Peivere Mišela

Dievi un karotāji

Mišela Peivere

Dievi un karotāji

.

1

Bultas kāts bija melns, un tā galu rotāja vārnas spalvas; uzgali Hīlass neredzēja, jo tas bija ieurbies viņam delmā.

Zēns saķēra bultu, lai tā nešūpotos, un klupšus krišus rāpās lejā pa nogāzi. Bultu izvilkt nebija laika. Melnie karotāji varēja būt jebkur.

Viņš bija drausmīgi izslāpis un tā pārguris, ka nespēja skaidri domāt. Saule kveldēja, un ērkšķainajos krūmeļos nebija nekāda patvēruma; zēns jutās biedējoši neaizsargāts. Taču vēl mokošākas bija raizes par Izi un smeldzīgā neticība par Škicu.

Hīlass atrada taku lejā no kalna un apstājās, aizelsies tverdams pēc elpas. Ausīs skaļi zvanīja circeņu sisināšana. Aizā atbalsojās vanaga kliedziens. Sekotājus nedzirdēja. Vai tiešām būtu izdevies no tiem atkratīties?

Viņš joprojām nespēja aptvert notikušo. Vakar vakarā viņi ar Izi bija ierīkojuši apmetni netālu no rietumu virsotnes. Tagad māsa bija pazudusi, suns pagalam, bet viņš pats kaulains puisēns bez apģērba un bez naža bēga, mēģinot glābt savu dzīvību. Viss, kas viņam piederēja, bija neliels, nosmulēts amulets siksniņā ap kaklu.

Delms skaudri sāpēja. Zēns grīļīgiem soļiem tuvojās takai, turēdams bultas kātu nekustīgi. Oļi noskrapstēja,

un daži aizripoja lejā uz upi, kas zvīļoja galvu reibinošā dziļumā. Aiza bija tik krauja, ka gājēja kāju pirksti atradās vienā līmenī ar priežu galotnēm. Priekšā tālumā pletās Likonijas kalni, un aiz muguras slējās pats varenākais no tiem sniegota spožuma klātais Līkasa kalns.

Hīlass iedomājās par zemāk aizā dusošo ciemu un savu draugu Telamonu vadoņa cietoksnī kalna otrā pusē. Vai melnie karotāji būtu nodedzinājuši ciemu un uzbrukuši Lapitosai? Bet kāpēc tad neredz dūmus un nedzird raga skaņas, kas brīdinātu par briesmām? Kāpēc vadonis ar saviem vīriem necīnās pretī?

Sāpes delmā pārmāca visas citas sajūtas. Vilcināties vairs nevarēja. Zēns noplūca sauju timiāna un norāva pūkaini pelēku deviņvīruspēka lapu apsējam. Lapa bija tik bieza un mīksta kā suņa auss. Hīlass sarauca uzacis. Nedrīkstēja domāt par Škicu.

Vēl tieši pirms uzbrukuma viņi bija kopā. Suns bija piespiedies Hīlasam ar savu plušķaino, dadžiem pārpilno sānu. Zēns izņēma pāris durstīgo bumbuļu un pastūma dzīvnieka purnu sāņus, piekodinādams tam pieskatīt kazas. Škics aizcilpoja, asti luncinādams, un vēl pameta skatienu atpakaļ, kā sakot: zinu, kas darāms. Es esmu ganu suns, esmu tam radīts.

Nedomā par viņu, Hīlass sev spīvi pavēlēja.

Zēns saķēra bultas kātu un sakoda zobus. Ievilka elpu. Parāva.

Sāpes iecirtās tik spēcīgi, ka Hīlass gandrīz zaudēja samaņu. Viņš kodīja lūpas un šūpojās šurpu turpu, cīnoties ar šķebinošajiem, sarkanajiem viļņiem acu priekšā. Skic, kur tu esi? Kāpēc tu nevari atnākt un aplaizīt brūci, lai kļūst labāk?

Hīlass viebdamies samīcīja timiānu un piespieda to pie vāts. Ar vienu roku piesiet gan timiānu, gan deviņvīruspēka lapu bija tīrās mocības, taču beigās izdevās apsēju nostiprināt ar zāles vīkšķi, ko viņš pievilka ar zobiem.

Bultas uzgalis mētājās turpat zemē, kur viņš bija to nometis. Tas bija papeles lapas formā ar nejauku, smailu galu. Tāds vēl nekad nebija redzēts. Kalnos ļaudis bultu uzgaļus taisīja no krama vai no bronzas, ja bija bagāti. Šis bija citāds. Tas bija no spīdīga, melna obsidiāna. Hīlass obsidiānu pazina tikai tāpēc, ka ciema burvei piederēja viena lauska šī paša akmens. Viņa apgalvoja, ka tās esot Mātes asinis izspļautas no zemes ugunīgajām miesām un pārvērtušās akmenī. Viņa apgalvoja, ka obsidiāns esot no tālām salām viņpus Jūras.

Kas bija tie melnie karotāji? Kāpēc viņi uzbruka? Hīlass neko sliktu nebija izdalījis.

Un vai tie bija atraduši Izi?

Aiz muguras, spārniem plīšķot, gaisā pacēlās klinšu baložu bars.

Zēns apcirtās otrādi.

No vietas, kur viņš stāvēja, taka strauji laidās lejup un tad nozuda aiz līkuma. No turienes pacēlās sarkanu putekļu mākonis. Hīlass izdzirda daudzu kāju dipoņu un bultu graboņu makos. Viņam sametās šķērmi.

Uzbrucēji bija atgriezušies.

Zēns žigli pārrāpās pār takas malu, pieķērās pie kādas atvases un palika karājamies kā sikspārnis.

Soļu dipoņa tuvojās.

Hīlass ar pirkstgaliem uztaustīja nelielu klintsradzi un sāniski palīda zem pārkares. Seja palika piespiesta pie koka saknes. Bēglis pameta skatienu lejup un uzreiz

vēlējās, kaut nebūtu tā darījis. Redzēja tikai koku galotnes; no skata vien sareiba galva.

Karotāji skriešus tuvojās. Hīlass dzirdēja čīkstam ādas bruņutērpus un sajuta uzvēdījam skāņu sviedru smārdu līdz ar kaut kādu rūgtu, drausmi pazīstamu dvaku. To pašu viņš bija saodis pagājušajā naktī. Karotāju āda bija noziesta ar pelniem.

Pagaidām pārkare paslēpa zēnu no vajātājiem, taču kreisajā pusē taka meta cilpu un virzījās sāņus, paverot skatienu pāri aizai. Zēns dzirdēja kareivjus aizskrienam garām. Tad viņi sasniedza ceļa līkumu, un cauri sarkanu putekļu miglai viņš tos ieraudzīja: šausminošus cīnītājus stīvās, melnās jēlādas bruņās ar zibošiem šķēpiem, dunčiem un lokiem. Garie, melnie apmetņi plandījās vīriem aiz muguras kā melni spārni, un sejas zem bruņucepurēm bija pelēkas no pelniem.

Biedējoši tuvu atskanēja sauciens.

Hīlass pārstāja elpot. Kliedzējs atradās viņam tieši virs galvas.

Pārējie tālāk uz takas pagriezās un panācās atpakaļ lejā. Tuvāk Hīlasam.

Zēns izdzirda noskrapstam akmentiņus; tuvojās viens no kareivjiem. Soļi bija nesteidzīgi Hīlass nosprieda, ka tas noteikti ir vadonis, un nācēja bruņas dīvaini, cieti šķindēja.

-   Skatieties, pirmais rādīja, asinis.

Hīlasam kļuva auksti. Asinis. Tu uz takas atstāji asinis.

Viņš gaidīja.

Vadonis neatbildēja.

Tas, šķiet, lika pirmajam vīram apjukt. Droši vien tās ir tikai tā kazu gana, viņš steigšus sacīja. Atvainojiet. Jūs viņu gribējāt notvert dzīvu.

Atbildes joprojām nebija.

Hīlasam pāri sāniem lija sviedri. Viņš izbīlī atcerējās turpat zemē nosviesto bultas uzgali un klusībā lūdzās, kaut to neviens nepamanītu.

Izstiepis kaklu, zēns ieraudzīja vīrieša roku saķeram takas malā kluknošu klintsbluķi.

Roka bija spēcīga, taču izskatījās kā nedzīva. Miesa bija nosmērēta ar pelniem, un nagi samelnējuši. Rokusargi, kas klāja apakšdelmus, kvēloja saulrieta sarkanumā un bija tik spoži, ka skatoties sāpēja acis. Hīlass zināja, kas tas par materiālu, kaut arī vēl nekad to nebija redzējis tik tuvu. Bronza.

Acīs bira smiltis. Zēns tik tikko uzdrošinājās mirkšķināt plakstus. Abi vajātāji bija tik tuvu, ka varēja dzirdēt to elpu.

-   Tiec no viņa vaļā, vadonis pavēlēja. Balss izklausījās stindzinoša. Tā lika Hīlasam domāt par saltiem nostūriem, kuros nekad neiesniedzas saules stari.

Pār kraujas malu kaut kas pārvēlās, gandrīz aizķerot tur stāvošo zēnu. Šis “kaut kas” iekrita dzeloņkrūmā turpat rokas stiepiena attālumā un, brīdi pašūpojies, sastinga mierā. Hīlass pamanīja, kas tas ir, un gandrīz izvēmās.

Reiz tas bija bijis zēns, bet nu pāri bija palicis vien bezveidīgs kunkulis no melni sakaltušām asinīm un izšķaidītām iekšām, kas līdzinājās tārpu ņudzeklim. Hīlass pazina mirušo. Tas bija Skīross. Viņi nebija gluži draugi, bet Skīross bija kazu gans tāpat kā Hīlass dažus gadus vecāks par viņu un negants kauslis.

Līķis bija pārāk tuvu; Hīlass gandrīz varēja tam pieskarties. Viņš juta, kā miroņa saniknotais gars plosās,

lai izrautos laukā. Ja tas viņu atradīs, ja ieslīdēs viņam rīklē…

-   Tas bija pēdējais no viņiem, pirmais vīrs sacīja.

-   Kas notika ar skuķi?

Hīlasam sažņaudzās iekšas.

-           Meitene nav svarīga, vai ne? kāds cits jautāja.

-   Viņa ir tikai…

-   Un tas otrs puika? Tas, kurš aizmuka?

-   Es viņam trāpīju. Tālu viņš netiks…

-  Tādā gadījumā šis nav pēdējais no viņiem, vadonis salti pārtrauca. Kamēr vien tas otrs zeņķis vēl ir dzīvs.

-    Nūjā, otrs vīrietis piekrita. Viņš izklausījās nobijies.

Oļi noskraukstēja, un karotāji sāka soļot prom pa taku. Hīlass domās mudināja viņus doties tālāk.

Takas līkumā, kur tā izvirzījās virs pārkares, vadonis apstājās. Viņš atbalstīja kāju uz klints un pieliecās paskatīties vēlreiz.

Vīrs, ko Hīlass ieraudzīja, izskatījās nevis pēc cilvēka, bet gan pēc briesmoņa, kas veidots no tumsas un bronzas. Spēcīgos lielus sargāja bronzas bruņas, un īsos melnos karavīra jēlādas svārkus klāja bronzas plāksnītes. Krūtis sedza vienā gabalā kalta bronzas plāts, un tai pāri slējās biedējoši plati plecusargi. Sejas svešajam nebija starp augstu bronzas kaklasargu, kas aizsedza degunu un muti, un melni krāsotu mežakuiļa ilkņu plāksnīšu ķiveri ar bronzas vaigusargiem un melnu zirga astru rotājumiem augšpusē redzēja vien šauru spraudziņu acīm. Tikai mati liecināja, ka kareivis tomēr ir cilvēks. Tie nokarājās viņam pār pleciem, sapīti čūskām līdzīgās karotāju pīnēs, no kurām ikviena bija tik resna, ka spētu atvairīt asmeni.

Hīlass zināja, ka vadonis varētu sajust viņa skatienu, tomēr nespēja novērsties. Zēna skatiens palika kā piekalts spraugai bruņotajā galvā, apzinoties, ka neredzamās acis pēta nogāzes, meklējot viņu.

Mirkli galva pagriezās izpētīt upes augšteci.

Dari kaut ko, Hīlass sev sacīja. Novērs viņa uzmanību. Ja vadonis paskatīsies atpakaļ un tevi ieraudzīs…

Stabili nostājies uz klintsradzes, Hīlass klusītēm atlaida vienu roku no atvases un pasniedzās pie ērkšķainā krūma, kurā karājās Skīrosa līķis. Viņš pagrūda. Mironis notrīsēja, it kā tam nepatiktu pieskārieni.

Bruņotā galva griezās atpakaļ.

Izstiepies, cik vien tālu varēdams, Hīlass vēlreiz pagrūda. Skīross nokrita un velteniski, atsizdamies pret akmeņiem, nozuda lejāk aizā.

-   Paskat, viens no kareivjiem pasmējās, šis mūk prom!

Pārējiem pāršalca smiekli; vadonis neizdvesa ne skaņas. Bruņotā galva noskatījās, kā zēna mirstīgās atliekas atsitas pret aizas dibenu, un tad nozuda.

Hīlasam acīs lija sviedri; viņš mirkšķināja plakstus un klausījās, kā soļi attālinās prom pa taku.

Atvase zem viņa svara sāka padoties. Viņš tvēra koka sakni.

Neizdevās.

2

Hīlass, pa pusei slīdot, pa pusei krītot, novēlās līdz pašai upei. Viņu apbēra oļu krusa taču bultas nesekoja.

Zēns piezemējās ar seju irbuleņu krūmā, bet piespieda sevi palikt nekustīgi, zinot, ka mednieki ātrāk par visu citu pamana kustību. Šķita, ka miesa ir sadauzīta un saskrāpēta, bet kauli gan laikam nebija lauzti, un arī amulets vēl bija turpat kaklā.

Ausīs spindzēja mušas, un muguru svilināja saule. Beidzot Hīlass pacēla galvu un nopētīja aizu. Melnie kareivji bija nozuduši.

Toties Skīross gan bija apstājies mazu gabaliņu augstāk nogāzē. Vismaz lielākā daļa. Iekšas bija izstaipījušās uz klintīm kā tāds izžauts zvejas tīkls. Apkārt jau lidinājās maitasputni, bet mirušā galva bija pagriezta, it kā viņš mēģinātu paskatīties.

Skīrosa rēgam vajadzēs palīdzību, lai būtu vieglāk aiziet, taču Hīlass nedrīkstēja riskēt viņu aprakt vai veikt vajadzīgos rituālus. Piedod, Skīros, viņš nomurmināja. Izdzīvošanas likumi. Nepalīdzi tam, kas nevar palīdzēt tev.

Pār upi līka vītoli un kastaņas; bija atvieglojums atrasties koku ēnā. Hīlass klupšus ieklupa seklumā, nokrita ceļos un padzērās. Viņš apslacījās, iesprauslādamies, kad saltās lāses skāra sakarsušo, saskrāpēto ādu. Ūdens ņirbā

zēns pamanīja savu atspulgu. Šauras acis, sasprindzinājumā savilkta mute; garie mati nokārās lejup.

Ūdens nomierināja, un Hīlass pirmo reizi pēc uzbrukuma spēja skaidri domāt. Bija vajadzīgs ēdamais, drēbes un nazis. Vispirms jātiek līdz ciemam. Izi noteikti zināja, ka tur ir visdrošāk, un nu jau viņa būs klāt. Viņa noteikti tur būs, zēns sev izmisīgi iegalvoja.

Aizu pieskandēja maitasputnu ķērcieni; Skīross bija nozudis zem snaicīgu kaklu un pieputējušu spārnu mudžekļa. Lai mirušā rēgs viņam nesekotu, Hīlass steigšus salasīja savvaļas ķiploka lapas un izkaisīja tās aiz sevis; rēgi barojas no ēdiena smaržas, un, jo tā smirdīgāka, jo labāk. Tad Hīlass skriešus metās prom pa aizu, sekojot upes straumei.

Viņš juta, ka koki un klintis vēro. Vai tie viņu nodos? Viņš bija uzaudzis šajos kalnos. Pazina visas slepenās takas un šejienes savvaļas radību paražas: katra vanaga saucienu, katra lauvas rēcienu. Viņš zināja, kur atrodas izdegušās ieplakas, no kurām jāvairās Nikno dēļ. Bet tagad viss bija mainījies.

Šis nav pēdējais tā sacīja tas kareivis. Viņš zināja, ka Hīlass vēl ir dzīvs. Bet kas jāsaprot ar “viņiem”?

Hīlass izbīlī attapās, ka Skīross nebija tikai kazu gans. Viņš bija ārpusnieks.

Arī Hīlass bija ārpusnieks. Tāpat Izi. Abi bija piedzimuši ārpus ciema; tā vecākais Neleoss viņus vēl maziņus bija atradis Kalnā un pielicis pie darba. Vasarās bērni ganīja ciema vecākā kazas kalnu virsotnēs, bet ziemā aprūpēja tās lejā, aizā.

Bet kāpēc melnie karotāji vajā ārpusniekus? Tas bija gluži nesaprotami. Ārpusnieki visiem ir vienaldzīgi viņi ir pēdējās pabiras.

Saule tuvojās rietam, un ēnas līda augstāk pa aizas malām. Kaut kur tālumā rēja suns. Rejas izklausījās raižpilnas. Hīlass vēlējās, kaut dzīvnieks rimtos.

Zēns pienāca pie neliela, triskājaina, zem koka iekārtota upurgalda Kalna dievam. Galdiņam bija pārklāta appelējusi zaķāda; Hīlass paķēra ādu un apsēja to ap gurniem. Kāda ķirzaka viņu uzlūkoja saltām acīm, un viņš nomurmināja atvainošanos ja nu tas gadījumā būtu maskējies gars.

Bija patīkami nebūt kailam, bet no izsalkuma gan reiba galva. Vīģēm vēl bija par agru, bet skrienot izdevās salasīt dažas peļu apskrubinātas zemenes. Zēns pamanīja ērkšķu krūmu, kur savu ēdamo bija nobēdzinājusi čakste: uz ērkšķiem bija uzdurti trīs circeņi un zvirbulis. Žigli atvainojies čakstei, zēns aprija visu krājumu, izspļaudams spalvas un circeņu čaulas gabaliņus.

Ceļā sāka parādīties olīvkoki un nogāzēs izcirsti līdzenas zemes gabaliņi. Mieži bija nobrieduši pļaujai, bet tuvumā nevienu nemanīja. Visi noteikti bija aizbēguši uz ciemu ja vien melnie karotāji to nebija nodedzinājuši.

Zēnam par atvieglojumu, ciems vēl atradās turpat, kaut arī tajā valdīja nelādzīgs klusums. Nededzināto ķieģeļu būdas aiz ērkšķainu krūmu dzīvžoga spiedās kopā kā izbiedētu aitu bars. Hīlass saoda pavardu dūmu smārdu, taču balsis nedzirdēja. Ārpusē vajadzētu manīt ēzeļus un dubļos urķējošās cūkas. Nekā. Un garu vārti bija ciet.

Vārti bija apmesti ar sarkanu okeru, un no šķērskokam piesietajiem savvaļas buļļa ragiem lejup lūkojās Sencis. Tas bija iemiesojies žagatā, bet neapšaubāmi piederēja Senču pulkam kaut ari ne Hīlasa Senču.

Zēns izkaisīja zemē pa ceļam nozagtos miežus, bet Sencis par viņa ziedojumu nelikās ne zinis. Tas saprata, ka zēnam te nav vietas. Garu vārti bija paredzēti ciema aizsardzībai un ārpusnieku noturēšanai ārā.

Vārti čīkstēdami pavērās, un spraugā pazibēja nosmulēti ģīmji. Hīlass pazina cieminiekus visu mūžu, bet nu tie glūnēja pretī tā, it kā viņš būtu svešinieks. Daži turēja sprakstošas lāpas no milzu fenheļa stublājiem; visiem rokās bija cirvji, sirpji un šķēpi.

Izcēlās kņada, atskanēja rejas, un pa vārtiem ņigu ņegu izbrāzās suņi un metās uz Hīlasa pusi. Uzbrucēju barvedis bija aitusuns, vārdā Dārts, tas bija tik liels kā mežakuilis un apmācīts pēc pavēles pārplēst cilvēkiem rīkli. Suns nostājās Hīlasam priekšā ar saslietu spalvu un draudīgi nolaistu galvu un ar acīm iezīdās zēnā. Dzīvnieks zināja, ka Hīlasam nav ļauts ieiet ciemā.

Hīlass palika stāvam. Ja viņš spers kaut soli atpakaļ, Dārts uzbruks. Laidiet mani iekšā! zēns uzsauca.

-   Ko tu gribi? norūca virsaitis Neleoss. Tev jābūt Kalnā un jāpieskata manas kazas!

-   Laidiet mani iekšā! Es meklēju savu māsu.

-   Viņas te nav. Kāpēc tu domā, ka šī ir te?

Hīlass samirkšķināja plakstus. Bet… kur tad viņa ir?

-   Vai es zinu manis pēc beigta.

-    Tu melo! Hīlass iebrēcās. Bet dziļi sirdī viņu sagrāba bailes.

-   Tu atstāji manas kazas! Neleoss ierēcās. Tas skuķis neuzdrošinātos atgriezties bez tām un tu arī neatgrieztos, ja vien tev nav sakārojies, lai noslānu tevi tā, ka āda atlēks!

-   Viņa drīz būs klāt. Laidiet mani iekšā! Man dzenas pakaļ!

Neleoss samiedza acis un ar vienu aprepējušu roku paieskāja bārdu. Viņam bija līkas kājas kā zemniekiem un mugurā no arkla vilkšanas iemeties kupris, bet prāts bija ass kā zebiekstei; viņš nekad nemitējās lēst, kā atdot mazāk, bet izspiest vairāk. Hīlass zināja, ka Neleoss nespēj izšķirties sodīt viņu par to, ka pametis kazas, vai arī atstāt pie dzīvības, lai varētu likt strādāt tālāk.

-     Viņi nogalināja Skīrosu, Hīlass pastāstīja. Mani arī nogalinās. Tev jāpārkāpj likumi un jāielaiž mani iekšā!

-     Sūti to kverpi prom, Neleos! iespiedzās kāda sieva.

-     Viņš jau kopš tās dienas, kad šamo atradi, ir sagādājis vienas vienīgas nepatikšanas!

-      Uzrīdi tam zeņķim suņus I sauca cita. Ja viņu noķers te, sprukās būsim visi!

-     Viņai taisnība, uzrīdi suņus! Viņš noteikti ir kaut ko pastrādājis, citādi tak šim neviens pakaļ nedzītos!

-      Bet kas tie tādi ir? Hīlass iebrēcās. Kāpēc viņi vajā ārpusniekus?

-      Nezinu un negribu zināt! Neleoss ierēcās; taču Hīlass ciema vecākā acīs pamanīja plaiksnāmies bailes.

-      Zinu tikai to, ka viņi ieradušies šurp kaut kur no austrumiem un medī ārpusniekus. Nu lai tik medīl Lai dara, ko grib, ka tikai liek mierā mūs!

Cieminieku vidū uzšalca piekrišanas saucieni.

Hīlass aplaizīja lūpas. Bet kā tad ar to likumu par patvēruma došanu? Ja kādam draud briesmas, viņš ir jāielaiž!

Neleoss mirkli vilcinājās. Tad viņa seja nocietinājās.

-     Uz ārpusniekiem tas neattiecas! viņš izspļāva. Taisies, ka tiec, citādi uzrīdīšu tev suņus!

Drīz iestāsies tumsa, bet viņam nav kurp iet.

Nu labi, labi, Hīlass domās sunīja cieminiekus, ja jau jūs man nepalīdzat, pats tikšu galā.

Pagriezies atpakaļ cauri silam, zēns devās uz ciema otru malu. Tur viss bija tukšs: visi joprojām drūzmējās pie garu vārtiem.

Ja viņi domāja, ka Hīlass vēl nekad nav bijis ciemā, tad kļūdījās. Ja esi ārpusnieks, tu zodz, lai izdzīvotu.

Zēns ieslīdēja iekšā pa spraugu ērkšķainajos krūmos un pielavījās pie tuvākās būdas tā piederēja kādai izmanīgai atraitnei, vārdā Tairo. Pavards bija sabikstīts tā, lai lēni gruzdētu, un piedūmotajā, sarkanīgajā mijkrēslī zēns nejauši pagrūda mājas čūskai noliktu piena šķīvīti. Guļvietā būdas stūri iekunkstējās kāds lupatu vīstoklis.

Hīlass uz mirkli sastinga. Tad viņš klusītēm nocēla no āķa kūpinātu cūkas kāju.

Tairo savā gultā sakustējās un iekrācās.

Hīlass pievāca sijai pārmestu tuniku, bet sandales atstāja turpat, jo vasarā vienmēr staigāja basām kājām. Tairo atkal iekunkstējās. Zēns metās bēgt, pa ceļam vēl sakārtodams mājas čūskas trauciņu; čūskas sarunājas savā starpā, un, ja kāds aizdod dusmas vienai, apskaišas visas.

Nākamā būda piederēja Neleosam; tā bija tukša. Hīlass paķēra ādas maisu ūdenim, gabalu jēlādas virves, ko izmantot kā jostu, un no zāles stiebriem austu maisu, kurā iekrāmēja asinsdesas luņķi, aitas piena sieru, plāceni un vairākas riekšas olīvu. Vēl viņš iztecināja dzeramo nū veča vīna krūkas un atlikušajā iebēra pelnus, lai atmaksām'parjgaau gafKā saņemtajiem sitieniem.

Tuvojās balsis; garu vārti čikstot aizvērās. Zēns aizlavījās prom pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis, un pārāk vēlu attapās, ka aizmirsis nozagt nazi.

Kad Hīlass nonāca ēnainajā mandeļkoku birztalā tālāk aiz ciema, jau bija uzlēcis mēness un sāka čirkstēt cikādes. Zēns steigšus uzvilka tuniku un apjoza ap viduci virvi.

Pie stropiem sanēja dažas aizkavējušās bites, un zālē Hīlass pamanīja galdiņu ziedojumiem. Cerēdams, ka tas tur sabijis jau gana ilgi, lai visas dievu sūtītās radības būtu pieēdušas pilnus vēderus, zēns aprija divas medus kūkas un aunazirņu pankūku ar gardu lēcu, kaltēta asara un drupināta siera pildījumu. Mazliet ēdamā viņš atstāja bitēm un lūdza tās sargāt Izi. Bites nodūca atbildi; zēns nesaprata, vai tā nozīmē “jā" vai “nē”.

Viņam iešāvās prātā, ka Izi taču noteikti nevarēja būt nākusi pa šo ceļu, citādi būtu notiesājusi to pankūku. Vai vajadzētu gaidīt māsu te vai arī labāk mēģināt atrast ceļu uz Lapitosu un cerēt, ka viņa devusies turp uzmeklēt Telamonu? Bet Lapitosa bija kaut kur Kalna otrā pusē, un ne Hīlass, ne Izi nekad nebija tur bijuši. Par turieni viņi zināja tikai no Telamona aptuvenajiem nostāstiem.

Kaut kur tālumā joprojām rēja tas pats suns, ko Hīlass bija dzirdējis iepriekš. Rejas izklausījās bezcerīgas, it kā dzīvnieks vairs neticētu, ka kāds vēl atnāks. Hīlass vēlējās, kaut tas mitētos. Rejas viņam atgādināja par Škicu.

Viņš negribēja domāt par Škicu. Viņa prātā bija uzcelts mūris, un aiz mūra glūnēja nelāgas atmiņas, tā vien gaidot, kad tās atcerēsies.

Kalnos, kad noriet saule, svelme ātri mitējas, un Hīlass nodrebinājās, kaut arī zēnam bija vilnas tunika. Viņš nolēma pamest ciemu un atrast vietu, kur pārnakšņot.

Zēns vēl nebija ticis necik tālu, kad apjauta, ka suns ir pārstājis riet. Tagad tas izdvesa garus, kaitinošus kaucienus.

Kad Hīlass pagāja garām takas līkumam, kaucieni pēkšņi pieņēmās skaļumā.

Suns nebija tik liels kā Škics, bet tikpat pluskains gan. īpašnieks to bija piesējis pie koka blakus savai priežu zaru būdai un atstājis bļodu ūdens, ko suns bija izdzēris sausu. Dzīvnieks bija jauns un nobijies un, ieraugot Hīlasu, kļuva nevaldāms, celdamies pakaļkājās savā virvē un kuldams gaisu ar priekšķepām, pārmērīgā sajūsmā sveicot nācēju.

Hīlasam bija tāda sajūta, it kā kāda roka būtu iesniegusies viņam krūtīs un sažņaugusi sirdi. Acu priekšā atplaiksnīja Škica tēls: Škics guļ beigts ar bultu sānā.

Suns dedzīgi rēja uz zēnu un luncināja visu dibengalu.

-   Aizveries! zēns uzsauca.

Krancis piešķieba galvu un iesmilkstējās.

Hīlass žigli atraisīja savu ūdens maisu un ielēja ūdeni bļodā, tad pasvieda sunim desu. Dzīvnieks izstrēba ūdeni un vienā kampienā aprija desu, tad nogāza zēnu zemē un sāka laizīt tam vaigu. Hīlasa sirdī uzjundījās skumjas. Viņš paslēpa seju kranča kažokā un ieelpoja silto suņa smaržu. Iekliegdamies viņš atgrūda dzīvnieku un pavirzījās tālāk, kur viņu nevarēja aizsniegt.

Suns luncināja asti un lūdzoši ķilkstēja ūu-vaūuu-ūu!

-    Es nevaru tevi atsiet, Hīlass sacīja. Tu man sekotu un tad mani noķertu!

Dzīvnieks žēli uzlūkoja zēnu.

-   Būs jau labi, Hīlass apgalvoja. Tas, kurš tevi piesēja, bija gana rūpīgs, lai atstātu ūdeni; gan drīz atnāks.

Tā taču bija, vai ne? Viņš nekādi nevarēja ņemt suni līdzi ne jau tādā brīdī, kad pašam dzenas pakaļ melnie karotāji. Suņi neko nesaprot no slēpšanās. Tādam nevar pateikt, lai tevi nenodod.

Bet ja nu šo suni nobeidz tāpat, kā nogalināja Škicu?

Nedodams sev laiku pārdomām, zēns paķēra ūdens bļodu, atsēja suni un sāka vilkt to sev līdzi. Kad jau varēja redzēt ciemu, viņš piesēja dzīvnieku pie koka, no jauna piepildīja tā bļodu un pārbaudīja, vai virve ap kaklu nav apsieta par ciešu.

-   Viss būs kārtībā, viņš apsolīja. Kāds atnāks.

Zēns pameta suni sēžam, klusi smilkstam un nolūkojamies viņam pakaļ. Kad Hīlass paskatījās atpakaļ, plušķis pielēca kājās un cerīgi ierējās.

Hīlass sakoda zobus un skriešus devās prom naktī.

Mākoņi paslēpa mēnesi, un zēns apmaldījās. Ūdens maiss un ēdamais smagi novilka rokas. Beidzot viņš atrada piekalnē uzbūvētu akmens būdu. No apkārt valdošā klusuma zēns juta, ka tā jau ilgi stāv tukša.

Viņš ielīda iekšā pa zemajām durvīm; zem kājām nokraukstēja suķes, un degunā iesitās mikla zemes smarža. Bija auksti, un oda tā, it kā kaut kas te būtu ielīdis nomirt bet pajumte bija un palika pajumte.

Zēns notupās tumsā ar muguru pret sienu. Viņš juta, ka ož pēc suņa. Atcerējās pēdējo reizi, kad bija kopā ar Škicu. Viņš bija pagrūdis suņa purnu nost bet vai bija noglāstījis tam ausis un pakasījis zem priekškājas tā, kā dzīvniekam patika?

Viņš nespēja noticēt, ka Škicu vairs nekad neredzēs. Vairs nekad viņam nepiespiedīsies liels, silts, pluskains

ķermenis. Vairs nekad viņu nemodinās ūsains purns, kas ošņājas zem zoda.

Hīlass atrāva ūdens maisu un padzērās. Atvēris maisu ar ēdienu, viņš sameklēja dažas olīvas. Sāka trīcēt rokas. Olīvas nokrita. Zēns pagramstījās pa zemi. Olīvas nevarēja atrast.

Mūris viņa prātā sagruva. Atmiņas gāzās atpakaļ vienā lielā straumē.

Viņi ar Izi bija ierīkojuši apmetni kādā alā rietumu smailē. Izi bija aizgājusi sarakt asfodelu saknes, bet Hīlass tikmēr nodīrāja vāveri un uzlika to uz uguns cepties.

-           Aiziešu līdz upei atvēsināties! viņš uzsauca Izi.

-   Skaties, ka cepetis nepiedeg!

-    Kad es ko esmu piesvilinājusi? māsa sašutusi atsaucās.

-   Aizvakar!

-   Nekā nebija!

Hīlass, neko neatbildējis, devās prom pa taku.

-    Nekas nebija piededzis! Izi sauca brālim pakaļ.

Pie upes Hīlass nolika uz akmens savu nazi un lingu,

pārvilka pāri galvai tuniku un laidās ūdenī. No kalna virsotnes atbalsojās vanaga sauciens: Ai, ai, ai! Zēns izklaidīgi nodomāja, vai tikai tā nav kāda zīme.

Pēkšņi nikni sāka riet Škics: Nāc ātri! Liela ķeza! Nāc ātri!

Tad iekliedzās Izi.

Hīlass neapstājās uzvilkt tuniku. Paķēris nazi, viņš joza augšā pa taku. Lācis? Vilks? Lauva? Vajadzēja notikt kaut kam tiešām nelāgam, lai māsa tā kliegtu.

Tuvojoties apmetnei, zēns izdzirda klusas, saspringtas vīru balsis un saoda rūgtu pelnu smaku. Pieliecies aiz kadiķa, viņš palūrēja cauri zariem.

Viņš ieraudzīja četras kazas guļam nokautas; pārējās bija aizbēgušas. Viņš ieraudzīja karotājus karotājus pārmeklējam apmetni. Viņš ieraudzīja Škicu. Vienā drausmā mirklī zēns pamanīja tā pinkaino, ar dadžiem pielipušo kažoku un lielās, spēcīgās ķepas. Bultu, kas rēgojās Škicam no sāna.

Tad zēns pamanīja alā paslēpušos Izi; māsas šaurā sejiņa pārbīlī bija nobālusi balta kā sniegs. Kaut kas bija jādara, citādi meiteni atradīs.

Linga bija palikusi pie upes. Hīlasam bija tikai krama nazis bet kāds no tā labums? Divpadsmit vasaras piedzīvojis puika pret septiņiem līdz zobiem apbruņotiem vīriem.

Iznācis tur, kur bija katram redzams, viņš iebļāvās:

-   Šeit!

Pret viņu pavērsās septiņas pelnu pelēkas sejas.

Mezdams līkloču cilpas mežā, Hīlass aizvilināja uzbrucējus prom no māsas. Viņš nevarēja riskēt kaut ko uzsaukt meitenei, bet Izi bija gudra gan viņa izmantos izdevību un manīsies ārā no tās alas.

Nosvelpa bultas. Viena trāpīja rokā. Viņš iekliedzās un nometa nazi…

Sarāvies kņūpus būdā, Hīlass apskāva ceļgalus un šūpojās šurpu turpu. Viņam gribējās plosīties un kliegt, un kaukt. Kāpēc melnie karotāji uzbruka? Ko Hīlass un Izi, un Škics tiem bija nodarījuši?

Acis sūrstēja. Rīklē sariesās kamols. Viņš to nikni norija. Raudāšana Škicu neatsauks. Un Izi arī neatradīs.

-    Es neraudāšu, zēns skaļi sacīja. Es neļaušu viņiem man to nodarīt.

Atņirdzis zobus, viņš trieca dūri pret sienu, lai aizturētu asaras.

Hīlasu atmodināja pa durvīm iespīdošā mēnesnīca, un vienu mirkli viņš nemaz nesaprata, kur atrodas. Viņš gulēja uz sāna un cīnījās ar baiļu uzplūdiem. Tad atmiņas atgriezās un kļuva vēl ļaunāk.

Tiklīdz pienāks rītausma, viņš sev sacīja, tu dosies uz Lapitosu un uzmeklēsi Telamonu. Izi noteikti ir pie Telamona. Ja ne, tu viņu atradīsi. Viņa ir sīksta un kalnus pazīst gan līdz tam izdzīvos.

Zēns noslēdza prātu, neļaujot sev domāt par iespēju, ka māsa varētu būt mirusi.

Kad acis aprada ar krēslu, Hīlass netālu no ieejas saskatīja kaut ko, kas līdzinājās māla ogļu pannai; tajā melnēja kaudzīte apdegušu kaulu. Blakus mētājās salauzts krama nazis un rindā sakārtotas bultas; katra bulta bija rūpīgi pārlauzta uz pusēm.

Hīlass sajuta uztraukuma adatiņas un pieslējās sēdus. Tāda rinda ar salauztām bultām te varēja atrasties tikai viena iemesla dēļ.

Mirušais uz muguras gulēja pie pretējās sienas. Viņa seju klāja drāna, bet pēc nekrāsotās tunikas un tulznainajām kājām Hīlass uzminēja, ka viņš bijis zemnieks.

Droši vien miroņa radiniekus plēsa pušu gan bailes no melnajiem karotājiem, gan nepieciešamība nomierināt sava rada dusmīgo rēgu; bet rituāli nebija atstāti neievēroti. Mirušo bija noguldījuši uz niedru paklājiņa līdz ar viņa sirpi un šķēpu, iepriekš nonāvējot ieročus, salaužot tos uz pusēm, lai rēgs tos varētu lietot. Šī paša iemesla dēļ bija sadauzīta viņa krūzīte un bļodiņa un nožņaugts suns, kas gulēja turpat netālu, gatavs sekot saimniekam pēcnāves dzīvē. Un tas laikam bija viens no bagātākajiem zemniekiem, jo tālākajā stūrī kluknēja miris vergs. Arī

tas, tāpat kā suns, bija nogalināts, lai varētu apkalpot savu kungu.

Kaps, Hīlass nodomāja. Tu esi atradis pajumti kapā.

Viņš nespēja noticēt, ka nav pamanījis zīmes. Tāpēc cieminieki pie stropiem bija nolikuši ziedojumus: lai bites varētu piedalīties bēru mielastā. Tāpēc kaps bija stāvējis vaļā: lai ļautu garam aiziet.

Un Hīlass bija pārkāpis visus likumus. Viņš nebija tuvojies no rietumiem, piespiežot pie pieres dūri, un nebija lūdzis Senčiem atļauju ienākt.

Neuzdrošinādamies elpot, zēns pasniedzās pēc savām mantām.

Mirušais vergs kaktā atvēra acis un lūkojās viņā.

3

Līķa āda bija vaskaini bāla kā nesen mirušajam un acis mēnesnīcā zalgoja.

Hīlass piespiedās pie kapa sienas. Viņš redzēja, kā pelēkās lūpas paveras. Viņš dzirdēja mironi ierunājamies.

Balss bija tik tāla kā pati nāve. Valoda kā vanagu saucieni tālās, saltās debesīs kādā mēlē, ko zēns nesaprata.

Nē, viņš domāja. Tas nevar būt.

Līķis gari, drebelīgi nopūtās. Āa… Paliec…

Hīlass noelsās. Viņš redzēja, kā, mironim runājot, mēnesnīcā sakustas putekļi. Elpa. Līķis elpoja. Tu… tu esi dzīvs, zēns čukstēja.

Mironis atieza zobus drausmā smaidā. Ne… ilgi vairs ne…

Iekšēji drebēdams, Hīlass pavirzījās tuvāk. Zeme zem plaukstām kļuva lipīga. Viņš saoda svaigas asinis.

Mirstošais bija jauns viņam neauga bārda. Viņš nebija vergs, kā Hīlass bija nodomājis; tumšie mati nebija apcirpti, bet gari un sapinkājušies pletās zemē zem jaunekļa. Un viņš nebija zemnieks pēdas bija pārāk gludas. Svešinieks bija ģērbies smalka linu auduma svārkos līdz ceļiem un ar spirālēm izšūtu malu. Ap slaido vidukli bija cieši savilkta plata ādas josta. No jostas bagātīgi greznotā makstī karājās duncis, un svešajam ap kaklu skaisti

izgrebts sīks amulets no balta kaula: lēcienā attēlota zivs ar noslēpumainu smaidu. Zivs peldēja viņam uz krūtīm melnā asins lāmā.

-   Paslēp mani… mirstošais izdvesa.

Hīlass mēģināja parauties atpakaļ, bet jaunekļa ledainie pirksti saķēra viņējos.

-   Es esmu no Keftiu. Svešinieks sev svešajā valodā runāja stomīgi. Liela sala… tālu aiz Jūras… Seja saspringa. Ausma. Nāks noslēgt kapu. Mani atradīs manas miesas pametīs maitasputniem. Izmocītais skatiens meklēja Hīlasa acis. Palīdzi manam garam rast mieru.

-   Nevaru, Hīlass vairījās. Man jātiek prom; ja mani notvers…

-   Tev vajag nazi, keftietis dvesa. Ņem manējo. Es to nozagu. Tas ir vērtīgs. Turi to paslēptu.

Hīlasam mati pakausī sacēlās stāvus. Kā tu zināji, ka man vajag nazi?

Atkal tas pats drausmais smaids. Vīrs ielien kapā nomirt. Zēns ielien turpat, lai dzīvotu. Domā, ka tā ir sagadīšanās?

Hīlass nezināja, ko darīt. Mēness rietēja, un cikāžu dziesma mainījās. Bija jātiek laukā, iekams nav atnākuši cieminieki.

-   Paslēp mani… keftietis lūdzās.

Pēdējai vēlmei piemita liels spēks. Hīlass nespēja sevi piespiest to ignorēt.

Zēns uz ātru roku meklēja, kur vīrieti paslēpt. Kaps bija lielāks, nekā viņam bija šķitis, un tumsā viņš uzskrēja kaudzēs sakrautiem māla zārkiem. Daži bija paredzēti bērniem tik mazi kā viras podi, citi bija lielāki. Viņš uzmeklēja kādu tumšākajā stūri un atstūma vaļā vāku, izlaižot laukā appelējušu kaulu dvaku.

Nekas nespētu viņu piespiest ar kailām rokām pieskarties zārka saturam. Zēns paķēra vienu no salauztajām bultām un pabīdīja malā galvaskausu un lielākos kaulus, lai atbrīvotu vietu. Es nevaru tevi panest, viņš sacīja keftietim. Tev būs jāiekāpj pašam.

Tas bija šaušalīgi vilkt mirstošo jaunekli pa grīdu un gandrīz vai grūstin iegrūst viņu augsti apmalotajā zārkā, tad salocīt locekļus tā, ka viņš palika guļam kā mazulis māla klēpī. Tas noteikti bija mokoši, taču keftietis tikai mazliet iekunkstējās.

-   Kā tu te tiki? Hīlass pabeidzis elsa. Un kas tevi nogalināja?

Keftietis aizvēra acis. Viņi ieradās no austrumiem no Mikēnām. Viņi ir… nemāku to pateikt tavā mēlē. Putni, kas taisa tādu skaņu… Viņš vārgi ieķērcās.

-   Vārnas?

-Jā. Mēs viņus saucam par Vārnām. Jo viņi ir tik alkatīgi un barojas no nāves.

Hīlass atcerējās melnos karotājus. Viņš acu priekšā ieraudzīja, kā to tumšie apmetņi plivinās kā spārni.

Keftietis atkal atieza zobus. Bija nakts… Es, lai nomaskētos, apģērbu nabaga apmetni no raupjas zaķādas. Mani noturēja par… par ārpus-nieku. Ko tas nozīmē ārpus-nieks?

-    Tas nozīmē cilvēku, kas nav piedzimis ciemā, Hīlass strupi paskaidroja. Tas nozīmē, ka nav Senču, kas pasargātu, un ir jādzīvo ārpus ciema. Upurēšanā nav atļauts piedalīties, tāpēc gaļu dabūt nevar, ja vien neizdodas atlicināt laiku medīšanai vai nokaut Kalnā aitu un izlikties, ka tā gājusi bojā nogruvumā. Visi uz tādiem skatās no augšas. To nozīmē ārpusnieks.

-   Tu esi ārpus-nieks, keftietis secināja, uzlūkodams zēnu. Jā, tu izskaties citāds, tavi mati… tu piederi pie savvaļas cilts. Vai Likonijā ir daudz ārpus-nieku?

Hīlass papurināja galvu. Cik man zināms, tikai saujiņa.

-   Un vai tev ir radi?

Hīlass neatbildēja. Kad Neleoss viņus ar Izi atrada Kalnā, bērniem nebija nekā, izņemot lāčādu, uz kuras abi gulēja, un Neleoss viņiem pateica, ka māte esot tos pametusi. Hīlass tam nenoticēja daļēji tāpēc, ka nekad neticēja nekam no Neleosa teiktā, un daļēji tāpēc, ka tas nesaskanēja ar viņa vienīgajām atmiņām par māti. Māte bija viņu un Izi mīlējusi par to zēns bija pārliecināts. Viņa nekad nebūtu viņus pametusi.

-   Manā salā, keftietis murmināja, mēs tādus kā tu saucam par savvaļas cilti. Viņi uz ādas zīmē ornamentus. Tu ne… Kā viņi var pateikt, kas tu tāds esi?

Hīlass pieskārās kreisās auss ļipiņai. Mums šeit ir izgriezts viens gabaliņš. Neleoss to izdarīja, kad mūs atrada. Zēns norija siekalas. Viņš nespēja aizmirst Izi kliedzienus, kad pienāca viņas kārta.

-   Vai jūs pielūdzat Dievieti? keftietis dvesa.

-   Ko? Hīlass iztrūkās. Mēs… mēs pielūdzam Kalna dievu un Dabas pavēlnieci. Bet kāds tam sakars ar…

-   Ā, tas ir labi…

-   Pastāsti inan par vārnām, Hīlass nepacietīgi pārtrauca. Kas viņi tādi ir? Kāpēc viņi vajā ārpusniekus?

-   Dieviete… viņai ir daudz vārdu daudzās zemēs… bet viņa vienmēr ir tā pati Dieviete…

Hīlass atvēra muti, lai atbildētu, bet tajā pašā brīdī piekalnē iesaucās pupuķis ūupu-pu-pu-pu. Drīz svīdīs gaisma. Man jātiek no šejienes prom, viņš sacīja.

-   Nē! Paliec! Es negribu nomirt viens!

-   Es nevaru.

-   Man ir bail! keftietis lūdzās. Mājās mēs aprokam mirušos tur, kur var redzēt jūru, bet man nav nekā no Jūras, es nekad netikšu mājās!

-   Tev ir tā zivs uz krūtīm…

-   Tā nav zivs tas ir delfīns -, bet tas ir no ziloņkaula, tas nav no Jūras! Lūdzu…

Hīlass nocietināja sirdi un savāca savas mantas. Tad viņš ieņurdējās un pierāpās atpakaļ pie zārka.

-    Ņem, viņš nomurmināja, noraudams savu amuletu un iespiezdams nelielo maciņu jauneklim plaukstā.

-   Man tas nekādu lielo labumu nav devis, bet tu jau vienalga mirsti. Tajā ir mazliet kalnu kristāla, ko es atradu virsotnē, spēkam un dažas lauvas astes spalvas drosmei; to lauvu es atradu beigtu vienā alā. Un gliemežvāks. Nezinu, kam tas varētu derēt, bet tas ir no Jūras.

-   No Jūrasl keftietis sāka starot. Tu tātad esi tur bijis!

-   Nē, nekad. Man to kāds iedeva, bet es nekad…

-  Jūra sniegs atbildes, ko tu meklē! Jā, un tevi atradīs Spuru ļaudis… Jauneklis piepeši saķēra Hīlasa plaukstas locītavu un pievilka zēnu tuvāk, tumšajām acīm ieurbjoties viņā biedējoši modri. Viņi zina, ka tu nāksi, jauneklis izdvesa. Viņi tevi meklē savā dziļajā, zilajā pasaulē… viņi tevi atradīs…

Hīlass iekliedzās un izrāvās no tvēriena.

-   Spuru ļaudis tevi aizvedīs uz savu salu… zivis, kas lido, un alas, kas dzied… pakalni, kas staigā… bronzas koki…

Viņš murgoja. Kapā zagās pelēcīga gaisma. Hīlass pārmeta pār plecu savu ūdens maisu un pasniedzās pēc ēdamā kules.

-   Un, kad tu nonāksi piejūras… keftietis turpināja.

-   Es neiešu uz Jūru…

-   …tev tai jāiedod mana matu cirta.

-   Es jau nupat teicu, ka to nevaru!

-   Ņem, paņem to tūlīt…

Hīlass sakoda zobus, paķēra bultas uzgali un nogrieza šķipsnu melno, sprogaino matu, ko iebāza savā jostā.

-   Tā! Redzi! Tas bija pēdējais, ko es izdarīju!

Keftietis pasmaidīja, vērdamies augšup uz zēnu tas vairs nebija rēgains smīns, bet īsts smaids, kas pārvērta visu seju. Un, kad tu nonāksi līdz Jūrai, palūdz Spuru ļaudīm atnākt pakaļ manam garam… tu redzēsi viņus nākam… reizē lecam pāri viļņiem tik spēcīgus, tik skaistus… un viņi mani aizvedīs pie Starojošās… un pie Viņas es iepazīšu mieru kā ūdens lāse, kas saplūst ar Jūru…

-   Saku pēdējo reizi es neiešu uz Jūru!

Keftietis neatbildēja.

Viņa klusēšanā bija kaut kas tāds, kas lika Hīlasam pagriezties atpakaļ un ielūkoties zārkā.

Keftietis lūkojās pretī ar acīm, kas vairs nekad neredzēs.

Pats nezinādams, kāpēc tā rīkojas, Hīlass pasniedzās un ar pirkstu pieskārās liesajam vaigam. Viņš sajuta, kā siltums pamet miesu tik strauji kā ūdens, kas iesūcas sausā zemē. Vēl pirms mirkļa tas bija cilvēks. Tagad bija palikusi vien tukša čaula.

Piekalnē atkal aizkliedzās pupuķis.

Hīlass, cik vien ātri spēdams, atbīdīja smago zārka vāku atpakaļ vietā un ātri nomurmināja lūgsnu.

Gaismai pieņemoties, viņš saskatīja pie sienām sakrautus zārkus, kas bija apgleznoti ar sarkaniem un dzelteniem cilvēciņiem tie dejoja un darbojās ap

ziedokļiem. Kaktā zēns pamanīja mētājamies keftieša zaķādas apmetni un paslēpa to aiz kāda zārka. Tur, kur mironis bija gulējis, pletās tumšs traips. Zēns paspēra virsū smiltis. Neko vairāk viņš nevarēja līdzēt.

Ārpusē atskanēja tāla stabulēšana. Tuvojās cieminieki. Tiem, par spīti bailēm no melnajiem karotājiem, bija jāatnes veltes vīns un medus savam radiniekam, kas bija kļuvis par Senci.

Nedrīkstēja zaudēt laiku. Hīlass devās uz durvīm.

Duncis. Keftietis bija sacījis, ka Hīlass varot ņemt viņa dunci, bet viņš bija to atstājis pie līķa iekšā zārkā. Zēns pameta skatienu atpakaļ… un iztrūkās, ieraudzījis dunci guļam turpat zemē blakus zārkam.

Viņš sev iegalvoja, ka keftietis to noteikti izņēma no maksts un nometa pirms iekāpšanas zārkā. Tā noteikti bija. Jo tur tas gulēja.

Ņem to… turi to paslēptu…

Duncis bija no bronzas, pavisam vienkāršs un bez rotājumiem. Tam bija plata, stūraina atdure un uz spala bija trīs gludas iedobes; asmens bija smails un divtik garš nekā Hīlasa plauksta masīvā asmens mugura beidzās nāvējošā smailē. Malas rīta gaismā mirdzēja ar sarkanīgu spīdumu. Hīlass vēl nekad nebija redzējis neko tik skaistu.

Viņš pacēla nazi. Tas bija smags, un, kaut arī spals pieskaroties šķita auksts, tas jau pēc mirkļa bija pieņēmis viņa rokas siltumu.

Stabuļu skaņas tuvojās.

Hīlass satvēra dunci un metās bēgt.

4

Hīlass tikko paspēja paslēpties pakalnā, kad cieminieki pienāca pie kapa.

Zēnam par atvieglojumu, nācēji nepamanīja, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu, viņi jau krāva ieejai priekšā akmeņus. Bariņā viņš pamanīja to pašu pagājušajā naktī sastapto suni stāvam blakus vienam no ciema puikām. Hīlass priecājās, ka dzīvnieks ir sveiks un vesels, taču bija sāpīgi noskatīties, kā tas grūž purnu puikam saujā. Škics arī mēdza tā darīt.

Bēglis skriešus devās pāri pakalnam, pa ceļam lasīdams krūkļa lapas, lai atvairītu keftieša rēgu; mirušā matu cirtu viņš līdz ar dunci iebāza maisā. Vēlāk uztaisīs tam maksti, bet pagaidām ierocim jāpaliek paslēptam. Bronza nebija domāta ārpusniekiem. Ja kāds viņu pamanīs ar tādu nazi… tikpat labi varētu skaļi bļaut: zaglis!

Mēģinādams atsaukt atmiņā pilnīgi visu, ko Telamons jebkad bija sacījis par Lapitosu, zēns nogriezās uz austrumiem zemākajos pauguros Kalna pakājē. Sīkās priedītes nebija nekāds aizsegs, un dadži krietna vīra augumā skrāpēja garāmgājēju ar ērkšķiem mežakuiļa ilkņu garumā; bet no melnajiem karotājiem vai citiem cilvēkiem nebija ne vēsts. Hīlass pašlaik tieši par to domāja, kad, iegriezies ceļa līkumā, gandrīz uzskrēja virsū kaujas ratiem.

Vienā šaušalīgā mirklī zēns pamanīja abus zirgus un kareivi jēlādas bruņucepurē. Karotājs bija uzgriezis viņam muguru, taču, kad zirgi iegrudzinājās, viņš pagriezās. Hīlass negaidīja, kad ieraudzīs vēl kaut ko, viņš ņēma kājas pār pleciem un uzskrēja augšā pa piekalni, kur rati viņam nevarēja sekot.

Pārrāpies pāri virsotnei, zēns nobrāzās lejā pa nogāzi un šāvās uz ielejā tekošo upi. Apkārt pauguram putekļu mākonī tuvojās rati, un karotājs troksnī kaut ko kliedza. Hīlass ielēca ūdenī, ūdens un ēdiena maisiem atsitoties pret muguru.

Aiz muguras noskanēja būkšķis, iezviedzās zirgi, un nākamajā brīdī karotājs metās viņam pakaļ kājām. Hīlass meta cilpas. Karotājs sekoja. Kāda roka saķēra bēgļa plecu, parāva atpakaļ, un abi ar plunkšķi ievēlās ūdenī. Karotājs saķēra viņu zem rokas, bet Hīlass viņu apgāza un turēja galvu zem ūdens. Karotājs neganti atvēzēja dūri un trāpīja pa ievainoto roku. Hīlass iebrēcās un parāvās sāņus. Uzbrucējs izlocījās no viņa tvēriena un sprauslādams iznira. Hīlass ar celi iespēra viņam pa kājstarpi. Pretinieks iekaukdamies krita atpakaļ, bet uzšāvās kājās ātrāk nekā Hīlass un iespēra tam pa zodu. Hīlass sagrīļojās. Karotājs nogāza viņu no kājām, ar ceļiem uzmetās uz krūtīm, ar abām rokām saķēra viņa matus un sapurināja zēnu tā, ka tam noklabēja zobi.

-   Hīlas, tas esmu es! Telamons! Tavs draugs!

-   Nespēju noticēt, ka tu mani nepazini, Telamons izdvesa.

-   Es taču teicu, Hīlass elsa. Es tevi ar to tur galvā nevarēju pazīt.

Abi sēdēja pie upes un apslacīja zilumus ar aukstu ūdeni. Zirgi bija piesieti turpat netālu un klusi dzēra.

-    Piedod, ka tev iespēru, Telamons nomurmināja.

-   Piedod, ka gandrīz tevi noslīcināju, Hīlass atsaucās.

Telamons nosprauslājās smieklos. Kas lēcies tavai rokai?

-   Mani sašāva, Hīlass atzinās. Improvizētais apsējs bija nošļucis, un brūce nejauki sūrstēja.

-   Vai sāp? Telamons apjautājās.

Hīlass iešļakstīja draugam sejā ūdeni. Un kā tev šķiet?

Telamons plati pasmaidīja un uzšļakstīja pretī. Tad viņš pielēca kājās. Nāc! Mums jātiek prom no šejienes. Šķita, ka viņš uztver kā pašu par sevi saprotamu, ka ar ķezu jātiek galā kopā. Hīlasam gribējās draugam pateikties, bet viņš nespēja atrast īstos vārdus.

Viņi bija draugi jau četras vasaras, bet vienmēr paslepus, jo Telamona tēvs bija aizliedzis dēlam draudzēties ar ārpusnieku. Neraugoties uz aizliegumu, Telamonam dažreiz izdevās aizmukt un satikties ar Hīlasu un Izi tā, ka neviens par to neuzzināja, kaut arī pašam nācās mocīties nožēlā par to, ka māna savu tēvu.

Sākumā Hīlass bija aizdomu pilns. Ko tas bagātais puika no viņa grib? Drīz viņš atskārta, ka Telamons negrib neko tikai draudzību. Abi bija ļoti atšķirīgi, bet varbūt tieši tāpēc draudzība bija veiksmīga. Ja Telamonam bija jāpieņem lēmums, viņš, iekams kaut ko darīt, rūpīgi izsvēra iespējamo iznākumu; Hīlass turpretī domāja ātri un rīkojās vēl ātrāk viņam tā bija jādara, citādi viņš neizdzīvotu. Telamons dzīvoja saskaņā ar karotāju goda

kodeksu, par kuru Hīlass tikai pasmējās, klusībā tomēr juzdamies ieintriģēts. Vispirmām kārtām Telamonam bija tēvs, kuru viņš mīlēja un no kura bijājās. Hīlass nespēja iztēloties, kā tas ir. Viņš nekad nebija pazinis savu tēvu un nekad ne no viena nebija bijājies.

Četrus gadus viņi bija draugi un neviens to nezināja izņemot, protams, Izi, kura gluži vai dievināja Telamonu. Visi kopā viņi uzbūvēja savu pirmo plostu un mācījās peldēt. Telamons bija izglābis Hīlasu no saniknota buļļa, bet Hīlass izvilcis Telamonu no aizkaitinātas lauvenes midzeņa. Telamons bija gadu vecāks un lielāka auguma, jo dabūja vairāk gaļas, toties Hīlass zināja vairāk paņēmienu kautiņos. Telamonam riebās tas, ka Hīlass zog, viņš sacīja, ka tas neesot godājami; tomēr nodot viņš Hīlasu nekad nenodeva un nekad arī nepievīla.

Bet tagad, kad Hīlass noskatījās, kā Telamons pārbauda ratus, meklējot bojājumus, viņš no jauna atskārta, cik milzīga plaisa viņus šķir.

Telamons bija vadoņa dēls un pēc tāda ari izskatījās. Viņa tunikas piedurknes un apmali rotāja sarkans audums un pusgarie zābaki mirdzēja no eļļas tāpat kā pie jostas piestiprinātā maksts, kurā viņš turēja savu smalko krama nazi. Garie, tumšie mati bija sapīti kā karotājam ar nelieliem māla aplīšiem galos, lai ne atristu, un uz plaukstas locītavas draugam karājās zīmogakmens no pulētas, sarkanas jašmas, kurā bija iegravēts sīciņš mežakuilis ar sarainu muguru. Tēvs to dēlam bija uzdāvinājis pavasarī, kad tam bija apritējuši trīspadsmit gadi un viņš bija sācis medīt mežakuiļus. Bija jāsavāc gana ilkņu, lai uztaisītu sev bruņucepuri, un tas nozīmēja, ka jānogalina divpadsmit kuiļi. Līdz šim viņam bija izdevies

dabūt tikai vienu, bet viņš neļāva Hīlasam palīdzēt, jo, lai kļūtu par karotāju, viss bija jāpaveic pašam.

-    Telamon, kas te notiek? Hīlass spēji pajautāja.

-   Kāpēc Vārnas medī ārpusniekus?

-   Vārnas? Telamons izskatījās iztrūcināts.

-   Uzbrucēji, melnie karotāji! Kāpēc viņi vajā ārpusniekus, bet nevienu citu ne?

Telamons sarauca uzacis. Nezinu. Tiklīdz padzirdēju par notiekošo, devos tevi brīdināt. Es… es atradu jūsu apmetni.

-   Viņi nogalināja Škicu.

-   Zinu. Es viņu apraku. Tas bija drausmīgi. Man šķita, ka viņi ir nogalinājuši arī tevi. Tad atradu tavas pēdas. Tās es pazaudēju, bet atradu Izi ceļu…

-   Viņa aizbēga? Hīlass iesaucās.

-   Viņa devās uz rietumiem, bet es pazaudēju arī viņas pēdas.

-    Uz rietumiem! Un es gāju uz austrumiem! Es domāju, ka viņa noteikti dosies uz ciemu vai arī mēģinās atrast tevi.

-   Mēs viņu sameklēsim, Hīlas. Viss būs labi.

-   Viņai ir tikai deviņas vasaras!

-   Neviens nepūlēsies dzīties pakaļ meitenei.

-   Bet kāpēc mūs vispār jāmedī?

-   Es taču teicu, ka nezinu!

-   Kā tad tas jāsaprot tu nezini? Hīlass uzsprāga.

-   Tavs tēvs taču ir varenākais vīrs visā Likonijā!

-   Hīlas…

-   Viņš ir vadonis! Viņam būtu jācīnās ar uzbrucējiem. Kā viņš var pieļaut, ka tie vajā viņa ļaudis?

Telamons samiedza tumšās acis. Vai tu apšaubi mana tēva lēmumus?

-   Vai ari viņš aizsargā tikai cieminiekus, bet ārpusniekus pamet likteņa varā?

-   Vai tu šaubies par manu tēvu? Telamons noprasīja. Zēna izskatīgā seja bija sastingusi, un viņš žņaudzīja naža spalu.

Ar Telamonu bija tā, ka viņam gods nozīmēja pilnīgi visu. Viņš nevilcinātos sodīt ikvienu, kas mestu kaut mazāko ēnu uz viņa radiem.

-    Nē! Hīlass atcirta. Es nešaubos par tavu tēvu.

-   Tas labi, Telamons strupi noteica.

Iestājās saspringts klusums. Telamons piegāja pie zirgiem pārbaudīt, vai tiem pakavos nav ieķērušies akmeņi, un Hīlass palika turpat, kur bijis, pie upes. Viņš zināja, kā draugs spēj sadrūvēties. Telamons nebūs pirmais, kas pārtrauks klusumu. Hīlass iedomājās, ka varētu parādīt draugam bronzas dunci; bet tad būtu jāpaskaidro, ka tas ir zagts un ka viņš kapā paslēpa mirušu svešinieku, un Telamonu pārņemtu šausmas.

Iā nu Hīlass neko nestāstīja, bet pasauca Telamonu, lai aizņemtos viņa nazi. Telamons, ne vārda neteicis, to pameta, un Hīlass no savas tunikas nogrieza jaunu apsēju ievainotajai rokai. Viņš sameklēja pērkonamoliņu un sakošļāja dažas lapas, ko uzlikt kā kompresi, kuru nostiprināja vietā ar apsēju. Piegājis pie ratiem, viņš pasniedza atpakaļ nazi. Telamons to paņēma, joprojām neteikdams ne vārda.

Kad klusums bija ildzis gana, Hīlass ierunājās: Tie tātad ir zirgi.

Telamons kaut ko noburkšķēja.

Kalnā zirgu nebija, un Hīlass tos bija redzējis tikai no attāluma. Tuvāk stāvošais bija milzu briesmonis ar

spīdīgu, kastaņbrūnu spalvu un piķmelnām krēpēm. Zēns pasniedzās dzīvnieku noglaudīt, bet tas atglauda ausis un mēģināja iekost.

Otrs zirgs bija draudzīgāks, paberzēja degunu Hīlasam pret krūtīm un šņākuļoja zēnam ausī. Lielās, tumšās acis izskatījās maigas kā plūmes, bet kakls zem zēna plaukstas bija ciets un muskuļots. Vai tie ir tavējie? viņš jautāja Telamonam.

-   Kā tad! Telamons nosprauslājās. Zirgi ir tēva. Es nedrīkstu tos vest laukā.

Hīlass iesvilpās. Tikai nesaki, ka tu tos nozagi, viņš sausi sacīja.

Telamons pietvīka. Aizņēmos.

