Kļučņikovs Sergejs

Psihoenerģētiskā aizsardzība

Sergejs Kļučņikovs

Psihoenerģētiskā aizsardzība

Rokasgrāmata

Tagad daudzi interesējas par psiholoģisko un enerģētisko aizsardzību. Tas izskaidrojams ar mūsu laika dramatisko raksturu, milzīgajām pārslodzēm un visa ta ietekmi uz cilvēka fizisko, psihoemocionālo un garīgo sfēru. Jebkuras valsts likumi paredz pilsoņu dzīvības, veselības un fiziskā ķermeņa aizsardzību pret ļaundaru tlkojumiem, taču tajos nekas nav sacīts par aizsardzību pret cilvēku savstarpējā saziņā notiekošo psihoenergoinformacionālo agresiju, pret to iedarbību, kuru īsteno masu informācijas līdzekļi un valditkāras valdības strukturas ar dažādu parapsiholoģisko līdzekļu palīdzību.

Šl grāmata ir vispusīgs un detalizēts pētījums, kura centrāla problēma ir psihoenergoinformacionālā aizsardzība pret okulto iedarbību, psiholoģiskajiem triecieniem un daudzveidīgajām dzīvības spēka laupīšanas formām, pret tā saukto enerģētisko vamplrismu. Autoram izdevies visai sarežģītus jautājumus izklāstīt populārā, lasītājam saprotama veidā. S. Kļučņikovs piedāvā interesantu koncepciju par psihiskās enerģijas zaudēšanas un vampirisma tendenču būtību. Aplūkojot sabiedrībā notiekošos informācijas un enerģijas apmaiņas procesus, viņš nopietni pretendē uz jauna zinātnes virziena psihoenergoinformacionālās psiholoģijas radīšanu. Interesanti izraudzīti šl zinātnes virziena galvenie avoti te apvienota bioenerģētiskā, reliģiski ezoteriskā un paša autora zinātniskā (psiholoģiska) koncepcija. Pārsteidzoši bagāts ir

psihoenergoinformacionālās aizsardzības praktisko metožu klāsts, kas paredzēts visu iespējamo uzbrukumu veiksmīgai atvairīšanai, gandarījumu rada piedāvāta materiāla saprotamība un S. Kļučņikova erudīcija salīdzinošajā reliģiju izpētē, ka arī senās un modernās maģijas, ezoterisma, bioenerģētikas, okultisma un vēstures jomā. Autors centies savienot Ļ. Gumiļova mācību par cilvēku vēsturisko uzvedību un viņapasionaritātes teoriju ar bioenerģētikas un psihoenerģētikas atziņām. Problēmas zinātniskās izpētes dziļums veiksmīgi apvienots ar populāriem un detalizētiem ieteikumiem attiecībā uz dzīvības spēka saglabāšanu un bezkonfliktu enerģētiku ģimenē. Grāmatai neapšaubāma zinātniskā vērtība, un vienlaikus tā tik tiešām ir jebkuram cilvēkam noderīga rokasgrāmata. Par pieejas novitāti liecina ari tas, ka autors piedāvā konkrētas praktiskās metodes ne tikai attiecība uz citiem vampīriskajiem psihotipiem, bet arī savu vampirisko tendenču pārvarēšanai.

Grāmatā aplūkotās parādības ir attiecināmas uz specifisku informacionāli enerģētiskas mijiedarbības tipu. Pēc savas fiziskās dabas šī mijiedarbība ir saistīta ar ļoti smalku matēriju un nav uztverama nedz ar mūsu maņu orgāniem, nedz arī ar tos pastiprinošu aparātu palīdzību.

Par fiziskajiem laukiem, kas ir atbildīgi par novērojamām tā sauktajām psihiskajām parādībām, zināmā mērā var spriest pēc tiem raksturīgajām īpatnībām. Šiem. laukiem ir jābūt ar lielu caurtieces spēju, gandrīz bez ekranējurna, saskarē ar vidi to enerģijas zaudējumi nedrīkst būt lieli, tiem jādarbojas lielā attālumā un jābūt informacionāli ietilpīgiem, turklāt zināmu veidu mijiedarbībā jāspēj izdalīt visai lielu enerģiju. Nav tālu tas laiks, kad tiks izprasta ierobežotība, kas raksturīga pašlaik atzītajai četru, galvenokārt ar masām un lādiņiem

saistīto mijiedarbības veidu paradigmai. Elektromagnētiskajiem viļņiem ir tādas īpašības, ka ari tos var uzskatīt par energoinformacionālās mijiedarbības materiālajiem nesējiem.

Vai'am cerēt, ka XXI gadsimtā fizika pārkāps pašreizējās paradigmas ietvarus un spēs izprast ne vien dzīvās sistēmas, bet arī ar smalko matēriju saistītos domāšanas, garīguma un cilvēku savstarpējo attiecību procesus. Tas palīdzēs radikali padziļina! šaja grāmatā aprakstīto parādību izpratni un tatad ari paaugstināt psihoenerģētiskās aizsardzības pasākumu efektivitāti, bet tas sekmēs patiesu civilizācijas progresu.

Mūsu laikos lielas bažas rada dažādā tiklab smalkā, kā arī rupjā psihoenerģētiskā iedarbība uz cilvēka veselību. Kontaktēšanās ar modernajiem ekstrasensiem, burvjiem un magiem bieži vien noved cilvēkus līdz psihiskai vai fhiskai saslimšanai. Mušu televizoru ekrānos un grāmatu lappuses atainotā vardarbība, cietsirdība un pornogrāfija vampīriski un disharmoniski ietekmē cilvēka psihoemocionālo sfēru.

Lai gan tiek veikti zināmi pētījumi, mūsu sabiedrības zināšanas par dažādu smalko enerģiju ietekmi uz cilvēka veselību diemžēl vēl ir ļoti trūcīgas. Vēl joprojām nav pilnīgi izpētīta enerģiju apmaiņa starp cilvēkiem un dabu. Vēl nav līdz galam saprasts tas, ka jebkuru enerģiju var novirzīt tiklab uz labo, ka arī uz ļauno. Un, tieši tāpat kā mums zināmo veidu izstarojumus (piemēram, rentgena un gamma starus), ja ar tiem pareizi apietas, var izmantot ārstnieciskiem un pētnieciskiem mērķiem, tā lielās dozās gan šīs, gan citas enerģijas izraisa slimības un nāvi.

Mūsu veselības aizsardzības sistēmas trūkumi noved pie tā, ka ļaudis metas pie ekstrasensiem un dziedniekiem, kaut gan daudzi no tiem nedrīkstētu pat tuvoties

cilvēkam. Ari viņiem jābūt atbildīgiem par savas ārstēšanas rezultātiem un jāievēro ārsta pirmais bauslis: “Nekaitē!” Imi butu tiesības dziedināt, tāpat ka tiesības ārstēt, jāapgūst gan zinātnes atziņas, gan garīgas zināšanas. Ir svarīgi, lai dziednieks butu garīgi attīstīts cilvēks, citādi jebkura iedarbība pārvērtīsies par melno maģiju.

Sapratne par to, kas tad īsti ir cilvēku savstarpējā energoinformacionālā apmaiņa, palīdzēs novērst dažādās dzīvības spēka laupīšanas formas. Gan jau mēs beidzot sapratīsim, ka apkārtējiem bīstams ir ne tikai infekciozi slims, bet arī ļauns, dusmīgs, skaudīgs, aizkaitināts un baiļu vai citu negatīvu emociju pārņemts cilvēks, ka arī tas, kurš nēsā attiecīgas domas. Tas viss ietekme apkārtējos cilvēkus un noved pie tā, ka viņi zaudē enerģiju, ari. viņiem rodas analoģiskas emocijas un domas, kuras nelielā daudzumā izraisa vājumu vai dažādas sāpes, bet lielās devās dažādas fiziskās un psihiskās slimības.

Gribētos, lai šī grāmata palīdz tikt skaidrībā par to, ka pretoties zemai psihiskajai iedarbībai un ka pasargot no tas savu veselību, personības viengabalainību un harmoniju. Šis darbs tieņām ir cienīgs kļūt par ikvienas ģimenes rokasgrā tna tu.

Fizikas un matemātikas zinātņu doktors

A. ŠĻIONSK1S

Medicīnas zinātņu kandidāte,.

J. JAKOVĻEVA

Ievads

Problēmas būtība

Jautājums par to, kā pasargāt cilvēku no zināmiem graujošiem spēkiem, kuri negatīvi ietekmē viņa veselību, likteni un dvēseli, bija aktuāls visās senajās dažādu pasaules valstu un tautu maģiskajās sistēmās. Tajās cilvēka dvēsele tika traktēta kā tāds objekts, uz kuru pastāvīgi iedarbojas ļoti dažādi dabas gari un spēki, turklāt daudzus no tiem uzskatīja par naidīgiem un ļauniem. Cilvēkiem likās, ka šie spēki ir ārkārtīgi bīstami, ka tie spēj iekļūt ķermenī, sabojāt dzīvi, uzsūtīt nelaimi, padarīt likteni nepanesamu vai izraisīt slimību, nolaupot daļiņu no dvēseles. Lai pasargātu sevi no šādas nelabvēlīgas iedarbības, tika izstrādātas dažādas maģiskās metodes, kuru pamatā bija citu pozitīvu un cilvēkam labvēlīgu spēku izsaukšana un izmantošana.

Pasaules reliģijas vēl vairāk uzsvēra to, cik liela nozīme ir garīgajai aizsardzībai pret šiem bīstamajiem spēkiem, kurus dēvēja par sātaniskajiem spēkiem. Cilvēka dzīve tiklab ārējā, kā arī iekšējā plānā tika traktēta kā kaujas lauks, kur cīnās labais ar ļauno jeb Dievs ar sātanu, un, lai spētu pretoties tumšajiem spēkiem, reliģijas piedāvāja milzum daudz visdažādāko garīgās aizsardzības metožu. Jebkuras patiesas reliģijas svarīga sastāvdaļa ir garīgā prakse, kura ietver sevī ļoti daudz paņēmienu un praktisku metožu, kas ir saistītas ar daudzveidīgiem rituāliem, lūgšanām, pašizzināšanu, pašregulāciju un sevis vadīšanu. Ezoteriskās mācības apkopoja šīs bieži vien

uz ārpusi vērstās metodes un pārcēla tās cilvēka apziņas iekšējā plānā, turklāt padarīja šīs metodes vēl nopietnākas un izsmalcinātākas, piesātināja tās ar svarīgu informāciju, liecībām un zināšanām. Nekompetents un nesagatavots cilvēks nevar nodarboties ar šo garīgi psiholoģiskās aizsardzības ezoterisko praksi. Vispirms viņam ir jāiztur ilgstoši pārbaudījumi, nepieciešama iepriekšēja šķīstīšanās, neatlaidība apslēpto zināšanu, kā arī īpašas treniņu sistēmas apguvē.

Modernā Rietumu praktiskā psiholoģija, kuras pamatā ir koncepcija, ka ikviena cilvēka personība ir unikāla un tās tiesības suverēnas, psiholoģisko aizsardzību uzskata par visai nozīmīgu. To nosaka atziņa, ka mūslaiku cilvēks dzīvo agresīvā pasaulē un ir pakļauts visdažādākajām, ļoti bieži stresu izraisošām civilizācijas ietekmēm, tādēļ viņam nepieciešama psiholoģiskā aizsardzība, taču cilvēkam piemīt nosliece sevis aizsargāšanai izmantot tādus paņēmienus, kuri stresu vēl vairāk pastiprina. Tādēļ Rietumu praktiskās psiholoģijas mērķis ir izskaust šīs kļūdainās, uz nepareiziem mehānismiem pamatotās personiskās psiholoģiskās aizsardzības metodes un mācīt cilvēkam veselīgas un drošas uzvedības principus. Tā nepievēršas jautājumam par psihiskā uzbrukuma un psihiskās aizsardzības materiālajiem un enerģētiskajiem pamatiem.

Lielu nozīmi cilvēka enerģētiskās aizsardzības jautājumiem piešķir parapsiholoģija un bioenerģētika. Šajās nozarēs ir izstrādāts daudz praktisku metožu cilvēka smalkā enerģētiskā apvalka aizsardzībai pret nelabvēlīgu okulto iedarbību. Par galveno trūkumu parapsiholoģijas piedāvātajās metodēs var uzskatīt to, ka pārāk tiek akcentēti ar lauku saistītie enerģētiskie aizsardzības paņēmieni, bet nepietiekami izmantota dziļākā psiholoģija, kas attiecas uz personiskajiem un pārpersoniskajiem pārdzīvojumiem.

Par to, cik reāli ir ar šo jomu saistītie procesi, var spriest pēc daudzajiem cilvēka gara un domas virzieniem, kuros šai problēmai veltīta liela uzmanība. Ja jau pastāv aizsardzība, tas nozīmē, ka pastāv arī draudoši un uzbrūkoši spēki. Cilvēki saziņas procesā apmainās ar informāciju, ar psiholoģiskajiem pārdzīvojumiem un enerģiju, turklāt reizēm šī apmaiņa ir līdzvērtīga un savstarpēji bagātinoša, bet dažkārt nav līdzvērtīga, un tad tā noved pie informacionāliem, emocionāliem un enerģētiskiem zaudējumiem. Aizsardzība ir tieši tas līdzeklis, kas nepieciešams, lai nodrošinātos gan pret pašiem enerģētiskajiem zaudējumiem, gan pret šo zaudējumu cēloņiem, gan arī pret cilvēkiem, kuri rada šos cēloņus un tiek saukti par enerģētiskajiem vampīriem. Ir naivi cerēt, ka iespējams dzīvot tā, lai spēks tiktu vienīgi krāts. Zaudējumi nevienā no minētajiem līmeņiem nav novēršami, un dzīve zināmā nozīmē ir nerentabls pasākums, tomēr enerģijas tēriņi mēdz būt gan dabiski, gan arī nedabiski, pārmērīgi un lieki tādi, kas var novest līdz psihoenergoinformacionālajai entropijai. Tādēļ ir jāpēta apmaiņas procesi, kas notiek starp cilvēkiem visos līmeņos, izvērtējot gan ar zaudējumiem un haosu saistītās entropiskās tendences, gan arī gluži pretējos faktorus, kuri veicina zināšanu, pozitīvo pārdzīvojumu un enerģijas uzkrāšanu. Tieši šāds izpētes darbs kā ārējais, zinātniskais, tā arī iekšējais, garīgais palīdzēs noskaidrot šo sarežģīto jautājumu par psihoenergoinformacionālajiem zaudējumiem un ieguvumiem, kā arī atrast nepieciešamo samēru un harmoniju starp uzkrāšanu un iztērēšanu. Absolūta enerģijas uzkrāšana, neatbrīvojoties no traucējošām īpašībām un spēkiem, ir bezjēdzīga kā trula bezgalība. Tā agri vai vēlu novedīs pie tā, ka enerģijas pieplūdums apsīks un process izbeigsies. Arī dzenbudistu līdzībā ir teikts, ka tējas tasi nevar bezgalīgi piepildīt, visu laiku traucēs

pārpalikums. Vēl bezjēdzīgāka ir absolūta spēku šķērdēšana. Starp tērēšanu un uzkrāšanu ir jāpanāk zināms samērs un harmonija, lai vienmēr tiktu uzkrāts mazliet vairāk nekā iztērēts, tad jau varēs runāt par cilvēka garīgo augšupeju.

Šo problēmu izpēte būs efektīva vienīgi tad, ja apmaiņas procesi, kas notiek starp cilvēkiem, tiks aplūkoti vienlaikus vairākos plānos informācijas apmaiņas plānā, psihisko pārdzīvojumu apmaiņas plānā un enerģijas apmaiņas plānā. Lai izpētītu šos jautājumus un izstrādātu efektīvu psihoenergoinformacionālās aizsardzības sistēmu, nepieciešams apvienot vairākas zinību jomas un praktiskās metodes: 1) seno maģiju, 2) pasaules reliģijas, 3) ezoteriskās mācības un 4) mūsdienu praktiskās psiholoģijas sasniegumus. Tas, ka apmaiņas procesi tiks aplūkoti vairākos plānos, turklāt saistībā ar ļoti daudzveidīgām gan senajām, gan mūsdienu garīgi psiholoģisko zināšanu sistēmām, sekmēs jauna psihoenergoinformacionālā virziena veidošanos psiholoģijā. Psihoenergoinformacionālā aizsardzība kā šā zinātnes virziena praktiskā sastāvdaļa ņebūs efektīva tikmēr, kamēr starp cilvēkiem notiks neekvivalenta apmaiņa vai, citiem vārdiem sakot, kamēr nebūs izskaustas vampīriskās tendences. Bet ienaidnieku nevar uzveikt, kamēr nav pamatīgi izzinātas viņa vājās vietas.

i

Ap vampīrismu saceltā ažiotāža

Patlaban Krievijā ap okultismu ir sacelta grandioza ažiotāža, un gals tai nav saredzams pat tālākā perspektīvā. Par maģijas, mistikas un ekstrasensorikas problēmām interesējas miljoniem cilvēku. Protams, masveidība nekad nav bijusi dziļuma rādītājs, un jau pats fakts, ka

šī aizraušanās ir tik plaša, daudzējādā ziņā liecina par tās zemo līmeni. Cilvēki parasti labprātāk pieņem maksimāli vienkāršo vai pat primitīvo, nevis sarežģīto un smalko, atklāti tumšo, nevis gaišo, nenopietno, nevis nopietno. To var teikt arī par cilvēku attieksmi pret tādām parādībām un jomām kā vampīrisms, melnā maģija, buršana un viltus mācības. Lielum lielais vairums cilvēku nesaprot šo jēdzienu savstarpējo iekšējo saistību, met tos visus pār vienu kārti vai arī attiecina uz dažādiem okultās sfēras virzieniem. Turklāt pūlis vai nu sajūsminās par šausmu filmām, kuras propagandē vampīrus un melno maģiju, vai arī kļūst traks no trulām bailēm, saskaroties ar neizprotamu sfēru. Šobrīd vārds “vampīrisms” ir visiem uz mēles un katrs grib zināt, kā sevi pasargāt no vampīra, kuru gatavs saskatīt jebkurā cilvēkā. Un, lai gan tikai nedaudzi zina, kas īstenībā jādara šādas pašaizsardzības nodrošināšanai, daudzi šajā sakarā ņemas sludināt savu viedokli un pat mācīt citus. Tā rezultātā pats jēdziens ir kļuvis par vulgāru masu kultūras simbolu, kas personificē okulti dēmoniskās padibenes, kuras vienmēr kritiskos laikmetos un juku laikos mēdz uzpeldēt virspusē. Līdzīga situācija vērojama arī attieksmē pret buršanu un melno maģiju no neveselīgas, gandrīz vai jūsmīgas intereses līdz pat trulai skepsei un noliegumam. Saskaroties ar viltus mācībām, mūslaiku cilvēks, izrādās, vispār ir garīgi neapbruņots un akls, viņam nav nekādu patiesuma izvērtēšanas kritēriju.

Kas ir vampīrisms?

Tieši tas, ka nav īstas garīgās kultūras un reālu zināšanu, veicina pašas zemākās kvalitātes okultisma izplatīšanos, un tā rezultātā rodas aizvien vairāk psihiski un garīgi slimu cilvēku, kuri zaudē savu enerģiju, sastopoties ar melno maģisko realitāti. Tumšā okultisma sfēra nesagatavotam cilvēkam ir kā gigantisks vampīrs, kurš nolaupa visu viņa dzīvības spēku. Vampīrisma parādība ir pamatā gan buršanai, gan melnajai maģijai, gan arī viltus mācībām. Protams, runa ir par termina “vampīrisms” mūsdienīgo, paplašināto skaidrojumu. Vārdnīcās un uzziņu literatūrā vārds “vampīrs” saskaņā ar Eiropas tautu tradicionālajiem mitoloģiskajiem priekšstatiem apzīmē mironi, kas naktīs izkāpj no kapa un, kamēr cilvēki guļ, sūc viņu asinis, šajā nolūkā dažkārt pārvēršoties par sikspārni. Šo mitoloģisko priekšstatu pamatā ir reāli fakti, kad patiešām tika sūktas citu cilvēku asinis. To parasti darīja cilvēki, kuriem bija perversa, patoloģiska psiholoģija vai kuri piederēja pie dažādām tumšajām okultajām biedrībām, burvju un melno magu sektām, kur tika piekopti asiņaini rituāli un ceremonijas. XIX un XX gadsimtā asiņainā vampīrisma tēma ir atspoguļota gan literatūrā (tai meslus maksāja Bairons, Puškins, Poļežajevs, Bloks, Arturs Metčins, Bulvers Litons, Hovards Filips Lavkrafts, Hjūsmani^, Vladislavs Reimonts, Brems Stoukers), gan kinematogrāfijā. Tomēr reliģijas un garīgās mācības akcentēja to, ka vampīrisms kā svešas enerģijas laupīšana var izpausties ne tikai tajā līmenī, kas attiecas uz asinīm, bet arī augstākos līmeņos un vēl vairāk ka ar garīgo plānu saistīto psihisko enerģiju var traktēt kā savdabīgas smalkās asinis, kas plūst pa enerģētiskajiem kanāliem. Jau Vecajā Derībā ir atrodami norādījumi par smalkās enerģijas laupīšanu.

