimīgā kārtā nebija ilga, tam vienkārši nebija laika.

"Kad būsim uz citas planētas, mēs tev aizsūtīsim pastkarti, gā?" teica Hemlūts Havanna.

Viņš piemiedza man ar aci un saņēma Fredu aiz rokas. Abi māja ar roku, un mēs ar kalnu trolli devāmies uz durvju pusi.

Turējos kalnu trollim blakus, un mēs skrējām pa kanāliem. Skrejsolītī lēcām pāri eļļainajām peļķēm. Vairs jau nebija tālu līdz ostai. Gaiss smaržoja pēc sālsūdens un pūstošām zivīm, pēc mašīneļļas un brīvības. Kādam citam no šāda mikšļa droši vien būtu nelabi, taču es to ieelpoju kā spirgtu kalnu vējiņu.

"Mēs tūlīt būsim pie slūžām," teica trollis, "te enkuru izmet mazie kuģi. Uz tāda ir lielākas izredzes salīgt. Ja citādi nevarēs, uzlavīsimies tāpat un brauksim par zaķi."

"Tu arī? Vai tad tu neiesi atpakaļ uz Atlantīdu?"

"Ja tev nav iebildumu, es labprāt brauktu līdzi. Neesmu pārliecināts, vai uz neredzamajiem cilvēkiem var paļauties. Viņiem nevar ieskatīties acīs, kē-hē-hē."

Ar kalnu trolli astē salīgt uz kāda kuģa nebūs viegli, bet es nevarēju dzīt viņu prom — kur nu, pēc visa, ko viņš manā labā bija darījis.

"Vēl mazdrusciņ. Te, priekšā, jau ir kuģu kapsēta, kurā rūsē norakstītie kuģi. Tai jā tiek cauri, un tad jau būs arī slūžas."

Troļļa topogrāfijas zināšanas bija vienkārši nenovērtējamas. Viens pats es te bezcerīgi apmaldītos.

Mēs izrāpāmies no kanalizācijas lūkas. Bija tumšs, un mūsu priekšā slējās milzīga, melna siena, kuru es pirmajā mirklī noturēju par tumšām nakts debesīm. Tad man nāsīs iesitās labi pazīstamais smārds — rūsaina dzelzs un sakarsusi mašīneļļa.

"Nāc!" man galvā ieskanējās sen nedzirdēta balss. ''Kāp uz Moloha!"

Kalnu trollis stāvēja man pretim un raustīja plecus.

"Ko es varu padarīt?" viņš teica. "Es esmu kalnu trollis."

Mani no aizmugures satvēra lielas, melnas rokas, man galvā tika uzmaukts maiss. Maiss tika sasiets, mani sagrāba un stiepa prom. Tik negaidīti, ātri un draudīgi beidzās mana dzīve Atlantīdā.

13.Mana dzīve uz Moloha

mana iepazīšanas ar Molohu vispirms notika ar ožas Maisa starpniecību. Arī caur biezo maisu, kurā biju ietīstīts, mani sasniedza mašīneļļas un rūsas, skursteņu dūmu un ogļu putekļu maisījums, kas toreiz, manā trešajā dzīvē, jau vairākas dienas iepriekš bija pavēstījis par Moloha tuvošanos. Tad pamanīju arī pazīstamo ducināšanu, kas Molohu apņēma, pat stāvot ostā: vienlaikus stumdījās neskaitāmi gigantiski virzuļi, āmuroja un dauzīja pulka radību, kas ar kaut kādiem rīkiem noņēmās ap kaut kādām ierīcēm, kuģa dzelzs vēderā šņāca mašīnas…

Tad šie trokšņi kļuva spēcīgāki. Virzuļi stampājās arvien skaļāk, dārdēdamas sāka griezties dzenskrūves, visur svelpa tvaika ventiļi un žņerkstēja metāls: dzelzs milzis modās no miega.

Molohs sakustējās.

Mani acīmredzot bija iebāzuši maisā un tad par mani aizmirsuši. Jau nez cik reižu biju mēģinājis iztīstīties, taču maiss laikam bija no ārkārtīgi izturīgas ādas vai kāda cita ļoti izturīga materiāla.

Turklāt tam pa virsu es, šķiet, vēl biju arī nošņorēts ar virvi, un kustēšanās iespējas bija caurcaurēm ierobežotas. Šī apiešanās neviesa pārāk lielas cerības, ka mani gaida kaut kas jauks un patīkams. Kā es varēju būt tāds stulbenis, kā pieļāvu, ka šis kalnu trollis mani vēlreiz apved ap stūri!

Mazpamazām sāka trūkt gaisa. Tas ir, gaiss maisā joprojām bija, taču jau pagalam nolietots. Ar katru elpas vilcienu vēl vairāk samazināju tā dzīvinošo spēku, tādēļ nolēmu taupīt: tikai viena ieelpa minūtē.

Hmpf. Minūte.

Hmpf. Minūte.

Hmpf. Minute.

Hmpf. Minūte.

Hmpf. Minūte.

Hmpf. Minūte.

Hmpf. Minūte.

Molohs vairs nedārdēja un nestampājās, es sajutu vieglu viļņošanos: laikam jau sen bijām izgājuši jūrā.

Varbūt man kaut kā vajadzētu likt sevi manīt? Es stenēju un vaidēju, un ar visu maisu dīdījos, cik nu tas bija iespējams, taču nekas nenotika. Tad jau prātīgāk sēdēt mierīgi, tas prasa mazāk elpas.

Hmpf. Minūte.

Hmpf Minūte.

Hmpf. Minūte.

Pēc stundas — biju ieelpojis un izelpojis sešdesmit reižu, tātad bija pagājusi stunda — es vēlreiz izrādīju dzīvības pazīmes: saucu palīgā un ripinājos pa grīdu. Nekas nenotika. Nolēmu elpot reizi divās minūtēs.

Hmpf. Divas minūtes.

Hmpf. Divas minūtes.

Hmpf. Divas minutes.

Vēl pēc stundas — biju ieelpojis un izelpojis trīsdesmit reižu — man sāka uzmākties bailes. Ja nu viņi bija mani iebāzuši maisā tāpēc, lai nosmacētu?

Gaiss pamazām kļuva ķepīgs kā vakardienas biezputra, to bija arvien grūtāk norīt. Turpmāk elpošu tikai reizi trijās minūtēs.

Hmpf. Trīs minūtes.

Hmpf. Trīs minūtes.

Hmpf. Trīs minūtes.

Pēc trešās stundas (divdesmit ieelpu un izelpu) ieslīgu stāvoklī, kas daudz neatšķīrās no seklās katatonijas. Viss kļuva dziļi vienaldzīgs, skābekļa trūkums smadzenēs izraisīja ērmotas halucinācijas. Maiss bija pilns ar sīkumsīciņiem elfiem, kuri kutināja man nāsis un ložņāja pa ausīm. Es brēcu, lai viņi liek mani mierā. Elfi nekur nepazuda, taču kaut kur ārā kāds sacīja:

"Ē, mēs tak viņu bijām pavisam aizmirsuši!"

Maiss tika pavilkts nost, ieplūda gaiss, un es, joprojām gluži apdullis, no visas tiesas redzēju, kā pa spraugu aizmūk vesels bars elfu.

Nākamais, ko ieraudzīju, bija jauns melnums — mūžīgie dūmi, kas ietina Molohu. Kamēr es vismaz cik necik pieradīšu pie šiem visuresošajiem sodrējiem, paies vairākas dienas. Uz dzelzs kuģa visu laiku bija smalku ogļu putekļu dūmaka. Viss klājs nekad nebija saskatāms, varēja redzēt tikai tās daļas, kur dūmi tai brīdī bija visžēlīgi pavākušies nost. Tad skatienam atklājās daži piķa melna klāja kvadrātmetri, viens no rūsainajiem skursteņiem un, ja ļoti paveicās, arī kripatiņa debesu, taču uzreiz pēc tam jauns sodrēju mākonis visu atkal ietina melnumā.

Uz klāja strādāja simtiem dūmu un ogļu nomelninātu matrožu, kuri mehāniski veica savus pienākumus un par mani daudz nelikās zinis. Moloha apkalpē bija visdažādākie camonieši — troļļi, punduri, kājgrieži; likās, pārstāvētas bija visas sugas un pasugas.

Es joprojām biju maisā, īsti neatguvies no pusnemaņas; tikai galvu biju izbāzis laukā. Nevienam nebiju vajadzīgs. Viņi bija vienkārši atraisījuši manus valgus un atstājuši mani likteņa varā. Izkūņojos no sava kokona un pietentērēju pie margapmales. Ja mēs vēl neesam tālu no ostas, varētu lēkt ūdenī. Palūkojos pāri margām — jūra bija vismaz simt metru zemāk. Simt metru. Varbūt tomēr pamēģināt?

Tad atskārtu, ka tur, lejā, nemaz nav ūdens, bet haizivis, tūkstošiem haizivju, kas meta lokus ap kuģi, kampdamas visu, kas tika pārsviests pāri reliņiem.

Tai brīdī uzpūta stiprs vējš, un dūmi, kas ietina Molohu, pašķīrās. Parādījās liels debesu rieciens, un pat varēja saskatīt Camonijas piekrasti.

Un es ieraudzīju Atlantīdu.

Lidojoša Atlantīda

Atlantīda lidoja debesīs kādus piecus kilometrus virs krasta līnijas. Visa pilsēta bija pacēlusies gaisā: milzīgs, svārpstam līdzīgs ķīlis, raķete no zemes un māla, un pašā augšā — Atlantīda.

Šur un tur no konusveida masas bira zemes kukuržņi nama lielumā, tomēr visā visumā šī raķete izskatījās apbrīnojami pamatīga. Brīžiem no zemes izšāvās zils zibens. Nespēju pat iedomāties, kā neredzamie cilvēki ko tādu dabūjušu gatavu, taču nebrīnījos, ka šī kosmosa kuģa būvniecība viņiem bija prasījusi dažus tūkstošus gadu.

Tad līdzīgi melnam priekškaram sodrēju blāķis atkal sakļāvās.

Acumirkļa apžilbināts, ar abām ķepām pieķēros pie reliņiem. Šķiet, es biju vienīgais, kas to vispār bija pamanījis.

No aizmugures man klāt pienāca divi sodrējiem nomūrējušies jetiji, kas satvēra mani aiz pleciem.

"Tu esi lācis?" viens noprasīja.

Es palocīju galvu.

"Tad aiziet uz pekles cepli."

Pekles ceplis bija sarkani nokaitēta sirds dziļi Moloha iekšķumā. Mašīntelpa ar vismaz tūkstoš ogļu un malkas krāsnīm, katram kuģa skurstenim sava. Ap katru krāsni klusējot līkņāja bariņš melno lāču, attālu manu radinieku ar tukšām, skumjām, vienaldzīgām acīm. Viņi nemitīgi meta krāsnīs ogles vai malkas bluķus. Vienai no šīm komandām klāt pielika arī mani. Jetijs iegrūda man rokā ogļu lāpstu un pavēlēja kurināt krāsni. Joprojām neatžirbis pēc visiem šiem notikumiem, sāku šķipelēt ogles.

Lai kaut cik pārdomātu to, kur biju iekūlies, man vajadzētu vismaz dažus mirklīšus miera. Ar ko tādu uz Moloha nebija vienkārši. Nerimtīgais troksnis, neizturamais karstums pie krāsns mutes, dūmi un smagais darbs tālejošas domas iznīdēja saknē. Ja kāds kaut tikai paspēra dažus soļus prom no krāsns vai nolaida lāpstu, klāt uzreiz bija pārītis jetiju, kas, zobus atiezuši, sauca grēkāzi pie kārtības. Dažas reizes pamēģināju nodibināt attiecības ar citiem vergiem,

taču viņi skatījās uz mani, it kā nesaprastu, ko es gribu, vai bailīgi šķielēja uz jetijiem.

Vakaros kurinātāji vilkās uz gulamtelpu apakš pekles cepļa, tur dabūja kancīti maizes un krūzi ūdens, pēc tam uz pāris stundām drīkstēja atlaisties guļamtīklā. Es acumirklī aizmigu, it kā dabūjis zvēlienu pa galvu.

Ogles

Grūti iedomāties, kāda milzīga vienaldzība var pārņemt, darot smagu fizisku darbu. Daždien es šķipelēju ogles, citu dienu stūmu ķerru ar kurināmo, vēl citreiz vilku klāt malkas bluķus. Augu dienu pa simt metru augstām kāpnēm stiepu akmeņogļu maisus, tad vajadzēja skaldīt malku, zāģēt bluķus, kraut ogles kaudzē, pūst plēšas, izgāzt jūrā pelnus.

Mani darbabiedri, melnie lāči, ņēmās kā roboti, barodami mūžam rijīgās krāsnis, berzdami grīdu un mašīnas, lai viss nenoslīktu kvēpos. Neviens no viņiem man nepateica ne pušplēsta vārdiņa, arī savā starpā viņi pārmija tikai pašus nepieciešamākos rūcienus. Pats nemanīdams, jau sāku viņiem līdzināties.

Drīz vien atmetu jebkādus mēģinājumus sazināties un kopā ar viņiem riksītī aptecēju mašīnas. Moloha virzuļu nemainīgā būkšķoņa kļuva par manas dzīves ritmu, arī es, tāpat kā visi pārējie, tagad biju šī monstrozā mehānisma detaļa. Vienīgie gaišie brīži bija tās dažas stundas, kad mēs drīkstējām attapties savos guļamtīklos, un cerība dabūt zupas šķīvi un ūdens krūzi. Uzraugi lielākoties bija jetiji vai suņabuki, taču arī tie šķita tikpat notrulinājušies. Neizskatījās, ka viņi izbaudītu sava uzraugu stāvokļa priekšrocības; viņi darīja visu, ko vajadzēja, veica vissmagākos fiziskos

darbus un neturēja zem sava goda vajadzības gadījumā paņemt rokās ogļu lāpstu. Visi kalpoja krāsnīm, krāsnis kalpoja motoriem, motori kalpoja dzenskrūvēm, dzenskrūves kalpoja Moloham. Nekā cita te nebija. Kuģis, kas kalpoja pats sev. Vēl bezjēdzīgāku grabažu nemaz nevar iedomāties.

muskuļi

Mani muskuļi attīstījās gandrīz acīm redzamā ātrumā. Ķermenis kļuva ciets, kādreizējie tauciņi bija izgaisuši. Ogļu maisu varēju uzmest plecā kā dūnu spilvenu, trīs metrus garu baļķi stiepu viens pats, nākdams no ogļu tilpnes ar smagu nešļavu uz muguras, kāpu pa trim pakāpieniem uzreiz.

Manu delnu āda bija tik bieza, ka neapdedzinādamies varēju sabikstīt kvēlojošas ogles. Sviedri šajā tveicē nevis tecēja, bet uzreiz kļuva par gaisa mitrumu. Naktīs man sapņos rādījās lielas, zvērojošas ugunis un ogļu kalni. Biju pārstājis domāt, pat sapņos man neienāca prātā, ka dzīvē varētu būt kas svarīgāks par krāsnīm un oglēm, uguns liesmām un Moloha virzīšanos uz priekšu.

Kad atkal reiz ieraudzīju debesis, jau bija pagājuši vairāki mēneši. Visu šo laiku biju pavadījis Moloha vēderā un no ārpasaules manīju vienīgi apaļo lūku, pa kuru mēs, treknu sodrēju mākoņa apņemti, bērām jūrā pelnus. Reizēm pabāzu galvu laukā, lai ieelpotu svaigu gaisu, taču debesīm priekšā arvien bija Moloha kvēpi. Tālu lejā viļņojās ar

eļļu piegānīta jūra, kurā haizivis ķerstīja zemu lidojošas kaijas.

Viena no krāsnīm bija savu laiku nokalpojusi, suņabuki to izjauca, un mums vajadzēja detaļas iznest uz klāja un iemest jūrā.

Kad biju aizstīvējis līdz klājam smagās speltes durvis, atskrēja vēja brāzma, un dūmi paklīda. Aiz tiem bija brīnum skaista vasaras diena, dzidras, zilas debesis, kurās kā dimants dzirkstīdama gulēja saule.

Gaisma

Kāds saulesstars nolaidās pie mums, un klājs uz maz mazu brītiņu pārvērtās par meža noru. Šis mirklis saulgozī bija brīnišķīgs^*es kā apstulbots pacēlu galvu un uz brīdi pilnīgi apžilbu. Tad klāju atkal ietina dūmu mākonis, un jetiji iedzina mūs atpakaļ Moloha guzā. Uz kāpnēm, jetija dunku skubināts, es piepeši iedomājos, ka nesaprotu, kāpēc ko tādu pieļauju.