Draugs ķimerējās ap savu zīmogakmeni kā dažubrīd, kad pārdomāja kādu problēmu. Tie karotāji nav nekādi iebrucēji, Hīlas. Viņi ir no austrumiem, viņus sūta Mikēnu virsvadonis. Un viņus nesauc par Vārnām. Viņi ir diža dzimta Koronosa dzimta. Viņu pusē cīnās ļoti daudz karotāju. Tikai tumsoņas zemnieki samet pašu dzimtu un viņu karotājus vienā katlā un saukā visus par Vārnām.

Hīlass uzmeta draugam asu skatienu. Tu, šķiet, daudz par viņiem zini.

-   Es esmu vadoņa dēls, Telamons atcirta. Protams, es par viņiem kaut ko zinu.

-   Nu, ciktāl tas attiecas uz mani, vārnas paliek vārnas. Viņi nogalināja Škicu un mēģināja nonāvēt mūs ar Izi.

-    Zinu, bet… Telamons pietvīka stiprāk. Mans tēvs… viņam ar tiem nav nekāda ienaida.

Hīlass blenza draugā. Nav ienaida7 Ar ļaundariem, kas iebrūk viņa zemēs un medī viņa ļaudis?

»

-   Hīlas… Telamons vilcinājās. Tēvs ir vadonis. Tas nozīmē, ka viņš ne vienmēr var izvēlēties, ar ko… ar ko viņam ir darīšanas.

Hīlass nelikās to dzirdam. Kā ar tevi pašu? viņš noprasīja. Vai tev arī ar viņiem “nav ienaida”?

Telamons sarauca uzacis. Es nezinu, kāpēc viņi vajā ārpusniekus, bet darīšu, ko varēšu, lai to noskaidrotu. Viņš palūkojās Hīlasam acīs. Es esmu tavs draugs, viņš uzsvērti sacīja. Mēs atradīsim Izi. Es tevi izdabūšu no šīs ķezas. Zvēru pie sava goda. Tagad aizveries un ejam.

Saņēmis grožus, draugs ielēca ratos. Zirgi sacēlās pakaļkājās, un viņš pūlējās tos nomierināt.

-    Vai tu zini, kā ar tādiem ratiem braukt? Hīlass jautāja, ielēkdams Telamonam blakus.

-   Turies stingri, Telamons nomurmināja, un saliec ceļus.

Zirgi lēca, ratus parāva līdzi, un Hīlass gandrīz aizlidoja pa gaisu.

-   Es teicu turies! Telamons uzbrēca.

Kratoties pāri akmeņiem, paplānais klūgu rāmis

tā ļodzījās, ka Hīlasam šķita tas tūlīt salūzīs. Jēlādas pinums zem kājām bīstami ieliecās, un bija jāsamiedz acis, lai tajās nelidotu gruži, ko meta gaisā zirgu pakavi. Bet zirgi bija ātri, ātrāki par visu, ko viņš līdz šim bija pazinis. Lauki zibēja garām, karstais vējš purināja matus, un zēns skaļi iesmējās.

Telamons uzmeta draugam skatienu un pasmaidīja.

Hīlass iztrūcies atskārta, ka viņi brauc nepareizajā virzienā. Saķēris grožus, viņš rāva, un dzīvnieki, putekļiem šķīstot, apstājās. Mums jāgriežas apkārt! Mums jābrauc uz rietumiem!

Telamons pārskaitās. Kāpēc tu tā izdarīji? viņš ārdījās, cīnīdamies, lai savaldītu zirgus. Mēs nevaram braukt ar ratiem kalnā! Turklāt pāreju apsargā, mums nemūžam neizdotos tikt tur garām! Mums ir jābrauc apkārt kalniem! Es par visu esmu padomājis. Mēs brauksim uz dienvidiem uz Jūru, un tad mēs…

-   Uz Jūru? Hīlass iekliedzās.

-    Sameklēsim laivu, airēsimies gar krastu un tad izkāpsim krastā otrā kalnu pusē un dosimies iekšzemē no turienes. Nav nemaz tik tālu. Mēs atradīsim Izi. Es apsolu.

Jūra, Hīlass nodomāja.

Un, kad tu nonāksi pie Jūras, sacīja keftietis… Kad. Viņš bija pilnīgi pārliecināts.

-   Pa kuru ceļu tad tu gribi doties? Telamons noprasīja. Pasteidzies, Hīlas, es vairs ilgi nevarēšu noturēt.

Hīlass košļāja lūpu. Tev taisnība, viņš piekrita.

-    Mums būs jābrauc uz dienvidiem un jābrauc apkārt pa Jūru.

-   Paldies, Telamons pateicās. Viņš uzcirta ar grožiem pa zirgu rumpjiem, un viņi devās tālāk, auļojot lejā pa taku putekļu mākonī.

Hīlasam nebija laika mainīt domas. Pēkšņi viņi iegriezās līkumā, un acu priekšā iepletās līdzenumi: plaši, līdzeni, mežiem apauguši klajumi, ko šur tur izraibināja zeltainu miežu lauki un sudrabaini olīvkoki. Tālāk biedējoši tālu slējās kalni: virsotne pie virsotnes, kā debesu balsts.

Hīlass nekad nebija bijis tik tālu uz austrumiem, un mirkli viņam dūša saskrēja papēžos. Līkasa kalns bija viss, ko viņš savā mūžā bija iepazinis tā virsotnes, aizu,

ciemu. Viņam bija tikai miglaina nojausma par to, kas atrodas tālāk.

Viņš zināja, ka Telamona tēvs savu bagātību iegūst no līdzenumu tīrumu bagātīgās ražas un ka Likonija ir vistālāk uz dienvidiem esošais valdījums milzīgā zemē, ko sauc par Akeju. Viņš neskaidri apzinājās, ka kaut kur tālumā ir vēl citi Akejas valdījumi Mesēnija, Arkādija, Mikēnas un ka aiz Jūras atrodas visādas tālas zemes, ko apdzīvo briesmoņi; bet viņš nekad nebija tā īsti par to visu domājis. Līdz šim nebija. Pasaule ārpusē bija neiedomājami milzīga. Tā lika viņam justies nenozīmīgam kā skudrai un tikpat viegli saspiežamam.

Zēni piebrauca pie upes, pār kuras krastiem pārkārās milzu niedres, un Telamons apstādināja zirgus, lai ļautu tiem padzerties. Abi ar Hīlasu nolēca zemē. Telamons atgāzās uz kāda akmens un ņurdēdams ņēmās spaidīt sev plecus. Hīlass, pat stāvot uz zemes, vēl juta ratu līgošanos. Niedres bija tik garas kā trīs vīri un labi viņus paslēpa, bet Hīlasam tās nepatika. Zēns iztēlojās, kā melnie karotāji viņam piezogas nemanīti.

Telamons izņēma no ratiem teļādas maisu un pameta draugam gabalu žāvētu aitas aknu un govsraga blašķi ar koka korķi.

-   Kas tas ir? Hīlass vaicāja.

-    Valriekstu sula. Tavi mati, Hīlas. Nevienam nav dzeltenu matu, tevi var pamanīt pa gabalu kā tādu bāku. Tev jāizskatās tāpat kā visiem pārējiem, citādi tevi noķers.

Norijis gaļas gabalu, Hīlass iesmērēja matos valriekstu sulu; tie zaudēja slapju smilšu toni un kļuva raibi tumšbrūni.

-   Nu jau ir labāk, Telamons noteica. Viņš aizgāja izlūkot apkārtni, bet Hīlass tikmēr palika pie zirgiem.

Draudzīgāko sauca par Dūmu, nejaukais bija Lāsts. Dūms stāvēja rāmi, viegli piešķiebis vienu pakaļējo pakavu, bet Lāsts sprauslāja un svaidīja galvu. Viņš nebija tik skaists kā Dūms. Šim zirgam bija kaulains deguns un niknas acis, bet Hīlass sprieda, ka viņš ir gudrāks. Bija saprotami, ka jādusmojas. Zirgam droši vien riebās, ka jāvelk rati.

Hīlass viņam to pateica, un Lāsts pagrieza ausis kā ieklausīdamies, bet tad mēģināja iekost zēnam rokā. Hīlass plati pasmaidīja. Neuzticies nevienam! Gudrs zirgs.

Tajā brīdī abi zirgi saslēja ausis un spalgi iegrudzinājās.

Tālumā atskanēja atbildes grudzināšana.

No niedrēm klupšus izbrāzās Telamons. Tie ir viņi! zēns elsoja. Ātri! Tālāk ir taka!

Hīlass ielēca ratos un pasniedzās lejup, lai palīdzētu iekāpt Telamonam, bet draugs, viņam par izbrīnu, pameta ēdamā krājumus un iegrūda grožus viņam rokās.

-    Brauc uz dienvidiem, viņš piekodināja. Seko upei un sameklē laivu…

-Ko? Bet tu arī brauksi!

-   Es viņus aizvedīšu nepareizajā virzienā, tad došos pāri pārejai un satikšos ar tevi otrā pusē…

-   Telamon, es tevi nepametīšu!

-   Tev jābrauc prom, tā ir vienīgā iespēja!

-   Man vienalga!

-   Viņi nemedī mani, viņi medī tevi! Brauc!

5

Zirgi bija neticami spēcīgi. Hīlasam vajadzēja visu spēku, lai noturētu grožus un paliktu ratos.

Pametot skatienu pār plecu, zēns saprata, ka tā nekas nesanāks: aiz viņa sacēlās tāds putekļu mākonis, ko spētu izsekot pat aklais. Tad viņš priekšā ieraudzīja ceļa sazarojumu. Labajā pusē ceļš bija gana plats, lai pa to varētu braukt ar ratiem, bet pa kreisi šaura taka veda taisni niedrēs; zēns sprieda, ka tā noteikti ved uz upi.

Hīlass no visa spēka parāva grožus, pagrieza zirgu galvas sāņus un piespieda strauji apstāties; tad viņš nolēca zemē un sāka drudžaini izjūgt Lāstu. Zirgs dīžājās un mēģināja iekost, bet Hīlass viņu kaut kā atbrīvoja no iejūga, pat nesamudžinot grožus. Ratos palika iejūgts Dūms. Viens pliķis pa rumpi lika viņam mesties prom pa platāko ceļu, tukšajiem ratiem lēkājot aiz muguras. Ja paveiksies, Vārnas sekos putekļiem un atklās, ka ir piemānīti, tikai tad, kad būs jau par vēlu.

Zēns uzrāpās mugurā Lāstam, un zirgs tā iztrūkās, ka metās auļot. Hīlass agrāk bija jājis ar ēzeļiem, bet ar zirgu nekad un Lāstam derdzās, ka ar viņu jāj. Hīlass saķēra saujās zirga krēpes un drūmā apņēmībā turējās. Niedres šaustīja seju, un maiss ar ēdienu būkšķēja uz muguras. Lāsts mēģināja zēnu notraukt, aizķerot aiz

zemu nolīkuša vītola. Hīlass pieliecās un sasita vaigu pret zirga kaulaino skaustu.

Pēc cīņas, kas šķita ilgstam veselu mūžību, Lāsts spēji apstājās kā iemiets un atteicās kustēties tālāk. Hīlass ieņurdējās, noslīdēja zemē un aizvilka dzīvnieku līdz upes krastam padzerties.

Niedres veidoja saules piekarsētu, zaļu tuneli, un cikādes sisināja tik skaļi, ka, ja Vārnas uzkluptu, Hīlass viņus nemūžam nesadzirdētu. Viņš raizējās par Telamonu. Es viņus aizvedīšu nepareizajā virzienā… Kā draugam tas izdosies tā, lai viņu nenogalinātu?

Noskatīdamies, kā Lāsts gremo milzu fenheli, Hīlass attapās, ka ir izbadējies. Telamona pārtikas krājumus viņš bija atstājis ratos, bet vēl bija viņa paša maiss. Zēns paķēra olīvas un gabalu siera un, drusku apēdis pats, piedāvāja arī Lāstam. Zirgs pieglauda ausis un atieza zobus.

Dzīvnieka sāni bija tumši nosvīduši, un tos izraibināja šauru, melnu rētu režģis. Hīlasam arī bija rētas no Neleosa sitieniem. Nabaga Lāsts, viņš pažēloja.

Zirgs viņam uzmeta piesardzīgu skatienu.

Hīlass nolika sieru un pāris olīvu zemē. Lāsts aprija olīvas, bet sieram uzmina ar kāju.

Zēns pastiepa roku, lai noglāstītu kūpošo kaklu. Tu nemaz neesi tik slikts, ko? Tev tikai nepatīk, ka tev sit.

Lāsts saslējās pakaļkājās un spēra ar priekškājām. Hīlass palēca malā, groži izslīdēja viņam no rokām, un Lāsts, niedrēm lūstot, metās prom.

Hīlass joza pakaļ, bet Lāsts bija aizbēdzis.

Vispirms Izi un Škics, tad tas suns, tad Telamons un nu Lāsts. Kāds ļauns gars negribēja, lai Hīlasam būtu draugi.

-   Nu labi, labi, zēns nomurmināja. Tikšu galā pats.

Visu dienu viņš sekoja upes straumei cauri zemiem

pakalniem. Zēns ātri sāka ienīst niedres. Tajās visu laiku skanēja kaut kāda slepena čaboņa, un tās neļāva redzēt, kur viņš iet un kas ir priekšā.

Tad viņš nonāca klajumā un tas bija vēl ļaunāk.

Saule izskatījās pēc asiņainas, degošas lodes un grima aiz melnajiem kalniem. Līkasa kalna trīskāršie ilkņi rēgojās biedējoši tālu. Hīlass domāja par takām, kur bija klīdis kopā ar Izi un Škicu, un par Senču smaili, kurā viņi ar Telamonu viens otru izaicināja uzkāpt. Debesis virs kalnu virsotnēm tumsa draudīgi pelēkas, un Hīlass izdzirda pērkona dārdus. Debesu tēvs mala mākoņus, gatavojot vētru. Hīlass iztēlojās Izi vējā un lietū.

Līdz šim viņš pat nebija iedomājies, ka viņam Izi īpaši patiktu. Izi bija tikai viņa kaitinošā māšele, kas mūždien uzdeva jautājumus un maisījās pa kājām. Pirmo reizi viņam meitenes pietrūka.

Līkasa kalna zemākajās nogāzēs zēns pamanīja sīku, sarkanu atspīdumu. Vai tā bija Lapitosa? Vai tur iededza lāpas? Vai Telamons bija drošībā sava tēva cietoksnī? Vai ari Vārnas to nodedzinās un nolīdzinās līdz ar zemi?

Piepeši Hīlasu pārņēma drausmīga nojauta, ka viņš vairs nekad neredzēs ne Izi, ne Telamonu.

-            Nozagt manus ratus! Telamona tēvs ierēcās.

-    Sakropļot manus zirgus! Vai tad man jau bez tavas palīdzības nav gana nepatikšanu?

Telamons atspiedās pret sienu, lai nepakristu. Viņš bija pārguris un zināja, ka dabūs kāvienu: tēvam rokā bija vēršādas pātaga. Telamons vienīgi cerēja, ka spēs paciest sitienus, neizdvešot ne skaņas.

Bet vēl ļaunāk bija tas, ka tēvs bija atklājis dēls slepeni draudzējies ar Hīlasu. Viens no viņa aitu ganiem bija pamanījis abus zēnus kopā braucam kaujas ratos.

-   Melot man, tēvs rūca, soļodams šurpu turpu kā saniknots lauva. Melot gadieml Vai tas bija godājami?

-   Nē, Telamons nomurmināja.

-   Kāpēc tad tā darīji?

Telamons ievilka elpu. Viņš ir mans draugs.

-   Viņš ir ārpusnieks un zaglis!

-    Bet kāpēc tie karotāji vajā ārpusniekus? Tas nav pareizi!

-   Nestāsti man, kas ir pareizi! tēvs uzsprāga. Vienkārši pasaki man, kurp viņš devās!

Telamons izslēja zodu. Es… es nevaru.

-   Nevari vai negribi?

-   Negribu.

Vadonis uzmeta dēlam pētošu skatienu. Tad viņš noplātīja rokas. Telamons noskatījās, kā tēvs aizsoļo līdz tālākajai sienai un atgāžas savā zaļajā marmora sēdeklī. Tam abās pusēs viņu sveica krāsoti lauvu tēli.

Telamons ar tēvu Lapitosas dižzālē bija vieni paši. Oda pēc veca vīraka un dusmām. Pat spārēs mītošās peles bija apklusušas. Palaikam pagalmā atbalsojās sandaļu plakšķi, taču neviens neuzdrošinājās nākt tuvāk. Testors bija laipns vīrs, kurš reti pacēla balsi. Kad tas tomēr notika, tas nebija tāpat vien.

Telamons stāvēja tēvam pretī aiz milzīgā, apaļā centrālā pavarda: zvērojošas ogļu jūras divu soļu platumā, ko sargāja četri melniem un dzelteniem zigzagiem rotāti, saniknotām lapsenēm līdzīgi stabi.

Uguns kurējās jau daudzās paaudzēs, un tai ne reizes nebija ļāvuši nodzist. Ap pavardu bija uzgleznotas

liesmas, un Telamonam mazotnē bija paticis rāpot tur apkārt, kamēr Testors dzēra ar saviem vīriem, sievas augšējā kambari auda un pļāpāja un lielie suņi laiski sita ar astēm pa grīdu.

Puisēnam arī ļoti patika grīda, un viņš bija izpētījis ikvienu no sarkanajiem un zaļajiem rakstiem, kas atvairīja ļaunos garus. Nu tie paši raksti šķebinoši griezās acu priekšā.

-   Dabūjiet zēnam sēdekli, kamēr nav noģībis! Testors ieaurojās.

Iesteidzās vergs, nolika prasīto Telamonam priekšā un pa galvu pa kaklu izskrēja ārā.

Telamons lepni ignorēja sēdekli. Es izdarīju to, kas bija jādara, viņš paziņoja.

Tēvs pavērās dēlā ar zvērojošu skatienu.

Bet tas bija tiesa. Viņš bija palīdzējis Hīlasam aizbēgt un bija aizvilinājis karotājus projām. Viņš pat bija dabūjis atpakaļ ratus cik nu no tiem bija palicis pāri līdz ar nabaga Dūmu, kuru bija atradis sērīgi stāvam zem tamariska koka ar pakavā ieķērušos akmeni. Lāsts joprojām nebija atgriezies. Telamons cerēja, ka tas nozīmē Hīlass ir ceļā uz Jūru.

-   Kāpēc viņi vajā ārpusniekus? viņš vēlreiz jautāja.

-   Kāpēc viņš ir tavs draugs? tēvs cirta pretī. Vai viņš ir svarīgāks par taviem paša radiem?

-   Protams, ne!

-   Tad kāpēc?

Telamons iekoda lūpā. Varbūt tas bija tāpēc, ka viņi ar Hīlasu bija tik atšķirīgi. Viņš pats spēja dienām ilgi pārdomāt kādu apvainojumu, bet Hīlasam gluži vienkārši bija vienalga, ko par viņu domā: un kāpēc lai viņam tas

rūpētu, ja visi tik un tā skatījās uz viņu no augšas? Hīlass bija nežēlīgs un prata paļauties uz paša spēkiem; viņam piemita īpašības, par kurām Telamons klusībā baidījās, ka pašam to trūkst.

Bet to visu nebija iespējams paskaidrot Testoram.

Telamons noskatījās, kā vadonis atbalsta rokas pret ceļiem un ar plaukstām paberzē seju. Koši sarkanā tunika bija noputējusi, un viņš pats izskatījās noguris un rūpju sagrauzts.

Zēns sajuta spēji uzliesmojam mīlestību pret tēvu un vieglu dusmu adatiņu uz Hīlasu par to, ka tas bija nostājies starp viņiem. Hīlass bija viņa draugs, bet viņš nekad nesaprastu, ka, esot vadoņa dēlam, draudzība un asinssaites vienmēr rauj katra uz savu pusi.

Hīlass neko nezināja par Telamona pasauli. Viņš nekad nebija redzējis apgleznotās sienas, kur Senči ar šķēpiem nogalināja mežakuiļus un uzveica ienaidniekus. Viņš nekad nebija redzējis ar bronzas kniedēm rotātas durvis, marmora vai zelta kausus. Viņš pat nekad nebija redzējis kāpnes vai vannu. Un zēns pat nenojauta, ka reizēs, kad Telamons bija kopā ar viņu, viņš vienmēr ņēma līdzi tikai savu otro labāko nazi, jo rādīt bronzas nazi būtu plātīšanās.

Tēvs drūmi blenza un plūkāja bārdu. Viss ir ļaunāk, nekā tu domā, viņš piepeši ierunājās. Tad viņš apspieda nopūtu. Ja esi zemnieks, tu vari nodzīvot visu mūžu, neaizejot no sava ciema tālāk, kā var sadzirdēt saucienu. Bet mēs to nevaram, Telamon. Mēs esam vadoņi. Drūmās rievas sejā iegūla dziļāk. Gadiem ilgi es esmu turējis Likoniju atstatu no tā, kas notiek pārējā Akejā. Bet tagad notiek kaut kas tāds. Es vairs nespēju mūs nošķirt.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Telamons nesaprata.

Tēvs mirkli ielūkojās viņam acīs un tad novērsās.

Telamons sajuta baiļu dūrienu. Tēva acīs viņš bija

pamanījis kaut ko tādu, ko nebija tur redzējis nekad agrāk. Bailes.

-   Tēvs, man žēl, viņš strauji sacīja. Bet, lai kas arī notiktu, es tev palīdzēšu!

Testors piecēlās kājās un pacilāja pātagu. Tad viņš lika dēlam atkailināt muguru. Man arī žēl, viņš noteica.

Kad sāka krēslot, Hīlass sameklēja kādu krastā izvilktu zvejnieku plostu. Tā būs daudz labāk. Tagad upe varēs viņu aiznest līdz pašai Jūrai.

Zēns nogūlās uz vēdera un airējās uz priekšu ar rokām. Cilvēkus, viņam par atvieglojumu, nemanīja, kaut ari vienreiz starp niedrēm paspīdēja kāda ciema ugunis. Viņš iztēlojās, kā visi klukn tur iekšā, aizvēruši garu vārtus, lai atvairītu melnos karotājus. Bet vai līdzenumu ciemiem vispār ir garu vārti? Kalnos runāja, ka līdzenumu ļaudis audzējot melnus miežus un ka turieniešiem neesot kāju pirkstu…

Pēkšņas domas vadīts, Hīlass izvilka no sava pārtikas maisa bronzas dunci. To turot, viņš sajutās spēcīgāks. Nu jau bija par tumšu, lai uzreiz taisītu maksti, tāpēc zēns tikai nogrieza vairākas strēmeles vītola mizas, savija tās virvītē un piesēja dunci sev pie liela zem tunikas, kur tas nevienam nerēgosies acīs.

Jau negribīgāk viņš cieši piesēja pie jostas arī keftieša matus. Viņam derdzās pieskarties mirušā jaunekļa matiem, bet, ja maiss ar ēdamo iekristu upē un mati būtu tur iekšā, būtu vēl ļaunāk: tad viņam pakaļ dzītos sadusmots rēgs.

Saķēris plosta malu, zēns samiegtām acīm lūkojās tumsā, un upe čalodama nesa viņu tuvāk Jūrai.

Jūra tev sniegs atbildes, sacīja keftietis.

Hīlass nekad nebija redzējis Jūru vienīgi no kalniem, kā tālu, zilpelēku, neskaidru ņirbu, bet, kad viņš vēl bija mazs, Neleosa sievai Pārijai bija paticis viņu biedēt ar stāstiem par dziļjūras briesmoņiem. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās tuvoties Jūrai.

Nakts ritēja, un parādījās savvaļas radības. Garām, smailajai galvai mēnesnīcā nozvīļojot, aizpeldēja odze. Krastā kāda lauvene pacēla pilošu purnu un noskatījās, kā Hīlass aizslīd garām. Niedrēs zēns pamanīja noņirbam ūdens dievības ēnu. Tās acis bija sudrabainas un pārpasaulīgas, un viņa lūkojās zēnam cauri tā, it kā tas neeksistētu.

Nez kādi spēki bija nodzinuši Hīlasu no kalna?

Līdz šim zēns nekad nebija daudz domājis par Lielajiem Dieviem. Tie mita pārāk tālu prom, un kazu gani viņiem bija vienaldzīgi. Bet ja nu Hīlass bija kādu no viņiem aizvainojis? Debesu tēvu vai Zemes Drebinātāju, vai arī Dabas pavēlnieci? Vai arī ēnainos nemirstīgos, kuru īstenos vārdus nedrīkst izrunāt skaļi: Niknos, kuri vajā tos, kas nogalinājuši pašu radus; vai arī Pelēkās Māsas, kas čurn savā alā kā vecīgi zirnekļi, aužot milzu tīklu, kurā katrai dzīvai radībai ir viens pavediens?

Kurš no viņiem bija izlēmis, ka Skīrosam jāmirst, bet viņam, Hīlasam, jādzīvo?

Un kas notiks ar Izi?

Garām, atstājot aiz sevis degoši zeltainus pavedienus, aizzibēja jāņtārpiņi. Uz kādas niedres zēns pamanīja vardi, kas bija saēdusies tik daudz jāņtārpiņu, ka vēders zaļgani spīdēja.

Vardes bija Izi mīļākie dzīvnieki. Reiz viņš bija māsai notvēris tādu pašu kā šī un ielicis to žagaru būrī. Izi bija vērojusi vardi, līdz tā pārstāja mirdzēt, un tad saudzīgi aiznesusi atpakaļ uz upi un palaidusi vaļā.

Māšele vienmēr mēģināja sadraudzēties ar visām savvaļas radībām: ar zebiekstēm, ar āpšiem un reiz, sev pašai par nelaimi, ar dzeloņcūku. Un viņa dievināja Škicu. Kad Izi bija četri gadi un Škics vēl bija kucēns, Hīlass vienmēr varēja meiteni sasmīdināt, uzsaucot: “Škic! Škic!” un Škics tad nevis laidās lapās, bet, mēli izkāris, joza pie viņiem, ausīm plīvojot. Izi nekad nepagura no tās spēles. Viņa plaukšķināja rokas un kliedza: “Škic! Škic!”, un smējās tā, ka nokrita augšpēdu.

Domājot par māsu, Hīlass sajutās tik vientuļš kā vēl nekad.

Kopš tā brīža, kad Neleoss viņus atrada Kalnā, ietītus lāčādā, viņi ar Izi bija divatā stājušies pretī visai pasaulei. Hīlasam toreiz bija aptuveni pieci gadi, Izi apmēram divi. Vecis mēģināja paņemt lāčādu, bet Hīlass viņam iekoda. Un Izi smējās…

Zēnu atmodināja acīs spīdoši saules stari. Plosts bija uzskrējis sēklī smilšainā krastā. Upes balss bija pārvērtusies tālās nopūtās, it kā milzu radījums tur miegā elpotu.

Norausies nost no plosta, Hīlass attapās, izkāpis žilbinoši baltiem oļiem klātā krastā. Upi vairs neredzēja. Acu priekšā vizuļoja apbrīnojami zila ūdens klajs, kas sniedzās līdz pat debesīm. Balti kruzuļoti vilnīši apskaloja zēna kājas. Seklumā ūdens bija tik dzidrs, ka varēja saredzēt dibenu, kur auga nevis zaļas, bet violetas ūdenszāles, un starp tām zēns pamanīja dīvainus, mazus, apaļus

radījumus, kas slaistīja uz visām pusēm melnas adatas kā tādi zemūdens eži.

Pieliecies Hīlass ar vienu pirkstu pieskārās ūdenim. Viņš nolaizīja pirkstu. Garšoja pēc sāls.

Viņi zina, ka tu nāksi, keftietis bija sacījis. Viņi tevi meklē savā dziļajā, zilajā pasaulē…

Hīlass norija siekalas.

Viņš bija sasniedzis Jūru.

6

Delfins juta nemieru.

Viņam jau kādu laiku bija sajūta, it kā vajadzētu kaut ko izdarīt, taču viņš nezināja, ko. Dīvainākais bija tas, ka pārējais bars nejuta to pašu.

Parasti, ja delfins kaut ko sajuta, to pašu juta arī pārējie. Tāda bija delfīna esība: peldēt vizuļojošu klikšķu un svilpienu, un šaudīgu delfīnu domu tīklā tā, ka, visiem lecot un nirstot kopā, bieži šķita: ir nevis daudzi delfīni, bet tikai viens.

Taču šoreiz tā nebija. Kad delfins mēģināja pārējiem pastāstīt par savu nojautu, neviens viņu nesaprata, pat māte ne. Tāpēc nu viņš izlēma uz brīdi atstāt baru un paraudzīt, vai varēs kaut ko noskaidrot pats saviem spēkiem.

Sākumā delfins turējās pie Malas tur, kur Jūra skaļi krāca un ņirbēja spožā gaismā. Viņš ieklausījās griezīgajos jūrasputnu kliedzienos un putu šņākšanā un čūkstēšanā pie krasta. Viņš izšāvās cauri jūraszāļu mežam, ar patiku izbaudīdams to kutinošo slīdīgumu, un saausījās, izdzirdis plaužu baru, kas ar deguniem urķējās seklumā, meklēdami tārpus. Lai apskatītu ceļā trāpījušos salu, delfins izlēca no Jūras un ar vienu spuras vēzienu atradās Augšā, kur ik skaņa grieza ausīs un saule izskatījās

dzeltena, nevis zaļa. Tomēr, lai kas arī viņam būtu jāpaveic, te tā nebija.

Ar plunkšķi ielēcis atpakaļ Jūrā, delfins pameta Malā valdošo nemierīgo kņadu un ienira lejup skaistajā Zildzelmē, kur sijājās maiga un vēsa gaisma un viņš varēja saklausīt savus klikšķus. Viņš izdzirda astoņkāja piesūcekņu paukšķus, radījumam slīdot tepat garām, un sajuta kārdinājumu mesties tam pakaļ, jo astoņkāji bija viņa iemīļotais medījums un viņam ļoti patika tos izurķēt no alām. Bet sajūta, ka kaut kas ir jāizdara, bija ieķērusies viņā kā jūraszīle un neparko neatstājās.

Peldot dziļāk, Jūra kļuva tumšāka un aukstāka. Delfins klikšķināja ātrāk, ieklausīdamies ķeburainajās, ar koraļļiem aprepējušajās klintīs. Kefales šausmās bēga, un jūras asari nomurdēja cits citam briesmu vēsti. Delfins ignorēja zivis. Viņš peldēja lejup, klikšķinādams arvien ātrāk un ātrāk, līdz beidzot nokļuva Melndzelmē, kur nevarēja redzēt neko, tikai dzirdēt jūras dibena kores un ielejas un tumsā peldošas aklas radības. Šeit Jūra plūda smagi un lēni, sniedzot atvieglojumu pēc pabūšanas plosīgajā, nemierpilnajā Malā. Bet, lai kas viņam bija jāatrod, arī te tā nebija.

Steidzoties atpakaļ uz Malu ieelpot, delfins prātoja, kā rīkoties tālāk. Lēmumu pieņemšanai viņam nekad nevajadzēja ilgu laiku, lai arī dažreiz viņš kļūdījās, un arī tagad viņš vienā šļakstā jau zināja, kas darāms. Pateicis baram, ka drīz atgriezīsies, delfins uzgrieza tam asti un drosmīgi devās prom atklātā jūrā.

Kāds brīdis pagāja, kamēr delfins sašķiroja visas samudžinātās skaņas un izgaršoja straumes. Te bija lielāks plašums, un viņš lieliski pavadīja laiku, šaudīdamies

viļņos augšup un lejup. Bara svilpieni attālinājās, bet delfīnam nebija bail; viņš jutās priecīgi satraukts. Viņš bija viskārākais uz piedzīvojumiem no visiem jaunajiem delfīniem savā barā, un viņam ļoti patika visu ko izpētīt.

Viņam patika arī satikt jaunas radības, lai arī vairums no tām nepriecājās satikt viņu. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem delfīns bija noskaidrojis, ka medūzas dzeļ un krabji kniebj un ka nav nekādas jēgas spēlēties ar zivīm, jo viņš vienmēr aizmirstas un tās apēd. Visburvīgākās rotaļas reiz bija sanākušas ar kādu roni, bet tad tas atcerējās, ka ir ronis, un aizpeldēja prom. Visnelāgāk izgāja toreiz, kad delfīns mēģināja sadraudzēties ar sugasmāsu no cita bara; viņa bija iebadījusi viņam vēderā un ļoti sāpīgi iecirtuši zobus degunā.

Pēkšņi viņš izdzirda Malā šūpojamies lielu, neveiklu radījumu.

Sākumā delfīns nodomāja, ka gausā radība ir kāds valis, bet, peldot tuvāk, viņš sadzirdēja, ka tai nav astes un ka tā ir taisīta no kokiem. Cilvēki!

Delfīnam cilvēki patika. Tie radījumi bija tik jocīgi. Viņiem nebija elpošanas atveres, un viņi sarunājās, izdodot skaņas ar muti; un, īsti neprazdami peldēt, viņi tikai plunčājās Malā. Delfīnam cilvēku bija arī žēl, jo viņiem bija jāvada savas dienas Augšā uz šausmīgiem, sausiem zemes pleķīšiem.

Tomēr cilvēki bija arī drosmīgi un gandrīz tikpat gudri kā delfīni. Un labākais bija tas, ka, peldot tieši pa priekšu kādam no viņu peldošo koku kaudzēm, Jūra pati stūma asti tā, ka varēja peldēt ātrāk pat nepiepūloties. Tas bija taisni tāpat kā peldēt deguna priekšā valim, tikai te nebija jāriskē sakaitināt to.

Bridi delfins priecīgi šaudījās iekšā un ārā no viļņiem cilvēkiem priekšā, bet tie tikmēr liecās pār malu, kaut ko sauca un tirināja savas spuras. Viņš gan nesaprata savādo, aizsmakušo runu, bet juta, ka tie ir draudzīgi un priecājas viņu redzēt.

Delfīnam ienāca prātā, ka viņš par daudz attālinās no sava bara un būtu jāgriežas atpakaļ, bet tajā pašā brīdī sajuta, ka viens no cilvēkiem nav laimīgs.

Meitene nebija redzama, viņa bija paslēpta kaut kur kaudzes iekšienē, bet delfins juta, ka viņa ir pusaudze un jūtas nobijusies un dusmīga. Delfīnam bija viņas žēl un gribējās palīdzēt, bet viņš nezināja, kā.

Klusi un tālu bars svilpa viņa vārdu, aicinot atgriezties.

Delfins sajuta dziļu nožēlu. Gribējās palikt pie cilvēkiem. Viņš nebija atradis to, ko meklēja, un spurās mita sajūta, ka tas viņu kaut kur gaida un ka tam ir kaut kāds sakars ar cilvēkiem.

Bet bara vilkme bija spēcīga.

Uz atvadām delfins izlēca no Jūras un uzsita ar asti; cilvēki tikmēr māja viņam ar rokām un rādīja zobus.

Tad viņš ieplunkšķēja savā daiļajā Zildzelmē un aizsteidzās uzmeklēt baru.

7

Pirra dzirdēja plunkšķi kuģa korpusa otrā pusē un iztēlojās, kā delfins metas atpakaļ Jūrā. Meitene zināja, ka tur ārpusē ir delfins, jo bija dzirdējusi jūrnieku saucienus, bet viņa to neredzēja. Viņa nedrīkstēja.

Tilpnē bija karsti un oda pēc mandelēm un vēmekļiem. Meitene nevarēja pakustēties. Krava bija sablīvēta viņai visapkārt, un klājs atradās tikai plaukstas platuma attālumā no viņas sejas.

Rīkle panikā aizžņaudzās. Pirra tvēra pēc gaisa, bet nespēja ieelpot pietiekami dziļi. Ja kuģis grims, viņa noslīks.

Nedomā par to. Jūra ir mierīga. Mēs negrimsim.

Meitene gulēja, žņaudzīdama plaukstā savu zīmogakmeni, un ieklausījās buru plakšķos un dēļu čīkstos. Viņi burāja uz priekšu jau veselu mūžību, un kuģis šķebinoši zvalstījās no vienas puses uz otru. Pirra bija izvēmusies uz linaudekla baķa. Viņa cerēja, ka tas bija no mātes labākajiem baķiem, bet bija par tumšu, lai pārliecinātos par to. Tā viņai ari vajadzēja par to, ka ieslēdza Pirru kravas tilpnē.

Līdz pat vakardienai Pirra vēl ne reizes nebija redzējusi Jūru un, ja viss būtu noticis pēc virspriesterienes prāta, tā ari nebūtu redzējusi, jo pie soda pienācās acu

aizsiešana brīdi, kad Jūzerrefs viņu uznesa uz klāja. Bet mirkli pirms meiteni ieslodzīja tilpnē, puisis bija pārkāpis noteikumus un atsējis Pirrai acis, lai viņa varētu paskatīties.

Pirra bija uzaugusi ar Jūras attēliem. Ar tiem bija apgleznotas viņas istabas sienas: rūpīgi izzīmēti zili vilnīši tur meta līkločus dzeltenā saules gaismā, smaidīgi delfīni ar deguniem bikstīja mazas, glītas zivtiņas, bet lielacaini astoņkāji tikmēr ložņāja dzelmē starp jūrasežiem un krokainām, zaļām ūdenszālēm.

istā Jūra nemaz nelīdzinājās redzētajiem attēliem. Pirra nekad nebija iztēlojusies, ka tā būs tik nemierīga un tik plaša.

Visu savu mūžu viņa bija klausījusies stāstos par ārpasauli, bet nekad nebija tur bijusi. Viņa bija uzaugusi Dievietes Namā: ar kambariem, pagalmiem, pieliekamajiem, ķēķiem un darbnīcām nosētā piekalnē, kur cilvēki čumēja un ņudzēja kā bites stropā. Meitene to bija iesaukusi par akmens stropu; viņai ne reizes nebija atļauts iziet ārā.

No savas istabas, kuras logs bija vērsts uz ēnainu gaiteni, Pirra neko nevarēja redzēt, bet reizēm izdevās izbēgt no saviem vergiem, un tad viņa pārskrēja pāri Dižpagalmam un uzbrāzās pa kāpnēm uz pašu augšējo balkonu. No turienes varēja lūkoties lejup pāri olīvu birzīm un vīnogulāju dārziem, pāri miežu tīrumiem un mežiem līdz pat varenajam Zemes Drebinātāja kalnam ar tā dubulto smaili.

Kad tev paliks divpadsmit gadu, Pirra sev sacīja, tu tiksi laukā. Tad tu brauksi kaujas ratos un uzkāpsi Kalnā un tev būs pašai savs suns.

lāda apziņa padarīja dzīvi paciešamu. Jasasara bija apsolījusi: kad meitai apritēšot divpadsmit gadu, viņa būšot brīva.

Naktī pirms divpadsmitās dzimšanas dienas meitene tā uztraucās, ka nevarēja aizmigt.

Nākamajā rītā viņa uzzināja patiesību.

-   Bet tu apsolīju viņa kliedza uz māti. Tu apsolīji, ka es būšu brīva!

-   Nē, Jasasara rimti atbildēja. Es apsolīju, ka izlaidīšu tevi ārā. Un tā arī būs. Šodien tu atstāsi Dievietes Namu lai kuģotu uz Likoniju un tur apprecētos.

Pirra ārdījās un koda, un brēca bet dziļi sirdī zināja, ka viss ir velti. Virspriesterienei Jasasarai piemita akmensciets gribasspēks. Viņa pārvaldīja Keftiu jau septiņpadsmit gadus un upurētu jebko, lai tikai šī zeme paliktu stipra, pat savu vienīgo meitu.

Beigu beigās Pirra mitējās. Sapīkusi un klusa viņa ļāva sievām ietērpt sevi purpurkrāsas linu tērpā ar zelta vizuļiem, bet, kad ienāca Jūzerrefs, meitene nelikās vergu redzam. Pat tas, kaut bija Pirrai kā vecākais brālis, bija viņu nodevis. Viņš bija piedalījies melos.

-   Piedod, viņš klusītēm sacīja. Man nebija atļauts tev izstāstīt.

-   Cik ilgi tu jau zināji? viņa jautāja, uz puisi pat nepaskatīdamās.

-   Kopš aiziepriekšējās ražas.

-   Tie ir divi gadi. Viņš neatbildēja.

-   Tad tāpēc tu tik ļoti gribēji, lai mēs iemācāmies akejiešu valodu, meitene rūgti sacīja. Tu teici, ka būšot jautri to iemācīties no tā sirmgalvja audēju nojumē; tu teici, ka tas mums būšot “kāds darbiņš”.

-   Man šķita, ka tev būs vieglāk, ja pratīsi viņu mēli.

-   Tu ļāvi man turpināt ticēt, ka būšu brīva.

Jūzerrefs sarauca uzacis un nogludināja svārkus pāri

ceļiem. Tev vajadzēja kādu cerību, viņš klusītēm nomurmināja. Tādu vajag ikvienam. Cerība liek dzīvot tālāk.

-   Pat tad, ja tā ir nepatiesa?

-Jā. Pat tad.

Pirra dzestri aizsūtīja vergu prom, bet tad, kad puisis aizgāja, meitene atskārta, ka viņš bija runājis pats par sevi. Viņu desmit gadu vecumā bija nolaupījuši Ēģiptē un pārdevuši verdzībā Dievietes Namā. Tas bija noticis pirms trīspadsmit gadiem, taču ēģiptietis nekad nebija pārstājis vēlēties nokļūt mājās.

Pirra sajutās neērti un iekārtojās tilpnē citā pozā. Jūzerrefs bija iedevis ādas maisu ar ūdeni, tāpēc lielumu vēmekļu bija izdevies noskalot; tomēr nāsis joprojām cirtās smaga dvaka un starp zobiem visu laiku uzradās kaut kādi krikumi.

Pustumsā meitene saskatīja dāvanas, kas bija domātas Likonijas vadonim kā viņas līgavas pūrs: krūkas krietna vīra augstumā ar stipru, melnu vīnu un koši linaudekla baķi; alabastra pudelītes ar smaržīgu, pēc mandelēm dvakojošu eļļu; tik nepieciešamās alvas stieņi. Pirras sirds dusmās notrīsēja. Viņa bija iespiesta starp visiem labumiem tā, it kā būtu daļa no kravas.

Pirras māte skaidri zināja, ko dara, kad sodīja meitu par uzdrošināšanos protestēt. Meitenei bija šauri, un viņa jutās pazemota, taču nekādas briesmas viņai nedraudēja; un māte bija pavēlējusi pēc nokļūšanas Likonijā piestāt nomaļus no krasta apmetnēm, lai Pirru varētu izlaist un krietni noberzt, pirms viņu uzlūkos vadonis.

Pirms aizbraukšanas no Keftiu Jūzerrefs bija mēģinājis meiteni mierināt. Es ari tur būšu, viņš sacīja. Tu nebūsi viena.

Viņa pieķērās šai domai. Bet, iedomājoties par nākotni, viņa nespēja pat paelpot.

Viss, ko Pirra zināja par Akeju, bija tas, ka šī zeme atrodas tālu uz ziemeļiem no Keftiu un to apdzīvo kareivīgi mežoņi, kuriem nedrīkst uzticēties, un ka likonieši mitinās dienvidos un ir visskarbākie no visiem akejiešiem. Akejieši nebūvē Dievietes Namus, un pār viņiem nevalda priesterienes; viņiem ir vadoņi un cietokšņi. Tādas būs Pirras mājas cietoksnis. Māte sacīja, ka Pirra mitināšoties cietoksnī visu atlikušo mūžu un atstāšot to tikai tad, kad viņu nesīšot uz kapu.

Rīklē sakāpa panika. No viena akmens cietuma uz nākamo…

-   Laidiet mani ārā! viņa kliedza, ar dūrēm dauzīdama dēļus. Laidiet mani ārā!

Neviens nenāca.

Tu neesi šeit, meitene spīvi sev iegalvoja. Tu neesi kuģa tilpnē, tu esi ārā, debesīs kopā arpiekūnu.

Aizmiegusi acis, Pirra mēģināja atgriezties tajā mirklī, kad Jūzerrefs bija viņai noņēmis acu apsēju un viņa bija attapusies uz klāja, mirkšķinot acis spožajā saules gaismā.

Pirmais skatiens uz Jūru. Virs zeltainā liedaga laidelējas baltas dūjas; nebeidzamā debesu zilgmē plīvo zaļas buras.

Un tad viņa ieraudzīja. Viņa staipīja kaklu, lūkojoties mākoņos, un nākamajā mirklī izdzirda stirkšķošu skaņu, kā plīstot zīda audumam, un no saules strauji iznira tumsas šautra.

Meitene bijīgi noraudzījās, kā tā uzklūp dūjām. Putni pašķīda uz visām pusēm, bet tumšais uzbrucējs bija ātrs kā zibens, un vienā acumirkli viss bija beidzies; plēsoņa graciozā lokā atkal pacēlās gaisā un, laiski vēcinot spārnus, aizlaidās, vienā ķetnā turot mirušu dūju.

-   Kas tas bija? Pirra izdvesa.

Jūzerrefs palocījās tālumā izzūdošajam melnajam punktam. Heru, viņš nomurmināja, aizmirsis visas valodas, izņemot dzimto. Lai viņš dzīvo mūžīgi mūžos.

-   Tas parādījās no saules, Pirra stomījās. Kur… kur tas dzīvo?

-Jebkur. Visur. Tas bija piekūns.

Dzīvot, kur vien vēlies. Doties, kurp vien vēlies…

-   Vēl nekad nebiju redzējusi nevienu radību, kas tik ātri kustētos, viņa atzinās.

-    Un neredzēsi ari. Piekūni ir visātrākās būtnes pasaulē.

Kņūpus sarāvusies tilpnē, Pirra pārlaida pirkstus savam zīmogakmenim. Tas bija ametists ar tajā iegravētu sīciņu putnu, ko viņa agrāk uzskatīja par bezdelīgu; bet tagad meitene zināja, ka tas ir piekūns.

Piepeši Pirra aizturēja elpu. Viņa iztēlojās sevi kā piekūnu sēžam kuģa mastā un tad izplešam spārnus un aizlaižamies prom.

Līdz šim viņa nekad nebija domājusi par bēgšanu. Viņa bija ticējusi mātes meliem, ka drīz būs brīva. Bet ja nu… ja nu varētu izbēgt?

Viņā aizsvilās satraukums. Domas sāka joņot kā plēstas.

Pat tad, ja viņa tiešām aizbēgtu, viena pati svešā zemē viņa nemūžam neizdzīvotu; tātad jātiek atpakaļ

uz Keftiu bet tas nozīmē, ka jāpieliek punkts derībai ar Likonijas vadoņa dēlu.

Bet kā?

Atausa apjausma. Reiz Zaļo miežu svētkos māte vienā no ziedojumiem paredzētajiem traukiem atrada plaisu.

-   Tieciet no tā vaļā, viņa toreiz nepatikā pavēlēja, un kāds vergs paņēma trauku un pārsvieda to pār ārējo mūri. Pirra bija uzkāpusi augšējā balkonā un redzējusi suķes mētājamies magoņu cerā. Viņa trauku apskauda. Tas bija bojāts, bet bija ticis prom.

Toreiz viņa par to vairs nedomāja. Bet tagad…

Bojātām lietām Dievietes Namā nebija vērtības. Bojātas lietas tika prom.

No plānu kalšanas Pirru atrāva izmaiņas kuģa kustībā. Tas vairs ne zvalstījās no viena sāna uz otru, bet šūpojās augšup un lejup. Viņa dzirdēja vīrus sasaucamies savā starpā, un kaut kas skaļi nožļerkstēja; viņa nosprieda, ka tur ievelk airus. Pēkšņi dēļus Pirrai virs galvas pavilka nost, un viņa malkiem dzēra sāļo gaisu. Jūzerrefs pasniedzās lejup, lai izvilktu viņu ārā.

Žilbinoši spīdēja saule. Pirra dzirdēja viļņu šļakstus un vārnu ķērcienus. Vai mēs… vai te ir Likonija? viņa izstomīja.

Jūzerrefa tvēriens kļuva ciešāks. Drosmi, Pirra, viņš sacīja. Te ir tavas jaunās mājas.

8

Ērkšķainā krūmā sēdošā vārna blenza Hīlasā ar spožām, nedraudzīgām acīm.

-   Pazūdi, zēns noelsās.

Vārna pasmējās par viņu. Tajā laikā, ko zēnam vajadzēja, lai noslaucītu no sejas sviedrus, putns varēja aizlidot tikpat tālu, cik bēglis bija nācis visu dienu. Krasts bija vieni vienīgi brikšņi no ērkšķainām, dzeltenām irbulenēm un mastikas kokiem, kas dvesa sīvu piķa smaku, un saule kveldēja bez žēlastības. Hīlass jau sen bija iztukšojis savu ūdens maisu. Jūra viņu ķircināja: tik daudz ūdens, bet ne lāses, ko padzerties.

Zēns skaitās uz sevi par to, ka bija pazaudējis plostu. Viņš to bija atstājis tikai uz mazu brītiņu, lai izpētītu liedagu, bet, kad atgriezās, Jūra jau bija plostu pievākusi un aiznesusi neaizsniedzami tālu viļņos. Kopš tā brīža viņš ar pūlēm virzījās uz priekšu, ik pēc laika rāpdamies pāri kārtējam akmeņainajam zemesragam.

Sameklēsim laivu un brauksim gar krastu, Telamons sacīja, tad piestāsim krastā otrā pusē un dosimies iekšzemē tur.

Atrast laivu? Kā? Te nekur nemanīja neviena cilvēka; vien attālāk pakalnos vīdēja dažas aitu ganu būdas. Un ritēja jau trešā diena, kopš Izi bija viena kalnos.

Vārna atkal iesmējās. Hīlass meta putnam ar akmeni. Vārna pacēlās debesīs un aizlidoja mērķtiecīgi, it kā nesot kādu ziņu.

Hīlass vēlējās, kaut nebūtu metis to akmeni.

Milzīgais kuģis iepeldēja līcī. Tas bija desmitreiz lielāks par visām laivām, kādas Hīlass savā mūžā bija redzējis. Kuģim bija knābim līdzīgs priekšgals ar tam uzkrāsotu lielu, dzeltenu, visuredzošu aci. No sāniem kā milzu simtkāja taustekļi rēgojās airi, un no muguras auga koks ar lieliem, zaļiem spārniem. Telamons reiz bija ieminējies, ka esot tādi kuģi, kam ir spārni, lai varētu lidot pa priekšu vējam, bet Hīlass nebija draugam noticējis.

Zemāk krastā vīri slēja teltis un devās tuvīnajā priežu silā meklēt malku. Kuģinieki nebija Vārnas tie bija keftieši. Tāpat kā jauneklim kapā, arī šiem nebija bārdu un ap vidukli bija apjozti ar spirālēm apmaloti svārki. Viņu ierod bija lieliski abpusēji bronzas cirvji ar izliektiem, diviem pusmēnešiem līdzīgiem asmeņiem; bet vīri tos nevērīgi atstāja, atbalstītus pret akmeņiem, it kā nedomātu, ka tie būs nepieciešami. Vai tad viņi nezināja par Vārnām? Vai tad viņiem nebija bail?

Tad Hīlass ieraudzīja kaut ko tādu, no kā sirds sāka sisties straujāk. Pie kuģa pakaļgala bija piesieta neliela koka laiva. 11 seklumā šūpojās augšup lejup kā teļš, kas turas tuvumā mātei. Līdz tai varētu aizpeldēt.

Kad sāka krēslot, zēns devās lejā pa nogāzi, ielīda krūmājā, kas šķīra teltis no meža, un iekārtojās nogaidīt.

Keftieši bija atveduši līdzi dzīvniekus; Hīlass noskatījās, kā nokauj un nodīrā aitu. Kamēr tā čurkstēja uz iesma, kuģotāji izķidāja savā tīklā ieskrējušās zivis un ielika tās cepties oglēs, salēja no krūkām vīnu, sajauca

to ar ūdeni, apcepa miežus un sadrupināja sieru. Drīz Hīlass sajuta skurbinošu ceptas jērgaļas un čurkstošu tauku smaržu.

Lielākās telts aizkari pašķīrās, un iznāca kāda sieviete; piepeši nozagt laivu kļuva daudz, daudz grūtāk.

Nācēja nebija parasta sieviete, viņa bija priesteriene. Ciešais, zaļais ņieburs bija apgriezts, atklājot krūtis, un ap kaklu viņai bija rota no sarkaniem akmeņiem baloža olas lielumā. Svārki sniedzās līdz pat potītēm un līdzinājās Jūrai, kur cits citam pāri klājās violeti un zili viļņi; tajos kā sīki saules krislīši vizuļoja sīciņas zivis. Zeltainas bija arī čūskas priesterienei ap delmiem un viņas sprogainajos, melnajos matos. Smailie nagi bija dzelteni kā vanagam, un augstprātīgā seja bija nokrāsota pilnīgi balta.

Hīlass juta viņas spēku pat divdesmit soļu attālumā. Ko nu? Zagt no priesterienes būtu pats ļaunākais, ko viņš varētu izdarīt. Kas zina, kādus lāstus tā sūtītu viņam pakaļ?

Kāds vergs pasniedza priesterienei akmens bļodu; tā bija tik plāna, ka šķita pildīta ar gaismu. Kaut ko skandēdama savā savādajā, klikšķošajā valodā, priesteriene uzšļakstīja vīnu ugunij, tad iebrida ūdenī un iemeta viļņos tauku piciņas. Kad ziedošana bija pabeigta, vīri apsēdās ēst, bet priesteriene palika pie ūdens, lūkodamās Jūrā.

Vārna paķēra no ūdens gabalu tauku un aizplanēja sievietei garām. Tā vērīgi uzlūkoja putnu. Hīlasu pārņēma drausmīga sajūta, ka tā ir tā pati vārna, ko viņš bija redzējis pirmīt, un ka tā izstāsta priesterienei par viņu.

Un patiesi priesteriene pagriezās turp, kur zēns slēpās. Hīlass sastinga. Sievietes tumšais skatiens slīdēja uz viņa pusi. Viņš juta tās gribasspēku. Viņš cīnījās ar vēlēšanos pielēkt kājās un padoties.

Tai mirklī no telts izbrāzās kāda meitene un kaut ko nikni nokliedzās keftiešu valodā.

Visas galvas pagriezās. Hīlass uzelpoja. Priesterienes skatiens bija novērsts.

Meitenei bija tādas pašas tumšas acis un sprogaini mati, un Hīlass nosprieda, ka viņas ir māte un meita; bet priesteriene atgādināja izskatīgu vanagu, turpretī meitene salīdzinājumā ar viņu bija tikai kusls, jauns putnēns. Viņai mugurā bija ar sīciņām zelta bitēm rotāta purpura tunika un sejā kā negaisa mākonis drūma izteiksme. Slādama pa oļiem, viņa kaut ko nesaprotami brēca uz savu māti.

Priesteriene ar vienu vārdu un plaukstas kustību pārtrauca kliegšanu. Meitene palika stāvam, vārīdamās dusmās un uzrāvusi plecus teju līdz ausīm. Priesteriene atkal pagriezās pret Jūru. Meitene bija sakauta.

Kāds jauneklis vergs? pienāca meitenei klāt un pieskārās viņas rokai, bet tā nokratīja tvērienu. Jauneklis neizskatījās pēc keftieša; Hīlass nezināja, kas viņš tāds ir. Jauneklim bija sarkanīgi brūna āda un ar melnu līniju apvilktas acis. Viņš bija ģērbies nebalinātu linu svārkos, un puisim ap kaklu bija amulets pētoša acs. Viņam, tāpat kā keftiešiem, nebija bārdas; bet vēl dīvaināk šķita tas, ka gludā, brūnā galva bija gluži kaila.

Viņš vēlreiz pieskārās meitenes rokai un pamāja uz telti. Meitenes cīņas gars noplaka, un viņa sekoja.

Vīns darīja savu, un nometnē kļuva skaļi; vīri palaikam aizstreipuļoja uz silu un nedrošiem soļiem atgriezās pie ugunskuriem. Uzlēca mēness. Beidzot viss sāka noklust un teltis satumsa. Pie uguns palika sēžam viens sargs. Drīz ari viņš sāka krākt.

Hīlass aizturētu elpu pazagās garām teltīm un ierāvās aiz klintsbluķa nedaudzus soļus no ugunskura. lālāk nāca bīstamākais oļiem klātais krasts. Zēns vēlējās, kaut mēnesnīca nebūtu tik spoža.

Viņš jau taisījās kustēties, kad no priesterienes telts izslīdēja ēnains stāvs un sāka zagties uz viņa pusi. Zēns sapīcis atpazina to pašu meiteni.

Ej prom, viņš tai domās uzbrēca.

Vienu baisu mirkli svešiniece bija tik tuvu, ka zēns izdzirdēja noklikstam viņas rokassprādzes. Nonākusi pie ugunskura, meitene apstājās un sarauktu pieri nolūkojās lejup liesmās. Viņas dūres bija sažņaugtas un augums nostiepies kā loka stiegra.

Kas tad šitai būtu, ko raukt pieri? Hīlass prātoja. Izi kaut kur kalnos cīnījās par izdzīvošanu, bet te bija šī bagātā skuķe, kam bija viss vergi, siltas drēbes, tik daudz gaļas, cik vien var apēst. Ko vēl viņa varētu gribēt?

Pēkšņi meitene paķēra no uguns žagaru. Viņa uzpūta tā galam, lai ogle sarkani kvēlotu, un biedējoši cieši nolūkojās gailošajā nodegulī, kaulainajām krūtīm smagi cilājoties. Hīlass pamanīja, ka vizuļi uz viņas tunikas nebija nekādas bites, kā viņam bija šķitis, bet gan mazītiņi abpusēji cirvīši. Viņa joprojām raudzījās uz žagaru. Zēns iedomājās, vai tikai šī nav traka.

Pēkšņi meitene strauji ievilka elpu… un piespieda degošo zaru sev pie vaiga.

Atskanēja kliedziens, un viņa to aizmeta. Hīlass iztrūcies nevilšus sakustējās. Meitene pamanīja kustību un ieraudzīja zēnu. Viņas acis iepletās. Meitene iebrēcās. Sargs pamodās, pamanīja Hīlasu un nokliedza trauksmi. No teltīm izbrāzās vīri.

Mežmalā iznira karotāji. Vārnas. Hīlass šausmās atskārta, ka tur biezoknī viņiem noteikti ir apmetne: vesela tumša, klusumā slīgstoša Vārnu nometne, par kuras esamību viņš pat nebija nojautis.

Pirmais karotājs sasniedza krastu un pamanīja zēnu. Viņš ieraudzīja robu Hīlasa auss ļipiņā un ieaurojās: Tas ir viens no viņieml

Hīlass klupšus krišus paskrēja garām meitenei un metās Jūrā.

Viņš nogrima zem ūdens un sprauslādams iznira. Aiz muguras skanēja saucieni un bija dzirdama soļu dipoņa. Maisi ar ēdienu un ūdeni vilka uz leju. Zēns nopurināja abus nost. Garām aizspindza bultas. Bēglis ienira un uz labu laimi peldēja turp, kur vajadzēja būt laivai.

Roka atsitās pret koksni. Zēns kaut kā ierausās laivā, atsēja to, sameklēja airus un sāka neveikli airēties prom līcī. Viņš bija pieradis airēt vieglas niedru laiviņas, bet šī bija daudz smagāka tā grima viļņos kā izbiedēts ēzelis.

Pār plecu viņš pamanīja vīrus iestumjam ūdenī vēl vienu laivu; no kurienes tā uzradās? Vajātāji jau salēca iekšā un sāka cilāt airus, un priekšgalā loka šāvējs jau pietupās nomērķēt. Hīlass pieliecās. Bulta trāpīja laivai sānā un trīcēdama palika tur iedūrusies.

Zēns airēja, kamēr sāka svilt visi muskuļi. Muļķis, viņš sevi norāja. Keftieši nebaidījās no Vārnām -jo viņi ar tiem bija uz vienu roku.

Kad viņš ar pūlēm pabrauca garām tumšam, masīvam zemesragam, straume kļuva stiprāka un zēns sajuta, ka tā velk laivu uz priekšu. Nākamajā mirklī viņš iebrauca baltā miglas vālā, un Vārnu klaigas aiz muguras pēkšņi pieklusa. Jūra viņam palīdzēja.

Cerība deva zēnam spēkus, un viņš airēja dziļāk miglā.

Hīlass palika mierā un ieklausījās.

Balsis nedzirdēja. Airu šļaksti nebija saklausāmi. Bija tikai viļņu plakšķi pret laivas sāniem un paša saraustītā elpa.

-    Paldies, viņš nomurmināja gariem, kas varbūt klausījās.

Hīlass airēja, līdz vairs nespēja. Pēdējiem spēkiem viņš ievilka airus un saritinājās laivas dibenā. Miglā viņa tunika pievilga un lipa pie ādas, un Jūra viņu maigi šūpoja pie savas sāļās, čukstošās krūts…

Viņš zina, ka ir iemidzis, un skaišas uz trako keftiešu meiteni par to, ka tā iezagusies viņa sapnī. Viņa stāv krastā, vēcina degošu zaru un ņirgājas par zēnu.

-   Kur mana māsa? Hīlass viņai uzsauc.

-   Viņas vairs nav! meitene zobojas keftiešu valodā, kuru Hīlass nez kā saprot. Tu brauc uz nepareizo pusi, tu viņu vairs nekad neatradīsi!

Skuķes roka izstiepjas arvien garāka un garāka, un viņa ar zaru iebaksta laivai, izdedzinot tajā caurumu. Pa caurumu ielaužas Jūra. Trakā meitene aizkaucas smieklos. Izi noķēra Spuru ļaudis un tagad tie notvers arī tevi!

Hīlass uztrūkās.

Migla bija izklīdusi, un debesis sāka kļūt gaišākas. Jūra joprojām maigi šūpoja.

Zēns apdullis piecēlās sēdus. Austrumos modās saule: debesīs sārtojās ausma. Rietumos…

Rietumos vairs nebija redzama zeme.

Zēns panikā pagriezās uz ziemeļiem uz dienvidiem uz austrumiem uz rietumiem.

Zemes vairs nebija.

Apkārt nebija nekā, tikai Jūra.

Naktī Jūra izklausījās citāda. Pirrai šķita, ka tā zobojas par viņas neizdošanos izbēgt savam liktenim. Pirra bija domājusi, ka, sabojājot seju, izvairīsies no laulībām. Viņa bija kļūdījusies.

Vaigs dega kā ugunī. Pirra atkal un atkal pārdzīvoja to mirkli, kurā bija to izdarījusi. Degošas miesas smārds. Mežonīgais zēns, kas lūkojās viņā no tumsas. Un tas viss velti.

-   Ņem, mudināja Jūzerrefs. Vergs nometās ceļos pie ieejas Pirras teltī un sniedza meitenei vairākas smalka linaudekla strēmeles un alabastra bļodiņu ar kādu zaļu ķēpu. Uz puiša apmetņa bija sariesušās miglas pērles, viņa pakausi un zodu klāja rugāji. Izskatīgā seja bija savilkta stīvā, nosodošā grimasē. Jūzerrefs, tāpat kā visi ēģiptieši, uzskatīja, ka skaistums ir dievu dāvana. Viņa acīs Pirras nodarījums bija zaimošana.

-   Kas ir tajā bļodā? meitene pajautāja.

-   Ārstnieciska ziede, Izredzētā.

Izredzētā. Tā Jūzerrefs Pirru sauca tikai tad, kad dusmojās.

Neteicis ne vārda, puisis iedeva Pirrai bļodiņu un apsēdās, balstīdamies uz papēžiem. Meitene iemērca pirkstu bļodiņā un pieskārās ar to vaigam. Sāpes uzliesmoja asāk. Viņa piespieda sevi nekliegt.

9

-   Tu to dari nepareizi, Jūzerrefs nomurmināja un, paķēris bļodiņu, samērcēja ziedē linu strēmeli, pašķieba meitenes galvu sāņus un uzlika slapjo kompresi uz vāts. Pirra sakoda zobus tik cieši, ka iesāpējās.

Grumbas puiša pierē kļuva dziļākas. Tur paliks rēta.

-   Tā tas ari bija domāts, viņa atcirta.

-   Kāpēc? Kāpēc kaut kas tāds jādara?

-   Man šķita, ka neviens negribēs meiteni ar sabojātu seju. Domāju, ka mani aizsūtīs atpakaļ un es pa ceļam varēšu aizbēgt.

-   Phe! Cik reižu esmu tev teicis? Tu nevari cīnīties ar savu māti! Tu nekad neuzvarēsi!

Pirra neatbildēja.

Viņas māte meitas nodarījuma dēļ nebija izrādījusi nekādas emocijas. Virspriesteriene rimti, vērtējoši aplūkoja meitenes seju. Tad viņa sacīja: Tu zini, ka tas neko nemainīs.