“Svešinieki aprij viņa spēkus, bet viņš pats to neliekas manām.”

(Hozejas grāmata, 7. nodaļa)

Ari Jaunajā Derībā ir papilnam piemēru, kas liecina par to, ka enerģija var aizplūst no viena cilvēka uz otru

(atsauksim atmiņā epizodi, kad sieviete pieskārās Jēzus Kristus ķermenim, kā arī aicinājumus krāt garīgās bagātības debesīs, “kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā un kur zagļi nerok un nezog”).

XX gadsimtā vampīrisma fenomens vissīkāk ir analizēts Dzīvās Ētikas Mācībā (Agni Jogā), kas vēsta:

“Enerģiju savstarpēja apmaiņa ir dabiska parādība, bet izsūkt cita enerģiju, nedodot pretī savējo, jau nav pieļaujams. Tāda parādība ir tikpat bieža kā infekcijas slimības. Taču līdz zināmai pakāpei var cīnīties ar tādu spīvu patību. Ja cilvēki no mazotnes sev iedvesīs domu par apmaiņu un sadarbību, tad viņi arī saprātīgi apiesies ar enerģiju.

Daudzi vampīrisma veidi nav nekas cits kā nezināšanas radīta izlaidība.”

Tomēr, kā redzams no citiem Agni Jogas paragrāfiem, eksistē«e tikai neapzinātais un tumsonīgais vampīrisms, bet arī pilnīgi apzināta enerģijas laupīšana. Lauku burvis, kas uzsūta slimību, ir sveša spēka laupītājs, jo viņa buramvārdu mērķis ir saplosīt upura auras aizsargtīklu, iespiesties šajā aurā un uzsūkt svešo spēku. Analoģiskā veidā darbojas arī tumšais ekstrasenss vai melnais mags, kas vērš pret savu pretinieku okulto triecienu, lai pats varētu nekontrolēti izmantot svešu spēku un gribu. Tieši tāpat viltus skolotājs, izmantojot krāpšanu un nepatiesas okultas zināšanas, laupa cilvēkam viņa smalkāko enerģiju tā saukto dvēseli. Visos minētajos gadījumos ir: a) laupītājs, kas nelikumīgi zog svešu spēku; b) upuris, kas vājuma vai muļķības dēļ atdod šo enerģiju; c) kaut kāds okultais mehānisms, kas šo laupīšanu padara par realitāti.

Skeptiķi apšauba vampīrismu kā tādu parādību, kas nozīmē svešas enerģijas laupīšanu, un pamatojas uz to, ka pagaidām vēl ar tīri zinātniskām metodēm nav pierādīta paša nolaupāmā spēka realitāte. Patiešām, zinātnieki pagaidām vēl nav formulējuši vienotā lauka teoriju un nav atklājuši psihiskās enerģijas formulu, bet tādēļ jau nekļūst mazāka problēma, kā aizsargāties pret vampīrismu! Lai nozagtu zelta stieni, nebūt nevajag zināt tā ķīmisko formulu. Cilvēki ir spējīgi cits citam nolaupīt ne vien naudu un materiālus priekšmetus, bet arī smalkākas substances: informāciju, idejas, domas, noskaņojumu un laiku. Katram ir pazīstama tā nespēka sajūta, kas pārņem pēc zināma veida mūzikas klausīšanās vai šausmu filmas noskatīšanās, kā arī tā dziļās iztukšotības sajūta, kas rodas pēc pastaigas pa lielu pilsētu. Visi lieliski zina, ka dažās vietās cilvēks jūtas spēka pilns, bet citās gluži otrādi kā izspiests citrons. Tāpēc nebūs nekāds pārspīlējums, ja par enerģētisko vampīru vienā gadījumā nosauksim kinofilmu, otrā lielpilsētu, bet trešajā biopatogēno zonu. Bet, ja jau var sajust to, ka personiskā enerģija, aktivitāte un izturība krasi samazinās pēc attiecīgas satikšanās un mijiedarbības, tad kādēļ gan tas pats nevarētu notikt pēc tuvas saskares ar noteikta tipa cilvēkiem, tā sauktajiem vampīriem?

Dziednieks A. Docenko savā grāmatā “Karmiskā medicīna” pilnīgi pareizi raksta: “Tāda parādība kā vampīrisms pastāvīgi ir pavadījusi cilvēku, bet mūsu XX gadsimtenī (ne velti to sauc par nervozo, psihisko) tā sastopama visur un vienmēr. Jo sarežģītākas un saspīlētākas veidojas cilvēku savstarpējās attiecības, jo biežāk vampīrisms kļūst par daudzu slimību rašanās vai saasināšanās cēloni. Cilvēks kā bioloģiski domājoša sistēma ir izstrādājis veselu arsenālu izsmalcinātu vampīrisma metožu, lai tikai paildzinātu savu mūžu uz citu cilvēku rēķina. Pagarināt savu dzīvi cenšas jau pat tas, kas nemaz nav spējīgs dzīvot, kas atmirst vai ir hroniski slims. To varētu salīdzināt ar otro termodinamikas likumu, saskaņā ar kuru noslēgtā sistēmā notiekošie procesi vienmēr tiecas uz līdzsvara stāvokli, taču prasa pastāvīgu spēka pieplūdi. Citiem vārdiem sakot, ja sistēmā pastāvīgi neieplūst enerģija, tajā notiekošajiem procesiem ir tendence izdzist un izbeigties.” Tātad vampīrisms nenovēršami noved pie entropijas.

Metafiziskais uzskats par vampīrismu

No zināma viedokļa raugoties, visu pasaules vēsturi raksturo tas, ka cilvēces psihiskā enerģija kļūst aizvien rupjāka un vājāka, jo cilvēce ir atkritusi no Dieva un attīstās (pareizāk sakot, degradējas) zem vampīrisma izplatīšanās karoga. Mūsdienu pasaulei raksturīga visu veidu konfliktu saasināšanās starp cilvēkiem, līdz ar to tā novesta tādā stāvoklī, kuram vislabāk atbilst Hobsa dotais apzīmējums “visu karš pret visiem”. Cilvēces enerģijas pavājināšanās un šīs enerģijas kvalitātes pazemināšanās izpausmes ir ne tikai cilvēces morālā un garīgā degradācija, noziedzības pieaugums, agresija un banalitāte, bet arī tas, ka parādās aizvien vairāk slimību, pasliktinās veselība un pastiprinās vispārēja nogui'uma sajūta. Pasaule pārdzīvo totālu enerģētisko krīzi, kuras sākotne meklējama modernās civilizācijas būtiskākajās nostādnēs. Civilizācija ir izvēlējusies tehnokrātisko attīstības ceļu, kas novedīs cilvēci strupceļā, jo tā pamatā ir egoisma un alkatības ideāli, nekontrolētu baudu kultivēšana un kāre pēc komforta. Pašlaik strupceļā nonākusi civilizācija cenšas paildzināt savu eksistenci, ne mazākajā mērā nemainot šo postīgo attieksmi pret dzīvi.

Ideja par laicīgās dzīves bezgalīgu paildzināšanu tās visnepilnīgākajās formās un svešas enerģijas izmantošanu šim mērķim ir veca kā pati pasaule un ir arī visu veidu vamplrisma metafiziskā sākotne. Tieši alkas pēc personiskās nemirstības vai vismaz dzīves paildzināšanas lika slimajiem Ēģiptes faraoniem turēt ap sevi jaunu un veselīgu vergu ķermeņus, lai tādējādi papildinātos ar viņu enerģiju (to pašu darīja arī Bībelē minētais ķēniņš Dāvids). Tieši šā paša mērķa dēļ Ķīnas imperatori lika daoistu mūkiem, mediķiem un astrologiem doties tālos ceļojumos un meklēt nemirstības eliksīru. Analoģiskus mērķus alķīmiķiem izvirzīja Eiropas valstu karaļi.

Taču pati ideja par dzīvības nepilnīgo formu saglabāšanu uz svešas enerģijas rēķina ir dziļi netikumiska un amorāla no garīgo mācību viedokļa. Reliģiju vēstures speciālists un filozofs tradicionālists A. Dugins šajā sakarā raksta:

“Gala rezultātā tieksme dzīvot pašas dzīvošanas dēļ reliģiskajā perspektīvā ir uzskatāma par kaut ko dziļi netikumisku un negatīvu, tātad velnišķīgu un sātanisku. Kristīgajā tradīcijā zemākās dzīvības nolādējums izskan populārajā nostāstā par Mūžīgo Žīdu Ahasvēru, kuru Kristus nolādēja savā ceļā uz Golgātu un kuram par sodu bija lemta fiziskai nemirstība līdz pat Pastardienai. Mūžīgais Zīds personificē vampīrisma principu tā vispārīgākajā, teoloģiskajā versijā.”

Modernā civilizācija, kas izmisīgi turas pie enerģētiski neauglīgajām dzīvības formām un cenšas “izvilkt” savu patoloģisko, entropisko eksistenci līdz pat Pasaules Galam globālām ekoloģiskajām krīzēm un planetārām kataklizmām, atgādina šo bībelisko Ahasvēra tēlu. Tomēr nebūtu pareizi uzskatīt, ka šāda situācija saglabājas pati no sevis, tikai cilvēku darbībām un paradumiem raksturīgā inei’tuma dēļ. Pastāvošās kārtības vampīrisko pamatu uztur tumšie un slepenie okultie centri, melnās maģijas skolas un biedrības, kuru ir ļoti daudz tiklab Austrumos, kā arī Rietumos. Vampīrisms, protams, ir pamatā melnajai maģijai un buršanai, bet ari melnā maģija savukārt ļoti ietekmē vampīrismu, pastiprinot tā izpausmes mūsdienu pasaulē.

Tumšie okultie centri izvērš plaša mēroga darbību pret visu cilvēci, visām pasaules valstīm un tautām, taču savu galveno triecienu vērš pret Krievijas garīgajiem pamatiem; būtībā pašlaik tie īsteno okulti mistisku karu pret Krieviju. Šie centri, kuri cenšas panākt Krievijas nacionālā gara mutāciju, šobrīd ir visbīstamākie kolektīvie vampīri. Paši tie nav redzami, jo ieskata par labāku darboties ar redzamo organizāciju un sektu starpniecību. Turpmāk šī tēma tiks izklāstīta sīkāk, bet jau šeit ir jāatzīmē minēto centru darbības ārkārtīgi kaitīgais un graujošais raksturs, jo tie savā praksē psihiskās enerģijas laupīšanā ir ieviesuši konveijera principu. Tā rezultātā mūsdienu Krievijas sabiedrība pamazām kļūst garīgi slima un pārvēršas par patoloģisku būtni, kas ir gan vispasaules donors, gan arī vispasaules diedelnieks, respektīvi, vienlaikus gan upuris, gan vampīrs. Vampīrisma izplatīšanās tā ir problēma, kas saistīta ar cilvēces enerģētisko krīzi garīgi psiholoģiskajā sfērā, ar tikumisko un fizisko veselību un ar okulti mistiskajiem kariem, uz kuriem nenovēršami virza notikumu loģika. Šīs problēmas risināšanai nepieciešama nopietna uzmanība un sapratne, bet ar to šobrīd nevar lepoties neviens no sabiedrības spēkiem un slāņiem. To, cik bīstama ir šī garīgi psiholoģiskā patoloģija, nesaprot nedz valsts, kura zaudējusi iepriekšējo ideoloģiju, bet līdz pat šim laikam saglabājusies kā pārsvarā ateistiska formācija un ir vienaldzīga pret garīgajiem un ar tautas veselību saistītajiem jautājumiem, nedz zinātnieki, kuri ar augstprātīgu skepsi šo problēmu nicīgi ignorē, nedz ekstrasensi, kuri ar savu vulgāro ažiotāžu un zemākās maģijas kultivēšanu itin bieži tikai aktivizē vispārējo savstarpējo vampīrismu un haosu, nedz arī garīgie centri, kuru pūliņi nereti ir nesaskaņoti un aizsardzības metodes nepietiekamas, relatīvi efektīvas tās ir vienīgi attiecībā uz konkrētās uzskatu sistēmas piekritējiem. Turpretī vampīrismu nesaista nekāda piederība un melnā maģija, arī buršana, var parazitēt uz jebkuras reliģijas vai mācības miesas.

Pareizticīgās baznīcas attieksme pret vampīrismu un melno maģiju

Saprātīgāk un apzinīgāk pret vampīrisma tēmu izturas tradicionālās reliģijas un konkrēti pareizticība. Tā piedāvā cilvēkam gadu tūkstošu gaitā pārbaudītus drošus un precīzus āi’ējos un iekšējos orientierus un metodes cīņai ar šo kaitīgo parādību. Daudzi mūsdienu netradicionālā ezoteriskā garīguma pārstāvji vēl nav pa īstam novērtējuši pareizticības garīgās iespējas un uzskata to par arhaisku reliģiju, kas nav spējīga atbildēt uz mūslaiku dzīves mesto izaicinājumu. Nereti pareizticībai pārmet aprobežotību, antiiņtelektuālismu, dogmatismu, kļūdainus konstruējumus un garīgo meklējumu brīvības apspiešanu. Patiešām, pareizticīgās baznīcas piedāvātais pestīšanas ceļš būs sekmīgs tikai tad, ja tas vedīs cauri šaurajiem vārtiem. Un garīgo meklējumu brīvība tiešām ir viena no pašām lielākajām vērtībām, tās zaudēšana cilvēkam būs traģēdija. Tomēr jebkuram garīgi meklējošam un sapratīgi domājošam cilvēkam, kas dzīvo mūsdienu Krievijā, jāatzīst, ka krievu pareizticība ir nenovērtējama un neapšaubāma šai tautai piederoša vērtība un garīgā bagātība. Mūsu laikos tā ir tikumiskais balsts un varens ierocis cīņā pret pasaulē sastopamo visu veidu ļaunumu. Pareizticībai ir milzīga pieredze cīņā ar tumšo okultismu un melno maģiju, šajā ziņā tā nav revidējama un tai nav vajadzīga mākslīga modernizācija, kas tūdaļ pat novestu baznīcu pie šķelšanās. Tieši tā pret tēvutēvu l icību jāizturas ikvienam garīgi meklējošam cilvēkam, kas mīl Krieviju un gatavs tai palīdzēt pat tad, ja viņš ir kādas citas mācības piekritējs.

Bet vai tiešām var uzskatīt, ka tās metodes, kuras cīņai ar melno maģiju piedāvā pareizticīgā baznīca un kuras izklāsta saprotamības dēļ nereti pat vissarežģītāko cīņas tehniku vienkāršo līdz aicinājumam “Lūdziet, ne par ko nedomājiet, un tumsa izklīdīs!”, ir vienīgās un ar tām pietiek, lai uzvarētu rafinēto pretinieku? Vai var apmierināties tikai ar tīri emocionālām aizsardzības metodēm un nemaz nav jāizprot modernās melnās maģijas daba, ja nereti tās pamatā ir nemanāmi iedarbības paņēmieni zombēšana, iespiešanās zemapziņā un svešas gribas vadīšana? Lai sekmīgi pretotos ļaunumam un uzveiktu ienaidnieku, tas labi jāpazīst, bet vai gan var apgalvot, ka šis jautājums ir skaidrs pašiem pareizticīgajiem garīdzniekiem, nemaz nerunājot par laicīgajiem cilvēkiem? Kā lai pret informacionālās maģijas dažādajiem paņēmieniem aizsargājas tie, kuri pagaidām vēl nav izdarījuši savu garīgi reliģisko izvēli? Diezin vai no baznīcas pārstāvjiem šai sakarā var dzirdēt ko citu kā vienīgi mūslaikos grūti pielietojamo ieteikumu vispār neskatīties sātanisko televizoru vai pašu par sevi saprotamo padomu biežāk skaitīt lūgšanas. Tas, neapšaubāmi, dod zināmu emocionālo līdzsvaru un aizsargātību, bet diemžēl ar to vien nepietiek, lai orientētos sarežģītajās iedarbības metodēs un prastu atšķirt gaišo mācību no tumšās.

Vampirisms un psihoenergoinformacionālā aizsardzība

VampTrisms kā enerģijas laupīšanas veids ir cieši saistīts ar psihoenergoinformacionālā uzbrukuma jēdzienu. Cilvēkam var uzbrukt gan ar agresīvu, graujošu informāciju, gan ar psihoemocionāliem faktoriem, gan arī ar negatīvu enerģētisko lādiņu. Uzbrukuma rezultātā tiek caursists auras aizsargtīkls un nolaupīta enerģija. Starp faktoriem, kas nodrošina šāda uzbrukuma veiksmi, jāatzīmē deformēts ekstrasensoriski enerģētiskais pasaules uzskats, kuru daudzējādā ziņā nosaka bailes un pašiedvesma. Šāds pasaules uzskats, kas reizēm tiek saukts par patogēno ticējumu sistēmu, pastiprina vampīrisma efektu un atvieglina svešas gribas iekļūšanu cilvēka enerģētiskajā apvalkā. Ļoti labi un detalizēti tas izklāstīts anonīma autora grāmatā “Mūsdienu psihiskās pašaizsardzības principi”. Minēsim plašus citātus no tās:

“Psihiskā aizsardzība ir aizsardzība pret tā sauktajiem psihiskajiem uzbrukumiem. Psihiskie uzbrukumi tie ir dažādi negatīvi psihofizioloģiskie stāvokli; “cietušais” uzskata, ka tie ir “uzsūtīti no ārpuses”, ka tos izraisījis cits cilvēks, ar kuru “cietušais” uzbrukuma brīdī nav bijis tiešā kontaktā. Tēma ir diezgan slidena, jo psihiatrijā “psihiskie uzbrukumi” tiek kvalificēti kā “psihes izraisīti murgi”.

Psihiskais uzbrukums ir iespējams vienīgi tad, ja potenciālais upuris atzīst kādu no patogēno (slimību izraisošo) ticējumu sistēmām, respektīvi, tādu ticējumu sistēmu, kas paredz psihiska uzbrukuma iespējamību un ta ietekmi uz cilvēka veselību. Tātad psihiskā aizsardzība būtībā ir aizsardzība pret patogēno ticējumu sistēmām. Šeit gan jāprecizē, ka pilnīgi patogēnu ticējumu sistēmu nemaz nav. Ticējumu sistēmas var būt patogēnas savos atsevišķajos aspektos, kuri vispār paredz uzbrukuma iespējamību.

Mūsu laikos var minēt trīs galvenās patogēno ticējumu sistēmas: tautas (te cirkulē tādi patogēni jēdzieni kā "ļaunā acs” un “slimības pieburšana”), okulto (“astrālie vadi”, “larvi”, “involtācija”) un biolauku sistēmu (“telepātiskā iedarbība”, “stari”, “enerģijas kūlīši”, “negatīvas informācijas lādiņi” utt. utjp.).

Tautas patogēno ticējumu sistēmas raksturīga iezīme ir tā, ka tai nav pašai sava konceptuālā pamata: tā ir ticējumu sistēma vārda tiešā nozīmē, lai gan, teiksim, “ļaunās acs” radītā efekta izskaidrošana iespējama arī no okultās vai biolauku sistēmas viedokļa.