Saules gaismā biju atkal nācis pie prāta.

Pēc dažām dienām jau biju gatavs kalt plānus. Par bēgšanu nebija ko domāt, uz ieslodzījuma biedru (vai viņi vispār bija ieslodzītie? Ja nu viņi te atrodas no brīva prāta?) palīdzību varēju necerēt, tādēļ nolēmu izdibināt, kur te ir par jetijiem un suņabukiem svarīgāka persona.

Jo lielāks kuģis, jo vairāk tam vajadzīgs kapteinis, un Molohs bija lielākais kuģis pasaulē. Kaut kur jābūt kādam, kas to stūrē, pēta jūras kartes, nosprauž kursu un uzņemas atbildību. Ja nu šis kāds izrādās prātīgs un laipns? Ja nu viņš nemaz nezina, cik krimināli darba apstākļi

pastāv pekles cepli, galu galā, viņš pie mums nemēdza iegriezties. Lai nu kas neļāva šim kuģim novirzīties no kursa, ir skaidrs, ka smadzeņu viņam ir vairāk nekā jetijam. Vajadzēja tikai viņu atrast, aprunāties un paskaidrot, ka ar manu izglītību un prasmēm pekles ceplī vienkārši nav ko darīt.

Es atteicos strādāt.

Tas arī bija mans plāns. Lāpstu iemetu krāsnī kopā ar oglēm, sakrustoju rokas un gaidīju. Acumirklī klāt bija viens jetijs.

"Pie darba!" viņš man uzrēja.

"Nē," es atbildēju.

Jetijs zaudēja valodu. Pie pretimrunāšanas viņi te nebija pieraduši. Tad viņš pasauca palīgā otru jetiju.

"Pie darba!" tas pavēlēja.

"Nē!" es nepiekāpos.

Abi jetiji vairs nesaprata, kas tai pasaulē notiek. Viņi iespieda rokas sānos un sašutumā šņākuļoja.

"Vedam viņu pie camomīna," viens pēdīgi izdomāja.

Camomīns. Šo vārdu es kādu laiciņu nebiju dzirdējis.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Camomīns: teiksmains elements, kam it kā piemītot domāšanas spējas. Camonijas alķīmiķi jau gadu simteņiem cenšas iegūt vielu, ko viņi dēvē par "filozofu akmeni" jeb "camomīnu". No šī akmens viņi cer dabūt ne vairāk, ne mazāk kā nemirstības recepti un atbildes uz visiem vēl neatbildētajiem jautājumiem. Astotajā Camonijas gadsimtā leģendārajam alķīmiķim Coltepam Cānam izdevās radīt akmeni, kas

patiešām prata domāt, diemžēl ne gudrāk par cedriņu aitu. Kā stāsta teika, Colteps Cāns, saīdzis vēl arī tāpēc, ka šī camomīna izgudrošanai bija izniekojis daudzas tonnas zelta, iemeta akmeni Nezkantes smilšu slīkšņā.

Jetiji vilka mani pa Moloha iekšām, pa bezgalīgiem, rūsainiem gaiteņiem, līdz pēdīgi mūsu priekšā bija dzelzs durvis, ko apsargāja trīs līdz zobiem bruņoti jetiji. Visi trīs bija ģērbušies melnās troļļādās, viņiem galvā bija smagas dzelzs ķiveres, un viņi bija vismaz galvas tiesu garāki pat par tiem, kas mani bija šurp atstiepuši.

"Mēs gribam runāt ar camomīnu," teica jetijs, kas joprojām turēja mani aiz pleca. "Šis lācis atsakās strādāt pekles ceplī."

"Tas ir kas neparasts," sacīja viens no sardzes jetijiem.

"Tas ir kaut kas ļoti neparasts," sacīja otrs.

"Tas ir kaut kas līdz šim nepieredzēts," paziņoja trešais.

Lai atdarītu smagās dzelzs durvis, roku vajadzēja pielikt visiem trim. Viņi iegrūda mani plašā, rūsainā telpā, taču paši iekšā negāja. Tad viņi aizcirta durvis.

“Tu esot atteicies strādāt?" kāds ierunājās.

Camomīns

Šo balsi es savā mūžā jau biju dzirdējis divas reizes. Pirms daudziem, daudziem gadiem, kad Molohs peldēja garām manam plostam. Un pavisam nesen ostā, iekams man uzmauca galvā maisu. Kā šī balss zināja, ka esmu atteicies strādāt? Neviens neko nebija teicis, un es pats ne tik.

“Es zinu visu," paziņoja balss.

Sāku skatīties apkārt. Telpa bija gandrīz pavisam tukša, vien tās vidū bija neliels akmens pīlārs, uz kura stāvēja stikla kupols. Apakš kupola gulēja kaut kas stipri līdzīgs dubļu pikai, tikai formas ziņā tā atgādināja mazmazītiņas smadzenītes. Vai mani mēģina iebaidīt? Kas tas par mēslu pikuci? No kurienes nāk šī balss?

“Jau par vārdiem “mēslu pikucis" vien es varētu likt, lai tevi izvelk apakš Moloha ķīla visā garumā, tomēr savas lielās žēlastības dēļ to uzskatīšu par tavas tumsonības izpausmi! Es neesmu mēslu pikucis! Es esmu camomīns!"

"Ļoti patīkami. Zilais lācis."

Nu es sapratu. Tas pikucis apakš stikla kupola bija retais elements camomīns, tam no tiesas piemita domāšanas spējas, un tas runāja man galvā. Pie tā, ka man galvā skan balsis, jau sen biju pieradis, ar to mani vairs nevarēja pārsteigt.

“Runāsim par lietu. Es dzirdēju — un es dzirdu visu, kas tiek domāts uz mana kuģa! —ka tu esot patvaļīgi pārtraucis darbu. Kā tev kas tāds ienāca prātā?"

"Nu, pirmkārt, es vēlētos norādīt, ka uz šī kuģa neatrodos no brīvas gribas. Es…"

“Un kas par to? Tev šķiet, ka tu esi kaut kāds izņēmums? Uz Moloha neviens neatrodas no brīvas gribas! Neviens — tikai es!"

Tātad biju uzminējis pareizi. Molohs bija vergu kuģis.

“Tieši tā. Un tu uz šī vergu kuģa neesi nekas cits kā viena niecīga, nenozīmīga detaļa! Ne kripatu vērtīgāks par skrūvīti, par pretrūsas kKāsās triepienu! Tu esi Moloha detaļa, tad nu arī funkcionē kā detaļa!

Un tagad, bērniņ, paklausies! Lai tu zinātu, kā te tās lietiņas notiek, es tev pastāstīšu pasaciņu par to, kā radies Molohs. Klausies uzmanīgi, tas ir loti pamācošs stāsts…"

Labus stāstus es vienmēr klausos uzmanīgi.

Labs stāsts

“Kādu dienu es iekritu jūrā. Kā tas gadījās, šoreiz nav svarīgi, galvenais ir tas, ka es nogrimu Camonijas okeāna dibenā. Tā nu es gulējujūras dibenā un domāju. Neko citu es nespēju, tikai domāt — toties visaugstākajā līmeni!

Vispirms es domāju, ka vienīgajam domājošajam elementam uz šīs planētas jūras dibens nav pati piemērotākā vieta. Tādēļ koncentrējos uz radību, kas bija manā tuvumā, un man tuvumā bija gliemene, medūza un sūklis. Es pavēlēju medūzai, lai tā mani uzliek uz sūkļa. Tad pavēlēju gliemenei ar aso malu nogriezt sūkli un nākt man blakus tam virsū. Pēc tam atkal pavēlēju medūzai, lai tā uznes mūs ūdens virsū. Ūdens virsū sūklis izkalta, un mēs uz tā peldējām pa jūru; tas vēl bija ļoti primitīvs kuģis, tomēr iesākums paliek iesākums.

Garām lidoja kaija. Tā nolaidās uz sūkļa un gribēja apēst gliemeni, taču es tai pavēlēju lidot un salasīt žagarus, bet pēc

tam tos saspraust sūkli. Tā kaija mums uztaisīja ligzdu. Kuģis kļuva lielāks. Pēc tam es viņai ļāvu apēst gliemeni.

Tagad nāk romantiskā epizode: ligzda pievilināja kaiju tēviņu, tas ievācās pie mums uz dzīvi, un pavisam driz mums bija pilna ligzda kaiju olu. Tās pievilināja kādu Camonijas zvejnieku, kas gribēja nozagt olas. Es viņam pavēlēju, lai viņš mani ieceļ laivā. Tā manā rīcībā nonāca zvejas laiva.

Garām peldēja liels burinieks, un es pavēlēju zvejniekam, lai tas kopā ar mani kāpj uz burinieka klāja. Tā kapteinim un komandai es pavēlēju nolaupīt lielāku kuģi, un tā turpinājās, līdz man jau piederēja vesela flote.

Tad es pavēlēju izmest enkuru pie kādas salas un no visiem šiem kuģiem uzbūvēt vienu. Tā bija Moloha dzimšana. Mēs devāmiesjūrā un piesavinājāmies visus peldlīdzekļus, kas

nonāca mūsu ceļā. Molohs kļuva arvien lielāks un varenāks.

f /

Mums te ir pašiem sava kuģubūvētava, tu spēj to iedomāties? To es saucu par patiesu diženumu!"

Camomīns man galvā aizgrābts šņaukājās.

“Un tā es ar Molohu apceļoju pasauli, meklēdams jaunus vergus un kuģus, lai tas kļūtu arvien lielāks. Pienāks diena, kad visi pasaules kuģi vairs būs tikai daļiņa no Moloha, un tad… tad…”

Camomīnam aptrūkās sakāmā.

“jā, tad, ē… ko es darīšu tālāk, man vēljāizdomā, skaidrs? Uz tevi tas vispār neattiecas! Man pazuda stāsta pavediens…”

"Jūs droši vien vēl gribējāt savu stāstu papildināt ar kādu nebūt morāli," es atļāvos iestarpināt.

jā! Tieši tā! Lūk, ko es patiesībā gribēju teikt: uz šī kuģa no brīvas gribas ir tikai viens — un tas esmu es."

Man viss bija skaidrs. Camomīns bija cauruncauri jucis.

“Kurš te ir jucis? Es tev tūlīt parādīšu, kurš te ir jucis! Klausi man! Klausi!”

Ij netaisos.

“Klausi man… Klausi…"

Ķite man galvā kļuva arvien biezāka. Likās, manas smadzenes tiek cepinātas uz ļoti mazas uguns, apmēram kā fondī siers. Godīgi sakot, tas nemaz nebija tik nepatīkami.

Tieši otrādi, sajūta ar katru brīdi kļuva omulīgāka. Drīz es vairs nespēju saprast, kā vispār agrāk spēju dzīvot. Camomīns bija mans draugs, tas bija oficiāls fakts. Tad kādēļ nepaklausīt, ja reiz viņam tik ļoti gribas? Kāpēc lai es tiešām nekļūtu par viscaur verdzisku vergu, kas būtu gatavs arī iet nāvē, lai izpildītu visnejēdzīgākās viņa vēlēšanās? Nolēmu nekavējoties un bez nosacījumiem pakļauties camomīnam, taču pēkšņi man galvā atskanēja cita ļoti labi pazīstama balss.

"Liec to zēnu mierā!"

Tas bija leksikons.

Iesaistās Naktigalgals

Nē, tas bija pats profesors Naktigalgals.

“Naktigalgal? Tas esi tu?" Camomīns pēkšņi itin kā sabijās.

"Es gan, un kā vēl. Beidzot tu man esi rokā. Manu zēn, kur jūs esat? Es diemžēl jūs neredzu."

"Uz Moloha! Mēs laikam esam kaut kur uz ziemeļiem no Atlantīdas!"

“Muti ciet!” pavēlēja camomīns.

"Vai tu re, es nemaz nedomāju, ka tu būsi nolīdis uz Moloha. No otras puses, kā gan citādi. Joprojām tie paši vecie sapņi par vispasaules kundzību?"

“Es nesapņoju sapņus, Naktigalgal, es domāju! Un es, atšķirībā no tevis, neesmu nolīdis kalnu eju labirintā! Es esmu

ca.mom.ins! Nenāc mm par tuvu, Naktigalgal! Tad tev būs beigas!"

"Tev nav ne jausmas, cik cieši es tev minu uz papēžiem."

“Manā ricibā ir lielākais, varenākais un niknākais pārvietošanās līdzeklis pasaulē! Un padevigu vergu armija! Ko tu pret to vari iesākt?”

"Drīz pats redzēsi!"

“Tu neuzdrošināsies vēlreiz stāties man ceļā.”

"Pats redzēsi!"

“Neuzdrošināsies!"

"Pats redzēsi!"

“Neuzdrošināsies!”

"Pats…"

"Tūlīt pat izbeidziet! Tā jau traks var palikt! Man galvā ir divas balsis, kas vēl strīdas savā starpā! Vai kāds varētu paskaidrot, kas te vispār notiek?"

"Protams, manu zēn! Lūdzu piedošanu!" uzreiz atsaucās Naktigalgals. "Hm, ar ko lai sāk… Labi, pirmkārt: leksikons tev galvā spēj tieši uztvert manas domas. Tas ir arī raidītājs, kas noraida tavas domas man. Bezdrāts telepātija, nākotnes sakari! Es grasījos to izmantot tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Tā tomēr ir milzīga iejaukšanās privātās lietās, vai tiesa? Bet tagad nu reiz ir tieši tāds gadījums."

“Naktigalgal, pazūdi! Šis puika ir mans!”

"Aizveries vienreiz! Klausies uzmanīgi, zēn, man tev jāteic kas ļoti svarīgs. Camomīns nav gluži uzradies no zila gaisa… Tas ir… kā lai to pasaka… nūjā — es to izgudroju!"

“Tā gan!" ieķērcās camomīns. “Pārmaiņas pēc es varu viņam piekrist.”

"Vispār jau camomīnam vieta būtu pusperēto patentu kambarī aiz deviņdesmit deviņām atslēgām, bet… nē, es labāk sākšu no sākuma…"

“Pazūdi. Naktigalgal! Vācies!”

Filozofu akmens

"Domājoša elemena atklāšana ir katra zinātnieka sapnis. Tajos laikos, kad es sāku savus pētījumus, šos zinātniekus vēl sauca par alķīmiķiem, un domājoša elementa atklāšanu dēvēja par filozofu akmens radīšanu! Šim elementam, šim akmenim vajadzēja atbrīvot mūs no visām bēdām un raizēm. Tam mūsu vietā vajadzēja atbildēt uz visiem neatbildētajiem jautājumiem. Kas ir dzīves jēga? Kā svinu pārvērst zeltā? Kā iemantot nemirstību? Ko nozīmē apļa kvadratūra? Kā uzbūvēt mūžīgo dzinēju? Kā ierīkot mūžīgās jaunības avotu? Pārpārēm neskaidru jautājumu, un atbildes mēs cerējām uzzināt no camomīna."

“Betjūs rūgti maldījāties!’’ieķērcās camomīns.

"Tā gan, un tā bija mana vaina. Tomēr teikšu, kā ir: es visiem spēkiem pūlējos izstrādāt camomīnu.

Vispirms es sadabūju rokā to pirmcamomīnu, ko Colteps Cāns bija iemetis Nezkantes smilšu slīkšņā. Šim nolūkam es izgudroju "Smilšu slīkšņas bikses". Arto palīdzību un domājošo smilšu slīkšņas draudzīgu atbalstu man tiešām arī izdevās atrast pirmcamomīnu, taču diemžēl bikses sabojājās un… nu, tālāk tu jau pats zini."

Jā, atceros. Viņu pēdējā brīdī izglāba glābējzaurs Maks.

"Pirmcamomīns tiešām nebija pārlieku gudrs, bet tādēļ jau uzreiz nevajadzēja to mest smilšu slīkšņā. Šis akmens spēja domāt, un tas jau bija kaut kas."

“Jauks stāstiņš, labprāt noklausīšos vēlreiz," zvaigāja camomīns.