-   Es par to nebūtu tik pārliecināta, Pirra bija atcirtusi. Likonieši uzmetīs man vienu skatienu un atteiksies.

-   Neatteiksies vis. Viņi to nevar. Keftiu ir pārāk spēcīga. Tu dosies uz Lapitosu, kā norunāts. Tu esi panākusi tikai to, ka uz tevi vairs neviens negribēs skatīties.

Jūzerrefs nostiprināja kompresi ar tīra linaudekla apsēju, ko sasaitēja meitenei zem zoda. Tā. Neko vairāk es nevaru līdzēt.

Vēlēdamās turpināt sarunu, Pirra apvaicājās, no kā sastāv ziede, un vergs pastāstīja, ka tur esot magoņu pieniņš un henna, un nedaudz wadju.

Tas meiteni mazliet uzmundrināja. Ja jau ēģiptietis bija pielicis arī savu wadju, tad nevarēja būt ļoti noskaities

uz viņu. Wadju bija īpašs, smalki samalts akmens, un Jūzerrefa acīs tas bija ļoti vērtīgs, jo bija tādā pašā koši zaļā krāsā kā viņa dieva seja. Puisis akmeni izmantoja kā stipras zāles, un, kad viņu nomāca ilgas pēc mājām, viņš to mazliet uzsmērēja sev uz plakstiem, lai sapņotu par Ēģipti.

Miglā kļuva dzirdamas vīru balsis, un meitene pajautāja Jūzerrefam, kas tur notiek. Tur atgriežas Vārnas, vergs pastāstīja. Viņi pazaudēja to puiku miglā.

-    Kas viņš tāds vispār bija, un kāpēc Vārnas viņu vajāja?

-   Runā, ka tas esot tikai kāds kazu gans. Esot mēģinājis nogalināt vadoņa dēlu.

-   Runā?

Jūzerrefs uzmeta lūpu. Tu zini, ka es nekad neticu svešinieku teiktajam tikai ēģiptiešu.

Tas viņiem bija vecs joks. Meitene būtu pasmaidījusi, ja viņai tik ļoti nesāpētu.

-   Ir piebraukušas arī divas zvejas laivas, puisis piebilda. Viņi baidījās no Vārnām, bet, kad nopirkām viņu lomu, bailes aizmirsās. Jūzerrefs jau grasījās doties prom, bet Pirra viņu atturēja.

-  Jūzerref? Tu taču vienalga būsi ar mani, vai ne? Tas ir vadoņa cietoksnī?

Vergs saminstinājās; Pirrai kļuva salti. Bija domāts, ka es došos turp kopā ar tevi, viņš saudzīgi teica. Bet tad tu šādi izrīkojies ar savu seju, un nu tava māte saka, ka man tevi jāpamet un jāatgriežas Keftiu.

Pirras priekšā pavērās melns bezdibenis. Bet… es nevaru dzīvot bez tevis!

-   Tas nav atkarīgs no manis, Pirra. Un tu to zini.

-   Bet… kāpēc?

-   Es jau tev teicu. Viņa ir nolēmusi tevi sodīt par to, ka sabojāji savu seju. Viņa zina, ka tas būs vissāpīgākais trieciens.

-   Nē! Pirra saķēra puiša roku. Nē, viņa nevar tā darīt!

-   Piedod, mazā. Es… es teicu, ka tevi pieskatīšu. Bet es nevaru.

-   Jūzerref!

Bet viņš jau bija prom.

Pirra sakņupa tumsā, apskāvusi ceļgalus. Meitene jutās iztukšota, un viņai metās šķebena dūša. Jūzerrefs bija viņu pieskatījis, kopš viņa spēja atcerēties sevi. Pirras pirmās atmiņas bija viņa grīļīgiem mazuļa soļiem iet pa augstu mūri, un Jūzerrefs meitenīti pēdējā brīdī noceļ. Viņš bija ķēris ķirzakas, lai Pirra ar tām varētu spēlēties, un stāstījis stāstus par dieviem ar dzīvnieku galvām. Viņš nebija vienkāršs vergs. Viņš bija kā vecākais brālis, kāda Pirrai nekad nebija bijis.

Šķita, ka telts sienas spiežas viņai virsū. Pirra nespēja paelpot. Pat neapstājusies uzvilkt sandales, viņa izskrēja ārā tumsā.

Migla iezagās meitenei rīklē, un pēdās asi dūrās akmeņi. Viņa aizsteberēja garām stāviem garos, melnos apmetņos. Tie viņu ignorēja un devās tālāk uz savu apmetni priežu silā.

Pirrai derdzās Vārnas. Karotāji bija izlīduši no meža tajā pašā brīdī, kad kuģis nolaida enkuru, gluži kā īstās vārnas, kas uzklūp maitai. Viņi sacīja, ka viņus esot sūtījis Likonijas vadonis, bet Pirra tam neticēja. Kareivjus ar skarbajiem vaibstiem un nejaukajām obsidiāna bultām

nebija sūtījis neviens. Pirra visu mūžu bija atradusies varenu spēku tuvumā un pazina ļaunuma dvaku. Vārnās viņa sajuta tādu tumsu, no kuras pār ādu pārskrēja drebuļi.

Tumsā bija saskatāma oļainajā krastā izvilkta noplukusi airu laiva. Pirra atskārta, ka ir nonākusi līča galā.

Laivai blakus sēdēja vecs virs un dūmojošas zivju eļļas lampas gaismā lāpīja tiklu. Vecis oda kā mēslu čupa, un viņam bija visnetīrākā tunika, kādu Pirrai jebkad gadījies redzēt. Pinkainajā bārdā bija iekaltuši puņķi.

Meitene vērās svešiniekā, un tas paraudzījās viņā ar savām apsarkušajām, asarojošajām acīm. Tad viņa skatiens aizslīdēja pie zelta rokassprādzēm viņai ap plaukstu locītavām.

Pakalnos iekliedzās putns. Kī-jau, kī-jau.

Pirra to pazina. Jūzerrefam labi padevās putnu saucienu atdarināšana, un šo viņš bija ierādījis, jo meitene gribēja dzirdēt, kā sasaucas piekūni.

Pēkšņi viņa zināja. Piekūns sauca viņu. Tas sacīja, ka šī ir viņas izdevība.

Nomaukusi vienu no rokassprādzēm, viņa pasniedza to zvejniekam un norādīja uz Jūru.

10

Telamons pielika soli; piekūns turpināja mest lokus virs galvas. Tas bija atlidojis no dienvidiem. Zēns cerēja, ka tas nozīmē Hīlass ir ticis līdz Jūrai.

Mugura smeldza pēc vakar vakarā saņemtā kāviena, un maiss ar ēdamo berza svaigās brūces. Zēnam reiba galva. Pēc pēriena viņš ar tēvu runāja līdz vēlai naktij. “Tev ir pienācis laiks uzņemties savu lomu,” tēvs bija drūmi sacījis. Izrādījās, ka tas nozīmē precības ar kaut kādu keftiešu meiteni no aizjūras un uzņemšanos nest to nastu, ko nosaka viņa sabiedriskais stāvoklis. Tēvs bija stāstījis par valdījumiem un par to, kāpēc viņš mēģina turēt Likoniju pa gabalu no Akejā notiekošā. Pēc tam Telamons gulēja nomodā, juzdamies tā, it kā murgotu, bet nespētu pamosties. Kad zēns vairs nevarēja izturēt, viņš izlavījās no cietokšņa un aizbēga. Viņš mēģināja nedomāt par tēva seju brīdī, kad tas uzzinās, ka dēls ir prom.

Telamons bija devies kalnā pa īsāko ceļu un ap pusdienlaiku sasniedza pāreju. Viņš aizskrēja līdz klintsbluķim, kur viņi ar Hīlasu un Izi reizēm atstāja ziņas. Slepenajā iedobē gulēja olis, uz kura ar ogli bija uzšņāpta zīme: lecoša varde. Telamons košļāja lūpu. Vai Izi bija to atstājusi Hīlasam, lai pateiktu, ka vēl ir dzīva? Vai arī Hīlass to bija atstājis māsai? Vai arī viens no viņiem to bija atstājis Telamonam, lai pateiktu… Ko tad?

Zēns steigšus nopētīja zemi, meklējot pēdas, vienlaikus apzinādamies, ka to būtu vajadzējis darīt uzreiz, tās neizmīdot. Hīlass nebūtu tā kļūdījies. Hīlass par pēdu dzīšanu zināja visu: viņš spētu izsekot pat rēgu, kas pārslīdējis pār gludu akmeni.

Telamons bija gribējis draudzēties ar Hīlasu jau kopš pirmās reizes, kad zēnu ieraudzīja. Tas bija pirms četrām ziemām; Telamons toreiz bija devies medībās kopā ar tēvu. Ceļā gar ciemu viņi satika bariņu puiku. Tie apmētāja ar akmeņiem mazu meiteni savazātā āpšādas apmetnī, kura vicināja rokā nūju, kaut arī pretinieki bija divreiz lielāki par viņu. Tad no meža iznira vēl viens zēns netīrs radījums sušķainā zaķādas apmetnī ar kapuci un dubļiem aplipušos jēlādas zābakos. Saķēris skuķēnu aiz jostas, viņš pagriezās tieši pret tās mocītājiem un sacīja:

-   Jūs tikai vēlreiz pieskarieties viņai, un es jums salauzīšu kājas. Zeņķi sāka ņirgāties, bet svešais skatījās tiem pretī. Vienkārši skatījās. Un viņi saprata, ka draudi ir domāti nopietni, un aizlavījās prom.

Vairāk par visu Telamons svešo zēnu apskauda. Tie ciema puikas uzreiz saprata, ka viņš izdarīs tieši tā, kā sacīja. Telamons baidījās: ja tas būtu bijis viņš, viņu izaicinātu un tad viņš izgāztos.

Netālu no akmens, kur trijotne mēdza satikties, Telamons atrada vairākus Izi pēdu nospiedumus un vienu Hīlasa. Naktī bija plosījies negaiss, un pēc nospiedumiem bija redzams, ka Hīlass te bijis pirms tā, bet Izi pēc.

Meitenes pēdas veda uz rietumiem, lejup uz Mesēnijas purvājiem. No vietas, kur stāvēja Telamons, purvājus tālumā varēja tik tikko saskatīt; aiz tiem neskaidri zilgoja Jūra. Varbūt varētu Izi panākt, un tad viņi kopā

uzmeklētu Hīlasu, kurš meklētu viņus. Kas tā būtu par atkalredzēšanos…

Zēns jau grasījās doties uz rietumiem, kad ieraudzīja zem kādas priedes notupušos veceni.

Sieviete tupēja, balstīdamās uz papēžiem, un šūpojās, masīvajām miesām noļumot pie katras kustības. Telamons tupētāju pazina. Viņu pazina ikviens. Zēns uzreiz kļuva piesardzīgs.

Viņam būtu vajadzējis iedomāties, ka nekas neatturēs Pāriju no klaiņošanas pa Kalnu. Kāda viņai daļa gar karotājiem? Viņa bija Neleosa dzīvesbiedre un ciema burve; viņa mācēja uguns pelnos vai lapu čalā izlasīt dievu gribu un pieprata lāstus un burvestības. Neviens negribēja saķerties ar šamani pat Koronosa dzimtas karotāji ne.

-  Tu esi tālu no mājām, jaunekli, viņa sacīja, atžņiebdama melnus, apdrupušus zobus.

-   Tu tāpat, vecā, Telamons piesardzīgi atsaucās. Pienācis tuvāk, viņš saoda sastāvējušos mīzalu dvaku un ieraudzīja vecenes tunikas krokās rāpojam utis.

-   Kur tad tu tā iesi? viņa apjautājās, padevīgi paklanīdamās.

Zēns nosarka. Viņi abi zināja, ka burves verdziskā izturēšanās ir tikai izlikšanās un veids, kā paņirgāties. Vecene zināja, ka Telamons no viņas baidās.

Sieviete sēcoši iesmējās un uzplāja pa priedes stumbru. Pārija atnāca paklausīties, kas sakāms orākulam. Bet tu, jauno saimniek, ej uz nepareizo pusi. Vadonis grib, lai tu esi Lapitosā.

Telamons sabozās. Tu nevari zināt, ko mans tēvs grib.

-   A, bet Pārija daudz ko zina ari tad, ja viņai nesaka. Lapitosā briest kaut kas nelāgs. Testors grib, lai dēls ir tuvumā.

Telamons vilcinājās. Vai vajadzētu sekot Izi uz rietumiem vai ari jāgriežas atpakaļ mājup? Nolasi lapas, viņš lūdza burvei. Pasaki man, pa kuru ceļu iet.

Sieviete izvilka starp nokarenajām krūtīm paslēptu putna ādas maciņu. Izpurinājusi saujā gružus, viņa tos uzkaisīja kokam uz saknēm. Kauli, viņa iegrudzinādamās sacīja zēnam. Smalki samalti kauli lai barotu manu koku. Bagātie maksā, lai pajautātu pareģim, nabagie maksā, lai Pārija ieklausās kokā, bet abos runā tas pats dievs.

-          Ja tu gribi samaksu, Telamons nepacietīgi sacīja,

-   tev būs jāpagaida.

Burve paglūnēja uz viņu. Pārija ir pacietīga. Viņa zina, ka jaunais saimnieks samaksās.

Gluži kā no nekurienes sacēlās vējš, priede sāka šalkt, un burve piešķieba galvu, lai ieklausītos, vienlaikus ieurbdamās Telamonā ar savām mazajām, melnajām vaboles ačelēm. Zēnam gribējās novērsties, bet viņš nespēja. Sviedri tecēja starp lāpstiņām un koda vātīs uz muguras. Viņš juta, kā burve iztausta viņa gara tumšākos nostūrus.

Beidzot vecene ierunājās. Cilvēku ceļi ir savijušies kā saknes. Tāpat arī tava sirds, jauno saimniek. Tā saka mans koks.

-   T-tā nav nekāda atbilde, Telamons izstomīja.

Vēl viens izpuvis smaids. Bet tas ir tiesa.

-   Es neprasīju mīklu! zēns dusmīgi iesaucās.

Pārija iesmējās un atsāka barot savu koku.

Telamons soļoja šurpu turpu, ar nūju šķaidīdams dadžus. Viņam bij a j āatrod Izi un kalnu otrā pusē j āsatiekas ar Hīlasu bet tēvam viņu vajadzēja Lapitosā. Briest kaut kas nelāgs…

Viņš aizmeta nūju. Draugiem viņš bija vajadzīgs vairāk.

Telamons strupi pamāja burvei ar galvu, uzmeta plecā savu aizsaini un devās ceļā uz rietumiem, uz Jūru.

11

Jūrasputns sekoja laivai jau visu ritu un meta skatienus uz Hīlasu, it kā vaicājot: ko, tu vēl dzīvs? Zēns jau bija atmetis ar roku mēģinājumiem trāpīt putnam ar airi. Viņam nekad nelaimējās.

Viņš airējās uz ziemeļiem, bet Jūra vilka uz dienvidiem. Un zeme joprojām nebija redzama. Saule apsvilināja plecus un izraisīja pulsējošas galvassāpes. No sāls sūrstēja ievainotā roka. Zēns bija tik izslāpis, ka nespēja norīt siekalas, un izsalcis. Viņš ar ilgošanos atcerējās krastā pamesto maisu ar ēdienu.

Hīlass lūkojās uz apvārsni, meklējot kuģus, līdz sāka sāpēt acis, bet pagaidām neko neredzēja; viņš visu laiku domājās saskatām buras, bet beigās tās izrādījās tikai viļņi. Tomēr viņš zināja, ka Vārnas dzīsies viņam pakaļ. Tie nerimsies. Vārnas bija gluži kā Niknie cilvēku veidolā.

Kad slāpes kļuva neciešamas, zēns pasmēla saujā jūras ūdeni un iedzēra. No tā bija jāsāk rīstīties. Viņš pačurāja laivā un mēģināja dzert, bet garša bija tik nejauka, ka viņš šķidrumu izspļāva.

Pie stilba joprojām bija piesiets bronzas duncis, bet Hīlass nebija redzējis nevienu pašu zivi, tikai kaut kādus jocīgus, caurspīdīgus radījumus, kas peldēja ūdenī kā pulsējoši šķidrauti. Vienu viņš noķēra, bet tas dzēla ļaunāk par nātrēm, tāpēc viņš iemeta to atpakaļ.

Tad zēnam iešāvās prātā kāda doma. Vītola mizas saite ap stilbu gan bija izžuvusi un cieši savilkusies, bet viņam tomēr izdevās atraisīt mezglus un atbrīvot nazi. Nogriezis tunikas apakšmalu, Hīlass iemērca to Jūrā un aptina ap galvu. Mitrā drāna bija brīnišķīgi vēsa. Daudz labāk. Zēns apšļakstījās viscaur, izmērcējot visu tuniku. Kāpēc viņš par to neiedomājās jau agrāk?

Bronzas nazis saulē neganti zvīļoja, un zēns pirmo reizi pamanīja, ka tam uz spala ir iegravēta kāda zīme četrās daļās sadalīts aplis. Viņš prātoja, ko gan tas nozīmē.

Asmenī Hīlass pamanīja savu atspīdumu. Tajā viņš izskatījās kaulains un apņēmīgs. To redzot, zēns sajutās stiprāks. Bija daudz kas, ko viņš spēja, un nazis tur varēja palīdzēt.

Nogriezis tunikai vēl strēmeli, zēns izgrieza divus caurumus un apsēja to ap acīm. Zvērojošā saules gaisma uzreiz kļuva paciešama.

Tad viņš paņēma vītola mizu un piesēja nazi aiz spala pie aira šaurākā gala. Tā. Lielisks, izturīgs šķēps. Tas bija daudz smagāks par īstu šķēpu, bet pacilājot asmens uzmirdzēja, un zēna sirdi piepildīja lepnums.

Viņš nebija viens. Tik ilgi, kamēr vien viņam bija nazis.

Hīlass bija domājis, ka šķēps nesīs viņam veiksmi, tomēr līdz pēcpusdienai joprojām nebija pamanījis nevienu pašu zivi; arī jūrasputns bija aizlaidies. Acu priekšā peldēja melni punkti. Zēns bija izsalcis līdz sāpēm.

Viņš nemūžam nebija iztēlojies, ka Jūra būs tik plaša un tik svešāda. Te nebija ne smaržu, ne slēptuvju, ne dzīvu radību atstātu pēdu. Viņš aplūkoja sarkanos

putekļus panadzēs: pēdējās paliekas no kalniem. Dūša saskrēja papēžos. Škics bija pagalam. Telamons un Izi bija tālu prom. Viņš pats bija apmaldījies ūdens plašumos.

Pārliecies pāri malai, zēns pavērās dziļumā. Pie krasta Jūra bija bijusi zila un saules pielieta, bet šeit tā bija satumsusi gandrīz melna. Viņš neredzēja dibenu. Vai Jūrai vispār ir dibens?

Tālu lejā tumsā kaut kas ātri aizpeldēja.

Hīlass cieši satvēra laivas sānu. Viņš zināja, ka Jūrā mīt visādas šaušalīgas radības. Pārija stāstīja par briesmoņiem ar daudziem locekļiem, kas sagrābjot kuģus un ievelkot tos dzelmē: par milzīgām cilvēkēdājām zivīm ar zobiem kā naži…

Piepeši viņš skaudri apzinājās to, kā noteikti izskatās no lejas it kā būtu sakņupis savā trauslajā čaumaliņā un tā vien gaidītu, kad viņu apēdīs.

Aiz muguras nošļakstēja. Zēns strauji pagriezās.

Jūra bija mierīga; uz ūdens šūpojās putu strēle.

Vēl viens šļaksts šoreiz priekšā.

Tad viņš to ieraudzīja no viļņiem izlēca zivs. Vismaz tā izskatījās pēc zivs bet tai bija spārni.

Hīlass vaļēju muti noraudzījās, kā zivs aizplanē gaisā un iekrīt atpakaļ ūdenī, uzsit ar asti un atkal palecas, izplešot dīvainos, kaulainos spārnus vēl vienā augstā lokā.

Zivis, kas lido… Galvā atbalsojās keftieša balss. Tas viņam atgādināja… par ko? Neatstājās sajūta, ka viņš kaut ko ir piemirsis izdarīt.

Par to nebija laika domāt, viļņi atdzīvojās no lidojošu zivju bariem: tās lēca un, krītot, lidojot un atkal krītot, sakūla ūdeni baltās putās.

Ar abām rokām saķēris šķēpu, Hīlass klupa uz priekšu, netrāpīja un gandrīz iekrita ūdenī.

Tad viņš pamanīja kaut ko pazīstamu tā nebija zivs, bet bruņurupucis, kas lēni peldēja laivas ēnā. Viņš dūra. Jā! Duncis ķēra mīksto pavēderi. Zēns noliecās, lai iedurtu dziļāk…

Viņš iekrita.

Iekšā aukstajā, zaļajā Jūrā. Tā rēca ausīs un ietina viņu burbuļu tīklā, līdz zēns vairs nezināja, kur ir augša un kur leja. Turi šķēpu, nelaid vaļā!

Hīlass spārdīdamies peldēja turp, kur vīdēja gaisma, un sprauslādams iznira.

Laiva bija pazudusi. Apkārt nebija redzams nekas, tikai viļņi.

Vilnis viņu pacēla un atkal iegrūda dzelmē. Klepodams un tverdams gaisu, zēns lūdzās Dabas pavēlnieci un Zemes Drebinātāju, un lielo dievu, kas valda pār Jūru.

Jūra atkal nesa peldētēju, un viņš uz mirkli pamanīja laivu biedējoši tālu prom.

Saķēris vienā rokā šķēpu, zēns cīnījās ar viļņiem. Viņš savā mūžā bija peldējis tikai seklos ezeros un upēs; te bija daudz grūtāk. Tad ūdens atkal iegrūda viņu dzelmē… un trieca pret laivu.

Spļaudams jūras ūdeni, Hīlass ierāpās laivā. Šķēpu viņš iecēla līdz: un elsodams palika guļam un lūkojamies saulē; zēns drebelīgi iesmējās.

Bruņurupucis vēl kusli raustījās naža galā. Hīlass ātri pateicās dzīvniekam par to, ka tas atdevis savu miesu viņam, un izbeidza bruņurupuča ciešanas, apgriežot sprandu. Tad viņš atsēja dunci no aira, pārgrieza dzīvnieka rīkli un dzēra asinis.

Visu mūžu viņš vairs neaizmirsīs sāļo saldmi, kas ieplūda viņa rīklē; acābolu slapjo aukstumu, kas izšķīda uz mēles kā vīnogas; brīnišķīgo, vēso miesu.

Nu viņš jutās daudz stiprāks. Būs Vārnas vai ne viņš izdzīvos.

Izgriezis atlikušo gaļu, Hīlass izklāja to žāvēties un izkasīja čaulu, apēdot gaļu līdz pēdējam krislītim. Galvas apsegus viņš bija pazaudējis Jūrā, bet to vietā varēs izmantot čaulu; un to varēs lietot, arī lai izsmeltu ūdeni, kas visu laiku sakrājās laivas dibenā.

Pabeidzis zēns notīrīja nazi un pateicās tam. Mēs ar tevi labi pastrādājām, viņš sacīja. Bronza kā atbildot iemirdzējās. Hīlass sajuta lepnumu par to, ka nazis nonācis pie viņa un neviena cita.

Bronza. Viņš nekad nebija par to daudz domājis, bet nu atskārta, cik tā maģiska: akmens, kas nav akmens, dzimis no zemes un uguns, iemiesojis abu spēku; tas nekad nenovecoja…

Viņš bija aizmirsis ziedojumu.

Pārmetis bruņurupuča galvu pār bortu, lai tā gars varētu aizpeldēt un atrast jaunu ķermeni, viņš sasēja divas kājas kopā ar zarnas gabalu. Tad, no sirds nomurminājis pateicību Zemes Drebinātājam un Dabas pavēlniecei, viņš pastiepa ziedojumu pār malu un iemeta ūdenī.

No dzelmes iznira milzīgi žokļi un aprija iemesto.

12

Hīlass izdzirda vieglus ūdens šļakstus. Viņš redzēja sīkus vilnīšus noņirbam vietā, kur vēl nupat bija briesmonis.

Nezvēra žokļi bija lielāki par laivu. Zobi bija tik asi kā mežakuiļa ilkņi. Ja viņš būtu atrāvis roku mirkli vēlāk, briesmonis būtu to nokodis.

Un tas atradās kaut kur zem viņa.

Zēns pārliecās pār laivas malu, neuzdrīkstēdamies tai pat pieskarties.

Žilbinoša saules ņirba un ēnas. Nezvērs varēja būt jebkur. Hīlass iztēlojās to slīdam zaļajā ūdenī tajā pašā ūdenī, kur viņš pats vēl nupat bija peldējis.

Zēns saķēra savu šķēpu; bet tas vairs nebija šķēps, tas izrādījās tikai airis: viņš bija atraisījis nazi, lai sagrieztu bruņurupuci. Hīlass paķēra nazi, bet tas grabēdams nokrita. Neveikliem pirkstiem zēns sēja to klāt pie aira. Ātrāk, ātrāk.

Beidzot tas bija paveikts. Turēdams šķēpu rokā, viņš nopētīja Jūru.

Ik vilnis, ik ūdens klajs, ko ieēnoja vējš, kļuva par briesmoni. Viņš pamanīja slīdam tuvāk strauju ēnu…

Kaija ieķērcās, un tās ēna pagaisa no Jūras, putnam paceļoties augstāk gaisā.

Hīlass atvieglojumā saguma. Viņš drebošām rokām noņēma savu bruņurupuča čaulas cepuri un noslaucīja no sejas sviedrus.

Tā bija tikai kaija, viņš sev sacīja, uzlikdams čaulu ciešāk galvā.

Zēns sastinga.

Briesmonis atradās pie pašas ūdens virsmas otrā laivas pusē.

Hīlass vienā šķebinošā acumirklī ieraudzīja smailo spuru un sirpjiem līdzīgos zobus. Neizdibināmi melno aci.

Reiz Pārija bija viņam izstāstījusi, ka Jūrā esot divas milzu zivju sugas delfīni un haizivis. Ja tu kādu kādreiz satiksi, burve sacīja, lūdz dievus, lai tas būtu delfīns. Delfīni ir svēti, un viņi neēd cilvēkus. Haizivis ēd. Hīlass bija jautājis, kā tos atšķirt, un Pārija iekladzinājās smieklos. Haizivs nekad nesmaida, un tās āda ir tik raupja kā granīts. Bet, ja esi ticis tik tuvu, ir jau pārvēlu.

Hīlasam nebija jāpieskaras kramam līdzīgajai ādai, lai iegūtu pārliecību, ka šī ir haizivs. Nevienam medniekam, ko viņam bija gadījies redzēt kalnos, nevienam lauvam vai lācim, vai vilkam nebija tāda skatiena. Tajā vispār nebija gaismas. Tas bija bezdibenis, kas pavēra skatu uz Haosu: bezdibenīgajām dzīlēm, kur pat dievi baidījās spert kāju.

Haizivs nicīgi novēcināja milzīgo asti un ieslīdēja zem laivas.

Hīlass nogaidīja.

Haizivs vairs nerādījās. Tā varēja būt jebkur.

Vējš pierima. Svelme kļuva smacējoša. Debesis bija nīgri dzeltenā krāsā un tur, kur tās saskārās ar Jūru, satumsa pelēkas.

Kaut kas atsitās pret laivu; vien tik stipri, lai to sašūpotu. Hīlass žņaudzīja nosvīdušajās plaukstās šķēpu.

Haizivs laiski novēcināja asti un aizpeldēja. Zēns redzēja, kā noviļņo nezvēra žaunas un pelēkā muguras spura pāršķeļ viļņus kā sirpis.

Biedējošā ātrumā spura pagriezās un atkal tuvojās laivai.

Stingri nostājies, Hīlass turēja gatavībā šķēpu.

Haizivs piepeldēja tuvāk. Hīlass atvēzēja šķēpu un dūra tai galvā. Haizivs noraustījās, gandrīz izraujot ieroci viņam no rokām. Zēns to atbrīvoja ar rāvienu, no kura gandrīz izvēlās ārā no laivas; viņa bruņurupuča čaulas galvassega aizlidoja pa gaisu. Haizivs papeldēja zem laivas un sagrāba čaulu zobos. Kratīdama lielo galvu šurpu turpu, plēsoņa saplosīja čaulu tik viegli, it kā tā būtu tāss skranda. Tad tā ienira, atstājot putās peldam lauskas.

Hīlasam aumaļām plūda sviedri; viņš nolaida šķēpu. Zēns vēl aizvien juta apbrīnojamo spēku, ar kādu haizivs bija norāvusies no šķēpa, bet ūdens nevienā vietā nekrāsojās sarkans. Viņš pat nebija to ievainojis līdz asinīm. Nekāds nazis pat bronzas duncis nespētu nogalināt tādu briesmoni.

Un haizivs atgriezīsies.

Saule slīdēja lejup pretī viļņiem, bet haizivs joprojām tikai meta lokus. Hīlass baidījās no tumsas iestāšanās.

Tad viņš tālu dienvidos ieraudzīja kaut ko, kas iededza viņā cerību: tur no Jūras rēgojās robots, melns apveids. Viņš pielika plaukstu pie acīm. Tas nebija kuģis. Tur bija zeme.

Zēns sāka airēt neveikli, jo pie viena aira joprojām bija piestiprināts nazis. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka pelēkā spura seko. No tās aizbēgt viņš nespēs, bet, ja turpinātu airēt, kamēr tiks līdz sauszemei…

Vējš pieņēmās spēkā, dzenot laivu uz priekšu. Jūra viņam palīdzēja, nesot uz zemes pusi.

Haizivs peldēja vienā ātrumā ar laivu, dažreiz atpaliekot, dažreiz piepeldot tuvāk, bet uzbrukt neuzbruka, gandrīz Hīlass nemierpilni nodomāja it kā kaut ko gaidītu.

Viņš pamanīja, ka viļņi kļūst lielāki un tiem parādās baltas putu cepures. Laiva šūpojās stiprāk, un pār malām iekšā šļakstījās ūdens. Pastāvīgi nācās mest nost airus un ar saujām smelt ārā ūdeni.

Zēnu pārņēma saltas bailes; viņš atskārta, ko haizivs gaida. Ziemeļos debesis tumsa gluži melnas. Haizivij nebija nekādas vajadzības uzbrukt laivai. Brieda negaiss. Mazā laiviņa tam nebūs nekāda pretiniece. Vētra iemetīs Hīlasu Jūrā.

Vējš ātri pieņēmās spēkā. Drīz vien tas neredzamiem nagiem plosīja zēna tuniku un meta sejā matus. Laiva svaidījās kā saniknots bullis. Hīlass visiem spēkiem pūlējās palikt laivā un vienlaikus noturēt airus.

Zēnam iešāvās prātā, ka to viņš nevarēs. Ja atstās nazi, piesietu pie aira, tas noteikti pazudīs aiz borta; bet, ja to atraisīs, tad samazinās savas izredzes atgaiņāt haizivi. Nazis bija jāpatur. Turklāt kāds vētrā labums no šķēpa?

Stingri atspiedies ar kājām pret laivas sāniem, zēns nopūlējās, lai atraisītu mezglus, tad drudžaini piesēja vienu auklas galu pie naža spala un otru sev pie plaukstas locītavas. Tikko viņš bija to pabeidzis, Jūra

pacēla laivas priekšgalu ārā no ūdens un trieca atkal lejā ar varenu dārdu un sitienu, no kura airi aizlidoja pa gaisu. Hīlass izmisīgi turējās.

Apdullinošs pērkona dārds padebeši pavērās, un sāka gāzt lietus. Hīlass vienā mirklī bija caurcaurēm slapjš. Debesu tēvs cīnījās ar Zemes Drebinātāju, un Hīlass bija iestrēdzis pa vidu. Viļņi koku augstumā tvarstīja mākoņus, vējš, niknumā gaudodams, plosīja Jūru, plēšot lielus, kodīgus šļakatu palagus un metot tos debesīs.

Jūra atkal izmeta laivu no ūdens un trieca atpakaļ, bet šoreiz debesis vairs nebija redzamas. Hīlass atradās tumsā viņš bija iekšā vilnī, kas bija tik liels kā kalns. Tas neatlaidīgi stūma laivu uz virsotni, paturēja tur; Hīlass lūkojās bezdibenī… tad laivu meta lejā un viņš krita arvien ātrāk un ātrāk, traucoties pretī melnai ūdens sienai…

Laiva ietriecās sienā un sašķīda kā olas čaumala.

13

Bezvējš. Nekādu viļņu. Hīlass peldēja zem zvaigznēm klusā, melnā, elpojošā Jūrā.

Bija auksti. Zēns atradās ūdenī jau tik ilgi, ka āda bija sačervelējusies un lobījās. Viņš īsti nespēja noticēt, ka vēl aizvien ir dzīvs.

Viņu bija izglābis nazis. Vētrā tā saite bija aptinusies ap vienu no sadragātās laivas dēļiem, un, tā kā otrs gals bija piesiets pie zēna plaukstas locītavas, dēlis viņu noturēja virs ūdens. Dēlis bija tikai tik garš, lai uz tā apgultos, un dažreiz Hīlass tā arī darīja, vienlaikus airēdamies ar rokām, kājām un dunci; bet viņš necieta, ka nevar redzēt neko sev aiz muguras, tāpēc zēns atkal cēlās sēdus bet tad kājas šķita šausminoši neaizsargātas, tāpēc viņš atkal gūlās uz vēdera.

Gan vienā, gan otrā pozā viņš airējās jau veselu mūžību, tomēr pie apvāršņa redzamā zeme nemaz nešķita tuvāk.

Bronzas nazis zvīļoja dilstošā mēness gaismā. Tas bija Hīlasam gluži kā ceļabiedrs, taču nespēja viņu pasargāt. Kopš vētras viņš haizivi gan nebija redzējis, bet zināja, ka tā turpat vien ir.

Zēns bija pārguris, bet neuzdrošinājās pārstāt irties, jo tad viņš aizmigtu un viņu sagrābtu haizivs…

Kaut kas pieskārās kājai. Hīlass spēji atmodās. Ūdens visapkārt čumēja un mudžēja no zivīm: kā zvaigžņu šautras tās iznira pie virsmas, lai barotos, un lielākās medīja mazākās.

Zēns atsāka airēties, un zivis turējās viņam blakus. Tad tās nozuda tikpat ātri kā uzradušās.

Hīlass mitējās irties. Kāda jēga? Viņš nemūžam nesasniegs zemi. Viņš, tāpat kā tās zivis, bija domāts tam, lai viņu apēstu.

Mirstošais keftietis bija sacījis, ka Jūra sniegšot atbildes, bet tagad Hīlass zināja, ka tas nebija tiesa. Jūra ar viņu spēlējās tāpat, kā lūsis rotaļājas ar peli.

Sacēlās vējiņš un kaut ko žūžoja viņam ausī. Piepeši zēns atminējās keftietim doto solījumu. Viņš bija apsolījis, ka atdos tā matus Jūrai, lai atbrīvotu viņa garu.

Mati apbrīnojamā kārtā vēl bija turpat, izmirkušā mezglā piesieti pie jostas. Zēns gurdi tos atraisīja un aizmeta prom viļņos. Ņem viņa garu, Hīlass neskaidri nomurmināja. Ļauj viņam dusēt mierā.

Klusums.

Kāda viņa būtības daļa bija cerējusi, ka Jūra dos kādu zīmi, lai parādītu, ka ir Hīlasu sadzirdējusi; varbūt Spuru ļaudis, lai kas viņi tādi būtu, atnāks pakaļ mirušā garam, kā keftietis bija teicis. Bet matu cirta skumīgi šūpojās ūdenī, un nakts vējš ar gurdu nopūtu pierima.

Hīlass nogūlās uz vēdera un aizvēra acis. Viņš nespēja turpināt. Tas bija par grūtu. Viņš nomirs šeit viens un tumsā.

Kaut tas būtu nesāpīgi, viņš lūdzās. Ļauj man ieslīdēt Jūras skavās un nekad nepamosties.

Domās viņš sāka atvadīties. Ardievu, Telamon. Piedod, ka nevarēju ar tevi satikties, kā bijām plānojuši, man būtu

bijis daudz, ko tev pastāstīt. Ardievu, kazas. Tās, kuras nogalināja Vārnas, piedodiet, ka nevarēju jūs izglābt. Tās, kuras aizbēga, palieciet savvaļā, neļaujiet Neleosam jūs notvert.

-    Piedod, Škic, viņš nomurmināja balsī. Rīkle aizžņaudzās. Acīs sūrstēja asaras. Piedod, ka nevarēju tevi atriebt… Viņš dziļi ievilka elpu. Izi… Izi, es…

Māsas vārds bija kā auksta ūdens šalts taisni sejā. Viņš neatdos tikai savu dzīvību. Tā piederēja Izi. Viņš bija Izi lielais brālis. Viņam vajadzēja māsu pieskatīt.

Hīlasa vienīgās atmiņas par māti bija brīdis, kad viņa piekodina tā darīt. Viņš gulēja zem zvaigznēm, ietīts lāčādā, un Izi bija pieglaudušies viņam klāt. Bija pārāk tumšs, lai redzētu mātes seju, bet zēns juta uz vaiga viņas silto roku un garos matus, kas kutināja degunu, kad viņa pieliecās un čukstēja: Pieskati savu māsu…

Ja viņš tagad padosies, tad nodos Izi un apkaunos mātes piemiņu. Kaut kas viņā kāds ciets, spīvs, spēka pilns kodols nespēja to pieļaut.

Zēns gurdi piecēlās sēdus. Viņš iesita pa dēli ar dūri un sāka airēties.

Zvaigznes iemirdzējās spožāk. Bronzas nazis zvīļoja, mudinot doties uz priekšu.

Tad viņš to ieraudzīja. Spuru, kas sekoja mazu gabaliņu atstatu. Tieši tajā brīdī, kad viņš bija nolēmis dzīvot, viņam būs jāmirst.

Hīlass izcēla kājas no ūdens. Viņš dzirdēja vilnīšus klusītēm skalojamies pret dēli. Zēns noskatījās, kā spura aizpeld garām un tad apmet plašu, laisku loku apkārt.

Haizivs galva pacēlās virs ūdens un iegrima atpakaļ. Spura pagriezās. Tā tuvojās.

Neeksistēja nekas, izņemot haizivi. Tā vēlreiz pacēla galvu, un nu Hīlass ieraudzīja nezvēra dziļo rīkli un

robotos, uz iekšu ieliektos zobus. Melnā acs ieurbās viņā. Hīlass novēcināja nazi. Haizivs izvairījās. Zēna dūre pieskārās granītam, zivij aizpeldot prom.

Hīlass noskatījās, kā spura lēni šķeļ ūdeni vēl vienā lokā. Tā pazuda. Viņš sakņupa uz dēļa, pētīgi lūkodamies visapkārt.

Haizivs iznira viņam aiz muguras. Viņš dūra, netrāpīja un gandrīz novēlās no dēļa. Plēsoņa atkal aizpeldēja. Atkal meta lokus.

Zēns zināja, kas haizivij padomā: kalnos viņš bija redzējis vilkus darām tieši tāpat. Tā pārbaudīja medījuma spēkus. Tā tuvosies vēl un vēlreiz, līdz viņš būs pārāk nokausēts, lai cīnītos, un tad metīsies nogalināt. Viņam šķita, ka nezvēram nāksies gaidīt ne īpaši ilgi.

Kaut kas noslīdēja gar stilbu. Hīlass iekliedzās.

Tie bija tikai keftieša mati, kas peldēja viļņos. Zēns ar naža galu pameta tos tālāk, un tie palika guļam melnajā ūdenī kā čūska.

Hīlass strauji grozījās un skatījās apkārt, bet haizivi nekur neredzēja. Mēness taka veidoja kalta sudraba ceļu pāri Jūrai.

To pāršķēla melna spura. Tā pagriezās un tuvojās. Hīlass iekunkstējās un pievilka kājas pie ķermeņa.

Tālumā viņš pamanīja savādu, zilu spīdumu.

Haizivs nepielūdzami tuvojās.

Spīdums pieauga. Kļuva gaišāks. Tas brāzās šurp. Zēns uzmeta skatienu haizivij un tad atkal parādībai.

Jūra visapkārt sāka savādi vizēt, it kā būtu pārvērtusies saltā, zilā ugunī. Nepazīstamā parādība šāvās tuvāk pa mēness taku, un, kad tā pietuvojās, Hīlass ieraudzīja spīdīgu, izliektu muguru un vēl vienu, un vēl; visas

radības peldēja pie viņa, izliecot muguras un nirstot vienā ritmā.

Viena no radībām izlēca no ūdens un izrādījās esam milzīga, no dzidras, zilas gaismas veidota zivs. Tā pagriezās, lai paskatītos uz zēnu, un ar mirdzošu šļakstu ienira Jūrā.

Haizivs viņu sasniegs pirmā. Hīlass satvēra dēli ar brīvo roku un atvēzēja nazi. Viņš dūra plēsoņai. Asmens noslīdēja gar sānu. Haizivs ienira, bet tad iznira un pagriezās, lai uzbruktu vēlreiz.

Tajā brīdī Jūra eksplodēja. Zilas uguns šaltī no viļņiem izlēca milzīga zivs tikai tā nebija zivs; tas bija delfins. Hīlass redzēja lielo, spīdīgo ķermeni un noslēpumaino smaidu, radībai metoties degošajā Jūrā un atkal lecot pāri viņa galvai tik tuvu, ka viņš ieraudzīja bālo, gludo vēderu un smalkas, baltas rētiņas uz radības deguna.

Mirkli delfīna skatiens sastapās ar zēna skatienu un dzīvnieka gars sasaucās ar viņu, bet tad radījums pazuda spožajos viļņos. Tas uzreiz iznira un pārsteidzoši veikli uztvēra uz spuras keftieša matus. Ar vieglu kustību delfīns pameta satverto citam delfīnam, kas peldēja aiz muguras. Tas satvēra matus zobos un ienira dzelmē, bet pirmais lielais, rētainais tikmēr ietriecās haizivī un ar briesmīgu spēku tai iebadīja. Haizivs apcirtās kost, bet delfīns bija izveicīgs. Plēsoņas zobi nošņakstēja tukšā gaisā.

Nu uzbrukumā iesaistījās vēl citi delfīni; tie ielenca haizivi un bakstīja nezvēru no visām pusēm. Hīlass triumfējoši iekliedzās. Haizivs izlauzās no ielenkuma un metās bēgt, un delfīni traucās tai pakaļ, to mirdzošajam ceļam uzplaiksnījot un satumstot naktī.

Bet daudz vairāk delfīnu bija palikuši tepat, un Jūra mutuļoja no tiem: dzīvnieki lēkāja un dauzīja degoši zilos viļņus ar astēm; nu Hīlass izdzirda tos sasaucamies augstos, pārpasaulīgos saucienos. Viņš dzirdēja, kā klusi šņākuļo to elpa un redzēja, kā atveres tiem uz galvas paveras un izšļāc mirdzošas šļakatas; zēns pamanīja, kā mirdz delfīnu gudrās, tumšās acis.

Zēns aizmirsa savas bailes un izmisumu. Viņš apbrīnā nolūkojās, kā delfīni šaudās apkārt, radot zaigojošu burbuļu takas, un izlec, izmērcējot viņu aukstā, zilā ugunī.

Un viņi atnāks pakaļ manam garam, keftietis bija viņam sacījis. Tu redzēsi viņus lecam pāri viļņiem… tik stiprus, tik skaistus…

Haizivs bija prom.

Bija ieradušies Spuru ļaudis.

14

Naktij ritot, uguns Jūrā apdzisa, un delfīni no vizuļojoši ziliem vērtās gludi sudrabotos; tomēr tie joprojām vērpa mirdzošu loku apkārt Hīlasam. Dzīvnieku acis atstaroja mēness gaismu gluži kā vilku redzokļi, un tie peldēja tik tuvu, ka zēns būtu varējis tiem pieskarties, ja vien uzdrošinātos.

Delfīni bija citpasaules būtnes. Bieži tie kustējās vienlaikus, griežoties un virpuļojot kā viens vesels, un, kaut arī pārsvarā tie bija klusi, dažreiz izdvesa naktī svešādus, spalgus saucienus. Elpoja tie, šķiet, pa atveri galvas vidū, izliecot muguru no ūdens tikai tik ilgi, lai ar klusu šņācienu izpūstu gaisu, un tad atkal ienira. Un, kaut ari dzīvnieki peldēja tepat rokas stiepiena attālumā, tie ignorēja zēnu, pievērsušies kāda noslēpumaina mērķa īstenošanai.

Delfīni bija izglābuši Hīlasu no haizivs. Bet kāpēc? Tie piederēja Dabas pavēlniecei bet Viņa, tāpat kā visi nemirstīgie, spēja ne vien radīt, bet arī iznīcināt. Ko tā gribēja no Hīlasa?

Piepeši loks izpletās, un delfīni sāka rotaļāties. Bija atgriezies dzīvnieks ar rētaino degunu vai tas nozīmētu, ka haizivs ir pagalam? Hīlass ievēroja, ka tas bieži peld kopā ar mazāku, tumšpelēku delfīnu tam bija tādi kā apbružāti sāni un no vienas astes spuras izkosts

gabaliņš. Tumšpelēkais izskatījās vecāks Hīlass sprieda, ka tā laikam ir māte. Viņai cieši blakus peldēja delfīnu mazulis. Tam bija strupāks deguns nekā pieaugušajiem, un tas vēl nebija iemācījies kārtīgi elpot atvere pastāvīgi sprauslāja. Kad māte šķēla ūdens virsmu, mazulim bija jāizlec ārā, lai varētu turēties līdzi, un tas kulstīja gaisā asti.

Delfīns ar rētaino degunu vai mazuļa lielais brālis? pašāvās garām, pacēla uz deguna jūraszāļu kumšķi un pameta to mātei. Tā uzķēra jūraszāles uz peldspuras un aizmeta atpakaļ taisni pāri mazuļa galvai. Brīdi viņi turpināja tādā pašā garā, bet tad delfīns ar rētaino degunu ļāva mazajam noķert kumšķi. Tagad Hīlass bija pārliecināts: tas noteikti bija lielais brālis. Kad Izi bija maziņa, viņš māšelei spēlējoties dažreiz ļāva uzvarēt līdz brīdim, kad viņa to uzminēja un apskaitās.

Rotaļa kļuva nevaldāmāka, un Hīlass no jauna sajuta nemieru. Spalgajos saucienos un nemainīgajos smaidos bija kaut kas nežēlīgs. Zēns saņēma drosmi un mēģināja izlauzties no loka, airējot savu dēli uz priekšu. Reakcija bija briesmīga. Delfīni savilka loku ciešāk un sāka sist pa viļņiem ar savām astēm bum, bum, bum tik skaļi, ka likās kāds ar āmuru dauza Hīlasam sirdī. Kāpēc tie dusmojās? Ko tie gribēja?

Pēc nebeidzami ilga laika sitieni ar astēm mitējās, tomēr delfīni joprojām riņķoja turpat un nu sāka šņakstināt žokļus un nirt tik tuvu, ka zēnam bija jāsavelk kājas uz augšu. Delfīni bija izglābuši viņu no haizivs, bet nelaida prom.

Zēnam, vērojot dzīvniekus, sāka reibt galva. Viņš apgūlās uz dēļa, pievilcis kājas sev klāt. Delfīni ne mirkli nepalēnināja gaitu, ne mirkli nerimās kustēties…

* * *

Hīlass atmodās, kad apkārt bija jaušams pelēks gaismas svīdums pirms ausmas. Delfīni bija prom.

Hīlasam to pietrūka. Dzīvnieki bija viņu nobiedējuši, taču bez tiem zēns jutās šausminoši vientuļš.

Zeme šķita mazliet tuvāk, nu jau varēja saskatīt klintis un baltas bangas bet joprojām palika bezcerīgi neaizsniedzama. Hīlasam nemūžam nepietiks spēka aizairēties tik tālu.

Piepeši lejā parādījās gaišzaļš apveids; tas uzšāvās gaisā un ar varenu šļakstu atkrita atpakaļ viļņos uz vēdera. Delfīns pabāza rētaino degunu virs ūdens un paskatījās uz zēnu.

Hīlass vēl nekad mūžā nebija tā priecājies ieraudzīt kādu radību. Viņš čerkstošā balsī sveicināja.

Delfīns spalgi nosvilpās un iegrima ūdenī, pazūdot skatienam.

-Atgriezies! Lūdzu! Neaizej!

Dzīvnieks uznira otrā dēļa pusē, tad atkal ienira, parādoties virs ūdens pārsteidzoši tālu un peldot augšup un lejup. Mugura tam bija tumši pelēka, bet uz vēdera krāsa pārgāja pelēcīgi baltā; rētas uz deguna bija trīs bālas līnijas, kas izskatījās tā, it kā tās būtu atstājuši zobi. Kāpēc delfīns bija atgriezies? Kur palikuši pārējie?

Pēkšņi delfīns nolieca galvu un metās virsū dēlim, iebadot tam ar degunu tik stipri, ka Hīlass ar galvu pa priekšu ielidoja tā zilzaļajā pasaulē.

Zēns vēlās lejup, un ūdens atdzīvojās savādos svilpienos un ātros, spalgos klikšķos. No zilgmes iznira delfīns, dvešot pa elpojamo atveri sudrabainus burbuļus. Tas peldēja apbrīnojami ātri, lai arī tik tikko kustināja

asti uz augšu un uz leju, un, strauji peldot tuvāk, klikšķināja arvien ātrāk un skaļāk. Hīlass pārbīlī spārdījās, mēģinot iznirt, bet delfins neļāva viņam aizbēgt. Tas neticami veikli riņķoja apkārt, klikšķinot tik skaļi, ka skaņas saplūda spalgās, dūcošās gaudās, no kurām Hīlasam skrēja tirpas. Viņš atvēzējās ar kāju un iespēra pa delfīna stingro sānu. Delfins nozuda. Hīlass iznira, tverdams gaisu.

Turpat rokas stiepiena attālumā delfīns māja zēnam ar galvu un izdvesa žēlas skaņas, kas ļoti izklausījās pēc smiekliem.

Hīlass galīgi satricināts aizpeldēja pie dēļa un uzrausās atpakaļ. Kāpēc tu tā darīji? viņš uzkliedza. Es neko sliktu neizdarīju!

Delfins atkal iesmējās.

-   Es neko sliktu neizdarīju!

Delfins iesvilpās. Skaņa dīvainā kārtā nāca nevis no mutes, bet no elpojamās atveres. Kā lai saprot radījumu, kas nerunā ar muti?

Delfins ienira un atkal metās Hīlasam virsū.

Zēns ar nazi plakaniski iesita tam pa degunu.

Dzīvnieks pagriezās un iepļaukāja viņu ar asti tā, ka zēns atkal aizlidoja pa gaisu.

Viņš sprauslādams iznira.

Delfins māja un šņakstināja zobus.

Hīlass sadusmots un nobijies aizpeldēja atpakaļ pie dēļa. Tas nav smieklīgi!

Delfins tikai turpināja smaidīt savu kaitinošo, nemainīgo smaidu.

Tas bija smaidījis arī haizivij. Visi delfīni tai smaidīja. Patiesībā viņi nekad nebeidza smaidīt.

Hīlasam iešāvās prātā, ka varbūt tas nemaz nav nekāds smaids. Varbūt tas nemaz nebija atkarīgs no paša dzīvnieka tam vienkārši bija tā veidota mute.

Un tie smiekli… Varbūt tie nebija smiekli. Varbūt delfins bija dusmīgs.

Lai paraudzītu, vai tā ir, zēns atdarināja delfīnu. Viņš ar plaukstu plakaniski uzsita pa ūdeni, iespiedzās un noklabināja zobus.

Delfins papeldēja garām, izskatīdamies iztrūcināts, un uzsita ar asti pa Jūru.

Hīlass pirmo reizi paskatījās, pa īstam paskatījās uz dzīvnieku. Tam bija tumšbrūnas, gudras acis, un, kaut arī zēns nevarēja būt par to pārliecināts, viņam šķita, ka delfins izskatās izbrīnīts.

-   Piedod, viņš atvainojās.

Delfins tikai peldēja augšup lejup.

-   Piedod, ka tev iesitu. Bet tu mani nobiedēji. Ko tu gribi?

Delfins piepeldēja tuvāk. Hīlasam piepeši iegribējās pasniegties un pieskarties tā degunam, bet viņš to neuzdrošinājās. Dzīvnieka mute bija vaļā; zēns redzēja platu, sārtu mēli ar dīvaini krokotām malām un baltus konusveida zobus, kas izskatījās tik asi, ka varētu nokost viņam roku vienā cirtienā.

-   Ko tu gribi? viņš jautāja vēlreiz.

Delfins ienira viļņos un nozuda.

15

Nekas neveicās, kā iecerēts. Bars bija devies medībās, bet delfins nebija peldējis tiem līdzi, jo bija jāpalīdz zēnam tikai zēns neļāva sev palīdzēt. Kāpēc?

Delfins redzēja viņu Malā tur viņš peldēja uz savas koka skaidiņas un turēja spurā to briesmīgo nūju. Delfīnam bija bail no tās; viņš saklausīja, ka tā ir vēl asāka par koraļļiem. Bet bija žēl zēna.

Viņš, tāpat kā visi pārējie cilvēki, nebija radīts Jūrai. Zēna ķermenis bija plakans kā plekstei, un uz galvas auga jūraszāles. Astes vietā viņam bija tādas kājeles kā krabim, bet to bija tikai divas, un atšķirībā no krabja kājām šīs bija mīkstas, un tās būtu pavisam viegli nokost. Peldspuras bija vēl nejēdzīgākas, jo galos sadalījās kaut kādos kustīgos tausteklīšos, tāpēc galīgi nederēja peldēšanai, toties bija īsti gardi kumosiņi haizivīm.

Iedomājoties par haizivi, delfīns sajuta pārskrienam tirpas. Viņi ar baru bija to aizdzinuši līdz Melndzelmei un sabadījuši tik pamatīgi, ka tā vairs neatgriezīsies; bet Jūrā bija vēl citas haizivis, un zēns bija viegls medījums.

Diemžēl delfins nekādi nespēja likt zēnam saprast, ka negrib nodarīt neko ļaunu. Viņš mēģināja, bet zēns tikai sadusmojās un iebelza delfīnam pa degunu; no tā saniknojās arī delfīns, un tad abi slānīja viļņus un izbrēca visādus apvainojumus.

Delfins aizkaitinājumā pameta Malu, iepeldēja dziļāk, Zildzelmē, un pārmeklēja samudžināto ūdeni, lūkojoties pēc haizivīm. Nekā. Labi.

Kad viņš atgriezās Malā, zēns nekustējās.

Sākumā delfins domāja, ka viņš ir miris. Tad pamanīja, ka tam noraustās kāja, un aptvēra, ka zēns dara to jocīgo lietu, ko cilvēki mēdz darīt, kad viņi vienkārši apstājas. Tas bija biedējoši, bet delfins bija noskaidrojis, ka tā viņi guļ.

Delfins iznira, un zēns iztrūcies pamodās, kaut ko iesaukdamies savā dīvainajā, neizteiksmīgajā cilvēka valodā. Delfins juta ūdenī uzsprakstam zēna šausmas. Dzirdēja, kā izbailēs trīs mazā, vārgā cilvēka sirsniņa.

Nekas neveicās, kā iecerēts. Delfins nezināja, kā piespiest zēnu no viņa nebaidīties; un viņš baidījās no tā, kas varētu notikt ar to nūju.

Hīlasam pietrūka delfīna. Kāpēc tas atkal pazuda? Ko viņš darīja nepareizi?

Zēns bija vārgs no izsalkuma un slāpēm un tik noguris, ka tikko spēja noturēties uz dēļa, kur nu vēl airēties. Lūpas bija sasprēgājušas, miesa uzburbusi un bāla no ilgas mirkšanas ūdeni. No ievainojuma rokā bija nolobījusies krevele, un nu roka sūrstēja un smeldza. Kļuva arvien grūtāk palikt nomodā.

Galvā te ieskanējās, te apklusa Izi balss: Nāc, Hīlas, pasteidzies un atrodi mani. Esmu izsalkusU

Turpat bija Telamons; draugs nepacietīgi klakšķināja ar mēli. Tu taču netaisies padoties? Pēc visām tām nepatikšanām, kas man izcēlās pēc ratu nozagšanas!

Vilnis uzpļaukāja viņu no miega.

Bet tas nebija vilnis; tas bija jūraszāļu kušķis.

Delfins bija atgriezies.

Hīlass bija vienlaikus priecīgs un nobijies. Sirds sāka strauji sisties; zēns ar vienu roku saķēra dēli, otrā sažņaudza dunci. Vai dzīvnieks atkal metīsies virsū?

Šoreiz delfins nesmējās un neklakstināja zobus. Tas klusi peldēja, iznirstot virs ūdens tikai tik ilgi, lai ieelpotu, un tad atkal ienirstot. Varbūt tas vairs nedusmojās?

Hīlass piesardzīgi paņēma jūraszāles un pakustināja tās ūdenī.

Delfins papeldēja garām, uz viņu pat nepaskatīdamies, tomēr bija skaidrs, ka dzīvnieks apzinās, ko zēns dara. Kad tas peldēja garām otrreiz, Hīlass redzēja, ka delfins aplūko nazi viņam dūrē. Zēns apmainīja rokas, nolikdams nazi uz dēļa un vilinoši kustinādams jūraszāles ar brīvo roku. Viņš bija sasprindzis. Delfins arī bija sasprindzis.

Hīlass aizmeta jūraszāles tālāk viļņos un gaidīja.

Delfins peldēja garām un vieglītēm uztvēra zāles uz peldspuras priekšējās malas, pameta gaisā, veikli noķēra uz deguna, brīdi papeldēja uz sāniem un atkal papeldēja garām Hīlasam ar visām jūraszālēm.

Hīlass pasniedzās pēc kušķa. Viņš nespēja to saķert.

Bridi delfins spēlējās pats, pamezdams kušķi un atkal to notverdams. Tad tas aizmirsa par jūraszālēm un ienira. Hīlass uztraukti lūkojās dzelmē tam pakaļ. Vai delfins vēl atgriezīsies?

Piepeši viņš ieraudzīja dzīvnieku tālu lejā apbrīnojami ātri nirstam uz augšu. Zēns neveikli mēģināja tikt nostāk. Delfins iznira tieši blakus, novicināja asti un kaut ko izmeta no Jūras taisni pāri Hīlasa galvai.

Priekšmets ar šļakstu iekrita ūdenī. Delfins peldēja pakaļ un vēlreiz izdarīja to pašu. Zivs. Delfins izmeta no ūdens zivi. Vai tas… vai tas mēģināja viņam palīdzēt7

Trešo reizi delfins uzmeta zivi pavisam augstu, un šoreiz Hīlasam izdevās to noķert. Viņš to ar triumfējošu kliedzienu piebeidza, sitot pret dēli, un iecirta zobus zivs vēderā. Asinis gardi izplūda uz izkaltušās mēles. Spļaudams zvīņas, zēns aprija saldās, slidenās iekšas.

Izņēmis un apēdis acis, viņš nogrieza galvu un iemeta Jūrā kā ziedojumu; tad viņš, piepešas domas vadīts, iesvilpās un viegli papliķēja viļņus ar plaukstu.

Parādījās delfins. Hīlass vēlreiz izdarīja tāpat. Ņem, viņš sēca, tas tev. Viņš pameta asti; delfins to veikli noķēra un aprija veselu.

-   Paldies, Hīlass pateicās.

Delfins papeldēja viņam garām un tad atkal atpakaļ, mazliet tuvāk.

Hīlass pastiepa roku.

Delfins viegli noglaudās gar pirkstiem. Tā āda bija vēsa un neticami gluda, visgludākā virsma, kādu zēnam jebkad bija gadījies sajust. Dzīvnieks vēlreiz peldēja garām, maigi paberzēdams sānu zēnam pret plaukstu, un šoreiz tas ielūkojās viņam acīs. Delfīna acs bija brūna un gudra, un draudzīga; tā, šķiet, redzēja viņam cauri un juta visu, ko viņš bija pārdzīvojis: bailes no Vārnām, skumjas par Škicu, kaunu par nespēju aizstāvēt Izi, viņa vientulību. Tomēr zēns nojauta, ka dzīvnieks nepieder pie viņa pasaules. Delfīna skatiens bija dziļš kā Jūra, un, kaut ari tas bija dzīva radība ar miesu, spurām un kauliem, dzīvnieks bija arī Jūras gars, kas piederēja Savvaļas pavēlniecei.

-   Paldies, Gars, Hīlass klusītēm pateicās.

Gars peldēja viņam apkārt un tad uzlika degunu uz dēļa un viegli pagrūda.

Beidzot Hīlass saprata. Delfīns nemaz nemēģināja nomest viņu no dēļa. Tas mēģināja viņu stumt uz zemes pusi.

Pēc tam viss veicās daudz labāk. Hīlass zināja, ka nav jābaidās, un Gars zināja, ka nedrīkst grūst pārāk stipri. Šķita, ka viņš zināja pat to, kad Hīlasam jāatpūšas, un, klusi šņākuļodams, meta lokus, līdz zēns bija gatavs doties tālāk.

Taču beidzot Hīlass bija pārāk nokausēts, lai noturētos uz dēļa. Viņš juta, kā ieslīd Jūrā, un zināja, ka vairs nebūs spēka uzkāpt atpakaļ. Likās, ka to zina arī Gars, jo viņš peldēja zem zēna, it kā piedāvājot nest viņu uz muguras. Hīlass pat nedomājot satvēra delfīna muguras spuru abās rokās, uzmanīdamies, lai duncis nepieskartos maigi pelēkajai ādai, un Gars sāka viņu vienmērīgā gaitā vilkt uz zemes pusi.

Zeme tuvojās pārsteidzošā ātrumā. Hīlass pārgurumā neskaidri saskatīja augstu kalnāju mežacūkas kupra formā un tumšsarkanas, putnu izkārnījumiem noķēzītas klintis. Viņam šķita, ka dzird jūras kraukļu dobjos ķērcienus un vēl kaut ko pilnīgi nesaprotamu: neskaidru, neparastu, čalojošu dziesmu.

Vējiņš pārskrēja pāri Jūrai, nogludinot viļņus lielos, tumšos laukumos it kā tur būtu kādas milzīgas, neredzamas būtnes pēdu nospiedumi. Gars papeldēja garām zemesragam, un Hīlass pamanīja tur alas ēnaino muti. No alas iekšienes viņš sadzirdēja atbalsojamies to pašu savādo dziesmu. Kas šī bija par vietu?

Prātā atausa mirstošā keftieša vārdi. Spuru ļaudis tevi aizvedīs uz savu salu… zivis, kas lido, un alas, kas dzied… pakalni, kas iet, un bronzas koki…

Tad viss aizmirsās, un Gars. viņu iznesa platā, rāmā līcī, kur mazi vilnīši apskaloja baltu oļu pludmali un ūdens bija koši zils.

Zēna kāja atdūrās smiltīs. Smiltis. Viņš atvieglojumā iekunkstējās, palaida vaļā Garu un atslīga slidenu, violetu jūraszāļu audzē. Izrāpies krastā, kur viņu nevarēja aizsniegt viļņi, zēns sabruka.

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, pirms iekrita nemaņas miegā, bija Gara klusā šņākuļošana, tam klusi peldot seklumā.

16

Pirra nekad nebija redzējusi kādu putnu peldam, patiešām peldam zem ūdens. Tas bija melns ar zaļām acīm. Vai tas bija burvju putns, jo dzīvoja šajā salā, vai arī zem ūdens peldēja daudzi putni, tikai viņai to neviens netika teicis?

Meitene skaudīgi skatījās, kā lidonis iznirst ar zivi knābī un norij savu laupījumu. Ierūcās vēders. Bija aizritējusi vesela diena un nakts, kopš zvejnieks viņu pameta šeit ar ūdens maisu un pāris žāvētām kefalēm. Kopš tā laika Pirra bija apēdusi tikai sauju putekļainas salvijas.

Keftiu nekad nebija jādomā par ēdienu. Kad Pirra bija izsalkusi, meitene tikai sasita plaukstas un vergs atnesa visu, ko vien viņa vēlējās: gardas, ceptas sezama sēklās apvārtīta siera bumbiņas, grilētu astoņkāji ar skābeņu pildījumu, ar valriekstiem apkaisītas un ar medu pārlietas vīģu kūkas.

Bet šeit klinšu ielokos peldēja zivis, taču ik reizi, kad meitene noliecās kādam dīķītim pāri, tās nozuda. Pirra nemūžam nebūtu iedomājusies, ka zivis kustas. Tās viņa bija redzējusi tikai zīmējumos un šķīvī.