Turpretī okultās patogēno ticējumu sistēmas pamatā ir milzīgi daudz okulto teoriju, un tā ir šo teoriju loģiskas sekas: cilvēks tikai tad var pats pie sevis pārbaudīt okultās ticējumu sistēmas patogēno iedarbību, ja viņš iepriekš ir apguvis attiecīgās teorijas.

Mūsu pētījuma galvenais objekts ir psihiskais uzbrukums un psihiskā aizsardzība tās mūsdienu ticējumu sistēmas ietvaros, kura ir saistīta ar biolauku. Tagad aizvien populārāks kļūst okultistu ieviestais uzskats ar biolauku saistītajai ticējumu sistēmai neesot savas iekšējās specifikas, tā esot tikai okulto ideju “tulkojums” jaunā, zinātniskā valodā: esot mainījusies vienīgi ideju forma, nevis to saturs.

Uzmanīgāk papētot šo jautājumu, atklājas gluži pretējais: neraugoties uz to, ka dažas formālās pazīmes okultajos un ar biolauku saistītajos priekšstatos ir acīm redzami kopīgas, biolauku sistēmā tomēr ir ietverts kvalitatīvi jauns saturs.

Ar biolauku saistītās patogēno ticējumu sistēmas specifika pirmām kārtām ir tāda, ka tās izskaidrojamais faktiskais materiāls attiecas uz ķermeniskajam (somatiska un viscerāla rakstura) sajūtām un organisma vispārējā psihofizioloģiska tonusa svārstībām, nevis uz vizualizāciju,

kā tas ir tradicionālajā okultajā ticējumu sistēmā. Vēl šī sistēma ir specifiska ar to, ka tā apelē nevis pie animiskiem “viņpasaulīgiem” speķiem un būtībām, bet gan pie objektīviem biofiziskajiem procesiem. Un, visbeidzot, ar biolauku saistītā ticējumu sistēma, atšķirībā no tradicionālās okultās sistēmas, ir nevis ezoteriska, bet eksoteriska: tā necenšas sevi pretstatīt mums ierastajai zinātniski populārajai pasaules ainai un nostāties pāri tai, bet gan organiski no tās izriet. Tieši tāpēc to, atšķirībā no tradicionālās okultās ticējumu sistēmas, ir daudz grūtāk traktēt kā ticējumu sistēmu.”

Tālāk grāmatā aprakstīts, kā tiek izdarīts enerģētiskais trieciens, kas vienu pēc otra caursit mentālo (intelektuālo), emocionālo un enerģētisko apvalku un noved pie vispārēja psihofizioloģiskā tonusa pazemināšanās. Galvenās briesmas ir saistītas nevis ar enerģētiskā apvalka caursišanu tas ātri atjaunojas -, bet gan ar to, ka tiek sabojāts emocionālais un it īpaši mentālais apvalks: trieciena skartais cilvēks vairs nespēj to mierīgi uztvert, viņš sāk ilgi domāt, nonāk smagā stāvoklī un tādējādi savā apziņā rada tā-^aukto negatīvo dominanti. Tieši šī dominante ir tā, kas cilvēka apziņā rada vampīrus. Grāmata apstiprina, ka šai dominantei ir iluzors raksturs: “Tātad kas uztur negatīvo dominanti? Parasti aina ir apmēram šāda. Induktors nodibina savdabīgu saikni, tā saukto raportu, ar percipientu. XIX gadsimta beigās raports tika raksturots kā savdabīgs “psihiskais kabelis” šļūtene, pa kuru induktors var iesūknēt nelaimīgajā percipientā (vai izsūknēt no tā) visu, kas vien viņam ienāk prātā, turklāt neierobežotā daudzumā. Te nu visas cerības jāliek uz “pieredzējušu okultistu”, kas var kabeli “pārkost”. Tagad tiek runāts par lauku mijiedarbību: induktors itin kā “iespiež” percipientā lauka struktūrā “negatīvu informāciju saturošu destruktīvu klišeju”, tā saukto vampīru, un nelaimīgais percipients šo klišeju tik ilgi nēsā sevī, līdz tā viņu galīgi iznīcina protams, ja vien kāds labais ekstrasenss nenonem šo destruktīvo kliseju, neizdzen vampīru.”

Noslēpums ir tas, ka jūs visu laiku mānīja. Jūs piespieda izveidot “kabeli”, lai pēc tam būtu iespēja to “pārkost”. Jums liek radīt “vampīrus”, lai pēc tam būtu iespēja tos izdzīt. Ar jums spēlējās agrāk un spēlējas arī tagad.

Starp induktoru un percipientu patiešām tiek nodibināts raports nav svarīgi, ar kādiem terminiem to apzīmē; nav svarīgi arī, kāds ir konceptuālais modelis, raports eksistē, un tas ir psihisks fakts. Jā, raports tas tik tiešām ir svešķermenis percipienta “smalkajā ķermenī”, tā ir viņa “enerģētiskajā karkasā” “pieburta” struktūra. Taču šīs struktūras energosistēma ir nesalīdzināmi vājāka par paša percipienta organisma viengabalaino energosistēmu.

Jā, raports tik tiešām ir savdabīgs parazīts, kas barojas uz percipientā rēķina, “dzīvo no viņa sulām”, tomēr pēc sava mēroga salīdzinājumā ar percipientu tas ir kā blakts. Un vai blakts spēj izsūkt daudz mūsu sulas? Jā, raports tiešām rada “negatīvo dominanti”, bet ne jau to baro, gluži otrādi tas pats no tās barojas.

Savukārt šo dominanti baro mūsu iztēle. Raporta uzdevums ir sagraut mūs ar mūsu pašu spēku, ieslēgt lavīnveidīgu mūsu iztēles kaskādi. Tieši satrauktā iztēle liek mums blaktī saskatīt vampīru, un tieši mūsu iztēlē slēpjas “negatīvās dominantes” kodols.

Kompleksas pieejas nepieciešamība

Iepriekšminētie jautājumi liecina par to, ka problēma ir pārāk liela un nopietna, lai būtu atrisināma ar parastiem

līdzekļiem vai tikai ar kādas vienas pieejas vai metodes palīdzību. Nedz valsts veiktie administratīvie pasākumi, nedz akadēmiskie pētījumi, nedz ekstrasensoriskie paņēmieni, nedz šauri profesionāla pieeja nevar garantēt universālu risinājumu un palīdzēt cilvēkiem iegūt drošus aizsarglīdzekļus pret vampīrismu un melno maģiju. Ir vajadzīga kompleksa pieeja, kurā vienlīdz tiktu ņemta vērā gan mūsdienu cilvēkzinātnes (pirmām kārtām psiholoģijas) pieredze un izstrādnes, gan ekstrasensu sasniegumi, gan arī tradicionālajās reliģijās (attiecībā uz Krieviju, protams, runa ir pirmām kārtām par pareizticību) ietvertie garīgie ieroči. Tomēr ar tīri reliģiskajām metodēm vien te neiztikt, ir nepieciešamas arī tās zināšanas, kas koncentrētas gaišajās ezoteriskajās mācībās un doktrīnās, jo daudzu vampīrisko un melnās maģijas iedarbību pamatā ir rafinētas tumšā okultisma, misticisma un ezoterisma programmas. Lai varētu tajās orientēties, ir vajadzīgas speciālas zināšanas, kas nav pieejamas parastajai reliģiozajai uztverei. Ir jāapvienojas zinātniekiem (psihologiem, psihiatriem, biologiem, mediķiem, fiziķiem), kulta kalpotājiem (pareizticības, budisma, islama pārstāvjiem), progresīvajiem ekstrasensiem, garīgo mācību piekritējiem un ezoterisma zinātājiem.

Zinātnes nozīme

Sevišķa loma šo jautājumu risināšanā jāuzņemas zinātnei. Ne jau tikai tādēļ, ka mēs dzīvojam zinātnes laikmetā, nedz arī tādēļ, ka paredzamo pētījumu objekts ir tik netverama lieta kā nolaupītā psihiskā enerģija (par to būs runa mazliet vēlāk), bet visupirms tādēļ, ka tieši zinātne ir spējīga visus iepriekšminētos attiecīgo zinību veidus integrēt vienotā un saliedētā veselumā. Bet tālab

tai jābūt apgarotai, jābūt gatavai brīvi uzņemt jaunas zināšanas un objektīvi izzināt smalko enerģiju jomu, kā arī apvienot sevī teorētisko, eksperimentālo un praktisko jeb lietišķo pieeju šīs problēmas risināšanā. Citiem vārdiem sakot, tai ir jāizveido viengabalaina teorija par vampīrisma fenomenu, eksperimentāli jānosaka nolaupāmās enerģijas daba un būtība un jāizstrādā praktiski līdzekļi aizsardzībai pret vampīrismu, respektīvi, jārada cilvēkiem savdabīga enerģētiskā psihohigiēna.

Tieši šeit rodas nopietna problēma, jo līdz pat šim brīdim nav izdevies iegūt precīzas eksperimentālas ziņas par psihiskās enerģijas dabu. Ciktāl būtu korekti izstrādāt psihohigiēnu un psiholoģiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā uz tādiem faktoriem, kuru realitāte pagaidām vēl nav zinātniski pierādīta? Mūsuprāt, šāda izstrāde ir ne vien korekta un iespējama, bet pat nepieciešama. Ne jau k«trs cilvēks zina mašīnas uzbūvi, bet katram ir jāzina ceļu satiksmes noteikumi. Psihoenerģētiskā tonusa svārstības, ikdienišķais samērs starp garīgo spēku uzkrāšanu un iztērēšanu, mākslīgi organizētas enerģijas noplūdes tie ir faktori, ar kuriem pastāvīgi saskaras jebkurš cilvēks. Tas, ka viņš nezina psihiskā spēka saglabāšanas un iznīcināšanas likumus, neizprot cilvēku savstarpējās enerģētiskās mijiedarbības noteikumus, neprot sevi aizsargāt nelabvēlīga vampīriskā kontakta gadījumā, kaitīgi ietekmē cilvēka fizisko un garīgo stāvokli, apgrūtina viņa dzīves ceļu. Un vēl lai gan pašreizējā zinātnes attīstības posmā psihiskās enerģijas formula vēl nav atklāta, tās realitāti apstiprina visdažādākie faktori, konkrēti: a) vairākās pasaules valstīs sasniegtie daudzo parapsiholoģiska rakstura pētījumu rezultāti; b) jebkura bez aizspriedumiem domājoša cilvēka subjektīvā pieredze; c) visu pagātnē pastāvējušo un tagad esošo pasaules reliģiju un garīgo mācību liecības, ieskaitot kristietību, kas tieši lieto terminu “enerģija” (“miesiskas enerģijas”, “dievišķās enerģijas”).

Jaunās zinātnes avoti un principi

Jaunā zinātnes virziena uzdevums ir gan teorētiskajā, gan praktiskajā plānā pētīt vampīrisma fenomenu, un par tā avotiem, mūsuprāt, var noderēt šādas sistēmas un teorijas:

•  to reliģisko metožu kvintesence, kuras vērtē vampīrismu un paņēmienus, kā aizsargāties pret to;

•   ezoteriskajās mācībās (indiešu, austrumnieciskais Vedāntas ezoterisms, Rietumu ezoteriskā tradīcija un Agni Joga, kas šim jautājumam veltījusi īpašu uzmanību) koncentrētās pieredzes kvintesence;

•  mūsdienu parapsiholoģijas un bioenerģētikas uzkrātā pieredze;

•   Ļ. Gumiļova mācība par pasionaritāti, kas būtībā veido jaunu virzienu psiholoģijā vēsturisko psihoenerģētiku un pēta enerģētiskā faktora nozīmi cilvēku vēsturiskajā uzvedībā;

•  D. Andrejeva metavēsturiskā doktrīna, kas vērtē neredzamo sakrālo, garīgo spēku ietekmi uz personību un tautu vēsturisko rīcību;

•  visi tie pašmāju un ārzemju modernās psiholoģijas un psihoterapijas virzieni, kas pēta cilvēku savstarpējās , psiholoģiskās un psihoenerģētiskās apmaiņas procesus (te varētu minēt lomu psiholoģiju, kurā tiek runāts par mainīšanos ar lomām; Evereta Sostrama darbus, kuros pētīts manipulācijas fenomens un veikta transaktu analīze; Ērika Bērna spēļu teoriju; NLO; Vilhelma Raiha teoriju par “orgānu enerģiju”; socioniku, kas pēta dažādu cilvēka psihotipu savstarpējo attiecību bioenerģētiku;

dažadas humānās un transpersoniskas psiholoģijas pieejas).

Jau tagad varētu mēģināt formulēt arī dažus principus, kuriem jābūt jaunās zinātnes nozares pamatā:

•  visu ar konkrēto tēmu saistīto zināšanu integrācija;

•  jebkura jēdziena izskatīšana dažādos aspektos (raksturīgs šādas pieejas paraugs ir grāmatā piedāvātais jēdziena “vampīrisms” paplašinātais skaidrojums un tā izpēte vairākos līmeņos);

•  cilvēka iekšējās jeb subjektīvās un ārējās jeb objektīvās pasaules vienotība (iekšējā enerģija izplūst esamības ārējā plānā, bet ārējās iedarbības transformējas iekšējos, enerģētiski uzlādētos apziņas faktoros);

•  vienota psiholoģiskā un parapsiholoģiskā pieeja cilvēku savstarpējās enerģētiskās mijiedarbības procesiem un enerģijas laupīšanas fenomenam;

•  vienlaicīga patoloģisko, ar vampīrismu saistīto enerģijas apmaiņas formu izpēte un pārvarēšana (saskaņā ar šo principu vampīrisma daba paliek neizzināta, ja mēs to necenšamies pārvarēt tiklab sevī, kā arī ārpus sevis).

Šai zinātnei (īpaši teorētiskajā līmenī) nāksies izstrādāt savu valodu, jēdzienisko aparātu un pētnieciskā darba metodoloģiju.

Atslēga, kas pavērs ceļu uz enerģijas laupīšanas procesa būtības izzināšanu, ir psihoenergoinformacionālās apmaiņas jēdziens. Šī apmaiņa var būt gan ekvivalenta (tad tā nav saistīta ar vampīrismu), gan neekvivalenta (tad tā rada ideālus apstākļus enerģijas laupīšanai jebkurā veidā). Sīkāk šie jēdzieni tiks izskatīti turpmāk.

Gramatas merkis

Šī drīzāk ir nevis teorētiska, bet lietišķa rakstura grāmata, kas palīdz cilvēkiem apgūt praktiskas iemaņas aizsardzībā pret vampīrismu. Grāmata paredzēta garīgajām apvienībām un garīgi meklējošiem indivīdiem, zinātniekiem un kulta kalpotājiem, mediķiem un sociālās sfēras darbiniekiem, pedagogiem un psihologiem. Protams, tā nav jāuzskata par neapstrīdamu patiesību. Tas ir tikai pirmais mēģinājums sistematizēt visas pa atsevišķām jomām izkaisītās zināšanas par konkrēto tematu un rosināt jaunas idejas. Pievēršanās problēmai, kas saistīta ar sveša spēka laupīšanu, jau pati par sevi var dot stimulu psihiskās enerģijas fenomena izpētei. īpašas cerības tiek saistītas ar garīgo apvienību un Rēriha biedrību pētniecisko darbu. Šīs organizācijas saskaras ar problēmu, ko rada grupas kopīgās enerģijas noplūde iekšējo konfliktu, šķelšanās un savstarpēju ambīciju rezultātā. Tieši gaišās garīgās apvienības, kuras apzinājušās vampīrisma bīstamību un to izskaudušas, var palīdzēt sabiedrībai cilvēku audzināšanas un izglītošanas darbā, kā arī, uzkrājušas lielu pozitīvu psihoenerģētisko potenciālu, rādīt paraugu citām apvienībām. Šādas apvienības un centri, kas kopā ar zinātniekiem izstrādājuši un veiksmīgi piemērojuši garīgi psiholoģiskās aizsardzības sistēmas, varēs ar šīm metodēm iepazīstināt arī citus cilvēkus un iemācīt viņiem atšķirt gaišās un tumšās mācības. Visbeidzot, šīs organizācijas var sniegt būtisku palīdzību krievu pareizticīgajai baznīcai tās cīņā pret sātanismu un tiklab ārzemju, kā pašmāju izcelsmes tumšajām sektām, kuras tagad darbojas Krievijas teritorijā. Vai šī palīdzība tiks pieņemta tas jau ir cits jautājums. Kad tuvojas lielas briesmas un aizvien jūtamāks kļūst tumšo spēku spiediens, apdraudot miljoniem neaizsargātu cilvēku apziņu, ir jāatliek malā visas domstarpības un jāapvieno pūliņi visiem tiem cilvēkiem, apvienībām un institūtiem, kuri volas sagaidīt Krievijas garīgo atdzimšanu.

Ņemot vērā šos apstākļus, grāmatā ir iekļauta nodaļa par aizsardzību pret tumšajām sektām un okultajiem centriem, kas darbojas Krievijā. Tā var noderēt ne tikai tiem cilvēkiem, kuri pievērsušies padziļinātiem garīgajiem meklējumiem, bet arī vecākiem, kuru bērni nonākuši minēto sektu ietekmē, un psihologiem, pedagogiem, psihiatriem, rehabilitācijas centru speciālistiem visiem, kas saskārušies ar problēmu par to, kā izvest bērnus un pusaudžus no okultās zombēšanas stāvokļa, kādā viņus noveduši sektu vadītāji.

Šīs grāmatas mērķis ir palīdzēt gan tiem cilvēkiem, kuri jau ir kaut ko sasnieguši, ir izraudzījušies savu garīgo ceļu, bet saskārušies ar grūti atjaunojamu psihiskās enerģijas zaudējumu problēmu, gan arī iesācējiem. Tā nekādā ziņā nepretendē uz to, ka varētu aizstāt garīgo literatūru vai uzņemties īpašas “antivampīrisma” mācības lomu. Tā ir praktiska rokasgrāmata, kurā ietvertas daudzas metodes, kas paredzētas aizsardzībai pret dažādu formu un paveidu vampīrismu. Ar to izskaidrojams “telegrāfiskais” izklāsta stils, zināms shematisms tēmu atspoguļojumā un metožu aprakstā, kā arī niecīgais reālo un konkrēto piemēru skaits (lasītājam iesakām parevidēt savu atmiņu, pašam tos atcerēties un patstāvīgi izdomāt visu līdz galam). Ar to saistīta arī rokasgrāmatas forma tā sastāv no jautājumiem un atbildēm. Lai gan šis darbs salīdzinājumā ar garīgo pamatliteratūm uzskatāms tikai par palīgmateriālu, tas jālasa lēni un apzinīgi, jācenšas saprast un izlaist caur savas personības prizmu visas tā galvenās domas, secinājumus, idejas un praktiskos padomus. Tikai tā cilvēks var apgūt zināšanas, kas grāmatā apkopotas tieši tādā pakāpē, lai būtu sekmīgi piemērojamas.

Šā darba idejiskais pamats ir sintēze, kas sasniegta, analizējot priekšstatus par psihoenergoinformacionālo apmaiņu, par vampīrisma, melnās maģijas un viltus mācību fenomenu, kā arī attiecīgajām aizsardzības metodēm, kas koncentrētas reliģijās, ezoteriskajās mācībās (galvenokārt Agni Jogā) un tajās mūsdienu zinātnes izstrādnēs un sistēmās, kuras saistītas ar šo problemātiku. Vienīgi dažādās jomās uzkrāto zināšanu sintēze var garantēt labus rezultātus.

Lasot šo grāmatu, jānoskaņojas uz mierīgu, līdzsvarotu stāvokli un pozitīvu domāšanu, jāatbrīvojas no bailēm, satraucošām noskaņām, negatīvām emocijām un domām, bet, ja tās tomēr rodas, atkal un atkal jāatbrīvojas no tām un jāatgūst ticība sev. Šis padoms ir stingri jāievēro, jo jebkura identificēšanās ar šo negatīvo un eksplozīvo tematu tikai vājinās jūsu psihoenerģētisko aizsargātību enerģētisko vampīru un melno magu priekšā. Vajag uzmanīgi izlasīt arī pēcvārdu.