"To vienkārši vajadzēja papildināt ar attiecīgiem ingredientiem. Diez vai tas būs milzīgi liels pārsteigums, ja teikšu, ka viens no tiem bija zelta putekļi… Toreiz alķīmiķu aprindās skaitījās trakoti smalki visur likt klāt zeltu, kaut arī tam patiesībā nepiemīt nekādas alķīmiskas īpašības. Nu, viss druscītiņ glīšāk spīdēja… un pīļu spļāvieni, tos arī par varītēm vienmēr

vajadzēja pievienot! Mūsdienās par pīļu spļāvieniem neviens vairs nerunā, bet tajos laikos tas bija kaut kas briesmīgi modīgs!

Svarīgi ingredienti

Daudz svarīgāk bija pastiprināt domāšanas spējas. To es izdarīju, pievienodams izkausētas domājošās smiltis no Nezkantes. Zināms, pieliku klāt arī kādu nieku savas pelēkās vielas. Plus vēl koncentrētu kofeīnu no simt gadu nostādinātas kafijas. Nikotīnu no fogāru pogaļas. Sašķeltus dzīvsudraba atomus. Vīnogu cukuru. Augstākā labuma krītu. Laika gliemeža gļotas, kas atrodamas tikai dimensiju caurumu malās. Rīvētu vijoles stīgu. Skudrskābi. Gumiarābiku. C vitamīnu. Šķidru dzintaru. Ķiplokus. Talku. Natiftofu sūnu. Glicerīnu. Tīru spirtu. Spāņu mušiņas. Saldētu gāzi no Dullgardas Kapiņu purviem.

Mjā, un tieši toreiz, pievienojot šo pēdējo sastāvdaļu, tajā netīšām pagadījās arī malduguns, Kapiņu kode, kurā brīdi pirms tam bija iespēris zibens. Tas arī visu sagānīja. Camomīns bija gandrīz ideāls, vienīgi mazlietiņ tērēts."

“Blēņas! Kode bija tieši tas, kas vajadzīgs! Tikai tā es kļuvu par camomīnu! Varenāko elementu visā kosmosā!Jūs gribējāt rātnu akmentiņu, kas jūsu vietā pildīs mājasdarbus, bet dabūjātjaunu pasaules valdnieku!"

"Klusē, nožēlojamais elementi — Plānprātīgais camomīns ilgu laiku pūlējās mani nohipnotizēt un panākt, lai es viņam uzbūvēju pārvietošanās līdzekli, ar kuru viņš varētu pakļaut sev pasauli. Tā viņš man pūderēja smadzenes. Pēdīgi kļuva par traku, un es viņu iemetu jūrā. Cerēju, ka tā vienreiz būs miers. Bet izskatās, ka biju alojies."

“Nu, vai tagad tev būs diezgan?”

"Nebūs vis, nemaz neceri. Tagad tikai sāksies."

“Ū, kā nobiedēji! Ko tu man vari padarīt? Man ir lielākais kuģis pasaulē, kara mašīna, un vesela armija paklausīgu vergu.

Es ar savu gribu varu pakļaut veselus kontinentus. Kā tu taisies ar mani cīnīties?’’

"Tu laikam esi aizmirsis, ka es esmu tavs izgudrotājs. Tu esi tikai atomu ķēdīte, ko savēru pats savām rokām. Ķēdīte, ko es kurā katrā laikā varu pārraut!" Naktigalgala balss bija rāma un salta.

Un tad man galvā sākās kaut kas ļoti grūti aprakstāms. Naktigalgals un camomīns mērojās spēkiem turpat manā galvā. Viss mans smadzeņpods sprakšķēja un mirguļoja, it kā augstsprieguma līnijā būtu noticis īssavienojums; sāpes nebija izturamas. Droši vien līdzīgi toreiz, iebāzis galvu tornado apvalkā, jutās Foncotārs Huēso. Droši vien tā brīdi pirms pārtrūkšanas jūtas virve, kuru divas komandas velk katra uz savu pusi.

"Beidziet!" es iekliedzos.

Sāpes tūliņ mitējās. Sprakšķoņa apklusa.

"Piedod, manu zēn, es kaut kā nepadomāju par tevi. Mjā. Tā vis nevarēs. Jārīkojas citādi. Pacieties, dēliņ! Man, ē… mazliet jāpadomā. Tikai nezaudē cerību!"

Tad Naktigalgala balss nozuda.

“Tā ies katram, kas mēģinās spēkoties ar camomīnu! Viņš ir prom uz visiem laikiem! Uz neredzēšanos, Naktigalgal!" camomīns kliedza viņam pakaļ.

Tas izklausījās cauruncauri ticami. Nebūs pirmā reize, kad Naktigalgals mani vienu pametis briesmās.

Vismaz camomīns tagad lika mani mierā. Tas vairs nemēģināja uztiept savu gribu, droši vien baidīdamies no vēl vienas saķeršanās ar Naktigalgalu. Nohipnotizēt kādu jetiju vai gliemežnīcu droši vien ir nieks, turpretim ar tādu, kam

galvā ir "Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikons", tas jau kļūst sarežģītāk. Vismaz par to paldies profesoram Naktigalgalam.

Camomīns lika jetijiem mani aizvest uz karceri. Tas gribot padomāt.

Varēja jau arī tā neteikt, es savā nodabā domāju. Ko citu tas vispār spēj darīt?

atkalredzēšanās

Vismaz ogles man vairs nevajadzēs šķipelēt. Mani aizveda uz cietuma sekciju — gaiteni, kurā rindojās vieninieka kameras, kur bija ietupināti tie, kas bija atļāvušies pretoties camomīnam. Ieskaitot mani, tur bija tieši četri ieslodzītie. Viens bija suņabuks Ācils Tibaoss, kuram galvā bija dzelzs plāksne, un camonīns viņam netika klāt.

Divi pārējie izrādījās Groots un Cilie.

No Groota paura tāpat jebkādas domas atlēca kā tenisbumbiņas, un Cilles smadzenēs tās, necik nepagrozījušās, uzreiz metās Aizmirstības ezerā. Tādēļ abi pret camomīnu bija tikpat imūni kā es.

Mūsu kameru durvīs bija barošanas lūciņas, un pa tām mēs sarunājāmies cits ar citu.

"Folcātans Smeiks vainu par tavu aizbēgšanu uzvēla mums," teica Cilie. "Liels paldies, Zilais lāci."

"Ja tikai es varētu tikt laukā no šīs kameras, uzreiz tev apgrieztu sprandu!" piebalsoja Groots.

"Kāds Smeikam sakars ar Molohu?"

"Camomīns ir viens no viņa neskaitāmajiem darījumu partneriem. Viņam tādi ir visos kontinentos. Tieši viņi apgādā Molohu ar svaigiem vergiem. Tu brīnītos, ja zinātu, cik daudzi uz šī kuģa ir savu laiku nokalpojuši melu gladiatori," Cilie ņirdzīgi smējās.

Es viņiem pastāstīju, ka Smeiks līdz ar visiem Atlantīdas iedzīvotājiem šobrīd lido uz neredzamo cilvēku planētu. Centos lidojošo pilsētu aprakstīt pēc iespējas krāšņāk.

"Smalks stāsts, Zilais lāci!" Cilie aplaudēja. "Desmit punktu. Diemžēl mēs vairs neesam Megateātrī."

Viņi man neticēja. Manas dzīves traģēdija.

Te pamanīju pie gaiteņa sienas vadzi, uz kura karājās atslēgu saišķis.

"Mēs jau arī par to domājām," Cilie bija izsekojis manam skatienam. "Aizmirsti! Kur tu, ticis laukā no kameras, liksies? Vai nav vienalga, vai mēs sēžam šeit vai tur, ārā. Te vismaz ir cik necik gaisa un nevajag lāpstot ogles."

"Gan jau man kaut kas ienāks prātā. Varētu pielavīties pie camomīna un ielingot to jūrā."

"Uz kuģa čum un mudž jetiji. Tu ne trīs soļus nepagūsi paspert."

Vēl viena atkalredzēšanās

Gaiteņa durvis nožvadzēja. Tad atvērās, un pa tām iesoļoja kalnu trollis. Viņš omulīgi lumpačoja pa gaiteni, pieklauvēdams pie katras viennīcas durvīm.

"Lai jūs nemulsina tas, ka es izskatos diezgan līdzīgs kalnu trollim," viņš tērgāja. "Patiesībā esmu cietumsargs."

"Unlak-Sillort! Veco zēn!" iesaucās Groots.

"Dod šurp atslēgas," es teicu. "Tu man esi šo to parādā."

Kalnu trollis pārsteigts pagriezās un ieraudzīja mani. Tad ar izstieptu pirkstu norādīja uz atslēgu saišķi.

"Tu runā par šīm te atslēgām? Par šo kaklarotai līdzīgo un no metāla darināto atbrīvošanās rīku vērumu? Kāpēc lai es tev tās dotu?"

"Tāpēc, lai es, kad tikšu no šejienes laukā, tev nenorautu galvu."

"Par to es šaubos. Ne jau par to, ka tu nespētu aukstasinīgi aizraidīt mani uz viņpasauli. Nē, nē, es tikai šaubos, vai tu kādreiz tiksi no šejienes laukā."

Viņš pieklaudzinaja pie manas kameras durvīm.

"Hm. Masīvs Camonijas čuguns trijās kārtās. Misiņa sakausējums aizsardzībai pret koroziju. Visaugstākā drošības līmeņa slēdzene ar četrām mēlītēm, apsmidzināta ar platīnu. Turēs mūžīgi."

"Izlaid mūs, un viss tiks aizmirsts. Tu taču spēj darīt labus darbus, tu to pierādīji, kad bēgām no pūķa. Vai arī tevi pakalpinājis camomīns?"

"Nekā. Tas tipiņš gan pamēģināja ielīst man smadzenēs, bet ieraudzītais tam galīgi nepatika. Un kopš tiem laikiem tas liek mani mierā. Es te, uz Moloha, tā sakot, baudu galma āksta brīvību. Kē-hē-hē!"

Kalnu trollis promenēja šurpu turpu pa gaiteni.

"Padomā taču pats — kāds man labums no tā, ka es jūs izlaidīšu ārā? Tu varēsi man apgriezt sprandu?"

"Es tā nedarīšu! Un savus solījumus es turu."

"Tā jau kurš katrs var apgalvot. Es pats tā visu laiku saku. Un vai es tos turu? Ne prātā nenāk."

"Bet pamēģini tīri teorētiski iedomāties…"

Trollis noņēma no vadža atslēgu saišķi.

"Labi, pieņemsim, ka es noņemu no vadža šos camoniešu atslēgšanas instrumentus…" Viņš pieslāja pie manas kameras. "Un — tagad caurcaurēm hipotētiski! — vienu no šiem tērauda kramplaužu daiktiem iebāžu slēdzenē…" Viņš iebāza atslēgu slēdzenē. "Un vispēdīgi — es atkārtoju, runa ir par tīri teorētiskiem pieņēmumiem — pagriežu atslēgu…" Viņš pagrieza atslēgu, un slēdzene — klakt! — atdarījās. "Bet nē!" kalnu trollis iebrēcās un pagrieza atslēgu — klakt! — uz otru pusi. "Tā būtu dumpinieku atbalstīšana! Es nešaubos, ka par tādām izrīcībām uz šī kuģa ir paredzēti drakoniski soda mēri."

Manas kameras durvis atkal bija aizslēgtas. Pat Groots un Cilie par tādu neģēlību nostenējās vien.

"Vēl varēta," trollis vāvuļoja tālāk, "šo jauko atslēgu saišķi izmest pa iluminatoru." Viņš izstiepa roku un izkarināja atslēgas laukā. "Jūs te paliksiet tik ilgi, līdz sapūsiet. Jūs pat iedomāties nespējat, cik daudz uz šī Moloha ir visu aizmirstu cietuma gaiteņu. Un cik skeletu tajos sēž." Trollis noskurinājās.

"Nē! Nē! Nedari tā!" Groots un Cilie vienā balsī iebrēcās.

"No otras puses…" trollis domīgi piespieda pirkstu pie pieres. "Kas man daļas par Moloha likumiem? Es esmu kalnu trollis — pretestība likumiem ir mans pienākums."

Viņš pienāca klāt un vēlreiz atslēdza manas kameras durvis. Neizņēmis atslēgu no slēdzenes, rikšiem aizmetās uz gaiteņa durvju pusi.

"Jā, tādi nu mēs, kalnu troļļi, esam! Ne tādi kā visi!" viņš izlēkšoja laukā.

īsti nespēdams attapties, es atgrūdu vaļā kameras durvis. Izņēmu atslēgu no slēdzenes un izlaidu arī Grootu, Cilli un suņabuku.

"Ejam pie camomīna un iemetam viņu jūrā," es ierosināju. "Pēc tam pārņemam komandu. Es lieliski pārzinu navigāciju."

"Piekrītu," atsaucās suņabuks.

"Piekrītam/' piebalsoja Groots un Cilie, jo suņabukam pretī neviens nerunās, pat barbari ne.

Es vēl aizvien biju tā noķellējies ar sodrējiem, ka ne ar ko neatšķīros no pārējiem pekles cepļa vergiem. Suņabuks izskatījās pēc uzrauga. Groots un Cilie paķēra spaiņus un slotas un tēloja apkopējus. Tādā paskatā mēs soļojām pa Moloha iekšām pie camomīna. Sagadīšanās pēc es zināju, kur atrodas viņa vadības centrāle.

Tikai tagad, ejot un ejot, es pienācīgi aptvēru Moloha milzīgumu. Tā bija vesela dzelzs pilsēta ar visu, kam pilsētā jābūt: ar rajoniem, ielām un transporta līdzekļiem.

Pārvietošanos nodrošināja rikšas un tvaika vagonetes, no viena stāva uz otru varēja pat aizlidot ar dirižabli. Dažas pilsētas daļas bija uzpucētas un murdēja dzīvībā, turpretim citas pilnīgi sabrukušas un tukšas.

Mēs stundām ilgi kājojām pa kuģa dziļākajiem nodalījumiem, kurus apdzīvoja tikai dzeltenīgas mutantmedūzas, kas, pēc visa spriežot, pārtika no rūsas. Uzgājām pat tos cietumus, kurus bija pieminējis kalnu trollis. Aiz sarūsējušām restēm motoru taktī grabēja blāvi jetiju skeleti. Mēs steigšus metāmies tālāk.

Kādā citā stāvā notika jauncelsme — simtiem ar eļļu notriepušos jetiju montēja jaunas krāsnis: acīmredzot te tapa jauns pekles ceplis. Visur manīja suņabuku patruļas, taču nevienam neienāca prātā pajautāt, kas mēs tādi.

Gājām garām kuģubūvētavām, kurās tika sazāģēti un izjaukti nolaupītie kuģi; tumsā liesmoja milzīgas lietuves krāsnis — tādā krāsnī varēja pārkausēt veselu kravas kuģi, lai no tā atlietu vienu vienīgu Moloha dzenskrūves spārnu.

Neliela suņabuku armija bungu takti ar pamatīgiem veseriem vālēja pa vēl kvēlojošu priekšgala plāksni, lai tai piešķirtu nepieciešamo formu. Pa laipām tika pievestas eļļas mucas, nelieli Midgardas čūsķi pa gaiteņiem vilka ķerras ar metāllūžņiem, Moloha vergi plēsa nost un no jauna būvēja sienas, tīrīja rūsu, krāsoja kāpnes, vija virves, berza klājus un spodrināja iluminatorus. Uz Moloha neviens nesēdēja bez darba; ja nu kādam citu pienākumu nebija, tad tas vismaz uzraudzīja pārējo darbu.

Pēdīgi mēs nonācām pie durvīm, aiz kurām bija gaitenis un camomīna kajīte.

Apstājāmies un aši apspriedāmies. Es zināju, ka durvis sargā trīs jetiji. Suņabuks apgalvoja, ka tos viņš pievārēs kā rotaļādamies. Arī Groots varēs pielikt savu roku, un barbars, tādu izredžu ielīksmots, sāka apmierināti ņurdēt.

Groots un Cilie ies pirmie, lai novērstu jetiju uzmanību, pēc tam sekosim arī mēs abi ar suņabuku.

Tā mēs palikām stāvam un gaidījām, bet pēkšņi Cilie pabāza galvu pa durvju spraugu:

"Nekādu jetiju te nav."

Un tiešām — camomīna kajītes durvis bija neapsargātas un pat atstātas pusvirus.

"Žēl," novilka Groots.

Cilie ielūrēja kajītē.

"Tur ir tikai viens dubļu pikucis zem stikla burkas," viņš ziņoja.