Sala viņu negribēja. Jūrasputni uz viņu kliedza, un pēdās dūrās asi akmeņi. Jūra nelielajā līcītī nerimtīgi cēlās un plaka, apšļakstot viņu ar šļakatām, kas sūrstēja

uz apdedzinātā vaiga. Pirra neuzdrošinājās apmesties lielajā līcī zemesraga otrā pusē. Bija jāslēpjas, lai paliktu nepamanīta, ja māte vai Vārnas dzītos pakaļ. Pietrūka Jūzerrefa; vergam gan Pirras droši vien netrūka, jo viņam meitenes bēgšanas dēļ noteikti bija sanākušas lielas nepatikšanas. Pirrai derdzās būt tik bezpalīdzīgai un izbiedētai. Viņai nebija ne sandaļu, ne apmetņa, un tas nozīmēja, ka dienā nebija glābiņa no svelmes, bet naktī no aukstuma. Un viņai nebija ne jausmas, kā iekurt uguni. Gulēt zem klajas debess bija biedējoši; visapkārt skanēja dažādi trokšņi. Debesis bija milzum plašas, un zvaigznes no augšas glūnēja uz viņu. Tām priekšā laidelējās baisas ēnas varbūt putni, varbūt sikspārņi vai varbūt kaut kas vēl ļaunāks. Bija ala, kurā meitene gāja piepildīt savu ūdens maisu, bet nekas nespētu viņu piespiest tur nakšņot. Alas veda uz pazemi. Tajās varēja ieiet tikai uz savu risku.

Drīz pēc tam, kad zvejnieks bija viņu izsēdinājis, bija sākusies vētra. Pirra bija žēli sakņupusi zem kadiķa un izmirkusi līdz pēdējai vīlei. Tad viņa pieredzēja to, no kā baidās ikviens keftietis: sāka drebēt zeme. Sarāvusies zem koka, meitene lūdzās Zemes Drebinātāju, lai tas mitējas. Vai viņš dusmojās tāpēc, ka Pirra bija šeit, kur viņai nav vietas?

Drebēšana neturpinājās ilgi, bet Pirra palika nomodā visu nakti, gaidot, kad Bullis Jūras dzelmē atkal piecirtīs kāju. Rītausmā viņa iemeta seklumā savus auskarus, veicot ziedojumu, un satraukta apzinājās, ka to būtu vajadzējis izdarīt jau agrāk.

Pirrai nevajadzēja atrasties uz šīs salas. Tas nemaz nebija pareizi. Viņa bija likusi zvejniekam vest sevi uz

Keftiu, bet tas bija atteicis, ka tas esot par tālu, un izsēdinājis viņu šeit par spīti protestiem. Vīrs bija nobijies un steidzās tikt prom. Kāpēc tā, to viņa uzzināja tikai nākamajā rītā, kad atpazina kalnāja veidolu tas bija redzēts simtiem keftiešu gleznojumos.

Zvejnieks bija viņu atstājis Dievietes salā.

Keftiu stāstīja teikas par ļaudīm, kas te senos laikos esot dzīvojuši. Runāja, ka viņi esot kļuvuši lepni un sadusmojuši dievus. Tad cilvēki pazuduši, un neviens viņus vairs neesot redzējis. Tagad sala bija pamesta, svēta vieta, kuru apsēduši Pazudušo gari. Tikai priesterienes laiku pa laikam brauca šurp ziedot un veikt slepenus rituālus, lai pielabinātu Dievieti.

Saule cēlās augstāk, un Pirrai arvien vairāk un vairāk gribējās ēst. Beidzot viņa nolēma pamēģināt iekarot lielo līci. Kad zvejnieka laiva pietuvojās salai, viņa mazliet tālāk krastā bija pamanījusi kuģa vraku. Varbūt tur atradīsies kaut kas ēdams.

Meitenes prāts vairījās no domām par to, kas notiks, ja ēdiens tomēr neatradīsies. Ceļu uz iekšzemi aizsprostoja klintis; ciktāl Pirra varēja spriest, viņa spēja tikt tikai līdz otram līcim līdz zemesragam, kurā bija uzskrējis kuģis.

Krietni saskrāpējusies un kukaiņu sakosta, Pirra pēc krietna kāpiena sasniedza zemesraga augšpusi. Elsodama un caurcaurēm nosvīdusi, viņa palūkojās lejup uz plašo līča loku.

Liedagā gulēja līķis.

Pirra pietupās un paslēpās aiz klintsbluķa.

Līķis gulēja uz vēdera, un tam pie papēžiem skalojās putas. Tas droši vien bija kāds vētras izskalots noslīcis jūrnieks.

Pirra ātri domāja. Aplaupīt mironi būtu drausmīgi. Bet… tam mugurā bija tunika. To varētu izmantot, lai naktī sasildītos. Un vai tur pie sāna nerēgojas nazis?

Kaut kur prāta dziļumos ausa vēl riebīgāka doma. Viņai bija vajadzīgs ēdamais. Vai viņa varētu ēst cilvēku? Jēlu?

Saņēmusi drosmi, Pirra paskatījās vēlreiz.

Līķis bija pazudis.

Vienu šaušalīgu mirkli meitene iztēlojās, kā mironis viņai piezogas no aizmugures. Tad viņa to pamanīja tālāk pludmalē.

Tas nebija nekāds līķis; tur pa oļiem klupdams krizdams soļoja kāds zēns. Pirra iztrūkusies pazina gājēju. Tas bija tas pats likoniešu zemnieks, kas vērās viņā tajā naktī, kad meitene apdedzināja vaigu. Zēna mati dīvainā kārtā izskatījās gaišāki nekā iepriekš, taču tas pavisam noteikti bija viņš: tās pašas šaurās acis un taisnais deguns, kas veidoja vienotu līniju ar pieri.

Pirrai sāka strauji sisties sirds. Tam zēnam dzinās pakaļ Vārnas. Viņi teica, ka tas esot mēģinājis nogalināt Testora dēlu. Pirrai bija nelāga nojauta, ka tas nav tiesa, ka tas ir tikai iegansts, ko pateica Jūzerrefam, lai viņu nomierinātu. Un tomēr. Tas zēns bija bīstams. Un viņš kluburēja taisni uz viņas līča galu.

Meitene ar strauji pukstošu sirdi sarāvās aiz klintsbluķa.

Noskrapstēja akmeņi; viņš pienāca tuvāk. Klusums. Viņš bija apstājies zemesraga pakājē.

Tik tikko uzdrošinādamās kustēties, Pirra paglūnēja gar klintsbluķi lejā pa nogāzi.

Zēns stāvēja tieši zem viņas. Savādajos smilškrāsas matos pinās jūraszāles, un tunika bija nodriskāta un sāls traipu izraibināta. Stiegrainos locekļus klāja zilumi, un

uz viena augšdelma rēgojās nejauka brūce. Dūrē viņš žņaudzīja lielu bronzas nazi. Pirra aizturēja elpu.

Zēns sāka kāpt.

Nē, viņa tam bez skaņas sacīja, te augšā ne.

Šķiet, viņš pārdomāja un nolēca atkal zemē. Zēns aizklīda atpakaļ prom pa pludmali.

Pirra satraukti izelpoja.

Viņa noskatījās, kā zēns aiziet līdz klinšu pakājei, uzmeklē tur nūju un sāk rakt bedri. Kāpēc? Tad viņš pameta nodarbi un aizvilkās līdz ūdenim, kur putās atrada kaut kādu dēli. Izstiepis to krastā līdz akmeņu krāvumam, svešais atbalstīja dēli pret tiem. Viņš savāca vēl citus izskalotus kokus. Ak nē! Viņš būvēja mitekli nepilnus divdesmit soļus no vietas, kur slēpās Pirra.

Rīts ritēja uz priekšu; Pirra turpināja vērot. Zēns pabeidza celt būdu, pārklājot izskalotos kokus ar ērkšķainiem krūmu zariem. Tad viņš sameklēja plakanu koka gabalu un ar nazi izurbināja tajā robu. Kas viņam tagad bija padomā? Pirra izbrīnīta skatījās, kā zēns apsēžas, ar vienu kāju pietur koka gabalu un, paņēmis sprunguli, iestātā to taisni iekšā robā. Viņš sāka to strauji berzēt starp plaukstām. Svešais turpināja tā darboties, virzīdams rokas augšup un lejup pa sprunguli. Piepeši Pirra pamanīja dūmu strūkliņu. Zēns, turpinādams virpināt, pieliecās un viegli uzpūta. Liesma. Viņš pielika izkaltušas zāles kumšķīšus, tad žagarus un visbeidzot lielus zarus. Drīz vien viņam braši kurējās uguns.

Pirra jutās izbrīnījusies un saērcināta. Šis sušķainais likoniešu zemnieks bija paveicis ko tādu, ko viņa nespēja. Viņu bija pārspējis kazu gans.

Meitene apjukusi vēroja, kā viņš nodrāž trīs zarus un veikli piesien tos ar grīstē savītu zāli pie izskalota koka,

izveidojot šķēpu ar trim galiem. Tad viņš nogāja lejā pie klintīm un pietupās.

Svešais ātri dūra ar šķēpu un piecēlās; ieroča galā locījās neliela zivs. To viņš apēda jēlu, un Pirrai no šī skata sametās šķērmi. Tad viņš nodūra vēl divas zivis un uzlika tās cepties uz uguns.

Nu jau bija pavēla pēcpusdiena, un Pirrai no izsalkuma reiba galva. Zēns apēda ceptās zivis līdz pēdējai kripatai, izņemot galvas, kuras nolika dažus soļus no savas būdas, Pirra nosprieda, ka tas ir kaut kāds nemākulīgs mežoņu ziedojums, un pievienoja vēl pāris ādas plēksnīšu no saulē apdegušajiem pleciem, kas meitenei likās patiesi pretīgi.

Atgriezies pie iepriekš izraktās bedres, zēns ar sauju pasmēla ūdeni un kāri padzērās. Pirra atskārta, ka ūdens laikam būs izsūcies no zemes un tāpēc viņš acīmredzot bija izracis to bedri. Tas bija viltīgi, taču daudz tur laikam nebija. Vismaz šajā ziņā viņai bija veicies labāk viņš nebija atradis pazemes avotu alā.

Zēns nodūra vēl divas zivis, ielika tās oglēs un, savilcis savā būdā kaudzi izžuvušu jūraszāļu, ielīda tur iekšā.

Sabiezēja krēsla. Vējš uzvēdīja ceptu zivju smaržu. Pirra nespēja to izturēt. Viņa aizmirsa briesmas. Viņa aizmirsa visu, izņemot tās zivs smaržu.

Meitene zagšus lavījās lejup pa nogāzi. Tuvojoties būdai, viņa izdzirda no tās nākam šņākuļošanu. Labi. Svešais bija cieši aizmidzis.

Karstajā, trīsuļojošajā gaisā viņa pamanīja no pelniem rēgojamies melni apdegušu zivs asti. Viņa klusītēm paņēma žagaru, lai to izķeksētu.

No būdas izšāvās roka un saķēra viņu aiz plaukstas locītavas.

17

Pirra spārdījās un skrāpēja, bet zēns bija šaušalīgi stiprs un nelaida viņu vaļā. Meitene ar brīvo roku plēsa zēnam matus. Viņš izgrieza tai roku, nospiežot zemē uz akmeņiem. Viņa skrāpēja zēna seju. Viņš ar dūri sāpīgi iebelza pa meitenes ievainoto vaigu. Pirra iekliedzās, izbiedējot pretinieku un liekot tam atlaist tvērienu vaļīgāk. Viņa izlocījās un metās bēgt pāri oļiem.

Svešinieks klupa pakaļ žigli kā čūska.

Meitene apcirtās. Atkāpies! viņa akejiski šņāca.

-   Vai ari es tevi noburšu!

Tas viņu apstādināja.

-    Es runāju nopietni! viņa draudēja, rādīdama ar trīcošu pirkstu. Likšu tev izklepot iekšas un… spļaut asinis, un mirti

-   To tu nevarētu, viņš elsa.

-   Varētu gan, viņa meloja. Vai gribi pārbaudīt?

Zēns nikni paglūnēja, noslaucīdams muti ar plaukstas

virspusi. Bet tuvāk nenāca.

Tuvumā viņš neizskatījās necik vecāks par Pirru, kaut arī bija briesmīgi stiprs un šķita spējīgs uz visu. Viņš samiegtām acīm vērās meitenē caur pinkainajiem, dzeltenajiem matiem. Stāvēt viņam pretī bija gluži kā atrasties aci pret aci ar kādu savvaļas zvēru.

Pirra sev sacīja: kamēr viņa neizrādīs bailes, viņam būs jāklausa. Svešais taču nezināja, ka viņa nepieprot nekādas burvestības.

Sasprindzinājusi kājas, lai tās netrīcētu, meitene sacīja: Vai tad tu nezini, kur atrodies, kazu puika? Šī ir Dievietes sala un es esmu virspriesterienes meita. Tas nozīmē, ka tev jādara tas, ko es saku.

Zēns uzmeta skatienu zelta cirvjiem uz viņas tunikas. Mani nesauc par kazu puiku. Es esmu Hīlass. Un es esmu karotājs.

Viņa nošņaukājās. Tu esi melis tāpat kā visi akejieši.

Zēns ielīda savā būdā un, izvilcis nazi, pavēcināja to viņai gar seju. Vai redzi šito? Tas ir karotāja nazis.

Ierocis bija no bronzas un ļoti smalki apstrādāts. Meitene izlikās, ka viņu tas nebiedē. Tu to nozagi, viņa nicīgi izmeta.

-   Nenozagu vis! Tas ir mans.

Pirra vilcinājās. Zēns paspēra soli uz priekšu. Viņa spēra soli atpakaļ.

-   Kur pārējie? viņš noprasīja.

-   Kas tad?

-   Tavējie! Vārnas!

-   Esmu viena pati un Vārnas nav manējie.

-   Nu, bet tu nevari noliegt, ka biji ar viņiem vienā nometnē. Kur kuģis?

-   Es taču teicu, ka esmu viena! Samaksāju zvejniekam, lai palīdz man aizbēgt. Viņš mani nodeva un atstāja šeit.

-   Kāpēc lai es tam ticētu? Tu esi ķerta. Un tu mani nodevi Vārnām.

-   Es neesmu ķerta!

Zēns pameta ar galvu. Viņu kuģi šobrīd ir otrā zemesraga pusē, vai ne?

-   Ja tā būtu vai tu domā, ka viņi mani sūtītu zagt zivi?

Uz to viņam nebija, ko atbildēt.

-   Es tev teicu, meitene atkārtoja, ka šī ir Dievietes sala. Te neviena nav! Brīdi zēns viņu pētīja. Tad viņš pagriezās un aizgāja atpakaļ pie sava ugunskura.

Pirra apskaitās. Keftiu neviens viņai negrieza muguru. Tā skaitījās vislielākā necieņa.

Kad svešais viņu joprojām ignorēja, Pirra sacīja:

-   Tas zvejnieks izstāstīs manējiem, kur es esmu, un viņi atbrauks man pakaļ. Viņi atvedīs Vārnas. Tev no šīs salas vajag tikt prom tikpat ļoti kā man.

Zēns turpināja kasīt pelnus no ceptās zivs. Tā smaržoja neticami gardi.

-   Es atradu kuģa vraku, viņa piebilda. Ja es tev parādītu, kur tas ir, tu varētu no paliekām uzbūvēt laivu, un tad mēs tiktu prom.

Viņš ātri ēda, stūķēdams mutē drupano, balto gaļu un kraukšķinādams ādu.

-   Iedod man arī, Pirra pavēlēja.

-   Noķer pati! Hīlass pilnu muti uzbrēca.

-   Kā tu uzdrošinies! Dod man arī!

-   Ķer pati vai mirsti badu. Man vienalga.

Meitene norāva no tunikas vienu no zelta kniedēm.

-   Ņem.

Zēns sarauktām uzacīm pablenza uz meiteni. Kas tas ir?

-    Tas ir zelts. Tas ir vērtīgs. To izmanto, lai pirktu visu ko.

-   Tad jau šeit no tā nav nekādas jēgas, ko?

-   Vai tad tu nezini, ko tas ir vērts? Tu varētu nopirkt visu, ko vēlies.

Zēns palūkojās apkārt. No kā tad?

Pirra sakoda zobus. Ja tu man neiedosi gabalu tās zivs, es tev nerādīšu, kur ir vraks.

Viņš nejauki iesmējās. To es varu atrast bez tevis. Pretīgi noslaucījis pirkstus tunikā, viņš paspraucās meitenei garām un aizslāja uz Jūru.

Pirra smagiem soļiem gāja pakaļ. Viņa bija tā noskaitusies, ka bija jāmirkšķina acis, lai nesāktu raudāt, un vaigs pēc sitiena dega kā ugunī.

Meitenei iešāvās prātā: ja nozagtu puiša nazi, tad varētu piespiest viņu pakļauties taču to pašu bija iedomājies arī zēns un iebāzis ieroci aiz jostas. Vēl Pirra bija atradusi ūdeni, bet viņš ne. Vai to varētu izmantot? Bet, ja pateiktu viņam par alu, viņš darītu viņai pāri tik ilgi, līdz nāktos pateikt, kur tā ir.

Līcī kaut kas iemirdzējās. No Jūras izlēca liela, spīdīga radība un iekrita atpakaļ, uzšļācot augstas šļakatas.

Zēns atplauka smaidā un ieskrēja ūdenī. Viņš spalgi iesvilpās.

Radījums līcī pagriezās un peldēja viņam pretī.

Pirrai pārsteigumā atvērās mute.

Delfins bija daudz lielāks, nekā viņa bija iztēlojusies, un daudz skaistāks par jebkuru gleznojumu Dievietes Namā. Meitene apbrīnā vēroja, kā tas izliec muguru ārā no ūdens un atkal pazūd viļņos: iekšā, ārā, iekšā, ārā graciozā, līganā ritmā. Tam tuvojoties, viņa izdzirda klusu, šņākuļojošu elpu. Viņa redzēja tā svēto smaidu. Viņa pielika dūri pie pieres un palocījās.

Zēns iebrida līdz vidum ūdenī un gaidīja. Delfins piepeldēja tuvāk. Tas aizskāra viņu ar savu sānu.

Pirra jutās apstulbusi. Viņa neticīgi vēroja, kā delfins met lokus ap zēnu, kurš viegli šļakstināja tam virsū ūdeni; šķita, ka delfīnam tas patīk. Zēns iebrida dziļāk un laidās peldus. Delfins atkal tuvojās un palēnināja gaitu. Zēns ar abām rokām saņēma tā spuru, un delfins vilka viņu līdzi. Tas peldēja ātrāk, un peldētājs izstiepās, traucoties pāri viļņiem kā lidojot.

Pirra stāvēja, palikusi bez valodas, un noskatījās, kā zēns un delfins aizpeld prom līcī. Kas tas bija par zēnu, ka pie viņa nāca Dievietes radība?

Izmetuši platu loku, abi atgriezās pie krasta. Zēns palaida delfīnu vaļā, izbrida seklumā, un stāvēja tur, noskatoties, kā tas aizpeld. Viņš smaidīja; kaulainā seja bija pilnīgi pārvērtusies.

Viņš ieraudzīja Pirru, un smaids izdzisa. Nu, viņš strupi noteica, tagad būs tā. Tu darīsi to, ko teikšu es. Tagad parādi man to vraku.

18

Hīlass bija gandrīz pārliecināts, ka meitene melo par burvestībām bet vai viņa meloja arī par to, ka uz salas neesot Vārnu? Viņš lika tai iet pa priekšu, turot pie muguras nazi gadījumā ja nu tā mēģinātu ievest viņu slazdā.

-    Au, au! viņa visu laiku kunkstēja, lēnītēm iedama pa oļiem. Vai viņa nekad agrāk nebija staigājusi basām kājām?

Viņš neticēja meitenes stāstam par bēgšanu. Kāpēc lai viņa bēgtu? Kaut arī noplukusi un netīra, viņa acīmredzami bija kāda vadoņa meita. Tik daudz zelta uz rokām un kakla un uz tās purpura tunikas. Ja nu vienīgi viņa tiešām bija traka un atstāta te, lai tiktu no viņas vaļā. Kvēlojošā sirpja formas brūce vaigā šķita to apliecinām.

Lai kāds arī būtu iemesls, skuķis maisījās pa kājām. Bija skaidrs, ka viņa pilnīgi nemaz nespēja gādāt par sevi, bet Hīlasam jau tā bija darba pilnas rokas, lai pats izvilktu dzīvību kur tad nu vēl barot viņu. Zēns izlēma samierināties ar svešinieci tikai tik ilgi, lai uzbūvētu plostu, un tad viņu pamest.

Meitene sāpīgi gausi veda viņu uz līča tālāko galu un pāri klinšainajam zemesragam. Hīlass uzelpoja. Otrā pusē nebija nedz Vārnu karotāju, nedz arī krastā izvilktu kuģu. Krasta tur nemaz nebija. Tikai vraks kā jau meitene bija sacījusi.

Kuģis kādreiz bija bijis pamatīgi būvēts, ar lielu, vēderainu korpusu, bet Jūra to bija sadragājusi tik viegli, it kā tas būtu taisīts no koka mizas. Hīlass nolūkojās krācošajos viļņos, kuri plūda iekšā un ārā šaurumā, kas atradās starp vraku un zemesragu. Gabals bija par lielu, lai tam pārlēktu, bet, ja mēģinās to pārpeldēt, viņu saplosīs gabalos vai noslīcinās droši vien notiks gan viens, gan otrs.

Un pat tad, ja viņš sasniegtu vraku, ko tad? Ik koka gabals un virves gals būtu jāstiepj pāri tam pašam šaurumam, tad būtu jāuzbūvē plosts, tad jāatrod ceļš atpakaļ uz Likoniju pāri Jūrai, kas ņudz no haizivīm…

-   Varētu paņemt to dēli no tavas būdas, meitene ierosināja, un uztaisīt tiltu.

-   Mhm, Hīlass domīgi novilka, kaut arī pašam nupat bija iešāvusies prātā tāda pati doma.

-   Kad būsi tur, varēsi pārsviest mantas man.

Viņš nošņaukājās. Tu rausties mēģināt pati?

-   Es neraustos. Es neprotu peldēt.

-   Domāju, ka keftieši pielūdz Jūru.

-   Tā ir. Bet es nekad nedrīkstēju iet laukā.

Hīlass piepūta vaigus. Tas skuķis bija vēl nederīgāks, nekā viņš bija domājis.

Viņi paņēma dēli, bet meitenei viņas gals visu laiku krita ārā no rokām, tāpēc Hīlass uzmeta to plecā viens pats. Viņam izdevās to pārlikt spraugai un iespiest vrakā, otru galu nostiprinot ar akmeņiem; tad viņš, baisu nojautu pārņemts, uzrāpās uz improvizētā tilta. Dēlis bija slidens un zem zēna svara izliecās. Jūra mutuļoja zem viņa, izmērcējot ar šļakatām. Bet dēlis turējās stingri, un Hīlasam izdevās tikt pāri.

Zēns piesardzīgi kāpēlēja pa drūmajām pusnogrimošo baļķu atliekām, kas zem kājām nodevīgi šūpojās. Viņš atrada izmirkuša buraudekla kaudzes un sapiņķerējušos jēlādas takelāžu, taču, par lielu atvieglojumu, nevienu līķi, tikai appelējušu cepuri un sandali ar pārplīsušu siksniņu. Viņš iedomājās par vīriem, kas nu gulēja Jūras dzelmē, neko neredzošām acīm lūkodamies zivīs, kas peldēja viņiem matos.

Kas viņi tādi bija bijuši? Keftieši ne. Meitene kaitinošā pārliecībā bija paziņojusi, ka kuģa deguns esot nepareizā formā; viņa apgalvoja, ka kuģis esot maķedoniešu lai kas tie maķedonieši arī būtu. Hīlass nebija pārliecināts, vai vajadzētu meitenei ticēt. Viņš vēlējās, kaut kuģis būtu bijis pilns ar Vārnām. Viņš vēlējās, kaut viņi būtu tie, kas tagad guļ Jūras dzelmē un ko ēd haizivis.

Nometies ceļos pie applūdušās tilpnes, viņš redzēja mazas zivtiņas šaudāmies iekšā un ārā milzīgās, saplīsušās krūkās. Kādā spraugā iemuka kaut kas garš un tievs. Zēns spēji parāvās atpakaļ.

-   Kas ir? no zemesraga uzsauca meitene.

Viņš pavērās iekšā.

No spraugas kaut kas glūnēja pretī. Tā nebija čūska. Hīlass nezināja, kas tas bija. Kaut kāds… briesmonis! viņš atsaucās, pūlēdamies neizklausīties nobijies.

-   Pēc kā tas izskatās?

Radījums izlīda ārā, pamanīja vērotāju un ierāvās atpakaļ. Ķermenis kā maiss. Lielas acis. Daudzas kājas, kas izskatās pēc čūskām, bet nav čūskas.

-   Ā, tu domā astoņkāji. Tie ir svēti bet ļoti gardi. Paraugi, vai nevari to nodurt. Nebaidies, tas tev pāri nedarīs.

-   Es nebaidos! viņš atkliedza. Bet zēns nebija tāds muļķis, lai darītu to, ko viņa teica. Tā noteikti bija kāda viltība.

Izpētot vraku, Hīlass uzgāja kazādas skrandu, kas noderēs, lai uztaisītu lingu, un pītu ādas maksti, kura bija tikai mazliet iepuvusi un nevainojami derēja viņa nazim; vēl turpat bija neliels ādas zutnis, aizsiets ar visādiem sarežģītiem mezgliem, un tas izskatījās kā tāds odžu midzenis. Maišelis šķita tukšs, bet, kad viņš to aprakstīja meitenei, tā pateica ar to pašu kaitinošo pārliecību -, ka tas esot vēja zutnis: jūrnieki tādus pērkot no gaišreģiem un atraisot dažādos mezglus atkarībā no tā, kāds vējš viņiem tobrīd vajadzīgs; vai tad Hīlass par tādiem neesot dzirdējis?

Zēns sakoda zobus un turpināja pētīt. Viņš atrada nelielu māla trauku, kas bija palicis vesels pat vaska spunde bija neskarta. Ņem! viņš uzsauca skuķim. -Ķer!

Viņa nenoķēra. Podiņš sašķīda uz klintīm, un olīvas iebira Jūrā. Vai tu vispār kaut ko vari? viņš ārdījās.

-   Tu mani nebrīdināji!

-    Ai, aizveries un aizej pakaļ ūdenim! Manu aku taču, jādomā, varēsi atrast? Tā ir pie klintīm aiz manas apmetnes. Paga tev taču vajadzēs kaut ko, ar ko ūdeni atnest, vai ne? Paņem lielāko lausku no tā poda, ko nupat saplēsi. Un žigli, es degu kā ugunīs!

Meitene aizslāja, dziļi ierāvusi galvu plecos. Kad viņa atgriezās, Hīlass piedzīvoja pārsteigumu skuķis nometa zemē pilnu ūdens maisu. Te būs! viņa uzbrēca.

-   Kur tu to dabūji?

-   Neteikšu.

-   Kāpēc tu neteici, ka tev ir ūdens? Man slāpst!

-   Vai, cik žēl!

Hīlass saltā klusumā pārrāpās pāri dēlim un padzērās, tad aizrāpās atpakaļ. Pēc tam abi vairs nesarunājās.

Mantu vākšana bija smags darbs. Hīlass joprojām jutās noguris no Jūrā pārciestā, un viņa muskuļi brēktin brēca pēc atpūtas. Pat lai atraisītu vienu airi, bija ilgi jāpūlas un jāsvīst.

Ieradās Gars un peldēja šurpu turpu, mēģinādams pievērst sev uzmanību. Hīlass viņu mazliet apšļakstīja, zinot, ka delfīnam tas patīk, bet tad atkal ķērās pie darba. Tas Garu, šķiet, saērcināja viņš visu laiku māja ar galvu un klakstināja zobus. Šķita, ka tas kaut ko grib. Hīlass nezināja, kā lai paskaidro, ka ir aizņemts, un beigās Gars padevās un aizpeldēja prom.

Beidzot airis bija atbrīvots, un Hīlass uznesa to augstāk vrakā, kur nesniedzās viļņi.

Viņam iešāvās prātā, ka tas viss būtu jautri, ja te būtu Telamons. Telamons būtu labi izplānojis, kā savākt mantas no vraka, un viņi būtu pārtraukuši darbu, lai pacīkstētos un viens otru apšļakstītu. Un Izi būtu ļoti patikusi Jūra un visas jaunās radības. Un Škics tekalētu šurpu turpu, luncinātu asti un medītu kaijas…

-   Kāpēc tu mitējies? meitene uzsauca.

-   Varbūt labāk aizej sameklē mums kaut ko ēdamu? viņš sauca pretī. Te ir daudz zāles, no kā nopīt zvejas tīklu, un tu varētu izlikt pāris cilpu.

Neizskatījās, ka viņa būtu sapratusi. Kas ir cilpa?

Hīlass bezspēcīgi noplātīja rokas. Tas skuķis bija kaut kas neiedomājams. Tīrais brīnums, ka viņa vispār bija tik ilgi izdzīvojusi.

Viņš ilgi nocīnījās, lai atbrīvotu vēl vienu airi, un, kad zēns atkal pacēla galvu, saule jau slīga zemāk un meiteni nekur nemanīja. Dēli ari ne.

Hīlass neticībā pamanīja to dreifējam Jūrā. Viņa to noteikti bija aizmetusi speciāli.

Zēns sāka prātot, kā lai nokļūst uz zemes, kad ieraudzīja meiteni kāpjam pāri zemesragam ar ūdens maisu, kas piepildīts no jauna.

Viņa ieraudzīja dēli, un meitenei palika vaļā mute. Es negribēju, lai tā notiek, viņa taisnojās. Es tikai to ievilku un atstāju uz akmeņiem. Domāju, ka tas paliks turpat, kamēr būšu prom.

-    Kāpēc tu vispār tā darīji? Hīlass nikni kliedza.

-   Kā tu tiksi atpakaļ?

Ignorēdams jautājumu, viņš sasēja airus kopā, aizvilka tos līdz vraka malai un grūda uz viņas pusi. Ķer ciet! viņš uzsauca. Un noķer!

Kad Hīlass beidzot tika krastā, viņam jau gribējās skuķi nožņaugt. Tu tiešām esi ķerta, vai ne? Vai tad tu nesaproti: ja es būtu aizskalots un noslīktu, tu nomirtu badā?

-    Bet, ja tu būtu mani izsekojis un redzējis, kur es atradu ūdeni, viņa atcirta, tad tev manis vairs nevajadzētu un tad tu mani te pamestu nomirt badā!

Hīlasu māca kārdinājums atcirst, ka viņš jebkurā laikā, kad vien iegribētos, varētu atrast, kur viņa tiek pie ūdens, sadzenot viņai pēdas, bet negribējās, lai viņa kļūtu vēl piesardzīgāka. Ja tu vēl mēģināsi izstrādāt šitādus jokus, viņš draudēja, mans delfīns tevi apēdīs.

-   Delfīni neēd cilvēkus.

-   Kā tu zini, ka manējais neēd?

Tas viņu apklusināja.

Beigu beigās viss, ko viņi tajā dienā sadabūja, bija virve, vēja zutnis un buraudekla gabals, ko viņi izklāja uz oļiem izžūt.

Nometnē Hīlass uztaisīja lingu un ar veiksmīgu metienu nomedīja kādu jūrasputnu. To viņš izcepa oglēs un visu apēda.

Meitene apskaitās. Tas nav godīgi!

-    Ir gan. Pirmais izdzīvošanas likums: palīdzi tikai tiem, kas palīdz tev. Bet tu nepalīdzēji.

-   Ko tad tas nozīmē? Es atradu vraku un ūdeni!

Zēns paraustīja plecus. Tos es būtu atradis tik un tā.

Viņa pārskaitusies aizslāja. Pēc brīža atgriezās ar trim

svārkos saņemtiem ūdensežiem. Tos viņa apēda jēlus, izbakstot glumās iekšas ar kociņu.

Tas Hīlasā radīja aizdomas. Kā tas var būt, ka tu nezini, kas ir cilpa, bet zini par ūdensežiem?

-   Esmu redzējusi, kā vergi tos virtuvē gatavo, viņa attrauca. Un tos sauc par jūrasežiem.

-   Kas ir virtuve?

Meitene palūkojās uz viņu.

Pēc brīža viņa jautāja: Kas ir ezis?

-   Eži ir tik lieli kā mežakuiļi, Hīlass meloja. Viņiem ir milzīgi ilkņi, un viņi uzglūn no krūmiem un naktī izlec laukā.

Meitene izbijusies pameta skatienu aiz muguras. Tā viņai ari vajag par to, ka pazaudēja dēli.

Hīlass neļāva viņai līst savā būdā, tāpēc meitenei bija jābūvē pašai savs miteklis. Tas bija bezcerīgi, un, tā kā viņa nebija iedomājusies savākt sausas jūraszāles gulēšanai, nācās gulēt uz akmeņiem. Zēnam gandrīz sametās

meitenes žēl. Tad Hīlass sev atgādināja, ka viņējie ir uz vienu roku ar Vārnām.

Pār plecu viņš saskatīja meiteni sarāvušos zem viņas nožēlojamās žagaru kaudzes otrā pusē ugunskuram. Viņa bija nomodā. Droši vien modri vēroja, vai nenāks kāds ezis.

Nakts sabiezēja, un Hīlass gulēja, klausīdamies viļņu čukstoņā uz oļiem. Viņam pietrūka Izi. Viņam pietrūka māšeles pļāpu un nebeidzamo jautājumu. Ar Izi ir tā, Telamons reiz bija teicis, ka viņa vienmēr taisa kaut kādu troksni. Viņa vai nu runā, vai dzied, vai dungo, vai ari vienkārši mētājas ar akmentiņiem. Man šķiet, ka viņai pa īstam sāpētu, ja būtu jāklusē.

Hīlass neomulīgi grozījās savā jūraszāļu guļvietā. Zēnam viņu abu pietrūka. Šķita, ka aizritējuši jau vairāki mēneši, kopš viņš tos pēdējo reizi redzēja. Bija biedējoši iedomāties, ka ir pagājušas tikai dažas dienas.

Slīgstot miegā, zēns dzirdēja līcī klusi šņākuļojam Garu. Pirmīt delfins viņam centās kaut ko pateikt. Vai viņš bija atgriezies, lai mēģinātu vēlreiz? Hīlass bija pārāk noguris, lai to noskaidrotu.

Rīt, viņš sev sacīja. Rīt viņš būs turpat.

Delfins sāka patiesi uztraukties. Viņa bars bija pazudis. Tā vēl nekad agrāk nebija gadījies.

Sākumā, kamēr viņš palīdzēja zēnam, viss bija kārtībā. Delfins dzirdēja tos sasaucamies, medījot kefaļu baru; tad tie bija devušies norīvēt vēderus vienā no salas smilšainajiem līčiem. Pēc tam viņš bija pārāk tālu, lai tos sadzirdētu, taču neuztraucās. Dzīvnieks zināja, ka varēs tos atrast, kad vien gribēs.

Bet šoreiz ne.

Atgriezies viņš uzreiz pārmeklēja Zildzelmi, bet neko tur neatrada tikai mazliet kefaļu palieku. Viņš apmeta loku salai. Pārmeklēja Melndzelmi, uztraukti klikšķinādams, mēģinot kaut kur samanīt pazīstamos, mīļos apveidus.

Nekā. Vienā spuras vēzienā visi bija prom, pametot viņu vienu.

Izbāzis degunu virs Malas, viņš izsvilpa savējo vārdus Augšā. Šoreiz viņš uztvēra tikko dzirdamu atbildi. Balsis izklausījās savādi slāpētas it kā tās skanētu caur zemi. Kā tas varēja būt? Viņš dzirdēja, ka pārējie ir tepat netālu, taču nespēja tos atrast. Ko tas nozīmēja?

Zēns varētu palīdzēt. Kaut ari cilvēks, viņš bija gudrs, daudz gudrāks, nekā delfīns sākumā domāja. Viņš mazliet prata peldēt un pat uz dažiem klikšķiem aizturēt elpu, un, kaut arī nemācēja saprasties ātri plūstošajā delfīnu valodā, viņa runā bija kaut kāds raupjš siltums un viņš runāja ļoti izjusti, tāpēc parasti delfīns varēja saprast, ko puika domā. Delfīns jutās drošs: ja zēns zinātu, ka bars ir pazudis, viņš palīdzētu tos atrast.

Diemžēl viņš neklausījās. Kopš bija uzradusies tā meitene, viņš bija pārāk aizņemts strīdoties.

Delfīns īsti nezināja, ko lai domā par meiteni. Vienreiz viņa, būdama viena mazajā līcī, bija ar savām tievajām krabja kājām iebridusi ūdenī, it kā gribētu sadraudzēties. Delfīns bija piepeldējis tuvāk un viegli piebikstījis, bet viņa bija apkritusi un sākusi šļakstīties, un tvērusi pēc gaisa, tāpēc viņš nepatikā aizpeldēja atkal prom. Kārtējais cilvēks, kas neprot peldēt.

Uz zemes valdīja tumsa un klusums. Abi cilvēki gulēja tajā nekustīgajā nāves miegā, kas delfīnu tā satrauca. Viņam nepatika, ja zēns pārstāja kustēties. Delfīns nekad nemitējās kustēties. Viņš nespēja iztēloties, kā tas būtu. Bija bail pat iedomāties par to.

Dzīvnieks nepacietīgi peldēja augšup un lejup. Cilvēki modīsies tikai tad, kad kļūs gaišs. Ko tikmēr iesākt? Delfīns jutās pārāk noraizējies, lai medītu. Turklāt bija jāpaliek Malas tuvumā, kur viņš pēdējo reizi bija sadzirdējis baru.

Būt vientuļam bija sāpīgi. Delfīnam pietrūka mātes maigo nopūtu un viņas skaistā, slaidā ķermeņa skaņas, tam traucoties Zildzelmē. Viņam pietrūka pat mazās māsas un tās smieklīgo mēģinājumu spēlēt jūraszāļu ķeršanu.

Augšā vēl bija tumšs, kad delfīns izlēma. Viņam bija jāatrod savs bars, bet viens viņš to nevarēja. Viņam bija apnicis, ka viņu ignorē. Bija jāpiespiež zēns uzklausīt.

Un, lai to panāktu, viņam bija jādodas turp, kur vēl nebija bijis neviens delfīns.

Hīlass iztrūkās no kaitinoša sapņa, kurā ķertā keftiešu meitene bija nozagusi viņa nazi.

Saule vēl nebija uzlēkusi, un debesis tik tikko kļuva pelēkas. Nazis bija turpat pie sāna, bet ūdens maiss bija pazudis. Meitenes nebija viņas būdā, un arī krastā viņa nebija saskatāma. Droši vien aizlavījusies piepildīt maisu, kamēr viņš gulēja. Vai ari iekritusi Jūrā un noslīkusi; tas būtu slikti, jo viņam skuķis bija vajadzīgs, lai palīdzētu uzbūvēt plostu.

Domādams par to, viņš pamanīja meiteni iznirstam no ērkšķu krūmiem zemesraga pakājē.

-           Labi, ka tas nu ir noskaidrojies, viņš sausi sacīja.

-   Tagad es zinu, kur tu dabū ūdeni. Kas tur ir avots?

Meitene, šķiet, viņu nedzirdēja. Viņa bija aizelsusies un bāla, un apdegums uz vaiga izskatījās kā koši sarkans sirpis.

-   Es atradu tavu delfīnu, viņa izdvesa. Ir ļauni.

19

Delfins tikai gribēja piespiest cilvēkus sevi uzklausīt. Viņš bija domājis: ja izdotos tikt uz zemes, viņiem būs vien jāpievērš uzmanība un tad abi palīdzēs atrast baru. Bet Jūra sadusmojās par to, ka delfins mēģina to pamest. Tā grūda viņu tālāk un tālāk ārā no līča, un nu viņš bija iestrēdzis.

Bridi viļņi vēl atvēsināja asti, bet tad tie bēgumā apslka un atstāja viņu, izmestu smiltis. Delfins locījās un ķepurojās, bet atpakaļ netika. Viņš nobijās. Viļņu šalkas bija dzirdamas, taču neaizsniedzamas.

Augšā viņš savā mūžā bija bijis vien uz dažiem klikšķiem, lēcienā, un tad allaž, šļakatām šķīstot, iekritis atpakaļ vēsajos, zilajos viļņos. Bet nu viņš bija iesprostots šajās briesmīgajā vietā, kur viss bija ass un brūns, un sauss, un karsts.

Delfīnam nekad mūžā nebija bijis karsti. Āda šķita nostiepta, un spuras sāpēja. Elpošanas atverē visu laiku bira smiltis, un viņš pats sev likās tik drausmīgi smags, ka tik tikko pietika spēka izklepot tās laukā. Vēl ļaunāk bija tas, ka skaistā, zaļā saule, kas izgaismo Jūru, lai palīdzētu delfīniem medīt, tā pati saule tagad glūnēja debesīs žilbinoši balta.

Gaisma bija tik spilgta, ka delfins nespēja atvērt acis, tāpēc viņš pamēģināja klikšķināt, lai paklausītos

apveidos sev apkārt. Nekas neatsaucās. Šķiet, ka Augšā klikšķināšana nedarbojās.

Pat parastās skaņas izklausījās trulas, bet tajā pašā laikā sāpīgi skaļas. Viļņi bija nevis mierinoša čala kā Jūrā, bet gan brākšķoša kakofonija, un no kaiju ķērcieniem viņam sāpēja zobi.

Tomēr visļaunākais bija smagums. Jūrā viņš bija tik viegls un žigls, cik vien delfins var būt, bet te bija tāda sajūta, it kā kaut kāds šaušalīgs svars spiestu viņu iekšā smiltīs. Bija milzīgi jāpiepūlas, lai kaut vai tikai ieelpotu, kur nu vēl kustētos, un, kad uz galvas uztupās kaija un ieknāba viņam purnā, delfins tik tikko spēja nokratīt putnu nost.

Tālumā bija sadzirdama balsu murdoņa. Delfins sajuta cerības dzirksti. Vai beidzot bija atnākuši cilvēki? Viņš mēģināja saukt palīgā, taču jutās pārāk vārgs. Ik elpas vilciens sagādāja mokas.

Viņš neredzēja bērnus, jo plaksti bija sažuvuši un aizlipuši, taču dzirdēja nograbam oļus, tiem steidzoties tuvāk. Viņš juta meitenes uztraukumu un zēna šausmas, domājot, ka viņi ir atnākuši par vēlu.

Mugurai piepeši uzšļakstījās auksta ūdens šalts, veldzējot sakarsušo, sūrstošo ādu. Delfins neskaidri dzirdēja, kā cilvēki ieskrien ūdenī. Pāri nolija vēl vairāk ūdens, un mazas, maigas spuras plikšķināja viņa sānus un uzmanīgi nelaida ūdeni elpojamajā atverē. Delfins mēģināja pateikt, kā priecājas, ka viņi ir atnākuši, bet nebija spēka pat pakustināt spuru.

Brīdi viņš no ūdens sajutās labāk; bet tik un tā bija karsti, un Augša joprojām spieda viņu iekšā smiltīs.

Delfīnu mirklīgi pārņēma apjausma, ka ar to ūdeni, ko bērni lej viņam virsū, nebūs gana. Tā nebija Jūra un bez

Jūras viņš nomirs. Cilvēku radītās skaņas sāka izplūst. Delfins juta, ka tie vēl ir ar viņu kopā, bet balsis šķita attālināmies arvien tālāk un tālāk.

Cerības izgaisa. Viņš nomirs te, šajās šausmīgajās, dedzinošajās smiltīs.

Viņš vairs nekad neredzēs savu baru.

20

Delfins šķita mazliet atdzīvojamies pēc tam, kad Pirra bija izlējusi tam virsū maisu ūdens, bet nu viņš vairs nekustējās. Dzīvnieka acis bija aizvērtas un āda zaudējusi sudrabaino spožumu un kļuvusi nedzīvi pelēka.

-   Vai viņš ir beigts? meitene čukstus jautāja.

Zēns pagriezās pret viņu. Aizveries! Bet Pirra

redzēja viņa acīs izbailes un nojauta, ka arī viņš ir iedomājies to pašu.

Hīlass nokrita ceļos un pielika ausi pie delfīna elpošanas atveres.

-   Vai kaut kas dzirdams? Pirra izdvesa.

Viņš pamāja, lai meitene klusē.

Viņa ieskrēja ūdenī atkal piepildīt ūdens maisu. Kad Pirra atgriezās, Hīlass vēl klausījās. Viņš stīvi pavērās uz meitenes pusi. Tad vaibsti sakustējās. Viņš ir dzīvs. Bet tik tikko.

Pirra drebošām rokām uzšļakstīja ūdeni delfīnam uz muguras. Mazliet notecēja gar pašu elpošanas atveri, un viņa pielika priekšā plaukstu bet pavisam piesardzīgi, jo pieskārās Dievietes radībai. Viņa apbrīnā ievēroja, ka atvērtā stāvoklī atvere ir pilnmēness formā, bet aizvērtā kā nevainojams pusmēness; miesa zem viņas plaukstas bija nevis mīksta kā cilvēka āda, bet gluda un cieta kā pulēts marmors.

-   Uzmanīgi, zēns brīdināja. Neļauj ūdenim ietecēt elpošanas atverē, citādi viņš aizrīsies.

-   Zinu, es taču neļauju.

-           Es pats. Hīlass ar elkoni pastūma meiteni nost.

-   Tu atnes vēl ūdeni.

-   Es jau to arī taisījos darīt, viņa klusītēm atcirta.

Hīlass neklausījās. Viņš glāstīja delfīna sānu un murmināja: Tu nevari padoties, es tev neļaušu. Mēs tevi iedabūsim atpakaļ Jūrā. Tu tikai nepadodies!

Klupšus krišus steberēt uz Jūru un atpakaļ bija grūts darbs. Delfīns bija izmests krastā vien nedaudzus soļus no ūdens, bet smiltis bija karstas, un Pirras kājas iegrima tajās līdz potītēm. Kad viņa sāka pagurt, zēns paķēra ūdens maisu un stājās viņas vietā, visu laiku mudinādams delfīnu turēties.

Saule pacēlās augstāk. Pirra juta, kā svelme spiež galvu, un iztēlojās, ka delfīnam noteikti klājas daudz, daudz ļaunāk. Meitene lūkojās uz radības pastāvīgo smaidu un šausmās nodomāja: viņš taču nesmaida. Viņš mirst.

-   Saule pieņemas spēkā, viņa bilda.

Zēns nikni paglūnēja. Un tad?

-   Es gribu teikt, ka mums delfīns kaut kā jāpasargā, citādi viņš nomirs.

Hīlass jau grasījās kaut ko atcirst, bet tad pikti aizvēra muti. Tev taisnība. Kā?

Iestājās klusums. Abi domāja.

-   Bura, viņi kopā sacīja.

-   Es atnesīšu, zēns pieteicās. Paliec tepat un gādā, lai viņš ir slapjš.

Viņš apbrīnojami ātri bija atkal atpakaļ pāri zemesragam, uzmetis plecā virvi un rokās paņēmis nešļavu: buru

un kaudzīti izskalotu koku no savas būdas. Viņš nometa visu nesamo lejā pa nogāzi, un Pirra aizrāpās tam pakaļ. Hīlass sāka sliet nojumi, bet Pirra tikmēr atsāka samitrināt delfīnu.

Pirra pajautāja, vai delfīnam ir vārds, un zēns atbildēja, ka saucot to par Garu; viņš uzmeta tai tādu skatienu, it kā gaidītu, ka viņa paņirgāsies, bet Pirra sacīja, ka tas delfīnam esot labs vārds.

Jau pavisam drīz Hīlass bija iespraudis kokus krusteniski smiltīs abās pusēs Garam un sasēja tos kopā, izveidojot balstu. Pirra palīdzēja pārklāt būvei buraudeklu, un viņi izveidoja ļodzīgu telti. Tā nebija tik liela, lai pilnībā nosegtu Garu gabals astes apmēram rokas garumā palika laukā -, bet grodi austā vilna neļāva saulei piekļūt tā galvai un lielākajai daļai ķermeņa, un dzīvnieks viņus atalgoja, vārgi pakustinot spuras.

Tagad bija viņš jāaizstiepj atpakaļ uz Jūru.

Nepārmijuši ne vārda, bērni nostājās tam abās pusēs, satvēra katrs vienu peldspuru un pavilka. Tas bija tāpat, it kā viņi mēģinātu vilkt kalnu. Gars pat nesakustējās.

Zēns paķēra atlikušo virvi un apsēja to delfīnam ap asti. Viens, divi, trīs velkam!

Nekā.

-   Mēs darām viņam pāri, Pirra pūlēdamās elsoja un norādīja uz vietu, kur virve noberza dzīvnieka ādu jēlu.

-   Tā nekas nesanāks.

Zēns neatbildēja. Viņš bija atraisījis virvi delfīnam no astes un nu sarauktām uzacīm lūkojās savos pēdu nospiedumos smiltīs. Tuvāk Garam tie bija sausas ieplakas, bet tuvāk viļņiem pildījās ar Jūras ūdeni…

Pirra vienā acumirklī saprata, ko viņš domā. Mēs viņu izraksim, viņa iesaucās, un… un tad Jūra plūdīs šurp un izskalos, un atbrīvos viņu.

Paķēruši nūjas, abi sāka rakt smiltis zem Gara astes, pēc kārtas aizskriedami līdz ūdenim un piepildīdami maisu, lai delfins paliktu mitrs, un tad traukdamies atpakaļ rakt grāvi uz Jūru. Beidzot viņiem tas izdevās, un ūdens putodams un šļakatas šķiezdams ieplūda zem delfīna astes spurām. Pirra redzēja, kā dzīvnieka ķermenis nodreb. Viņa nodomāja, cik brīnum labai vajadzētu būt sajūtai, ja vismaz kādai viņa ķermeņa daļai nu ir vēsi.

Pirra paskatījās uz zēnu un uzsmaidīja, taču viņš neatbildēja smaidam. Viņam tas viss bija pārāk svarīgi, lai smaidītu. Tas bija svarīgi līdz sāpēm.

Izrādījās, ka aste bija tas vieglākais: rakt zem Gara vēdera bija daudz grūtāk. Delfins bija daudz par smagu, lai viņu paceltu, tāpēc zēns mēģināja viņu pavelt uz vienu pusi, lai Pirra varētu parakties apakšā, bet no tā nekas neiznāca, turklāt Hīlass raizējās, ka saspiedīs dzīvnieku un tam kļūs vēl grūtāk elpot.

-   Uzmanīgāk ar to nūju, viņš dvesa. Vēl ierausi viņam skabargu.

-   Kas ir skabarga? Pirra elsa pretī.

-   Au! viņa pēc brītiņa iebrēcās, vienu tādu dabūjusi īkšķī.

Nu jau bērni bija nometušies ceļos un grāba smiltis ar kailām rokām. Bet, kaut arī bija izdevies izrakt kādu trešdaļu delfīna vēdera, nekur tālāk viņi netika. Zem dzīvnieka sūcās ūdens, bet ar to ne tuvu nebija gana, lai viņu izskalotu brīvībā.

Notupies uz papēžiem, zēns noslaucīja no pieres sviedrus. Nesanāk, viņš ir par smagu.

Pirra pamāja. Abi lūkojās viens otrā pāri delfīna mugurai.

Meitene uzmeta skatienu buraudeklam, kas sargāja dzīvnieku no saules. Ja… ja mēs varētu pavilkt to buru gana tālu viņam apakšā, viņa prātoja, tad varbūt varētu viņu ievilkt mazliet tālāk grāvī.

Zēns gausi pamāja. Tad viņš gan atkal būs saulē, un ir jau gandrīz pusdienas laiks. Mums vajadzēs citu paēnu. Viņš uzsita knipi. Kadiķis! Viņš izrāva no maksts nazi, bet tad saminstinājās. Pirra uzminēja, ka viņš negrib atstāt Garu un cirst kadiķi pats, bet, paliekot te, nāktos nazi uzticēt viņai.

-    Hīlas, viņa steigšus sacīja, Garam vajag tevi tuvumā. Dod nazi man!

Zēns samiedza acis, bet pameta nazi viņai. Pirra to noķēra ar vienu roku pati par šādu veiksmi sajuzdamās visai apmierināta -, bet Hīlass to nepamanīja. Viņš jau apšļakstīja Garu ar ūdeni un smēla dubļus ārā no grāvja, lai tas neaizsērētu ar smiltīm, vienlaikus sarunādamies ar dzīvnieku klusā, uzmundrinošā balsī.

Kadiķis bija sīksts, un Pirra pamatīgi saskrāpējās, bet viņai izdevās nocirst dažus zarus un pamest tos zēnam. Viņš, šķiet, nemaz nemanīdams durstīgās skujas, veikli sapina no zariem jumtiņu, kas nelaidīs cauri lielumu saules gaismas. Tad Pirra viņam palīdzēja pabāzt buru pa pusei zem Gara vēdera, paveļot delfīnu vispirms uz vienu, tad uz otru pusi, abiem tikmēr bīdot audumu tālāk pa gabaliņam vien. Kad tas bija tik tālu, cik vien varēja, bērni nostājās abās pusēs, atspērās ar papēžiem smiltīs un saķēra katrs savu stūri.

Ja vien bura nesaplīsīs, Pirra vēl nodomāja.

-   Velkami Hīlass iesaucās.

Stingrais audums nostiepās un izturēja. Gars mēģināja palīdzēt, izliecot muguru.

Vieglas trīsas.

-   Vai tu juti? Pirrai aizcirtās elpa.

Hīlass bija tā sasprindzinājies, ka pat neatbildēja.

Abi atkal un atkal vilka buru. Gars atkal un atkal locīja muguru.

Pēc katra rāviena Pirra juta, kā nasta kļūst mazdrusciņ vieglāka, jo delfīna pakaļgals iegrima viļņos, un Jūra sāka palīdzēt.

-   Tas iedarbojas, Hīlass novilka.

Pēkšņi Gars spēcīgi sakustējās, astei aizķerot Pirru un aizlidinot viņu pa gaisu.

Meitene piecēlās sēdus, saķērusi sānu. Hīlass pa pusei vilka, pa pusei stūma ķepurojošos delfīnu ūdenī. Iekšā ir! viņš iesaucās. Pirra izbrīnā noskatījās, kā Gars noveļas no buraudekla un pazūd viļņos.

Iestājās pēkšņs, nemierpilns klusums, ko pārtrauca tikai viļņu šalkas un nopūtas. Putas pārskaloja smiltis, nogludinot tikko notikušās izmisīgās cīņas pēdas.

Hīlass atkāpās līdz Pirrai, lūkodamies Jūrā. Viss kārtībā? viņš nepagriezies apjautājās.

-   Mhm, viņa nomurmināja un, viebdamās sāpēs, piecēlās kājās. Kā tu domā, vai Garam viss ir labi?

Hīlass neatbildēja.

Abi kopā pētīja viļņus. Žilbinoši saules atspīdumi un tirkīzzils ūdens. Delfīnu nemanīja.

Ja nu bija par vēlu? Pirra šausmās iedomājās. Ja nu viņš bija saulē pārāk ilgi un nākamais, ko mēs ieraudzīsim, būs beigts delfīns, kas uzpeldēs viļņos ar vēderu uz augšu?

Hīlass sarauktu pieri kratīja galvu. Viņš acīmredzot domāja tieši to pašu.

Zēns ielika mutē divus pirkstus un iesvilpās.

Nekas nenotika.

-   Gar! zēns iesaucās un, iebridis ūdenī līdz viduklim, paplikšķināja viļņus ar plaukstu. Viņš vēlreiz iekliedzās.

Pirra aizturēja elpu.

Vējš skumīgi virpuļoja līcī. Garām, ar spārnu galiem skarot ūdeni, aizlaidās kaija.

Pēkšņi Jūra gluži vai uzsprāga un gaisā ar griezīgu saucienu izlēca Gars.

Pirra noslīga ceļos. Hīlass nekustējās. Viņš stāvēja ar muguru pret meiteni, taču viņa redzēja, kā tas paslēpj seju rokās.

Gars pa to laiku peldēja šurpu turpu pa līča tālāko galu, pavēlās uz sāna, izbāžot vienu spuru ārā, tad atkal ienira atpakaļ un patirināja astes spuras, izbaudot to, ka atkal ir savā īstajā vietā.

Hīlass ātri atguvās. Viņš iegavilējās, ienira un papeldēja zem ūdens, un izšāvās ārā, uzsprakstot veselu šļakatu mākoni. Nāc atvēsinies! viņš aicināja Pirru.

Meitene paberzēja rokas un uzlūkoja Jūru to pašu Jūru, kuru visu mūžu bija pielūgusi, bet kurā nekad nebija bijusi, izņemot to vienīgo reizi, kas gandrīz beidzās ar nelaimi, kad viņa mēģināja iedraudzēties ar Garu, bet beigās norija tik daudz ūdens, ka vēders bija pilns.

-   Nevaru! viņa atsaucās. Es neprotu peldēt!

-   Tas nekas! Es tev neļaušu noslīkt. Viņš atplauka platā smaidā. Man tevi vajag, lai tu man palīdzētu būvēt to plostu vai tad jau aizmirsi?

Pirra vēl vilcinājās. Zēns un delfins lūkojās pretī: divas radības, kas jutās kā mājās tur, kur viņa tā nejutās.

-   Kā tevi vispār sauc? Hīlass uzsauca.

-   Ēe… Pirra.

-    Nu tad nāc, Pirra! Nāc un kārtīgi iepazīsties ar Garu tagad, kad viņam ir labāk!

Pirra minstinājās. Viņa paspēra dažus soļus, un ūdens kārdinoši apskaloja viņas stilbus. Meitene iebrida līdz ceļiem. Tad zeme zem kājām pazuda, un viņa vienā brīnišķīgā mirklī bija aukstajā ūdenī, Jūra pacēla viņu, aizskalojot visu svelmi un skrāpējumus, un nogurumu; tā gariem, vēsiem pirkstiem izķemmēja matus un grimstot dziedāja ausīs.

Hīlass saķēra meiteni aiz plaukstas locītavas un izvilka laukā. Te ir sekls, viņš rādīja, tu vari stāvēt.

Pacilājumā elsodama un sprauslādama ūdeni, meitene nostājās kājās, šūpodamās līdzi Jūras ritmam. Viņa juta ap potītēm glaužamies slidenas jūraszāles. Viņas zelta rokassprādzes noskalotas mirdzēja.

Zem ūdens turpat garām papeldēja Gars; slaido, zaļo ķermeni izraibināja saules atspldumi. Meitene pastiepa roku, un dzīvnieka sāns izrādījās vēss un glaudens kā zīds. Viņas sirdi piepildīja lepnums par to, ka ir palīdzējusi izglābt delfīnam dzīvību.

-   Kad viņš atkal piepeldēs, Hīlass viņai aiz muguras ierunājās, saņem ar abām rokām muguras spuru, un viņš tevi izvizinās.

Pirra uzmeta zēnam šaubu pilnu skatienu.

-   Nopietni. Redz, kur viņš ir.

Gars peldēja tieši zem ūdens virsmas; ārā bija izslieta tikai muguras spura.

Pirra saspringa.

-   Uz priekšu, nebaidies!

-   Es nebaidos, viņa nomurmināja. Bet patiesībā baidījās gan kaut arī ne no Gara. Viņa baidījās no Jūras.

Gars atkal peldēja garām, un šoreiz meitene neļāva sev apdomāties; viņa sakļāva vienu un tad otru plaukstu ap viņa muguras spuras priekšpusi. Pirra sajuta spēcīgu rāvienu, dzīvniekam velkot viņu uz priekšu un līdzi atklātā Jūrā.

-   Turies un vienkārši peldi līdzi! Hīlass sauca pakaļ.

-   Guli, tev nav jāspārdās un iztaisno rokas, citādi sadauzīsies!

Pirra pieķērās pie delfīna spēcīgās spuras un juta, kā viņu apņem vēsums. Turpat priekšā viņa redzēja, kā ūdens plūst pār delfīna slaido galvu, kas visu laiku pacēlās un nolaidās, elpošanas atverei ar klusu šņākoņu atveroties un aizkrītot ciet. Viņa juta, kā spēcīgā aste skar kāju pirkstus, ritmiski kustoties augšup un lejup. Viņi peldēja arvien ātrāk, un meitene skaļi iesmējās, jo viņa lidoja, lidoja cauri Jūrai.

Izmetis plašu, vizuļojošu loku, no kā meitene palika bez elpas un sajutās pacilāta, Gars aiznesa viņu atpakaļ līcī, kur stāvēja un skatījās Hīlass. Delfīns izpleta sānu spuras, lai nobremzētu, un Pirra palaida vaļā viņa muguras spuru. Meitenes kājas iegrima jūraszālēs, un Jūra palīdzēja noturēties kājās, iekams pēdas atrada zemi.

Hīlass stāvēja līdz viduklim ūdenī un vēroja, kā delfīns izliec muguru zem viļņiem un nozūd zilajās dzīlēs.

-   Mēs to paveicām, viņš klusītēm noteica.

Pirra, aizvien tverdama pēc elpas, palūkojās lejup stiklaini dzidrajā ūdenī. Viņas kājas bija gaiši zaļas un pa

pusei pazudušas šūpīgā purpura mudžeklī. Starp pēdām kaut kas spīdēja.

-    Mums vajadzētu kaut ko ziedot, Hīlass ieminējās, lai pateiktos Jūrai par to, ka tā ļāva viņam dzīvot.

-    Mēs jau ziedojām, Pirra rādīja. Paskaties tur lejā!

Viens no mazajiem zelta cirvīšiem bija atrisis viņai no tunikas un nogrimis dzelmē.

-   Ā, tas ir labi, Hīlass pamāja. Jā. Tas ir labi.

21

Hīlass visu dienu nebija domājis par ēšanu, bet nu piepeši sajutās izbadējies kā vilks.

Abi ar Pirru devās meklēt barību, un sala atmaksāja par viņu pūliņiem. Hīlass klinšu dīķītī noķēra krabi un ar lingu notrieca kaiju, bet Pirra klintīs sameklēja jocīgu augu, ko nodēvēja par jūras sparģeli; Hīlass nodomāja, ka tas izskatās pēc tukla, zaļa mazuļa pirkstiem.

Pat Gars palīdzēja viņš izmeta oļainajā pludmalē kaut kādu glumu, pelēku kunkuli, kas palika guļam, vārgi cilādamies: tas bija astoņkājis. Hīlass grasījās mest to atpakaļ, bet Pirra viņu pierunāja to nobeigt. Viņa ari gribēja, lai Hīlass to neradījumu iztīra, bet viņš atcirta, lai tīra pati, un tā meitene to izkasīja ar žagaru, visu laiku viebdamās tā, it kā nekad mūžā nebūtu redzējusi iekšas. Tad viņi izcepa astoņkāji uz ugunskura.

Zēns iedeva Pirrai šo to no sava guvuma, un viņa tam no savējā. Viņa pastāstīja, ka astoņkāji esot svēti, jo tiem ir zilas asinis, un tas Hīlasu gandrīz atturēja no pamēģināšanas, bet neradījums izrādījās gards, ļoti sīksts un salds. Ari jūras sparģelim nebija ne vainas. Meitene to bija izsautējusi saplēstajā traukā, un augs bija tikpat kraukšķīgs kā mārdadži; tas garšoja pēc Jūras.

Kad viņi bija paēduši, saule jau laidās uz rietu un no klintīm sāka snaicīties ēnas. Hīlass sēdēja un ar ērkšķi

bakstīja zobus, bet Pirra sarauktām uzacīm šķetināja matos savēlušos mezglus. Viņai no tunikas bija nokrituši vēl daži no zelta cirvīšiem, bet meitenei vēl atlika kaklarotas un rokassprādzes. Rēta uz vaiga dega koši sarkana. Hīlass nodomāja: savādi, ka viņa tā viebjas par mezgliem matos, bet vispār nesūdzas par apdegumu.

Viņš iedomājās, ka varētu sadabūt kādu drusku altejas saknes, lai uztaisītu kompresi, taču nolēma tomēr to nedarīt. Meitene bija palīdzējusi izglābt Garu, bet tāpēc vien jau nekļuva par draudzeni. Hīlass nebija aizmirsis, ka viņas ļaudis bija uz vienu roku ar Vārnām.

Turklāt kā lai viņi iedraudzējas, ja Hīlasam būs viņa jāpamet te? Zēns tāpēc jutās arvien nelāgāk, bet izskatījās, ka citas izejas nemaz nav. Nevarēja ņemt meiteni līdzi uz Likoniju. Bija jāatrod Izi. Hīlass sev iegalvoja, ka ar svešo meiteni viss būs labi. Viņš tai atstās daudz ēdamā, un te noteikti piebrauks kāda laiva un viņu paņems. Ja laiva sagadīšanās pēc būs Vārnu kuģis, tad viņš tur neko nevarēs darīt.