Kas attiecas uz praktisko palīdzību dažādiem garīgajiem centriem, šī grāmata varētu kalpot par pamatu attiecīgu kursu organizēšanai ieinteresētajās organizācijās. Nodarbību vadīšana jāuztic īpaši apmācītiem speciālistiem un instruktoriem. Tikai jāatzīmē, ka instruktoru sagatavošanai ar šajā mācību līdzeklī ietverto materiālu būs par maz. Tas aptver aptuveni vienu piecdesmito daļu no visas attiecīgajai tematikai veltītās informācijas, kas savākta, pateicoties centra “Belovodje” psihologu un speciālistu kolektīva ilggadīgajiem pūliņiem garīgi ezoteriskās filozofijas un prakses jomā. Drīzumā iznāks grāmata, kurā būs sīkāk iztirzāta attiecīgo izstrāžu un aizsardzības metožu būtība. Tādēļ centrs “Belovodje” piedāvā organizēt daudzpakāpju seminārus par šo tēmu, kā arī par citām problēmām, lai sagatavotu instruktorus un speciālistus.

Ka pareizi lasīt šo grāmatu un strādāt ar to?

Tā kā šis darbs visupirms ir rokasgrāmata, kurā autors mēģinājis no visdažādākajām pusēm izgaismot problēmu, kas saistīta ar aizsardzību pret vampīrismu, tas uzskatāms galvenokārt par informācijas avotu. Uzziņu literatūra, vēl jo vairāk tāda, kas saistīta ar garīguma problēmām, ir vajadzīga ne mazāk kā daiļliteratūra. Ne velti H. Rēriha sava mūža nogalē apliecināja, ka viņai darbs ar grāmatu galvenokārt nozīmējis dažādu rokasgrāmatu un speciālās literatūras studēšanu (protams, līdztekus Mācības tekstiem). Taču rokasgrāmatas ir jāprot pareizi izmantot. Turklāt šī nav gluži parasta rokasgrāmata. Tajā galveno vietu ieņem problemātika un metodika, bet ietvertā informācija uzskatāma nevis par statisku.faktu apkopojumu, bet gan par dinamiskām un reālām zināšanām par visdažādākajām metodēm aizsardzībā pret vampīrismu.

Kādas problēmas tiek skartas grāmatā?

Galvenā problēma, kurai šī grāmata veltīta, ir samērs starp enerģijas zaudējumiem un ieguvumiem. Šī problēma ir aktuāla ikvienam cilvēkam. Ja enerģijas ieguve pārsniedz tās iztērēšanu un šāds stāvoklis tiek panākts nevis ar sveša spēka laupīšanu, bet gan ar likumīgiem līdzekļiem, respektīvi, cilvēka garīgajā sevis veidošanas darbā, tad attiecībā uz enerģijas tēriņu nekādu problēmu nav. Bet, ja enerģijas patēriņš pārsniedz dabisko un apzinīgo enerģijas uzkrāšanu, problēma ir acīm redzama, turklāt tā kļūst īpaši aktuāla, ja spēku zudumu izraisa vampīrisms, par kura bīstamību brīdina Agni Joga. Ir pilnīgi skaidrs, ka nekāda garīga augšupeja, tuvošanās pilnībai un uzvara par saviem paša trūkumiem nav iespējama, kamēr cilvēkam nebūs pietiekami daudz enerģijas un kamēr viņš nepanaks pareizu, pozitīvu samēru starp enerģijas tēriņiem un enerģijas uzkrājumiem. Vampīrisms (ja šis termins tiek saprasts visā tā daudzveidībā un neskaitāmajās reālajās izpausmēs) ir viens no galvenajiem faktoriem, kas izraisa psihiskās enerģijas zudumus. Tālab ikvienam cilvēkam, kurš nopietni domā par garīgajiem meklējumiem, ir jāatrisina problēma, kas saistīta ar enerģijas zaudēšanu un uzkrāšanu, kā arī jāaizsargājas pret visu veidu vampīrismu, melno maģiju, zombēšanu un viltus mācībām. Tas jāiemācās cilvēkam pašam, neviens cits viņa vietā šo darbu nedarīs. Labākais veids, kā to iemācīties, ir šāds patstāvīgi izraudzīties nopietnu garīgo ceļu un sekot attiecīgās mācības novēlējumiem. Tomēr prakse liecina, ka pat ilggadējiem dažādu mācību piekritējiem nereti nākas izjust akūtu enerģijas nepietiekamību un vispārēju nogurumu, kā arī saskarties ar dažādu veidu vampīrismu un ciest no tā, kaut arī tas notiek augstākā līmenī. Tādēļ visiem interesentiem būtu lietderīgi noskaidrot šo sarežģīto problēmu, dziļāk to izprast un iepazīties ar visdažādākajām metodēm, kas nodrošina garīgi psiholoģisko un enerģētisko aizsardzību pret enerģijas zagšanu. Ja grāmata jums palīdzēs apgūt praktisko aizsardzību, izprast šo jautājumu un vairs nebaidīties no vampīrisma par spīti okultajai ažiotāžai, tad var uzskatīt, ka mērķis ir sasniegts. Kā pareizi lasīt šo tekstu?

•  Saglabājot pilnīgu dvēseles mieru un līdzsvaru. Nekādā ziņā nevajag emocionāli identificēties ar konkrēto tematiku, it īpaši tad, kad runa ir par tumsas spēkiem, par melno maģiju, par graujošo okulto iedarbību. Teksta mērķis ir nevis nobiedēt cilvēku, bet gan nodrošināt viņam reālu aizsardzību.

• Centieties izlasīt visu tekstu, nevis izraut no tā kādas atsevišķas tēmas, metodes vai paņēmienus tikai tad

, ipziņā izveidosies pilnīga un viengabalaina aina. Ja tas m izdodas, problēmas iepazīšanu var sākt ar kādu noIriktu, jums sevišķi interesantu tematu un pēc tam paku peniski pāriet pie citiem.

•  Mēģiniet aptvert enerģijas patērēšanas un uzkrāšanas likuma universālo raksturu.

•   Centieties katru padomu vai ieteikumu vienlaikus apzināt, izjust un praktiski īstenot dzīvē, ievērojot noteikumu, ka attiecīgais padoms ir pieņemts sirds līmenī.

•   Ja vārds “vampīrs”, kas lietots visā šajā tekstā un apzīmē enerģijas laupītāju, kaut kāda iemesla dēļ lasītāja acij ir pārāk netīkams un ausij šķiet vulgārs, domās to var aizstāt ar jebkuru citu vārdu, piemēram, ar vārdu savienojumu “enerģijas laupītājs”.

•   Lasot tekstu, centieties izprast piedāvāto padomu un i/.teikto ideju dziļāko jēgu. Aptvert jebkura teksta dziļāko jēgu ko tas nozīmē no ezoterisko zināšanu viedokļa? Tas nozīmē uztvert tekstu vienlaikus ar visu savu būtni, tas ir, ar prātu (saprotot tā mentālo jēgu), ar emocijām (jūtu līmenī pārdzīvojot izlasīto), ar gribu (saprasto un izjusto informāciju iemiesojot darbībā nav svarīgi, vai tā ir iekšēja, garīga darbība vai ārēja, materiāla darbība) un ar apziņu (vienlaikus ar lasīšanu novērojot sevi un to, kā jūs uztverat izlasīto, turklāt visas iegūtās mentālās un emocionālās zināšanas apvienojot vienotā un veselā kopējā izpratnē apziņā). Tas viss nozīmē, ka tad, ja gribat nopietni un augstā līmenī apgūt garīgi psiholoģiskās aizsai'dzības metodes pret vampīrismu, melno maģiju, zombēšanu un viltus mācībām, jums šīs piedāvātās metodes ir dziļi jāizprot, jāizraugās no visa arsenāla iedarbīga, tieši jums atbilstoša sintēze un tā jāpiemēro konkrētos jūsu dzīves apstākļos. Bet šādu izpratni nebūs iespējams panākt, ja netiks veikta visa sava psiholoģiskā sastāva sintēze un mobilizēta visa būtne, ja jūs lasīšanas

laikā nenovērosit pats sevi, neatradīsit pats sevī visu to, kas pretojas jaunajām zināšanām, un pakāpeniski nepārveidosit šo savu paša pretojošos Es.

Slepena instrukcija šīs rokasgrāmatas sakarā

Pēc iepazīšanās ar šo grāmatu un tajā ietvertajām ļoti daudzajām metodēm un psihotehnikām dažiem cilvēkiem varētu rasties vēlēšanās izmantot tās savu egoistisko mērķu labā, pat kaitējot saviem tuvākajiem. Viņi varbūt ignorēs jau pirms pamatteksta sniegtos padomus un ieteikumus, kā strādāt ar šo rokasgrāmatu, un nodomās, ka nekas briesmīgs jau tādēļ nenotiks. Tomēr šāds lēmums būs ļoti kļūmīgs. Lai novērstu šādu pieeju rokasgrāmatai, jāpatur prātā daži svarīgi aspekti.

•   Šī rokasgrāmata gan kompozicionālajā, gan enerģētiskajā, gan arī jēdzieniskajā ziņā ir veidota tā, ka to vispār nav iespējams izmantot tumšiem mērķiem (piemēram, okultam uzbrukumam vai enerģētiskam triecienam, vai vampīriskam sitienam pret kādu personu, savu egoistisko problēmu atrisināšanai vai nepareizas rīcības nodrošināšanai utt.). Šī ir aizsardzībai, nevis uzbrukumam paredzēta rokasgrāmata.

•  To nav iespējams izmantot tā, jo jebkāda līdzekļa mehāniska piemērošana vai nu vispār nav iespējama, vai arī nav efektīva ir dziļi jāizprot būtība.

• To nav iespējams izmantot tā, jo atsevišķs paņēmiens pats par sevi nav iedarbīgs vai ir ļoti mazā mērā iedarbīgs visi šeit minētie paņēmieni paredzēti izmantošanai noteiktā sistēmā un vienotībā.

•  To nav iespējams izmantot tā, jo šī rokasgrāmata ir jālasa un jāliek lietā paralēli izraudzītās garīgās mācības vai reliģijas tekstu lasīšanai un lietā likšanai tad

H teiktie paņēmieni būs daudzkārt iedarbīgāki. IzstudēM rokasgrāmatu, cilvēks daudz dziļāk izpratīs, kā garīgi Imiholoģiskās aizsardzības tēma ir atspoguļota Evaņģēlijā, Itlingavadgītā, Dhammapadā vai Agni Jogā.

•   To nav iespējams izmantot tā, jo pretēji darbosies puti šīs rokasgrāmatas smalkā struktūra un tajā ieliktā enerģija. Tā neitralizēs šādus slepenus nodomus.

Ja cilvēks pats uz savu galvu un savu risku tomēr uzdrošināsies šeit piedāvātās metodes un paņēmienus izmantot ļaunā nolūkā, līdz ar to viņš uzņemsies arī visas ? 7 ? ? sekas, ko izraisīs šā lēmuma īstenošana. Labākajā gadījumā viņam nekas neizdosies un viņš būs veltīgi izšķiedis laiku, bet sliktākajā šis cilvēks saņems karmas pretI riecienu un zaudēs savus jau tāpat niecīgos enerģijas uzkrājumus. Par labā un ļaunā mērauklu pirmām kārI ām ir uzskatāma paša cilvēka iekšējā sajūta, jo dvēseles dziļumos riņš vienmēr zina, uz ko ir vērstas viņa darbības uz labo vai uz ļauno.

Pirmā nodaļa psihoenergoinformacionĀlĀs APMAIŅAS JĒDZIENS

1.  jautājums. Kas ir psihiskā enerģija, un kāda ir tās daba?

Atbilde. Psihiskā enerģija ir sākotnējais spēks, kas izkliedēts kosmosā un vispilnīgāk ir koncentrēts cilvēkā. Par psihisko enerģiju dažādos aspektos un lietojot dažādus terminus runā visas pasaules reliģijas, kā arī pagātnes un mūslaiku garīgās mācības. Psihiskā enerģija kā visuresošs un visam caurtiecīgs pasaules pamats ir radošs spēks, ar kura palīdzību Absolūts radījis pasauli. Atkarībā no vadītāja, caur kuru izpaužas psihiskā enerģija, tā atklāj savas daudzveidīgās īpašības, parādīdamās gan kā vitālais spēks (ēteriskais aspekts), gan kā cilvēka jūtu enerģija (astrālais aspekts), gan kā domas radošais spēks (mentālais aspekts), gan arī kā mīlestības augstākā substance (garīgais aspekts). Psihiskā enerģija, kas ir kristietības jēdziena “Svētais Gars” analogs, var uzkrāties cilvēka organismā un apziņā (atcerēsimies Serafīma Sarovska izteicienu “Svētā Gara iemantošana”), kā arī var tikt nodota no viena cilvēka otram. Agni Joga apliecina, ka nākotnē tiks atklāta psihiskās enerģijas formula un pavērsies iespēja to plašāk likt lietā dzīvē tiklab tieši, kā arī ar jauna tipa aparātu palīdzību.

Agni Jogas ieviestais jēdziens “psihiskā enerģija” nav radies tukšā vietā. Spēki pieminēti Jaunās Derības

lappusēs, bet pats termins “enerģija”, kas aizgūts no grieķu filozofijas, no Aristoteļa, pārceļojis uz Baznīcas Tēvu rakstiem. Par dievišķajām “nemiesiskajām” enerģijām, kuras eksistē kā pretspēks “miesiskajām”, runā tādas agrīnā kristiānisma personības kā Vasilijs Lielais, Aleksand rijas Klements, Grigorijs Sinaits, Grigorijs Palama. Ļoti garš ir to nosaukumu saraksts, ar kādiem apzīmēts neredzamais spēks, kas caurstrāvo pasauli un cilvēku. Šo sarakstu sniegusi H. Blavatska “Atmaskotajā Izīdā” (tas ietver galvenokārt daudzos terminus, kuri neietilpst krisI igā ezoterisma un misticisma terminoloģijā).

“Sencilvēku Haoss, Zaratustras Svēta Uguns vai parsu Atašs Behrams, Hermeja Uguns, seno ģermāņu Svētā Elma Uguns, Ķibeles Zibeņi, Apollona Degošā Lāpa, Liesma uz Pāna altāra, Nedziestošā uguns Akropoles un Vestas tempļos, ugunīgā Liesma uz Plūtona bruņucepures, mirdzošās Dzirkstis uz Dioskūru galvassegām un virs Gorgonas galvas, uz Pallādas bruņucepures un Merkura zižļa, ēģiptiešu Pta Ra, grieķu Zevs, Ulgumgās mēles Svētajai Trīsvienībai; Mozus degošais krūms, Ugunīgais stabs Atklāsmes grāmatā un Ābrahama degošais gaismeklis, “Neizmērojamā Bezdibeņa” Mūžīgā Uguns, Delfu orākula Parkas, rozenkreiceru Zvaigžņu Gaisma, hinduistu Adeptu Akāša, Elifasa Levī Astrālā Gaisma, magnetizētāju nervu Aura un fluīds, Reihenbaha Ods, T-riču Psihods un Ektēniskais spēks, seržanta Koka Psihiskais Spēks un dažu naturālistu atmosferiskais magnētisms, galvanisms un, visbeidzot, elektrība tie visi ir tikai dažādi nosaukumi, kas apzīmē viena un tā paša noslēpumainā, visuriekļūstošā Cēloņa, grieķu Arheja, daudzās un dažādās izpausmes un iedarbības.”

Papildus šim plašajam H. Blavatskas dotajam apzīmējumu sarakstam vēl varētu minēt Anaksagora Apeironu, mahājānistu Alaiju, Šivas pielūdzēju Šakti, Zohāra Balto

Uguni, Radža Jogas Odžāsu un Prānu, mistiskā kristiānisma Sofiju, Vecās Derības Adonaju, daoistu Debešķīgo De, slāvu Jar, zoroastriešu saules enerģiju Hvarna, Karlosa Kastaņedas personisko spēku, mūslaiku ekstrasensu biolauku un daudzus citus nosaukumus.

Lai labāk saprastu, kas tad īsti ir psihiskā enerģija, kura darbojas cilvēka aktivitātes iezīmētā apļa ietvaros, būtu lietderīgi pievērsties tās kosmiskajam analogam. Krievu filozofs ezoteriķis, ēģiptiešu hermētisma un Taro arkānu sistēmas speciālists U. Šmakovs nosauc trīs kosmiskās enerģijas veidus:

•  Elektrība kosmiskās enerģijas aktīvā modifikācija, kuras princips ir pulsveida svārstības (kosmiskā spēka vīrišķais aspekts).

•  Magnētisms kosmiskās enerģijas pasīvā modifikācija, kuras princips ir spēka lauks šā jēdziena visplašākajā nozīmē (kosmiskā spēka sievišķais aspekts).

•   Fluidālais enerģijas stāvoklis (izstarošanas stāvoklis), kura princips ir nestabils līdzsvars (kosmiskā spēka sievišķi vīrišķais aspekts).

Pirmās divas modifikācijas būtībā ir abstrakti, garīgi enerģijas stāvokļa principi: pirmais dinamikas princips, bet otrais statikas princips. Kā viens no otra atdalīti principi tie pastāv neizpaustā stāvoklī. Reālajā kosmosā un izpaustajā pasaulē tie nav atdalāmi viens no otra un pastāv vienīgi trešajā fluidālajā jeb elektromagnētiskajā stāvoklī.

Saskaņā ar hermētiskās analoģijas likumiem (tas, kas ir augšā, ir analoģisks tam, kas atrodas lejā) psihiskā enerģija, kas darbojas cilvēka aktivitātes iezīmētā apļa robežās, pastāv trijās modifikācijās, no kurām divas pārstāv tās neizpaustos principus (vīrišķais dievišķais aspekts, kas izsaka enerģijas bezgala ātri pulsējošu svārstību principu, un sievišķais dievišķais aspekts, kas izsaka

enerģijas statiskā lauka principu) un tikai trešā modifikācijā, kas ir divu augstāko principu kombinācija, atbilst izpaustajai psihiskās enerģijas eksistencei. Psihiskajai enerģijai tās izpaustajā aspektā ir raksturīgas šādas pazīmes: pastāvēšana divās pamatformās (personiskā, dinamiskā, mērķtiecīgā enerģija un bezpersoniskā, pasīvā enerģija, kurai nav fokusēta virziena); spēja patstāvīgi darboties; dalāmība; visuresamība; nemitīga atrašanās pasaules riņķojumā; savs avots; spēja pārveidoties citās formās un pāriet citos stāvokļos; spēja ietekmēt notikumus un likteņus.

>

Dažādas tradīcijas liecina par dažādām psihiskās enerģijas izpausmēm un veidiem. Tā senindiešu jogu mācībā ir runa par piecām prānām (smalkajiem ēteriskajiem spēkiem), kas darbojas organisma iekšienē, par divām galvenajām strāvām, kas apvij mugurkaula centrālo kanālu, mēness strāvu (īda) un saules strāvu (pingala), kā arī par Kundalinī enerģiju. Šī enerģija pa mugurkaula centrālo kanālu paceļas augšup uz tūkstošziedlapu lotosu, kas atrodas pakauša apvidū.Garīgs darbs pārvērš šo enerģiju par Odžāsu, kas simbolizē svētuma un gudrības spēku.

Senās Ķīnas tradīcija runā par diviem enerģijas aspektiem sievišķo (iņ) un vīrišķo (jan), kuru pamatā ir vienotā enerģija “un”, kā arī par enerģiju “de”, kas atbilst garīgumam un ir diženā “dao” manifestācija.

Arī kristietībā ietverta mācība par enerģijām: sātaniskajām (dēmoniskajām), miesiskajām (dabiskajām), debesu (dievišķajām). Tiek runāts arī par zemes un debesu baznīcas vienotības, Svētā Gara spēku, tātad enerģiju (kuru var iemantot, tas ir, uzkrāt).

Sūfistiskais pasaules uzskats runā par baraku sūfisma mācības mistisko enerģiju, kura slepeni pāriet no skolotāja uz skolnieku, un iedala to vairākos līmeņos.

Agni Joga runā par tumsas enerģijām, haosa enerģijām, cilvēka brīvās gribas enerģijām un, visbeidzot, par hierarhiskajām, augstākajām, dievišķajām enerģijām.