Mēs klusītēm ieslīdējām Moloha svētākajā vietā. Ja reiz camomīns par mūsu četrotni neliekas zinis, tad jau mēs to jukušo akmeni uzveiksim kā nieku. Vienīgi nebija saprotams, kā mēs viņu aizstiepsim līdz reliņiem. Sapratis, kas notiek, camomīns taču sacels kājās visu kuģi. Ko tu padarīsi — vajadzēja riskēt.

Es loti piesardzīgi piegāju pie stikla kupola. Dzīros to pagrābt un mesties skriešus, tas arī viss. Suņabuks skries pa priekšu, izgrūstīdams tos, kas iedrošināsies stāties ceļā, tad es ar camomīnu, bet Groots un Cilie piesegs no aizmugures.

Uzliku rokas uz kupola un dziļi ievilku elpu.

Pamatīga ķetna satvēra mani aiz kumbra un sāpīgi saspieda. Tas bija suņabuks.

‘‘Malacis, Ācil Tibaos,”man galvā uzslavēja camomīns.

Suņabuks padevīgi ierūcās.

“Es padomāju," camomīns teica, kad kajītē sanāca vesels bars ņirdzīgu jetiju, “un galu galā nospriedu sarīkot jums eksāmenu. Vai jūs, nebūdami pakļauti manai tiešajai varai, esat spējīgi būt uzticami pavalstnieki? Tāds bija jautājums. Tāpēc arī bija vajadzīga tā mazā šarāde, kurā laipni piekrita piedalīties Ācils Tibaoss un kalnu trollis."

Kajītē ienāca kalnu trollis.

"Neiztulkojiet aplam savu acu apmānu! Lai arī virspusēji es varbūt izskatos pēc parasta kalnu troļļa, taču patiesībā esmu visīstākais nodevējs! Kē-hē-hē!"

“Nē, jūs nevarat būt uzticami pavalstnieki," camomīns runāja tālāk. ‘‘Kur nu, pirmajā izdevīgajā mirklijūs neminstinādamies iegrūdīsiet man mugurā dunci. Labi, ka man nemaz nav muguras."

Jetiji mehāniski smējās. Acīmredzot camomīns telepātiski bija pavēlējis visiem smieties, jo viņu smieklos nebija jautrības un tie neparko nemitējās.

“Apklustiet!”camomīns uzšņāca. Jetiji vairs nesmējās.

“Ar to vien jau pietiktu visbargākajam sodam — peldei ar haizivīm."

Groots pablenza uz mani un atņirdza zobus.

"Es taču uzreiz teicu — tā idiota dēļ mums būs vienas vienīgas nepatikšanas."

«-r ;;

Tomēr…

Mēs saausījāmies.

“To-o-o-o-mēr… es savā lielajā žēlastībā, kas nav pat salīdzināma ar parastu labsirdību, esmu nolēmis dot jums vēl vienu, pēdējo iespēju.”

Pret to nevienam nekas nebija iebilstams.

“Es vēlos uzzināt, ko vērta patiesībā ir Naktigalgala izglītība. Tādēļ mans priekšlikums ir šāds: ja tu atbildēsi uz septiņiem jautājumiem — septiņiem! —, tad esjūs visus atlaidīšu brīvībā. Jūs katrs dabūsiet pa kuģītim un varēsiet doties, kur deguns rāda."

Groots un Cilie cerīgi sablisināja acis.

“Ja Zilais lācis nespēs atbildēt uz maniem jautājumiem, tadjūs tiksiet iemesti pie haizivīm. Ar mūziku!"

Kas man atlika? Un vispār jau man nevarēja noiet greizi. Es taču nebiju nekāds apdauzītais. Biju naktsskolas absolvents. Turklāt man galvā bija leksikons. Nevarēju iedomāties nevienu jautājumu, uz kuru es nespētu atbildēt.

"Lai notiek!"

Septiņi jautājumi

“Labi — tad pirmais jautājums, par naktigalgalismu. Kas ir tumsas mākonis?”

Ehei, to taču es kādreiz zināju. Nav svarīgi: leksikon, lūdzu!

Leksikon?

Leksikon?

Leksikons klusēja.

Tik svarīgs brīdis, un tas tēlo beigtu. No otras puses, skatīsimies patiesībai acīs: vai ir bijis kāds izšķirošs mirklis, kad es būtu varējis uz to paļauties?

Izskatījās, ka vajadzēs vien tikt galā pašam. Beigu beigās

es taču to visu biju mācījies. Redzēsim, cik daudz man izdosies atcerēties:

"Tumsas mākonis rodas, hidrospektriski koncentrējoties kosmiskajai tumsai no izplatījuma nomaļākajiem apvidiem, kas nav pietiekami izgaismoti ar zvaigžņu mirdzumu. Tumsas mākoņa vidū ir 89 688 999 453 345 784 002,347 naktigalgali, savukārt gar malām tikai 45 367 205 778 659 010,644 naktigalgali. Jaudīgākais enerģijas veids mums pazīstamajā Visumā. Piejaucējams vienīgi ar profesionālām metodēm un izmantojot naktigalgalatoru."

Uff! Kaut kas man prātā ir aizķēries.

"Htn… nav slikti. Protams, tas par Visuma jaudīgāko enerģiju ir blēņas. Jaudīgākā enerģija Visumā vēl aizvien esmu es, skaidrs? Otrais jautājums, par Camonijas filozofiju: kas ir asinskāju grobiānisms?”

Leksikon?

Leksikon? Asinskāju grobiānisms? Lūdzu?

Joprojām nekā. Atcerējos, kā par šo filozofijas novirzienu biju diskutējis ar Fredu un Kvertu. Cik tas bija sen…

"Ē… Filozofijas novirziens, kura pamatnostādnes vēsta, ka, aplūkojot priekšmetus ar pienācīgu neiejūtību, neviens no tiem neietver cita pastāvēšanu. Asinskāju grobiānisma pamatlicējs ir dr. Grobiāns G. Grobiāns, kura galvenais postulāts "Es jūs ignorēju, tātad arī jūs mani ignorējat" ir ne tikai viņa grobiānisma perioda galvenā sacerējuma nosaukums, bet arī noveda pie tā, ka Grobiāns G. Grobiāns ļoti ātri ieslīga aizmirstībā. Visupēdīgi kādā Atlantīdas etnogrāfiskā muzeja rīkotā priekšlasījumā par grobiānismu viņš tik cītīgi lecās ar klausītājiem, ka arī klausītāji sāka lekties pretī, un kāds asinskājis viņu nosita ar vāli."

Pff. Bez leksikona tomēr diez kas nav.

"Nekas, nekas, nav slikti… Trešais jautājums, par Camonijas liriku: kā skan dzejojums par Tumšo kalnu kāpuru?”

Tas bija neģēlīgs jautājums, tomēr mani it nemaz nebiedēja. Camomīns to uzdeva, domādams, ka es, kā ikkurš katrs Camonijas skolēns, šo briesmīgi garlaicīgo opusu nebūšu iemācījies. Nejēdzīgais akmens nezināja, ka es šo kāpuru pazinu personīgi, kopā ar viņu biju soļojis pa Tumšajiem kalniem, un leksikons atkal un atkal bija skandinājis man ausīs dzejoli. Tagad es to līdz kapa malai zināšu no galvas.

Lai dzelzu sienas kūst man tekās,

Man priekšā ceļš vēl ciets un spīvs,

Nost ar tumsas spogubekām,

Racējs nākotnē kļūs brīvs!

Kam gars ir možs, tam gribā rosme Sev kalnos ceļu droši lauzt.

No klusuma dzimst elles troksnis,

Bez tā šos kalnus nevar grauzt.

Lai tagad nenobiedētu pēdējos labvēlīgos lasītājus, kas vēl izturējuši līdz šim brīdim, 74 pantiem pārlēkšu pāri. Taču camomīnam es bez misēšanās noskaitīju visu poēmu, līdz pašai pēdējai rindiņai:

Tad izkūst dzelzs, tad mūris salūst,

Un jaunā ailē gaisma rist,

Var sejā vēja pūtu sajust Un priekšā ceļu ieraudzīt.

“Priekšnesumi bija diezgan vienmuļš,"camomīns brāķēja, “tomēr kļūdu tajā nebija. Nākamais jautājums, par <rrālzundes demoloģiju: kas ir Lejcamonijas vellelū, un cik tādu satilpst uz adatas galiņa?"

Nav slikti. Šis jautājums jau gadu simteņiem nodarbināja visu Grālzundes demonologu prātus, faktiski tas bija visas šīs garīgās zinātnes eksistences attaisnojums. Sākumā vispār tika apstrīdēta vellelfu pastāvēšana kā tāda. Galu galā, ja šīs būtnes patiešām eksistēja, tās bija neizmērojami sīkas, attiecīgi — nesaskaitāmas.

Tā vismaz domāja camomīns, uzdodams man šo jautājumu. Tas nezināja (ahā, tātad visu tas tomēr nezina), ka mēs ar K vērtu Cuiopu Nakts akadēmijas brīvstundās bijām krustām un šķērsām iztirzājuši tieši šo problēmu. Viens no Naktigalgala pusperētajiem patentiem bija vellelfu mikroskops, mēs bijām to palienējuši un nodevušies demonoloģiskiem lauka pētījumiem. Pārsteidzošākais atklājums bija tas, ka vellelfi no visas tiesas pastāv, tie ir praktiski visur un neticamos daudzumos. Tie tupēja visās Tumšo kalnu plaisās, ņudzēt ņudzēja Fredas matos un īstenībā nudien dzīvoja lielākoties adatu galos. Izkārtojot mikroskopa lēcas visai komplicētā secībā, mums izdevās novērot to paražas, un mēs pat izdarījām revolucionāru atklājumu, ka vellelfi… — nē, šeit tam nav īstā vieta.

Visupēdīgi mēs, sūri grūti pūlēdamies, saskaitījām, cik šo radījumu satilpst uz adatas smailes. Tas nepavisam nebija vienkārši, jo vellelfi visu laiku ņudzinājās un bizenēja, tomēr Kverts izstrādāja aprēķina formulu, kas citstarp ietvēra vellelfa ķermeņa blīvumu un kvadrātmikromilimetru skaitu uz adatas smailes.

"7 845 689 654 324 567 008 472 373 567 827,9," es atbildēju.

“Visu cieņu!” camomīns bija pārsteigts. “Es šo problēmu atrisināju ar domu spēku, tomēr līdz 9 aiz komata netiku.”

"Vellelfi spēj dalīties. Teiksim, viens elfs nepieciešamības gadījumā var sašķelties desmit mazos elfiņos," es apgaismoju camomīnu.

“A. Interesanti. Piektais jautājums, par naktigalgalisko masivfiziku: ko apraksta Naktigalgala septantu teorija?"

"Naktigalgala septantu teorija apgalvo, ka Visumu var izprast vienīgi ar skaitļa septiņi palīdzību, un papildu nosacījums ir, ka pētniekam nepieciešamas septiņas smadzenes. Ir septiņi pirmelementi: uguns, ūdens, zeme, gaiss, perpemms, camomīns un piejaucētā tumsa. Visums sastāv no septiņām daļām, un tās ir ziemeļi, dienvidi, rietumi, austrumi, pirms tam, pēc tam un mājās. Šīs daļas var sīkāk sadalīt ar septiņu elementu palīdzību: ņemot atsevišķa elementa astrālo svaru un izdalot ar septiņos reģionos esošo planētu un zvaigžņu kopējo septantmasu, iegūst skaitli, kas sastāv tikai no septītniekiem. Eidēta smadzenes izšķir septiņas sajūtas: zināšanu slāpes, ilgas pēc tumsas, pētītdziņu, nepieciešamību dalīties, bezbailību, badu un slāpes. Un atkal: pieskaitot augstāko aurālo frekvenci, ko šīs sajūtas uzrāda Naktigalgala aurālkardiogrammā, un izdalot summu ar to skaitli, kas sastāv no septītniekiem, gala iznākumā iegūst septiņi."

"Pareizi. Sestaisjautājums, par eidētisko floūziku.”

Tā. Eidētiskā filofizika! Pirmkārt, tas bija grūtākais priekšmets visās pasaulēs, un otrkārt, es tajā nebiju diez cik spēcīgs. Šis spekulatīvais filozofijas un fizikas mistrojums nudien bija pa plecam tikai tādiem, kam ir vairāk nekā vienas smadzenes.

"Kas ir zināšanas?’’

"Zināšanas ir nakts!" es kā šautin izšāvu. O, brālīt! No visas filofizikas šis bija vienīgais postulāts, kas man bija iespiedies atmiņā. Laikam jau Naktigalgals to klasē bija izkliedzis pietiekami bieži.

“Ļoti iespaidīgi, loti iespaidīgi. Rādās, ka Naktigalgals neko nav atstājis bez ievērības. Tad jau ari pēdējais jautājums tev droši vien nesagādās lielas grūtības. Septītais jautājums, par dimensiju caurumniecibu.

Kas īsti ir… genfs?”

Kukū. Genfs. Es zināju, pēc kā tas ož. Zināju, ka tas sastopams pie ieejas dimensiju caurumos. Bet kas tas tāds ir, to es nezināju.

"Nav ne jausmas," atbildēju.

"Nū, pacenties taču!" iespiedzās Cilie. "Tu taču zini visu."

Leksikon? Genfs?

Klusums.

Genfs?

Klusums.

Genfsgenfsgenfs?

Klusums. Kā vienmēr, kad pēc tā murmuļa tiešām bija vajadzība.

"Nebēdājies, manu zēn,"camomīns mierināja. “Esjūs ari tāpat pārmestu pār bortu. Es esmu camomīns. Man nav sirds. Man nav dvēseles. Sirdsapziņas man ir vēl mazāk nekā kalnu trollim.”

"Par to es šaubos," kalnu trollis klusītiņām norūca, tomēr es sadzirdēju.

“Kāpēc man vajadzētu turēt sentimentālus solījumus, kas man pašam nav izdevīgi? Tu domāji, ka es ņemšu un izdāļāšu veselus kuģus? Tu nudien esi naivs.“

Man gribot negribot bija jādomā, ka camomīns ir vispretīgākais radījums, ko man ir gadījies sastapt visā Camonijā, un par to, ka man mūžā iznācis sastapt maz pretīgu radījumu, es nudien nevarēju sūdzēties.

“Liels paldies," atsaucās camomīns. "Jauka atvadu runa. Izvediet viņus uz klāja! Spriedums izpildāms nekavējoties!"

Pārmaiņas pēc Moloha klājs nebija tīts mūžīgajos sodrēju vālos. Camomīns bija licis apturēt mašīnas un visai apkalpei pavēlējis sapulcēties uz klāja. Labas redzamības apstākļos visiem Moloha vergiem tiks demonstrēta uzskatāma mācība. Divi jetiji iznesa camomīnu ar visu pīlāru, kas tika nostutēts pašā priekšā. Jetiju koris skandēja Camonijas himnu, taču vārds "Camonija" tajā bija nomainīts ar "camomīns", un arī saturs nebija gluži tas:

"Camomīn, tu, camomīn, tu, zvaigzne plašā okeānā,

Dižais prāta akmens, tu, uz kuģa, kas no tēraudiņa;

Mūsu sirdis smeldzināji, mūsu dvēsles veldzināji,

Darbā laipni verdzināji…"

Pārējie panti bija vēl baigāki.

Tika novākti brezenta pārsegi no dažiem iespaidīgiem lielgabaliem. Jetiji raidīja gaisā bezjēdzīgas zalves.

Tad pār reliņiem tika pārlikts melns dēlis.

“Jums varbūt tas šķitīs nedaudz bezgaumīgi,’' mūsu galvās domāja camomīns, “bet šoreiz man gribas būt sentimentālam. Mēs varētu jūs pārmest pār bortu bez liekām ceremonijām, bet šādi, man šķiet, būs romantiskāk."

Grootam pa dēli vajadzēja soļot pirmajam. Viņam par godu jāteic, ka viņš neizrādīja ne mazākās bailes. Es pats vēl to neredzēju, taču zināju, kā izskatās badīgo haizivju bari, kas pastāvīgi ņudzinājās ap Molohu. Skatīties uz kaut ko tādu, saglabājot skaidru prātu, par to vien viņam pienācās apbrīna.

"Pie Neptūna trejžubura, ar tām haizivīm es tikšu galā viens divi," Groots kliedza. "Un tad atgriezīšos pēc tevis, camomīn, piesargies!"

Pirmo reizi man Groots likās visnotaļ jauks.

“Kur ir voltigurgu basvibratornieki?”iekviecās camomīns. “Nāvessodi jāizpilda ar mūziku!”