Kad sāka sabiezēt krēsla, meitene kļuva nemierīga, un Hīlass uzminēja, ka viņa raizējas par ežiem. Tur gan viņš kaut ko varēja vērst par labu. Zēns sāka tai stāstīt, kādi eži ir patiesībā, bet Pirra izskatījās tik iztrūkusies, ka viņam paspruka smiekli. Drīz vien Hīlass jau vārtījās pa oļiem, bet viņa plati smaidīja un piesedza ar plaukstu vaigu, lai pasargātu kreveli.

-   Nespēju noticēt, ka tu to izdomāji, viņa skumīgi pārmeta.

Viņš izslaucīja acis. Tev būtu vajadzējis redzēt savu seju.

Meitene knibināja rokassprādzes. Tu patiesībā neesi karotājs, vai ne?

-   Bet tu neproti burt.

Abi mulsi uzsmaidīja viens otram.

-   Bet es esmu virspriesterienes meita. Par to es nemeloju.

-   Kāpēc tad tu aizbēgi?

Pirras seja apmācās. Man bija tas jādara.

-   Nebija vis! Tu esi bagāta. Tev ir viss.

-    0 jā, es esmu bagāta, viņa pārsteidzoši rūgti atcirta. Vai redzi šo tuniku? Tā ir krāsota ar keftiešu purpuru to taisa no tūkstošiem gliemju. Tas maksā vairāk par zeltu.

Zēns nošņaukājās. Tu tikai tā saki.

Viņa ziņkārīgi pavērās. Tu daudz ko nezini, vai ne?

-   Es zinu vairāk nekā tu.

-   Bet ne jau par Keftiu, to ne. Varu derēt, ka tu pat nezini, kur tā atrodas.

Hīlass neatbildēja.

-    Tas ir tālu dienvidos, un Keftiu ir tikpat liela kā Akeja, bet mums nav karotāju, tikai zemnieki un amatnieki, un jūrnieki. Divpadsmitā daļa no visa iegūtā ražas, lopiem, precēm visiem ir jānes uz Dievietes Namu. Tur es dzīvoju. Nams ir desmit reižu lielāks par jūsu vadoņa cietoksni…

-   Nevar būt. Tik liels nav nekas.

-   Ir gan.

Hīlass uzmeta meitenei nedrošu skatienu. Kāpēc visiem tur ir kaut kas jādod?

Pirra saminstinājās. Reiz uz ziemeļiem no Keftiu bija kāda sala. Tā bija bagātāka un skaistāka par jebkuru citu, kas jelkad pastāvējusi, taču tās ļaudis sadusmoja Zemes Drebinātāju, un viņš piespēra kāju tik stipri, ka

tā uzsprāga. Tad pāri Jūrai traucās liels vilnis. Tas triecās pret Keftiu. Saule satumsa, un zemestrīce sagrāva Dievietes Namu. Meitene pieklusa un vērās liesmās. Tas notika sen pirms manas dzimšanas, un nu viss ir uzcelts no jauna, bet mēs neesam aizmirsuši. Jūra dod dzīvību, bet tā arī nes nāvi.

Hīlass izurbināja no zobiem gaļas kripatu. Mums kalnos šad un tad ir zemestrīces, bet nekā tāda, kā tu stāsti. Jocīgi. Tu viņu sauc par Dievieti, mēs viņu dēvējam par Dabas pavēlnieci; bet gan tu, gan es pazīstam Zemes Drebinātāju.

Pirra uzmeta lūpu. Pat akejieši šo to uztver pareizi.

-   Es esmu likonietis.

Meitene paraustīja plecus. Tas pats vien ir Likonija ir Akejas daļa.

Hīlass iemeta ugunī vēl dažus izskalotus kokus. Tas Dievietes Nams. Kāds tas ir?

-    Tas ir… tur ir pilns ar cilvēkiem. Kā bišu stropā. Es to saucu par akmens stropu. Tur tevi vienmēr kāds uzrauga. Meitene turpināja stāstīt, un Hīlass iztēlojās ciemu no spoža, balta akmens. Acu priekšā viņš ieraudzīja milzīgus, abpusēji asus pulētas bronzas cirvjus un kalnu kristāla un zelta ziedojumu traukus; salda, melna vīna krūkas desmit olekšu augstumā un vīrus ar kailām krūtīm, kas met kūleņus pāri uzbrūkošu buļļu mugurām. Tas viss lai pielabinātu dievus un novērstu katastrofu.

-   Tāpēc es esmu bagāta, Pirra pabeidza. Esmu visu mūžu pavadījusi akmens cietumā.

-   Izklausās drausmīgi, Hīlass ironizēja. Siltas drēbes. Mīkstas aitādas, uz kā gulēt. Katru dienu gaļa. Kā tu to varēji izturēt?

Viņa sarauca uzacis. Es nemaz negaidīju, ka tu to sapratīsi.

-   Kāpēc tu apdedzināji vaigu?

Meitene uzmeta viņam skatienu. Vai zini, no kā ir tavs nazis?

-   Ko? Hīlass iztrūkās. Protams, zinu! Tas ir bronzas.

-   Bet kas ir bronza? Tā ir varš un alva. Tos izrok zemes dzīlēs un ugunī sapāro.

-   Kāds tam sakars ar tavu apdedzināto vaigu?

-   Lūk, kāds, viņas balss pēkšņi kļuva spīva. Akejiešiem vajag bronzu, lai taisītu ieročus. Viņiem ir daudz vara, bet nav alvas. Keftiu ari vajag bronzu, un, kaut ari mums nav ne vara, ne alvas, mēs varam dabūt alvu no tuksnešiem tālu austrumos. Tātad. Mana māte noslēdza vienošanos ar kaut kādu akejiešu vadoni. Mēs viņam iemainīsim alvu pret varu. Tādējādi gan Keftiu, gan Akeja dabūs bronzu.

-   Kas tur slikts?

-   Es vēl neesmu beigusi. Ugunskura gaismā meitenes sejiņa izskatījās tik plēsonīga kā vanagam. Lai vienošanos nostiprinātu, māte piekrita izdot mani pie vīra. Bet es neprecēšos! Tāpēc iedomājos ja sabojāšu savu seju, tad būšu neglīta un viņi mani negribēs. Es kļūdījos. Tā, redz! Tāpēc es aizbēgu.

Hīlass pastiepās pēc žagara un sabikstīja ogles. Tu nepaņēmi līdzi neko ēdamu. Tas bija muļķīgi.

-   Ēdamu? Pirra nicīgi iesaucās. Vai tu par to vien domā?

Zēns rimti pavērās viņā. Tu nekad neesi bijusi izsalkusi.

-   Esmu gan, šeit pat uz šīs salas…

-   Neesi vis. Tas zvejnieks tev atstāja kefales. Tas nav nekāds izsalkums. īsts izsalkums sāp.

-   Nu, ja tu biji kazu gans, tad tu arī nevarēji būt izsalcis, jo jebkurā laikā varēji dabūt pienu un gaļu.

Hīlass skaļi iesmējās. Tās nebija manas kazas! Un pienu var zagt pavisam nedaudz, citādi kāds var pamanīt un tevi noslānīt.

Meitene pamirkšķināja acis. Tevi sita?

Tagad viņš paraustīja plecus. Nu un tad? Tā nu tas

ir.

-   Bet… kāpēc tu neaizbēgi?

Zēns sapīka. Protams, mēs bēgām! Bet ik reizes, kad to mēģinājām, mums pakaļ sūtīja suņus. Un pēdējo reizi, kad mūs noķēra, tad… tad nesita mani. Toreiz sita Izi.

-   Kas ir Izi?

Viņš aizmeta žagaru. Drīz būs tumšs, viņš strupi noteica. Jāsalabo būdas, citādi nebūs kur gulēt.

Pēc tam kad viņi bija pabeiguši darboties ar būdām, Hīlass aiznesa krabja čaulu ūdenī Garam.

Viņš dusmojās uz sevi. Viņš bija ļāvis Pirrai apvārdot sev zobus ar visām tām pļāpām par Dievietes Namu. Par Vārnām viņa nebija pat ieminējusies.

Patiesībā Hīlass bija tā iegrimis Gara glābšanā, ka gandrīz piemirsa, kāpēc te atradās. Nu bet tagad viņš atcerējās. Viņam bija apriebies bēgt, apriebies tikai vilkt dzīvību. Vārnas nemedīja ārpusniekus tāpat vien. Hīlass bija nolēmis noskaidrot, kāpēc viņi to dara.

Gars negribēja krabja čaulu viņš pāris reižu to pamētāja, bet tad vairs nelikās ne zinis. Delfins bija atguvies

no pārciestā, tomēr šķita vienaldzīgs un nomākts. Kad Hīlass iebrida ūdenī, dzīvnieks piešķieba galvu sāņus un skumīgi lūkojās zēnā.

Hīlass pirmo reizi sāka prātot, kā Gars vispār bija nokļuvis krastā. Kāpēc tu tā darīji? viņš klusītēm jautāja. Kāpēc tu mēģināji tikt uz zemes?

Delfins iegrima zem ūdens, atstājot viļņos šūpojamies zvaigžņu gaismu.

Kāpēc viņš ir viens? Hīlass prātoja. Kur ir viņa ģimene? Vai viņš mēģina tos atrast? Vai tāpēc viņu izmeta krastā?

Vai varētu būt, ka delfins meklē savu mazo māsu gluži tāpat kā Hīlass meklē Izi?

-   Viņš noteikti jūtas vientuļš, aiz muguras ierunājās Pirra. Viņa stāvēja seklumā smalks augumiņš tumsā.

-   Vai tad viņam nav bara? Ģimenes?

-   Viņi ir aizpeldējuši. Nezinu, kurp.

-   Tāpēc viņš skumst. Delfīni nav radīti vienatnei.

-   Ko gan tu zini par delfīniem? viņš strupi atcirta.

Meitene pasmaidīja. Ikviens keftietis šo to zina par

delfīniem; viņi ir Jūras sargi. Tāpēc nodarīt pāri delfīnam nozīmē nāvi.

-   To es zināju, Hīlass sameloja.

Pirra iebrida dziļāk un pastiepa roku; Gars papeldēja garām un ļāvās noglāstīties. Runā, ka delfīni nekad nepārstājot kustēties, viņa sacīja. Tie spēj sadzirdēt visu, kas ir Jūrā. Un viņi redz tumsā. Viņi arī spēj redzēt cauri lietām. Delfins spēj ieraudzīt smiltīs paslēpušos pleksti un delfīnu mazuli tā mātes vēderā. Tie saskata sirdi cilvēka krūtīs. Viņa apklusa. Bet es vēl nekad neesmu satikusi nevienu, kas spētu ar viņiem sarunāties.

-   Patiesībā jau es to neprotu, Hīlass atzinās. Ne tā, kā viņi sarunājas cits ar citu. Bet dažreiz spēju uzminēt, ko viņš jūt. Un, kad delfins uz mani paskatās, tad ir tāda sajūta… it kā viņš spētu ielūkoties manā dvēselē… Zēns nokaunējies apklusa.

Gars appeldēja loku un ar peldspuru uzšļakstīja Pirrai ūdeni. Meitene iesmējās.

Hīlass gluži neviļus sāka stāstīt par to, kā dreifējis Jūrā, un par haizivi, un par to, kā delfīni viņu izglābuši. Tas bija atvieglojums viņai to izstāstīt; bet, kad viņš pieminēja zilo uguni, meitene strauji ierāva elpu.

-   Tu redzēji zilo uguni?

-   Kāpēc tu jautā? Ko tas nozīmē?

Pirra saminstinājās. Dažreiz Dieviete sauc delfīnus izdarīt to, ko viņa vēlas. Viņi piepeld tik tuvu, ka viņus apšļaksta Dievietes degošā, zilā ēna. Viņas ēna, Hīlas. Tā ir zilā uguns. Tas ir tas, ko tu redzēji.

Hīlass izbrida krastā; nakts vējš salti apdvesa ādu. Viņš atsauca atmiņā pirmo reizi, kad bija ieraudzījis Garu, tam paceļoties no Jūras mirdzoši zilā strūklakā. Zēnam aizrāvās elpa un sametās bail. Viņš negribēja, lai Gars būtu svēts. Hīlass gribēja, lai delfīns būtu viņa draugs.

Pirra brida viņam pakaļ, pa ceļam izgriezdama tunikas malu. Zilo uguni ir redzējuši tikai pavisam nedaudzi, viņa klusiņām teica. Interesanti, kāpēc tu to ieraudzīji?

Zēns iedomājās par mirstošo keftieti kapā un viļņos peldošo matu cirtu. Viņam radās biedējoša sajūta, ka ir iesaistīts kādos lielos notikumos, par kuriem pašam nav nekādas nojausmas. Kāpēc viņš bija nokļuvis te Dievietes salā? Kas atradās aiz tām klintīm, kas neļāva nokļūt iekšzemē?

-   Hīlas, kas tu esi? Pirra jautāja. Kāpēc Vārnas tevi vajā?

Savādi, ka meitene tos pieminēja pirmā. Viņi vajā ārpusniekus, zēns piesardzīgi atbildēja.

-   Un tu esi ārpusnieks? Ko tas nozīmē?

Viņš izstāstīja. Man šķiet, ka jūs, keftieši, viņus dēvējat par savvaļas ļaudīm.

Meitene apdomāja dzirdēto. Esmu par viņiem dzirdējusi. Keftiu gan viņu nav palicis daudz. Runā, ka viņi turoties savrup augstajos kalnos. Bet es nezināju, ka viņi ir arī Akejā. Un kāpēc tad Vārnas medī ārpusniekus?

-  Tu labāk pasaki to man tu taču biji ar viņiem vienā apmetnē.

Pirra sabozās. Var jau būt, ka manai mātei ar viņiem ir kādas darīšanas, bet es ar viņiem neesmu uz vienu roku, ja tu tā domā.

-   Bet kaut ko taču tu noteikti zini! Kāpēc viņi tai naktī pie krasta metās man virsū?

-   Nezinu! Jūzerrefs teica…

-   Kas ir Jūzerrefs?

-   Mans vergs. Viņš sacīja, ka viņam esot pateikts tu esot mēģinājis nogalināt Testora dēlu, bet mums abiem šķita, ka tas bija tikai…

-   Ko? Hīlasu pārņēma šausmas. Tie ir meli!

-   Es jau teicu, ka mēs viņiem nenoticējām…

-   Es nekad nedarītu pāri Telamonam viņš ir mans labākais draugs!

Pirrai palika vaļā mute. Tu esi draugos ar Testora dēlu? Bet… tas ir galīgi neloģiski.

-   Kāpēc? Jo viņš ir bagāts, bet es nabags?

-   Nē, tāpēc, ka viņš ir tas zēns, ar ko man bija jāprecas, un tāpēc, ka viņš…

-   Telamons? Tev ar viņu bija jāprecas? Un tu pat neiedomājies man to izstāstīt?

-   Kāpēc lai es to stāstītu? Man pat neienāca prātā, ka jūs varētu būt draugi!

-   Kāpēc ne?

Meitene atvēra muti, gribēdama atbildēt, bet tad atkal aizvēra. Viņas seja sastinga. Hīlass redzēja, kā viņa apņemas vairs neteikt ne vārda. Pirra tam uzticējās ne vairāk, kā viņš pats tai.

-   Tu kaut ko slēp, viņš pārmeta.

-   Tu tāpat, viņa atcirta. Kur tu dabūji to dunci? Kā tas var būt, ka tu zini, kā mēs saucam ārpusniekus, ja pirms manis vēl nebiji saticis nevienu keftieti?

Zēns neatbildēja. Trauslais miers, kas bija radies starp viņiem, nu bija sagrauts. Iesim labāk gulēt, viņš strupi noteica.

-   Labi, Pirra tikpat strupi atbildēja.

Tonakt Hīlass gulēja savā būdā un klausījās, kā melni viļņi apskalo oļus.

Telamons ne reizes nebija pieminējis līgumu ar Keftiu. Bet viņš arī nekad nerunāja par to, kas notika Lapitosā, Telamons teica, ka tā būtu izrādīšanās. Un viņam noteikti būtu bijis kauns par to, ka jāprecas.

Bet varbūt Pirra meloja. Varbūt viņa to bija izdomājusi, lai novērstu uzmanību no Vārnām.

Jūra norima, un debesīs pacēlās dilstošs mēness, bet Hīlass joprojām nespēja iemigt. Sarunas par Vārnām bija viņus satuvinājušas. Viņš iztēlojās šurp traucamies drūmus kuģus ar melnām burām. Vai Jūra viņus atnesīs uz šejieni? Vai Pirra viņu nodos?

Viņas būdā valdīja klusums, taču pēc meitenes elpas Hīlass nojauta, ka viņa neguļ.

Viņa kaut ko slēpa. Noteikti.

Nu ko, viens tagad bija skaidrs. Viņš nevarēja meitenei uzticēties. Tiklīdz viņi būs uzbūvējuši plostu, Hīlass viņu pametīs.

/

22

Pirrai bija šķitis, ka viņas un Hīlasa attiecības sāk uzlaboties, taču iepriekšējā nakts bija visu mainījusi. Ja viņš patiesi bija vadoņa dēla draugs kas gan šķita neiespējami -, tad, jo mazāk viņa runās, jo labāk.

Meitene nolēma izturēties pazemīgi un palīdzēt Hīlasam būvēt plostu; pēc tam kad viņi būs nokļuvuši Akejā, viņa aizlavīsies prom.

Viņa tikai miglaini iztēlojās, kas notiks pēc tam. Turklāt Pirrai bija daudz nopietnākas raizes. Meitene sāka uztraukties, ka Hīlass varbūt plāno pamest viņu tepat.

Pirra sev iegalvoja, ka noteikti kļūdās. Viņš nevarētu būt tik cietsirdīgs kaut arī bija likonietis. Bet ja nu viņai bija taisnība?

Plosta būvēšana izrādījās ļoti nogurdinoša. Hīlass rāpās pāri improvizētajam tiltam, bet Pirra tikmēr gaidīja turpat klintīs; tad viņš ar tilpnē atrastu cirvi nocirta gabalu koksnes, apsēja tam virvi un pameta viņai virves otru galu. Tas bija visļaunākais, jo viņa ļoti nopūlējās noķert virvi, to nespēja, un tad viņu nolamāja. Kad viņa beidzot noķēra virves galu, Hīlass atkal šķērsoja bīstamo tiltu un palīdzēja izcelt koku krastā.

Abi saglāba no kuģa arī trīs vaska tāfelītes tās varēs izkausēt un ar tām aizdrīvēt spraugas un četrus

aizzīmogotus podiņus, kuros, kā Pirra sprieda pēc aizdares, bija olīvas.

Kad iestājās nakts, abi bija pārāk noguruši, lai strīdētos, un truli sēdēja pie ugunskura, vilkdami ārā ādā sadūrušās skabargas.

Nākamajā dienā viņi aizstiepa visu uz nometni, jo Hīlass uzstāja, ka plosts jābūvē aiz lielajiem klintsbluķiem, kur to nevarēs redzēt no Jūras puses. Visu laiku pastāvēja draudi, ka uzradīsies Vārnas. Bērni bez mitas pārbaudīja, vai pie apvāršņa nav redzami kuģi.

Hīlass strādāja drūmā apņēmībā, pārtraukdams darbu, tikai lai izliktu pa kādam zivju tīklam vai putnu lamatām. Viņš pat neprasīja, lai Pirra parāda, kur ņem ūdeni, un, kad viņa pieminēja alu, zēns tikai pamāja un atstāja to viņas ziņā.

Pirra vēlējās, kaut viņš tā nedarītu. Viņai derdzās ala. To sargāja baltās asfodeles ceri, kam ērkšķi bija garāki par viņu pašu, iekšā bija jāspraucas atmuguriski, piespiežot rokas pie krūtīm, un tad jākāpj lejā saltā, miklā, čalojošā tumsā. Griesti arī bija pārāk zemi, lai iztaisnotos, un Pirrai bija sajūta, ka klintis teju vai spiežas virsū. Bet viņa nevarēja lūgt Hīlasu smelt ūdeni viņas vietā, jo tas bija vienīgais, par ko viņa zināja vairāk.

Tomēr kopumā abi satika gluži labi, un Pirrai sāka šķist, ka varbūt aizdomām nav pamata. Reiz Hīlass pameta meitenei sandales, ko bija atradis vrakā un apgriezis, lai viņai tās derētu. Un viņš iemācīja Pirrai peldēt, liekot lēkt klinšu baseinā un saucot, lai viņa kustina rokas un kājas. Meitene sarijās tik daudz ūdens, ka sametās slikti, bet peldēt beigu beigās tomēr iemācījās.

Un tad iepriekšējā naktī viņu mocīja murgi; zēns spārdīja savu būdu un kliedza: Izi! Škic! Škic, kur tu esi? Kad Pirra viņu uzpurināja no miega, Hīlass izskatījās apstulbis un ne tik skarbs kā parasti. Meitene apvaicājās par Izi, un viņš samirkšķināja plakstus un pateica, ka Izi esot viņa mazā māsa, kas pazudusi pēc Vārnu uzbrukuma, un Škics esot viņa suns, ko tie nogalinājuši. Pirrai bija viņa žēl, un vienlaikus meitene viņu apskauda par to, ka viņam bija bijis suns. Bet viņa priecājās, ka Hīlass bija pastāstījis par Izi. Tas viņu ari intriģēja meitene prātoja, kā tas varētu būt, ja ir māsa.

Trešajā dienā abi būvēja plostu. Viņi bija dabūjuši deviņus iegarenus koka gabalus, divus baļķus kuri, kā apgalvoja Hīlass, noderēšot par veltņiem, lai kas tas arī būtu, un četrus īsākus dēļus. Zēns nolika divus dēļus trīs soļu attālumā vienu no otra, un tad abi ar Pirru uzlika virsū visus deviņus lielos kokus rindā. Viņi plānoja uzlikt atlikušos dēļus pa virsu un tad galos sasiet abas dēļu rindas kopā, iespiežot garos kokus vidū.

Tas izrādījās ļoti grūti paveicams. Lai varētu saspiest katra dēļu pāra galus kopā ap kokiem, uz tiem bija jāsakrauj akmeņi, un Hīlasam nācās iegrebt dēļos gropes, lai saites nenoslīdētu. Ari plosta vadīšana sagādāja grūtības, līdz Pirra atcerējās mātes istabās redzētu ēģiptiešu laivas gleznojumu un ierosināja uz sakrustotu zaru trijkāja nostiprināt airi.

Beidzot plosts bija gatavs.

-   Izskatās labi, Pirra lepni nosprieda.

-    Iztikt varēs, Hīlass piekrita. Viņš rosījās, vācot kopā ceļam sagatavotās kaltētās kefales un sienot pie plosta citus krājumus. Pirra ievēroja, ka viņš ir nostiprinājis divus kuģī atrastos podiņus ar olīvām, bet abus

pārējos atstājis turpat kopā ar otro ūdens maisu, kas ari bija atrasts vrakā.

Pirra sajutās tā, it kā kristu no liela augstuma; viņa atskārta, kam šie krājumi ir paredzēti. Meitenei bija taisnība jau no paša sākuma. Hīlass tiešām bija nolēmis viņu pamest.

Meitenē cīnījās izmisums, dusmas un aizvainojums. Uzvarēja dusmas. Plaukstas sāka kņudēt. Ausīs šalca asinis. Gribējās sist Hīlasu ar dūrēm un bļaut: tu pūstošais, smirdīgais melū

-   Padod man auklas gabalu, ja? viņš klusi bilda.

-   Paņem pats! Pirra atņurdēja.

Zēns paskatījās apkārt. Kas lēcies?

-    Vai, es pat nezinu, Pirra mīlīgā balsī atsaucās. -Varbūt es vienkārši jūtos mazliet aizkaitināta par to, ka te dienām ilgi raujos kā tāda verdzene, un tu sacīji, ka ņemsi mani līdzi, bet meloji.

Hīlass nosarka.

-   Tā ir, vai ne?

-   Jā, viņš atzinās.

-  Jā? Vai tas ir viss, ko tu vari pateikt?

-Jā.

Meitene samirkšķināja acis. Vai tad tev nemaz… nemaz nav goda?

Viņš nošņaukājās. Gods ir domāts cilvēkiem, kas dabū gana ēdiena.

-   Un kā būtu ar pateicību? Es palīdzēju izglābt Garu! Es palīdzēju uzbūvēt to nolāpīto plostu!

Hīlass piecēlās kājās un ielūkojās meitenei acīs; skatiens bija rimts, un tajā nebija nojaušams nekāds kauns.

-    Piedod, viņš vienkārši sacīja, bet man ir jāatrod māsa. Tu tikai maisītos pa kājām.

-   Maisītos pa kājām? viņa uzsprāga. Ja es tev nebūtu palīdzējusi…

-   Paklausies, Pirra. Varētu paiet vairākas dienas, līdz mēs sasniegtu Likoniju. Ja mēs uz plosta būtu divi kā tad sagādātu ēdienu? Es nevarētu samedīt gana ēdamā mums abiem, bet tu neproti makšķerēt. Tāpēc mēs vai nu abi nomirtu, vai arī man būtu tevi jāizmet pār bortu apēšanai haizivīm. Es labprātāk atstātu tevi te, lai vari izmēģināt savu laimi. Te tev būs drošāk.

-   Vai! Tad jau man laikam būtu tev jāpateicas?

-   Nē. Tev ir jāsamierinās, ka tieši tā viss notiks.

-   Tu esi drausmīgsl viņa kliedza. Tev nerūp neviens cits, tikai tu pats!

-   Pat tad, ja tu tiešām brauktu līdzi, viņš uzsauca meitenei nopakaļ, ko tu darītu, kad mēs nonāktu galā? Likonija ir tā pati vieta, no kuras tu aizbēgi! Un uz Keftiu tu atpakaļ netiktu. Kurp tu dotos?

-   Es tevi ienīstu! viņa kliedza un, paķērusi ūdens maisus, aizskrēja prom uz iekšzemes pusi.

Pirra bija tā pārskaitusies, ka gandrīz vai piemirsa baidīties no alas.

Zobus griezdama, meitene iespraucās iekšā un nozuda tumsā, kur iemērca straumē ūdens maisus un turēja tos zem ūdens tā, it kā žņaugtu kaķēnus.

Taču, kad viņa jau rāpās augšā zemesragā, apkrāvusies ar diviem smagiem ūdens maisiem, dusmas pārgāja un dūša saskrēja papēžos. Nu protams, Hīlass viņu negribēja. Kāpēc lai gribētu? Viņa bija nekam nederīga. Un kliegšana neko nebija devusi tikai parādījusi, ka Pirra nespēj savaldīties un tātad viņu nav vērts ņemt līdzi.

Un viņam ari bija taisnība par to, ka Pirrai nav, kurp iet. Meiteni pārņēma izmisums. Visā plašajā pasaulē nebija neviena, kam viņa būtu vajadzīga.

Kaut kur no augšas nobira akmentiņu straume, un Pirra, pacēlusi acis, ieraudzīja Hīlasu steidzamies šurp.

-   Kas tad nu? viņa truli pajautāja.

Saķēris meitenes rokas locītavu, Hīlass rāva viņu līdzi lejā pa nogāzi. Ātri! viņš izdvesa. Kur ir tā ala?

-Ko?

-   Ala, ala mums jāslēpjas! Kuģi!

23

-    Gars mani brīdināja, Hīlass elsoja, abiem klupšus krišus traucoties lejā. Viņš visu laiku sita ar asti.

-    Cik kuģu tur ir? Pirra jautāja.

-    Divi. Bet pārāk tālu, lai redzētu, vai tie ir Vārnu. Šī ir tā ala? Viņi bija nokļuvuši pie asfodeliem.

-    Es pirmā, Pirra sacīja. Iespraukusies iekšā pa alas muti, viņa nolēca uz akmeņiem. Sirdi sažņaudza bailes. Viņa iztēlojās kuģus piebraucam pie salas un vīrus brienam krastā. Māte bija neatlaidīga; viņa pārmeklēs visu salu…

-    Ķer! Hīlass pameta ūdens maisus un tad nolēca lejā viņai blakus.

Viņš bija paņēmis līdzi divus pie apmetnes ugunskura aizdedzinātus milzu fenheļa stublājus. Pirra izbrīnījās par tādu tālredzību un vēl vairāk par to, ka zēns, šķiet, nebaidījās no alas. Viņai pašai šķita, ka raustīgā gaisma tikai padziļina apkārt valdošo tumsu. Kas zina, vai tepat apkārt nepulcējas spoki, vai tie nečum un nemudž šajā ēnainajā ejā starp dzīvo un mirušo pasaulēm? Vai tad Hīlass nejuta to pašu?

Zēns ložņāja apkārt, izpētīja visas spraugas un nometās ceļos, lai nogaršotu melno ūdeni, kas plūda viņiem pie kājām. Labi gan, viņš nomurmināja. Mēs te varētu slēpties vairākas dienas.

-   Nevarētu vis, Pirra žigli sacīja. Te ir par maz vietas un nav gaisa.

-           Ir gan te velk caurvējš. Zēns paošņāja gaisu.

-   Smaržo pēc sāls. Te noteikti ir kāds ceļš uz Jūru. Viņš uzsita knipi. Tikko atcerējos kad tiku uz salas, es redzēju alu, kuras izeja bija taisni uz Jūru. No turienes nāk gaiss.

-   Hīlas…

Zēns pašlaik iebāza galvu starp diviem slaidiem mikla akmens pīlāriem. Šķiet, esmu to izeju atradis. Iekams Pirra paguva viņu aizkavēt, Hīlass sāniski iespraucās spraugā un nozuda.

-   Hīlas! viņa iešņācās.

-   Nāc, te tālāk eja paplašinās!

Meitene sakoda zobus un līda viņam pakaļ.

Viņa iznāca šaurā alā, kur griesti bija par zemu, lai iztaisnotos pilnā augumā, un telpas tik maz, ka gaiss jau bija pieelpots. Mēs apmaldīsimies! viņa elsa.

-   Nē, neapmaldīsimies. Tu tikai ielāgo tās slaidās klintis pie ieejas un to sarkano, kas izskatījās pēc rokas un kam mēs pagājām garām pie pagrieziena…

-   Bet kāpēc vispār jālien dziļāk?

-   Tāpēc, ka mums ir jāredz tie kuģi. Ja mēs tos neredzēsim, tad nezināsim, vai tie ir prom vai arī brauc taisni pie mums… Zēna balss kļuva arvien klusāka, viņam pagriežoties līkumā.

Pirra salīkusi skrēja viņam pakaļ, ar pūlēm vilkdama elpu. Fenheļa kāta drebelīgā gaisma izrāva no tumsas klintis un padzina ēnas. Viņa sadzirdēja ūdens pilienu atbalsi un tālāk akmens stingo klusumu.

Kaut kas pieskārās potītei. Pirra apspieda kliedzienu.

Tā izrādījās ziedu vītne tik veca un sačokurojusies, ka sabirza putekļos, kad Pirra to pabakstīja ar sandali. Meitenes roka nevilšus aizzagās pie viņas zīmogakmens. Sienas atbalsoja Pirras baiļu skaņu. Mijkrēslī viņa saskatīja izkaltušas miežu vārpu grīstes no sen aizgājušām vasarām un olīvkoku lapas nāves pelēkumā. Pirms viņas te bija bijuši citi. Meitene iedomājās par Pazudušajiem: tiem ļaudīm, kas salu bija apdzīvojuši senos laikos un tad noslēpumaini izgaisuši.

Šur tur plaisās un spraugās bija redzami iestumti mazāki ziedojumi: sīks māla putns, bullis, čūska. Keftiu ļaudis darīja tāpat viņi devās uz svētnīcām kalnu virsotnēs vai alās, kur atstāja pirmo novākto ražu un mazus savvaļas dzīvnieku atveidus mālā vai bronzā.

Uz kādas dzegas meitene pamanīja māla delfīniņu. Tas gulēja uz sāna, un iekrāsotā acs bija no vecuma izbalojusi, tomēr dīvainā kārtā izskatījās gluži vai modra.

Priekšā redzamā Hīlasa lāpas gaisma bija satumsusi līdz nespodram atspīdumam.

Pirra nolika delfīnu taisni un aizsteidzās pakaļ Hīlasam.

Gūsts uz salas bija šaušalīgs, un delfīns vairs nekad nebūtu tai tuvojies, ja neraizētos par baru. Viņi bija pazuduši kaut. kur salas iekšienē, un pēc kliedzieniem delfīns nojauta, ka tie zaudē spēkus.

Un tagad sala bija aprijusi arī zēnu un meiteni.

Delfīns nedrīkstēja viņus pamest. Ne tikai tāpēc, ka abi bija viņu izglābuši. Bērni viņam rūpēja vairāk nekā jebkurš cits cilvēks, ko viņš kādreiz bija saticis. Viņš negribēja, ka bērniem atgadās kaut kas ļauns.

īpaši zēnam. Pat būdams aizņemts, tas allaž, kad tuvumā bija delfins, paplikšķināja viļņus ar savu peldspuru, un, kad delfins piepeldēja tuvāk, zēns viņu glāstīja un sarunājās ar viņu savā savādajā valodā, kas izklausījās pēc oļu grabēšanas.

Un dažreiz, kad Augšā bija satumsis un meitene gulēja, zēns nonāca lejā un klusēdams stāvēja seklumā, bet delfins meta lokus viņam apkārt. Tad nebija nekādas vajadzības sarunāties, un zēns un delfins varēja būt vientuļi kopā; abiem trūka savējo.

Bet cik briesmīgi bija būt cilvēkam! Būt spiestam dzīvot tajā drausmīgajā, spīvajā speltē! Tur nebija šūpīgu, vēsu, zaļu brūnaļģu mežu, kur peld trekni plauži. Tur nebija dziļu, tumšu medību lauku, kur jāklikšķina ātri un saspringti, lai atrastu smiltīs paslēpušās rajas. Delfīnam gribējās saķert zēnu aiz peldspuras un ienirt kopā ar viņu cauri vizuļojošajai Zildzelmei līdz Melndzelmei, lai parādītu viņam, ko nozīmē būt delfīnam, būt vienotam ar Jūru.

Tāpēc delfīnam bija jāpaliek salas tuvumā: viņu ar to vienoja raižu, žēluma un mīlestības saites. Viņam bija jāatrod savs bars un bija jāpieskata cilvēki.

Bet kāpēc viņi bija nozuduši tajā caurumā?

Delfins jau ilgāku laiku nojauta, ka gan zēns, gan meitene no kāda slēpjas, jo abi bieži pētīja Jūru, un viņš juta ūdenī sprakšķam to bailes. Viņš bija spriedis, ka bērni slēpjas no citiem cilvēkiem, un nu zināja, ka tā arī ir, jo pēc tam, kad viņš bija zēnu brīdinājis par peldošajiem kokiem, tas bija meties bēgt.

Bet kāpēc līst alā kā tādam zušu pārim? Un kāpēc no visām iespējamajām alām izvēlēties šo?

Tā bija ala, kas veda uz Dziedošo Atbalšu valstību. Visi delfīni par to zināja, bet neviens tur nekad nebija bijis. Delfīniem tur nebija vietas un cilvēkiem arī ne. Tur mita dziedošas atbalsis un tie nabaga vārgie spoki un dažreiz pati Mirdzošā.

Peldēdams viltīgajās straumēs pie alas, delfīns prātoja, ko lai tagad dara. Salas dziļumā viņš saklausīja cilvēku slāpētās balsis. Ko viņi dara tik tālu iekšā? Vai tad viņi nezina, cik tas bīstami?

Debesu zilums kļuva dziļāks. Drīz iestāsies tumsa. Bet delfīns joprojām peldēja un sasprindzināja dzirdi, pūloties saklausīt bērnu balsis.

Piepeši viņš sajuta jaunu draudu. Viņš to juta ar spurām un kā sāpes apakšžoklī. Sametās bail.

Kāds dusmojās. Un, kad tas dusmojās, Viņš trieca pret Jūru savu milzīgo asti un sagrāva lielus kalnus.

Delfīns baidījās no Viņa vairāk par visu.

No Viņa tur dzelmē.

-   Lūk! Hīlass Pirrai pie pleca čukstēja. Divi kuģi. Redzi?

Meitene pamāja.

Pēc alā valdošās tumsas bija brīnišķīgi iznākt šajā plašajā klinšu kambarī, kura mute pavērās uz Jūru. Šurpceļš nebija viegls, jo cauri alai plūda pazemes straume, un tas nozīmēja, ka bērniem bija jāvirzās uz priekšu, sāniski piespiežoties pie sienām, un visu laiku jābaidās iekrist ūdenī. Beidzot sasnieguši izeju no alas, abi ieraudzīja Garu tas peldēja šurpu turpu un klakstināja zobus. Delfīns šķita uztraukts; Hīlass nespēja saprast, vai tas ir kuģu vai kā cita dēļ. Pirra to visu gandrīz nemanīja. Kad viņas sirds mitējās joņot, meitene alkaini tvēra sāļo gaisu.

Hīlass viņai blakus gari izelpoja. Kuģi izskatās mazāki nekā pirmajā reizē, kad tos redzējām. Tie brauc prom.

Pirra pielika pie acīm plaukstu, lai aptumšotu saules sarkano spīdumu, un samiegtām acīm aplūkoja pie apvāršņa redzamos kriksīšus. Viņu pārņēma atvieglojums. Tie nav keftiešu kuģi, viņa sacīja.

-   Pēc kā tu spried?

-   Buras nav īstajā krāsā, un kuģu priekšgali nav īstajā formā.

-   Tu to visu redzi? Tev gan ir vanaga acis.

-   Tie nav arī Vārnu kuģi. Man šķiet… man šķiet, ka tie ir feniķieši.

-    Kā tas var būt, ka tu tik daudz zini par kuģiem, ja nekad nekur neesi bijusi? Viņš izklausījās aizdomu pilns.

-   Tāpēc, viņa atcirta, ka Dievietes Namā ir pārpilnām gleznojumu, un daudzos no tiem ir attēloti kuģi no visas pasaules no Maķedonijas, Akejas, Obsidiāna salām, Feniķijas, Ēģiptes -, un man kopš trīs gadu vecuma nav bijis nekā cita darāma kā vien aplūkot un ļoti labi iepazīt tos gleznojumus.

Pret klintīm triecās vilnis, un bērni parāvās atpakaļ, sargājot savus fenheļa stublājus no šļakatām.

-   Kustēsim nu, Hīlass mudināja.

Pirra uztraukti pameta skatienu atpakaļ, kur rēgojās alas mute, tā vien gaidīdama, kad varēs viņus aprīt. Vai mēs nevarētu atrast citu atpakaļceļu?

-   Kā gan? Zēns norādīja uz stāvajām klintīm viņiem virs galvas un Jūru, kas plosījās zem klintīm otrā pusē.

-   Ja mēģināsim tur pārpeldēt, mūs saplosīs gabalos. Tu gan droši vien vēl pirms tam noslīksi.

Neko nevarēja darīt bija vēlreiz jāienirst aukstumā un tumsā. Turklāt šoreiz bija tumšāk, jo fenheļa stublāji bija jau gandrīz izdeguši.

Pirra sev drūmi sacīja, ka ir to jau vienreiz paveikusi un izdarīs arī vēlreiz; taču, kad Jūras balss pieklusa, meitene bija pārsteigta, ieraugot, ka ārpasaule ir pārvērtusies par nieka blāvu gaismas apli. Tad viņa pagriezās līkumā un arī tas izgaisa.

Hīlasa priekšā nebija.

-   Hīlas? meitene iesaucās.

Bija dzirdama soļu dipa skrienot, uzzibsnīja gaisma, un viņš bija klāt, izskatīdamies dīvaini uztraukts. Atradu vēl vienu alu, viņš elsa. Tā ir nevainojama paslēptuve, varam tur pārnakšņot!

-   Ko? Pārnakšņot te lejā?

-   Tur viss ir! Ūdens, vieta, gaiss.

-   Bet kuģi ir prom!

-   Tie var atgriezties.

Hīlass redzēja, ka Pirra ir nobijusies, un viņa vaibsti nocietinājās. Varbūt viņi nav aizbraukuši tālu, Pirra. Būtu neprāts nakšņot pludmalē, kur viņi varētu mūs ieraudzīt. Te lejā būs daudz labāk.

-   Nu tad uz priekšu, viņa cieti noteica. Es griežos atpakaļ.

-   Nemuļķojies, mēs nevaram tagad izšķirties, tā būs vēl lielāka iespēja, ka mūs pamanīs.

-   Kāpēc ne? Tu plāno mani rīt pamest.

Zēns nelikās ne zinis par dzēlienu. Paklau…

-    Nē, paklausies pats! Tavs ļaunākais murgs ir, ka neatradīsi savu māsu, mans -, ka mani apraks dzīvu. Tā ka dari, ko gribi, bet es lasos no šejienes laukā!

Meitene metās skriet, vienā rokā žņaudzīdama lāpu un ar otru taustīdamās gar klintīm. Hīlass pakaļ neskrēja, un tas viņu sadusmoja vēl vairāk.

Atpakaļceļš šķita īsāks nekā turpceļš, un drīz vien Pirra jau pagāja garām sarkanajai klintij, kas līdzinājās rokai un iezīmēja pagriezienu. Tajā pašā brīdī, kad fenheļa kāts sāka raustīties uz dzišanu, viņa pamanīja melnos pīlārus un svētīto gaismu, kas ieplūda pa alas muti.

Aizmetusi lāpu, meitene satvēra akmeni un pievilkās. Akmens nodrupa. Viņa pieķērās pie nākamā. Tas kustējās.

īsu mirkli meitene iedomājās: kas gan te notiek? Tad zeme ieņurdējās un Pirra saprata. Vienā acumirklī ņurdoņa pārvērtās rēcienā, klintis sāka drebēt, un dienas gaisma virs galvas raustījās šurpu turpu. Dārdot krita akmeņi, un zeme auroja arvien skaļāk un skaļāk, kliedzieniem atbalsojoties taisni viņā. Zemjūras Bullis miegā grozījās, un Pirra atradās vissliktākajā iespējamajā vietā viņa atradās alā.

-   Hīlas! viņa iekliedzās, bet balsi aprija Zemes Drebinātā] a saniknotie auri.

Meitene uzgāja kādu iedobi un ierāpās tur iekšā. Tad viņa iztēlojās, ka paslēptuve taču varētu sagrūt, un izlīda atkal laukā.

Kaut kas atsitās pret pakausi, un acīs pašķīda dzirksteles. Pirra ar grūtībām piecēlās, bet zeme tā drebēja, ka viņa nespēja noturēties kājās.

Pēdējais, ko viņa redzēja, bija tas, kā dienas gaisma satumst un acu priekšā aizcērtas alas mute.

24

Hīlass atvēra acis. Aizvēra. Atvēra. Nekādas starpības. Visapkārt valdīja piķa melna tumsa.

Zēns gulēja, izstiepis rokas virs galvas, un juta ķermenī trīsam Zemes Drebinātāja dusmu pēdējo izskaņu. Viņš bija galīgi noputējis un kāsēja, līdz sāka asarot acis, tomēr brīnumainā kārtā nebija ievainots. Un makstī pie guma joprojām glabājās nazis.

Kad rūkoņa beidzot mitējās un iestājās klusums, Hīlass piecēlās kājās. Telpa, kurā viņš atradās, bija gana augsta, lai pieceltos kājās, ja vien mazliet pieliecās. No mugurpuses viņš sajuta nākam gaisa pūsmu un pamanīja uzspīdam gaismu. Priekšā nekā.

Zēns strauji pukstošu sirdi aptaustīja klintis. Tajās nebija ne spraudziņas. Zemestrīcē laikam bija iebrukuši alas griesti.

Viņš pasauca Pirru. Atbildes nebija. Tikai attāla ūdens čala un akmens vērīgā klusēšana.

Hīlass sauca vēl un vēlreiz. Balss izklausījās nobijusies. Viņš pārstāja saukt. Klusums bija vēl ļaunāks.

Viņš nespēja aptvert notikušo. Vēl nupat Pirra bija tepat un bārās uz viņu. Tagad tajā vietā bija tikai akmeņu krāvums un šķebinoša tukšuma sajūta. Pirra bija pelnījusi

labāku likteni nekā nāvi zemestrīcē. Hīlass cerēja, ka viss notika ātri un meitene nejuta sāpes.

Zēns samirkšķināja plakstus, izspļāva gružus un pagriezies klupšus krišus devās pretim gaismai.

Viņš nebija necik tālu ticis, kad izdzirda klusu, vibrējošu pīkstienu.

Gars.

Zēns mēģināja iesvilpties, lai atbildētu, bet sanāca tikai sēciens; viņš mēģināja vēlreiz.

Mokošas gaidas.

Tad tālumā atskanēja atbildes sauciens.

Hīlass norija siekalas. Viņš nebija viens kamēr viņam bija Gars. Viņš iztēlojās, kā delfīns peld šurpu turpu pie alas mutes un varbūt pat uzdrošinās iepeldēt straumē, kas no alas plūda Jūrā, un visu laiku dzidrā balsī sauc, kā ar sudraba pavedienu vedot Hīlasu uz gaismu.

Ja vien tiktu līdz Jūrai, tad ar Gara palīdzību varētu aizpeldēt atpakaļ uz līci. Un tad varētu…

Kas būs ar Pirru? kāda balss viņam prātā jautāja.

Nu, un kas tad būs? Hīlass cirta pretī. Tagad es viņas labā neko nevaru darīt. Viņa ir pagalam.

Bet ja nu nav? Viņa varētu būt dzīva kaut kur tepat, aiz klintīm. Iesprostota. Ievainota. Pārbijusies.

Gara svilpieni zvanīja tumsā, vilinot viņu drošībā.

Hīlass ar dūri iesita pa akmeni. Viņam bija jārūpējas par sevi. Ja viņš to nedarīs, tad būs pagalam un Izi tāpat.

“Tavs ļaunākais murgs ir neatrast māsu,” Pirra bija sacījusi. “Mans -, ka mani apraks dzīvu.”

Pat bez ēdiena un ūdens viņa varētu palikt dzīva vēl vairākas dienas. Mirt lēnā nāvē. Viena un tumsā.

Pirra gulēja, saritinājusies uz sāna. No tā, kā čerkstēja elpa un sejā sitās tās karstums, viņa zināja, ka atrodas briesmīgi šaurā telpā. Viņa neuzdrošinājās pat noskaidrot, cik šaura tā ir.

Pakausis sāpēja, un arī rēta uz vaiga sūrstēja, bet meitenei nešķita, ka būtu guvusi vēl kādus ievainojumus. Bija tik tumšs, ka nevarēja redzēt pat dūri tepat pie sejas. Visa pasaule bija pazudusi. Viņa bija palikusi viena pati.

-   Hīlas? viņa pasauca. Hīlas!

Klusums. Vai nu viņš bija pagalam, vai arī mēģināja atrast ceļu atpakaļ uz Jūru. Viņa bija viena: iesprostota kā skudra zem klinšu kalna.

Pirru sagrāba izbailes. Viņa cieši turēja savu zīmogakmeni, ar pirkstu vilkdama pa pazīstamā putna kontūru. Viņa mēģināja domās ieraudzīt īstu piekūnu, tādu pašu, kādu kopā ar Jūzerrefu bija redzējusi no kuģa. Viņa mēģināja likt tam nirt ātram un brīvam nebeidzamās debesīs…

Viņa to nespēja. Piekūns viņas domās bija iesprostots tāpat kā viņa pati. Viņa gandrīz vai dzirdēja, kā tas izbīlī plivina spārnus, triecoties pret klintīm.

Meitene neveikli pagriezās uz vēdera, un mati aizķērās aiz akmens , vien pirksta platuma attālumā virs galvas. Viņa mēģināja izstiept vienu roku sev priekšā. Pirksti atdūrās pret akmeni. Viņa salieca vienu kāju un sasita kājas pirkstus. Sirds strauji sitās. Piekūns domās kļuva nevaldāms.

Aizmiegusi acis, Pirra cīnījās ar vēlēšanos kliegt un sist, un spert. Elpo. Elpo. Lēnām. Ieelpo, izelpo.

Sirds mazliet pierima. Piekūns domās drusku nomierinājās.

Nelielā uzvara lika Pirrai sajusties nedaudz stiprākai. Viņa nolēma pārlaist plaukstas visiem akmeņiem apkārt ja nu gadījumā izdotos atrast kādu izeju.

Viņa akli virzīja rokas pār grubuļainajiem akmeņiem tieši pie sejas. Atrada iedobi apmēram savas dūres lielumā. Tur iekšā kaut kas nograbēja. Tas bija… tā bija krūzīte? Trauks bija saplēsts; Pirra sajuta māla zemjaino smaržu. Viņa dziļi ieelpoja. Šo krūzīti bija taisījuši cilvēki. Pasaule tur augšā joprojām eksistēja.

Taustīdamās aiz muguras, viņa iztrūkās, atradusi priekšmetu, kas šķita kā pulēta kaula adata; tad viņa uzgāja ovālu māla gabaliņu ar caurumu to viņa uzreiz atpazina. Tas bija steļļu atsvars. Dievietes Namā sievietes tādus piesēja pavedieniem, lai vilna stellēs turētos nostiepta taisni. Vējainās dienās atsvaru rindas sausi klakstēja. Pirra bija uzaugusi, pastāvīgi dzirdot šo skaņu.

Bet ko steļļu atsvars dara te lejā? Steļļu atsvarus cilvēki nemēdza ziedot dieviem.

Kaut kur prāta dziļumos uzplaiksnīja aizdomas, bet Pirra aizstūma tās prom.

Viņa ar plaukstām iztaustīja visu virs sevis un apkārt. Nebija nevienas plaisiņas. Sirds atkal sāka joņot kā neprātīga. Norijusi bailes, viņa sāka taustīties ar kāju pirkstiem.

Sprauga. Vai tā ir gana liela, lai izsprauktos ārā?

Pirra izlocījās kā čūska un stūmās atmuguriski. Tunikas vizuļi noskrāpēja akmeni, un vienā šaušalīgā mirklī, kas gandrīz lika apstāties sirdij, viņa bija iestrēgusi. Nākamajā brīdī izdevās tikt cauri, un meitene pa pusei

nokrita, pa pusei noslīdēja pa dārdošu, drūpošu akmeņu nogāzi.

Viņa nokrita pakājē, savilkusies kamolā; straumēm lija sviedri, un meitene tvēra pēc gaisa.

Vieta, kurā Pirra bija nonākusi, šķita lielāka un nebija gluži tik necaurredzami tumša. Un viņa varēja redzēt.

Pirra tumsā saskatīja garu, šauru alu ar dīvainiem, vizošiem dzeltenīga akmens kunkuļiem klātu grīdu un tik zemiem griestiem, ka varēja tiem pieskarties. Griesti bija tumši sarkani un roboti kā milzīga mute. Pašā galā, kādus trīsdesmit soļus tālāk, iespīdēja šaurs putekļainas gaismas stars.

Meitene aplaizīja lūpas. Ja jau gaisma tika iekšā-varbūt viņa varēja tikt ārā?

Elsodama un cerību pilna, meitene devās turp. Ala bija par zemu pat rāpošanai, tāpēc viņa līda uz elkoņiem un atspērās ar kāju pirkstiem. Saķērusi vienu no dzeltenīgajiem kunkuļiem, viņa pavilkās uz priekšu. Akmens bija glums, un Pirrai paslīdēja pirksti. Viņa pieķērās stingrāk pie izciļņa, kas izskatījās pēc rokas…

Pirra sastinga.

Tā bija roka. Akmenī pārvērtusies roka.

Meitene iekliedzās un parāvās atpakaļ un attapās aci pret aci ar galvu.

Akmens bija pārklājis galvaskausu kā biezi dubļi, uz visiem laikiem ieslēdzot miesu un kaulus. Tieši pretī rēgojās mēmā kliedzienā atplesta akmens mute. Pārakmeņojušās acis glūnēja drausmīgā izsalkumā.

Vienā stindzinošā mirklī Pirrai atausa patiesība par dzeltenajiem kunkuļiem. Viņa rāpoja pa mirušiem, akmenī pārvērstiem cilvēkiem.

Tie drūzmējās alā visur, kur vien viņa palūkojās: vīrieši, sievietes un bērni gulēja turpat, kur bija nokrituši, lienot cits citam pāri, lai sasniegtu gaismu; visi bija uz mūžu sastinguši pēdējā agonijā.

Tāds bija ilgi glabātais noslēpums par Pazudušo likteni. Viņi noteikti bija glābušies šajās alās tāpat kā Pirra un Hīlass. Bet Zemes Drebinātājs bija sagrāvis jumtu un ieslodzījis viņus.

Varbūt tad, kad zemestrīce sākās, viņiem pietika laika paķert līdzi dažas mantas, kas pagadījās pa rokai; tas izskaidrotu, kāpēc te atradās krūzīte, adata un steļļu atsvars. Un te lejā bija gaiss un ūdeni noteikti varēja dabūt, laizot klintis. Varbūt viņi izdzīvoja vēl vairākas dienas. Bet šie cilvēki noteikti apzinājās, ka nekad netiks laukā.

Pirrai sažņaudzās vēders. Lai sasniegtu to plaisu, bija jāpārrāpjas mirušajiem pāri, mēģinot tos neatmodināt no ilgā miega.

Apņēmīgi sakostiem zobiem Pirra sāka taustīties pāri gulošajiem. Šur tur gaisma atklāja murgainus skatus pa kādai izstieptai rokai, pie krūtīm pievilktam celim. Meitene pamanīja akmenī ieaustus izplestus pirkstus. Akmens krājās mutē, kas vairs nekad neaizvērsies.

Lienot garām, šķita, ka viņas ēna iedveš tiem dzīvību. Vai tur tā akmens roka jau nestiepās pēc viņas potītes? Meitene metās uz priekšu, izspraukdamās starp diviem līķiem, kas gulēja, pagriezušies viens pret otru un izstiepuši rokas. Tunika atkal aizķērās. Viņa netika vaļā un pasniedzās atpiņķēt audumu, lai tiktu tālāk. Rokā ar sausu krakšķi palika akmens pirksts.

Alā atbalsojās čuksts.

Pirrai izkalta mute. Viņa šausmās lūkojās uz pirkstu savā rokā un iekliegusies aizsvieda to prom.

Vai tā akmens roka nupat noraustījās? Vai tā galva atrāvās no akmens un pagriezās, lai vērotu viņu ar aklām, dusmīgām acīm?

Visapkārt sienās redzēja krēslainas iedobes, kur ārpus gaismas loka kluknēja ēnaini stāvi. Čuksti pieņēmās spēkā. Ēnas sāka kustēties.

Pirra kunkstēdama rāpās tālāk. Aiz muguras viņa juta badīgo miroņu šaušalīgo salkumu.

Beidzot viņa sasniedza gaismu. Izgaisa pēdējā cerība. Sprauga griestos bija pārāk šaura; tur nevarēja iebāzt pat dūri. Un tālāk alu aizsprostoja vēl viens akmeņu nogruvums.

Izsalkušie spoki nopūtās. Mēs zinām… āa… mēs zinām.

Pirra sabruka elsās, piespiedusi seju pie akmens.

Vai viņi jutās tāpat? meitene prātoja. Vai viņi jau bija miruši, kad pārvērtās akmenī, vai ari vēl dzīvi?

Viņa iedomājās, kā tas būtu just, ka saltais akmens sakļaujas ap kājām. Iecementē stilbus, aizspiež degunu un muti, un rīkli…

Meiteni sāka pārņemt bailes. Pirra sažņaudza dūres.

-   Tu esi virspriesterienes meita, viņa sev stingri sacīja. Tu nepadosies.

Izsalkušie spoki aiz muguras izdvesa drebelīgu nopūtu un ievilkās atpakaļ ēnās.

-   Tu nepadosies, meitene atkārtoja.

Pirra ienīda savu māti, taču šobrīd doma par viņu šķita savādi spēcinoša. Virspriesteriene Jasasara nebija tāda kā citas sievietes. Viņa dzīvoja, tikai lai kalpotu Dievietei, un nekad nebija mīlējusi nevienu dzīvu būtni bet

viņa bija stipra. Varbūt kāda druska no šī spēka plūda arī meitas dzīslās.

Sakostiem zobiem Pirra pieslējās uz ceļiem un palūkojās aiz muguras.

Pazudušie bija sastinguši mierā. Apkārt redzēja tikai akmeņus.

Tas, kas atradās viņai pie ceļa, atgādināja tritona haronijas gliemežvāku.

Meitene ar drebošu roku pastiepās pēc tā. Tas bija gliemežvāks. Viņa sakļāva plaukstu ap izliekto pamatni, kurā bija mitis lielais gliemis, un aptaustīja vītnes, kas kļuva arvien šaurākas līdz pat smailei. Bet gliemežvāks nebija īsts tas bija izkalts no marmora.

Tieši tāds pats bija arī Dievietes Namā tas bija kalts no balta alabastra. Tas bija ļoti svēts tam drīkstēja pieskarties tikai Pirras māte. Viņa to izmantoja pirmo miežu rituālā, un dažreiz, sliktos laikos, kad virspriesteriene meklēja dievu palīdzību, viņa pielika gliemežvāka galu pie lūpām un iepūta tajā.

Gliemežvāks Pirras rokā bija nevainojami veidots, tikai vienā malā tam bija sīciņš robs. Tas noteikti bija taisīts Keftiu vienīgi tur prata tā apstrādāt akmeni. Saikne ar mājām lika Pirrai sajusties mazliet labāk, taču pūst viņa neuzdrošinājās. Tā varētu iebrukt visa ala.

Cieši turēdama savu atradumu, meitene sāka pētīt nogruvumu, kas bija nobloķējis izeju. Nekādas spraugas nebija redzamas. Nu ko, tad es tādu uztaisīšu, viņa nomurmināja.

Pirra izkustināja nelielu akmeni un nolika to aiz muguras. Tad vēl un vēl vienu. Viņa darbojās arvien ātrāk un aizvēla tos akmeņus, kas bija pārāk lieli, lai tos

paceltu. Alā atbalsojās akmens graboņa, izgaisinot izsalkušo spoku nopūtas. Pirrai šķita, ka viņa būvē sienu no trokšņa, lai turētu viņus pa gabalu.

Beidzot viņa pārstāja darboties, lai atvilktu elpu. Ar gliemežvāka galu viņa paklaudzināja pa klintīm priekšā un klausījās, vai nesadzirdēs tukšumu, kas liecinātu, ka tūlīt būs atrasta eja.

Nekā.

Viņa piesita vēlreiz.

Otrā klints pusē kaut kas paklaudzināja pretī.

25

-   Pirra! Hīlass mitējās darboties un ieklausījās.

No klints otras puses atkal atskanēja tie paši klauvējieni; tiem sekoja vesels runas ūdenskritums it kā vanagu valodā. Viņš atvieglojumā saguma. Pirra, tas esmu es! Runā akejiski, es keftiski neprotu!

Izbrīnīts klusums. Hīlas?

-   Vai esi ievainota?

-   Dabūju tikai punu galvā. Un tu?

Viņš papurināja galvu, bet tad atcerējās, ka viņa taču to neredz. Nē.

Zēns sāka aizvākt akmeņus. Spriežot pēc skaņas, arī Pirra darīja to pašu.

Meitene pajautāja, kā tas viņu atradis, un Hīlass izstāstīja, kā bija attīrījis ceļu pēc pirmā akmeņu nogruvuma un tad apmaldījies alu labirintā. Viņš uzsvilpis Garam un sadzirdējis delfīna atbildes pīkstienu; tad izdzirdis Pirras balsi. Izklausījās tā, it kā tu ar kādu sarunātos.

-   Tā arī bija.

-   Ar ko tad?

-   Ar sevi.

Hīlass novēla vēl vienu klintsbluķi un sataustīja Pirras roku, kas izspraucās pa spraugu. Viņš to satvēra. Meitenes pirksti bija tik auksti kā zvēra nagi. Mēs dabūsim

tevi laukā, viņš solīja. Bet sprauga bija par mazu, un, abiem to paplašinot, apkārt tā vien grabēja oļi un krikstēja akmeņi.

-    Te viss sabruks, Pirra saspringti sacīja. Man jāmēģina tagad.

Viņai bija taisnība. Klintis vairs necik ilgāk neturēsies.

Hīlass ar abām rokām saņēma Pirras plaukstas locītavu. Turi otru roku aiz muguras, viņš pamācīja.

-   Plecus pagriez sāniski un zodu piespied pie krūtīm. Es izvilkšu tevi laukā.

-Ja nu es iesprūstu?

-   Neiesprūdīsi.

-   Tu to nezini.

-   Izelpo, viņš nomurmināja un parāva no visa spēka.

Meitene nepakustējās. Hīlass atspērās ar papēžiem

un vēlreiz pavilka. Klintis novaidējās. No griestiem sijājās smiltis. Pirra iekunkstējās. Tad viņa bija laukā, un abi klupšus metās atpakaļ tieši tajā brīdī, kad klintis nogruva.

Abi noputējuši klepoja un klausījās, kā izgaist dārdu atbalsis. Bija tik tumšs, ka Hīlass neredzēja Pirras seju, bet dzirdēja meitenes elpu. Vai viss kārtībā? viņš izdvesa.

-   Mhm. Bet zēns zināja, ka viņa noteikti ir nejauki saskrāpēta un ka viņš tās roku gandrīz izrāva no locītavas.

-   Hīlas? viņa klusi bilda.

-Jā?

-   Paldies.

Hīlass sarauca uzacis. Nāc! Es pirms brīža redzēju gaismas atspīdumu. Tur varētu būt izeja.

Viņš gāja pa priekšu, ar rokām un kājām taustīdams ceļu. Sienas bija glumas, un gaiss šķita pievildzis mitruma. Zēns juta, ka viņi dodas tālāk prom no Jūras salas nezināmajā sirdi. Aiz muguras viņš dzirdēja šļūcam Pirras sandales un dvašojam viņas elpu. Viņš iedomājās nebūt vienam tomēr ir pavisam citādi.

Hīlass apvaicājās, kā viņa pārdzīvojusi zemestrīci, un Pirra izstāstīja šaušalīgu stāstu par ļaudīm, ko dēvējot par Pazudušajiem, un to, kā viņai nācies rāpot pār akmenī sastingušiem līķiem. Zēns prātoja, kā gan Pirra nav sajukusi prātā. Varbūt meitene, kas bija Keftiu virspriesterienes meita, no spokiem nebaidījās. Bet varbūt Pirra vienkārši bija drosmīga.

Abi nonāca vietā, kur ala sazarojās divās. Viena eja bija tumša un klusa, bet no otras nāca ūdens čala un bija redzams gaismas atspīdums.

-   Man par to tur nav īsti laba sajūta, Pirra bažījās.

-   Bet tā ir gaišāka tur būs lielākas iespējas tikt ārā.

-   Zinu, bet tā šķiet… savāda.

Hīlass saprata, ko viņa ar to grib sacīt, bet šķita, ka nekādas lielas izvēles nav. Pēc īsas apspriešanās viņi devās tālāk pa to.

Gaismas atspīdums vērtās ūdeņaini zilzaļā mirdzā. Klintis visapkārt izskatījās viļņainas un izliektas it kā tur reiz būtu bijuši viļņi, bet kāds nemirstīgais tos būtu pārvērtis akmenī. Bērni samirka alā visu laiku pilēja, tecēja, čaloja. Atbalsis savijās noslēpumainā dziesmā it kā saprotamas, tomēr svešas.

Zēnam pār muguru noskrēja skudriņas. To dziesmu viņš bija dzirdējis jau agrāk. Tā bija viņu saukusi pāri viļņiem tajā dienā, kad Gars viņu bija atvedis uz salu. Pakalni, kas iet, un alas, kas dzied…

Piepeši vairs nevienā pusē nebija klinšu un atbalsis kļuva skaļākas; Pirra viņam blakus skaļi ierāva elpu.

Abu priekšā pletās plaša ala, kurā viļņoja brīnumaini zils ezers. No griestiem nokarājās bālas, vizuļojošas akmens lāstekas. No ūdens rāmās virsmas pacēlās baltu klinšu šķēpi, un pašā vidū bija sala, ko apvija izliekti pīlāri kā akmenī pārvērsti cilvēki. Virs salas no spraugas griestos lija spoži zilas gaismas kūlis.

Hīlass norija siekalas. Tā plaisa, viņš klusītēm sacīja. Tā varētu būt gana liela, lai mēs abi izrāptos laukā.

Pirra neatbildēja, bet zēns nojauta, ko viņa domā. Lai sasniegtu salu, būs jālaižas peldus un tad jākāpj augšā pa drūmajiem pīlāriem.

-   Mēs nevaram to darīt, meitene liedzās.

-   Šķiet, ka mums tomēr nāksies.

Ezers bija salts. Akmeņi zem kājām ļodzījās. Kaut kas aizslīdēja gar potīti. Ausīs zvanīja tā pati dīvainā, burbuļojošā dziesma, ko caurauda tekoša ūdens skaņa tās avots nebija redzams; ezers bija biedējoši rāms.