Interesantu un diezgan detalizētu enerģiju klasifikāciju piedāvā Karla Parola itāliešu rakstniece, kas pievērsusies okultajām un ezoteriskajām tēmām: sākotnējā mātišķā enerģija, augu enerģija, dzīvnieku enerģija, cilvēku enerģija, enerģētiskās konsonanses un disonanses (smalkās simpātijas un antipātijas), enerģētiskās saplūsmes (to pamatā ir vienas enerģijas divu daļu savienošanās) un saāķējumi (enerģētiskās savienības, kurās apvienojušies cilvēki kopīga mērķa sasniegšanai), viendabīgās enerģijas (tās rodas nevis no sākotnējā mātišķā spēka, bet gan tieši no Dieva), provizoriskās enerģijas (pagaidu spēki, kas negatīvo īpašību pārpilnības dēļ atdalījušies no lielajām enerģijām un ir gatavi iesaistīties citos savienojumos), lidojošās enerģijas (tiek piesaistītas tur, kur nepieciešama palīdzība), enerģētiskās diatribas (tādu dziļu konfliktu enerģijas, kādi ir iespējami vienīgi pēdējās zemes dzīves laikā), rudimentārās enerģijas (embrionāli enerģētiskie veidojumi, kas sastāv no pozitīvajiem spēkiem un vēl nav pilnībā noformējušies), enerģētiskie atkritumi (nepatstāvīgi un nepilnvērtīgi veidojumi pozitīvās vai negatīvās enerģijas sabiezējumi, kuriem nav pola, patstāvīgo enerģiju atgrūstie pārpalikumi), zemes enerģijas, kosmiskās enerģijas, jaukta tipa enerģijas.

2.  jautājums. Kādas smalkās struktūras (ķermeņi) un enerģētiskie centri (čakras) ir cilvēkam?

Atbilde. Saskaņā ar Austrumu metafiziskajiem priekšstatiem, kurus pārņēmusi Agni Joga, cilvēka okultajai anatomijai ir septiņpakāpju uzbūve. Bez fiziskā ķermeņa cilvēkam ir vēl seši ķermeņi, katrs no tiem savukārt sastāv no arvien smalkākas matērijas, kura vibrē milzīi:a ātrumā, kas pieaug atkarībā no matērijas smalkuma pakāpes. Šo smalko struktūru nosaukumi ir šādi: ēteriskais ķermenis, kas ir fiziskā ķermeņa dubultnieks un atspoguļo dzīvotspējas jeb vitalitātes principu; astrālais ķermenis cilvēka emociju, kaislību un vēlmju ķermenis; mentālais ķermenis, kas atbilst intelekta un tā radīto domu principam; augstākais manasiskais ķermenis tam atbilst Dievišķā Saprāta princips, kas cilvēkā izpaužas kā intuīcija un radošās spējas; budhistiskais ķermenis tas identificējams ar cilvēka dvēseles dievišķo daļu, kas gandrīz nav nošķirama no gara; ātmiskais ķermenis, kuru, stingri ņemot, vajadzētu saukt nevis par ķermeni, bet gan par garu, par garīgo principu, kas cilvēkā pārstāv Absolūta sākotni. Divi pēdējie ķermeņi apvienojoties veido tā saukto monādi individualizēto Absolūta dzirksteli, kura savā pamatā ir identiska ar tās radītāju dievišķo liesmu. Visu cilvēka smalko ķermeņu hierarhiju zināmā mērā varētu salīdzināt ar tā sauktās matrjoškas uzbūvi, atšķirība ir tikai tāda, ka šajā gadījumā katrs nākamais ķermenis ir nevis mazāks, bet gan lielāks par iepriekšējo. Četri pirmie ķermeņi tiek uzskatīti par dabas pasaulei piederīgiem, bet trīs pēdējie veido tā saukto augstāko triādi (analogs svētajai trīsvienībai cilvēkā), kura spēj pārdzīvot personas fizisko nāvi un palikt nesagrauta. Garīgā skolnieka uzdevums šajā kosmiskās evolūcijas stadijā ir, kā rakstīja H. Rēriha, savienot ceturto, piekto un septīto ķermeni (principu) un pārnest šo savienojumu uz sesto ķermeni (principu).

Bez septiņiem minētajiem ķermeņiem okultās anatomijas sistēmā ietilpst vēl septiņi enerģētiskie centri (čakras), kuri parastam cilvēkam atrodas snaudas stāvoklī un darbojas ļoti pasīvā režīmā, kas rada iluzoru pasaules uztveri, bet garīgi augošam skolniekam šie centri pakāpeniski atmostas. Centri, kuri ir neredzami netrenēta cilvēka acīm, iesvaidītam gaišreģim atgādina dažu puķu ziedlapas, tādēļ indiešu tradīcijā tos dēvē par lotosiem. Ja cilvēka dzīve ir parasta, ikdienišķa, šīs smalkās ziedlapas (centri) izskatās novītušas vai labākajā gadījumā neatvērušās. Bet, ja dzīve ir garīga, tās pakāpeniski atveras un pilnveidošanās augstākajos līmeņos sāk griezties, vienlaikus izdalot varenu enerģiju. Čakru atvēršanās un to turpmākā ugunīgā transmutācija, kas norisinās vienlaikus ar rotāciju, notiek Kundalinī enerģijas ietekmē. Kundalinī ir sākotnējais spēks, kas ir Visuma pamatā. Tās vieta cilvēka smalkajā anatomiskajā struktūrā atbilst četrziedlapu centram mūlādhara (astes kaula apvidū). Joga sasprindzinātās gribas ietekmē pamodusies, Kundalinī paceļas augšup pa mugurkaula centrālo kanālu Sušumnu un atver visgarām tam esošos pārējos sešus centrus: svadhistānu (sešziedlapu lotosu), manipūru (desmitziedlapu lotosu tas atrodas saules pinuma apvidū un pilda funkciju, kas saistīta ar gribas izpausmi emocijās), ānahatu (divpadsmitziedlapu lotosu, kas atbilst emocionālās sirds principam), višudhu (sešpadsmitziedlapu lotosu, centru, kas regulē runu un atrodas blakus vairogdziedzerim), ādžņā (divziedlapu lotosu, centru, kas savā zemākajā izpausmē funkcionē kā prāts un sadzīves gudrība, apkalpojot egoistiskās vēlmes, bet augstākajā izpausmē nomodā esošs kļūst par “trešo aci” gaišredzības orgānu), sahasrāru (tūkstošziedlapu lotosu, centru, kas atrodas pakauša apvidū un saskaņā ar tradīciju atbilst augstākā Es klātbūtnes vietai).

Papildus septiņiem minētajiem galvenajiem centriem Agni Joga runā arī par četrdesmit deviņiem mazāk svarīgiem centriem, kuri ir izkliedēti pa visu cilvēka ķermeni un sāk mosties pēc tam, kad ir atvērušās galvenās čakras.

Ir jāsaprot, kā darbojas organisma enerģētiskā sistēma. Katrs organisms (fiziskais ķermenis, kuru ieskauj sešas smalkās struktūras) eksistē nevis neatkarīgi, pats l>ar sevi, bet gan tādas enerģijas okeānā, kura nodrošina tā kā vienota veseluma pastāvēšanu. Enerģijai var būt pozitīvais vai negatīvais lādiņš, vesels organisms parasti ir neitrāls. Šis līdzsvars, kā apgalvo zinātnieks J. Mizuns, būtībā ir “līdzsvars starp enerģijas pozitīvajiem un negatīvajiem elementiem”. Tas nozīmē “līdzsvaru starp ierosas un aiztures procesiem”. Ja līdzsvars starp pozitīvās un negatīvās enerģijas plūsmām tiek izjaukts, viss organisms vai kāds atsevišķs orgāns nonāk slimīgā stāvoklī, kam pamatā var būt tiklab kādu organisma funkciju pārmērīga rosināšana, kā arī to nomākšana.

Cilvēku ieskaujošās enerģijas okeāns ir daudzslāņains. Šai enerģijai, kas ir kosmiska pēc savas dabas, tāpat kā cilvēka «smalkajam organismam, ir septiņi līmeņi. Tā iekļūst organismā caur energovadītāju sistēmu, kura nosaka tās novadīšanu uz vienu vai otru orgānu pa noteiktiem kanāliem. Tieši šie kanāli paplašina katra orgāna telpu, līdz tā kļūst par funkcionālu sistēmu. Šādas funkcionālās sistēmas, kuras sākas ādas virspusē un novada kosmisko enerģiju līdz attiecīgajam orgānam, ķīniešu medicīnā tiek dēvētas par meridiāniem. Meridiāni caur punktu, kas atrodas ķermeņa virspusē, uzņem enerģiju un novada to organisma iekšienē līdz attiecīgajam orgānam, turklāt pa vieniem meridiāniem plūst ierosas impulsi, bet pa citiem aiztures impulsi. Visi meridiāni (bet cilvēka ķermenī to ir 12) darbojas savstarpēji saskaņoti un veido vienotu enerģētisko sistēmu, caur kuru nemitīgi un ritmiski 24 stundas ilgos periodos ieplūst enerģija. Tā ir sūtne no kosmosa, kas tieši ietekmē cilvēka organisma stāvokli un nodrošina energoapmaiņas procesu starp vidi un cilvēku.

Cilvēka enerģētiskajā sistēmā papildus meridiānu sistēmai, kura pārraida fiziskā un daļēji arī ēteriskā plāna enerģiju, ietilpst čakru sistēma, kura divu pirmo minēto plānu enerģijas pārstrādā smalkākos veidos, kā arī pārraida par ēterisko plānu vēl augstāku plānu enerģiju. Starp meridiānu sistēmu un čakru sistēmu pastāv noteikta saikne čakru sistēma darbojas kā mehānisms, kas zemāko veidu enerģijas transmutē augstāku veidu enerģijās.

Ezoteriskās mācības apgalvo, ka katrai enerģijai ir savs avots. Tas attiecas tiklab uz dabas, kā arī uz garīgajām enerģijām. Tādējādi var teikt, ka uz cilvēku viņa organisma, personības (dvēseles) un gara aspektā iedarbojas ļoti daudz dažādi ievirzītu enerģijas avotu. Tie darbojas kā magnēti, kas pievelk cilvēku noteiktam mērķim. Tas, kā cilvēks reaģē uz noteiktu enerģiju ietekmi, ir atkarīgs no viņa dvēselē esošo enerģiju sastāva: līdzīgais pievelkas pie līdzīgā. Cilvēks, kas nes sevī augstas enerģētiskās vibrācijas vai vismaz tiecas uz tām, viegli noskaņojas uz augstām enerģijām, ietekmēm un magnētiem. Analoģiski arī.pērnākās vibrācijas viegli pievelk zemākās enerģijas.

Visu pasaules enerģiju avots atrodas garīgajā sfērā. Tieši Dievišķais Gars rada pasaules enerģiju, kura parādās viņa sievišķās hipostāzes veidā. Tā arī ir Maija, kas jāsaprot nevis kā ilūzija, bet gan kā radošs spēks, kura darbības rezultātā ir radīta materiālā pasaule. Gars rada Pasaules Saprātu, bet tas savukārt piepilda izplatījumu ar idejām, kas atbilstoši zināmiem likumiem organizē matēriju un piešķir tai noteiktu formu. Tomēr informācija pati par sevi, pat ja tā ir Dievišķās Apziņas radīta, nekādi nespētu ietekmēt matēriju, vielu, formu, ja nesaturētu sevī noteiktu daudzumu enerģijas. Tātad lejupejošas vertikālas enerģijas plūsmas shēma ir šāda: garīgā

Hf'cra —> mentālā sfēra (informācija) —> astrālā un ēteriskit sfēra (enerģija)—> materiālā sfēra (viela) vai saīsināta veidā: gars —> informācija —> enerģija —> viela.

Šī shēma var būt arī augšupejoša, tas ir, virzīta no lejas uz augšu no matērijas uz garu. Tas ir iespējams vienīgi tad, ja materiālais plāns saglabājis vismaz minimālu saikni ar garīgo pasauli, kura galu galā tāpat kā tad, ja plūsma ir lejupejoša,-vada procesu. Augstāko Spēku ietekmē vielā pamostas spēks, kas maina visu materiālo formu un sāk veidot jaunu struktūru. Atbrīvojusies enerģija kļūst arvien smalkāka un brīvāka un pakāpeniski paceļas augstākos esamības plānos, iziedama cauri eteriskajai un astrālajai jomai un mentālajai sfērai (informācijas laukam), un, kļuvusi bagātāka ar gūto pieredzi, atgriežas atpakaļ pie Augstākā Avota, kas to sūtījis. Tādu pašu lejupejas un augšupejas ciklu pasaulē iziet jebkura «enerģijas daļiņa un visupirms cilvēka monāde.

3.   jautājums. Kas ir psihoenergoinformacionālā apmaiņa?

Atbilde. Kā apgalvo ezoteriskās mācības, Visumā notiek nemitīga kustība, kuras laikā vienas tā daļas un pasaules stājas mijiedarbības attiecībās ar citām daļām un pasaulēm. Šīs mijiedarbības pamatā ir apmaiņa ar zināmām Visumam piemītošām īpašībām vielu, enerģiju un informāciju. Zemāko veidu vielas, enerģijas un informācijas apmaiņu pētī parastā zinātne, bet augstāko un smalkāko veidu vielas, enerģijas un informācijas apmaiņu sīki iztirzā okultās un ezoteriskās mācības, kā arī reliģijas. Ezoterisms un tās mūsdienu zinātnes parapsiholoģiskās nozares, Kuras to (ezoterismu) atzīst, arī runā par psihoenergoinformacionālo apmaiņu. Agni Joga apgalvo, ka energoapmaiņa starp augstākajām un zemākajām

pasaulēm ir evolūcijas virzītājspēks. Psihoenergoinformacionālā apmaiņa, tas ir, smalkās matērijas, psihiskās enerģijas un informācijas plūsma (visos tās aspektos, līdz pat vissmalkākajam līmenim) no viena cilvēka pie otra, notiek nemitīgi cilvēku savstarpējās sazināšanās laikā, un tai ir tiklab ārējās, materiālās, kā arī iekšējās, smalkās, garīgās formas.

Ezoteriskās zinātnes apstiprina, ka Visuma uzbūve atbilst hierarhijas principam, saskaņā ar kuru augstākās pasaules, principi un būtnes valda pār zemākajām pasaulēm, principiem un būtnēm. Turklāt starp augstāko un zemāko pastāvīgi notiek sarežģīta organizēta mijiedarbība. Zemākajām pasaulēm un būtnēm pēc kosmiskā likuma ir jākalpo par uzturu augstākajām pasaulēm un būtnēm, tomēr runa ir nevis par vienkāršu zemākā aprīšanu un iznīcināšanu, bet gan par tā pārveidošanu. Tas, ko augstākās pasaules un būtnes īsteno attiecībā uz zemākajām pasaulēm un būtnēm, ir garīga uzupurēšanās, un tās rezultātā absorbētās vielas un enerģijas tiek pārstrādātas un pilnveidotas. Alķīmijas garīgajā praksē šādu procesu sauc par traijsmutāciju. Ja priekšstatu par psihoenergoinformacionālo apmaiņu paplašina no alķīmiķa retortes līdz Visumam kopumā vai vismaz planētas mērogā, Augstākās Sākotnes klātbūtni un tās pastāvīgo ietekmi uz zemākā stāvokļa pasauli var konstatēt gan vielas līmenī (smalkākas matērijas ieplūšana rupjās formās), gan enerģijas līmenī (garīgie un enerģētiskie impulsi, kurus Augstākie Spēki sūta cilvēcei un kuri sevišķi pieņemas spēkā kosmisko ciklu beigās), gan informācijas līmenī (ezoterisko mācību, zināšanu un evolucionāro domu formu gāzmas, ko Gaismas Skolotāji izlej pār cilvēci).

Savukārt zemākās pasaules pēc kosmiskā likuma ir spiestas atdot Augstākajiem Spēkiem pārstrādāšanai gan savu vielu (fiziskā ķermeņa matēriju pēc nāves un

lormu nomaiņas), gan savu enerģiju (tās augstāko, laliako daļu Gaismas Hierarhija izlieto Visuma celtniecībā un evolūcijas uzdevumu izpildē, bet zemākā, antievolucionārā enerģija tiek izkliedēta izplatījumā un nonāk kosmiskajā pārstrādē), gan savu informāciju, precīzāk sakot, apzināto pieredzi (kuras augstākā, labākā daļa kā radošas domu formas iekļaujas Visuma evolūcijas celtnieciskajā spirālē, bet zemākā daļa tumšu domu veidā kopā ar apzinām, kuras ir radījušas šīs domas, tiek ierauta šķīstījošajā karmas riņķojumā).

4.  jautājums. Kādi ir psihoenergoinformacionālās apmaiņas veidi?

Atbilde. Ja jautājums attiecas uz Visumā notiekošajiem procesiem, pirmām kārtām varētu runāt par: a) horizontālo psihoenergoinformacionālo apmaiņu, kas notiek starp aptuveni vienāda līmeņa kosmiskajām pasaulēm, ķermeņiem, objektiem, būtnēm un dabas veidojumiem, un par b) vertikālo psihoenergoinformacionālo apmaiņu, kas, ievērojot hierarhijas principu, notiek starp pasaulēm, ķermeņiem, objektiem, būtnēm un dabas veidojumiem, kuri atrodas evolūcijas kāpņu dažādos līmeņos un pakāpēs. Tā kā cilvēki, kuri savstarpēji sazinās, pieder pie dažādiem psiholoģiskajiem tipiem un atrodas dažādos līmeņos, var runāt par daudziem psihoenergoinformacionālās apmaiņas veidiem. Zināmā mērā varētu teikt cik daudz cilvēku, tikpat daudz ir enerģijas un informācijas apmaiņas veidu. Var runāt par psihoenergoinformacionālo apmaiņu starp: a) cilvēkiem, kuri ir apmēram vienādā garīgās attīstības līmenī; b) cilvēkiem, kuri ir dažādos garīgās attīstības līmeņos, kā arī par apmaiņu, kas ir: a) ekvivalenta, tas nozīmē, ka no viena cilvēka pie otra un atpakaļ pārvietojas aptuveni vienāds daudzums

psihiskās enerģijas un informācijas; b) neekvivalenta, tas ir, nevienlīdzīga minēto enerģiju un kvalitāšu apmaiņa. Šajā gadījumā var teikt, ka ir pārkāpts pasaules harmonijas un līdzsvara likums, kas caurauž visas Visuma pasaules un arī apmaiņas procesus. Harmoniskas enerģijas un informācijas apmaiņas izjaukšana var liecināt par atklātu vai slēptu vampīrismu.

5.  jautājums. Kādu iemeslu dēļ starp cilvēkiem notiek neekvivalenta psihoenerģētiskā apmaiņa?

Atbilde. Par galveno iemeslu tam, ka starp cilvēkiem notiek neekvivalenta psihoenerģētiskā apmaiņa, ir uzskatāma pārāk lielā plaisa starp apziņas līmeņiem, kad vienam no saziņas dalībniekiem nav pilnvērtīgai un vienlīdzīgai mijiedarbībai nepieciešamās psihiskās enerģijas un zināšanu krājuma. Šajā gadījumā otrs saziņas dalībnieks spiests dot daudz vairāk, nekā pats saņem pretī. Ja viņš apzināti pārtrauc vai būtiski ierobežo šādas nevienlīdzīgas enerģijas un informācijas apmaiņas procesu, bieži vien saziņas akts tiek pārtraukts, jo tādā veidā tas nav pieņemams otram mijiedarbības dalībniekam, kurš nespēj noturēties vajadzīgajā līmenī. No tā izriet neapstrīdams likums par saziņu starp diviem cilvēkiem: jāsazinās vai nu ar līdzvērtīgu sarunbiedru, vai arī jābūt gatavam neizbēgamai pašatdevei, ja sarunbiedra līmenis ir zemāks.