Jetiji izgrūda priekšā trīs voltigurgus. Katram padusē bija basvibrators. Viņi sāka uzskaņot instrumentus.

Cilie skatījās manī, kā saukdams palīgā. Likās, viņš beidzot sāk noskārst, ka šoreiz ar dižīgo izrunāšanos netiks cauri sveikā. Tomēr arī man nebija padoma.

“Pēc manas komandas…" spindzēja camomīns.

Voltigurgi ar basvibratoriem tricināja monotonu militāru ritmu.

“Pa dēli!"camomīns nokomandēja.

Divi jetiji ar gariem, smailiem abordāžas āķiem aizstumdīja Grootu līdz dēļa galam. Viņš aizturēja elpu.

Sāka riet suns.

Uz Moloha nekādu suņu nebija, tikai iesunīši un citas himairas, kas gan no saviem tālajiem senčiem bija mantojušas suņa dabu, taču bija tik civilizētas, ka sen vairs nerēja.

Un te pēkšņi rēja suns. Žēli gaudodams, piebalsoja vēl viens, trešais draudīgi rūca.

Jetiji apstulbuši skatījās apkārt.

Nu sāka zviegt arī zirgi. Bļaurēja paviāni, rēca lauvas. Un suņi, atkal un atkal suņi. Simtiem. Lērums izklausījās mazlietiņ dobjš, it kā visi šie dzīvnieki būtu sabāzti lielā maisā.

“Kas par lietu?” noprasīja camomīns. Tas neko nedzirdēja, taču vispārējo apjukumu nomanīja. Kāds jetijs piegāja klāt un, noliecies pār stikla kupolu, telepātiski paskaidroja camomīnam, kas te notiek.

Uzpūta vējš un izklīdināja arī pēdējās sodrēju plēnes, kas vēl ņirbēja ap Molohu. Debesis bija tumšas, kuģi ielenca raženi negaisa mākoņi. Mēs visi raudzījāmies augšup, jo riešana, bļaurēšana un zviegšana nāca no turienes, turklāt vēl skaļāk nekā pirmīt.

Taurēja ziloņi.

Mauroja bifeļi.

Gaudoja vilki.

Šņāca krokodili.

Pāri Moloham gulēja liels, melns mākonis. Tas nebija parasts mākonis, katrā ziņā tas neievēroja pienācīgo distanci, kādā parasti turas šīs meteoroloģiskās parādības. Nē, tas vīdēja labi ja divdesmit metru virs kuģa. Un šī tūce nebija no kondensēta lietusūdens, tā bija pārāk tumša un manāmi nervoza. Taču tas nebija arī sodrēju mākonis, tie tik ietiepīgi nepaliek vienā vietā. No tā mutuļodamas nāca garas, melnas strēles, kas izplatījās uz visām pusēm un sadalījās arvien smalkākos pavedienos, kas locījās gaisā kā čūskas. Kaut kas nepārtraukti šmiukstēja, it kā tur kāds vicinātu simtiem smagu ādas pletņu.

Gaiss sprakšķēja, šķiet, tur vienā laidā notika elektriskas izlādes. Tad mēs izdzirdējām balsi, kas izkliedza ērmotas pavēles:

"Nū-ū-ū! Pa labi! Augšā! Nū-ū-ū! Lejā!"

Mēs visi, stāvēdami uz klāja, kā hipnotizēti lūkojāmies augšup. Tas, ka vispār te tika izpildīts nāvessods, nevienu vairs neinteresēja. Jetijs, noliecies pār stikla kupolu, par visu informēja camomīnu.

"Lejā! Ē-ē-ē! Nū-ū-ū! Lejā, es teicu!" komandēja balss iz padebešiem.

Melnā parādība laidās zemāk, lēni un mazlietiņ raustīgi. Tik melnu melnumu es biju redzējis tikai profesora Naktigalgala laboratorijā.

To veidoja — un man par to nebija ne mazāko šaubu — koncentrēta un kontrolēta tumsa.

Mākonis nogūla pie Moloha labā borta, taču laidās vēl zemāk, līdz mēs jau redzējām tā ņirbošo virsmu.

Naktigalgalators

Uz viļņojošās tumsas atradās sarežģīta ierīce vai varbūt drīzāk mazītiņa fabriciņa: ļoti ērmota padarīšana, taču es tādu jau reiz biju redzējis, gan ne gaišā dienas laikā, — tā varēja izskatīties vienīgi naktigalgalators. Un šīs padarīšanas vidū, piesprādzējies pie sēdekļa, sēdēja profesors doktors Naktigalgals.

par to es tevi neiznīcināšu. Tāds ir mans pēdējais vārds. Ja tu stīvēsies pretī, būs tikai sliktāk! Nū-ū-ū!"

Viņš parāva sviru un pagrieza kaut ko līdzīgu stūrei. Mākonis cik necik norima.

Camomīns nervozi smējās.

“Ūja, kā tu mani nobiedēji! Kas tas tev par brīnumu? Kārtējais pusperētais patents?”

Bija skaidrs, ka viņš tikai ar lielām pūlēm valda šo pārvietošanās līdzekli. Mākonis slējās stāvus kā niķīgs zirgs, un Naktigalgals savā sēdeklī tika mētāts šurpu turpu un izmisīgi raustīja dažnedažādas sviras.

"Camomīn!" Naktigalgals iekliedzās nelabā balsī. "Tu esi aplenkts! Padodies!"

Mākonis viņam zem kājām nodrebēja tik vareni, ka viņš noteikti būtu izlidojis no sēdekļa; labi, ka viņš bija piesprādzējies.

“Naktigalgal!” par atbildi šņāca camomīns. “Tā tik ir nekaunība!”

"Te nebūs nekādas māžošanās," Naktigalgals no sava tumsas mākoņa pārkliedza zvērudārzu. "Tu padodies, un

"Es to dabūju gatavu!" Naktigalgals triumfēja. "Piejaucēta tumsa! Par to paldies tev, manu zēn!" Viņš, šķiet, uzrunāja mani. "Tev toreiz laboratorijā bija taisnība! Atceries? Tu teici, ka varbūt tumsa vēl nav pieradusi pie jaunajiem apstākļiem. Un tā arī izrādījās. Laika gaitā tā kļuva arvien paklausīgāka. īsti padevīga tā joprojām nav, bet kas par to, galu galā tā ir jaudīgākā enerģija Visumā. To tikai vajag iejādīt."

Mākonis zviedza un spārdījās.

"Dzīvnieku balsis — tā bija mana ideja!" Naktigalgals klāstīja. "Tie trokšņi, kas no tumsas nāk īstenībā, ir vienkārši neizturami. Es tos novirzu šurp ar šī Naktigalgala transformatora starpniecību un pārvēršu dzīvnieku balsīs. Varēju ņemt arī klasisko mūziku, bet no tās man uzmācas depresija."

“Visuma, jaudīgākā enerģija vēl aizvien esmu «/"spītīgi tiepās camomīns.

"Kas vēl nebūs!" kliedza Naktigalgals. "Tu esi alķīmisks anahronisms! Neveiksmīgs burvju triks! Esmu ieradies, lai aizslaucītu tevi vēstures mēslainē!"

“Tu tiešām gribi cīnīties" konstatēja camomīns. “Tu pret mani, es pret tevi. Smadzenes pret smadzenēm.”

“Septiņas smadzenes pret vienām," izlaboja Naktigalgals. "Sāc!"

(Piezīme. To, kas notika tālāk, ar parastajiem stāstīšanas paņēmieniem diemžēl nav iespējams attēlot. Naktigalgals un camomīns duelējās ar domām. Saprotams, tās nebija ikdienišķas domas. Tās nebija arī neikdienišķas domas. Un pat nodēvēt tās par ģeniālām vai vienreizējām būtu necienīga noniecināšana. Nē, tie bija vēl nepieredzēti gara zibeņi, kurus bija radījušas visjaudīgākās un vistalantīgākās mūsu planētas smadzenes. Šīs domas bija tik komplicētas, abstraktas, revolucionāras, dziļi raktas un satrieco

šas, ka normālas smadzenes sajuktu prātā uzreiz, kolīdz mēģinātu padomāt kaut jele ko līdzīgu.

Gandrīz nevienam no tiem, kas atradās uz Moloha, tas nedraudēja. Apkalpe joprojām atradās camomīna hipnozes varā, un tas ļāva domāt tikai to, kas pašam labpatika. Groots un Cilie zināmu iemeslu pēc bija imūni. Vienīgi man vajadzēja izturēt visu šo domu briesmīgo spēku. Prātā es tomēr nesajuku, un to spēju izskaidrot vienīgi ar Naktigalgala prāta baktēriju infekciju, kas acīmredzot bija man nodrošinājusi dabisku aizsardzības sistēmu. Lai saudzētu savus lasītājus, es domas, ko toreiz domāja camomīns un Naktigalgals, šeit citēšu tikai pamatīgi šifrētā veidā. Nevienam, kas nevēlas visu atlikušo dzīvi pavadīt gumijas viennīcā, neieteiktu mēģināt tās atšifrēt! Piebildīšu tikai to, ka runa nebija arī par pasaules un pasauļu lielajiem jautājumiem, bet arī par atbildēm uz tiem.)

Rūpīgi šifrēts profesora Naktigalgala un camomīna divkaujas atstāstījums

Pirmais uzbrukumā devās cāmomīns:

Camomīnu tas nenobiedēja.

Man šausmīgi sāpēja smadzenes. Šīs domas bija gandrīz neciešami dziļas, plašas un augstas.

Tieši tajā mirklī, kad sev jautāju, cik ilgi vēl spēšu to izturēt, man galvā pēkšņi uzradās Naktigalgala leksikona balss.

"Klausies, zēn," Naktigalgals čukstēja. "Tu tagad lēni pieiesi pie camomīna. Tev tas jāpaņem un jāiemet tumsas mākonī. Šis mākonis ir Visuma jaudīgākais spēks, un tādā veidā mēs tiksim ar to galā. Bet uzmanību: tu nedrīksti domāt par to, ko grasies darīt un dari. Camomīns tevi neredz, bet dzird, ko tu domā. Pagaidām es varu novērst camomīna uzmanību, bet nezinu, cik ilgi tas vēl izdosies."

Nezinu, kas ir grūtāk: domāt kaut ko pretēju tam, ko tu dari, vai darīt kaut ko pretēju tam, ko tu domā. Sevišķi ķēpīgi ir tādos gadījumos, kad tas, ko tu dari, ir nekā nedarīšana, proti, tas, ko tu nedari, ir kaut kas pretējs tam, ko tev vajag darīt. Labi, pamēģināšu paskaidrot citādi.

Man tātad visu laiku vajadzēja domāt, ka es stāvu un neko nedaru, taču patiesībā es tikmēr lēnītiņām tuvojos camomlnam.

Sardzes jetiji bija izsisti no ierindas. Camomīns bija aizņemts ar Naktigalgalu un nevarēja nodarboties ar viņiem, tādēļ tie stāvēja uz klāja kā izslēgti roboti un tikai bolīja acis uz tumsas mākoni.

Soli pa solītim gāju uz camomīna pusi. Biju izdomājis viltību: iztēlojos, ka esmu sviedru lāsīte, kas lēni rit man pa muguru, kamēr es (šķietami) stāvu un nekustēdamies noskatos divkauju. Es caurcaurēm un pilnīgi kļuvu par sviedru lāsi, pavisam maziņu, sāļu pilīti, kas slīd lejup, maldīdamās starp mana kažoka spalvām.

(Solītis.)

Es ripoju pār skausta muskuļiem starp diviem lieliem spalvu kušķiem tur, kur sākas mugurkaulājs.

(Vēl viens solītis.)

Ap to vietu mugura sak iet uz leju.

(Solītis.)

Ui, ceļa ir spalviņa. Es ripoju tai apkart, puse manas masas aizķeras pie tās. Tālāk slīdu jau uz pusi mazāka.

(Solītis. Tūlīt būšu klāt.)

Hm, hmm… Es esmu sviedru lāsīte… sviedru lāsīte…

(Solītis. Atlicis tikai viens metrs.)

Sviedru lāsīte. Sviedru lāsīte. Sviedru lāsīte. Smadzenēs kaut kas bija saķēries. Aiz uztraukuma neko citu nespēju padomāt.

(Pēdējais solītis. Klāt esmu.)

"Ir laiks!" čukstēja Naktigalgals. "Aiziet!"

"Nu tu esi man rokā, nolādētais camomīn!"

Šī doma pēkšņi uzmilza man prātā, tā bija branga un resna, es tur neko nevarēju darīt. Pārāk stipras bija apspiestās alkas darīt visiem zināmu, ka esmu pievārējis camomīnu. Ja Naktigalgals nebūtu iejaucies ar savu vāvuļošanu, nekas tāds neatgadītos. Tieši viņš izsita mani no līdzsvara.

Camomīns reaģēja bez minstināšanās. “Jetiji! Ņemiet ciet Zilo lāci!"

Elements bija zibensātrumā izpratis Naktigalgala no

domu un izdarījis secinājumus. “Visas mašīnas — pilnu gaitu uz priekšu!”

Tomēr es jau biju pavisam blakus. Satvēru stikla kupolu — un konstatēju, ka tas nav noceļams. Tajā pašā brīdī man uzklupa pieci jetiji uzreiz.

Atsāka darboties mašīnas. No skursteņiem izlauzās biezi dūmi. Kuģis ar pilnu jaudu metās uz priekšu. Jetiji mazliet sazvārojās, taču uzreiz atkal sagrāba mani.

Taču visi bija aizmirsuši par Grootu. Te laikam iet vaļā vicošanās — tik daudz viņš ar savām barbara smadzenēm spēja aptvert un negribēja stāvēt un dīki noskatīties. Nolēcis no dēļa, viņš ar savu kantaino galvu iebadīja pirmajam jetijam vēderā.

"Sadod viņam, Groot!" kūdīja Cilie.

Groots saķēra jetiju aiz kājām un vēzēja apkārt kā vāli.

Pārējie jetiji atkāpās.

“Suņabuki!” komandēja camomīns. “Ņemiet ciet Zilo lāci!”

Suņabuki attapās no sastinguma, taču melnajos sodrēju vālos bija grūti saprast, kurp jāskrien un kas jāgrābj.

"Profesor Naktigalgal!" es iekliedzos. "Tas kupols! Es nevaru to nocelt!"

"Pakāpies atpakaļ!" savā parastajā balsī sauca Naktigalgals.

Es pagāju malā. Naktigalgala smadzenes brākšķēja tāpat kā toreiz, kad viņš ar domu spēku atvēra sardīņu bundžu. Brākšķoņu varēja saklausīt cauri visai lielajai jezgai, un katram, kas to dzirdēja, pār muguru noskrēja šermuļi. Stikla kupols sāka drebēt, tajā parādījās smalkas plaisiņas. Reizi pamatīgi nokrakšķējis, tas pāršķēlās uz pusēm.

Es satvēru camomīnu. Elements bija auksts kā ledus.

“Nē-ē-ē-ē!” camomīns brēca. “Es tev pavēlu…”

Es kārtīgi atvēzējos un iemetu camomīnu tumsas mutuļos. Kas notika tālāk, ar mūsu valodas parastajiem līdzekļiem

nav aprakstāms. Es pamēģināšu, protams, taču šaubos, vai izdosies.

Vārgs mēģinājums rakstīt neierakstāmo

Camomīns nozuda tumsas mākonī kā cukurs tasē ar stipru, melnu kafiju, un tā balss man galvā spiedza tik spalgi, ka sametās bail, vai man acis neizlēks no pieres. Aizspiedu ausis, bet tas, zināms, necik nelīdzēja. Arī visi pārējie, kas stāvēja uz klāja, bija piespieduši rokas pie ausīm. Mākonis savilkās kamolā, un dārdoņa bija tāda, it kā tur no debesīm gāztos autokrava ķieģeļu.

Tad tūce atkal izstiepās, platumā vien izplešoties desmitreiz lielāka nekā citkārt, turklāt tā gaudoja kā tūkstotis ķēdessuņu. Kādu brīdi mākonis tāds arī palika — melna, saplacināta bumba, no kuras vienā laidā šķīlās zibeņi.

Vispēdīgi tas vienā rāvienā atguva savu parasto lielumu. Acumirkli mākonis bija pilnīgi nekustīgs, pat šķita, ka tas uzsūc Moloha dārdoņu un stampāšanos. Pēc tam pāri okeānam aizvilnīja kosmiska atrauga, tik iespaidīga, ka nekas tāds nebūtu pa spēkam arī milzu bollogam.