Iebrienot dziļāk, zilā krāsa kļuva intensīvāka, līdz bērni nonāca gaismā: tajā pašā pārpasaulīgajā gaismā, ko delfīni atnesa sev līdzi toreiz, kad izglāba Hīlasu no haizivs. Gaisma apskaloja Hīlasu, iekrāsojot viņa miesu zilu. Dievietes ēna.

-   Mēs nevaram turpināt ceļu uz salu no šejienes, Pirra čukstēja. Tur ir par stāvu.

-   Mēs iesim no otras puses, viņš tāpat atsaucās.

Kad Pirra neko neatbildēja, Hīlass pagriezās un palūkojās uz viņu. Viņa neizskatījās pēc meitenes, bet pēc ūdens gara: zila seja un melnas lūpas, un gari, sprogaini, melni mati.

Zeme pēkšņi krita dziļāk, un zēns ieklupa ūdeni līdz krūtīm. Es peldēšu, viņš klabošiem zobiem sacīja. -Ja tu neatceries, kā tas darāms, turies man pie pleciem.

Tuvumā kolonnas, kas sargāja salu, izrādījās milzīgas: dažas bija druknas un zemas, citas garas un slaidas. Visas stāvēja nolaistām galvām un cieši pie sāniem piespiestām rokām.

Hīlass juta, kā Pirras rokas viņam uz pleciem saspringst. Ja viņi pakustēsies… meitene izdvesa.

Virs galvas sprauga izskatījās lielāka, nekā bija rādījies no krasta. Ja bērni spēs to sasniegt, tad varbūt varēs izkāpt laukā.

Tik tikko uzdrošinādamies saviļņot ūdeni, Hīlass lēni peldēja apkārt, līdz atrada vietu, kur pamats nekrita lejup tik strauji, it kā aicinot viņus izkāpt krastā. Viņa kāja skāra akmeni.

Pēkšņi Pirra iecirta viņa miesā nagus. Hīlas! viņa šņāca. Paskaties! Viņa ir te!'

Zēns pacēla galvu.

Ceļš bija nosprostots.

Tur nestāvēja akmens sargi.

Tur bija pati Dieviete.

26

Viņa te bija jau tūkstošiem vasaru un būs vēl tūkstošiem citu. Diženā Dieviete. Dabas pavēlniece. Tā, kurai pieder vara.

Dievietes rokas bija sakrustotas zem smailajām akmens krūtīm un gludā, ovālā seja vizēja balta kā mēness. Cilvēku rokas bija iegleznojušas Viņas pārcilvēclgo skatienu ar senām asinīm. Ļaudis bija novietojuši Viņas veidolu te, lai reizēs, kad Viņa viesosies šajā dziedošajā alā, Viņa varētu iedvest dzīvību marmora miesā.

Pirra stāvēja, un viņai acīs sūrstēja asaras. Dievietes Namā meitene vēl ne reizes nebija sajutusi Viņas klātbūtni tik spēcīgi. Pirra nolieca galvu, nespēdama panest tik drausmu pilnību.

Hīlass viņai blakus stāvēja kā noburts.

-   Neskaties pārāk ilgi, meitene pačukstēja. Paliksi akls tas ir tāpat kā skatīties saulē.

Zēns aplaizīja lūpas. Tad viņš norādīja uz plaisu griestos. Kā mēs tur tiksim?

Pirra izbīlī pablenza. Mēs to nevaram! Tas ir pārāk tuvu!

-    Mums ir tas jādara! Kā lai citādi tiekam laukā? Tas pīlārs tur tas, kas ir vistālāk no… no Viņas. Ja tiksim tur, varēsim izkāpt ārā.

Pirra norija siekalas. Dievietei, kura stāvēja uz augsta izbalojušu kaulu kalna, pie kājām locījās akmens čūskas. Varbūt kauli bija atliekas no sen mirušu lūdzēju ziedojumiem; varbūt tie bija paši lūdzēji. Lai tiktu līdz plaisai griestos, Pirrai un Hīlasam būs jārāpjas tiem kauliem pāri sargu un pašas Dievietes vērīgo acu priekšā…

Bet Hīlasam bija taisnība. Izvēles nebija.

-   Vispirms mums ir jādod ziedojums, meitene klusītēm sacīja, citādi Viņa mūs nemūžam nelaidīs laukā. Pirra jau sāka raut nost savas rotas. Rokassprādzi nevarēja nostīvēt pār plaukstas locītavu, bet meitene norāva no savas tunikas tik daudz vizuļu, cik vien varēja aizsniegt. Ņem, viņa sniedza pusi Hīlasam. Atstāsim tos pie tās akmens čūskas. Lūdz Viņu laist mūs ārā, bet tikai domās… un neskaties Viņai acīs.

Bērni sāka kāpt; zem kājām nokrakšķēja kauli. Pirra juta, kā viņā urbjas Mirdzošās skatiens. Viņa apspieda vēlēšanos pacelt galvu un paraudzīties pretī.

Meitene ievēroja, ka starp kauliem mētājas arī magoņu pogaļas, gliemežvāki un trausli putnu spārni. Zeme, ūdens un gaiss, viņa nodomāja. Cilvēki, kas šos ziedojumus bija atstājuši, pavisam noteikti zināja, ko dara.

Zelts salti nošķindēja, kad abi nolika to zemē. Ūdens dziesma pieņēmās spēkā. Pār akmens čūskām, kas vijās ap Dievietes mirdzošajām kājām, noviļņoja zila gaisma. Vienu mirkli Pirrai šķita, ka viens no rāpuļiem sakustas.

Hīlass pieskārās meitenes rokai, un abi piegāja pie tā sarga, kurā būs jākāpj. Pirrai sažņaudzās vēders. Sargs bija grubuļains un norasojis mitrs kā sasvīdusi miesa. Meitene iztēlojās, kā akmens roka atraujas no pīlāra un

ieskauj viņu tvērienā, no kura viņa vairs nekad nespēs atbrīvoties.

Viņas ceļabiedrs jau bija saāķējis pirkstus, izveidojot pakāpienu. Tu pirmā. Ātri! Kāp!

Zēns pacēla Pirru tik augstu, ka viņa tik tikko pieskārās sargam. Plaisā meitene atrada klintsradzi un uzrāpās uz tās, apžilbusi no tālās virszemes gaismas. Vai tur, taisni rokas stiepiena attālumā, nebija vēl viena klintsradze? Un vai tur tālāk klintī nebija iedzīts āķis? Meitene izbrīnījusies ieraudzīja vēl citus āķus un radzes, kas vijās spirālē līdz pat augšai: varbūt tie bija izveidoti, lai kāda senlaiku priesteriene varētu iekļūt alā.

-   Te ir pakāpienil viņa čukstēja lejā Hīlasam.

Zēns neatbildēja. Viņš nekustīgi stāvēja Dievietes

priekšā.

-   Hīlas, pasteidziesl

Viņš uzmeta meitenei skatienu, un viņa izbijusies ieraudzīja viņa sejā nelokāmu apņēmību. Tu ej, viņš klusi mudināja. Man ir jāuzzina.

-   Ko? Ko tu dari?

-   Man ir… man ir Viņai jāpajautā.

Pirra šausmās noskatījās, kā Hīlass tuvojas Dievietei un pieiet tai šaušalīgi tuvu. Viņš nometās ceļos pie Viņas mēness baltajām kājām. Pastiepa drebošu roku. Ar rādītājpirkstu pieskārās marmora celim. Tad viņš ielika pirkstu mutē un nolaizīja.

Zēns pacēla galvu un uzrunāja Dievieti: Vai Izi vēl ir dzīva?

-   Vai Izi vēl ir dzīva? Hīlass jautāja, un viņa vārdi atbalsojās alā. Dzīva?… Dzīva?…

Pirksta gals tajā vietā, kur bija pieskāries Dievietei, kņudēja, un mēle dega. Ūdens dziesma zvanīja galvā kā allaž, gandrīz saprotama, tomēr sveša.

Piepeši visa pilēšana un guldzēšana mirkli norima. Šķita, ka Hīlasa krūtis atveras, un viņš sajuta asu rāvienu, it kā kāds gaismas pavediens būtu apvijis viņa sirdi un vilktu to ārā no ķermeņa.

Viņā kaut kas sakustējās, un pēkšņi zēns brīnumaini skaidri apzinājās visu, kas notika apkārt. Ezers liesmoja saltās, zilās ugunis, un viņš saklausīja, kā straumes tā dzīlēs slīd cita citai pāri. Hīlass dzirdēja, kā dzelmē skrubinās zivis un kā gultnes pamatam klusītēm piesūcas mīkstmiešu pēdas. Viņš pamanīja, kā pazib un uzmirdz ūdens gari ar jūraszaļiem matiem un gludeniem sudraba locekļiem. Zēns saoda salu sargājošo zvēru muskusa smaržu, kas nāca no virszemes. Uz ādas viņš juta vēso, sāļo Dabas pavēlnieces elpu…

Ūdens dziesma bija viņā iekšā, un tās savijušies trokšņi nogludinājās kā ūdenszāles, kam pāri plūst spēcīga straume. Dievietes balss dvesa viņa prātā. Tava māsa ir dzīva…

Hīlass sagrīļojās.

Viņš lēnām pacēla galvu un aizsedza acis ar delmu. Marmora dieviete liesmoja spožā gaismā.

-   Vai v-viņai viss labi? zēns stomījās. Vai es viņu atradīšu? Kāpēc mani vajā Vārnas?

Alu pieskandēja nemirstīgi smiekli. Tu meklē patiesību… Bet sargies… patiesība dzeļ…

Pavediens, kas saistīja viņa sirdi, pārtrūka.

Hīlass notrīsēja. Viņš atkal bija turpat uz kaulu kalna, un ausīs atkal šalca ūdens čala.

-   Hīlas! augšā iesaucās Pirra. Uzmanies!

Uz ziedojumu kaudzes kaut kas sakustējās. Noklikstēja gliemežvāki, un aizvēlās kauli; zēnam tuvojās gara, slaida ēna. Viena no akmens čūskām atdzīvojās.

Hīlass ar grūtībām uzrausās kājās. Čūskas šķeltā mēle pazibēja, nomēģinot viņa smaržu. Viņš drudžaini atsprāga atpakaļ. Čūska acumirklī metās uzbrukumā. Zēns rāvās sāņus. Zobi noslīdēja gar apakšstilbu. Viņš iekliedzās un rāva ārā nazi, bet spals aizķērās makstī un viņš nespēja izdabūt to laukā. Čūska atkal klupa virsū. Viņš paķēra kaulu un iebelza pa rāpuļa plakano galvu. Tas šņākdams parāvās atpakaļ.

Klupdams krizdams uz kauliem, zēns nonāca sarga pakājē un sāka rāpties augšā. Čūska zemāk apvijās pīlāram apkārt, bet iešņākusies atkrita atpakaļ.

-   Kāp! Kāp! Hīlass izdvesa Pirrai melnam apveidam pret spožo gaismu.

Izbailes dzina viņu uz priekšu; zēns atrada āķus un klintsradzes un kāpa, līdz muskuļi dega kā ugunīs. Zemāk dzirdamās šņācienu atbalsis pagaisa tālumā. Uz galvas bira putekļi tik raupji un rūgti kā pelni. Nu viņš dzirdēja vairs tikai Pirras sandaļu skrapstus un paša saspringto, čerkstošo elpu.

Pirra nozuda virszemē un parādījās atkal, pasniegdamās lejup, lai. palīdzētu Hīlasam izkāpt. Viņš pievilkās pie malas un izkāpa laukā, un palika guļam un elsojam, nespēdams noticēt, ka ir izglābies. Augstu vējā zēns izdzirda piekūna kliedzienu. Virs galvas viņš saskatīja melnu kalnu grēdu un spilgti sarkanu sauli.

Sarkanu sauli? Bet saule taču bija pie apvāršņa tad, kad abi iegāja alās; kā gan tā tagad joprojām varēja būt

turpat? Vai nu viņi bija pavadījuši alās veselu nakti un veselu dienu, vai arī… vai arī alās nepastāvēja laiks.

Hīlasa domas šaudījās apjukumā. Viņš nespēja to visu aptvert. Bet Izi vēl bija dzīva. Viņš pieķērās šai vienai domai.

Pirra viņu savādi uzlūkoja. Tur lejā alā tu sarunājies ar kādu balsi, ko es nedzirdēju.

Zēns saminstinājās. Tā sacīja, ka mana māsa esot dzīva. Tā teica: “Patiesība dzeļ.” Ar to laikam bija domāta čūska.

-   Varbūt, Pirra piekrita. Kaut gan Dievietes vārdiem var būt daudzas nozīmes.

Bērni piecēlās kājās un palūkojās apkārt.

Hīlass saoda sīvu, šaušalīgi pazīstamu smaku.

Pirra pārlaida pirkstus zemei un pacēla roku; no tās nobira smalku, pelēku pelnu pārslas. Kas šī ir par vietu? viņa jautāja.

27

Kas šī ir par vietu? delfins prātoja, peldēdams pa līkumoto kanālu. Dvaša no viņa elpojamās atveres izklausījās biedējoši skaļa, un, kad delfins pabāza ārā galvu, viņš dzirdēja dziedošās atbalsis un daudzu klikšķu attālumā spoku čalu. Tomēr viņš peldēja uz priekšu, apņēmies atrast zēnu.

Sākumā, kad Dzelmē Mītošais sita ar asti, delfins bija drudžaini peldējis šurpu turpu alas ārpusē. Jūra trakoja, un viņam bija jāizvairās no klintsbluķiem, kas krita lejā no kraujas. Kā gan cilvēki to pārdzīvos?

Milzīgās astes sitieni pierima līdz drebuļiem, tad trīsām un visbeidzot vieglām tirpām. Delfins raižpilni mēģināja uztvert skaņas, kādas zēns radīja, skrienot vai plikšķinot pa ūdeni ar savām nožēlojamām spuriņām. Nekā. Bija dzirdama tikai Jūras balss un dusmīga akmens ņurdi.

Delfins bija izdvesis garus, skanīgus saucienus un beidzot kaut kur dziļi zemes iekšienē izdzirdis zēna atbildes saucienu. Delfins sauca vēl un vēl, vedot viņu ārā no alas. Bet pēc kāda laika atbildes vairs nebija.

Delfins nevilcinājās. Kad viņš bija izmests Augšā, zēns bija viņu izglābis. Tagad bija delfīna kārta glābt zēnu.

Viņš bezbailīgi metās alas žokļos. Tās pašas alas, kurā vēl neviens delfins nebija uzdrošinājies doties.

Eja šausminoši strauji sašaurinājās nieka kanālā. Delfīns dzirdēja, cik tas līkumains, cik atskabargaini ir tur saaugušie mīkstmiešu čaulu čemuri un koraļļi, tomēr turpināja ceļu.

Tas bija pirms kāda brīža. Nu delfīns peldēja dziļāk un kanāls sadalījās daudzos atzarojumos, veidojot samudžinātu mezglu kā brūnaļģu meža biezoknī. Klikšķu atbalss izklausījās mulsinoši. Pa kuru ceļu peldēt?

Viņš devās turp, kur ūdens šķita visaukstākais un izklausījās visdziļākais, bet tā eja bija briesmīgi šaura. Purns pinās ūdenszālēs, un koraļļi skrāpēja spuras. Ik pa brīdim tik tikko varēja izspraukties, un divreiz ūdens kļuva tik sekls, ka viņš gandrīz uzsēdās uz sēkļa. No iedobes pabāza galvu zutis un iekampa delfīnam astē. Kāds astoņkājis noturēja viņu par akmeni un piesūcās pie elpojamās atveres. Kad beidzot izdevās to notraukt, delfīns bija galīgi pārbijies un palicis bez elpas.

Vēl ļaunāk bija tas, ka ūdens kļuva kaut kāds dīvains. Tā bija Jūra un tomēr nebija. Ūdens šķita savādi šķidrs un nenesa viņu tik labi, kā vajadzētu. Tas pat negaršoja pēc Jūras.

Dziedošās atbalsis piepeši kļuva skaļākas, un aiz tām delfīns izdzirda guldzošus smieklus.

Izbāzis degunu virs ūdens, peldētājs ieraudzīja, ka priekšā kanāls turpinās vēl dažu astes vēzienu attālumā, bet tad izbeidzas plašā līcī, virs kura izliecas mirguļojošas, zilas akmens debesis. Visapkārt redzēja trauslus cilvēku spokus, un rāmajā ūdenī slējās augsti akmeņi, brīdinot viņu doties atpakaļ. Līča vidū pacēlās sala izklausījās, it kā tā būtu no jūrasputnu kauliem un zivju asakām -, un no tās slējās šaušalīgs balts akmens, kas dega salti zilās ugunīs.

Delfīnam dūša saskrēja astē. Viņš nemūžam neatradīs zēnu. Bija jādodas atpakaļ.

Kanāls bija par šauru. Viņš nespēja apgriezties.

Viņš ienira dziļāk un mēģināja vēlreiz, neveikli cenzdamies pagriezt purnu tur, kur atradās aste, bet klintis sagrāba viņa sānus kā krabja spīlēs.

Delfīns drudžaini rāvās laukā. Klintis turēja viņu ciet.

Viņš sajuta ūdeni viegli notrīsuļojam, kad spoki pieslīdēja tuvāk, noliecās viņam pāri un ar garajām, tievajām spurām pieskārās viņa mugurai. Viņš dzirdēja Mirdzošās guldzošos smieklus.

Viņš izmisīgi iesvilpās, saucot zēnu.

Zēns nenāca.

Atnāca kaut kas cits.

28

-   Kas te noticis? Pirra brīnījās, mirkšķinādama acis rietošās saules sarkanajā atspīdumā.

Bērni bija izkāpuši virszemē ielejā ar stāvām malām, kur neauga itin nekas zaļš. Zemi zem Pirras kājām klāja nodeguļi, un rīklē iestrēga pelnu smirdoņa. Viņa aplūkoja savādos, melnos kokus ar lapām sakaltušu asiņu krāsā.

-   Te laikam būs plosījies mežu ugunsgrēks, sprieda Hīlass. Tikai tas nelīdzinās tiem, kādus man ir gadījies redzēt. Zēns nolauza lauru koka zaru. Lapas bija gluži neskartas, bet apsvilušas dīvaini spīdīgā tumšsarkanā krāsā.

-   Kā bronza, Pirra ievēroja.

Tas Hīlasu, šķiet, satrauca. Bronzas koki, viņš nomurmināja.

-Ko?

-   Man nepatīk sajūta, kādu rada šī vieta. Mēs kalnos vairāmies no vietām, kur ir bijis meža ugunsgrēks, jo tās pievilina tos… viņš pieklusināja balsi, tos, ko mēs saucam par Niknajiem.

Pirrai pārskrēja tirpas. Mēs viņus saucam tāpat.

Abi pārmija skatienus.

Hīlass aizmeta zaru. Drīz satumsīs. Mums jātiek no šejienes prom. Man šķiet, ka mūsu apmetne ir kaut kur uz rietumiem, aiz tās kalnu grēdas.

-   Tā nav nekāda grēda, tā ir klinšu krauja. Mēs nemūžam neuzrāpsimies tur augšā.

Zēns rūpīgi nopētīja apkārtni. Izskatās, ka vienīgais ceļš, pa kuru varam iet, ved uz dienvidiem.

-   Un tā mēs aiziesim vēl tālāk no apmetnes.

-   Zinu. Bet mums nav nekādas lielās izvēles.

Pirrai bija nelāga sajūta, ka tieši to sala bija gribējusi jau no sākta gala. Vispirms tā bija ievilinājusi viņus alās; un nu tā kāda tumša, pašai vien zināma mērķa dēļ izspļāva laukā šajā izpostītajā ielejā.

Nekādu dzīvības pazīmju nebija, taču ceļā bērni gāja garām to radību nomelnējušajām atliekām, kam nebija izdevies izglābties. Pirra atrada kāda putniņa pārogļojušos ķermenīti. Viņa juta tā sīciņo garu un nabaga sadegušo koku un citu mirušo radību garus -, kas lūdzās, lai viņa noskaidro, kāpēc tā noticis. Sala bija ievainota. Uguns to bija plosījusi pašā sirdī.

Saule pazuda aiz kraujas, un gaisma sāka izdzist. Bērnu kājas ar klusiem būkšķiem grima dziļos, mīkstos pelnos. Skaņa tikai pastiprināja apkārt valdošo klusumu.

Hīlass gāja noliektu galvu un mazliet piekliboja; vietā, kur stilbam bija pieskārušies jūrasčūskas zobi, bija redzams zilgans plankums. Pēc brīža viņš apstājās.

-    Satumst. Mums vajadzēs atrast vietu, kur apmesties.

Pirru pārņēma šausmas. Ne jau šeit! Tad, kad uzlēks mēness, noteikti…

-    Pirra, nekāds mēness neuzlēks. Pašlaik ir jauns mēness.

Abi zināja, ko tas nozīmē. Jauns mēness ir laiks, kad ļaudis visu nakti atstāj degam lampu, baidoties no spokiem un ļauniem gariem.

-   Kur mēs dabūsim ūdeni? Pirra pajautāja.

Hīlass noplātīja rokas. Meitene ar ilgošanos iedomājās par alās atstātajiem ūdens maisiem.

Debesīs jau mirdzēja dažas agrīnas zvaigznes, kad abi pienāca pie ēnaina grāvja, kas veda uz rietumiem. Tā malās auga tumšas cipreses, un tālāk Pirra pamanīja vientuļu papeli, kas it kā sargāja ceļu.

-   Tas varētu būt ceļš uz Jūru, viņa nedroši ieteicās.

-   Tad mēs varētu apiet apkārt pa krastu.

-   Man nepatīk, kā tur izskatās, iebilda Hīlass. Man šķiet, ka jāturas pie galvenās takas.

-   Bet tā ved uz nepareizo pusi.

-   Ja sekosim dzīvniekiem, viņi mūs varbūt aizvedīs pie avota.

-   Kādiem dzīvniekiem? Viņi visi ir pagalam!

-   Nē, dažiem izdevās izglābties. Paskaties uz pēdām.

-   Kas ir pēdas? Pirra pikti noprasīja. Slāpes padarīja viņu viegli aizkaitināmu.

-    O, tu taču noteikti zini, kas ir pēdas! Tie ir kāju nospiedumi no tiem visu ko var uzzināt. Hīlass nepacietīgi norādīja uz nospiedumiem, kuri, kā viņš apgalvoja, esot zaķa pēdas, un tad uz čūskas atstātu cilpu virkni; viņš paskaidroja, ka spraugas starp līkumiem esot tās vietas, kur čūska ir savilkusies gredzenā.

-   Pēdas tātad ir tas pats, kas raksts, Pirra nosprieda.

-   Nu, ja tu man uzreiz tā arī būtu pateicis, es būtu sapratusi.

-   Kas ir raksts?

-    0, tu taču noteikti zini, kas ir raksts? viņa mēdījās. Tās ir līnijas, kas visu ko nozīmē. Viņa ar ogles gabalu uzvilka uz oļa dažas svītras. Re. Tas tev te teikts “kaza”.

-   Kā to saprast tur “teikts”? Tas ir olis, tas neprot runāt.

-  Ai, nu vienalga! Iešu paskatīties to grāvi, varu derēt, ka tas ved uz Jūru.

-   Labi. Dari, ko gribi.

-   Labi.

Meitene aizslāja prom, ar kājām sperdama pelnus. Hīlass palika uz vietas, pētīdams savas dārgās pēdas.

Grāvī bija vēl tumšāks. Sacēlās vējš un savērpa pelnu stabus, kas tā vien šķita sekojam Pirrai. Mirušie koki grabināja bronzas rokas, un meitene nodrebēja. Viņa aizies līdz papelei un tad griezīsies atpakaļ.

Pēkšņi sirdij pārslīdēja ēna. Viņa izdzirda čaboņu kaut kur augstu virs galvas, it kā tur sistos lieli spārni. Kaut kas tumšs noplīvoja un aizsedza zvaigznes.

Pirra skriešus metās atpakaļ uz grāvja sākumu; tur stāvēja Hīlass un lūkojās debesīs. Pustumsā viņa redzēja, cik bāls kļuvis zēns.

-   Kas tas bija? viņa čukstus jautāja.

Viņš pakratīja galvu. Man šķita, ka redzu kaut ko tupam zemē. Tas pacēlās spārnos. Sākumā es domāju, ka tas ir maitasputns…

-   Kas ir maitasputns?

-   Tāds liels putns, kas ēd miroņus. Bet kaut kas šķita ne tā, kā vajadzētu. Un es nekad neesmu redzējis maitasputnu, kas tik ātri lidotu.

Nevienam negribējās ieminēties par to, kas rosījās domās, taču šoreiz viņi devās ceļā, turēdamies cieši kopā.

Bērni vēl nebija tikuši tālu, kad Hīlass pamāja, lai Pirra paliek klusu.

Tad viņa sadzirdēja: no kaut kurienes neskaidri atbalsojās ūdens čala. Paldies Dievietei, Pirra klusītēm

nomurmināja, abiem klupšus krišus dodoties tālāk tumsā.

Iegriezušies likumā, bērni uzdūrās murdošam savvaļas dzīvnieku baram: tur bija stirnas, lūši un vilki, un visi skrāpēja zemi; viņus vienoja izmisīga vēlme pēc ūdens. Debesīs pacēlās kraukļi. Kāds briedis metās taisni virsū Pirrai, bet pagriezās un, nagiem dipot, aizdārdināja prom tumsā. Viņa ieraudzīja, kāpēc dzīvnieki ir tik izmisuši, Zemes Drebinātājs bija apracis avotu zem klinšu nogruvuma. Zvēri netika tam klāt.

-   Nekusties, Hīlass brīdināja un, izvilcis nazi, nostājās meitenei priekšā.

Lauva atradās četru soļu attālumā; tas bija milzīgs tēviņš ar pinkainām krēpēm un neskaitāmu cīņu rētām uz deguna. Lauvas acis atstaroja zvaigžņu gaismu, un dzīvnieks steberēja tuvāk, dvešot rupjus, sēcošus ņurdienus.

Lielais kaķis elsodams apstājās; no mutes stiepās slienas. Tad dzīvnieks ar gurdu nopūtu saļima uz sāna un nolika lielo galvu zemē.

Hīlass iebāza nazi atpakaļ makstī. Viņu moka sāpes, viņš rādīja. Paskaties uz ķepām.

Pirrai sametās nelabi. Lauvas pēdu spilventiņi bija apdeguši jēli. Ikviens solis tam noteikti sagādāja nāves mokas.

Aizmirsusi slāpes, meitene metās turp, kur burbuļoja apraktais avots, un sāka celt nost akmeņus. Ja mēs viņam varētu iedot ūdeni…

Nepagāja ilgs laiks, kad bērni jau bija attīrījuši gana lielu spraugu, lai pasmeltu dažas saujas dubļaina ūdens. Lauva gulēja un cīnījās pēc elpas, lūkodamies bērnos ar

gurdu pacietību acis; bet tad, kad abi ielēja dzīvniekam mutē ūdeni, zvērs izrādījās par vārgu, lai to noritu.

-   Tas neko nelīdz, Hīlass sacīja.

-   Mēs taču noteikti varam kaut ko darīt?

-   Nē, Pirra. Ir par vēlu.

Viņa skatījās, kā zēns uzliek plaukstu uz dzīvnieka sāna, kas cilājās smagos elpas vilcienos. Dusi mierā, viņš maigi teica. Kaut tu atrastu spēdgu jaunu ķermeni un kaut tu vairs neciestu sāpes.

Zeltainās acis kļuva nespodras. Pirra sajuta mirklīgu siltumu, lauvas garam aizlaižoties prom naktī.

Pirra sēdēja, ar muguru atspiedusies pret klintsbluķi, un piespieda sevi norīt pēdējo kripatu sīkstās, rūgtās lauvas gaļas.

Hīlass nebija gribējis tā darīt; viņš apgalvoja, ka cita mednieka miesas ēšana esot pretrunā ar vecajām paražām, taču to varot darīt, ja mirsti badā. Pirra pajautāja, kas tās par vecajām paražām, bet viņš neatbildēja.

Abi bija apmetušies gana tālu no avota, lai viņus nenomītu izslāpušie zvēri. Nakts bija karsta, tāpēc bērni nepūlējās sliet būdu. Hīlass bija iekūris uguni no ogļu kaudzes vismaz to te netrūka un tad sācis drūmā apņēmībā velt prom akmeņus. Pirra ierosināja pagaidīt līdz rītam, taču zēns atcirta, ka neesot spējis izglābt ne Škicu, ne lauvu, bet netaisoties ļaut nomirt vēl kādai dzīvai radībai, ja vien to novērst būšot viņa spēkos.

Bērni atraka avotu tik tālu, ka Hīlass apgalvoja, ka nu to spēšot atrast pat akls ezis; tad viņš daļēji nodīrāja lauvu un izgrieza gabalu ribu. Gaļu abi izcepa un mēģināja paēst. Pēc tam viņi aizvilka atliekas krūmos, lai no

tām varētu paēst citi, bet sirdi un asti atstāja uz akmens Dievietei.

Jau pavisam drīz dzīvnieki atklāja, ka avots nu ir atbrīvots, un Pirra no savas vietas visu laiku dzirdēja nagu un ķepu šļūkāšanu. Rūcieni pārauga īsos ķīviņos un norima, pārejot lēnā strēbšanā un ūdens pilēšanā no veldzi guvušo zvēru purniem.

Meitene bija pārgurusi, taču nespēja rast mieru. Viņa baidījās, ka izdzirdēs spārnu vēdas.

Viņa zināja, kāpēc Hīlass uzstāja, ka jānodīrā lauva un jāatbrīvo avots. Viņam vajadzēja novērst domas no tā, kas bija apsēdis šo vietu.

Zēns sēdēja otrā ugunskura pusē un tīrīja lauvas pūsli ar pelniem, lai uztaisītu jaunu ūdens maisu. Sajutis Pirras skatienu, viņš pacēla acis. Tur tajā grāvī nedomāju, ka tas bija maitasputns.

Meitene norija siekalas. Es arī ne.

Abi iztrūkās, sadzirdējuši spārnu šalkas. Garām ar skaņu ķērcienu aizlaidās krauklis.

Hīlass izdvesa ilgu nopūtu. Pirra pētīgi vērās tumsā.

Viņa nespēja atcerēties, ka kādreiz nebūtu baidījusies no Niknajiem. No tiem bijājās visi: priesterienes, zemnieki, vergi. Niknie bija pastāvējuši un pastāvēs mūžīgi. Viņi ir tā ēna, kas seko cilvēkam pusnaktī, un tās bailes, kas pārvērš sapņus murgos. Kad cilvēks naktī pamostas no šausmām vai arī kad metas zosāda no bailēm, bet cilvēks nezina, kāpēc, tad tuvumā ir Niknie. Viņi nāk no Haosa, kas pastāvēja pirms dieviem, un vajā tos, kas ir nogalinājuši savu asini. Tos var uz laiku atvairīt, izrunājot senu burvestību: no tiem var kādu brīdi izvairīties, maskējoties vai pametot dzimteni, taču agri vai vēlu viņi

atradīs savu upuri un sadedzinās garu, iedzenot cilvēku ārprātā.

-   Kāpēc viņi ir te? Pirra čukstus jautāja. Viņi vajā ļaudis, kas ir pastrādājuši briesmu darbus; bet te neviena bez mums nav.

-    Nezinu, Hīlass atsaucās. Bet es vēlētos, kaut mums būtu kāda druska krūkļa, lūr, no kurienes es nāku, runā, ka tas palīdzot viņus atvairīt.

Iestājās klusums, abiem apdomājot teikto. Viņi zināja, ka pat tad, ja pats neesi izdarījis neko sliktu, Niknie vienalga var tevi iznīcināt, ja nonāc tiem par tuvu.

Hīlass iemeta ugunī vēl ogles; Pirra iztrūkās. Es pieskatīšu, lai uguns deg visu nakti. Cerams, rītausma pienāks drīz.

Kā par brīnumu, bērni nogulēja līdz pat saullēktam un, piepildījuši jauno ūdens maisu, devās ceļā, sajuzdamies drošāki, jo ieleju pamazām piepildīja pelēka gaisma.

Agrā pusdienlaikā ceļinieki uzdūrās takai, kas izskatījās pēc tādas, kas varētu vest lejā uz Jūru, bet nebija gājuši ilgi, kad tā izbeidzās klajumā: klajumā, kuru aizsprostoja liela apdegušu koku kaudze.

Nogāzes abās pusēs klāja it kā milža rokas nogāztas priedes. Hīlasu darīja uzmanīgu tas, ka stumbri gulēja krustu šķērsu cits citam virsū. Viņš piegāja kaudzei klāt paskatīties tuvāk.

Zēns ieraudzīja uz stumbriem cirvju atstātas pēdas. Atgriezies pie pārogļojušos koku kaudzes, viņš uzraka apdegušus vairāku vēršu kaulus un dažas māla trauku lauskas. Vienu viņš paostīja. Oda pēc eļļas. Hīlass neticībā samirkšķināja acis.

-    Kāds to izdarīja ar nolūku, viņš sacīja. Kāds nocirta kokus, aplēja ar eļļu un pielaida tiem uguni. Vējš pārtvēra liesmas un aizpūta tās tālāk ielejā.

-   Bet… dedzinātājs taču noteikti negribēja nodedzināt visu ieleju, Pirrai aizrāvās elpa. Uguns noteikti kļuva nekontrolējama.

Hīlass apstājās aplūkot granīta plāksni, kas bija nolikta pie koku krāvuma. Uz tās bija kaudzīte spīdīgu bultu uzgaļu. Viņš pagrozīja vienu pirkstos. Tā forma atgādināja papeles lapu. Tieši tādu pašu viņš bija izvilcis no sava delma.

-   Vārnas, Pirra skarbi noteica.

-   Bet kāpēc? Hīlass nomurmināja.

-   Runā, ka viņi upurējot sadedzina ziedoto.

-   Domā, ka tā? Ka tas bija upuris? Un ko gan viņi cerēja iegūt?

-   Nezinu.

-   Nevienam upurim nevajadzētu būt tik lielam. Viņi noteikti ir sadedzinājuši tik daudz koku, ka varētu uzbūvēt desmit ciemus.

-   Un nabaga koku garus.

Hīlass juta sevī briestam dusmas. Tik daudz mirušu radību un neaizsargātu koku. Un to bija izdalījuši Vārnas. Mūždien visur bija iejaukti Vārnas. Kas šai salai kaiš? viņš prātoja. Tā vien šķiet, it kā… it kā viss būtu saistīts.

-   Kā tu to domā?

-   Kāpēc avarēja tas kuģis? Kas notika ar Gara baru? Kāpēc atmodās Zemes Drebinātājs? Zēns sarauca uzacis. Kopš Vārnu uzbrukuma man visu laiku ir tāda sajūta, ka tam ir kaut kas kopīgs, tikai es nespēju saskatīt, kas tas ir. Kopš tā brīža jūtos kā tāda zirnekļa tīklā noķerta muša.

Pirra neatbildēja. Viņa staipīja kaklu, aplūkodama sakritušos kokus, kas klāja rietumu puses nogāzi. Kā tev šķiet, vai mēs varētu pa turieni izrāpties laukā?

Zēns sekoja viņas skatienam. Varbūt. Es vispirms pamēģināšu, tu pagaidi tepat.

Koki bija biedējoši grīļīgi, un visur pretī dūrās nolūzuši zari. Hīlass uzsauca Pirrai, lai pakāpjas nostāk ja nu gadījumā visa kaudze pēkšņi sagrūtu. Pusceļā uz virsotni zēns pamanīja kaut ko tādu, ko nebūtu varējis ieraudzīt no lejas: tālāk bija klinšu pārkare, kuras dēļ tur uzkāpt nebija iespējams. Tā vien šķita, ka sala joprojām nelaiž viņus prom.

Lejupceļš bija grūtāks, jo rokas un kājas bija noziestas ar oglēm un slīdēja. Naža maksts aizķērās aiz zara un apgiezās otrādi; nazis izkrita laukā un šķindēdams nokrita zemē. Pirra pieskrēja to paņemt. Dabūju! viņa uzsauca.

Hīlass pameta skatienu pāri plecam un pamanīja kaut ko tādu, ko nebija ieraudzījis augšupceļā aiz atradzes paslēpušos aizu otrā klajuma malā. Viņš redzēja pazibam kaut ko koši zaļu un sajutās mundrāks. Uguns nebija skārusi aizu. Tā noteikti veda lejup uz Jūru.

Viņš jau taisījās līksmi pavēstīt labās ziņas, kad aizā augošie krūmi sakustējās.

Zēns sastinga.

Krūmi vēlreiz sakustējās.

Kāds nāca.

29

Vīrs, kas iznira no aizas, gāja, viegli pieklibodams, un turējās ēnā, it kā negribētu, lai viņu pamana.

Svešiniekam bija basas kājas un nodriskāta tunika no sāls saēstas jēlādas, pār plecu viņš nesa pustukšu ūdens maisu, bet aiz virves grīstes, kas kalpoja par jostu, viņam bija iebāzts vienkāršs krama nazis. Tumšie mati bija gari, tātad svešais nevarēja būt vergs, un, kaut ari viņš izskatījās pēc klaidoņa bez pajumtes, viņam bija karotāja stāvs. Vīrietis bija par tālu no Hīlasa, lai saskatītu vaibstus, bet seja šķita saspringta un vērīga; to redzot, zēnam bija sajūta, ka savelkas āda.

Hīlass no savas paslēptuves starp sakritušajiem kokiem palūkojās lejā uz klajumu. No Pirras nebija ne vēsts. Zēns cerēja, ka viņa bija izdzirdusi tuvojamies svešo un noslēpusies.

Joprojām turēdamies ēnā, vīrietis apstājās pie Vārnu bultu uzgaļu kaudzītes. Viņš stāvēja un lūkojās lejup uz tiem. Roka aizslīdēja pie naža. Svešais lēni pārlaida skatienu klajumam. Hīlass juta skatiena spēku tuvojamies sev kā zvērojošu ogļu svelmi.

Vīrietis piekliboja pie pārogļotajām upura atliekām tieši zem Hīlasa. Viņš pieliecās un pacēla māla lausku. Paostīja. Nolika zemē. Viņš atrada klintsbluķi un atspiedās pret to, ar rokām spaidīdams labo augšstilbu tā, it

kā tas sagādātu sāpes. No tāda kā maciņa svešais izpurināja dažas lapas un samīcīja tās plaukstā. Ar lapām viņš ierīvēja pieri un atlikumu sakošļāja, noskalojot ar malku ūdens no sava maisa un noslaukot muti ar plaukstas virspusi.

-   Tu tur augšā, viņš rāmi ierunājās. Man šķiet, ka tev būtu labāk nākt lejā.

-   Zinu, ka tu tur esi, svešinieks turpināja. Un mēs abi zinām, ka vienīgais ceļš, kā tikt laukā no tās koku kaudzes, ir kāpt lejā.

Hīlasam uz kājas uzrāpās vabole. Viņš neuzdrošinājās to notraukt.

Vīrietis sakrustoja rokas uz krūtīm un nožāvājās. Es varu gaidīt visu dienu. Un tu?

Vabole aizrāpoja, bet tās vietā parādījās skudras.

-   Nu labi, svešais noteica. Es pagaidīšu.

Saule cēlās augstāk. Hīlass juta, kā pa sāniem līst sviedri. Sacēlās vējš un pūta acīs pelnus. Mute bija izkaltusi. Jaunais ūdens maiss bija pie Pirras.

-    Diez ko jautri tur augšā nevarētu būt, vīrietis spriedelēja. Viņa balss ritēja glaudeni kā medus, bet tajā jautās spēcīga zemstraume, kura otram lika vēlēties ieklausīties tajā un pakļauties. Tu noteikti esi izslāpis. Un izsalcis. Tādi puikas kā tu vienmēr ir izsalkuši.

Hīlasam aizcirtās elpa. Kā svešinieks zināja, ka viņš ir puika, ja viņu nemaz neredzēja?

-   Ā, es par tevi daudz ko zinu, vīrietis sacīja tā, it kā Hīlass būtu runājis balsī. Tu esi kārns. Noguris. Mazliet pieklibo ar kreiso kāju. Kas notika vai uzmini uz ērkšķa?

Hīlasam sāka reibt galva. Vai būtu iespējams, ka tas nemaz nebija cilvēks, bet kāds nomaskējies nemirstīgais?

Un tomēr ja tas bija nemirstīgais, tad tas taču noteikti varētu viņu piespiest kāpt lejā?

Bet, ja nebija, kāpēc tad nekāpa augšā un nenovilka Hīlasu lejā. Ja nu vienīgi… ja nu vienīgi viņš nevarēja uzkāpt augšā, jo…

-   Tev taisnība, svešinieks piekrita. Ar to skrambu kājā es īsti negribētu nekur līst. Kā tevi, starp citu, sauc?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Hīlasam gandrīz paspruka atbilde.

Vīrietis paraustīja plecus. Nu ko, tad es pats došu tev vārdu. Saukšu tevi par Blusu, jo tikai blusa spētu uzlēkt tur augšā. Tātad, Blusa. Ja tu nekāpsi lejā, man būs jānodara pāri skuķim…

-   Nē, nevajag! Hīlass iekliedzās.

-    Ā Blusa prot runāt, svešinieks sausi noteica.

-   Un pēc akcenta es teiktu, ka tā ir no Likonijas…

-   Nedari viņai pāri!

-   Nu, tas nu ir atkarīgs no tevis, vai ne?

Hīlass kodīja lūpu. Viņam iešāvās prātā ja jau svešinieks tiešām bija sagūstījis Pirru, kur tad viņa bija? Vai tās būtu tikai tukšas runas?

Tad zēns saprata. Pēdas. Svešinieks bija sadzinis viņa pēdas un tāpat arī Pirras.

Vīrietis pagrāba sauju pelnu un noskatījās, kā tie izbirst caur pirkstiem. Labs jūrnieks, viņš bilda,

-    vienmēr zina, kas vējam padomā. Tev gan tas neko daudz neizteiks, tu jau esi no līdzenumiem.

-   Es ne, es… Hīlass aizvēra acis.

-   Tu esi kalnu puika? Jā, protams, to man būtu vajadzējis uzminēt no tavas paslēptuves. Tu gan esi aizklīdis krietni patālu no Līkasa kalna, ko, Blusa?

Hīlass neatbildēja. Viņš jutās kā pele, ko iedzinusi slazdā biedējoši gudra lapsa.

Svešinieks atgrūdās no klintsbluķa un sāka vākt žagarus un kraut tos vēja pusē no Hīlasa. Kas viņam nu bija padomā?

Hīlass sadrūvējies vēroja, kā vīrietis aizklibo līdz aizai un gandrīz uzreiz atgriežas ar riekšu pūkainu zāļu pogaļu. Nometies ceļos kustēdamies mazliet neveikli ievainotās kājas dēļ -, viņš izvilka nazi un veikli iešķīla posā dzirksteles.

-   Tu prāto, ko es daru, viņš bezrūpīgi tērgāja. Nu ko, es tev to pateikšu. Vai zini, ko dara pēc ziemas, kad būdā tā vien mudž no utīm? Ko tad dara? Iemet ugunī vērmeles un kukaiņus izsvēpē. Viņš uzpūta iekuram un pakāpās malā, ļaujot tur vējot gaisam. Tas iedarbojas arī pret blusām.

Necik ilgi, un vējš jau pūta augšup pa nogāzi melnu dūmu vālus. Drīz vien Hīlass vairs nespēja paelpot. Klepodams un rīdams dūmus, zēns akli rāpoja ārā, zaudēja pamatu zem kājām un pakrita.

Vienā acumirklī svešinieks pastiepās un norāva viņu lejā, nometa ar seju pret zemi un pielika pie zoda sava naža asmeni. Kur viņi ir? vīrietis noprasīja balsī, kas šķita tik cieta kā granīts.

-   Kas? Hīlass izdvesa.

-   Koronosa dēli! Ātri! Nemelo!

-   Es nezinu, ko tu domā!

Spēcīgas rokas sasēja Hīlasam delmus ar viņa paša jostu, uzrāva zēnu kājās un turēja tik ciešā tvērienā, ka

gandrīz salauza viņam atslēgkaulus. Kur ir Vārnas? svešinieks noprasīja. Tev taču tas jāzina tu esi viens no viņu spiegiem!

-   Neesmu vis!

-   Tas nebija gana labi. Ja gribi dzīvot ilgāk par to zaru, ko nupat iemetu ugunī, klāj vaļā!

-   Es neesmu spiegs, zvēru!

Vīrietis apgrieza Hīlasu apkārt un turēja izstieptā rokā. Zēns lūkojās augšup robustajā, vēja aprautajā sejā. Viņš redzēja durstīgu, tumšu, sāls piedzītu bārdu un dziļi iegrimušas acis, kas izskatījās dīvaini gaišas, it kā tās būtu izbalojušas, gadiem ilgi veroties tālumā. Acis vērās viņā bez jebkādas līdzjūtības tā lūsis varētu lūkoties uz savu medījumu.

-   Ja tu neesi spiegs, svešinieks uzrēja, ko tad tu te dari?

-   Mēģinu no viņiem aizbēgt!

Vīrietis uzmeta zēnam skatienu, kas ieurbās pašās viņa gara dzīlēs. Tu esi gudrs, viņš beidzot sacīja.

-    Bet viens tev ir jāpatur prātā es esmu vēl gudrāks.

Hīlass norija siekalas. Es… es esmu gana gudrs, lai būtu to jau sapratis.

Grumbas ap svešā vīrieša muti iegula dziļāk, it kā viņš gribētu smaidīt, ja nebūtu aizmirsis, kā tas darāms.

-   Cik tev gadu, Blusa?

-   Ēe. Divpadsmit.

-    Divpadsmit. Skarbajiem vaibstiem pārslīdēja žēluma ēna. Vai tas būtu iespējams? viņš nomurmināja. Es bēguļoju ilgāk, nekā tu esi šai pasaulē.

-   No Vārnām?

-   Un citiem. Mirkli tumšās acis izskatījās kā vajātam zvēram. Tātad, Blusa, ko tu zini par Vārnām?

Hīlass ievilka elpu. Mēs bijām kalnā ar kazām, un viņi uzbruka mūsu apmetnei. Mēs tie bijām es un Izi viņa ir mana māsa. Mūs izšķīra. Vārnas nogalināja Skīrosu Skīross arī bija ārpusnieks. Testors tas ir mūsu vadonis viņiem bija ļāvis ienākt savā zemē, nezinu, kāpēc. Es aizbēgu un beigās nokļuvu te. Mēģinu tikt atpakaļ un sameklēt savu māsu. Tas ir viss, ko es zinu. Tie bija meli viņš nebija pieminējis keftiešus, bet tas novestu līdz stāstam par Pirru, un zēns cerēja, ka svešinieks ir par meiteni piemirsis.

-   Cik daudzi uzbruka jūsu apmetnei? Kā viņi izskatījās?

Hīlass aprakstīja uzbrucējus, cik labi prazdams.

-    Viņu v-vadonis, zēns izstomīja. Kas viņš tāds ir?

Svešinieks nospļāvās. Viņu sauc Krātoss. Krātoss Koronosa dēls.

-   Kas tas tāds koronoss?

-    Nevis tas, bet viņš. Koronoss ir Mikēnu valdošās dzimtas galva. Reiz viņi bija cienīti un izslavēti, bet tad apskurba no varas un sagrāba to, kas viņiem nepiederēja. Vārnas, kā tu viņus sauc, ir vārds, kādu ļaudis viņiem deva aiz bailēm; laika gaitā tas sāka apzīmēt visu dzimtu un karotājus, kas cīnās viņu pusē. Svešinieks pieklusa.

-    Būdams gūsteknis, tu gan uzdod varen daudz jautājumu. Uzdošu tev arī vienu. Kāpēc Krātoss tevi medī?

-   Nezinu. Viņš vajā visus ārpusniekus. Varbūt es esmu vienīgais, kas vēl ir palicis. Un vēl Izi.

Svešinieks to noklausījās klusējot, un Hīlass juta, kā asais prāts reibinošā ātrumā sijā iespējamos iznākumus. Viņš saņēma drosmi. Vai tu… vai tu esi dievs? viņš pajautāja.

Grumbas ap svešā vīrieša muti atkal iegula dziļāk.

-   Varbūt. Kā tu to zinātu?

-   Tev būtu liesmojoša ēna.

-   Tiesa. Kaut gan, ja es būtu dievs, es varētu likt tev noticēt, ka tā nav. Viņa balss atkal plūda gludi, bet ar tādu pašu spēcīgu zemstraumi. Šis vīrs spētu likt noticēt, ka uguns ir ūdens.

-    Vai tu esi ādmijējs? Hīlass prašņāja. Tāds kā jūrcilvēks? Vai kāds cits maskējies gars?

-   Ak, es māku maskēties. Man ir liela pieredze.

Uguns uzsprakstēja. Hīlass iztrūkās. Zars bija gandrīz

sadedzis.

Svešinieks arī to pamanīja. Ko lai es ar tevi daru, Blusa? Man gribētos tev ticēt, bet vai varu riskēt? Vārnas jau agrāk ir izlikuši man slazdus un es esmu izdzīvojis tik ilgi ne jau tāpēc, ka izturos pret citiem laipni.

Hīlass mērķēja uz labu laimi. Es zinu, kur ir tavs kuģis.

Svešinieks sastinga. Cik parocīga sakritība. Mazliet par parocīgu.

-    Au. Lūdzu. Tas ir tiesa. Tam ir… ēe… nekrāsotas buras, un tur ir olīvu krūkas un… un vēja zutnis ar visādiem mezgliem!

Tvēriens uz zēna atslēgkauliem atlaidās. Vai bija kāds izdzīvojušais?

-   Es nevienu neatradu.

-   Kā nevienu pašu?

Hīlass papurināja galvu.

Svešinieka sejā notrīsēja kāds vaibsts, un Hīlass redzēja kaut arī vīrietis ir nežēlīgs, viņam nebija vienaldzīgi viņa biedri jūrnieki.

-   Varu tevi aizvest uz vraku, Hīlass piedāvāja.

-   Tu vari jau tagad pateikt, kur tas ir, un aiztaupīt man pūliņus.

-   Ja pateikšu tagad, tu… tu mani varbūt nogalināsi.

-   Es tik un tā varētu tevi nogalināt. Tas būtu prātīgāk.

Uguns iešņācās, un zars, dzirkstelēm pašķīstot, sadrupa.

-   Cik tālu ir līdz kuģim? svešinieks jautāja.

-   Nav tālu, Hīlass meloja. Mēs varētu būt tur klāt vēl pirms tumsas iestāšanās.

-   Kur tas ir?

-    Klintīs netālu no zemesraga bet to var sasniegt, ja nepūš pārāk stipri.

Svešinieks uzrāva zēnu kājās un paķēra no ugunskura degošu zaru. Uz kuru pusi?

Hīlasa domas šaudījās. Bija ļoti svarīgi, lai izskatītos tā, it kā viņš zinātu, kurp iet, tātad bija izslēgta iespēja iet uz aizu, no kuras svešais bija atnācis. Uz ziemeļiem, viņš droši atbildēja.

Dodoties atpakaļ izdegušajā ielejā, zēns drudžaini nodarbināja prātu, mēģinot atrast kādu plānu, bet neko neizdomāja. Viņš tikai cerēja, ka Pirra jau sen ir gabalā un būs gana prātīga, lai tur arī paliktu.

Sakņupuši aiz klintsbluķa, Pirra noklausījās, kā abi aiziet. Kas Hīlasam bija padomā? Kāpēc viņš veda to vīrieti atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija atnākuši? Vai viņam bija kāds plāns?

No domas par sekošanu viņiem Pirrai sažņaudzās vēders. Ja pienāks par tuvu, svešinieks viņu noķers un izķidās kā tādu zivi. Ja paliks iepakaļ, tad apmaldīsies.

Acu priekšā viņa ieraudzīja sevi vientuļi klīstam pa izdegušo ieleju; pienākot naktij, paklūpam tajā apsēstajā grāvī un jūtam Nikno drausmo klātbūtni…

Bet Hīlasam viņa bija vajadzīga. Nevarēja zēnu pievilt. Ja nebūtu viņa, Pirra joprojām būtu iesprostota pazemē.

Pirra iedzēra malku ūdens no maisa un saņēma drosmi. Viens bija skaidrs: ja viņa nonāks kaut kur pie tā grāvja, aizsardzībai vajadzēs krūkli. Viņa nezināja, vai Hīlass jau ir aptvēris, ka svešinieks bija vajātais.

Iekāpusi aizā, meitene drudžaini pārmeklēja krūmus. Lauri, akmensozoli bet kur tad krūkļi? Meitenei bija tikai aptuvena nojausma par to, kāds krūklis izskatās, jo pašu koku bija redzējusi tikai attēlos, bet tā lapas bļodiņā; bet visu šo laiku Hīlass un svešais vīrietis gāja arvien tālāk.

Pirra atrada meklēto un triumfā iekliedzās. Ar nazi nogriezusi dažus zarus un iebāzusi tos aiz jostas, viņa izrāpās atpakaļ klajumā.

Tas bija tukšs. Hīlass un svešinieks bija prom.

Meitene metās abiem pakaļ vai, pareizāk sakot, uz to pusi, kur domājās tos aizgājušus; pēdu bija vairāk nekā viņas atmiņā, un to sadzīšana izrādījās daudz grūtāka, nekā izskatījās no malas.

Domās virpuļoja dažādi neprātīgi glābšanas plāni, bet visi bija bezcerīgi. Svešinieks izskatījās pēc ubaga, bet kustējās kā karotājs; un, ja Pirrai bija taisnība, tad viņš bija vēl bīstamāks par vienkāršu karotāju. Ja viņa nekļūdījās, šis vīrietis bija pastrādājis pašu ļaunāko no noziegumiem.

Nu jau Hīlass to noteikti būs uzminējis pat tad, ja nebija dzirdējis burvestību, ko svešinieks nomurmināja, saberzdams plaukstā tās lapas.

Pirra neatcerējās, kad pirmo reizi bija dzirdējusi to burvestību Dievietes Namā, bet zināja, ka Keftiu to atkārto jau tūkstošiem gadu tāpat kā Ēģiptē to viņai bija pastāstījis Jūzerrefs. Baiļu pārņemti ļaudis to bija čukstējuši jau sen, pirms uzcēla pirmo Dievietes Namu vai akmens kalnus, ko ēģiptieši bija uzbūvējuši tuksnesī. Tā bija senāka par savvaļas ciltīm, kas dzīvoja alās vēl pirms tiem laikiem, kad dievi iemācīja cilvēkiem apstrādāt zemi.

Tā bija senākā burvestība pasaulē.

Burvestība pret Niknajiem.

30

No koku pazarēm līda ēnas, un Hīlasa rīkli aizžņaudza bailes. Svešinieks viņam blakus visu laiku meta nemierīgus skatienus uz apdegušajiem kokiem un ošņāja gaisu kā briedis, kas saož briesmas. Kāpēc uz šo pusi, Blusa? viņš ieņurdējās.

-    Tas ir ceļš uz tavu kuģi, Hīlass meloja.

-    Skaties, lai tā būtu.

Svešinieks turēja degošo zaru augstu paceltu, it kā lai atvairītu nakti. Reižu reizēm viņš pakošļāja pa lapai no sava maka vai nomurmināja zem deguna burvestību. Lapas bija no krūkļa, un pat tad, ja Hīlass to vēl nebūtu uzminējis, burvestība būtu viņam pavēstījusi iemeslu, kāpēc svešiniekam nebija ne amuleta, ne zīmogakmeņa. Viņš negribēja sevi nodot tiem, kas viņu vajāja: Niknajiem.

Debesis bija apmākušās un krāsojās sarkanīgas. Ielejā valdīja klusums; tā it kā aizturēja elpu. Tepat netālu bija apsēstais grāvis. Hīlass iedomājās par tumsu, kas kustējās zem melnajām cipresēm. Viņš spicēja ausis, vai nesadzirdēs spārnu vēdas. Viņam draudēja nāves briesmas tāpēc vien, ka bija kopā ar šo vīru.

Sabiezēja krēsla; gājēji nonāca pie avota. Izslāpuši zvēri bija to izmīdījuši, atstājot dubļainu ieplaku, bet nu avots bija pamests un vienīgā dzīvības zīme bija odu mākoņi.

Nav sikspārņu, Hīlass nodomāja. Tur, kur bija tik daudz odu, vajadzētu būt sikspārņiem.

-            Ilgi neapstāsimies, svešinieks nomurmināja.

-   Mums jātiek prom pirms tumsas.

Piesējis Hīlasu pie koka stumbeņa un atbalstījis lāpu pret klintsbluķi, vīrietis ātri padzērās, no jauna piepildīja savu ūdens maisu un apslacīja ar ūdeni vāti savā ciskā. Tad viņš, Hīlasam par pārsteigumu, atnesa ūdens maisu un iedeva padzerties arī viņam.

-   Paldies, zēns pateicās.

Svešinieks, šķiet, nedzirdēja. Lāpa bija gandrīz izdegusi; viņš staigāja riņķī, meklēdams citu zaru.

Hīlass nespēja viņu saprast. Svešinieks bija cietsirdīgs un biedējošs, un noteikti bija izdarījis kaut ko šaušalīgu, ja jau viņu vajāja Niknie, tomēr reizēm īsu mirkli parādīja laipnību; un Hīlasam gluži neviļus gribējās, lai viņam vīrietis iepatiktos. Bija tā, it kā spēcīgajā stāvā mājotu divi vīri viens, kas negribēja darīt Hīlasam pāri, un otrs, kas būtu gatavs uz visu, lai tikai izdzīvotu.

Vēja brāzma sagrieza putekļus virpuļos. Svešinieks strauji kā ķirzaka paķēra lāpu un griezās ap savu asi, pārmeklējot ēnas. Sejā plaiksnījās neprāts, un bārdā pazibēja atņirgti zobi.

Vējš mitējās. Svešinieks nolaida lāpu. Piere spīdēja sviedros. Vīrs pamanīja, ka Hīlass skatās. Jocīgi ir ar tām bailēm, viņš sacīja. Sadzīvo ar tām gana ilgi, un tās kļūs par sabiedrotajām. Bet to tu zini, vai ne, Blusa? Tu zini, kas šai ielejai kaiš.

Hīlass pamāja. Ko tu tādu izdarīji, ka tie tevi vajā?

Svešinieks palūkojās lejup uz zēnu. Tu esi par jaunu, lai to saprastu. Par jaunu visiem šiem notikumiem. Tev vajadzētu būt mājās un kopt savas kazas.

-   Tās nogalināja Vārnas. Viņi nogalināja manu suni.

Vīrietis sarauca uzacis. Tad viņš iztrūcināja Hīlasu,

pajautājot, kur palicis tā nazis. Kad zēns neatbildēja, svešinieks jautāja vēlreiz: Tev pie jostas ir tukša maksts kur tad nazis?

-   Es… es to pazaudēju.

Svešinieks apsvēra dzirdēto. Vai zini, kāpēc Vārnas nodedzināja šo ieleju? viņš klusi vaicāja.

Hīlass papurināja galvu, prātodams, uz ko gan svešais mērķē.

-   Padomā, Blusa! Cilvēki ziedo tad, kad kaut ko grib. Vārnas noteikti kaut ko ļoti, ļoti gribēja, ja jau nodedzināja veselu ieleju. Vīrietis uzmanīgi aizdedzināja jaunu lāpu ar veco un, pienācis pie Hīlasa koka stumbeņa, apsēdās zēnam blakus. Es sev vaicāju, kāpēc lai Krātoss nopūlētos ar ārpusnieku medīšanu, viņš prātoja. Čūska uzbrūk tad, kad jūtas apdraudēta. Tāpēc pajautā sev, Blusa, kāpēc viņi jūtas apdraudēti? Kā gan sīks, kārns ārpusnieks varētu apdraudēt Vārnas visvarenos Mikēnu valdniekus?

-   Nezinu, Hīlass atbildēja.

-   Es tev pateikšu. Lai apdraudētu Vārnas, ir jāatņem viņiem tas, kas notur viņus pie varas. Vai zini, kas tas ir?

Hīlass vēlreiz papurināja galvu.

-   Vārnu vara sakņojas duncī. Svešinieks apklusa, lai paskatītos, kā Hīlass to uztvers. Savādi, vai ne? Nevis kādā alabastra kausā vai vistīrākā zelta kaklarotā. Tikai vienkāršā bronzas duncī. Trīs kniedes un vienkārša zīme uz spala: kaujas ratu ritenis, kas saplacinās viņu ienaidniekus. Ar to dunci viņi ir neuzveicami. Bez tā ne.

Zēns nopūlējās neļaut vaibstiem sevi nodot, taču iekšienē viņam reiba galva. Domas lidot aizlidoja uz to kapu,

kur mirstošais keftietis bija mudinājis paņemt dunci. Tas ir vērtīgs. Es to nozagu. Turi to paslēptu.

-   B-bet kā tas var būt? viņš izstomlja. Kā viņu vara var slēpties duncī?

-    Es tev pateikšu, svešinieks atsaucās, joprojām pētīgi vērdamies viņā. Pirmais Koronosa dzimtas vadonis izcīnīja lielu uzvaru pār saviem ienaidniekiem. Viņš nogalināja to vadoni ar triecienu, kas pāršķēla uz pusēm gan bruņucepuri, gan galvu. Vēlāk viņš no pāršķeltās bruņucepures izkala dunci. Uzkarsēto bronzu atdzesēja asinīs no paša kaujā gūtajiem ievainojumiem. Tad upurēja septiņus vēršus un piesauca Debesu Tēvu iedvest duncī viņa dzimtas spēku un dot tiem bronzas stiprumu un izturību. Debesu Tēvs sūtīja ērgli par zīmi, ka lūgšana ir uzklausīta. Kamēr vien Koronosa dzimtai būs duncis, viņi būs neuzveicami.

Vīrietis apklusa, ne mirkli nenolaizdams dziļi iegrimušās acis no Hīlasa sejas. Kad es ielejas galā ieraudzīju to lielo, sadedzināto upuri, tas man kaut ko pavēstīja. Tas man sacīja, ka Vārnas ir pazaudējuši savu dunci. Tāpēc viņi atbrauca uz šo salu. Tāpēc viņi veica to ziedojumu. Lai izlūgtos no dieviem atdot to atpakaļ.

Vējš bija pilnīgi norimis. Vienīgā skaņa bija avota čala.

Pēkšņi svešinieks pieliecās Hīlasam pavisam tuvu.

-   Vai tāpēc viņi vajā ārpusniekus, Blusa? Vai ārpusnieks nozaga viņu dunci? Vai to izdarīji tu?

Hīlass ielūkojās viņam acīs. Es to nenozagu. Zvēru pie savas māsas dzīvības.

-   Bet tu par to zini.

-Jā.

-   Kur tas tagad ir?

-   Nezinu.

-   Kā tu par to vispār uzzināji?

-   Tikai tagad, kad tu man pastāstīji.

-   Kad tu to pēdējo reizi redzēji?

Zēns saminstinājās. Pirms dažām dienām. Tas ir pazudis, tas iekrita Jūrā… Viņš mēģināja novērsties, bet svešinieka skatiens to neļāva. Viņš redzēja, ka Hīlass melo.

-   Vai tas ir pie tavas meitenes? Tās meitenes, kuras pēdas es atradu klajumā?

-   N-nē, Hīlass stomījās. Es nezinu, kur tas ir. Tas ir tiesa!

Vēl viens pētošs skatiens. Dīvaini, bet es tev ticu. Tā nu šķiet, ka mēs abi esam neziņā.

Vīrietis paspēra dažus soļus, it kā kaut ko apsvērdams kaut ko tādu, kas viņam nepatika. Tad viņš iztaisnoja plecus un īsi uzmeta Hīlasam žēluma pilnu skatienu.

-   Piedod, Blusa, viņš sacīja. Kāpēc tev bija mani jāatved šurp uz šo briesmīgo vietu?

Hīlasam izkalta mute. Ko tu darīsi?

Svešinieks uzmeta plecā ūdens maisu, atsēja Hīlasu un uzvilka viņu kājās. Nāc, viņš klusi nomurmināja.

-   Nodarīsim to lietu.

Avots palika aiz muguras, un jau pavisam drīz no tumsas iznira melnās cipreses.

-   Nē, Hīlass sacīja. Tas nav pareizais ceļš.

Svešinieks nelikās ne zinis.

Vientuļā papele slējās grāvja vidū kā sargs. Vīrietis iestiprināja lāpu zaru staklē un lika Hīlasam apsēsties uz koka saknēm; tad viņš piesēja zēnu pie stumbra. Viņš

darbojās žigli, bieži pamezdams skatienu uz satumstošajām debesīm.

Hīlasam klabēja zobi. Ko tu darīsi?