Dažkārt neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas iemesls ir tas, ka viens no sarunbiedriem ir garīgi, emocionāli un personiski noslēgts un, lai kā arī gribētu, nevar savam saziņas partnerim atdot tikpat daudz garīgo spēku, cik pats saņem. Tomēr visizplatītākais šādas neekvivalences cēlonis ir viena saziņas dalībnieka egoistiskā orientācija, apzināta nevēlēšanās dalīties ar uzkrāto enerģijas un zināšanu rezervi, atdot otram i ilvēkam savu emocionālo būtību un līdzjūtību un vienlaikus gatavība uzsūkt svešus spēkus. Šāda uzvedība, kuras pamatā ir sveša spēka laupīšana, arī ir vampīrisms.

(>. jautājums. Ar ko atšķiras starp cilvēkiem noliekošā psihoenergoinformacionālā apmaiņa no las psihoenergoinformacionalās apmaiņas, kura notiek dabā un kosmosā?

Atbilde. Visi apmaiņas procesi, kas norisinās starp (ilvēkiem, ir sarežģītāki un haotiskāki nekā dabā notiekošie apmaiņas procesi, kuros viss ir daudz vairāk determinēts un tādēļ arī precīzāk aprēķināms. Bet cilvēku savstarpēja saziņā šiem procesiem ir raksturīga lielāka varbūtība, jo cilvēks, atšķirībā no citām dzīvajām būtnēm un vēl jo vairāk no tā sauktās nedzīvās (neorganiskās) dabas objektiem, ir apveltīts ar brīvu gribu. Tādēļ cilvēks, no vienas puses, ir spējīgs izjaukt psihoenergoinformacionālas apmaiņas pareizās formas un tādējādi iegrūst pats sevi sansāras ratā, bet, no otras puses, viņš ir spējīgs arī izdarīt pareizos secinājumus, saprast savas kļūdas un, nodibinot psihoenergoinformacionālo apmaiņu ar augstāka garīgā līmeņa spēkiem, veicot mērķtiecīgu piepūli, iziet ārpus cēloņu un seku likuma darbības ietekmes. Daba pati par sevi nav spējīga izpirkt savas kļūdas, jo tā vispār nekad nekļūdās. Par vienīgo dabas kļūdu varētu uzskatīt to, ka tā ir radījusi cilvēku, kas savukārt radījis pret dabu vērstu tehnokrātisku civilizāciju, kura ne tikai nodara ļaunumu zemes dabai, bet arī apdraud kosmosa integritāti. Tādēļ tad, ja cilvēki, kuru apzinātā darbība iekļaujas enerģiju riņķojumā gan uz zemes, gan kosmosā, nespēs atrast pareizās formas, kādās veicama psihoenergoinformacionālā apmaiņa ar dabu, Visumu un Dievu, kosmoss iedarbinās tādus apmaiņas procesus un aizsargmehānismus, kas iznīcinās zemes civilizāciju.

Citu atšķirību vidū ir minams pats mijiedarbības substrāts, respektīvi, tas, kas būtībā ir apmaiņas priekšmets. Šajā gadījumā tā ir psihiskā enerģija, psihes produkti, karmiskie un gribas impulsi, emocijas, domu tēli un, protams, intelektuālā informācija. Tā kā cilvēka psihe un viņa apziņa ir pats smalkākais matēi'ijas veids, var teikt, ka psihoenergoinformacionālā apmaiņa savā būtībā ir daudz smalkāka nekā enerģijas un vielas riņķojums dabā un kosmosa rupjās matērijas dimensijā, tātad arī noris daudz ātrāk. Tajā pašā laikā dabas un kosmosa smalkākajos, neredzamajos plānos visi apmaiņas procesi ir nesalīdzināmi kvalitatīvāki, ātrāki un precīzāki nekā starp cilvēkiem notiekošie.

7. jautājums. Kas ir enerģētiskā vampīrisma dziļākais cēlonis, un kā vampīrisms ietekmē psihoenergoinformacionjjlo apmaiņu?

Atbilde. Enerģētiskā vampīrisma dziļākais cēlonis vienmēr ir tas, ka zaudēta iekšējā saikne ar garīgās enerģijas Augstāko avotu savu paša dievišķo sākotni. Visbiežāk tas notiek tādēļ, ka cilvēks nevēlas iekšēji piepūlēt gribu, lai nodibinātu un uzturētu saikni ar šo dievišķo sākotni, bet tas rada kārdinājumu iegūt šīs enerģijas aizstājēju cita cilvēka spēka veidā. Ja šis sākotnējais kārdi-“ nājums pēc paša cilvēka lēmuma vai paraduma dēļ pāraug par pastāvīgu uzvedības un dzīvības nodrošināšanas veidu, var teikt, ka ir jau izveidojies vampīriskais psihotips. Vampīrisma faktors ārkārtīgi spēcīgi iespaido psihoenergoinformacionālās apmaiņas procesu, pazemina tā līmeni un padara to neekvivalentu, graujošu tiklab attiecībā uz upuri (donoru), kā ari galarezultātā uz pašu vampīru, jo ieradums pastāvīgi laupīt svešu spēku novājina cilvēka gribu un viņa saikni ar augstāko sākotni.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Cēlonis un sekas (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

Abū Ishāks Samī Čištī stāsta:

Reiz mans skolotājs Hadžī Hubaira paņēma mani līdzi pastaigā pa pilsētu.

Šaurā ieliņā kāds cilvēks, jādams uz ēzeļa, negribēja griezt mums ceļu un, tā kā mēs ne sevišķi steidzāmies atbrīvot viņam ceļu, apbēra mūs ar lāstiem.

-        Lai viņš top sodīts par tādu bezkaunību! kliedza kaimiņmāju ļaudis.

Hadžī īpan teica:

-        Cik aprobežoti gan ir cilvēki! Notikumu patiesā gaita viņiem paslīd garām. Viņi saskata tikai viena veida cēloni un sekas, lai gan reizēm tas, ko viņi sauc par sekām, notiek jau pirms cēloņa.

Es biju neizpratnē un vaicāju, ko viņš ar to domājis. Skolotājs atbildēja:

-        Šis cilvēks taču jau ir saņēmis sodu par savu pašreizējo izturēšanos pret mums. Pagājušo ceturtdien viņš lūdza šeihu Adamī pieņemt viņu par skolnieku, bet saņēma atteikumu. Vienīgi tad, kad šis cilvēks sapratīs atteikuma cēloni, viņš varēs pievienoties izredzētajiem. Līdz tam laikam viņš uzvedīsies tāpat kā šodien.

Sirds. 147. p.

Centieties atgādināt ārstiem, lai viņi novēro cilvēkus, kad tie neslimo. Lipīgo slimību laikā ārstiem nav iespējams izpētīt visinteresantākās parādības. Pats inficēšanās

princips mazliet atgādina apsēstību, taču psihiskās enerģijas visnoderīgākās izpausmes ievazātas sērgas laikā, protams, neparādās. Tomēr šo apstākli nekad neņem vērā. Kā gan var gaidīt drīzus atklājumus, ja vissvarīgāko psihiskās enerģijas parādīšanos gluži vienkārši nepamana; pat neapstrīd, pat nenoliedz, bet neievēro tāpat kā visniecīgākās parādības. Vissekmīgākais paņēmiens ir nemitīgi daudzināt psihisko enerģiju. Kāds, cieši noslēdzis istabu, klusām izlasīs par psihisko enerģiju un, nevienam neatzīdamies, tomēr par to padomās.

Aum. 436.p.

Enerģiju savstarpēja apmaiņa ir dabiska parādība, bet izsūkt cita enerģiju, nedodot pretī savējo, jau nav pieļaujams. Tāda parādība ir tikpat bieža kā infekcijas slimības. Taču līdz zināmai pakāpei var cīnīties ar tādu spīvu patību. Ja cilvēki no mazotnes sev iedvesīs domu par apmaiņu un sadarbību, tad viņi ari saprātīgi apiesies ar enerģiju.

Daudzi vampīrisma veidi nav nekas cits kā nezināšanas radīta izlaidība. .

Aum. 465. p.

Ektoplazma ir psihiskās enerģijas glabātava. Patiesi, ektoplazmas viela tas ir kaut kas vidējs starp Zemes un smalko būtību. Visām pasaulēm piemītošā psihiskā enerģija vispirms savienojas ar vielu, kas ir tuva Smalkajai Pasaulei. No tā redzams, ka ektoplazma jāuztur tīra, tāpat ka psihiskā enerģija.

Jāatceras, ka, dodot ektoplazmu nejaušiem garāmgājējiem, medijs sevi pakļauj lielām briesmām. Nedrīkst dot tik vērtīgu vielu nejaušiem apmeklētājiem. Toties jo vērtīgas ir Augstākās Sarunas tās neizsmeļ mūsu spēkus, citiem vārdiem runājot, dod jaunu spēku pieplūdumu.

■ lusaprot, ka psihiska rakstura petijumiem jabut lietderīgiem. Nedrīkst taču iztukšot kāda cilvēka būtību.

Aum. 598. p.

Neskaitāmas ir psihiskās enerģijas individuālās izpausmes. Enerģija ir tā pati, tās pamatlikums ir negrozāms, taču tajā pašā laikā nav divu dzīvu būtņu ar vienādām las izpausmēm. Šīs daudzveidības dēļ rodas daudz maldu. Pedanti daudzveidību necieš, tāpēc visam pamatā esošo vienotību aizstāj ar nosacītiem iedalījumiem, nosaucot tos sadomātos vārdos. Gadsimtu gaitā uzkrājas ļoti kaitīgi sajaukumi, un reti kādam pietiek uzņēmības no jauna pievērsties Pamatiem.

Sablīvējumu vidū sīka domāšana jūtas pat vairāk aizsargāta, bet tādi sablīvējumi nav nekas cits kā atkritumu grēdas. Reiz nāksies savākt kopā visus Ozīrisa locekļus. Vai to neizdarīs Izīda?

Cilvēce jau atzīst smalko enerģiju. Vēl neprot to pētīt un likt lietā dzīvē, bet dažādās zinātnes nozarēs jau pavēloši parādās pats jēdziens. Ļoti daudz liecību nāk no visām pusēm. Daudzi skeptiķi vairs neuzdrošinās iebilst un vīpsnāt. Nav vairs tālu tas laiks, kad tiks atzīta visam pamatā esošās enerģijas vienotība. Enerģijas individualitāte nebūs šķērslis tās izpētei, tieši šis apstāklis iejūsminās zinātkāros prātus. Ārsti novērsīs jebkuras apsēstības epidēmijas. No novērojumu drumslām radīsies secinājumi, un dzīvē ienāks daudz apzinātu palīglīdzekļu.

Tam, kas klauvē, atver, tam, kam sāp, palīdzi, tam, kas nomaldījies, parādi, bet sargies no tā, kas skrabinās. Īpaši tad, kad traucies uz vienotību, atmet nost visu, kas mulsina, jo tas nederēs Augstajām Sarunām.

Sargā līdzdarbiniekus, kuri sēž ar tevi vienā laivā, jo daži no viņiem nav pieraduši pie tāla brauciena. Visi taču nav tiem pašiem termiņiem cauri gājuši. Kam labāk

paveicies, tam nav sveša arī augstsirdība. Viņš ir mācījies būt pacietīgs, jo bez pacietības nekas nav atrodams.

Katrs, kas apzinājies psihiskās enerģijas nozīmi, kļūs par pētnieku uz visiem laikiem. Viņš vienmēr pilnīgosies, tātad izbēgs no vecuma.

Apstiprinu, ka psihiskā enerģija ne vien ļaus sevi izpētīt, bet, tiklīdz tai pievērsīsies doma, pastiprināsies arī tās pieplūdums.

Domu dažkārt attēlo kā bultu. Enerģijas trauksmainums ir cilvēces spārni.

Brālība. 187. p.

Visam pamatā esošajai enerģijai, tāpat kā asinīm, dažkārt vajag izlauzties. īpaši tā sakāpinās, pastāvot ugunīgiem spriegumiem. Gluži tāpat šī enerģija tiecas uz cilvēkiem, kuriem tā ir vajadzīga. Turklāt jāprot atšķirt cilvēkus, kam tā patiesi vajadzīga, no vampīriem, kas to uzsūc.

Otra nodaļa pasaules RELIĢIJAS UN EZOTERISKĀS MĀCĪBAS PAR PSIHOENERGOINFORMACIONĀLO APMAINU

1.  jautājums. Kas ir būtisks Austrumu uzskatā par psihoenergoinformacionālo apmaiņu?

Atbilde. Austrumos ļaudis kopš vissenākajiem laikiem ir domājuši par to, kādas būtībā ir cilvēka savstarpējās attiecības ar sabiedrību, dabu un Dievu. Un, kaut arī termina “psihoenergoinformacionālā apmaiņa” toreiz vēl nebija (lai gan senajos Ķīnas daoistu tekstos vairākkārt sastopami atgādinājumi, cik svarīgi ir, lai cilvēka “apmaiņa” ar dao būtu pareiza), tomēr jau tad bija ne mazums satura ziņā tam tuvu jēdzienu. Bija arī pareizas apmaiņas teorija, kas fiksēja dažnedažādas novirzes (citiem vārdiem sakot, visu veidu cilvēciskos nomaldus). Vispārīgi Austrumu pieeja konkrētajai problēmai bija šāda. Visas parādības pasaulē ir savstarpēji saistītas, un katram cēlonim ir sekas. Nav iespējama tādu seku rašanās, kurām nebūtu sava avota agrākā cēlonī. Šis likums tika uzskatīts par universālu, un to sauca par karmas jeb cēloņu un seku likumu. Šā likuma absolūtajai un nepielūdzamajai darbībai tika pakļauts viss, arī cilvēka dzīve. Cilvēks, dzīvodams un darbodamies šajā pasaulē, stādamies ar to mijiedarbības attiecībās, pastāvīgi apmainās ar

enerģiju, domām, gribu un garīgajiem spēkiem gan ar dabu, gan ar citiem cilvēkiem, gan arī ar augstākajiem spēkiem. Citiem vārdiem sakot, cilvēks un vide apmainās ar cēloņu un seku impulsiem, kuros cēlonis rada sekas, bet sekas nākamo cēloni. Tādējādi izveidojas noslēgts loks jeb tā sauktais sansāras rats, no kura izrauties cilvēks var vienīgi tad, ja viņš transformē savu garīgo dabu un neitralizē negatīvās sekas. Tātad ir pareizās (īstās) un ir arī nepareizās (neīstās) apmaiņas formas. Austrumi, īpaši budisms, uzskatīja, ka atbrīvošanās no psihoenergoinformacionālās apmaiņas nepareizajām formām, kurām raksturīgs tas, ka katra jauna kļūda (cēlonis) rada jaunas, arvien sarežģītākas sekas, ir iespējama pirmām kārtām ar cilvēka paša pūliņiem un tikai pēc tam ar Dieva palīdzību (dažas budisma skolas noliedza arī pašu šādas palīdzības iespējamību).

2.     jautājums. Kādas īpatnības ir raksturīgas Rietumu uzskatam par psihoenergoinformacionālo apmaiņu?

Atbilde. Arī Rietumi jau kopš seniem laikiem ir domājuši par šo tēmu. Savā attieksmē pret konkrēto problēmu tie ir izgājuši vairākus posmus. Jau no pašiem filozofiskās domas attīstības sākumiem arī Rietumi ir apjautuši visu parādību, priekšmetu un būtņu savstarpējo saistību un cilvēka dziļo atkarību no šīs iepriekšējo cēloņu ķēdes, kuru tie vēlāk sāka dēvēt par likteni, fātumu. Likteņa spēki, tā sākotne un veids, kādā tas iedarbojas uz cilvēku, ir noslēpumaini un neatvairāmi; cilvēks ir vergs attiecībā uz to, kam ar viņu neizbēgami jānotiek, tāda ir psihoenergoinformacionālās apmaiņas antīkā koncepcija. No tās izriet antīkā pasaules uzskata fatālisms, kas caurauž visas cilvēka dzīves jomas. Nezināms liktenis ir

iezīmējis un iepriekš noteicis visus cilvēka dzīves notikumus un aspektus draugus un ienaidniekus, veiksmes im kritienus, ieguvumus un zaudējumus, dzīvības enerģijas uzkrāšanu un tās iztērēšanu, zināšanas (informāciju) vai to trūkumu.

Pēc tam kad Rietumu vēsturē iestājās kristietības posms, uzskats par psihoenergoinformacionālo apmaiņu būtiski mainījās. Radās izpirkšanas doktrīna, saskaņā ar kuru grēkus nožēlojušo kristiešu patiesā ticība Pestītāja nestajam izpirkuma upurim var grozīt viņu likteņus, tas ir, apmainīt viņu maldus un grēkus pret mūžīgu dzīvošanu. Lai tā notiktu, paklausīgi jāpilda Augstākā Griba, pacietīgi jāuzņem visi likteņa triecieni un nemitīgi jālūdzas. Kristīgā ticība saskaņā ar Baznīcas Tēvu priekšstatiem -ir spējīga nomainīt cilvēkā miesisko (dzīvniecisko) enerģiju kundzību ar svētības dievišķajām enerģijām, grēcīgo gara tumsību ar taisnprātīgas gudrības gaismu, cietas sirds aukstumu ar mīlošas dvēseles siltumu. Tādējādi saskaņā ar kristietību ir iespējams paaugstināt savas garīgās dzīves kvalitāti vai, runājot mūsdienu valodā, psihoenergoinformacionālās apmaiņas līmeni. Tomēr izšķirošais faktors šādās pārmaiņās būs nevis cilvēka paša pūliņi, kā to uzsver vairums Austrumu mācību, bet gan Dieva Griba, bez kuras, kā apgalvots Evaņģēlijā, ne mats nevar nokrist no cilvēka galvas.

3.    jautājums. Kādā ziņā ir līdzīgi un kādā atšķirīgi uzskati par psihoenergoinformacionālās apmaiņas dabu tādās Austrumu mācībās kā hinduisms, budisms, daoisms un konfūcisms?

Atbilde. Gan hinduisms, gan arī budisms (mācības, kas radušās Indijā) uzskata, ka Visuma galvenais likums, kas valda pār dabu un cilvēka dzīvi, ir karmas jeb cēloņu

un seku likums. Visi psihiskās enerģijas un domu (informācijas) apmaiņas veidi, kādi iespējami starp cilvēkiem, ir pakļauti šim likumam. Visu veidu novirzes no pasaules harmonijas jeb līdzsvara tiks izlabotas vai novērstas saskaņā ar pasaules taisnīguma likumu šai ziņā abas minētās mācības pilnīgi saskan. Taču tās atšķiras ar to, ka viena no šīm mācībām (hinduisms) atzīst Radītāja esamību (turklāt daudzās izpausmēs un personifikācijās), bet otra (budisms, īpaši agrīnais) noliedz personīga Dieva esamību. Tas nosaka minēto mācību dažādo attieksmi pret psihoenergoinformacionālās apmaiņas dabu hinduisms (un šai ziņā tas ir tuvs kristietībai) uzskata, ko galvenais faktors apmaiņas kvalitātes paaugstināšanā, kā arī cēlonis un sekas ir Radītāja Griba, kas vada cilvēka gribu, turpretī budisms uzsver skolnieka paša gribu.

Kas attiecas uz abām pārējām mācībām, kuras radušās Ķīnas teritorijā, daoismu un konfūcismu, tās, vienādi atzīst.ot visu procesu cēloņu un seku saikni un ticot psihoenergoinformacionālās apmaiņas realitātei, tomēr dažādi traktēja gan cēloņu un seku mijiedarbības raksturu, gan šā ļjkuma darbības sfēru. Konfūcisms, kas vairāk interesējās par cilvēka uzvedības sociāli ētisko jomu, visus minētos apmaiņas procesus aplūkoja, nepārkāpjot šīs jomas ietvarus, bet daoisms, kas bija orientēts uz cilvēka dziļākās būtības izpratni, tiecās aptvert, kādā veidā cilvēks veic savas enerģijas un domas apmaiņu ar dabu un dao. Tāpēc psihoenergoinformacionālajā apmaiņā konfūcisms visupirms saskatīja stingri noregulētu “vārda došanas” procesu, kurā cilvēks sabiedrībā ieņem precīzi noteiktu vietu, kas atbilst viņa pieliktajiem pūliņiem, patērētajai enerģijai un reālajiem nopelniem. Jebkura novirze no šā ideālā stāvokļa (taisnīguma un kārtības Zelta Laikmeta) ir ļaunums, kas jāiznīdē. Daoisms, kas gandrīz nemaz neinteresējās par

sociālo sfēru, uzskatīja, ka psihoenergoinformacionālā npmaiņa, kas noris katra cilvēka dziļākajā būtībā un vēl jo vairāk starp cilvēku un dao, nevar būt mehāniska, taisnvirziena, uz tīri cilvēciskiem priekšstatiem balstīta. Citiem vārdiem sakot, dao atbilde uz cilvēka prasījumu vienmēr pēc būtības un formas būs citāda, nekā cilvēks to iedomājas. Negaidīta būs arī Skolotāja atbilde uz skolnieka jautājumu. Dao loģika ir paradoksāla, tālab onergoinformacionālā apmaiņa daoistu priekšstatos vienmēr ir noslēpumā tīta un pilna pārsteigumu.