Spiegšana mūsu galvās bija pazudusi.

Camomīns arī.

Moloha matroži klimta pa klāju, no apstulbuma nezinādami, kur dēties.

Camomīna hipnotiskā vara bija izgaisusi.

Naktigalgals uz sava naktigalgalatora atgādināja kovboju uz nevaldāma vērša. Tumsas mākonis spārdījās un velējās uz visām pusēm, tas bija vēl sparīgāks un neaprēķināmāks nekā pirmīt. Profesors satraukti darbojās ap savām svirām un aparātiem, taču neizskatījās, ka viņam izdodas kaut kā ietekmēt to, kas notika zem viņa.

"Tumsa vēl nav pie camomīna pieradusi!" viņš kliedza. "Baidos, ka tas nebūs tik ātri. Es vispār netieku ar to galā!"

Mākonis spārdījās kā negudrs, zviedza mežonīgi zirgi. Naktigalgals runāja tā, it kā viņam būtu žagas.

"Ma-man lie-hiekas, esse to-ho ne-he-notu-rēšu…"

Mākonis saslējās un ar visu Naktigalgalu mežonīgā zigzagā aizbrāzās pāri okeānam kā pasprucis baloniņš. Jau pēc brīža viņš, Naktigalgals, un mākonis bija tikai melns punkts, kas tūdaļ arī nozuda aiz apvāršņa.

Naktigalgals bija pazudis bez pēdām, taču camomīns tāpat. Moloha vergi bija brīvi.

Nevienam gan šobrīd nebija ne vismazākās nojautas, kur viņi atrodas un kas viņi ir, bet gan jau tas drīzumā nokārtosies. Groots joprojām žņaudza jetiju, kas noteikti sev jautāja, par ko viņam dara gauži. Nācās Grotu atraut no nabaga ar raušanu. Priekšā bija diezgan pamatīgs izskaidrošanas darbiņš.

Stop, mašīnas!

Iesākumam vajadzēja apturēt mašīnas. Melnajos kvēpu mākoņos bija pagalam grūti saprast, kas te notiek, un vispārējais juceklis neparko nemitējās. Es jozu uz vienu no mašīntelpām, taču tur uzgāju tikai dažus aptaurētus jetijus, kas pūlējās atcerēties, kā viņus sauc.

Visu šo laiku camomīns bija vadījis kuģi it kā ar visīstāko tālvadības pulti. Elements pats personīgi bija kontrolējis visas mašīnas, visas krāsnis, visus virzuļus un visus dzinekļus, uz Moloha nebija ne kapteiņa, ne pieredzējušu virsnieku, tikai bars nemācītu vergu, kas padevīgi izpildīja visas pavēles. Bez camomīna šī apkalpe bija cauruncauri bezpalīdzīga. Moloha mašinērija bija tik sarežģīta un samežģīta, ka pat man vajadzētu vairākus gadus, līdz es iemācītos

ar to rīkoties. To visu aptvēru tajā pašā brīdī, kad viens no jetijiem mašīntelpā palūdza man autogrāfu. Pēdējais, ko viņš patlaban spēja atcerēties, bija mans melu duelis Atlantīdas Megateātrī. Atgriezos uz klāja. Būtībā viss nemaz nebija tik ļauni. Vajadzēja nogaidīt, līdz beigsies degviela, un tad jau kuģis apstāsies pats no sevis. Tad mēs varēsim nolaist jūrā mazos kuģus un doties prom, atstājot Molohu likteņa varā.

"Nu, vai tu atradi bremzes?" man jautāja Cilie.

"Moloham nav bremžu."

"Žēl gan. Dzirdi to troksni?"

Troksnis

Es saspicēju ausis. Moloha mašīnu dārdoņa. Krāšņu rēkoņa. Ventiļu šņākoņa. Apstulbušo jetiju ņurdoņa. Un šī burbuļošana.

"Tur kaut kas burbuļo." Es šo troksni jau biju dzirdējis. Bet nespēju atcerēties, kur.

"Un kā vēl," atsaucās Cilie. "Nesaprotu, kas tas varētu būt. Šajā ķitē taču neko nevar redzēt. Bet tas troksnis kļūst arvien skaļāks. Acīmredzot mēs braucam tam virsū."

"Varētu uzrāpties kādā no skursteņiem," ierosināja Groots.

Mēs atradām vislielāko skursteni, no kura, par laimi, tieši tobrīd nekūpēja dūmi. Tam bija piemetināti metāla spraišļi, kas veda augšup, visbiezākajos Moloha sodrējos. Mēs abi ar Grootu sākām rāpties. Pēc kādiem trīsdesmit metriem vispār vairs neko neredzējām, dūmi bija tik sīvi, ka mēs turējām muti un acis ciet un rāpāmies tālāk akli un mēmi.

Tad dūmi izklīda. Mēs atradāmies vismaz divsimt metru virs ūdens virsmas. Lejā bija biezs melnu kvēpu tepiķis, kas izskatījās melīgi uzticams, it kā solīdams kritiena gadījumā notvert un noturēt. Tepiķim apkārt gaiss bija tīrs, jo sevišķi

priekšgala virzienā, kur varēja redzēt jūru. Te, augšā, troksnis bija dzirdams daudz labāk.

Tagad es sapratu, kas tas ir par troksni. Šī rēkoņa bija pirmā skaņa, ko biju izdzirdējis savā mūžā. No augšas mēs arī redzējām, no kurienes tā nāk: līdz tai vietai vēl bija apmēram desmit kilometru. Tur jūrā bija caurums, ūdens virmulis, apaļš un daudzas, daudzas reizes lielāks par Molohu.

Tā bija Vērpata, leģendārais atvars, no kura mani toreiz izglāba pundurpirāti.

Un turp mēs braucām ar pilnu tvaiku uz priekšu.

•*

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Vērpata: jūrnieku gaužām nemīlēta straume Camonijas okeānā uz ziemeļaustrumiem no Camonijas. Vērpata ir mutuļains atvars, kura virsmas platība aizņem desmit kvadrātkilometru un jūrasdziļums ir 25 līdz 30 kilometru. Tur atvars nozūd izdzisušā pazemes milzu vulkānā, kura diametrs ir pieci kilometri.

Vērpata ir iezīmēta visās jūras kartēs, un tai jābrauc apkārt ar ļoti lielu līkumu, jo šis atvars ievelk dzelmē visus, kas iekļuvuši virpulī. Zivis un cita jūras radība instinktīvi nerādās atvara tuvumā, turpretim jūrnieki atkal un atkal krīt par upuri savai nepiesātināmajai ziņkārei un uzdrošinās nākt par tuvu.

Kur Vērpata liek savas ūdens masas, zinātniski joprojām nav izpētīts, un tādēļ, gluži dabiski, to apvij teiksmas un leģendas. Tautas pasakas pazemes vulkāna krāteri pasludinājušas par elles vārtiem, nenopietni zinātnieki apgalvo, ka Vērpata iesūc zemes iekšienē tik daudz ūdens, ka galu galā Zemeslode pārsprāgs pušu.

Mēs atradāmies uz haizivju ielenkta milzu kuģa, no kura apkalpes nebija ne mazākā labuma, un šis kuģis, kam nebija bremžu, ar pilnu tvaiku stūrēja tieši 25 kilometrus dziļā okeāna caurumā.

Mani vienīgie palīgi bija punduris, kas neko neatcerējās, un barbars, kas neprata uzvesties. Naktigalgals ar savu mākoni, visticamāk, jāja pār jūru pretējā virzienā.

Visi mani draugi šobrīd droši vien atradās gaismas gadu attālumā, ar milzīgu raķeti traukdamies pa kosmosu, un ik pēc pāris minūtēm atkal kāds jetijs nāca klāt un prasīja, kur šeit ir tualete, — un pat uz šo jautājumu es nespēju atbildēt. To, lūk, var saukt par situāciju, kad pilnīgi nav, uz ko paļauties.

"Ko mēs tagad darīsim?" vaicāja Cilie.

"Varbūt, piemēram, iesim bojā?" es atbildēju.

Vērpatas rēkoņa skaļumā jau pārspēja visas citas skaņas, sarunāties varēja, tikai kliedzot. Arī pārējie, kas atradās uz kuģa, pamazām kaut ko sajēdza, tie, kuri bija pamodušies, apgaismoja apstulbotos. Tiesa, tas necik daudz nelīdzēja, jo līdz Vērpatai Moloham bija atlicis tikai kilometrs, un kuģis jau sāka griezties uz riņķi atvara valsī. Satraukums uz klāja pieauga. Gandrīz visi beidzot bija pieskrējuši pie reliņiem un paši ieraudzījuši, kur mēs atrodamies un kas mūs gaida. Visi kliedza, cits citu pārkliegdami. Bija tādi, kas nokrita ceļos un raudāja.

Molohs virpuļoja arvien ātrāk. Mēs jau bijām nonākuši pašā atvara malā. Ūdens masu dārdoņā vismaz nebija dzirdami kliedzieni. Kuģa milzīgais priekšgals lēni pārslīdēja pāri Vērpatas malai.

Groots un Cilie stāvēja pie reliņiem kā pārakmeņojušies.

Moloha korpuss sāka lēnītēm svērties uz priekšu. Vēl labi ja dažas minūtes, un kuģis iegāzīsies atvarā.

"Tikai 13 dzīves," es nodomāju.

Piepeši sodrēju vālos ap Molohu parādījās neskaitāmi caurumi, kurus aizpildīja varenu spārnu švīkstoņa — tik skaļa, ka to varēja dzirdēt arī šajā elles troksnī.

Kuģa klājam tuvojās simtiem, varbūt pat tūkstošiem milzīgu putnu. Visa bļaustīšanās mitējās, ieraugot šo glābējzauru armiju.

Viens no pterodaktiliem nolaidās tieši man pretī. Tas bija Deus X Machina.

"Hā!" tas ieķērcās. "Mēs laikam esam ieradušies pašā pēdējā brīdī, ko?"

Evakuācija

Uz klāja sākās varena rosība — izbijušie Moloha vergi rāpās pterodaktiliem mugurā. Daži jau bija pacēlušies gaisā.

Molohs domīgi liecās lejup.

Maks, kā jau vienmēr, bija nesatricināms.

"Tā pensionētu zauru mītne man nebija īstā vieta. Viņi tur augām dienām sēž, spēlē pokeru un cits citam stāsta par saviem jaunības varoņdarbiem. Man tās galda spēles riebjas. Labi, teikšu tev pavisam godīgi: man riebjas sēdēt pie galda. Un arī sienas padara mani nervozu. Tiesa, griesti ir vēl briesmīgāki. Man nemaz nebija vajadzīga atpūta, man vajadzēja vienīgi labas brilles. Kā man piestāv?"

Maks vērīgi lūkojās manī. Caur milzu aceņu stikliem viņa acis bija tik lielas kā zupas šķīvji. Blāvajos baltumos vijās resnas, sarkanas dzīslas.

"Kā tad!" es atsaucos. "Piestāv vienkārši lieliski!"

"Dzīve, manu zēn, ir pārāk vērtīga, lai to atdotu liktenim."

Moloha priekšējā trešdaļa karājās pāri Vērpatas malai.

"Mēs pārgājām kaujas gatavībā, kad sāka notikt tās lietiņas Atlantīdā. Pēdējās dienās virs pilsētas bija sapulcējušies visi pasaules glābējzauri, jo izskatījās, ka gaidāma neiedomājama katastrofa. Gaiss sprakšķēja vienā sprakšķēšanā. Vispār mēs domājām, ka pilsēta nogrims okeānā. Bet tā ņēma un pacēlās gaisā." Maks ķērca arvien skaļāk,

citādi ūdens rēkoņā nekas nebūtu dzirdams. Es šo lekciju labprātāk būtu noklausījies augstu gaisā, sēdēdams viņam uz muguras. "Mums vispār neko nevajadzēja darīt. Neviens nenokrita no pilsētas malas, neviens nenolēca aiz bailēm vai pārgalvības. Lai nu kas to visu bija organizējis, darbiņš bija padarīts godam."

"Tie bija neredzamie cilvēki. Paklau, Mak, varbūt tagad labāk…"

"Pēc tam mēs vēl drusciņ palidojām virs jūras, skatoties, vai kāds neslīks lielajā vilnī, kas bija iegāzies Atlantīdas izrautajā caurumā. Bet tur bija tikai tas dulnais Naktigalgals ar to jocīgo rrmšīnu. Izskatījās, ka viņš ir sataisījies uzvarēt zirgu skriešanas sacīkstēs. Bet viņš visu laiku kaut ko kliedza par "Molohu" un "ziemeļaustrumiem". Tā nu mēs lidojām šurp."

Molohs žņerkstēja pa visām metinājuma vīlēm, skrūves lidoja pa gaisu kā lodes. Kuģis bija saslējies stāvus, kuru katru brīdi tas gāzīsies atvarā. Groots un Cilie sen bija prom. Mēs ar Maku uz klāja bijām palikuši divi vien.

"Ē, Mak, neņem ļaunā, bet varbūt vajadzētu lēnām…"

"Droši, puikiņ. Kāp mugurā!"

Maks pagriezās, lai es varētu uzrāpties viņam mugurā. Tajā pašā brīdī kāds no aizmugures pagrūda mani sānis. Es atsitos pret reliņiem, sadauzīju galvu un uz brīdi paliku guļam galīgi apstulbis. Makam uz muguras uzlēca riebīgs radījums.

Tas bija kalnu trollis.

Pirms es paspēju bilst kaut vārdiņu, Maks bija atspēries un pacēlies gaisā. Vēzēdams spēcīgos spārnus, tas lidoja prom. Kalnu trollis laipni māja man ar roku. Tad glābējzaurs nozuda sodrēju mākonī.

Molohs iegāzās Vērpatā.

Vēlreiz, lai būtu pilnīgi skaidrs: visi, kas atradās uz Moloha, bija izglābti, vienīgais izņēmums bija jūsu nelaimīgais aprakstnieks. Katram glābējzauram uz muguras sēdēja viens vai vairāki jetiji, suņabuki un tamlīdzīgas radības. Makam uz muguras sēdēja kalnu trollis, un es no saviem melu gladiatora laikiem labi atcerējos, cik teicami tas prot atdarināt balsis. Kalnu trollis vienā mierā pārliecinās pterodaktilu, ka tam uz muguras sēžu es. Tātad uz palīdzību no augšas varēju necerēt.

Sacīt, ka Molohs iegāzās atvarā, laikam nebūtu gluži pareizi. Kuģis gan atradās ar priekšgalu uz leju, taču ūdens masas to joprojām turēja un vilka lejup. Mezdams milzīgus lokus, Molohs slīdēja dzelmenī. Gan kuģis, gan atvars bija tik milzīgs, ka tas viss notika pietiekami lēni, lai man prātā vēl iešautos pēdējās pārdomas par dzīvi un likeni.

Ar manu likteni viss bija skaidrs.

Pats biju izraisījis visus šos notikumus, iznīcinājis camomīnu un, lai gan neapzināti, iegrūdis pazušanā šo kuģi. Biju pārņēmis atbildību, tā sakot, kļuvis par Moloha kapteini. Tādā gadījumā man vajadzēja iet bojā kopā ar to, tāda bija jūrnieku paraža. Pieķēros pie reliņiem un centos skatīties nāvei acīs. Nāve ļoti līdzinājās tiem melnajiem caurumiem, kurus profesors Naktigalgals ar savu naktigalgalatoru bija izgriezis debesīs. Aizturēju elpu.

Man degunā iesitās nepatīkama smaka.

Tā bija reizē pazīstama un svešāda, katrā ziņā tik koncentrētu es to līdz šim nebiju ieodis.

Te oda pēc genfa.

Zināms, tas galīgi nebija īstais brīdis, tomēr gribēju beigu beigās uzzināt, kas ir šis genfs. Lai vismaz pirms nāves ir skaidrība.