Svešinieks izvilka nazi un nogrieza savu matu cirtu, ko apsēja Hīlasam ap kaklu. Paķēris gabalu ogles, viņš pieturēja zēnu, lai tas neraustītos, un uzvilka zīmes tam uz pieres un krūtīm.

-   Man tas derdzas, Blusa, viņš spīvi sacīja. Nodarīt kaut ko tādu bērnam… Bet man ir tas jādara. Es nevaru pieļaut, ka viņi mani notver. Uz spēles nav likta tikai mana dzīvība vien un citas iespējas nav.

Piecēlies kājās, vīrietis paķēra lāpu un uzsauca grāvī tumstošajām ēnām: Gaisa un tumsas gari! Lūk, zīme viņam uz galvas un krūtīm! Tā ir Akastosa zīme. Nāciet pēc viņa. Ņemiet viņu. Barojieties no viņa!

-   Akastoss, Hīlass izdvesa. Tā tevi sauc. Tu mani iezīmēji ar savu zīmi. Tu mani iezīmēji ar saviem matiem. Es esmu… es esmu ēsma. Tu mani te atstāsi Niknajiem.

Vīrietis, vārdā Akastoss, kliboja uz grāvja galu.

-   Ja tu mani atstāsi, Hīlass uzsauca, tad nekad neatradīsi savu kuģi!

-   Atradīšu gan, Akastoss atsaucās. Tu teici, ka tam ir viegli tikt klāt, ja pārāk nepūš. Kopš mans kuģis avarēja, vējš visu laiku ir bijis no ziemeļrietumiem, un tas nozīmē, ka vraks ir ziemeļrietumu krastā.

-   Bet… pat tad, ja to atradīsi, tu būsi iesprostots, kad te ieradīsies Vārnas! Un viņi būs klāt! Es zinu paslēptuvi, es varu palīdzēt…

-   Man tava palīdzība nav vajadzīga.

-   Lūdzu!

Kaut kas zēna balsī lika vīrietim apstāties.

-   Neatstāj mani, Hīlass lūdzās. Es neko neesmu

izdarījis!

-   Zinu, Akastoss sacīja citādā balsī. Bet es nedrīkstu tam ļaut stāties man ceļā. Viņš ar plaukstu paberzēja seju. Mēs ar tevi esam līdzīgi. Mēs abi esam izdzīvotāji. Varbūt tu izgudrosi kaut ko, kā tiem nokrāpt viņu tiesu.

-   Akastos!

Bet viņš bija prom.

Klusums, kas iestājās pēc svešinieka aiziešanas, bija drausmīgs. Caur melnajiem zariem Hīlass redzēja, kā debesīs izgaist pēdējā dienas gaisma. Iemirdzējās dažas bālas zvaigznes. Tad tās apdzēsa mākoņi. Tumsa sabiezēja. Būs bezmēness nakts.

Hīlass juta koka raupjo mizu graužamies lāpstiņās un Akastosa zīmes ieēdamies ādā. Viņš saoda pārogļojušos koku un pelnu smārdu.

Zēns izdzirda spārnu vēdas.

31

Hīlass ķepurojās kā neprātīgs. Auklas turēja ciet. Viņš mēģināja noberzt Akastosa uzvilktās zīmes, bet rokas bija piesietas cieši pie sāniem; tās nevarēja aizsniegt.

Pār debesīm pārlaidās par tumsu tumšāks apveids.

Zēns rakājās atmiņā. Viņš sāka nedroši skaitīt burvestību.

Tumsa aizplīvoja garām, un spārnu vēdas izgaisa naktī. Zēns sasprindzināja dzirdi. Viņš zināja, ka tie atgriezīsies.

Niknie vajā tos, kas ir nogalinājuši savu asini; Hīlass nevienu nebija nogalinājis, taču zināja, ka tas viņu neglābs. Niknajiem bija vienalga, kas stājas tiem ceļā. Ja pagadies par tuvu midzenim vai arī esi apzīmēts ar vajātā zīmi tad viņi vajās arī tevi.

Akastoss zināja, ko dara. Viņš bija piesējis Hīlasu pie koka ar mezgliem, ko nevarēja atraisīt, un uzvilcis savu zīmi divas reizes, lai gari nevarētu kļūdīties. Hīlass bija bezpalīdzīgs kā kaza, kas piesieta pie mieta par ēsmu lauvam.

Debesis aizsedza milzīgs, ēnains apveids. Tas nosēdās uz grāvja malas un ar ādainu plaukšķi sakļāva spārnus.

Hīlasa drosme saruka.

Atkal atskanēja spārnu vēdas. Uz malas uztupa vēl viena ēna. Zēns dzirdēja, kā uz nodeguļiem noklakst nagi. Viņš saoda svilušas miesas smārdu. Redzēja, kā tumsa sakustas.

Valdīja briesmīgs, visu dzirdošs klusums.

Šķita, ka viņš pamana, kā tumsa grāvja malā sastingst un sāk līst lejup, gāzelēdamās no vienas puses uz otru. Meklējot viņu.

Domās viņš tos juta. Viņu miesa Haosa ugunīs bija pārogļojusies melna. Jēli sarkanās mutes bija kā vaļējas brūces.

Vai tie redzēja tumsā? Vai dzirdēja Hīlasa smagos elpas vilcienus un sviedru ritēšanu pa viņa sāniem? Vai tie saoda viņa bailes?

Hīlasam nebija krūkļa, ar ko tos atvairīt. Varēja tikai murmināt burvestību bet tikai pie sevis, izmisīgi cerot, ka nenodos sevi.

Zēns ar acs kaktiņu pamanīja kaut ko sakustamies uz zemes.

Tur. Pie ieejas grāvī. Viņš sasprindzināja redzi, lai kaut ko saskatītu tumsā, bet tā bija pārāk bieza.

Augstāk, grāvja malā, kluknēja tumsa, gariem taustekļiem lienot lejup, lai viņu atrastu.

Atkal tā pati kustība uz zemes bet nu jau tuvāk; šurp zagās kāda ēna. Burvestība iestrēga Hīlasam kaklā. Sirdi sagrāba šaušalas…

-   Hīlas! ēna uz zemes iečukstējās. Tā esmu es! Pirra!

Bija tik tumšs, ka meitenei bija jātaustās, lai tiktu pie Hīlasa. Ja ne viņa gaišie mati, Pirra zēnu nemūžam nebūtu atradusi.

-   Vai viss kārtībā? viņa čukstus jautāja, raustīdama mezglus tam aiz muguras. Tie bija cieti kā granīts; meitene nespēja tos atraisīt.

-   Vai tev ir duncis? Hīlass izdvesa. Ātri! Pārgriez saites!

Pirra sāka kapāt jēlādu, bet tā bija pārāk sīksta.

-   Pasteidzies! Viņi ir tieši virs mums!

Meitene pacēla galvu. Viņu pārņēma šausmas.

Tumšs veidols novēlās zemē un ievilkās cipresēs

grāvja galā. Pirra izdzirda nagu skrapstus un spārnu ādaino krakšķēšanu.

Viņa no jauna metās virsū virvei. Rokas drebēja. Asmens noslīdēja.

-   Viņš mani iezīmēja, Hīlass šņāca. Viņi to jūt. Es nevaru to vietu aizsniegt vai tu vari?

-Kur?

-   Uz pieres un uz krūšu kaula. Un viņš apsēja savus matus man ap kaklu.

Pirra drudžaini sataustīja zēna seju un ar pirkstiem noberza ar ogli uzvilkto zīmi, tad notīrīja arī krūtis. Mati zēnam ap kaklu bija tik slideni, ka tos nevarēja atsiet. Meitene mēģināja tos pārgriezt. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka mati varētu būt tik izturīgi. Beidzot izdevās, un viņa aizmeta cirtu prom. Atsākusi darboties ap virvi, Pirra atcerējās aiz jostas aizbāztās krūkļa lapas.

-   Kāpēc tu pārtrauci? Hīlass klusi jautāja.

-   Man ir krūklis…

-   Tas nelīdzēs, viņi ir par tuvu!

Trīsdesmit soļus tālāk ēnains apveids nokrita no cipreses un ar šaušalīgu būkšķi piezemējās.

Bērni sastinga.

Pirra atsāka apstrādāt virvi. Es nevaru, viņa klusi murmināja. Tas būs par ilgu.

-   Sameklē akmeni, Hīlass izdvesa, un ogles gabalu. Uzvelc uz tā viņa zīmi un apsien apkārt matus.

Meitene aptvēra, ko viņš ir nodomājis. Māneklis?

-   Izdari to tūlīt pēc tam atsiesi mani!

-   Bet…

-   Pirra, ja mēs tūlīt pat neuztaisīsim mānekli, tad nebūs svarīgi, cik ātri mēs skriesim!

Meitene paķēra akmeni un nolauza papeles zaru.

-   1ās zīmes, viņa klusītēm prasīja. Kādas tās izskatījās?

-   Es… es tās neredzēju.

Pirras domas šaudījās. Vai viņš tev pateica savu vārdu?

-   Akastoss.

-   Un kā tev šķita, kā tās zīmes izskatās?

Ēna grāvja galā sašūpojās. Pirra izdzirda šaušalīgu ošņāšanos. Bailes aptumšoja viņai prātu.

-   Tās likās kā… kā lejupvērsts duncis… un man šķiet, ka abos spala galos bija svītras…

-   To es pazīstu, tā ir viņa vārda pirmā skaņa. Pirra akli uzvilka uz akmens zīmi, cerēdama, ka tā būs īstā. Bet kur palika mati? Viņa grābstījās pa zemi. Nevarēja tos atrast. Bailes auga augumā.

Dabūju. Meitene drebošām rokām apsēja matus akmenim.

-   Pasteidzies, Hīlass mudināja.

Ošņāšanās mitējās. Ēna palika nekustīga. Tā bija sajutusi smārdu.

It kā pēc kāda signāla no klintīm nolēca vēl viena ēna, saceļot nelabi dvakojoša vēja pūsmu; tā iekārtojās cipresēs. Tai sekoja vēl viena.

Beidzot mati bija sasieti. Pirra atvēzējās un aizmeta akmeni uz grāvja galu, cik vien tālu spēja.

-   Pārgriez saites! Hīlass elsa.

Ēna uz zemes apstājās sašūpojās un metās pakaļ akmenim.

Pirra drudžaini cirta pa virvi.

-   Nekapā, Hīlass pamācīja, zāģē tā kā koku!

Meitene vēl nekad mūžā nebija zāģējusi koku, bet

saprata, ko viņš domā. Zēns grozījās un sasprindzināja muskuļus. Virve pārtrūka.

Hīlass pielēca kājās, paķēra dunci vienā rokā un Pirras roku otrā. Abi metās bēgt pa vienīgo iespējamo ceļu augšup pa grāvi nezināmajā.

Skrienot Pirra pameta skatienu atpakaļ un pamanīja ainu, kas mitīs viņas murgos visu mūžu, spārnotus apveidus, kas nolaidās no kokiem un sapulcējās vietā, kur viņa bija aizmetusi akmeni.

-   Viss labi? Pirra klusiņām pajautāja.

Hīlass pamāja.

-   Tu diez ko labi neizskaties.

-   Paldies.

-   Es tikai gribēju teikt…

-   Nē, es biju domājis paldies. Par to, ka nāci mani meklēt.

-   A. Pirra ar papēdi paspārdīja zemi. Nūja. Ja es nebūtu tā darījusi, tad neko ilgi neizdzīvotu.

Hīlass apskāva ceļus un iedomājās: nez kad viņš pārstās drebēt? Tas bija drausmīgi tumsā klupšus krišus skriet pa grāvi, ik mirkli baidoties izdzirdēt pakaļ dzenamies Niknos. Bērni bija nonākuši strupceļā; tad laiks

noskaidrojās, un zvaigžņu gaismā Hīlass uzgāja aizu, kas vijās uz rietumiem. Pēc bezgalīgi ilgas rāpšanās lejup aiza pavērās, un viņi ieraudzīja Jūru pirmsausmas mierā slīgstošu nespodri sudrabainu klajumu.

Kad atmodās saule, abi patvērās zem ērkšķu krūma un sadalīja to, kas bija atlicis ūdens maisā to Pirra apbrīnojamā kārtā bija pamanījusies paturēt.

-   Ejam, meitene skubināja, atsaucot Hīlasu atpakaļ realitātē.

-   Tu ej, es tevi panākšu, zēns nomurmināja.

Pirra, šķiet, saprata, ka viņam vajag pabūt vienatnē,

un devās lejup pa nogāzi.

Hīlass truli nolūkojās bitēs, kas lidinājās starp timiāna ceru purpura ziediem, un ziedmušām, kas sanēja ap dzelteniem dadžiem. Šķita, ka tas viss nav īsts. Kā tas varēja pastāvēt, ja bija arī Viņi? Kurp aizgāja tumsa tad, kad uzlēca Saule? Kur Niknie bija tagad?

Viņš tos joprojām juta kā tādu traipu dvēselē. Zēns iedomājās Akastosu un vajāto skatienu vīrieša acīs. Es bēguļoju ilgāk, nekā tu esi šai pasaulē…

Zēns ilgojās pēc Gara. Viņam gribējās kopā ar delfīnu nirt vizošā Jūrā un just, kā tā aizskalo viņā iemitušo tumsu. Gars to saprastu, viņam nebūtu jāstāsta.

Pirra nāca atpakaļ. Hīlass skatījās, kā viņa steigšus rāpjas augšā pa nogāzi. Kaut kas nebija, kā nākas. Viņš piecēlās kājās.

-   Sēdies, meitene čukstēja.

-   Kas ir?

-   Kuģis! Tas tagad brauc krastā. Es neapstājos, lai apskatītos, bet man šķiet, ka tie ir Vārnas!

Hīlass žigli domāja. Kur tas ir?

-   Es taču teicu pludmalē!

-Jā, bet kur tieši?

Meitene norādīja uz dienvidiem.

-   Vismaz kaut kas. Man šķiet, ka mūsu apmetne ir uz ziemeļiem, tā ka mums vismaz nebūs jātiek viņiem garām.

Abi kopā rausās lejā no kalna.

Pēkšņi Pirra ierāva Hīlasu aiz klintsbluķa. Tur, viņa izdvesa.

Kuģis bija izvilkts oļainajā krastā apmēram simts soļus uz dienvidiem. Hīlass aplūkoja nolaisto buru sakaltušu asiņu krāsā un vīrus, kas izlēca pāri malām, tērptus garos, melnos apmetņos un mežakuiļu ilkņu bruņucepurēs. Viņš redzēja, kā saulē zvīļo vadoņa bronzas bruņas. Viņš redzēja to sejas.

Viņš redzēja to sejas.

Hīlass sagrīļojās. Ausīs sāka šalkt. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš kristu no liela augstuma.

Viens no atbraucējiem bija Telamons.

32

Vārnas soļoja tieši zem viņiem: Pirra saskaitīja piecus vīrus un zēnu; katram pie gurna bija bronzas duncis.

Karotāji gāja mērķtiecīgi, noliektām galvām. Pirra izelpoja. Viņi nedzina pēdas. Viņi vāca izskalotos kokus.

Hīlass viņai blakus bija gluži sastindzis. Tas ir Telamons, viņš aizsmakušā čukstā sacīja.

-Ko?

-   Telamons. Viņš ir Vārna.

Meitene samiedza acis un palūkojās nopakaļ vīriem, kuri attālinājās uz liedaga pusi. Tātad tas bija tas zēns, kas viņai bija jāprec.

-   Vārna, Hīlass atkārtoja. Telamons ir Vārna.

Pirra izbrīnījās. Nu protams! Viņš pieder pie Koronosa dzimtas. Nāc, mums jātiek prom no šejienes! Kā tev šķiet, vai mēs varēsim tikt pāri tam zemesragam?

-   Kāpēc tu man nepateici? viņš klusi jautāja.

-   Ko es tev nepateicu?

-   Ka viņš ir Vārna.

-   Hīlas, mums ir jātiek prom no šejienes!

-   Kāpēc tu man nepateici?

Viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lika Pirrai atskatīties. Zēna lūpas zem pelnu un netīrumu kārtas bija kļuvušas gluži pelēkas. Dzeltenbrūnās acis tumsa gandrīz melnas.

Reiz Pirra Dievietes Nama dižsētā bija redzējusi buļļu lēcēju, ko bija sabadījis bullis. Viņu iznesa no sētas dzīvu, bet seja bija tikpat nobālusi un satriekta kā pašlaik Hīlasam.

-   Kāpēc? viņš prasīja.

-   Es, protams, domāju, ka tu to zini! Nāc taču!

Krasts bija biezi apaudzis ar kokiem, un bērni atrada

ceļu pāri zemesragam nepamanīti. Nekādu pakaļdzīšanos nemanīja, bet Pirra ik mirkli baidījās, ka ieraudzīs karotājus metamies viņiem pakaļ.

Abi ienira kastaņu un platānu pudurī, kur trokšņoja zvirbuļu bars. Paslēptuve bija laba, un meitene uzelpoja mierīgāk. Neviens joprojām nedzinās pakaļ.

Pēc brīža viņi uzgāja strautu. Nometusies ceļos sūnās, Pirra atskārta, ka vairs nespēs paspert ne soli. Es esmu pagalam, viņa elsa. Neatceros, kad pēdējo reizi gulēju. Cik vēl tālu līdz apmetnei?

-   Man šķiet, ka vēl ir labs gabals. Jāiet varbūt pusi dienas.

-   Vai būtu droši uz brīdi apstāties te?

-   Droši nav nekur, Hīlass nomurmināja.

Pirra vilcinājās. Par Telamonu man tiešām šķita, ka tu zini. Tu galu galā sacīji, ka viņš esot tavs labākais draugs.

-   Bija, Hīlass caur zobiem izgrūda. Viņš bija mans labākais draugs.

Bērni atrada guļvietu jaunaudzē, un Hīlass nomaskēja to ar zariem, lai viņus nevarētu redzēt. Pirra aizgāja meklēt ēdamo, drīz atgriezās un pastāstīja, ka koki augot līdz pašam krastam un ka esot riskējusi ātri iebrist ūdenī.

Viņa atnesa pilnus svārkus jūrasežu, kurus abi apēda jēlus, izķeksējot sātīgo ķēpu ar pirkstiem. Meitene visu laiku meta uz Hīlasu dīvainus skatienus; zēnu tas sadusmoja. Negribējās, ka viņu redz šādu.

Beidzot Pirra bilda: Man jau no sākta gala likās jocīgi, ka viņš ir tavs draugs. Tāpēc, ka viņš ir Vārna.

Hīlass nikni paglūnēja.

-   Kad tu pateici, ka viņš esot tavs draugs, es nezināju, vai varu tev uzticēties. Nezināju, ko lai domā. Tāpēc neko neteicu. Protams, vēlāk alās es tev uzticējos; bet tad viss notika tik ātri, ka nebija laika par to aprunāties.

Hīlass iedūra dunci zemē un skatījās, kā tas nodreb un paliek mierā. Viņam bija nelabi, un iekšā vārījās dusmas un žēlums, un neticība. Vai viņi vispār jebkad bija bijuši draugi vai arī tas viss bija meli? Bet kāpēc?

Viņš atcerējās to dienu pēc uzbrukuma, kad Telamons tēva kaujas ratos brauca viņu meklēt. Viņš sacīja, ka nezinot, kāpēc Vārnas vajā ārpusniekus. Tiklīdz par to padzirdēju, devos tevi brīdināt… es atradu Škicu… es viņu apraku…

Vai kaut kas no tā vispār bija tiesa? Bet ko gan Telamons varētu iegūt no tādiem meliem?

Pirra aiznesa pēdējo jūrasezi atpakaļ uz krastu kā ziedojumu. Viņus nekur nemana, meitene atgriezusies sacīja, bet man šķiet, ka es tālumā saskatīju mūsu vraku. Tev bija taisnība līdz tam jāiet vismaz pusi dienas. Vai varam atpūsties līdz tumsai?

Hīlass neatbildēja. Viņš ar pirkstu vilka pa krustu un apli uz dunča spala. Kaujas ratu ritenis, bija sacījis Akastoss, kas saspiedīs viņu ienaidniekus.

Nešķita iespējams, ka šis pats duncis viņa priekšā šis vienkāršais bronzas nazis iemiesotu Koronosa dzimtas varu. Taču dziļi sirdī zēns apzinājās, ka tas ir tiesa.

Viņš atminējās to, ko bija stāstījis Akastoss: Vārnas ir pazaudējuši savu dunci un grib to atgūt, un varbūt tāpēc viņi vajā ārpusniekus. Vai viņi kāda iemesla dēļ domā, ka nazi ir nozadzis kāds ārpusnieks un ka šis ārpusnieks varētu būt Hīlass?

-   Kāpēc tu visu laiku skaties uz savu nazi? Pirra klusiņām jautāja. Meitenes vaibsti bija saviebti aiz noguruma, bet tumšās acis vērīgi lūkojās ceļabiedrā.

Zēns viņai izstāstīja. Par to, kā atradis kapā mirstošo jaunekli, kā viņam iedots nazis un kā tas palīdzējis palikt dzīvam tad, kad dreifējis Jūrā, un par to, ko bija stāstījis Akastoss.

Kad Hīlass beidza runāt, iestājās klusums. Koki stinga pusdienas svelmē. Pat zvirbuļi bija pieklusuši. Tikai sienāžu čirksti sanēja un sanēja.

Pirra ierunājās pirmā. Vai tu esi pārliecināts, ka šis ir īstais nazis?

-   Tam virsū ir kaujas ratu ritenis tieši tā, kā Akastoss sacīja. Hīlass pavērās meitenē. Tas jauneklis kapā, tas keftietis. Vai tu zini, kas viņš tāds bija?

Viņa papurināja galvu. Man nav ne jausmas un es arī nezinu, kāpēc lai viņš būtu zadzis to nazi. Un to droši vien glabāja Mikēnās kā tas tika līdz Likonijai? Un kāpēc? Viņa kodīja lūpu. Līdz šim es pat nebiju dzirdējusi par tādu dunci un nedomāju, ka Keftiu kāds par to zinātu. Tas gan laikam ir gluži saprotami. Vārnas negribētu, lai kāds zinātu, ja… Pirra strauji ievilka elpu.

-   Nupat atcerējos. Tāpēc viņi noteikti prasīja Orākulam.

-   Kādam Orākulam?

-    Kad atbraucām uz Likoniju, mēs dzirdējām, ka Testors un Krātoss esot devušies lūgt padomu savam

Orākulam. Varbūt tā atbilde, ko Orākuls sniedza, varbūt tai bija kāds sakars ar to, ka ārpusnieki nozaguši nazi.

-   Bet es taču teicu es to nenozagu!

-   Zinu, bet tas ir pie tevis. Tas atnāca pie tevis; tas ir svarīgākais. Un varbūt ja Orākuls tiešām pateica kaut ko par ārpusniekiem, un Krātoss tad jau zināja, ka tu Likonijā esi atlicis vienīgais, viņš varbūt nosprieda, ka tu esi to paņēmis.

-    Bet es nekad neesmu bijis Mikēnām pat tuvumā!

-    Zinu. Bet tas, kurš nazi nozaga tas jauneklis kapā -, viņš to noteikti atveda no Mikēnām uz Likoniju; tad duncis nonāca tavās rokās, tā ka beigu beigās tas pats vien sanāk.

Hīlass izvilka dunci un pacēla to gaisā. Pie asmens nebija pielipis ne kriksītis netīrumu. Tas bija nevainojams. Skaists.

Zēns bija sācis uzskatīt, ka nazis ir viņa draugs. Tas bija kā ceļabiedrs, kad viņš dreifēja Jūrā, un vētrā tas bija aptinis savu saiti ap dēli un noturējis viņu virs ūdens. Hīlass bija uzskatījis, ka duncis viņam palīdz, taču tagad saprata, ka tas tikai glābās pats. Tātad duncis bija vēl viens draugs, kas patiesībā tāds nekad nebija bijis.

Viņš nolika dunci zemē un noslaucīja pirkstus pret stilbu. Tikšu no tā vaļā, viņš sprieda. Iemetīšu to Jūrā. Tad viņi to nedabūs nekad.

Pirra sarauca uzacis. Es domāju, ka tas nelīdzēs. Man šķiet, ka tas zina, kā par sevi parūpēties.

-   Kā tu to domā?

-   Atceries, kā toreiz alās, kad tev uzklupa tā čūska, duncis ieķērās makstī? Varbūt tas gribēja, lai tev iekož, lai varētu izbēgt. Un toreiz, kad tu uzkāpi tajā koku kaudzē

un nazis izkrita, mirkli pirms tas Akastoss… mirkli pirms viņš tevi notvēra. Ja viņš to būtu pie tevis atradis, nazis tagad būtu pie viņa. Man šķiet, ka ari to duncis negribēja. Nē, Hīlas. Ja tu to iemetīsi Jūrā, tas atradīs ceļu, kā atklāties. Kā tikt atpakaļ pie Vārnām.

Hīlass notrīsēja par spīti svelmei. Viņš skatījās, kā uz asmens rotājas saules atspīdumi. Viņam bija neomulīga sajūta, ka duncis klausās.

-          Man tikko ienāca prātā vēl kaut kas, Pirra ieteicās.

-    Varu derēt, ka Krātoss saviem vīriem nav pateicis, ka tas ir pazudis.

-   Kāpēc ne?

-Tā būtu vājuma pazīme. Ja gribi noturēties pie varas, nekad neizrādi vājumu. To man iemācīja māte. Jā. Krātoss droši vien ir pateicis tikai saviem tuvākajiem radiem. Varbūt tikai Testoram un Telamonam un nevienam citam.

Hīlass cieši pavērās Pirrā. Telamonam? Telamons ir tā vīra radinieks?

Meitene pamāja. Testors un Krātoss ir brāļi. Viņu tēvs ir Mikēnu virsvadonis Koronoss. Telamons ir viņa mazdēls. Viņš ir Krātosa brāļadēls. Tāpēc viņš ir Vārna. Viņš ir Vārna jau kopš dzimšanas. Hīlas, vai tev nav labi?

Viņš atkal bija kalnos un turējās uz dzīvību un nāvi zem tās pārkares, kamēr melnās ādās un bronzā tērpts briesmonis pārliecās pār aizas malu. Viņš redzēja spēcīgu, pelniem nosmērētu roku. Juta skatienu no bruņucepures spraugas, kas pārmeklēja nogāzi, lai viņu atrastu…

Krātosa dēļ bija nogalināts Škics. Krātosa dēļ Izi bija pazudusi kaut kur mežonīgos apvidos. Krātoss Koronosa dēls. Telamona tēvocis.

-   Hīlas?

-    Liec mani mierā! viņš uzbrēca. Vienkārši liec mani mierā!

Zēns, neskatīdamies apkārt, aizbrāzās prom biezoknī.

Viņus nesauc par Vārnām, Telamons sacīja. Viņi ir diža dzimta Koronosa dzimta… Mans tēvs… viņam ar tiem nav nekāda ienaida… Viņš ir vadonis tas nozīmē, ka ne vienmēr var izvēlēties, ar ko ir darīšanas.

Tas viss bija tiesa tomēr cik daudz melu bija tajā, ko viņš atstāja nepateiktu.

Jautājumi joprojām vērpās ap to pašu. Ja Telamons tiešām ir Koronosa dzimtas loceklis kāpēc tad viņš palīdzēja Hīlasam aizbēgt? Kāpēc nozaga tēva kaujas ratus un atveda pārtiku? Kaltētās aitas aknas, valriekstu sulu. Kāpēc?

Hīlass gluži neapzināti bija atradis ceļu uz mežmalu. Jūra rimti dusēja zem īgni dzeltenām debesīm. Oļi zvēroja tik spoži, ka sāpēja acis.

Līdz šim, lai ko arī nācās pārdzīvot, Hīlass visu laiku bija cerējis, ka pienāks brīdis, kad to visu varēs izstāstīt draugam. Pagaidi vien, kad izstāstīšu šito Telamonam, viņš bija sev sacījis. Bet nu vairs nebija neviena, kam stāstīt.

Zēns atminējās alā dzirdētos Dievietes vārdus. Hīlass bija jautājis, kāpēc Vārnas viņu vajā, un Dieviete bija atbildējusi: Patiesība dzeļ. Tobrīd šķita, ka ar to domāta jūrasčūska. Tagad zēns atskārta, ka Viņa brīdināja par to, ko viņš uzzinās.

Un patiesība tik tiešām dzēla dziļi. Hīlasam bija tāda sajūta, it kā kāds būtu iedūris viņam krūtīs nazi un vēl pagriezis.

Viņš nevarēja atgriezties pie Pirras. Bija jāpabūt vienam.

Nē vienam ne. Viņam vajadzēja Garu. Delfins sapratīs.

Krastā nebija ne miņas no Vārnām. Zēns aizskrēja līdz klintīm turpat seklumā un paslēpās. Viņš paplikšķināja viļņus ar plaukstām. Kad tas nelīdzēja, viņš pabāza galvu zem ūdens un sauca Garu, izdvešot burbuļu šaltis.

Bet, lai ko viņš arī darīja, Gars neparādījās.

33

Bija milzīgs atvieglojums atkal būt atklātā Jūrā, bet delfīns ļoti uztraucās par savu baru un arī par zēnu un meiteni. Bija sajūta, it kā viņš būtu sabijis alās veselu mūžību, kaut arī tur notikušais jau sāka izplūst zilā miglā.

Viņš atcerējās, kā bija iesprūdis kanālā un drudžaini locījies, lai atbrīvotos. Viņš atcerējās, kā pār muguru slīdēja rēgainas spuras un kā tuvojās guldzoši smiekli. Tad smiekli aprāvās, un delfīns pārstāja cīnīties. Viņu pārņēma bijība. Bija atnākusi Mirdzošā.

Viņa peldēja arvien tuvāk un tuvāk, līdz delfīnu apņēma viņas saltā, zilā uguns. Viņa bija tik liela un nevainojama kā pati Jūra. Uz spurām nebija ne robiņa, ne skrambiņas, uz sāniem nemanīja ne zobu atstātas pēdas, ne rētas. Aste bija stiprāka par vētru, un acis dziļākas par Melndzelmi.

Ar vienu sānspuras vēzienu tā atbrīvoja delfīnu no klintīm. Viņa sadziedēja skrāpējumus un brīnumaini aizskaloja visas sāpes. Viņa uzrunāja to delfīnu valodā, kam nevajag balss, un viņš saprata.

Pakļaudamies Viņas gribai, delfīns aizpeldēja līdz Dziedošo Atbalšu Vietai, un Viņa tam parādīja gliemežvāku, kas nebija nekāds gliemežvāks, bet akmens. Delfīns saudzīgi uzmauca to uz deguna, un Mirdzošā aizsūtīja

viņu atpakaļ pa līkumotajiem kanāliem; un tad, kad delfīns atkal bija ticis laukā, viņš atstāja neīsto gliemežvāku tur, kur tam bija īstā vieta.

Tagad tas viss šķita noticis pavisam sen un kaut kur ļoti tālu. Viņš bija izpildījis Mirdzošās gribu, un tā bija viņu atbrīvojusi.

Bet kur bija visi pārējie?

Delfīnam pār sāniem pārskrēja raižpilnas trīsas; viņš sauca un klikšķināja, un atkal sauca.

Nekā.

Viņš aizsteidzās turp, kur bija sadzirdējis dīvainās, slāpētās bara balsis, kas nāca it kā cauri zemei. Viņš sita ar asti un sauca pārējos vārdos. Kas ar tiem bija noticis?

Delfīns aiztraucās gar krastu meklēt zēnu. Viņu nekur nevarēja atrast. Delfīns izpeldēja pašā seklumā, nelikdamies ne zinis par oļiem, kas noskrāpēja vēderu. Viņš sauca un sita ar asti, bet zēns nenāca.

Aizpeldējis atpakaļ dziļāk, delfīns uztraukti ieklausījās Jūras balsī. Tā nemierīgi vaidēja, bet viņš nesaprata, ko tā saka, un, peldot viļņa mugurā, straumes izrādījās tik spēcīgas, ka bija jāpeld no visa spēka, lai neaiznestu prom.

Delfīns izbāza purnu no ūdens, un Augšā bija karsti; viņš uzreiz juta, kā savelkas āda. Un debesis bija nevis zilas, bet dzeltenas.

Delfīns ienira, cerēdams sadzirdēt pazīstamu sardīnes apveidu kaut vai haizivi. Bet zivis bija pazudušas. Tās bija pametušas seklumu un patvērušās dzelmē. Kas bija tās nobiedējis?

Delfīnam dūša saskrēja astē. Pirmo reizi mūžā viņam šķita, ka Jūra ir pārlieku plaša, pārlieku varena. Viņš

ilgojās pēc draudzīgas spuras pieskāriena vai delfīna sāna, kas paberzētos pret viņējo.

Viņš aizpeldēja tālāk gar krastu, ātri un sparīgi klikšķinādams, meklējot kādas dzīvas būtnes apveidu. Viņš dzirdēja dziļāk pazīstamos pakalnus un ielejas, un lielos jūraszāļu mežus, bet nevienu zivi un nevienu delfīnu.

Tad viņš izdzirda kaut ko citu: vienu no tām lielajām, grabošajām koku kaudzēm, ko cilvēki izmanto Jūras šķērsošanai. Kaudze bija iepeldējusi līcī un nu dusēja, šūpodamās seklumā kā miegains valis.

Delfīns piepeldēja tuvāk. Viņš redzēja cilvēkus rosāmies liedagā kā tādus krabjus un pulcējamies ap viņu mazajām, sarkanajām uguntiņām. Visi bija vīrieši. Delfīnam viņi nepatika. Viņš tajos jauta vardarbīgumu.

Tad viņš pamanīja uz klintīm, kas ietiecās līcī, tupam nelielu, tumšu stāvu. Ja krastā nebūtu to vīru, delfīns aiz priekiem būtu sācis mest kūleņus. Viņš bija atradis zēnu!

Delfīns iegrima viļņos un steidzās pie klintīs redzētā.

34

No Jūras pacēlās kaut kas mirdzošs; Telamons iztrūkās.

Mirkli delfīna skatiens sastapās ar viņējo. Tad dzīvnieks apvēlās uz sāna un nozuda viļņos.

Telamona sirds sāka sisties straujāk. Vai tā varētu būt laba zīme? Vai tas nozīmētu, ka Hīlass vēl ir dzīvs?

Tālāk Jūrā zēns pamanīja izliecamies spīdīgu muguru. Delfīns peldēja gar krastu uz ziemeļiem. Mirkli Telamons prātoja, ka svētā radība viņam varbūt dod kādu zīmi, varbūt pat rāda ceļu pie drauga.

Divi karotāji paceltiem šķēpiem skrēja šurp pāri klintīm. Mēs redzējām spuru! Vai tā bija haizivs?

-    Delfīns, Telamons pateica.

Abi nolaida šķēpus, un viens ar plaukstu paberzēja seju. Laime, ka nemēģināju mest, viņš klusi nomurmināja.

-    Patiesi laime, Telamons vēsi piekrita.

Zēns nogaidīja, līdz karotāji atgriezās apmetnē, un atsāka vērot viļņus. Delfīns bija nozudis. Jūra izskatījās pēc kaltas bronzas plāksnes.

Telamonu pāršalca bezcerības vilnis, un viņš paslēpa galvu rokās. Nekas nebija izdevies tā, kā gribēts, un viņš nesaprata, kā lai visu atkal vērš par labu. Viņš bija

apsolījis Hīlasam atrast Izi, bet tad viņu pievīlis. Derdzās domāt par to, kā meitene viena pati klīst kalnos, un viņš ienīda sevi par to, ka nebija darījis vairāk, lai to atrastu. Viņš bija pievīlis Izi un pievīlis Hīlasu. Viņš neko nebija panācis tikai aizdevis dusmas un sagādājis vilšanos tēvam un piemānījis tēvoci.

Bet ko viņš būtu varējis darīt citādi? Krātoss viņu bija galīgi pārpratis. Hīlasam nevarēja būt nekāda sakara ar dunča nozagšanu. Viņš nevarēja būt tas pats ārpusnieks, ko pieminēja Orākuls.

Varētu gan būt, Telamons skumīgi apcerēja, bet tas viss tagad vairs varbūt nav svarīgi. Iespējams, jau ir noticis pats ļaunākais un Hīlass ir pagalam.

Acu priekšā atkal un atkal atausa tas brīdis, kad stūrmanis ceļā no Likonijas atrada airu laivas atlūzas. Zvejnieks, kuru viņi bija paņēmuši līdzi, bija tās aplūkojis un atpazinis savas laivas takelāžu; tad viņš pamanīja haizivi, kas peldēja līdzās kuģim, un iesmējās: Izskatās, ka tā būs šo noķērusi! Ha! Tā viņam arī vajag!

Telamons, it kā visu redzētu pats savām acīm, iztēlojās, kā haizivs uzbrūk draugam: Jūra krāsojas sarkana, Hīlasam cīnoties briesmones žokļos…

Viņš bija pārliecies pār reliņiem un vēmis, līdz sāka sāpēt vēders.

Vīri to bija uzskatījuši par jūrasslimību, bet tēvocis uzmeta brāļadēlam domīgu skatienu, it kā prātodams, vai tikai tur neslēpjas kas vairāk.

-   Viņš vēl ir dzīvs, aiz muguras sacīja kāda balss. Vārdi izskanēja klusi, bet tik salti, ka Telamons notrīsēja.

Krātoss bija noņēmis savas bronzas bruņas, bet tas viņu nepadarīja pieejamāku ne tā kā citus vīrus. Krūtis

un melnos ādas svārkus klāja pelnu svītras, un acis bija pieplūdušas asinīm no zīmju meklēšanas kvēlošās oglēs. Viņš vērās Telamonā ar neizdibināmu skatienu.

-   K-ko tu teici? Telamons izstomīja.

-   Tas ārpusnieks ir dzīvs, Krātoss atkārtoja. Es to redzēju pelnos. Viņš ir te uz šīs salas.

Telamons norija siekalas. Bet… pat tad, ja tas ir tiesa, viņš nav tas, kuru tu meklē. Viņam dunča nevar būt par to es esmu pārliecināts.

-   Tā tu saki.

-   Viņš ir tikai kazu gans, viņš nevarētu par to neko zināt… Zēns apklusa. Nedrīkstēja izklausīties tā, it kā viņš aizstāvētu Hīlasu.

Tēvocis ļāva pauzei ieilgt nepatīkamā klusumā.

Lai to aizpildītu, Telamons viņam izstāstīja par delfīnu. Varbūt tā ir laba zīme, viņš uzdrošinājās minēt.

-   Varbūt, Krātoss piekrita. Vai arī mūsu upuris ir pieņemts un drīz mēs saņemsim atalgojumu.

-   Es… es tā ceru, Telamons sameloja.

Tēvocis atieza zobus smaidā. Viņš bija biedējoši līdzīgs Telamona tēvam, ar tādiem pašiem augstiem vaigukauliem un spurainu, melnu bārdu. Taču Krātosā bija izdegusi visa laipnība.

Bet viņš ir radinieks, Telamons sev atgādināja. Tev pret viņu jābūt tikpat uzticamam kā pret savu tēvu.

Viņš to apzinājās, taču nejuta. Kā var būt uzticams vīram, kas grib nogalināt tavu labāko draugu?

-   Mēs atradīsim arī meiteni, Krātoss piebilda, joprojām vērodams brāļadēlu.

-Ko?

-    To keftieti. Virspriesterienes meitu. Tēvocis sarauca lūpu. To meiteni, kas tev jāprec.

-   Ā… Jā… Zvejnieks sacīja, ka esot viņu atstājis te, vai ne? Tad jau laikam viņš tā ari izdarīja.

-   Ak, es nedomāju, ka viņš būtu man melojis, Krātoss nepatīkami uzsvērti noteica.

Telamons atkal norija siekalas. Neviens neuzdrošinātos melot Krātosam. Izņemot kā izrādījās viņa paša brāļadēlu.

Pagaidām Telamonam veicās. Kaut arī viņa tēvs un Krātoss bija brāļi, viņi diez ko nesatika, un Testors nebija Krātosam izstāstījis, ka ārpusnieks ir dēla draugs un ka Telamons viņam palīdzējis aizbēgt.

Bet nu, lūkojoties augšup uz tēvoci, Telamons sāka prātot, vai radniecība viņu paglābs, ja Krātoss to kādreiz uzzinās. Viens skatiens uz cietsirdīgo mutes apveidu viņam pauda, ka atbilde uz šo jautājumu ir “nē”.

-   Es ar dažiem vīriem paiešos uz dienvidiem, Krātoss sacīja. Gribu pirms tumsas iestāšanās papētīt krastu. Vai nāksi?

Telamons aplaizīja lūpas. Nē. Palikšu tepat. Ja nu tas delfins atgriežas. Viņš piespieda sevi ielūkoties tēvocim acīs un klusībā lūdzās, kaut tas nepamanītu melus.

-   Kā vēlies, Krātoss noteica. Viņš joprojām smaidīja, taču balsī izskanēja kaut kas tāds, kas lika Telamonam nojaust viņš izdarījis nepareizo izvēli.

Tiklīdz tēvocis bija nozudis skatienam, Telamons devās uz ziemeļiem. Nebija daudz laika necik ilgi, un jau krēslos, un apmetnē bija jāatgriežas pirms Krātosa -, bet viņš nespēja atgaiņāt nojautu, ka delfins bija rādījis viņam ceļu. Pat tad, ja tas tā nebūtu, nevarēja sēdēt uz klintīm klēpi saliktām rokām, kamēr pārējie medī viņa draugu.

Svelme bija smacējoša, un, kamēr Telamons tika pāri zemesragam, viņam jau aumaļām lija sviedri. Nogāze, kas pavērās priekšā, bija biezi noaugusi ar platānām tieši tādās vietās Hīlasam patika slēpties.

Sajuties cerīgāks, zēns sāka kāpt lejā. Koku paēnā bija vēl sutīgāk. No sienāžu čirkstēšanas sāpēja deniņos.

-   Hīlas? viņš čukstus pasauca. Vai tu te esi?

Atbildēja tikai sienāži.

Iegājis dziļāk, Telamons mēģināja vēlreiz: Hīlas, tas esmu es! Es esmu viens. Atnācu palīdzēt!

Nekā.

Izspraucies caur durstīgu kadiķu ceru, Telamons iznāca nelielā klajumā, kur starp dadžiem vīra augumā lidinājās bālas kodes.

Viņš atrada zemē papēža nospiedumu un pietupās to apskatīt. Vai tas bija pēdas nospiedums vai arī tikai kāda akmens atstāta iedobe? Hīlass to būtu pateicis, tikai uzmetot tam aci.

Uzvilnīja skumjas. Telamonam pietrūka drauga. Viņš atminējās visas tās reizes, kad bija aizlavījies no Lapitosas un sameklējis Kalnā Hīlasu, vispirms uzrāpjoties līdz pārejai, lai pārbaudītu, vai pie tikšanās akmens nav atstāta kāda zīme, tad izdzirdot Hīlasa rejošos smieklus, tam izmetoties no krūmiem un apgāžot viņu augšpēdus, un tad viņi vārtījās un cīkstējās krūmājā…

Stāvot dadžu audzē, Telamons atskārta, ka nekad nevarēs atgriezties tajos laikos. Pat tad, ja viņš tiešām atradīs Hīlasu, nekas vairs nebūs tā kā agrāk. Labākajā gadījumā varēja cerēt palīdzēt Hīlasam aizbēgt uz kādu tālu zemi un piespiest viņu apzvērēt, ka viņš vairs nekad nespers kāju Likonijā. Un tas nozīmētu atvadas uz visiem laikiem.

Iedobe zemē neizskatījās tāda, kā vajadzētu. Tas tomēr nebija papēža nospiedums. Telamons to nikni izdzēsa. Ko viņš te vispār dara, tā steberēdams pa kaut kādiem krūmiem?

Kāda roka apvijās viņam ap kaklu un atmuguriski nogāza no kājām.

35

-   Kāpēc? Hīlass prasīja, piespiezdams Telamonam pie rīkles krama šķembu. Vienkārši pasaki man kāpēc?

-   Kas kāpēc? Telamons izdvesa.

-   Kāpēc tu man meloji?

-   Es nemeloju es tevi izglābu!

-   Tu esi Vārna, bet man to nepateici!

-   Es tevi izglābu\ Es nozagu tēva kaujas ratus; viņš man gandrīz ādu noģērēja! Ja netici, paskaties!

Neatlaidis tvērienu, Hīlass spēji apgrieza Telamonu uz vēdera. Zēna plecus krustu šķērsu izraibināja rētas.

Telamons vienā mirklī apsviedās otrādi un iegrūda elkoni Hīlasam ribās, tad aizāķēja kājas tam aiz galvas un apgāza. Hīlass plašā lokā piezemējās un pavēlās sāņus, lai izvairītos no uzbrukuma.

Tas nenotika.

-   Es neesmu nācis cīnīties, Telamons elsa, celdamies kājās.

-   Tā tu sakj! Hīlass ņurdēja. Kā lai es zinu, ka tā nav viltība?

-   Tāpēc, ka tas esmu es! Telamons ierēcās.

Hīlass noslaucīja no sejas sviedrus.

Telamons izskatījās tāpat kā vienmēr. Tā pati tunika, tās pašas karotāja pīnes ar māla krellītēm galos, lai neatristu. Kā viņi varēja būt ienaidnieki?

-    Priecājos, ka esi dzīvs, Telamons skumīgi sacīja, berzēdams kaklu. Mēs atradām tevis nozagtās laivas atlūzas un redzējām haizivi. Tas bija drausmīgi.

-           Kas tie par “mēs”? Hīlass caur zobiem izgrūda.

-   Tavs tēvocis un viņa vīri?

Telamons samirkšķināja plakstus. Kā tu zini, ka viņš ir mans tēvocis?

Hīlass nelikās dzirdam jautājumu. Un Škics? Vai tu viņu tiešām apraki vai arī tie bija meli?

-   Protams, apraku!

-   Un Izi? Vai tu vispār papūlējies viņu meklēt?

-Jā, bet…

-   Un kā ar to plānu pa krastu tikt otrā pusē kalniem? Tā bija tikai viltība, lai mani aiznestu Jūrā un es nekad neatgrieztos!

-   Nē, Hīlas, tā nebija. Dienu pēc tam, kad tu aizbrauci ar ratiem, es devos uz pāreju. Telamons nosarka. Tēvs sūtīja man pakaļ vīrus. Viņi mani aizveda atpakaļ uz Lapitosu.

-    Kāpēc lai es tev ticētu? Tu esi Vārna, bet man to nepateici!

-     Izbeidz viņus saukāt par Vārnām! Telamons iebrēcās. Es zināju tikai to, ka man Mikēnās ir kaut kādi radi, es viņus tikai pirms dažām dienām vispār pirmoreiz satiku! Bet skaidrot to tev nebija laika, jo man bija jādabū tevi prom, iekams neesi noķerts!

-   Laika bija atliku likām mēs esam pazīstami četrus gadus!

-    Un kad tad tu esi izrādījis kaut niecīgāko interesi par manu dzīvi Lapitosā? Telamons cirta pretī. Tu esi tieši tāds pats kā cieminieki, tu neko negribi zināt par ārpasauli!

-   Tātad tā ir mana vaina, Hīlass irdza. Un viss, ko tu darīji, bija darīts, lai man palīdzētu.

-   Kāpēc tam ir tik grūti noticēt? Telamons piepeši saguma uz kritalas. Man ir tāda sajūta, it kā mani plēstu pušu, viņš klusi runāja. Ar to vien, ka atrodos šeit, es apkaunoju sevi un nododu savus radus.

-   Tad jau man būtu tevi jāžēlo? Hīlass salti pajautāja.

Telamons uzmeta viņam savādu skatienu. Tu jau nezini, kā tas ir. Vēl tikai pirms dažām dienām zināju tikai to, ka man Mikēnās ir radi. Tēvs mūs turēja no viņiem pa gabalu; viņš sacīja, ka tā esot labāk. Zēns sažņaudza rokas dūrēs. Ne visi Koronosa dzimtas locekļi ir ļauni, Hīlas. Mans tēvs nav ļauns, un arī es tāds neesmu.

-   Tavs tēvs neko nedarīja, kad viņi vajāja ārpusniekus.

-   Viņam tas derdzās. Bet viņš tur neko nevarēja darīt. Tu nepazīsti Krātosu.

-   Un kāpēc tad Krātoss medī ārpusniekus?

Telamons berzēja pieri. Mikēnās klīda kaut kādi

pareģojumi. Tie vēstīja, ka Koronosa dzimtai draud briesmas no Likonijas; kādas tieši to neviens neteica. Tad nozaga dārgu mūsu dzimtas mantojumu. Mans vectēvs Koronoss atsūtīja divus no saviem dēliem šurp, uz šo salu, lai viņi veiktu .lielu ziedojumu un lūgtu dievu palīdzību tā atgūšanā. Viņš aizsūtīja Krātosu uz Likoniju. Krātoss un mans tēvs lūdza padomu Orākulam. Tas atbildēja dīvaini: ja asmens būs rokā ārpusniekam, Koronosa dzimta degs. Zēna seja saspringa. Krātoss bija pārliecināts, ka tas nozīmē kāds ārpusnieks ir nozadzis to… to mantojumu.

-   Tāpēc viņš sāka mūs vajāt un nogalināt.

-    Kad tevi pēdējo reizi redzēju, es par to neko nezināju! Telamons dedzīgi iesaucās. Bet tad, kad tu biji aizbraucis ratos, tēvs mani noslānīja tāpēc, ka biju tev palīdzējis… un pēc tam viņš man pastāstīja. Par to, kāpēc viņš mūs visus šos gadus turēja nošķirti, par Orākulu un to, kas bija nozagts. Tobrīd Krātoss jau medīja tikai tevi, jo… jo citu ārpusnieku Likonijā vairs nebija.

-   Izņemot Izi, Hīlass iebilda.

-   Krātoss viņu neņēma par pilnu, jo Izi ir meitene. Telamons atkal berzēja pieri. Kad tēva vīri mani panāca un aizveda atpakaļ uz Lapitosu, Krātoss bija tur priekšā. Viņš bija saņēmis ziņas no piekrastes. Kāds ārpusnieku zēns esot nozadzis laivu un aizbēdzis Jūras miglā. Es zināju, ka tas esi tu. Izlūdzos tēvam, lai ļauj man braukt ar Krātosa kuģi un tevi meklēt. Teicu, ka man ir tas jādara lai pierādītu savu uzticību un izpirktu vainu par palīdzēšanu tev.

Hīlass gaidīja, kad Telamons turpinās.

-   Tēvs man to atļāva. Viņš nebija Krātosam izstāstījis, ka mēs esam draugi, un noticēja man, kad sacīju, ka mēģinu vērst visu par labu. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka es viņam jau atkal meloju. Un tas nozīmē, ka tad, ja Krātoss izdibinās, ka mēģinu tev palīdzēt, viņš mani nogalinās!

Tagad Hīlasam nebija, ko atbildēt. Viņam gribējās ticēt Telamonam, taču viņš nevarēja tā riskēt. Kā lai es tev uzticos, viņš jautāja, ja tu man tik daudz ko noklusēji? Tu man neko neteici ne par saviem radiem, ne par dunci, ne… Viņš aprāvās.

Klusums. Starp dadžiem šaudījās spāres. Augstu gaisā atskanēja svīru spalgie kliedzieni.

Telamons bija sastindzis gluži nekustīgs. Es nemaz neteicu, ka tas ir duncis. Kā tas var būt, ka tu zini, ka tas ir duncis?

Hīlass neatbildēja. Viņš redzēja, kā drauga sejā ataust atskārsme.

-           Un es zvērēju, ka tas nebiji tu, Telamons sacīja.

-   Es pateicu tēvam, ka tu nevarēji to paņemt. Tu pat nezināji, ka tas pastāv.

-   Es to nenozagu, Hīlass teica.

-   Bet tu par to zini. Un tu… vai tev tas ir?

-Jā.

Telamons kāpas atmuguriski, šūpodams galvu. Visu šo laiku… es tevi aizstāvēju…

-   Es taču teicu, ka to nenozagu.

Telamons neklausījās. Kur tas ir? viņš noprasīja.

Hīlass nošņaukājās. Domā, es riskētu ņemt to līdzi?

Telamons atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet pārdomāja. Kā lai es zinu, ka tu nemelo? Kā lai zinu, ka tas ir īstais?

Hīlass saminstinājās. Bet viņš jau tāpat bija pateicis par daudz; nebija nekādas jēgas liegties. Tam uz spala ir aplis ar krustu, viņš sacīja. Kaujas ratu ritenis, kam jāsaspiež ienaidnieki.

-   To tev kāds būtu varējis pastāstīt. Man vajag vēl pierādījumus. .

Hīlass brīdi padomāja. Rītausmā, kad saules stari skar asmeni, tā mala kļūst sarkana, it kā ar to nupat būtu izlietas asinis. Un tad, kad turi to rokā, tu jūties stiprāks nekā jebkad.

Telamonam palika vaļā mute. Visu šo laiku tas

biji tu.

-   Es to nenozagu, Telamon. Tas ir tiesa. Līdz vakardienai es pat nezināju, kas tas tāds ir.

Telamons paķēra žagaru un sāka soļot šurpu turpu pa klajumu, zvetēdams pa dadžiem. Kad viņš palūkojās uz Hīlasu, Telamons izskatījās daudz vecāks un bija gluži kā vadoņa dēls. Atnes to man, viņš strupi pavēlēja.

-Ko?

-    Atdod dunci man. Pateikšu, ka to atradu. Tad viņi tevi vairs nevajās.

-    Bet, ja Vārnas to dabūs, viņus nevarēs uzveikt. Kāpēc lai es to pieļautu?

-    Ne jau visi Vārnas kā tu viņus saukā ir ļauni. Varbūt mēs ar tēvu varam atrast kādu veidu, kā atjaunot mūsu dzimtas godu…

Hīlass atkal nošņaukājās.

-   Nu labi ja tas tevi nepārliecināja, tad varbūt derēs šis: atdot dunci man ir vienīgā izeja.

-   Nē. Es to nedarīšu.

-    Vai tad tu nezini, cik viņi ir vareni? Telamonam paspruka. Ā, tev jau nekas, tu nekad neesi redzējis Krātosu, kad viņš dusmojas. Un viņam ir brāļi, un… vēl ir pats Koronoss!

Hīlass pavērās draugā. Tu no viņiem baidies, viņš secināja. Tu baidies no paša radiem.

-   Protams, es baidos! Telamons iekliedzās. Un arī mans tēvs mans tēvs, Likonijas vadonis! Tu arī baidītos, ja tev būtu kaut mazākā nojausma par to, ko viņi spēj! Hīlas, tā ir tava vienīgā iespēja! Pateikšu viņiem, ka redzēju tavu līķi peldam pie krasta, bet nevarēju to aizsniegt. Pateikšu, ka nazi atradu seklumā. Palīdzēšu tev aizbēgt. Tu būsi drošībā!

-   Un kas notiks ar Izi?

Klusums. Telamons pārlaida īkšķi pār apakšlūpu.

-   Es… es zinu, kur viņa ir.

Hīlass palika stāvam nekustīgi. Pastāsti man!

-   Hīlas…

-   Pastāsti man! Vai viņi ir to noķēruši? Vai ar viņu viss ir labi?

Zēns tuvojās Telamonam; tas paspēra soli atpakaļ.

-   Viņi nav Izi notvēruši, un viņai viss ir labi, bet… Viņš apklusa. Es tev pateikšu, kur viņa ir, tikai tad, ja tu man iedosi dunci.

Hīlass pablenza runātājā tā, it kā redzētu to pirmo reizi. Tā tu rīkosies? Tu tirgosies ar manas māsas dzīvību?

-   Es netirgojos! Es saku, ka neteikšu tev, iekams man nebūs dunča. Vai tad tu nesaproti, Hīlas, ja viņi to nedabūs atpakaļ, tad nekad nebeigs tevi vajāt? Bet, ja tagad pateikšu, kur viņa ir, tu nekad nepadosies!

Hīlasam gribējās plosīties un kliegt. Bet Telamonam bija taisnība. Rītausmā, viņš noskaldīja. Ej uz ziemeļiem. Tu nonāksi pie vraka klintīs. Satiksimies tur rītausmā. Es paņemšu nazi.

Telamons uzmeta zēnam pētošu skatienu. Vai tu runā nopietni?

-   Kā tu domā?

Telamons košļāja lūpu. Būs grūti tikt prom. Krātoss…

-   Man vienalga. Ja rītausmā nebūsi tur, tu vairs nekad neredzēsi ne mani, ne dunci.

36

-    Bet tās ir lamatas! Pirra aizsmakušā čukstā brīdināja.

-    Ja tās būtu lamatas, tas jau būtu redzams. Turklāt viņš neko tādu nedarītu.

-     Ak nē? Es Dievietes Namā esmu satikusi tādus puikas kā viņš. Viņi runā par godu, bet tie ir tikai vārdi.

-    Tu nepazīsti Telamonu.

-    Un tu pazīsti?

Hīlass neatbildēja.

Bija nakts vidus, un nometnē valdīja piķa melna tumsa. Pirra saniknota aiztaustījās līdz avotam, kur nomazgāja izdegušās ielejas sodrējus un ar pirkstiem izķemmēja matus. Viņa bija apskaitusies uz Hīlasu un saīgusi pati uz sevi par to, ka jutusies tik satriekta, kad bija pamodusies un atklājusi, ka viņa nav.

Aukstais ūdens dzēla vaigā, bet lika justies labāk; kad Hīlass atnāca nomazgāties, meitene pavirzījās, atbrīvojot vietu. Viņš acīmredzot vēl nekad mūžā nebija ķemmējis matus, tāpēc Pirra parādīja, kā atšķetināt mezglus; vairums gan bija tā savēlušies, ka zēns tos vienkārši nogrieza.

Pirra sajuta nemiera dūrienu, redzot, ka Hīlass sasien atlikušos matus ar zāles grīsti. Karotāji pirms kaujas šķīstās. Viņš gaidīja cīņu.

Un viņš gribēja doties ceļā. Hīlass sacīja, ka vēlas nonākt pie vraka pirms Telamona, ja tas nebūtu viens.

-   Ā, tad tu tomēr domā, ka tas varētu būt slazds, Pirra iedzēla.

Zēns neatbildēja.

Viņi turējās ar mežu noaugušajā nogāzē: Pirra visu laiku uzgrūdās kokiem, bet Hīlass kustējās klusi kā ēna. Pēc krietna brīža viņš apstājās pie klintsbluķu loka, kas stāvēja, salīkuši kopā, it kā pārrunātu kādu noslēpumu.

-   Kāpēc tu apstājies? Pirra elsa.

Zēns pajautāja, vai viņa varētu nogriezt strēmeli no savas tunikas. Pirra jautāja, kāpēc, bet viņš tikai nomurmināja, ka tad jau redzēšot. Dabūjis auduma gabalu, viņš sameklēja nūjiņu dunča izmērā un ietina to. Tad viņš iedeva Pirrai īsto dunci un pats paturēja ietīto žagaru.

-   Te ir laba paslēptuve, viņš tai sacīja. Nerādies acīs, iekams nebūšu atpakaļ.

Meitene samirkšķināja plakstus. Bet… es nākšu tev līdzi.

-   Nē. Šoreiz tu nevari man palīdzēt. Un man vajag, lai tu pieskati dunci.

Pirra jau grasījās atbildēt, bet zēns viņu pārtrauca:

-   Ja es neatgriežos, slēpies, līdz būsi droša, ka viņi ir atstājuši salu. Un, lai notiktu kas notikdams, neļauj viņiem dabūt dunci.

Viņš jau devās prom mežā. Pirra paskrēja viņam pakaļ. Nemuļķojies, Hīlas. Es nākšu tev līdzi! Hīlas?

Bet viņš jau bija nozudis tumsā. Viņa zināja, ka būtu bezcerīgi mēģināt atrast zēnu.

Bija neērti tā kluknēt aiz klintsbluķiem un gaidīt rītausmu. Kokos čaloja sveši putni, un kaut kāds liels zvērs

ošņādamies pienāca tik tuvu, ka Pirra sajuta tā vircoto smārdu. Cieši satvērusi dunci, meitene ieņurdējās, lai tas iet prom, un, viņai par izbrīnu, dzīvnieks tiešām aizslāja prom pa nogāzi. Viņa prātoja, vai tikai nupat nav sastapusies ar savu pirmo mežakuili…

Pirra pamodās, juzdamās stīva un krampju nomocīta; pa kājām rāpoja skudras. Debesis tik tikko sāka mesties pelēkas.

Palūkojoties lejup cauri kokiem, viņa saskatīja viļņotu Jūru un oļiem klātu krasta strēmeli. Pa to gāja kāds zēns. Viņa atpazina vadoņa dēlu Telamonu. Viņš bija atnācis viens kā solījis.

Nu un tad? Pirra īgni nodomāja. Hīlass ir gudrs, bet nav uzaudzis, vērojot vareno intrigas tā kā viņa. Vai tiešām viņš domāja, ka Telamons viņam izstāstīs, kur atrast viņa māsu vienalga, ar dunci vai bez tā?

Vēja pūsma pāršalca Jūru, nogludinot viļņus lielos, tumšos laukumos, kas līdzinājās milzīgas, neredzamas būtnes pēdām. Pirrai iekņudējās mugura. Tās bija Dievietes pēdas, tai ejot pāri Jūrai modināt Sauli. Meitenei bija nelāga nojauta, ka Mirdzošā pamet salu lai jau mirstīgie izkaujas paši savā starpā.

Pirra iedomājās par Hīlasu, kurš gaidīja pie vraka. Vai Dieviete vispār zināja, ka viņš ir? Vai Viņai tas rūpēja?

Zemāk nogāzē kaut kas sakustējās.

Meitene sastinga.

Karotājs bija divdesmit soļu attālumā. Tās gāja lēnām, noliecis bruņucepures klāto galvu. Viņš dzina pēdas.

Vienā šķebinošā mirklī Pirra ieraudzīja bronzas bruņas, pie guma piekārto zobenu un smago šķēpu gājējam rokā. Roka bija nosmērēta ar pelniem, un nagi iekrāsojušies melni.

Krātoss.

Viņš aizgāja tālāk pa taku, lūkodamies zemē.

Pirras domas joņoja kā neprātīgas. Ja tas karotājs nonāks pie vraka, ar Hīlasu būs cauri. Bet, ja viņa tam sekos, būs jāatstāj duncis, citādi viņš to dabūs; un kāds Hīlasam no viņas labums bez dunča?

Krātoss pameta skatienu pār plecu… un mitējās kustēties. Pirra neredzēja vīrieša seju, taču juta, ka viņš ir kaut ko pamanījis.

Neuzdrošinādamās elpot, meitene skatījās, kā viņš pagriežas un nāk atpakaļ pa to pašu ceļu, kā aizgājis. Tuvāk viņai.

Tagad viņš atradās tieši zem viņas.

Karotājs pieliecās un kaut ko pacēla no takas. Viņš iztaisnojās. Pirra redzēja, kā viņš pārvēršas: viņš saspringa kā mednieks, kas sajutis medījumu.

Pacēlis galvu, vīrietis nopētīja nogāzi.

Viņš mani neredz, Pirra sev sacīja. Viņš nevar zināt, ka esmu te.

Tad viņa pamanīja, kas mirguļo karotāja plaukstā, un viņai vēderā viss sagriezās.

Tas bija mazītiņš zelta cirvītis.

Saule bija sarkana kā briesmu zīme, un, parādījusies virs pasaules malas, tā aizdedzināja debesis.

Hīlass stāvēja viļņos, staipīja kaklu un skatījās uz vraku.

Tas neizskatījās tā, kā vajadzētu. Pirms tam viņš bija bijis pārāk tālu, bet, pienākot tuvāk, aptvēra, ka ir kļūdījies. Tas vraks, no kura abi ar Pirru bija vākuši mantas, nebija uzskrējis augstā melnu klinšu krāvumā un

neatradās zem zemesraga, kas slējās tam pāri kā vilnis, kurš teju taisās plīst.

Tas nebija viņu vraks.

Prātodams, ko gan tas nozīmē, zēns nopētīja klintis, meklēdams ceļu augšup. Vai nu Telamons nāks viens, vai ne, bet Hīlass gribēja ieņemt labu vietu, no kurienes būtu iespējams viegli aizbēgt.

Palēcies, cik augstu varēdams, zēns saķēra pusceļā augošu kadiķi un pēc krietnas nopūlēšanās tika augšā. Tikai tur viņš apķērās: ja būtu gājis pa nogāzi, būtu varējis nokāpt taisni pa zemesragu un uzreiz uz vraka.

Jūra bija izmetusi kuģi klintīs sāniski. Tas gulēja, sagumis kā skurbulī; sānu dauzīja viļņi. Hīlass uzmanīgi kāpa pa glumajiem dēļiem. Uz viena no tiem viņš paslīdēja un gandrīz iegāzās tilpnē, kur masta ēnā krājās melna ūdens lāma. Masts bija gandrīz pārlūzis uz pusēm. Tas asā leņķī karājās virs galvas, čīkstēdams un vaidēdams, kad Jūra triecās pret kuģa korpusu.