4.  jautājums. Kādā ziņā ir līdzīgi un kādā atšķirīgi uzskati par psihoenergoinformacionālās apmaiņas dabu tādās mācībās kā jūdaisms un kristietība?

AtbiMe. Uzskati par šo problēmu abās minētajās pasaules reliģijās daudzos aspektos ir līdzīgi. Psihoenergoinformacionālā apmaiņa starp cilvēkiem, kā arī starp cilvēku un Dievu (par dabu tiek runāts ļoti reti) ir pakļauta nepielūdzamajam atdarīšanas un taisnīgas atmaksas likumam. Jūdaismā šo nostāju pauž slavenā formula: “aci pret aci, zobu pret zobu”, kas atspoguļo cilvēku savstarpējo attiecību būtību. Šis pats princips tiek attiecināts arī uz cilvēka attiecībām ar Vienīgo Dievu Jahve rīkojas kā ļoti stingrs, pat bargs, tomēr vienlaikus taisnīgs tiesnesis, viņš pedantiski reglamentē visas cilvēku uzvedības nianses un stingri soda noklīdušos pat par vismazākajiem grēkiem. Arī Jaunā Derība ar Pestītāja muti uzsver atmaksas likuma negrozāmību un nesatricināmību: “Patiesi, es tev saku, tu no turienes (no cietuma) neiziesi, kamēr nenomaksāsi pēdējo artavu.”

Un tomēr abu pasaules reliģiju pieejā minētajai problēmai var konstatēt arī būtiskas atšķirības. Jūdaisms par

cilvēka likteņa vienīgo mērauklu izvirza atmaksas likumu, bet kristietība ievieš koncepciju par Dieva žēlastību, kura var grozīt likuma darbību, izpirkt grēkus, mīkstināt un daudzos gadījumos, kad ir notikusi dziļa nožēlošana, pat atcelt, varētu šķist, neatvairāmo atmaksu (atcerēsimies stāstu par laupītāju, kurš pie krusta nožēloja grēkus un kuru Jēzus Kristus paņēma sev līdzi uz paradīzi). Pats patiesas nožēlas fakts izraisa milzīgu transformāciju cilvēka psihoenergoinformacionālajā apmaiņā ar Augstāko Sākotni uz katru cilvēka cenšanos Dievs atbild simtkārtīgi, tas ir, Viņš atdod daudz vairāk gan garīgās enerģijas, gan garīgās informācijas (zināšanu), nekā saņem pretī no cilvēka. Visas atšķirības Vecās Derības un Jaunās Derības pieejā šai problēmai ir lieliski atklātas izcilajā senkrievu garīgās literatūras piemineklī metropolīta Ilariona “Teiksmā par Likumu un Dieva Žēlastību”.

Jāatzīmē, ka atšķirība starp jūdaisko un kristīgo uzskatu par to apmaiņas procesu būtību, kuri norisinās starp pašiem cilvēkiem, starp atsevišķu būtni un dabu, starp nepilnīgu personību un Dievišķo Personību, nav absolūta. Abas pieeja^ papildina viena otru un ir vajadzīgas viena otrai tāpat, kā savstarpēji papildina viens otru Likums un Dieva Žēlastība. To skaidri parāda pati vēsture. Esības Grāmata ir apvienojusi vienā sējumā Veco Derību, kura atspoguļo Dievišķā Likuma principu, un Jauno Derību, kura atspoguļo Dieva Žēlastības principu. Likums tas ir cēloņu un seku likums, bet Dieva Žēlastība tā ir šā likuma atcelšana sākotnējā formā un iesaistīšana stingrā augstākas pakāpes enerģijas un informācijas cēloņu un seku saistībā, atceļot iepriekšējā līmeņa likumus.

5.    jautājums. Kā psihoenergoinformacionālās līpmaiņas problēmu risina ezoteriskās mācības?

Atbilde. Praktiski visas ezoteriskās mācības ir risinājušas šo problēmu, un, neraugoties uz atšķirībām, kādas pastāv starp dažādajiem ezoterisma virzieniem, visu pieeja šai problēmai ir apmēram vienāda. Austrumu un Rieiumu ezoteriskās mācības vienlaikus atzīst gan likuma koncepciju, gan Dieva Žēlastības doktrīnu, gan karmu, gan gribas brīvību, gan iepriekšnolemtību, gan varbūtīlm. Pasauli, tāpat kā cilvēku, no vienas puses, ir ieprogrammējuši agrākie cēloņi, bet, no otras puses, tā ir atvērta dažādiem jauniem procesiem un iespējamībām. Tāpēc cilvēka liktenis, lai gan ir iepriekšnoteikts (jo nav iespējamas tādas sekas, kuras nekādi neizrietētu no iepriekšēja cēloņa), daudzējādā ziņā tomēr nav pareģojams, un tajā ir ietvertas ievērojamas potences atjaunoties tiklab savās ārējās, kā arī iekšējās izpausmēs.

Ezoteriskās mācības reāli novērtē cilvēka stāvokli, un tām nav okultismam raksturīgo romantisko ilūziju attiecībā uz garīgo skološanos un psihoenergoinformacionālo apmaiņu, ko skolnieks īsteno savā ceļā pie Dieva. Apmaiņas paātrināšanos un tās kvalitātes paaugstināšanos (palīdzību no Augšas) ir iespējams panākt vienīgi tādā gadījumā, ja augstā līmenī ir izpildīts pienākums un likums. Saņemt īsteno Dharmu (mācību) ir cerības vienīgi tad, kad pilnībā ir izpildīta (vai tiek izpildīta) karma. Tādēļ izpirkšanas koncepcija, kuru atbalsta vairums Austrumu un Rietumu ezoterisko mācību, noliedz ideju par neizskaidrojamo brīnumu, kas cilvēkam bez jebkāda iemesla tiek dāvāts no Augšas, bet iziet no tā, ka brīnums ir augstākas pasaules likumu izpausme zemākas pasaules sfērā. Nav tādu seku, kuras nevarētu izpirkt, bet pati izpirkšana ir Likuma un Dieva Žēlastības, izpildītās karmas un izcīnītās Dharmas apvienojuma rezultāts, tas ir, rezultāts,

ko dod augstākās zināšanas par cilvēku, Visumu un Dievu. Izpirkšana ezoterismā tiek traktēta kā iesvaidīšana, kuras procesā cilvēks ar pareizu garīgo pūliņu palīdzību iznīdē jeb apmaina savu nepilnīgumu un tumsonību pret pilnvērtīgāku esamību un garīgajām zināšanām.

6.  jautājums. Kāda ir pasaules reliģiju un ezoterisko mācību attieksme pret tādām neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas izpausmēm kā enerģētiskais vampīrisms?

Atbilde. Gan pasaules reliģijas, gan ezoteriskās mācības ir apjautušas šādas problēmas reālo raksturu un izteikušās par to, dažkārt pat ļoti detalizēti. Tiesa, tās ne vienmēr ir izcēlušas šo problēmu kā atsevišķu virzienu vai iztirzāšanas objektu un ieskatījušas par labāku traktēt to kā dēmonisma vai sātanisma izpausmi. Un tomēr jebkura reliģija jau kopš savas izcelsmes pirmajiem brīžiem ir runājusi par to, ka reāli eksistē kaut kādi ļauni spēki, kuri pārtiek no svešas enerģijas un dzīvo pēc parazitēšanas principa. Norādījumi uz šo faktu, kā arī visdažādākie šīs okulto parādību klases spēku un būtņu nosaukumi ir sastopami gan Vecajā Derībā, gan Jaunajā Derībā, praktiski visos pasaules eposos, tādās Austrumu reliģijās kā hinduisms, budisms, daoisms, islams. Sīkāk viss ar enerģētisko vampīrismu saistīto jautājumu komplekss ir iztirzāts Rietumeiropas okultismā un dažādās maģijas • _ _ * sistēmas. Faktiski visos gadījumos (izņemot atklāti tumšās, sātaniskās mācības un doktrīnas) vampīrisms tiek kvalificēts kā liels ļaunums, kas savu seku dēļ ir bīstams ne tikai upurim (tam, kuram laupa enerģiju), bet arī pašam vampīram (tam, kurš laupa enerģiju). Šis ļaunums ir saistīts ar to, ka vampīrisms nostiprina sveša spēka laupītājam piemītošās negatīvās dvēseles un gara īpašības,

Kii līgi pārveidojot viņa parazītiskās tieksmes par iekšējām psiholoģiskajām īpašībām, atņemot viņam pozitīvo gribas orientāciju, patstāvību, pašaizliedzību un altruistiskās rakstura iezīmes. No ezoteriskā viedokļa vampīrs ir izlaidīgs un bezdvēselīgs radījums, kura spēks nepieder viņam pašam un kurš nemitīgi traucē gaišas dabas cilvēkiem. Vampīrs ir dziļi nepilnvērtīga un savā ziņā nelaimīga būtne, jo viņš nav spējīgs iegūt dzīvības spēka kapitālu pats nr saviem garīgajiem pūliņiem. Viņš ir spiests nodarboties nr enerģētiskajām zādzībām, pirmkārt, tāpēc ka nav paradis dzīvot uz godīgas enerģētiskās pašnodrošināšanās rēķina (to veido izpildītās karmiskās saistības, patstāvība saziņā, balstīšanās uz paša viedokli savos lēmumos, neatkarība no svešiem uzskatiem, paradums dzīvot pēc sava prāta), un, otrkārt, tāpēc ka viņš ir iekšēji nošķirts no īstajiem garīgās enerģijas avotiem sevī pašā (citiem vārdiem sakot, atšķelts no sava Augstākā Dievišķā Es). Ezoteriskās mācības uzskata, ka vampīram var palīdzēt vienīgi šīs garīgi psiholoģiskās slimības sākumstadijā. Vēlāk ārstēšana vairs nav iespējama un vienīgais, ko atliek darīt šādos gadījumos, ir atstāt vampīru viņa paša liktenim, paturot prātā, ka ciešanas (bet no tām viņam, ja lieta ņēmusi šādu virzienu, neizbēgt) ir labākais skolotājs un ārsts. Ja cilvēks neatkāpjas no savām vampīriskajām tieksmēm ne vien konkrētā zemes dzīves iemiesojuma laikā, bet arī pēcnāves esamībā, tādējādi kļūstot par apsēdēju, kas cenšas no smalkās neredzamās pasaules iedarboties uz cita cilvēka gribu, tad viņš saskaņā ar ezoteriskajiem priekšstatiem riskē zaudēt saikni ar Augstāko un galīgi saraut kontaktus ar dievišķās uguns dzirksteli jeb monādi, kura uztur viņa augstāko dvēseli (ezoterismā šāds fenomens tiek saukts par otro nāvi, kas iestājas nevis fiziskajā, bet smalkajā plānā un nozīmē cilvēka kā garīgas vienības nāvi).

7.  jautājums. Kā, pēc pasaules reliģiju un ezoterisko mācību uzskatiem, vajadzētu turēties pret! vampīrismam?

Atbilde. Saskaņā ar pasaules reliģiju un ezoterisko mācību priekšstatiem vampīrisms kā parazītisma un dēmonisma izpausme ir visai nepatīkama parādība, kura tomēr nav nepārvarama. Aizsardzība pret vampīrismu ir ne tikai iespējama, bet arī nepieciešama, jo savs smalkais spēks ir jāsaglabā ne vien personiskās drošības un komforta labad, bet ari garīgās evolūcijas, tas ir, pārpersonisku mērķu labā. Jebkurš godīgs cilvēks, pat tāds, kas neko nav dzirdējis par ezoteriskajām zināšanām, ja vien viņš nesavtīgi strādā vispārības labā, veic savu psihoenergoinformacionālo apmaiņu ar pasauli (ar cilvēkiem, dabu un Dievu) un godīgi izpilda savas karmiskās saistības, ir potenciāli stiprāks par jebkuru vampīru tiklab laicīgo, kā astrālo. Bet, kad šāds tikumīgs cilvēks nostājas uz garīgā ceļa sāk apgūt ezoteriskās zināšanas un mācās pārvaldīt organisma un psihes apslēptos spēkus, tad viņš kļūst neuzvarams un ir aizsargāts pret enerģijas laupītāju tīkojumiem. Tas attiecas uz jebkura līmeņa vampīriem.

Labākā metode pret visiem negatīvas psihoenerģētiskās iedarbības mēģinājumiem, melno maģiju un centieniem nolaupīt spēku ir tīra sirdsapziņa, izpildīta karma un patiesa tiekšanās pie Dieva. Pret tumšo okultismu un vampīrismu nevar cīnīties, ja nolaižas tā līmenī un izmanto tā līdzekļus. Vienīgi augstākas pakāpes ierocis garantēs absolūti drošu aizsardzību. Tālab īsta pretošanās vampīrismam, stingri ņemot, ir iespējama vienīgi tad, ja tā sauktais upuris (donors) atrodas augstākā garīgajā līmenī un pārvalda varenākus spēkus nekā tas, kurš mēģina laupīt viņa enerģiju.

Papildus vispārējiem principiem attiecībā uz pareizu pretošanos vampīrismam ir ļoti daudz konkrētu metožu,

kas ļauj īstenot drošu aizsardzību. Šīs metodes, kas koncentrētas pasaules reliģijās un ezoteriskajās mācībās, ir pamatotas uz dažiem fundamentāliem principiem. Pie I icm pieder:

•       labi izpildīta karma, kas padara cilvēku lielā mērā aizsargātu viņa paša taisnības izjūtas līmenī;

•       māka saskatīt cita cilvēka apslēpto vampīrisko būtību;

•       prasme lietot speciālas psihoenerģētiskās metodes, kas balstītas uz to, ka visapkārt savam enerģētiskajam apvalkam cilvēks domās izveido speciālus smalkas matērijas vairogus, gredzenus vai ekrānus, kuri pilda aizsargāšanas un atvairīšanas funkciju;

•       cilvēka nemitīga tiekšanās uz augstākajiem garīgajiem mērķiem un spēkiem Skolotājiem, Balto Brālību, Gaismas Hierarhiju, Pasaules Māti, Augstāko Es, Dievu.

•

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Daoistu līdzība

Ziedotājs, Nesējs, Arājs un Apkopējs tērzēdami izteicās:

-        Mēs labprāt sadraudzētos ar to, kurš spēj uzskatīt nebūtību par galvu, dzīvi par mugurkaulu, bet nāvi par asti; ar to, kurš saprot, ka dzimšana un nāve, esamība un bojāeja ir vienots veselums.

Visi četri paraudzījās cits uz citu un iesmējās. [Nevienam no viņiem| sirdī nebija ko iebilst, un Iviņil kļuva draugi.

Bet reiz Nesējs saslima, un Ziedotājs devās viņu apraudzīt.

-        Cik dižens ir tas, kas visu rada, iesaucās slimnieks,

-  tas, kurš padarījis mani tik sakumpušu!

Uz viņa kupra bija atvēries trums. Iekšas Lviņam] bija saspiestas ķermeņa augšdaļā, zods saskārās ar nabu, pleci sniedzās augstāk par pauri, matu kušķis [uz pakauša] slējās tieši debesīs, Ēters, karstuma un aukstuma | spēki J viņā jaucās juku jukām, bet sirds bija viegla un bezrūpīga. Aizvilcies pie akas un paskatījies uz savu atspulgu, viņš teica:

-  Cik žēl! Par tādu kumpmuguri mani ir pārvērtis tas, kurš visu rada!

-   Tev tas nepatīk?

-   Nē, kā gan lai nepatiktu? Pieņemsim, ka mana kreisā roka būtu pārvērtusies par gaili, un tad man vajadzētu kliegt pusnaktī. Pieņemsim, ka mana labā roka būtu pārvērtusies par stopu, tad man vajadzētu medīt putnus cepetim. Pieņemsim, ka mani krusti būtu pārvērtušies par riteņiem, bet mana dvēsele par zirgu, un tad citi sāktu ar mani braukt, bet vai tad nomainītu aizjūgu? [DzīvesJ iemantošanai taču ir fsavs] laiks, bet [tāsj zaudēšana nāk [pēc tās aiziešanasl. Ja esi mierā ar [savu] laiku un vienmēr seko |procesam], tad [tev| netiks klāt nedz bēda, nedz,^prieks. To jau arī senļaudis sauca par atsvabināšanos no saitēm. Tos, kuri nespēj atraisīt paši sevi, sasaista lietas. Bet lietas taču nekad negūs virsroku pār dabu. Tad kā gan man tas varētu nepatikt?

Bet pēkšņi saslima Apkopējs. [Viņš] smaka nost agonijā, bet sieva un bērni stāvēja apkārt un viņu apraudāja.

Atnācis viņu apraudzīt, Arājs tiem uzsauca:

-   Nost no ceļa! Netraucējiet [to, kas] pārvēršas! Un, atspiedies pret durvīm, sacīja mirējam: Cik dižena gan ir radīšana! Kas no tevis tagad iznāks? Uz kurieni tevi sūtīs? Vai tu pārvērtīsies par žurkas aknām? Varbūt par kukaiņa plecu?

-   Lai kur arī tēvs ar māti dēlam liktu doties uz austrumiem vai rietumiem, uz dienvidiem vai ziemeļiem,

I v i ņ,š | tikai paklausa pavēlei, atbildēja Apkopējs. Karnl uma un aukstuma |spēkiJ cilvēkam nozīmē vairāk nek11 vecāki. LJaJ tie man tuvinās nāvi, bet es nepaklausīII. tad izrādīsies, ka esmu stūrgalvīgs. Vai gan tiem var ko pārmest? Liela masa taču ir apveltījusi mani ar ķermeni, izlietojusi manu dzīvi darbā, devusi man atpūtu vecumdienās un nesusi man mieru nāvē. Tas, kas ir padarījis labu manu dzīvi, ir padarījis labu arī manu nāvi.

I Ja | tagad diženais lējējs sāks kausēt metālu, bet metāls Imrzguļos un sacīs: “Man jākļūst par |zobenu| Mūsam!”, |tad| diženais lējējs, protams, atzīs to par sliktu metālu. |da|tagad tas, kas uzturējies cilvēka formā, sāks skandināt: “| Gribu atkal būti cilvēks! | Gribu atkal būtj cilvēks!”, lad radītājs, protams, atzīs viņu par sliktu cilvēku. [Ja] lagad pieņemsim, ka debess un zeme ir milzīgs kausēšanas katls, bet radīšanas [process | diženais lējējs, tad kur gan Imēsl nevarētu doties? Esmu beidzis un aizmiegu, liet Ipēc tam| mierīgi pamodīšos.

Līdzība par dievbijīgo audēju (Rāmakrišnas pavēstījums)

Reiz audējs gāja uz tirgu pārdot savus izstrādājumus. Kad pienāca pircējs un vaicāja par auduma cenu, viņš atbildēja: “Pēc Rāmas gribas dzija maksā vienu rūpiju, pēc Rāmas gribas darbs maksā četras annas, pēc Rāmas gribas auduma cena ir viena rūpija un sešas annas.”

Un ļaudis pret viņu izjuta tādu uzticību, ka tūdaļ samaksāja un ņēma audumu. Šis cilvēks bija patiesi dievbijīgs. Vakarā pēc maltītes viņš vienmēr ilgi sēdēja un domāja par Dievu, atkārtodams Viņa Svēto Vārdu. Reiz bija jau vēla nakts; audējs nevarēja aizmigt, viņš sēdēja savā pagalmā un smēķēja. Garām gāja laupītāju banda.