No

“Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Genfs: purva gāze, ko izdala -» laika gliemezis. Viena no Visuma lielajām neatminētajām mīklām ir jautājums, kur paliek laiks. Mēs visi ik dienu piedzīvojam laika pazušanu. Sekundes, minūtes, stundas, dienas, mēneši, gadi paiet — bet kurp tie dodas? Atbilde ir šāda: laiks ierit dimensiju caurumos. Ja laiks neaiztecētu prom. Zemes atmosfērā pamazām sakrātos pārlieku daudz laika un tā uzsprāgtu, tādēļ kaut kur jābūt pagājušā laika notekām. Šo uzdevumu pilda dimensiju caurumi.Taču, ja laiks pa šiem caurumiem tikai aiztecētu uz citām dimensijām, tās kaut kad eksplodētu. Tādēļ ir vajadzīga laika gliemežu palīdzība. Tie tup pie dimensiju caurumiem un apēd ieplūstošo laiku, to pakāpeniski sagremo un pēc tam izdala kā nedaudz nepatīkami dvakojošu purva gāzi, kas dimensiju caurumniecībā ieguvusi nosaukumu "genfs". Tādēļ, mazliet vienkāršojot, var sacīt, ka genfs ir izpirsts laiks.

Tas nozīmē, ka Vērpata ir dimensiju caurums. Šķiet, dimensiju caurumi pievelk mani ar tādu spēku, par kādu Kvērts būtu mani apskaudis.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Vērpata [turp.]: daži dimensiju caurumu pētnieki uzskata, ka Vērpata ir lielākais dimensiju caurums mums zināmajā Visumā. Katrā ziņā genfa mērījumi Vērpatas tuvumā ļauj pieņemt, ka šādam minējumam ir pamats, jo nekur citur šī gāze tādā koncentrācijā nav atrasta.

Nu, mana kvēlākā vēlēšanās varbūt ari nebija līdz ar Molohu ievelties dimensiju caurumā, tomēr izredzes ar milzu kuģi braukāt pa galaktiku man tomēr šķita cerīgākas par vienkāršu noslīkšanu. Vispār jau tagad arī kļūst skaidrs, kāpēc es toreiz seklās katatonijas stāvoklī biju redzējis Molohu lidojam kosmosā. Biju paredzējis nākotni.

Tajā visā bija zināms stils: es ne tikai ar vislielāko kuģi tālaika pasaulē nogrimšu visu jūru lielākajā atvarā, nē, šis atvars vēl bija arī Visuma lielākais dimensiju caurums.

Ieķēros reliņos un drošsirdīgi skatījos mutuļainajā bezdibenī. Mana trīspadsmitā dzīve uz galu gāja nudien piemēroti neparasti. Bet tas vēl nebija pats neparastākais: šajā acumirklī atgadījās arī kas cits.

Vēl neparastāks bija fakts, ka no Vērpatas atvara dziļumiem, proti, no dimensiju cauruma, pie manis lidoja paklājs. Un arī tas nebija pats neparastākais.

Jo lūk: uz šī paklāja sēdēja Kverts Cuiopu.

Galerta ncis seklā katatonijā

Jau iztālēm redzēju, ka Kverts joprojām atrodas seklajā katatonijā. Šajā stāvoklī — es par to jau esmu daudz rakstījis — var nonākt, vienīgi krītot dimensiju caurumā. Tas ir pārejoša apstulbuma stāvoklis, un tādējādi smadzenes sargā kritēju no pārvarīgajām izjūtām, kas rodas, krītot cauri laikam, telpai un dimensijām. īsi sakot, Kverts mani neredzēja.

Viņš laikam nepamanīja arī milzeni Molohu, kas gāzās viņam garām, vai vismaz kuģis galertprincim bija pilnīgi vienaldzīgs.

Tātad iniciatīvu vajadzēja uzņemties man. Kvērts vēl atradās pārsimt metru zem manis, turklāt viņa lidojuma trajektorija nebija gluži blakus Moloham.

Ar abām kājām no visa spēka atspēros pret kuģa klāju, izpletu rokas — un lidoju!

Saprotams, es nelidoju pa īstam, kā tajā manā melu stāstā par kurmju vulkānu, taču sava lidojuma trajektoriju spēju ietekmēt. Ūdens virpulī bija pārpārēm vēju, un es varēju lidot kantēdams, ar rokām stūrēt, palielināt ātrumu un piebremzēt.

Manevrēju tā, lai nonāktu tieši Kverta lidojuma trajektorijā un sadurtos ar viņa paklāju. Draugs nesās man virsū mērkaķa ātrumā.

Vēl piecdesmit metru.

Kverts pavēra acis. Laikam viņš tieši tagad mostas no seklās katatonijas.

Vēl četrdesmit metru.

Kverts berzēja acis. Tas nu īsti manā plāna neietilpa. Biju nodomājis panirt viņam apakšā un tepiķa otrā galā ieķerties bārkstīs. Viss bija aprēķināts ar precizitāti līdz milimetram. Ja viņš tagad pamodīsies un pats mainīs kursu, es būšu pagalam.

Vēl divdesmit metru.

Kverts plati atvēra acis un skatījās uz mani, cauruncauri apjucis.

Desmit metru.

Par dažiem centimetriem mainīju delnas leņķi. Tagad es paslīdēšu tieši zem Kverta paklāja.

Pieci metri.

Kverts pārbīlī pieliecās un sāka raustīt tepiķa bārkstis. Paklājs sagriezās sānis un mainīja kursu par vairākiem metriem. Tagad es viņu vairs nenoķeršu.

Mēs aizlidojām viens otram garām, un mūsu skatieni uz brīdi sastapās.

"Zilais lāci?" man nopakaļ vēl noskanēja Kverta apjukušais jautājums.

Līdz melnajam punktam, kurā ūdens virpulis sablīvējās un pārvērtās dimensiju caurumā, vēl bija labi ja divsimt metru. Varēju kulstīties ar ķepām, cik tikai gribēju, lidošanas ilūzija, kas man bija radusies Vērpatas augšējos līmeņos, tagad, krītot dziļāk, arvien vairāk un vairāk pagaisa. Drīzāk jau man bija sajūta, ka atvars jo mirkli, jo spēcīgāk velk mani dzelmē, un tā pievilkšanas spēks jau ir divkāršojies, nē, trīskāršojies.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Vērpata [turp.]: Vērpatas dziļākajos līmeņos var novērot apbrīnojamu fizikas dīvainību, kas faktiski ir pretrunā ar visiem dabas likumiem. Pēdējo divsimt metru līmenī krišanas ātrums ik piecus metrus dubultojas, un tas nozīmē, ka piekšmets, kas krīt Vērpatā, atvara dibenā ietrieksies ar ātrumu, kas daudz neatšķiras no gaismas ātruma. Var izteikt pieņēmumu, ka šī ērmība ir izskaidrojama ar vērpes momentu, centrtieces spēku un Vērpatas piederību dimensiju caurumu kategorijai.

Es tik tiešām manīju, kā mans krišanas ātrums ar katru sekundi kļūst arvien lielāks. Gaisa spiediens stūma atpakaļ ausis un visu seju, tādēļ es, pats negribēdams, atiezu zobus un rādīju aukslējas kā izbadis vilks. Acis dziļi iespiedās dobuļos. Tad atskanēja varens blīkšķis, kas aizdārdēja pa visu Vērpatas trumuli.

DA-DAMM!

Biju izlauzies cauri skaņas barjerai. Mans ātrums palielinājās un jau bija vienkārši neiedomājams. Gaisa spiediens jau plūca man no kažoka spalviņas.

DA-DAMM!

Vēl viens rībiens, tieši tikpat skaļš.

Un kāda balss man tieši blakus.

"Ehei, Zilais lāci!" tā teica.

Tas bija Kverts uz sava paklāja. Acīmredzot viņš bija pilnībā atžirdzis no seklās katatonijas un griezies atpakaļ.

"Es tūlīt pienākšu klāt," Kverts kliedza, "tu lec virsū un kārtīgi ķeries man klāt! Ar tikšanu atpakaļ ir ķēpa. Lai neiežautos dimensiju caurumā, mums jāizlido puse nāves cilpas."

Viņš pienāca man klāt, es uzrāpos uz paklāja un no aizmugures pieķēros viņam klāt.

"Sīkums!" es saucu.

"Cerams," Kvets atbildēja. "Es vēl nekad neesmu taisījis pusi nāves cilpas!"

Kverts pieliecās un parāva tepiķa bārkstis kā mežonīga zirga krēpes. Paklājs saslējās, apmeta elegantu loku un aiztraucās pretējā virzienā.

Zem mums Visuma dzīlēs dārdēdams gāzās Molohs: jādomā, ar gaismas ātrumu.

"Nu, redzi," es teicu. "Izdevās taču."

Mēs lidojām uz dienvidiem, turp, kur agrāk bija Atlantīda. Es spriedu, ka uz šo pusi ir devušies glābējzauri. Kverts bija tikai mēreni pārsteigts par neiedomājamo sagadīšanos, ko mēs nupat bijām piedzīvojuši, bet, no otras puses, tos, kas nupat ir izniruši no dimensiju cauruma, parasti ir grūti ar kaut ko pārsteigt.

Nepieciešamie paskaidrojumi

Es viņam īsumā izklāstījo pēdējos notikumus, un pēc tam viņš pastāstīja, kā viņam pa šo laiku klājies.

Pēc iekrišanas Tumšo kalnu dimensiju caurumā viņš tik tiešām bija nokļuvis savā dimensijā, turklāt neilgi pirms savas kronēšanas. Tādēļ 2364. dimensijā tagad bija divi Kverti Cuiopu. Situācija bija pat tik absurda, ka Kverts skatītāju pūlī bija noskatījies pats savu kronēšanu. Pirms tam viņš bija noaudis savu dzīves paklāju un saritinātu visur nēsāja līdzi. Redzēdams, kā es piepeši izjaucu svinīgo kronēšanu un iegrūžu viņa otro es dimensiju caurumā, viņš vēlējies steigties palīgā un man pakaļ vēlreiz ielēcis dimensiju caurumā. Kritiena laikā viņam izdevies atritināt paklāju un iekārtoties uz tā sēdus. Tātad kaut kur pa dimensiju tuneli kūleņo arī otrs Kverts Cuiopu.

No Atlantīdas bija palicis pāri tikai liels, apaļš ezers — daudzus kilometrus dziļš krāteris, kas jau bija paguvis pielīt pilns ar jūras ūdeni (vēlāk tika apgalvots, ka tas esot bijis Camonijas bojāejas sākums — neredzamie cilvēki ar Atlantīdu, tā sakot, izrāvuši Camonijai štepseli —, taču leģendām ir tieksme visu vienkāršot).

Maks lidoja mums pretī, satraukti plivinādams spārnus. Uzreiz pēc tam, kad viņš bija nolaidies, kalnu trollis esot nolēcis viņam no muguras un nozudis kokos. Cik zemiska izrīcība, Maks bija dziļi sašutis. Tas viss viņam bija ļoti sāpīgi.

Pārējie glābējzauri bija nolaidušies ezermalā. Gandrīz visi Moloha vergi bija metušies ūdenī, lai noskalotu smirdoņu, sodrējus, motoreļļu un visas atmiņas par dzelzs milzeni.

Tā tik bija dauzīšanās. Daļa Moloha vergu visu šo laiku ūdeni bija redzējuši tikai pāri kuģa bortam: mazgāties tur nebija pieņemts. Jetiji un suņabuki kā mazi bērni šļakstinājās ar ūdeni. Arī es iebridu ezerā un daudzas reizes ieniru. Tad Maks svilpa, ka laiks nākt vakariņās. Zauri bija pagādājuši svaigus augļus un dārzeņus — daudziem Moloha vergiem tā bija pirmā prātīgā maltīte nez cik gadu laikā. Mēs bridām krastā paguruši un izsalkuši.

Pirms manis no ezera iznira daži pekles cepļa melnie lāči, un es atklāju, ka viņi ir neticami pārvērtušies. Viņu kažoki vairs nebija melni — izrādās, tas bijis tikai sodrēju un motoreļļas sajaukums, kas tagad lielās peļķēs peldēja Atlantīdas ezerā. Lācis, kas izkāpa no ūdens pirms manis, bija rūsgans kā Īrijas savvaļas zirgs. Viņam blakus iznira otrs, žilbinoši oranžs. Pēc tam no ezera izbrida sūnuzaļš lācis, viņam sekoja gaišmataina lācenīte. Atlantīdas ezera krastā piesaulītē kažokus žāvēja lāči visdažādākajās krāsās: dzelteni, zaļi, sarkani — un daži pat bija zili.

No

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona", apkopojis un izdevis prof. Dr. Abduls Naktigalgals

Raibie lāči: tikai Camonijā sastopami lauku visēdāju dzimtas zīdītāji ar biezu spalvu [Ursidae]: spēcīgi, ar runasspēju apveltīti dzīvnieki, kuru augums var sasniegt pat divus metrus. Raibajiem lāčiem raksturīga vienreizīga krāsindividualitāte. Visiem raibajiem lāčiem ir krāsains kažoks, taču katram tas ir citā krāsā. Piemēram, ir neskaitāmi sarkani raibie lāči, taču ikkatra sarkanums ir citāds: ķieģeļsarkans, varsārts, cinobra sarkans, šarlaksarkans, sarkankoka tonī vai magoņsarkans, purpursarkans, karmīnsarkans, bronzas sarkans, rozā, rubīnsarkans vai flamingsārts.

Arī dzelteno lāču ir pulka, sākot ar citrondzeltenu, olas dzeltenuma dzeltenu līdz piesātināti oranžam; izšķir salmu dzeltenus, saules dzeltenus, gaismas dzeltenus, blondus, gaiši blondus, ūdeņražblondus, tumšblondus, meduszeltainus, banāndzeltenus, sviestdzeltenus, zeltaini dzeltenus, dzintardzeltenus, sērdzeltenus, kukurūzas dzeltenus, blonddzeltenus, dzeltenblondus, kanārijdzeltenus, aivdzeltenus, natiftofdzeltenus, citronzāļdzeltenus, Venēcijas dzeltenus, gaiši dzeltenus, tumši dzeltenus un, zināms, dzeltenus lāčus.

Zaļo raibo lāču kažoki mēdz būt no smaragdzaļam līdz olīvzaļam, no tirkīzzaļam līdz zaļganam, no rezēdzaļam līdz spinātzaļam. Mēdz būt dzeltenzaļi, zilizaļi, sūnzaļi, skujzaļi, zāles zaļi, aļģuzaļi, jūraszaļi, ezerzaļi, pudeļzaļi, pelējumzaļi, pelēkzaļi, indīgi zaļi, palmuzaļi, zirņuzaļi, egļuzaļi un efejzaļi raibie lāči, tāpat arī lāči vēl dažtūkstoš zaļās nokrāsās.

Zilo raibo lāču kažoks laikam mēdz būt visdaudzveidīgākajos toņos: indigo zils, safīrzils, ciānzils, ultramarīna zilumā, karaliski zils, gaiši zils, debeszils, zemūdenszils, viļņuzils, avotzils, vijolīšu zils, neaizmirstulīšu zils, rudzupuķu zils, genciānu zils, lavandzils, tirkīzzils, tēraudzils, plūmju zils, baložzils, naktzils, zilaļģu zilumā, acuzils, zileņzils, marīnzils, porcelānzils, zilimelns, kobaltzils, zili violets.

Ar to mēs esam nonākuši pie jauktajām krāsām. Pats par sevi saprotams, visas šīs krāsas var dažnedažādi sajaukties, un tā rodas jauni krāsu krustojumi: violets, mēļš, bēšs, ceriņzils, malvu lillā, ametista violets, kanēļbrūns, kakaobrūns, mīnijsārts, hromoranžs, laškrāsas, aprikožkrāsas, Florintes varkrāsas, bāli lillā, ziloņkaula krāsas, pērļu balts, miglas pelēks, cinobrrozā, peiēkbrūns, duls, loss, pāts. Mēdz būt raibie lāči, kuru kažoks ir dārgakmens krāsā: kā akvamarīns, kā zelta berils, cirkons, citrīns, eiklazs, hrizoberils, hrizolīts, dioptazs, granāts, kianīts, lazurīts, moldavīts, topāzs, aksinīts, hiacints, titanīts, špinelis, azurīts, malahīts, koraļļi, karneols un jūras putas.

Un vispēdīgi toņi, kas sastopami tikai Camonijā: neola, ciroma, camonīta, krelobīma tonis, elfu baltais, tupučdzeltenais, cants, opālicāms, rēguzaļš, hromolints, ferms, voltigurgs, melfīns, halutulcīgs un naktigalgalmelns. Šiem toņiem sajaucoties ar parastajām krāsām, rodas ta sauktie Camonijas dubulttoņi: neolzajš, neoldzeltens,

neolsarkans, ciromzils, opālzaļš, fermdzeltans, sārtvoltigurgs u. t. jpr. Saprotams, arī no šiem toņiem var rasties pustoņi — īsi sakot, nav tādas krāsas, kādā nevarētu būt raibais lācis. Raibo lāču piepešā izmiršana, proti, fakts, ka tie bez pēdām pazuduši no Camonijas, ir liela un neatminēta mīkla. Vēl pirms neilga laika tūkstošiem raibo lāču dzīvoja -> Lielajā mežā, taču kādudien tur vairs nebija palicis neviens vienīgs.