Hīlass neredzēja neko, kas varētu noderēt par ieroci, tikai gabalu virves. Paķēris to vienā rokā un otrā turēdams savu vīstokli, zēns sameklēja paslēptuvi aiz saplēstu krūku kaudzes un iekārtojās uz gaidīšanu.

Ilgi nebija jāgaida.

Telamons bija turējis vārdu un atnācis viens. Viņš apstājās klinšu pakājē. Hīlas, vai tu tur esi? viņš uzsauca, pūlēdamies pārkliegt viļņu šalku.

Hīlass neatbildēja.

-    Es esmu viens. Neapbruņots. Es… es pie mūsu apmetnes paslēpu šādas tādas mantas pie lielās platānas ar nolauzto zaru.

-   Kāpēc tu tā darīji? Hīlass pajautāja, iznākdams laukā.

Telamons samiegtām acīm palūkojās augšup uz draugu. Viņš ieraudzīja Hīlasa dūrē sažņaugto virvi, bet neko neteica. Tiklīdz man būs duncis, mēs atstāsim salu. Kad būsim prom, varēsi mantas paņemt. Viņš pētīja klintis, meklējot ceļu augšā.

-   Paliec, kur esi, Hīlass brīdināja.

Telamons sarauca uzacis. Ja tu tā vēlies. Vai tev ir duncis?

Hīlass pacēla vīstokli.

Telamons strupi pamāja.

Keftiešu purpurs bija veikls gājiens, Hīlass nodomāja. Bet viņš jutās briesmīgi, ka tā māna draugu.

-   Parādi! Telamons uzsauca.

-   Vispirms Izi. Pasaki man, kur viņa ir.

-   Neteikšu, kamēr man nebūs dunča.

Hīlass pakratīja galvu. Nedošu, kamēr nezināšu, kur viņa ir.

Saule cēlās augstāk klusā izvirdumā, aizdedzot sarkanu uguni zem tumšajiem mākoņiem, kas milza debesīs. Jūra nepagurusi plosīja vraku.

Telamons vienmēr bija bijis slikts melis.

-   Tu nezini, kur viņa ir, Hīlass secināja.

Draugs vilcinājās. Es atradu viņas pēdas pie tikšanās akmens. Izi bija atstājusi oli ar uzzīmētu vardi. Viņas pēdas veda lejā uz Mesēniju. Kādu brīdi tām sekoju, bet tad mani panāca tēva vīri.

-   Tātad tu meloji, teikdams, ka zini, kur viņa ir.

Telamons izaicinoši izslēja zodu. Tagad tu zini vairāk, nekā zināji, pirms biju tev izstāstījis.

-   Tu meloji. Še. Ņem. Hīlass meta vīstokli.

Telamons noķēra to vienā rokā un norāva audumu. Zars nokrita viņam pie kājām. Tu arī meloji, viņš noteica.

Abi pārmija ciešus skatienus; tajā brīdī Hīlass saprata, ka viņu draudzībai ir pienācis gals. Vai tu domāji, ka ļaušu tev paņemt dunci? viņš pajautāja.

-   Domāju, ka turēsi savu vārdu.

-   Tā kā tu?

Telamons atvēra muti, lai atbildētu, bet tad viņa acis piepeši iepletās šausmās. Hīlas, uzmanies!

Hīlass apcirtās un ieraudzīja sev virsū lidojam šķēpu. Viņš palēca sāņus. Šķēps šņākdams aizšāvās viņam gar ausi un grabēdams nokrita krastā.

Telamons aizskrēja tam pakaļ. Es nezināju, ka tā notiks! viņš sauca.

Hīlass neatbildēja. Pa zemesragu viņam tuvojās karotājs. Tā bruņas austošās saules gaismā tumšsarkani spīguļoja, un seju slēpa augsts bronzas kaklasargs un bezdibenīgi melni nokrāsota mežakuiļa ilkņu bruņucepure.

Tas bija Krātoss. Sažņaugtā dūrē viņš turēja Koronosa dzimtas dunci.

37

Krātoss kustējās viegli, kaut ari valkāja bruņas. Viņam nebija jāsteidzas. Hīlass nekur neaizbēgs. Viņš bija slazdā: aiz muguras vraks un krācošā Jūra, zemāk Telamons ar šķēpu rokā.

Hīlass paspēra soli atpakaļ. Kur ir Pirra? viņš uzsauca, pārkliedzot viļņu šalku.

Krātoss pavēra brīvo plaukstu un ļāva kaut kam nokrist zemē. Tas atsitās pret akmeņiem. Sīks zelta cirvītis.

Zēnam ausīs dunēja asinis. Ko tu viņai nodarīji?

Krātoss sasniedza zemesraga pakāji. Viņš noņēma bruņucepuri un nolika to zemē. To pašu viņš izdarīja ari ar kaklasargu. Atžņiebtā lūpa izteica visu: pret nieka zēnu nav vajadzības pēc pilna bruņojuma. Telamon, viņš uzsauca savam brāļadēlam, pamet man šķēpu!

Telamons lejā krastā vilcinājās. Bet tev taču to nevajag! viņš atsaucās. Tev ir duncis! Viņš mums nevar nodarīt neko ļaunu!

-   Viņš ir ārpusnieks. Kamēr viņš ir dzīvs, tas ir drauds.

-    Kas gan es jums varu būt par draudu? Hīlass iekliedzās. Kas par draudu bija mans suns? Kas par draudu bija mana māsa?

-   Telamon! Krātoss sauca. Šķēpu!

-    Nevarul Telamons atcirta, bet balsī izskanēja lūdzošs tonis. Es neļaušu tev to darīt!

Krātoss zēnu ignorēja. Viņam nevajadzēja šķēpu. Viņam pie gurna karājās zobens un dūrē bija sažņaugts Koronosa duncis.

Vīrietis uzkāpa uz vraka; koks viņam zem kājām iečīkstējās. Krātosa bronzas vairogs iemirdzējās saulē. Viņš bija neuzveicams.

Hīlass paķēra visasāko poda lausku, kādu varēja atrast. Tā nekam nederēs. Viņš aizmeta to prom. Viņš bija zēns ar virvi pret pieredzējušu karotāju, turklāt trīsreiz lielāku par pašu. Ja nonāks līdz tuvcīņai, viņš būs pagalam vienā acumirklī.

Lūkodamies apkārt, lai atrastu paslēptuvi, zēns domāja: tāda bēguļošana un slēpšanās, tādas pūles izdzīvot un nu tas viss beigsies šādi?

Krātoss nāca aizvien tuvāk. Hīlass dzirdēja šķindam karotāja bruņas. Degunā iecirtās rūgts pelnu smārds. Uzlecošās saules gaismā ienaidnieka seja šķita kā izcirsta bronzā. Tumšās acis spīguļoja. Viņš izbaudīja notiekošo. Viņš ar baudu bija nogalinājis Škicu un piespiedis Izi bēgt, ko kājas nes. Viņš ar baudu bija nodarījis pāri Pirrai.

-   Kur viņa ir? Hīlasam izspruka, pašam īsti neapzinoties, vai jautā par Pirru vai Izi; viņam tikai vajadzēja kliegt, kaut ko darīt, lai nestāvētu dīkā un nepakļautos liktenim. Kur viņa ir? Ko tu ar viņu izdarīji?

Pirra ar pūlēm pieslējās kājās, bet ievaidējusies noslīga atpakaļ. Acu priekšā viss peldēja. Viņai sametās nelabi.

Meitene nespēja noticēt, ka tik ražens vīrs spēja tik strauji kustēties. Zariem brīkšķot, viņš traucās augšup pa nogāzi kā murgā, un gluži kā murgā Pirras

sandales paslīdēja un tunika aizķērās kokos, nelaižot bēgli tālāk. Tad viņa sajuta kādu roku sāpīgi sagrābjam plecu. Viņa iekliedzās un koda. Karotājs ierēcās un iebelza Pirrai tā, ka viņa aizlidoja pa gaisu. Tas arī bija viss. Viņš laikam nodomāja, ka meitene ir pagalam, jo tad, kad viņa atžilba, bruņās tērptais vīrs un arī duncis bija prom.

Pirra mitējās rīstīties un noslaucīja muti ar plaukstas virspusi. Vaigs dega kā ugunī, un plecs sāpēja. Nāsīs vēl kavējās vīrieša sviedru pelnainā smirdoņa, un mutē līdz ar vēmekļu garšu jautās viņa asinis.

Saķērusi kādu atvasi, meitene piecēlās kājās un devās viņam pakaļ.

Mežā bija vēl grūtāk sadzīt pēdas, un meitene jau pavisam drīz pazaudēja karotāja iemīto taku. Tam nebija nozīmes. Ja Jūra visu laiku paliks kreisajā pusē, tad taču viņa noteikti atradīs vraku?

Pasteidzies, Pirra bārās uz sevi, ķepurodamās pa nogāzi. Viņai iešāvās prātā: ja nokāptu lejā krastā, iešana būtu vieglāka; tomēr tad viņu varētu ieraudzīt Krātoss, un negribējās pat domāt par to, kā tas beigtos.

Piepeši koki beidzās un Pirra iznāca vēju plosītā kalnu korē, no kuras gluži kā no piekūna skatpunkta varēja redzēt visu, kas notika tālu lejā.

Pirra redzēja, ka Jūra ir sadragājusi nevis vienu, bet divus kuģus. Tas, no kura viņi ar Hīlasu bija vākuši mantas, atradās uz ziemeļiem, bet otrs rēgojās uz dienvidiem tieši lejā pa kalnu. Starp tiem viņa ieraudzīja šauru, tirkīzzilu līci, taču tā izeju bija aizsprostojušas Jūrā iegāzušās klintis. Līcī viņa pamanīja zibam lielus, sudrabainus ķermeņus.

Vienā mirklī meitene aptvēra, ka lūkojas uz Gara pazudušo baru. Delfīni laikam bija iepeldējuši līcī pirms

vairākām dienām, iespējams, lai pakasītu vēderus uz smilšainās līča gultnes; tad zemestrīce bija viņus iesprostojusi droši vien tā pati, ko Pirra bija jutusi pirmajā uz salas pavadītajā naktī. Kopš tā laika viņi bija tur: ieslodzīti, izbadējušies un nespējot tikt laukā.

Tas viss vienā mirklī pazibēja Pirrai prātā.

Tad viņa ieraudzīja Hīlasu.

Zēns stāvēja uz vraka ar muguru pret Jūru. Krātoss viņam tuvojās. Telamons bija krastā klinšu pakājē, vēcināja šķēpu un nogrieza Hīlasam bēgšanas ceļu. Hīlass grozīja galvu gan uz vienu, gan otru pusi, bet viņam nebija, kur iet. Viņš bija neaizsargāts. Un Krātoss vienmērīgiem soļiem tuvojās zēnam.

Pirra sakoda zobus un sāka rausties lejup pa piekalni, spraukdamās cauri ērkšķainu krūmu biežņai.

Viņa apmaldījās. Skaizdamās pati uz sevi, Pirra izšķieda dārgo laiku, mēģinot atrast ceļu, pa kuru tikt cauri biežņai. Kad tas beidzot izdevās, viņa šausmās ieraudzīja, ka ir nevis palikusi uz zemesraga, bet iznākusi ārā zem tā krastā.

-    Muļķe, muļķe, meitene rājās, steberēdama pa akmeņiem. Elpa krūtīs sēca, un sandales visu laiku slīdēja. Pirra norāva tās un skrēja tālāk.

Telamons viņu vēl nebija ieraudzījis. Viņš klaigāja un mēģināja atrast ceļu augšā klintīs, lai tiktu uz vraka. Ja Pirra spētu pielavīties un iesist viņam ar akmeni tā, ka viņš zaudētu samaņu, tad varētu pagrābt to šķēpu un sameklēt ceļu uz vraku un…

Zēns palēcies pieķērās kadiķim pusceļā uz virsotni un sāka kāpt.

-   Ei, tu! Pirra uzsauca.

Telamons paskatījās apkārt un no brīnumiem gandrīz nokrita zemē.

-   Vai tu vēl neesi izdarījis gana, viņa auroja, tu sīkā, glumā zebiekste?

Viņa seja saviebās dusmās. Nebāz te savu degunu! Tu neko nezini!

Meitene iekrekstējās un metās uz klintīm, bet tās bija slidenas, un viņa nevarēja aizsniegt kadiķi un nevarēja atrast ceļu augšup.

Hīlass kaut kur augšā izgrūda neprātīgu kliedzienu. Kas notika?

Telamons turpināja kāpt gan neveikli, jo vienā rokā bija šķēps, un bija jau gandrīz sasniedzis virsotni. Pirra paķēra sauju oļu un sāka viņu apmētāt. Nodevējs! viņa bļāva.

-   Es mēģinu viņam palīdzēt! zēns uzbrēca.

-   Melis!

Viņa pakāpās atpakaļ, lai nomērķētu, uzkāpa uz akmens, kas pavēlās sāņus, un paklupa. Viņa smagi nokrita uz oļiem, un Jūra uzsita vilni un apšļakstīja viņai seju.

Meitene sastinga, piecēlusies uz ceļiem. Viņa stingi uzlūkoja akmeni, kura dēļ bija zaudējusi līdzsvaru. Viņa vairs nedzirdēja Telamona kliedzienus, nedzirdēja vēja un Jūras aurus. Tas nebija akmens.

Tas nevar būt, Pirra nodomāja.

Un tomēr tur tas bija Jūras putu apskalots, un vēlās te uz Jūru, te atpakaļ pie viņas.

Pirras priekšā gulēja smails gliemežvāks no vistīrākā baltā marmora.

Tas bija tas pats gliemežvāks, ko viņa bija atradusi alās.

38

Krātoss tuvojās Hīlasam ar zobenu vienā rokā un dunci otrā. Hīlass iesāņus virzījās apkārt tilpnei, žņaudzīdams rokā savu nekam nederīgo virves gabalu.

Krastā atskanēja kliedzieni. Viņš izšķīra Telamona balsi un vēl kādu vai tā varēja būt Pirrai

Krātoss uzbruka no labās puses. Hīlass lēca pa kreisi. Uzbrukums izrādījās māņu kustība. Krātoss metās pa labi. Hīlass atkal lēca. Duncis netrāpīja viņam par mata tiesu. Zem kājām aizripoja airis. Zēns paslīdēja un saķēra mastu. Tas noliecās un aizrāva zēnu pāri tilpnei ar biedējoši melnu ūdeni, iekams izdevās aizķepuroties atpakaļ. īss skatiens pāri plecam atklāja, ka viņš ir sasniedzis vraka galu: aiz tā pavērās stāvs kritums badīgajos viļņos.

Un Krātoss tuvojās.

Tālāk Jūrā no viļņiem izlēca spīdīgs apveids.

Tagad tu nevari man palīdzēt, Hīlass mēmi sacīja Garam. Peldi prom, cik ātri vari, iekams neesi ievainots.

Gars vēlreiz izlieca muguru no Jūras, šoreiz iemezdamies tajā atpakaļ ar skaņu šļakstu. Hīlass mirklī aptvēra, ko delfīns saka: Lec! Es tevi aiznesīšu drošībā!

Tā bija viņa vienīgā iespēja tomēr kaut kas zēnu atturēja. Kur ir mana māsa? viņš uzbrēca Vārnu vadonim. Ko jūs viņai nodarījāt? Tu mani vienalga nogalināsi vispirms pasaki!

Tumšās acis iezalgojās; Krātoss atkal uzbruka. Hīlass cirta ar savu virvi. Brīnumainā kārtā tā aizķēra to karotāja roku, kurā bija zobens, un tas ar šņācienu atlaida tvērienu. Hīlass triumfā iekliedzās, redzot, ka zobens ar plunkšķi iekrīt tilpnē.

Krātoss paķēra airi un sāka bakstīt ar to uz Hīlasa pusi kā zvejnieks, kas mēģina izķeksēt zem klints paslēpušos krabi. Hīlass satvēra otru aira galu. Liela kļūda. Krātoss atkal grūda, un grūdiena spēks gandrīz nolidināja Hīlasu no vraka.

Zēns elsodams aizsteberēja tur, kur viņu ar airi nevarēja aizsniegt. Viņš bija pazaudējis virvi. Nekā cita sasniedzamā attālumā nebija.

Uzbrucējs aizmeta airi prom. Viņam dūrē zalgoja Koronosa duncis; nevienu citu ieroci viņam nevajadzēs. Hīlass pamanīja, ka vīrietis ir piesējis to pie plaukstas locītavas ar ādas siksniņu tātad to nekādi nevarēs iemest tilpnē.

Krātoss, neraugoties uz karstumu, kustējās tikpat spēcīgi un viegli kā iepriekš; Hīlass turpretī bija aizelsies un noplūdis ar sviedriem. Ilgi viņš vairs neizturēs.

Piepeši zēns atskārta, ka ir nonācis nepareizajā tilpnes pusē: zemāk no Jūras kā milzu zobi slējās klintis. Viņš bija palaidis garām savu izdevību. Ja viņš lēktu tagad, Gars nespētu viņu glābt, viņu sadragātu gabalos.

Un Krātoss nāca arvien tuvāk.

Mākoņi samilza, un vējš pieņēmās spēkā, metot Pirras matus viņai sejā. Bija jārīkojas ātri, citādi ar Hīlasu būs cauri tomēr viņa nespēja pakustēties, nespēja atraut acis no baltā marmora gliemežvāka, kas vāļājās putās viņas priekšā.

Tas bija bīstami. Viņa bijās tam pat pieskarties. Kurš zināja, kas notiks, ja…

Aiz muguras atskanēja kliedzieni. Meitene šausmās pamanīja pa krastu šurp plūstam melnu Vārnu karotāju vilni. Apmetņi plandījās, un virs galvām slējās šķēpu biezoknis.

Uz vraka atskanēja vēl viens kliedziens. Vai tur kliedza Hīlass?

Pirra paķēra gliemežvāku un metās skriet, akli brāzdamās uz meža pusi. Marmors bija salts un gluds, un skrējējā trīsuļoja tā spēks. Ausīs zvanīja. Viņa vairs nedzirdēja Vārnu kliedzienus. Meitene bija pārliecināta, ka tas ir tas pats gliemežvāks, ko viņa bija atradusi alās; Pirra atpazina robiņu tā malā.

Karotāji jau bija gandrīz klāt.

Meitene apstājās. Viņa dziļi ievilka elpu un, pielikusi gliemežvāku pie lūpām, iepūta tajā.

39

Sākumā Hīlass domāja, ka tur kāds pūš ragu taču skaņa bija dobjāka, tā atbalsojās un dunēja, ceļoties un krītot kā Jūras šalkas.

Viņš apstājās. Arī Krātoss apstājās. Vārnas krastā sastinga.

Piepeši duna norima. Atbalsis izgaisa.

It kā būtu lauzta kāda burvestība, Vārnas savēcināja šķēpus un metās uz priekšu. Krātoss tuvojās. Hīlasam nebija, kur iet. Duna nebija viņu paglābusi; tā bija tikai aizkavējusi nenovēršamo.

Pēkšņi viņam apnika baidīties. Viņš sajuta neprātīgu vēlēšanos izplestām rokām mesties nekurienē un kliegt: Uz priekšu, nodarām to lietu līdz galam!

Tajā brīdī uz zemesraga kaut kas apdullinoši nokrakšķēja. Hīlass redzēja, kā milzīgs klintsbluķis sašūpojas un triecas lejā pret klintīm. Zeme sāka rūkt. Tas nodrebēja. Viņš ar grūtībām varēja nostāvēt. Pat Krātoss sasprindzināja kājas.

Rūcieni pārvērtās rēcienā, un zemesraga pakājē pavērās plaisa, it kā kāds ar neredzamu cirvi skaldītu klinti. Plaisa izpletās melnā zibens šautrā, kas līkumojot tuvojās vrakam. Vraks drebēja un mētājās uz vienu un otru pusi līdz ar Zemjūras Buļļa plosīšanos. Hīlass pūlējās

noturēties kājās, dēļiem šķiebjoties, svaidoties un krītot lejā ar tādu spēku, ka viņu iemeta tilpnē.

Viņš sprauslādams iznira un atradās līdz vidum melnā ūdenī. Kur palicis Krātoss?

Masts virs galvas šūpojās, visapkārt krita airi un takelāža. Tilpnes sienas šķobījās: vraks slīdēja nost no klintīm Jūrā. Iekšā ieplūda viļņi un nogāza zēnu no kājām.

Hīlass sasita galvu pret siju, kas rēgojās ārā no tilpnes. Zēns izmisīgi tai pieķērās, kad Jūra rāva Hīlasu atpakaļ un atkal uzplūda, triecot viņu pret tilpnes malu.

Krātoss pēkšņi iznira Hīlasam aiz muguras. Zēns pagriezās sāņus. Viņš nepaspēja gana ātri. Hīlass iekliedzās, kad duncis noslīdēja gar roku. Krātoss saķēra viņu aiz matiem. Zēns cīnījās, taču pirksti atsitās pret bronzu. Krātoss parāva pretinieka galvu atpakaļ un pacēla dunci, lai pārgrieztu viņam rīkli.

Uzbrucējs ar iztrūcinātu rūcienu uzkrita Hīlasam virsū. Hīlass izķepurojās ārā un pamanīja tumšajā ūdenī pazūdam sudrabainu apveidu. Tas bija Gars: viņš laikam bija ietriecies Krātosā no aizmugures un nu aizpeldēja, lai uzņemtu ātrumu nākamajam uzbrukumam.

Iznirstot Hīlass ieraudzīja delfīna spuru traucamies virsū Krātosam taču šoreiz karotājs bija gatavs. Gars pašāvās sāņus, lai izvairītos no dunča. Hīlass redzēja, kā ūdens iekrāsojas sarkans. Kura asinis tās bija Gara vai Krātosa? Kur palika Gars?

Hīlass izmantoja izdevību. Kamēr Krātosa uzmanība bija novērsta, zēns uzrāpās augšā pa tilpnes malu, ar abām rokām saķēra masta galu un iekārās tajā ar visu svaru. Kādu brīdi masīvā sija pat nepakustējās, bet tad noliecās. Zēns dzirdēja, kā tā ievaidas un beidzot pārlūst.

Viņš palēca malā tajā pašā brīdī, kad baļķis dārdēdams uzgāzās Krātosam.

Zemes Drebinātāja rēcieni pierima rūcienos, ņurdos, un visbeidzot iestājās klusums. Hīlass izdzirda viļņu šļakstus un paša smago elpu. Viņš redzēja no zemesraga noripojam vēl dažus pēdējos oļus. Krātosu nekur nemanīja. Masts viņu laikam bija uzreiz nogalinājis.

Ari no Gara nebija ne vēsts. Vai viņš bija aizpeldējis prom Jūrā?

Vraks turpināja grimt: nu jau viļņi skalojās Hīlasam pie krūtīm. Viņš bija pārguris. Šķita, ka nebūs spēka izkāpt ārā no tilpnes vai peldēt apkārt gar krastu; un, ja Gars neatpeldēs viņam pakaļ ja Gars bija…

Izbeidz, Hīlass sevi norāja. Tagad tu nevari padoties.

Apkārt slējās tilpnes sienas. Zēns, smagi vilkdams elpu, saķēra takelāžu un mēģināja izkāpt ārā.

Granītcieta roka saķēra viņa potīti un novilka lejā.

Hīlass drudžaini spārdījās, taču Krātosa tvēriens bija nesalaužams un vilka viņu atpakaļ. Zēns locījās un plosījās kā zutis, ik mirkli baidīdamies sajust dunča dzēlienu.

Tas kavējās. Krātoss vilka viņu zem ūdens, un Hīlass mutuļojošajā tumsā pamanīja, kāpēc viņš nedur. Karotājs cīnījās ar vienu roku: masts bija sadragājis to, kurā bija duncis, iespiežat gan viņu pašu, gan ari dunci.

Vraks noraustījās un iegrima dziļāk. Nu jau ūdens sniedzās Hīlasam pāri krūtīm. Krātosa melnie mati peldēja ūdenī kā čūskas; vīrietis vienlaikus pūlējās noturēt galvu virs ūdens un centās izraut iespiesto roku.

Viņš to nespēja. Hīlasa skatiens sastapās ar pretinieka acīm, un zēns redzēja, kā karotājs atskārst viņš

noslīks. Krātoss bezbailīgi glūnēja pretī Jā, es miršu bet tevi paņemšu līdzi!

Hīlass ar brīvo kāju spēra no visa spēka. Tvēriens ap viņa potīti uz mirkli kļuva vaļīgāks… un viņš izrāvās.

Ķepurodamies uz otru tilpnes galu, zēns dzirdēja Krātosu kaut ko skandējam savādā, skarbā mēlē. Atskanēja apdullinošs pērkona dārds. Debesis pavērās, un sāka gāzt lietus.

Krātoss briesmīgi, guldzoši iesmējās. Dievi ir mani sadzirdējuši! viņš gārdza. Tagad tev nemūžam neizdosies!

Hīlass pēdējiem spēkiem saķēra takelāžu un izkāpa no tilpnes. Pār plecu viņš redzēja, kā karotājs lieliem malkiem tver gaisu. Melnajās acīs zvīļoja mežonīgs triumfs: Krātoss slīka, tomēr viņš bija atguvis Koronosa dunci.

Zēns atkal izdzirda tos pašus drausmīgos, gārdzošos smieklus. Tad Jūra sakļāvās virs Krātosa galvas un apklusināja viņu uz visiem laikiem.

Zemjūras Bullis bija pārstājis spārdīties, lietusgāze bija mitējusies, un Pirra nedroši piecēlās kājās. Daļa no zemesraga bija nogruvusi, un plata, robota plaisa bija pāršķēlusi krastu uz pusēm. Telamons apmulsis sēdēja oļos un berzēja deniņus. Zemestrīcē viņš bija nokritis no klintīm un sasitis galvu.

Pirra kā sapnī noskatījās, ka karotāji pabrāžas viņai garām un līdzīgi kukaiņu baram apsēž klintis, bet citi tikmēr, šļakatām šķīstot, iebrien ūdenī. Viņi nedzinās pakaļ Pirrai, viņiem vajadzēja Hīlasu. Zēns tupēja uz pēdējā virs ūdens palikušā vraka gabala; viņu apskaloja viļņi. Iekams Pirra paguva iekliegties, lai brīdinātu, Hīlass ieraudzīja Vārnas nomērķējam un metās Jūrā.

Tas viņu neglābs. Vajātāji bija pārāk tuvu. Zēna gaišie mati mirdzēja saulē, kļūdami par vieglu mērķi tumšajā ūdenī.

Pirra iebrida ūdenī un uzklupa tuvākajam kareivim, bet tas viņu aizvainojošā nevērībā pastūma nost. Viņa redzēja Telamonu lēkājam un kliedzam, lai karotāji neuzbrūkot. Tikpat labi viņš būtu varējis kliegt uz vēju. Vārnas bakstīja viļņus un svieda Jūrā šķēpus. Viņi uzdurs Hīlasu kā zvejnieki, kas ar žebērkli uzdur līdaku.

Piepeši viņi saminstinājās un ar izbiedētiem kliedzieniem atkāpās. Viņi nolaida šķēpus.

Telamons lūkojās Jūrā, pielicis acīm plaukstu.

Delfīni iznira no Saules. Tie lēca un nira, un izliecās no viļņiem, traukdamies tuvāk Hīlasam.

Tik daudz delfīnu, Pirra nodomāja, vērojot vizuļojošos ķermeņus traucamies pa ūdeni un savērpjot sudrabainu gredzenu visapkārt Hīlasam. Zemes Drebinātājs bija atbrīvojis Gara ģimeni no līča un nu viņi steidzās palīgā zēnam.

Pirra, triumfējoši aurodama, noskatījās, kā kareivji neuzkrītoši lavās prom no Jūras. Neviens neuzdrošinājās riskēt ar Dievietes dusmām, nodarot pāri Viņas radībām.

Meitene redzēja, kā no viļņiem izlec Gars un pārlec taisni pāri Hīlasam. Delfīns iznira un piepeldēja zēnam blakus, un tas ar abām rokām satvēra dzīvnieka spuru.

Bijības pārņemto kareivju acu priekšā Gars vēlreiz slaidā lokā izlēca no ūdens, Hīlasam lidojot nopakaļ.

Zēns un delfīns ar šļakstu iekrita atpakaļ ūdenī un nozuda dzelmē.

40

Delfins jutās laimīgs. Tas, Kurš Mīt Dzelmē, bija pārstājis sist ar asti, un delfīna bars bija brīvs!

Vispirms viņš griezās kā vilciņš tikšanās svētlaimē, berzējot degunu pret degunu un sānu pret spuru ar māti, mazo māsu un visiem pārējiem. Visi kopā viņi aiztraucās uz Zildzelmi un kliedza, līdz pieskandēja visu Jūru ar delfīnu prieku, un viņš juta, kā vientulība nolobās un aizpeld prom kā kaitinošs jūraszāles gabals.

Tad viņš ar visu baru uz karstām pēdām steidzās atpakaļ uz malu sargāt zēnu no ļaunajiem cilvēkiem; un nu viņi visi atkal ienira Zildzelmē pēc zivīm.

Un pats labākais viņš ņēma zēnu līdzi! Beidzot delfīns varēja viņam parādīt savu skaisto Jūru! Viņi kopā medīs mirdzošos zivju barus, un zēns uzzinās, kā jūtas delfīns medībās: sajutīs priecīgo satraukumu, kāds pārņem, iesprostojot anšovus sudrabainu burbuļu tīklā, līksmi, ko sajūti, kad zobi samaļ ņudzošus miesas, spuru un asaku kumosus.

Un pēc tam viņi ar zēnu spēlēsies kopā un nirs arvien dziļāk un dziļāk Melndzelmē.

Vienā mirklī Hīlasam vairs nedraudēja briesmas no Vārnām un viņš bija drošībā; viņš kopā ar Garu lidoja maigi zaļas gaismas apmirdzētā pasaulē.

Cieši turēdamies pie delfīna spuras, zēns piespieda vaigu pie dzīvnieka gludās, cietās muguras un juta, kā Gars satver viņa apakšstilbus ar peldspurām, lai viņš nenokristu. Garām aizzibēja sudrabaini zaļi delfīni, laipnas, tumšas acis mirkli ielūkojās viņa sejā un tad pagaisa zilgmē. Jūra bija atdzīvojusies, svilpienu un klikšķu pieskandēta, un delfīna prieks kļuva par zēna prieku, trīsuļojot pāri ādai un atbalsojoties viņā.

Vēl pēc mirkļa Gars traucās lejup gar zemūdens kalna sānu. Hīlass pamanīja viļņainu jūraszāļu mežu un sarkani zeltaini zivju zibu. Tad kalns izgaisa, zilums satumsa un zēnam sametās auksti.

Gana, viņš domās sacīja Garam. Man jāatgriežas.

Bet Gars kaut ko priecīgi klikšķināja pie sevis un nedzirdēja.

Hīlass iebelza pa cieto sānu ar dūri, bet Gars, šķiet, neko nejuta varbūt tikai draudzīgu dunku. Hīlass pūlējās izraut kājas, bet delfīna peldspuras bija pārāk spēcīgas; un Gars domāja, ka tā viņš zēnu sargā.

Apkārt satumsa, un bara klikšķi kļuva straujāki, saplūstot zumošās gaudās un iesprostojot zēnu skaņas tīklā. Dzīvniekiem peldot dziļāk, Hīlasam galvā iedūrās asa sāpe. Viņš norija siekalas un ar pirkstiem aizspieda nāsis. Sāpes mazliet pierima, bet drīz atgriezās.

Viņš vēlreiz iebelza Garam pa sāniem. Nekādas reakcijas.

Zēns juta uz krūtīm spiežamies baismīgu svaru. Viņam sāka reibt galva. Viņš cīnījās ar izmisīgu vēlēšanos ieelpot.

Man vajag gaisul viņš domās izmisīgi kliedza. Gars! Man jādabū gaiss!

It kā viņu sadzirdējis, delfīns piepeši pacēla degunu, un ar varenu astes vēzienu viņi traucās atpakaļ turp, no kurienes bija nākuši.

Hīlass dzirdēja, kā bara klikšķi apbrīnojamā ātrumā izgaist dzelmē. Tālu augšā viņš saskatīja mirguļojam gaismu. Mirguļošana pārvērtās spīdumā. Reibonis un sāpes pārgāja. Taču viņš joprojām cīnījās ar neizturamu vēlmi elpot.

Steidzoties augstāk, zēns sadzirdēja rēkoņu un ieraudzīja virs galvas plīstam baltus viļņus. Nākamajā brīdī viņi jau izšāvās gaismā un viņš elsodams lieliem malkiem dzēra gaisu.

Elsdams un trīcēdams zēns saguma uz Gara muguras, un delfīns viņu saudzīgi nesa uz krastu. Hīlass dzirdēja delfīna kluso, šņākuļojošo elpu. Viņš ar skumīgu nožēlu atskārta, ka mocības, kas viņam gandrīz bija maksājušas dzīvību, Garam bija tikai pavisam īsa ieniršana.

Beidzot abi izpeldēja seklumā, un Hīlass noslīdēja no delfīna un gulēja uz muguras jūraszālēs, juzdams, kā viļņi viņu šūpo. Acis dedzināja sāls. Galva sāpēja.

Kad atgriezās skaidrais saprāts, zēns atcerējās par Vārnām un vārgi paslējās uz viena elkoņa.

Gars bija viņu iznesis krastā nelielā līcītī, kam pāri liecās kadiķi. Hīlass to nepazina, taču tas šķita labi paslēpts, un no Vārnām nebija ne miņas. Viņš iedomājās par Krātosu, Telamonu un dunci. Šķita, ka tas viss ir noticis ar kādu citu.

Zēns juta, kā Gars ar degunu vieglītēm biksta viņam kāju pirkstus, un nosprieda, ka tā delfīns atvainojas. Nezināju, ka tu nevari būt zem ūdens tā kā es. Piedod.

Hīlass neveikli pasniedzās ar kāju un arī piebikstīja.

Viņam gribējās pateikt Garam, ka viņš saprot un ka viņam arī ir žēl. Piedod, ka nevaru būt kopā ar tevi zem Jūras.

Bet viņš nepaspēja. Gars bija prom.

Dusi mierā, Telamons klusi atvadījās no Hīlasa, iemezdams tēvoča bēru sārtā papeles zaru.

Vai tas tiks ņemts vērā, ja izlikies, ka sēro par tēvoci, bet patiesībā apraudāji draugu? Vai dievi tevi tomēr sadzirdēs?

Līdz pat brīdim, kad viņi ar meiteni atrada krastā to asiņaino tunikas strēmeli, Telamons bija cerējis, ka Hīlass vēl ir dzīvs. Pat pēc tam viņam bija grūti noticēt. Hīlass un miris? Viņš nekad neatgriezīsies?

Uguns sprakšķēja un krakstēja, aprijot eļļā izmērcētos izskalotos kokus un ķeroties klāt ķermenim.

Debesis pēc vakardienas lietusgāzes bija noskaidrojušās, un Jūra bija rāma kā piens. Telamons stāvēja un mirkšķināja acis saules gaismā. Viņš juta, kā rīklē iezogas degošas miesas taukainais smārds. Pagriezis galvu, zēns skatījās, kā sīki vilnīši sērīgi apskalo oļus. Viņš domāja par Hīlasa līķi, kas guļ kaut kur Jūrā un neviens neveic rituālus, lai palīdzētu viņa garam ceļā.

Pagrābis riekšu pelnu, Telamons uzsmērēja tos sev uz sejas. Tas bija sāpīgi, bet viņam to vajadzēja. Bija sevi jāsoda. Visā bija vainojams viņš. Ja viņš nebūtu saticies ar Hīlasu pie vraka, Krātoss vēl būtu dzīvs. Un Hīlass arī.

Pa gabalu viņu ar aizvien augošu cieņu uzlūkoja vīri. Tie bija redzējuši, kā Telamons izlauza Koronosa dunci no tēvoča aukstajiem miroņa pirkstiem, un nu redzēja, kā viņš smērē uz sejas pelnus. To viņi atbalstīja. Tā tam vajadzēja būt: jaunais radinieks pārņēma vadību no mirušā.

Telamons zināja, ka vajadzētu lepoties. Galu galā viņš bija atguvis dunci savas dzimtas mantojumu. Taču viņš juta kaunu.

Vēl nelāgāk bija tas, ka viņš līdz nonākšanai Likonijā acīmredzot bija galvenais. Zēns zināja, ka nevar uzņemties tādu pienākumu, un viņam bija aizdomas, ka arī vīri to zina. Trīspadsmit vasaras redzējis puišelis vadīs divtik vecus karotājus?

Vakar īlārkoss, Telamona tēvoča vietnieks, bija pajautājis, vai sadedzināt Krātosa mirstīgās atliekas saskaņā ar tiem rituāliem, kādus ievēroja viņš pats, vai arī vest to atpakaļ uz Likoniju un apbedīt ierastajā veidā Senču Vietā. Telamons nezināja, ko lai dara. Viņam derdzās doma par līķa sadedzināšanu tāpat kā viņam bija riebušies tēvoča piekoptie rituāli; bet viņš neuzdrošinājās to atzīt, un beigās īlārkoss pieņēma lēmumu pats.

-   Tātad tu tagad esi varonis, aiz muguras ieņirdzās kāda balss.

Telamons sabozās.

Keftiešu meitene izskatījās pēc maza, noplukuša vanaga. Viņa bija netīra. Meitene gan bija ārkārtīgi nopriecājusies, ieraugot to ēģiptiešu vergu, kuru viņas māte bija sūtījusi līdzi, lai meitu pieskatītu, bet atteikusies pieņemt viņa piedāvāto tīro tuniku; un viņa bija atglaudusi matus atpakaļ, it kā speciāli pievēršot uzmanību rētai, kas pāršķēla vaigu kā jauna mēness sirpis.

-   Vācies, Telamons noņurdēja.

-   Kāda ir sajūta? meitene mīlīgi apvaicājās. Tu esi atdabūjis savu dārgo dunci, un Hīlass ir pagalam. Vai tu lepojies ar sevi?

-    Lepojos? Zēns paraudzījās apkārt, vai neviens nenoklausās. Viņš bija mans labākais draugs!

Sārts, dzirkstelēm šķīstot, sabruka. Keftiete uzlūkoja Telamonu ar samiegtām acīm. Tu droši vien zini, ka tavi radi nodedzināja visu ieleju?

-   Aizveries!

-    Aizsūtīju savu vergu paskatīties. Viņš teica, ka tā jau sākot zaļot. Drīz vien tur būs tā, it kā jūsu upura nemaz nebūtu bijis.

Telamons aizsoļoja prom pa krastu, bet meitene, viņam par lielām dusmām, sekoja. Kas ar mani notiks? viņa jautāja.

-    Mēs tevi aizvedīsim atpakaļ uz Likoniju, viņš atcirta. Tur ir tava māte lai viņa tiek ar tevi galā.

-   Nē, es gribēju teikt…

-   Es zinu, ko tu gribi teikt. Man ir vienalga, ka viņa ir noslēgusi vienošanos ar manu tēvu, es ar tevi negulēšu. Viņš zīmīgi pablenza uz rētu. Tu esi pārāk neglīta.

Meitene rejoši iesmējās. Nu ko, tas vismaz ir kaut kas.

Zēns pacēla akmeni un aizmeta to Jūrā.

Pie kuģa īlārkoss pašlaik upurēja cūku Zemes Drebinātājam, cerot uz drošu braucienu līdz Likonijai. Tas atsauca Telamonam atmiņā pašu pirmo upurēšanu, ko viņš bija redzējis. Viņam toreiz bija apritējušas četras vasaras, un viņš izbrīnījās par asins strūklu, kas izšļācās no auna pūkainā kakla. Vai tas iedarbosies? mazais jautāja, un viņa tēvs Testors paspieda dēla roku un atbildēja: Tas jāizlemj dieviem.

Tagad, kad Telamons noskatījās, kā debesis vijas taukainu, melnu dūmu grīstes, viņu piepeši kā sitiens ķēra atskārsme. Nu protams, viņš nodomāja. Viss ir dievu griba. Kāpēc viņš to nebija saskatījis jau agrāk? Viņu dēļ mani plosīja izvēle starp radiem un Hīlasu. Viņi noteica to, ko es darīju. Man nebija izvēles.

Nebija izvēles, viņš domāja. Un sajutās mazliet labāk. Tas nozīmēja, ka nekas no notikušā nav viņa vaina.

Viņš domās deva solījumu. Tiklīdz tikšu mājās, es došos uz satikšanās vietu Kalnā. Es upurēšu teļu par Hīlasu un Izi.

-Jā, viņš noteica. Tā rīkoties būs pareizi.

Viņš to bija pateicis skaļi un nu sagatavojās meitenes izsmieklam; taču viņa neklausījās. Viņa ar plaukstu aizsedza acis un rādīja uz ūdeni, kur bija noenkurots kuģis.

-   Paskaties, viņa klusiņām sacīja. Delfins ir atgriezies.

Pienāca īlārkoss kopā ar dažiem vīriem. Tas ir tas pats delfins, kas atpeldēja pakaļ ārpusniekam, viņš sacīja Telamonam. Mēs nezinām, ko tas nozīmē.

-   Es noskaidrošu, meitene vēsi noteica.

Telamons nošņaukājās. Nekā nebija! Es tevi nelaidīšu Jūrai ne tuvumā, tu mēģināsi aizbēgt…

-    Nu tad sasien mani! viņa atcirta. Piesien mani pie tā koka zemesraga galā un noliec sardzi uz kuģa, ja jau baidies, ka es aizmukšu.

Zēns nosarka. Es nebaidos. Es vienkārši tev neuzticos.

Meitene izslējās: viņa bija tikai kaulains skuķēns netīrās skrandās, bet ar tādu autoritāti, ka vīri acis vien nobolīja.

-    Tu nevari mani aizkavēt sarunāties ar Dievietes radību, viņa paziņoja. Es esmu keftiete. Mēs protam delfīnu valodu.

Kad Telamons neko neatbildēja, viņa uzrunāja kareivjus: Ja jūs man neļausiet aprunāties ar to delfīnu vienai -, tad Dieviete būs neapmierināta. Un tad jūs nemūžam netiksiet mājās.

41

-   Hīlas! Pirra čukstēja. Vai tu tur esi?

Noliekusies tik tālu pāri klintīm, cik vien saites atļāva,

meitene skatījās, kā Gars papeld garām. Turpat netālu skatījās arī kuģa sargs; viņš virpināja savu amuletu un murmināja burvestību. Pirra uzmeta vīrietim saltu skatienu un uzgrieza muguru.

Zemāk, tajā zemesraga pusē, kuru sargs neredzēja, no kadiķu audzes iznira gaišmataina galva. Pirra atvieglojumā saguma. Tu esi dzīvs! Es atradu oli ar zīmi un spriedu, ka esi to atstājis par zīmi, bet nebiju pārliecināta. Vai viss kārtībā?

-   Un tev? Tevi ir piesējuši pie koka!

-   Tas tāpēc, lai es nemēģinātu bēgt.

Zēns jau grasījās kāpt augšā, bet Pirra pamāja, lai tā nedara. Paliec, kur esi, no kuģa skatās!

-   Viņi mani neredzēs, es varu…

-   Nopietni! Nav vērts riskēt.

Zēns sarauca uzacis. Viņa krūtis bija kailas; tunikas atliekas bija sasietas ap gurniem. Viņš izskatījās pārguris. Pirra prātoja, kas gan bija noticis ar Krātosu uz vraka un, ja viņa pajautātu, vai Hīlass to izstāstītu.

Abi pārmija skatienus, un Pirra sajuta mulsumu starp viņiem. Bija tā, it kā viss, ko viņi bija pārdzīvojuši, īstenībā nebūtu noticis.

Es atkal esmu turpat, kur sākumā, viņa rūgti nodomāja. Priekšmets, ko mana māte var stumdīt apkārt kā tādu kauliņu spēlē.

Vai Hīlass saprastu, ja viņa to izstāstītu, vai arī tikai noņurdētu, lai priecājas, ka ir gana ēdamā? Piepeši viņš šķita kā svešinieks vien likonietis ar skarbām acīm un domām tikai par sevi.

-   Vai tu biji viena, kad atradi oli? viņš pajautāja.

-    Nē. Pirra izstāstīja viņam, kā abi ar Telamonu atraduši asiņaino tunikas skrandu un kā viņa uzminējusi, ka Hīlass to atstājis speciāli; tad viņa pamanījusi turpat netālu akmentiņu ar adataino zīmi. Tu cerēji, ka es zināšu, ka tas ir ezis, viņa sacīja.

-   Vai Telamons to redzēja?

-   Nē, par to es parūpējos.

-   Viņš tātad domā, ka esmu pagalam.

Pirra pamāja. Kad Telamons ieraudzīja tuniku, viņš apsēdās un apraudājās. Visdīvaināk, ka tas, manuprāt, bija no sirds.

Grumbas Hīlasa pierē iegula dziļāk. Tad viņš bilda:

-   Zemes Drebinātāju atmodināji tu. Vai ne?

Meitene vilcinājās. Nespēju iedomāties, kā tas gliemežvāks no alām tika līdz šejienei. Tad atskārtu, ka to noteikti atnesa Gars.

Abi skatījās, kā delfins atkal papeld garām un pagriežas uz kuģa pusi, kur vīri kārstījās pār reliņiem un kratīja dzīvniekam priekšā ziedotās zivis. Pirra atcerējās to dienu, kad bija turējusies pie Gara spuras un kopā ar viņu lidojusi Jūrā. Tagad tas viss ir beidzies, viņa nodomāja. Viņai bija nelabi.

-   Viņi atdabūja dunci, Hīlass caur zobiem izgrūda.

-   Bet tevi ne. Kamēr tu esi dzīvs, tu viņus apdraudi. Orākuls…

-   Man vienalga, ko saka Orākuls. Es tikai gribu atrast

Izi.

-    Hīlas, tie ir Dievietes vārdi tie kaut ko nozīmē. Viss sākas ar viņu. Viņa tevi atsūtīja šurp…

-   Kamdēļ? viņam paspruka tik spīvi, ka meitene uzšņāca, lai uzvedas klusāk; bet sargi bija aizņemti, skatoties, kā Gars tiesā makreles.

-   Kamdēļ? Hīlass neganti čukstēja. Es atkal esmu turpat, kur sāku, man nav ne māsas, ne drauga, nekā] Pat ja es varēšu tikt prom no salas, ko tad? Es būšu viens uz plosta Jūras vidū tieši tāpat kā iepriekš!

Pirra noņēma savu pēdējo zelta rokassprādzi un nometa to lejā viņam. Ņem, viņa pikti sacīja. Ja te atbrauks kāds kuģis, tu ar to varēsi samaksāt par ceļu un tad tev nevajadzēs tavu nolāpīto plostu.

Zēns šaubīgi pagrozīja rokassprādzi pirkstos. Bet vai tā es tikšu līdz pašai Likonijai?

-    Hīlas, tas ir zelts, ar to tu tiksi līdz pašai Ēģiptei, ja gribēsi, un vēl paliks gana, lai nopirktu visu kuģi! Saskaldi to gabalos. Līdz Likonijai tu varēsi aizbraukt par kripatu olīvas lielumā.

-   Ā… Nu paldies.

-   Nav par ko, Pirra īsi attrauca. Kāds labums no zelta? Par to nevar nopirkt brīvību. Meiteni pāršalca nomāktības vilnis.

Pāri klintīm pie viņas devās divi kareivji. Kopā ar tiem nāca Jūzerrefs, kurš nupat bija pamanījis, ka Pirra ir sasieta, un izskatījās ļoti sašutis.

-    Man nāk pakaļ, Pirra sacīja. Labāk paslēpies.

-   Ko tu darīsi? Hīlass pajautāja.

Meitene norija siekalas. Mēģināšu izvairīties no tā, ko māte ir iecerējusi ar mani pasākt. Centīšos aizbēgt. Vēlreiz. Un tu?

-   Atradīšu ceļu atpakaļ uz Likoniju. Sameklēšu Izi. Uziešu kādu vietu, kur būšu brīvs no Vārnām.

-   Tev nu gan būs ilgi jāmeklē, Pirra noteica.

Zēns greizi pasmaidīja. Tev arī.

-   Slēpies, viņa mudināja.

Viņš nevis mēģināja nozust, bet sāka kāpt klintīs viņai pretī. Nupat atcerējos es atradu šo. Ņem, ātri!

Pirra nostiepa savas saites un, pasniegusies lejup, paņēma piedāvāto: tā bija neliela, šīferpelēka spalva ar zilganpelēku malu.

-   Tā ir piekūna spalva, Hīlass paskaidroja. Atradu to kādā līcī. Un man šķita, ka no tās sanāktu labs amulets.

-   Tas ir labākais, kas man jebkad ir piederējis, meitene neskaidri nomurmināja. Bet man tev nekā nav.

Zēns uzsmaidīja. Pirra, tu man tikko iedevi gabalu zelta!

-   Nē, es domāju amuleta. Briesmīgākais bija tas, ka patiesībā viņai kaut kas bija, bet šī lieta bija palikusi apmetnē. Jūzerrefs no izdedzinātās ielejas bija atnesis vienu no lauvas nagiem, un Pirra bija nodomājusi to atdot Hīlasam: bet nu bija par vēlu.

Meitene paskatījās lejup un ieraudzīja, ka Hīlass veras viņā caur pinkainajiem, gaišajiem matiem. Tu jau vienreiz aizbēgi, viņš sacīja. Gan izdosies atkal.

Pirra mēģināja atbildēt, bet viņai aizžņaudzās rīkle.

-   Esi drosmīga un nepadodies! Gan tev sanāks.

Viņa izspieda smaidu. Lai tev veicas, Hīlas!

-   Tev tāpat.

Pirrai gribējās pajautāt, vai viņam šķiet, ka abi vēl satiksies, bet Jūzerrefs un karotāji bija jau gandrīz klāt; un, kad bija droši atkal paskatīties atpakaļ, Hīlass jau bija prom.

Hīlass vēl ilgi pēc tam, kad kuģis bija aiznesis Telamonu un Pirru prom, palika stāvam krastā un skatījās tam pakaļ.

Viņus bija aiznesis spirgts ceļavējš, taču tagad tas bija pierimis un salā valdīja klusums. Pat kaijas nelidinājās pār ūdeni. No Gara nebija ne vēsts. Droši vien viņš medīja kopā ar savu baru.

Hīlass sev sacīja, ka tas ir labi, tas nozīmē, ka Gars ir laimīgs; bet viņš tā nevarēja justies. Zēns zināja, ka abi ar Garu nevar būt kopā. Niršana bija to pierādījusi. Gars bija mēģinājis viņam parādīt savu mīļoto Jūru, bet tā bija viņu gandrīz nogalinājusi.

Vai Gars to arī zināja? To nevarēja pateikt. Delfins nebija tuvojies izņemot īso parādīšanos pie kuģa.

Telamona sagādātās mantas Hīlass atrada tieši tur, kur viņš bija sacījis, zem platānas ar nolauzto zaru. Tur bija pilns ūdens maiss, tunika, josta un pat vienkāršs bronzas nazis; turpat atradās ar olīvām piebāzta kazādas tarba, ciets siers un sālītas skumbrijas. Telamons tomēr bija turējis doto vārdu. Hīlasam negribējās par to domāt.

Soļojot uz ziemeļiem, zēns nonāca pie plaisas, ko Zemes Drebinātājs bija izplēsis krastā. No vraka nebija ne ziņas, ne miņas. Tur, kur tas bija atradies, tagad nerimtīgi plīsa viļņi.

Domās Hīlass sadzirdēja Krātosa drausmīgos gārdzošos smieklus. Ko viņš tur izkliedza tai savādajā, skarbajā valodā? Kāpēc viņš sauca: Tagad tev nemūžam neizdosies?

Pārmetis plaisai laipu no izskalotiem kokiem, Hīlass pārrāpās pāri uz zemesraga un pagāja garām vrakam, kur abi ar Pirru bija vākuši mantas. Viņam negribējās domāt par meiteni; negribējās domāt arī par to, kas gaidāms turpmāk: būs vienam pašam jādodas Jūrā ar plostu un jāatvadās no Gara.

Izrādījās, ka ar plostu viņš nekur vis nebrauks tas pašlaik mundrā gaitā peldēja prom Jūrā. Zaglis bija uzslējis uz tā mastu un piesējis tam gabalu kaut kur atrastas buras tā gan bezvējā ļengani nokarājās. Vīrietis stāvēja izplestām kājām un ar vienu roku turēja stūrējamo airi, ļaujot straumei sevi nest garām klintīm. Viņš bija nogriezis matus, lai nomaskētos no Niknajiem, taču Hīlass viņu uzreiz atpazina.

-    Akastos! viņš uzsauca un, šļakatām šķīstot, ieskrēja ūdenī.

Akastoss pagriezās, un viņa vaibsti uz mirkli sastinga; tad viņš iekliedzās, bet varbūt tie bija smiekli. Blusa! Tu izdzīvoji!

Hīlass bija pārskaities. Ne jau pateicoties tev! Tas ir mans plosts! Ved to atpakaļ!

Akastoss atkal gandrīz iesmējās un papurināja galvu.

-   Bet tas ir mans! Hīlass auroja. Es to uzbūvēju!

-   Taisnība, Akastoss piekrita. Bet tu izmantoji manu kuģi. Tomēr pastrādāji tīri labi, kaut ari esi no kalniem; buru gan tu piemirsi.

Izmisīgi vēlēdamies viņu piespiest turpināt sarunu, Hīlass pajautāja, kā viņam izdevies paslēpties no Vārnām.

Akastoss stīvi saslējās. Vārnām? Viņi bija te? Uz salas?

-   Tur tālāk krastā! Liedagā bija kauja. Tad Pirra… viņa pamodināja Zemes Drebinātāju. Bet tagad viņi ir prom.

-   Un es nemaz nezināju, Akastoss pie sevis noteica.

-    Rādās, ka dievi mani atkal ir piemānījuši. Tad viņš uzrunāja Hīlasu: Bet par Zemes Drebinātāju tev gan nav taisnība, Blusa. Viņš nepamodās. Tur jau tikai miegā noraustījās viņa aste. Kad Zemes Drebinātājs mostas, veseli kalni pārplīst pušu un vemj uguns upes, un Jūra uzbrūk zemei… Kad Zemes Drebinātājs tiešām modīsies, tu to pamanīsi. Viņš atkal pievērsās stūrei.

-   Ņem mani līdzi! Hīlass sauca. Akastoss bija cietsirdīgs, taču nebija Vārna, un pat vīrs, kuru vajā Niknie, bija labāks par izredzēm palikt vienam pašam. Lūdzu! viņš diedelēja.

-   Nevaru, Blusa. Tu nes nelaimi, un tās man jau tāpat ir atliku likām.

Gluži kā no nekurienes sacēlās vējš un piepūta nelielo buru. Paskat, tas tik ir pārsteigums, Akastosa balss noskanēja pār ūdeni. Vēja zutnis darbojas. Un man likās, ka tas ir viltojums. Viņš pacēla roku sveicienā. Lai tev veicas, Blusa. Neļauj Vārnām sevi notvert!

Hīlass ienira ūdenī un metās peldus, bet vējš jau nesa plostu tālāk. Mani nesauc Blusa! zēns uzkliedza.

-    Mani sauc Hīlass! Bet Akastoss bija pārāk tālu, un Hīlasam šķita, ka viņš nedzird.

Plostam attālinoties, zēnam likās, ka saredz nopakaļ slīdam tumšu ēnu, kas līdzinājās traipam Jūrā. Viņš prātoja: nez vai Akastoss zina, ka viņam seko un cik ilgi viņam vēl izdosies bēguļot.

Sabiezēja krēsla, un Hīlass ieturēja vientuļnieka maltīti olīvas un sieru.

Jūrasčūskas vieglais kodiens stilbā vairs nesāpēja, un arī ievainojums rokā beidzot sāka sadzīt. Kopš Vārnu uzbrukuma bija aizritējusi jau puse mēness cikla. Izi šķita ļoti tālu.

Hīlass nevarēja iemigt, tāpēc aizgāja līdz ūdenim un apsēdās skatīties, kā lec augošais mēness. Jūra izskatījās kā pulēts obsidiāns, un mēness tilts līdzinājās trīsuļojošam sudraba pavedienam.

Tālu līcī mēness tiltu šķērsoja tumša bulta.

-   Gars! Hīlass iesaucās.

Taču delfīns nepeldēja tuvāk, bet piesardzīgi turējās pa gabalu; nekāda svilpšana un viļņu plikšķināšana nespēja viņu pārliecināt tuvoties.

Hīlasam ienāca prātā, ka varbūt Gars joprojām jūtas nelāgi tās niršanas dēļ. Tas nekasi zēns sauca, kaut ari zināja, ka Gars nesapratīs. Zinu, ka tu tikai mēģināji man parādīt savu pasauli! Es tiešām zinu!

Bet viņš sarunājās ar viļņiem. Gars jau bija tālu prom un nozuda pa mēness sudraba tiltu.

Delfīns jutās nelaimīgs. Viņš kaut ko bija izdarījis nepareizi jau atkal un nezināja, kā lai vērš to par labu.

Viņš tikai gribēja parādīt zēnam savu skaisto Jūru, bet tā vietā bija draugu gandrīz nogalinājis. Zēns kļuva pavisam šļaugans, un delfīnu pārņēma šausmas. Ko viņš bija izdarījis? Bija liels atvieglojums iznest viņu atkal seklumā; bet, kad delfīns mēģināja atvainoties, zēns viņam iespēra.

Vēl dažas reizes delfīns gribēja salabt, bet ik reizi zaudēja drosmi un aizpeldēja prom.

Bars juta, ka viņš ir nelaimīgs, un darīja, ko varēja, lai Garu iepriecinātu, bieži berzējot degunus un sānus. Mazā māsa dāvināja viņam jūraszāles un krabjus. Bet viņš nešķita ieinteresēts. Delfīns nespēja piespiest sevi ne spēlēties, ne medīt.

Zēns bija viņa draugs. Kaut arī viņi varēja peldēties kopā tikai pašā Malā un nevarēja sazināties tā, kā sarunājas delfīni, abi juta to, ko juta otrs, un ar to pietika.

Delfīnam ļoti trūka zēna. Viņš baidījās, ka zēns drīz dosies tālu prom pāri Jūrai tā kā meitene. Un tad viņi vairs nekad neizlīgs, nekad, nekad.

Pēc divām dienām Hīlass stāvēja svešinieku kuģa pakaļgalā un vēroja, kā Spuru ļaužu sala lēni attālinās.

Viņš bija pētījis Jūru, meklējot delfīnus, līdz sāka sāpēt acis, bet pagaidām neko nebija ieraudzījis. Šķita, ka viņa ķermenis iekšienē ir auksts un tukšs. Ja nu Gars neatpeld?

Kuģa kapteinis pienāca piedāvāt sauju kaltētu anšovu. Hīlass tos paņēma un pateicās ar galvas mājienu, taču nespēja piespiesties ēst.

Kapteinis turpat blakus ar jūrnieka nemierīgo skatienu nopētīja viļņus. Viņam mugurā bija tādi paši svārki ar jostu kā keftiešiem, bet āda bija tumsnējāka un no caurumiem ausīs nokarājās divas mazītiņas, no pulēta kaula izgrebtas zivis. Hīlass nezināja, no kurienes svešinieks ir un kurp dodas viņa kuģis tikai to, ka tas peld uz ziemeļiem, uz Likonijas pusi; ar to viņam pietika.

Kapteinis kaut ko pateica savā nesaprotamajā valodā un pielika pie lūpām kopā saspiestus pirkstus. Ēd. Hīlass

atkal vienkārši pamāja, un vīrietis paraustīja plecus un aizgāja.

Komandai pārskrēja saviļņojuma trīsas… un piepeši viņi bija klāt gludās muguras izliecās viļņos mīklainā, vienotā ritmā, un sudrabainie ķermeņi kā bultas traucās uz priekšu zaļajā ūdenī. Hīlasam iesūrstējās acis. Viss bars bija atpeldējis no viņa atvadīties. Lai kur grieztos, visur viņš redzēja delfīnus tie peldēja vilnī kuģa priekšgalā, skrējās ar kuģi un bez piepūles to uzveica. Tad zēna sirds salēcās. Tur bija Gars.

Neņemdams vērā airētāju ziņkārīgos skatienus, Hīlass noliecās zemu pāri malai, un Gars nogriezās pie viņa, viegli turēdamies blakus kuģim. Tumšās acis sastapa Hīlasa skatienu un novērsās. Zēns nodomāja, ka tas gandrīz vai izskatās tā, it kā dzīvnieks viņam jautātu: Vai tu piedod?

Hīlass mēģināja atbildēt domās kā delfīns. Nav nekā, par ko atvainoties. Tad viņš sacīja skaļi: Nav nekā, par ko atvainoties! Es nemaz nedusmojos. Tikai… es nespēju dzīvot tavā pasaulē. Bet tu manējā mirtu. Tā vienkārši ir. Viņam rīklē sažņaudzās kamols. Tā vienkārši ir.

Gars piepeldēja tuvāk, un Hīlass izdzirda klusi šņākuļojošo delfīna elpu. Viņš pasniedzās, cik vien tālu varēja, un viņa pirksti vienu mirkli skāra delfīna muguru; zēns sajuta dzīvnieka vēso, gludo ādu. Vai es tevi vēl kādreiz redzēšu?

Delfīns pašāvās sāņus un pazuda dzelmē. Tad viņš augstu palēcās no ūdens un gaisā pagriezās, smagi iekrizdams atpakaļ ūdenī ar tādu plunkšķi, ka izmērcēja Hīlasu no galvas līdz kājām. Zēns izpurināja no matiem

ūdeni un atplauka platā smaidā. Viņš gan nebija par to īsti pārliecināts, taču domāja, ka tas nozīmē “jā”.

Lai parādītu, ka ir sapratis, Hīlass pārmeta pār bortu anšovu, un Gars to noķēra un aprija.

Tu vienmēr būsi mans draugs, Hīlass viņam domās sacīja.

Tumšā acs vēlreiz ieskatījās viņējās, un zēns sajuta, ka delfīns saprot un jūtas laimīgs.

Bet bars jau griezās prom.

īsu brīdi Gars turējās blakus kuģim, bet tad pagriezās un aizpeldēja pie sava bara. Viņš pēdējo reizi ielūkojās Hīlasam acīs, tad izlieca muguru, pasita gaisā asti un nozuda, izgaisdams savā dziļajā, zilajā pasaulē, kur Hīlass viņam nekad nevarēs sekot.

Zaļā bura piepūtās, un čīkstošais kuģis peldēja uz priekšu pāri viļņiem. Hīlasam uz vaigiem žuva asaras.

Kapteinis pienāca un pasniedza māla krūku. Hīlass pateicībā pamāja un iedzēra. Tas bija ar medu un grauzdētiem miežiem sajaukts ūdens un vīns: biezs, veselīgs un spēcinošs. Kad Hīlass pasniedza krūku atpakaļ, kapteinis norādīja uz viļņiem, izrakstīja ar plaukstu gaisā loku, pielika pie krūtīm dūri un norādīja uz Hīlasu.

-   Jā, Hīlass pamāja. Tas delfīns ir mans draugs.

Kapteinis atgriezās pie stūres, un Hīlass apdomāja tikko pateikto. Tad viņš apēda atlikušos anšovus, pēdējo izmeta pār bortu kā ziedojumu un sajutās mazliet labāk.

Viņam iešāvās prātā, ka varbūt Pirrai bija taisnība un viss tiešām sākās ar Dievieti. Pirms daudzām dienām Līkasa kalnā Viņas vārdi Orākula mutē bija kalpojuši par dzirksteli, kas aizdedza posu, lika Vārnām uzbrukt Hīlasa apmetnei un aizsūtīja viņu ceļā, kas atveda uz šo salu.

Šeit viņš bija atradis Garu; un nu Gars atkal bija pie sava bara, un Hīlass un Pirra bija palīdzējuši tam notikt. Un varbūt tas nozīmēja, ka Hīlass kādu dienu atradīs Izi.

Sala saruka līdz tumšai, izplūdušai līnijai pie apvāršņa. Tai priekšā Hīlass pamanīja pavīdam sudrabainu zibsni. Sirdī viņš zināja, ka tas ir Gars vienā no saviem augstajiem, virpuļojošajiem lēcieniem.

Pacēlis roku, Hīlass uzsauca ardievas. Tad viņš iesmējās jo saule apžilbinoši vizuļoja ūdenī, un viņš bija dzīvs un brīvs, un viss bija iespējams.

Tad zaļās buras piepūtās, kuģis saslējās un metās mirdzošajās putās, un Hīlass noskatījās, kā Spuru ļaužu sala lēni nogrimst Jūrā.

Content

Peivere Mišela Dievi un karotāji

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41