Tā bija svētku maltīte.

Gandrīz visi Moloha vergi bija atguvuši atmiņu. Raibie lāči, piemēram, atminējās, kā vecāki viņiem stāstījuši, ka pirms daudziem, daudziem gadiem viņu senči mitinājušies Lielajā mežā. Dzīvojuši rāmi un mierīgi, galvenokārt nodevušies biškopībai. Taču vienubrīd mežs vairs nav bijis draudzīgs. Biezoknī ieradusies milzīga zirnekliene, kas ar savām neģēlīgajām medībām galējusi raibos lāčus citu pēc cita. Lāči pārvākušies uz mežmalu, spiestā kārtā atteikušies no biškopības un pārgājuši uz zvejniecību. No lauku lāčiem kļuvuši par jūraslāčiem, tie ātri iemācījušies būvēt koka kuģus, aust tīklus un gādāt barību jūrā. Tad ar Molohu ieradies camomīns un saņēmis viņus verdzībā.

Daži raibie lāči atcerējās par jaunu lāčpāri, ultramarīnzilu lāci un indigo zilu lācenīti, kas ar savu jaundzimušo dēliņu metušies jūrā, lai izglābtu zēnu no vergošanas uz Moloha. Zināms, galvot nevar, tomēr tie varēja būt mani vecāki, kuri, iespējams, devās nāvē, lai es varētu būt brīvs.

Tā vismaz būtu saprotams, no kurienes man šī ērmotā vājība uz Molohu: biju uz šī dzelzs briesmoņa piedzimis. Precīzas ziņas par to droši vien varētu iegūt tikai no camomīna, taču pārgudrais elements šobrīd slīdēja pa tumsas mākoņa gremošanas traktu.

Tovakar lija daudz asaru — no prieka un arī no bēdām. Daudzi Moloha vergi lādēja camomīnu, kas bija nozadzis

tik daudzus viņu dzīves gadus. Citi neskuma un priecājās par atgūto brīvību. Glābējzauri tupēja tam visam pa vidu un izskatījās diezgan apjukuši. Jūtu izvirdumi nebija gluži viņu stihija.

Stāsti vērpās līdz dziļai naktij. Es pastāstīju par savu skriešanos ar meža tarantullu, un dažiem raibajiem lāčiem ienāca prātā, ka tad taču var atgriezties Lielajā mežā. Pēc tam stāstīju par neredzamajiem cilvēkiem, par sagatavošanas darbiem Atlantīdas pazemē un pilsētas pacelšanos kosmosā. Labi, ka Maks varēja manus vārdus apstiprināt.

Jau bija ļoti vēls, kad visi ieslīga rāmā miegā, pār kuru sardzē modri'stāvēja glābējzauri.

Mājup

No rīta lāči nolēma visi kopā atgriezties Lielajā mežā. Meža tarantulla bija pagalam, un mēs gribējām piepildīt mežu ar jaunu dzīvību.

Citi dzīrās doties uz visām debespusēm. Daļa apmetās turpat pie Atlantīdas ezera, lai celtu tur jaunu pilsētu.

Groots un Cilie posās uz Būhtingu, lai no turienes dotos jūrā. Viņi vēlējās redzēt citus kontinentus, "paplašināt mūsu apvāršņus", kā izteicās Cilie. Kverts nosprieda, ka vispirms kopā ar mums dosies uz Lielo mežu. Viņš bija tik ilgi burājis pa dimensiju caurumu, ka pirms lēkšanas nākamajā vēlējās kādu laiciņu pabūt mierā un pamezglot savu dzīves paklāju.

Glābējzauri paši pieteicās aiznest mūs uz kontinenta otru galu, citādi mēs atkal iekulšoties nepatikšanās un būšot jāsteidzas palīgā.

Mēs šķērsojām Camoniju, lidodami uz ziemeļiem pa man jau zināmo plaisu Pirīta kalnos, kurā gan vairs nebija bolloga galvas. Lidojām pāri Saldajam tuksnesim, kura es

no Maka muguras redzēju virpuļojam tornado un pavisam, pavisam mazītiņu jampampu karavānu.

Pēc dažām dienām bijām klāt. Tālumā jau varēja saskatīt Tumšo kalnu milzīgās smailes, un pēc dažām stundām mēs nolaidāmies Lielā meža malā.

Maks, kā jau vienmēr, uz ilgām atvadām neielaidās; viņš man piekodināja nelietot uzturā gaļu un acīmredzot nešaubījās, ka gan jau drīz atkal pestīs mani ārā no kaut kādas ķezas.

Tad viņš pacēlās gaisā. Tā kā viņa brilles bija saplīsušas, viņš gandrīz ietriecās kokā.

13.1/2. Mana pusdzīve mierā

Mēs, lāči, ķērāmies pie meža apdzīvošanas. Gāzām kokus, tīrījām izcirtumus un būvējām namus. Mēs saaicinājām stirnas un vāveres, jo kas tas par mežu bez stirnām un vāve ēm? Mēs grābām lapas, ļoti, ļoti daudz lapu. Manā vadībā un dāsni laistoties ar ūdeni, novācām zirneklienes tīklus. Mēs pat atradām meža tarantullas līķi. Sadedzinājām to ar visiem tīkliem. Vēl dienām ilgi pēc tam mums no dūmu smakas rādījās halucinācijas.

Mazpamazām es sapazinos ar pārējiem lāčiem. To tā nevarēja izdarīt rīt uz brokastlaiku, beigu beigās mēs te bijām vairāki tūkstoši. Atradu arī dažus radagabalus, tēvočus un krustmāmiņas manu vecāku brāļus un māsas.

Sākumā mēs dzīvojām pagaidu kopmītnēs, taču mazpamazām katrs lāču pāris sev uzbūvēja namiņu. Es paliku kopmītnē: ko es viens pats darīšu veselā mājā? Uzcēlām skoliņu, kurā uzņēmos mācīt Camonijas dialektus, biškopību, Grālzundes demonoloģiju, naktigalgaliku, augstāko matemātiku un vēl trīs desmitus priekšmetu. Arī Kverts Cuiopu kļuva par skolotāju, un viņa galvenais priekšmets līdztekus paklāju aušanai, bioloģijai, Camonijas ģeogrāfijai un filozofijai bija dimensiju caurumniecība. Kad skolā nebija stundu, viņš parasti sēdās uz sava paklāja un vientuļš lidoja virs meža, sapņodams par 2364. dimensiju.

Kādudien man ienāca prātā pierakstīt "Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikonu", taču tas joprojām parādījās tikai tad, kad pašam labpatika. Es zvetēju ar plaukstām pa galvu, izkliedzu dažnedažādus jēdzienus, sunīju profesoru Naktigalgalu, taču viss velti. "Interesanti," pikti domāju, "vai šai cimperlīgajai rokasgrāmatai vispār ir kāda lietošanas pamācība?"

lietošanas pamācība

Tajā pašā brīdī man starp ausīm kaut kas nosprakšķēja un gara acu priekšā parādījās liesmojoši burti:

"Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikona" lietošanas pamācība

1.      pārliecinieties, ka leksikons ir pareizi pievienots pie Jūsu sinapsēm.

2.      ja lietošanā ir vispārējas izsaukšanas grūtības [slikta lasāmība, teksts parādās ačgārni u. tml.], tas var būt sistīts ar asinsrites traucējumiem Jūsu smadzenēs. Lūdzu, atrodiet laiku apmeklēt ārstu!

3.      ja leksikona informācijas vietā saņemat pavēles no citām dimensijām, signālus no kosmosa vai Jūsu nelaiķa vectēva balsi, lūdzu, nekavējoties apmeklējiet ārstu!

4.      lai pieprasītu šķirkļus no sadaļas "Brīnumi", lūdzu, ar kreiso roku satveriet labās auss ļipiņu un pēc tam skaļi un ortogrāfiski pareizi pa burtiem nosauciet vajadzīgo jēdzienu.

5.      lai pieprasītu šķirkļus no sadaļas "Būtnes", ar labo roku satveriet kreisās auss ļipiņu un pa burtiem nosauciet vajadzīgo jēdzienu.

6.      lai pieprasītu šķirkļus no sadaļas "Fenomeni", ar abām rokām šķērseniskipaņemiet abu ausu ļipiņas un pa burtiem nosauciet vajadzīgo jēdzienu.

7.      traucējumu vai nepatīkamu blakusparādību gadījumā, lūdzu, sazinieties ar prof. Dr. Abdulu Naktigalgalu Rietumcamonijā, Tumšajos kalnos, "Naktsskolā" pēc pieprasījuma.

Tātad bija arī lietošanas pamācība, es vienkārši biju tāds mulla, ka agrāk nebiju paprasījis!

Vairākus mēnešus es nedarīju gai^drīz neko citu, vien norakstīju no galvas leksikonu. Pēc tam liku to pārrakstīt saviem skolēniem, un raibo lāču skolā šī grāmata kļuva par obligāto literatūru.

Vēl es vienatnē daudz staigāju par mežu, lai to ģeogrāfiski izmērītu un noteiktu tā augus. Šajās pastaigās prātoju par satversmi, ko vēlējos dot raibo lāču sabiedrībai. Ir lietas, ko vienkārši nepieciešams noteikt ar likumu, piemēram, ka zirnekļiem l.ielaja meža ieeja kategoriski aizliegta, ka pie dimensiju caurumiem jāizvieto brīdinājuma zīmes un ka

pareizi jāsadala darbi, piemēram, lapu grābšana, biškopība un namu uzturēšana.

Laucīte

Kādā no šiem vientulīgajiem klejojumiem nonācu vietā, kur toreiz sākās mans piedzīvojums ar meža tarantullu. Laucīte joprojām bija turpat, un man pār muguru pārskrēja salti tirpuļi, lai gan, tāpat kā toreiz, spīdēja silta pievakares saulīte. Piepeši man prātā ieskanējās vārdi, kurus jau sen biju meklējis: "Visi raibie lāči ir nevienādi," es domās formulēju mūsu satversmes pirmo punktu. "Lāči ir dzelteni, sarkani, zaļi un zili, violeti, camonīti un opalicāmi…"

Tajā pašā brīdī izdzirdēju maigu balsi dungojam dziesmiņu, kas šķita kaut kur dzirdēta, ak, un arī šo balsi es pazinu. Laucītes garajā zālē sēdēja viena no lāču meitenēm, kas staigāja pa mežu sēņodamas un vākdamas kameņu medu. Līdz šim viņu nebiju redzējis, taču pazinu labāk nekā jebkuru citu lācenīti visā raibo lāču kolonijā.

Viņas kažoks bija rudzupuķu zilumā.

Viņa izskatījās tieši kā mana sapņu meitene.

Un viņa lasīja profesora doktora Abdula Naktigalgala "Līdz šim neaprakstīto Camonijas un tās apkaimes brīnumu, būtņu un fenomenu leksikonu".

Avriela

Lai visu pārējo klāj klusēšanas seģene. To pusi dzīves, ko es pavadīju Lielajā mežā kopā ar raibajiem lāčiem un lācenīti, kuru vispār sauca Avriela, es pasludināšu par privātu.

Pateikšu vien tik daudz, ka arī es uzcēlu mums ar Avrielu namiņu, gluži tādu pašu kā toreiz biju redzējis sapnī. Avriela iekopa sakņu dārziņu un košumdārzu, mēs izrakām dīķīti un nolikām zālītē dažus bišu stropus. Es gādāju, lai uz pavarda allaž būtu dažas klimpiņas mērcē, ko rekonstruēju pēc atmiņas. Iespējams, tas ir nedaudz māņticīgi, tomēr biju pārliecināts, ka tikmēr, kamēr katliņā būs dažas klimpas, laime mūs neatstās.

Uz Lielo mežu, vēlēdamies tirgoties ar raibajiem lāčiem, sāka braukt tirgotāji no visas Camonijas. Daļa apmetās uz dzīvi, un tā mežā saradās mazi ciemi. Pulciņš raibo lāču nodibināja koloniju ārpus meža, pašā jūras krastā. Viņi no- devās zvejniecībai un sāka būvēt kuģus.

Itin drīz pie mums sāka plūst tūristi, kurus uz Lielo mežu vilināja romantiskie viesu namiņi, pa kuriem brīvi staigāja meža zvēri un kuros raibie lāči pasniedza paradīzes ēdienus. Līdztekus parastajai mācību programmai es skolā pasniedzu arī pavārmākslu, nododams tālāk pie Cākoba Joa apgūtās zināšanas. "Zilā lāča dubultpica" bija ikkatras viesnīcas ēdienkartē.

Zirnekļu medus

Tūristus piesaistīja arī mūsu dravas, kurās varēja iegādāties visgardāko medu pasaulē. Medus ražas Lielajā mežā bija pārbagātas, jo kopš neatminamiem laikiem neviens cits kukainis te neuzdrošinājās rādīties un ziedkausiņi bija līdz malām pilni ar vissmalkāko nektāru. Nekur citur bites nebija tik čaklas un di.uul/igas. Virna no mīļākajam medus

šķirnēm bija "Avrielas izlase", taču tikpat iecienīts bija arī "Zirneklienes sekrēts" — medus maisījums, uz kuru, par spīti diezgan kliedzošajam nosaukumam, īpaši kāri bija bērni.

Kādu vakaru mēs abi ar Avrielu pastaigādamies aizstaigājām līdz mežmalai — tai vietai, kur sensenos laikos bija piestājis Molohs, lai aizvestu raibos lāčus verdzībā.

Jūra bija rāma, taču tai pāri traucās ledains vējš. Debesīs nebija ne mākonīša, un varēja ieskatīties dziļi Visuma dzīlēs. Tur pēdējā laikā bija uzradusies jauna zvaigzne, kas nebija tāda kā pārējās zvaigznes. Turklāt tā katru nakti bija redzama citā vietā. Tātad tā pārvietojās, taču nevis taisnā līnijā kā komētas vai citas visiem zināmas dabas parādības, bet drīzāk zigzaga trajektorijā. Zvaigzne laistījās visnevisādās krāsās kā lielpilsēta nakts melnumā. Tur izplatījumā lidoja Atlantīda.

Es piespiedu Avrielu klāt, lai viņai nebūtu auksti. Dziļi ieelpoju jūras gaisu. Vējā jautās pazīstama smarža — itin kā pēc tālīnām ugunīm ar šķipsniņu kanēļa. Tā — un laikam jau esmu to pieminējis — smaržo piedzīvojumi.

"Varētu atkal ļaut, lai liktenis parāda sevi," es bildu.

"Ne tagad," atsaucās Avriela.

Un mēs gājām atpakaļ uz mīļo, pazīstamo mežu.

Dzīve esot īsa, ta runa.

Es teiktu — kā uz to skatās. Dažas ir īss, citas garas, un vēl citas — vidējas.

Turklāt trīspadsmit ar pusi man vēl ir priekšā.

Atbildīgā redaktore Kristīne Kirkila Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Ieva Zarakovska Maketētāja Margarita Stoka

UDK 821.112.2-3 Me 664

© SIA "J.L.V.", izdevums latviešu valodā, 2013

© Māra Poļakova, tulkojums latviešu valodā

© Valters Merss, Kristīne Huke, mākslinieciskais noformējums

ISBN 978-9934-11-429-8 ISBN 978-9934-11^38-0

wzmv.jumava.lv

wzvw.gramata24.lv

Content

Merss Valters Kapteiņa Zilā lāča trispadsmit ar pus dzīves

PRIEKŠVĀRDS

1.    Mana pundurpirāta dzīve

2.Mana dzīve Pie spīgaiņiem

3.Mana dzīve bēgļa gaitās

4.Mana dzīve uz Karzobu salas

5.Mana navigatora dzīve

6.Mana dzīve kalnos

7 . mana dzīve Lielajā mežā

8 .mana dzīve dimensiju caurumā

9. Mana dzīve Saldajā tuksnesī

10. Mana dzīve tornado pilsētā

11. Mana dzīve lielajā galvā

12. Mana dzīve Atlantidā

13.Mana dzīve uz Moloha

13.1/2. Mana pusdzīve mierā