Viņiem bija vajadzīgs nesējs, un, ieraudzījuši audēju, tie viņu sagrāba un aizvilka sev līdzi. Pēc tam viņi kādā mājā uzlauza durvis, salaupīja tur daudz mantu un daļu no tām uzvēla nabaga audēja pleciem. Šai laikā garām gāja sardze, laupītāji metās bēgt, bet nabaga audējs ar visu savu smago nastu tika notverts. Nakti viņš pavadīja ieslodzījumā, un nākamajā rītā viņu atveda pie tiesneša. Ciema iedzīvotāji, izdzirdējuši par notikušo, atnāca, lai redzētu audēju. Un viņi visi vienā balsī teica tiesnesim: “Kungs, šis cilvēks neko nevarēja nozagt!” Tad tiesnesis lika audējam izstāstīt visu, kas ar viņu noticis. Audējs sacīja: “Kungs, pēc Rāmas gribas es sēdēju pagalmā; pēc Rāmas gribas bija tumša nakts; pēc Rāmas gribas es domāju par Dievu un daudzināju Viņa Svēto Vārdu; pēc Rāmas gribas pa ceļu garām gāja laupītāji; pēc Rāmas gribas viņi aizvilka mani sev līdzi; pēc Rāmas gribas viņi ielauzās mājā; pēc Rāmas gribas uzvēla saiņus ar laupījumu man uz pleciem; pēc Rāmas gribas parādījās sardze un pēc Rāmas gribas mani notvēra. Tad pēc Rāmas gribas mani ieslodzīja cietumā, un šorīt Rāmas griba mani atveda pie tevis,”

Tiesnesis, redzēdams šā cilvēka nevainību un garīgumu, pavēlēja viņu nekavējoties atbrīvot. Un, iziedams no tiesas nama, audējs sacīja saviem draugiem: “Rāmas griba mani atbrīvoja.”

Vai nu jūs dzīvojat pasaulē, vai atsakāties no tās, viss ir atkarīgs no Rāmas gribas. Uzlikuši visu atbildību Dievam, jūs varat kārtot visas pasaulīgās lietas. Un, ja jūs to nevarat darīt, ko tad jūs vēl varat?

Attīstība, pagrimums un atjaunošanas (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

īstena mācība sākas ar Sargātājiem, Zināšanas un Sapratnes Valdoņiem. Tā nesākas ar Mīlestību, Piepūli vai Darbību, jo īstenā mīlestība, piepūle un darbība kļūst iespējama, vienīgi pateicoties īstām zināšanām.

Bet, ja vienkopā ienāk vai jau ir daudz kaut vai tikai mazliet alkatīgu cilvēku, viņi pārvērš metodes par ticējumiem un nepārbaudot notic tam, kas jāizzina praksē.

Divi apstākļi var novest grupu līdz izjukšanai. Pirmais pārāk daudz neīstuma vadītāju vidū. Otrais niecīgs neīstums, toties izplatīts visu dalībnieku vidū, un tas jau līdzinās viena nelabojama egoista vai pat vairāku šādu cilvēku klātbūtnei.

Neīstuma sērga pieliek punktu tiklab vadītāju, kā arī vadāmo «ttīstībai. Vienīgi pievēršanās pašanalīzei var palīdzēt viņiem to atklāt. Ja nebūtu šīs sērgas, gan viņi paši, gan viņu vienkopa jau būtu sasniegusi savu mērķi.

Tomēr nevienam nav noslēpums jo lielāka iedomība, jo grūtāk upurim to apzināties vai pat tiktāl aizdomāties.

Tātad par šādas inficētas grupas rīcību.

Šīs personas un to piekritēji izraugās tādas domas un darbus, kas jau paši par sevi apslāpē cerību, ka cilvēka misija varētu tikt izpildīta. Viņi var virzīt savus pūliņus uz stipras, izglītošanas mērķiem paredzētas organizācijas izveidošanu. Viņi droši vien noteiks visiem kopā un katram atsevišķi vienus un tos pašus vingrinājumus un ritus. Aizmirsuši sākotnējo nolūku, viņi pārvērš metodes un ilustratīvas pasakas par savdabīgu vēsturi, kura kļūst par iekalšanas objektu. Ja viņu rīcībā ir skolotāju raksti un aculiecinieku memuāri, šie materiāli tiek izmantoti, lai pastiprinātu ticību viņu taisnībai un viņu darbības pareizībai. Parasti viņi rakstu un tradīciju skaidrošanā

izmanto vienīgi iedīdišanas metodi, nevis palīdz cilvēkiem pašiem sevī uzplaucēt apskaidrības ziedu.

Šai laikā centrs jau ir neglābjami zaudēts. Darbs zināmā mērā sāk atgādināt valsti, kura tiecas kaut ko saglabāt, tikai nav zināms ko. Vadītāji un viņu rokaspuiši cieši jo cieši ieķeras savā organizācijā un kultivē tajā atdarināšanu, kas nostiprina mazsvarīgas vai pat vispār savu laiku pārdzīvojušas ārējās formas. Pie viņiem parasti visaugstākajā godā tiek turēta primitīva emocionalitāte, tiesa gan, ar citiem nosaukumiem.

Vienlaikus ar to zeļ un plaukst atsevišķu personību, grupu vai leģendu kults un naidīgums, reizēm arī neiecietība pret citām personībām, grupām un leģendām. Tas, kas sākotnēji bija vienots, sašķeļas atsevišķos grupējumos, un katram no tiem ir atšķirīgi skaidrojumi un mērķi bieži vien bezjēdzīgi, kā arī tradīcijas, kuras parasti ir izkropļotas. Šajā stadijā vairs nav palicis gandrīz nekā īsta, nekādu potenciālu iespēju. Vienkopa ir saēsta no iekšpuses un nogājusi no ceļa, turklāt tās locekļi pat neapjauš, kāds stāvoklis ir izveidojies. Vārdu, ārējo izpausmju, biogrāfiskc^atmiņu un citu sākotnējo zināšanu aspektu pastāvīgā izmantošana “kroplajā” vienkopā aptumšo patiesību. Tās locekļi, protams, ir pilnīgi pārliecināti, ka ar šo zīmju palīdzību viņi joprojām turas uz pareizā ceļa. Viņu vienīgās cerības atveseļoties ir pastiprināti un neatlaidīgi patiesuma meklējumi.

Tikko aprakstītais process ir viens no iemesliem, kāpēc laiku pa laikam jāparādās Sargātājiem un jāaicina tos, kuriem ir ausis, atjaunot cildeno tradīciju ar attiecīgām darbībām. No ceļa noklīdušajiem šie vārdi, protams, šķitīs sveši vai naidīgi gluži tāpat, kā prātīga runa šķiet absurda ārprātīgajam.

Vienas no šāda stāvokļa sekām ir tas, ka Sargātāji nespēj izvairīties nedz no savas auditorijas atsevišķu grupējumu

i/ radītās pārmērīgi jūsmīgās pielūgsmes, nedz arī no to pretdarbības. Abas šīs reakcijas ir zīmes, kas, būdamas paredzamas, tomēr nesola neko labu un ir tikpat nevēlamas kā apātija.

Apvienojot pūliņus, grupējumiem ir jāpārvar šīs tendences, citādi uz panākumiem mācības atjaunošanā nav ko cerēt.

Tā tas šai pasaulē ir bijis vienmēr. Ja kas mainās, tad vienīgi laiks, kurā šis cikls iekļaujas.

Tie, kuri apguvuši tikai niecīgas zināšanas, bet uzskata, ka viņiem dots vairāk nekā vienkāršajai tautai, ir ne mazāk atvērti zinībām un mācībai kā tie, kuriem par Tradīciju nav ne jausmas. Šī ironija rada papildu sarežģījumus.

Un tomēr viņiem ir vieglāk virzīties uz priekšu pa Ceļu, I iklīdz tiek atmiekšķēta gadsimtu gaitā uzkrāto uzslāņojumu ārējā kārta. Viņi dažkārt ir saglabājuši potenciālas iespējamības, tāpēc mēs varam veikt glābšanas darbus. I’roti, pildot šo pienākumu, kura pamatā ir mūsu zināšanas par Tradīciju, mācību un atsevišķu grupu stāvokli, mēs varam parādīt savu meistarību, aktivitāti, mīlestību un pūliņus.

Ja atsevišķiem cilvēkiem vai grupējumiem šī ārējā kārta ir pārlieku sacietējusi, viņi kļūst līdzīgi cietiem riekstiem, kuri ātri vien tiek aizskaloti lejup pa upi bez jebkādas uzmanības. Līdzjūtības un sapratnes ūdeņi nespēj tos tiktāl atmiekšķēt, lai palīdzētu izdzīt spirgtus asnus, pirms tie sasniedz dambi un tiek sagrūsti kaudzē nevienam nevajadzīgi, bet, kā par nelaimi, strādājuši.

Navābs Muhammads Alī Šāhs

Likuma Rats (Austrumu kriptogrammas)

Svētītais sacīja līdzību par Likuma Ratu. Pie veikla pārrakstītāja atnāca cienījams cilvēks un uzdeva pārrakstīt lūgšanu Dievam, un šim nolūkam atnesa vajadzīgo pergamentu.

Tūliņ pēc viņa atnāca cilvēks ar uzdevumu pārrakstīt draudu pilnu vēstuli un tāpat iedeva pergamentu, skubinādams drīzāk pabeigt.

Lai iztaptu viņam, pārrakstītājs neievēroja kārtu un steidzās izpildīt pēdējā pasūtījumu, turklāt steigā paķēra pirmā pasūtījuma ādu.

Draudētājs bija ļoti apmierināts un aizsteidzās izgāzt savas dusmas.

Pēc tam atnāca pirmais pasūtītājs un, skatīdamies uz pergamentu, jautāja: “Kur āda, ko es devu?” Dabūjis zināt, kas noticis, viņš teica: “Pergaments lūgšanai nesa piepildīšanās svētību, bet draudu pergamentam bija atņemta iedarbības spēja.

Neuzticamais cilvēk, pārkāpdams noteikto termiņu likumu, tu atņēmi spēku lūgšanai, kurai vajadzēja līdzēt slimajam, bet tas vēl par maz, tu liki darboties draudiem, kas pilni nedzirdētu seku.

Zudis darbs, ko darījis Arhats, svētīdams manu pergamentu. Zudis darbs, ko darījis Arhats, atņemdams ļaunumam spēku.

Tu palaidi pasaulē ļaunu nolādējumu, un tas neizbēgami atgriezīsies pie tevis. Tu nogrūdi no ceļa Likuma Ratu, un tas vairs tevi nevedīs, bet aizkrustos tavu ceļu.”

Nerakstiet likumus uz nedzīvas ādas, ko aiznesīs pirmais zaglis.

Nesiet Likumu garā, un Svētības elpa nesīs jums pa priekšu Likuma Ratu, atvieglinot jūsu ceļu.

Pārrakstītāja neuzticamība var ieraut posta veselu I >i i sauli.

Trīs Arhati (Austrumu kriptogrammas)

Trīs Arhati neatlaidīgi lūdza Budu atļaut viņiem pieredzēt brīnumu. Buda ievietoja katru tumšā istabā un ieslēdza tos. Pēc ilgāka laika Svētītais izsauca tos un jaulaja par pieredzēto. Katrs stāstīja par dažādām parādībām.

Bet Buda sacīja: “Tagad jums jāpiekrit, ka brīnumi nav lietderīgi, jo galveno brīnumu jūs neesat sajutuši. Jo jūs varējāt sajust esamību ārpus redzamības, un šī sajūta varēja jūs aizvest aiz zemes robežām.

Bet jūs joprojām apzinājāties sevi sēžam uz zemes, un jūsu domes pievilka zemei stihiju viļņus. Stihijas tēlu sablīvējums radīja satricinājumus dažādās zemēs. Jūs sagrāvāt klintis un nogremdējāt viesuļvētrā kuģus.

Lūk, tu redzēji sarkanu zvēru ar liesmu kroni, bet uguns, ko tu izsauci no bezdibeņa, nodedzināja neaizsargāto mājas ej un palīdzi!

Tev rādījās zvīņainis ar jaunavas seju, tu piespiedi viļņus aizskalot zvejnieku laivas, steidzies palīdzēt!

Lūk, tu redzēji lidojošu ērgli, un auka aiznesa darbaļaužu ražu ej un atlīdzini!

Kur gan jūsu derīgums, Arhati? Pūce koka dobumā lietderīgāk pavadīja laiku. Vai nu pūlieties vaiga sviedros virs zemes, vai arī vientulības brīdī paceliet sevi pāri zemei. Bet bezjēdzīga stihiju musināšana lai nav gudro nodarbošanās!

Patiesi, spalva, kas izkritusi no maza putniņa spārna, rada pērkonu tālās pasaulēs. Ieelpojot gaisu, mēs pievienojamies visām pasaulēm.

Gudrais iet no zemes uz augšu, jo pasaules atklas cita citai savu gudrību…”

Trešā nodaļa pasaules vĒsture, VAMPĪRISMS UN MELNĀ MAĢIJA

1.   jautājums. Kāpēc pasaules vēstures gaita ir saistīta ar visu veidu vampīrisma izplatīšanos?

Atbilde. Ezotoriskais uzskats par pasaules vēstures attīstību (pat aprobežojoties ar vispārpieņemtajiem un sīki izpētītajiem tās hronoloģiskajiem ietvariem un neizskatot hipotēzes par zinātnei nepazīstamajām senākajām protocivilizācijām) ļauj noteikt daudzas likumsakarības, kas saistītas ar cilvēka psihotipa pasliktināšanos. Ja mūsdienu cilvēces sākotni neattiecina uz mazattīstītajām pirmatnējām mežoņu kultūrām, kuras līdz pat šim laikam vēl ir saglabājušās dažos mūsu planētas reģionos, un vēl jo vairāk -ja mūslaiku Homo Sapiens senčus nemeklē cilvēkveidīgo pērtiķu vidū, bet pieņem, ka tā cilvēku dzimuma vēsture, kura sākas ar Hērodotu vai vēl agrāk ar Mohendžo Daro, ir cēlusies no vēl senākām un visai augsti attīstītām civilizācijām Lemūrijas un Atlantīdas, tad mūsdienu cilvēces attīstībā var saskatīt pilnīgi noteiktu lejupslīdes un degradācijas loģiku. Sevišķi spilgti tā ir novērojama, apskatot Rietumu civilizāciju, kas līdz ar savu attīstību pakāpeniski ieslīgst matērijā, pieķeras piezemētiem egoistiskiem ideāliem, kas nav saistīti ar dievišķo pasauli. Protams, Rietumu civilizāciju ir veidojušas ļoti daudzas kultūras, kuras piedzīvoja augšupejas un uzplaukuma periodus un radīja diženus

cilvēkus, tomēr vēlāk šis kultūras pagrima un sabruka, bet jaunās kultūras, kas izveidojās uz to drupām, atšķīrās no iepriekšējām ar garīguma, morāles un cilvēku savstarpējo attiecību vispārējās kvalitātes pazemināšanos, īpaši spilgti izteikta šī lejupslīde, kas izpaudās kā individuālisma, egoisma un Dieva noliegšanas ideju izplatīšanās, kļuva līdz ar Renesanses laikmeta iestāšanos. Katru turpmāko ievērojamu Rietumu vēstures posmu un periodu (Reformāciju, Kontrreformāciju, Apgaismību, Jauno Laiku un, galu galā, visu mūslaiku vēsturi), neraugoties uz aizvien lielākiem panākumiem ārējās pasaules apgūšanā, varētu raksturot kā vēl vienu soli ceļā uz dzīves garīgās kvalitātes pasliktināšanos. Cilvēks, par spīti daudzo dzīves jomu pakāpeniskajai humanizācijai, attīstījās tā, it kā uz saviem pirmatnējiem dzīvnieciskajiem instinktiem būtu uzmetis vienīgi caurspīdīgu civilizācijas plīvuru, un tālab aizvien vairāk attālinājās no Dieva, no dabas, no tradicionālā un līdz ar to arī tikumīgākā dzīvesveida. Masu cilvēks, pūļa cilvēks kļūst aizvien vulgārāks un bezrūpīgāks, bet visa vide aizvien vairāk postoša un garīgi iztukšojoša.

Protams, šāda cilvēka degradācija nevarēja neietekmēt viņa mijiedarbību ar pasauli, tas ir, viņa psihoenergoinformacionālās apmaiņas kvalitāti. Šī apmaiņa, kuru īsteno tiklab atsevišķi cilvēki, kā arī veselas valstis, kultūras un civilizācijas, kļuva aizvien lielākā mērā neekvivalenta un ieguva daudzveidīgas vampīriskas iezīmes. Vampīrisma izplatīšanās bija vērojama daudzās dzīves jomās un formās. Pirmām kārtām tas bija saistīts ar pašas psihiskās enerģijas kvalitātes pazemināšanos, bet šī enerģija ir cilvēka aktivitātes pamatā. Tas visupirms skāra Rietumu civilizāciju un reliģisko gribu, kura pēc baznīcas sadalīšanās pareizticīgajā baznīcā un katoļu baznīcā sašķēlās divās plūsmās. Bizantija kultivēja garīgās

koncentrēšanās un pašiedziļināšanās ideālus, un kulminācija tam bija tāda izsmalcināta lūgšanas prakse kā isihasms, bet katoliskie Rietumi izvēlējās ārējas aktivitātes un orientācijas ceļu. Šīs izvēles rezultātā psihiskā enerģija kļuva rupjāka, aizvien biežāk izpausmi guva pašas graujošākās un agresīvākās tās īpašības un kvalitātes, parādījās aizvien vairāk cilvēku ar parazītisku psihes ievirzi (pēc Ļ. Gumiļova apzīmējuma subpasionāri). Rietumu civilizācija sāka pakāpeniski aprīt pati sevi. Reformācijas laikā (tā bija Eiropā izplatīta reliģiskā kustība, kura vēl vairāk pazemināja cilvēku kolektīvās psihoenerģētikas līmeni) Vācija zaudēja divas trešdaļas savu iedzīvotāju.

Rietumu civilizācijas vampīrisko iezīmju pastiprināšanās atklājās pakāpeniski. Rūpniecībā notiekošās revolūcijas gaitā cilvēce aizvien lielākā mērā pārvērtās par gigantisku vampīru attiecībā pret dabu. Patērētāja attieksmes nostiprināšanās, daudzu savvaļas dzīvnieku un augu sugu nežēlīga iznīcināšana, ziedošu ainavu pārvēršana tuksnešos tas viss ir spilgta liecība par cilvēka vampīrisko rīcību uz zemes. Sevišķi tas attiecas uz Rietumiem, kuri centās sagrābt labākās zemes un novākt no ceļa visus konkurentus tirdzniecības un dabas resursu sfērā un tāpēc izveidoja tīri vampīrisku stilu attiecībās ar tradicionālajām Austrumu un Dienvidu kultūrām un civilizācijām. Vēl vairāk Rietumu cilvēks mēģināja ievazāt vampīriskas tendences arī savās attiecībās ar Dievu. Indulgenču praktizēšana, mēģinājumi atpirkties no Dieva ar naudas palīdzību, nemitīga tīri sadzīvisku labumu izlūgšanās no Augstākajiem Spēkiem visi šie procesi liecināja par psihoenergoinfomacionālās apmaiņas deformāciju, tās pārvēršanu neekvivalentā apmaiņā, kurā Augstākajam piemītošā daudz pilnīgākā garīgā enerģija tika aizstāta ar zemāko cilvēka enerģiju, kuras iejavs bija savtīgums un egoisms.

Galaiznākumā visi minētie procesi veicināja tādas psiholoģiskās atmosfēras izveidošanos sabiedrībā, kuru filozofs Tomass Hobss nosauca par “visu karu pret visiem”, bet tāds karš nevar būt nekas cits kā vienīgi vispārēja enerģijas pašiznīcināšanās. Cilvēki, nonākuši materiālisma varā un zaudējuši garīgumu, zaudēja arī pieeju augstākajām garīgajām enerģijām, iespēju rast spēku sevī pašā, un viņiem palika tikai viens ceļš laupīt psihisko enerģiju citam no cita. īpaši tas attiecas uz mūslaiku cilvēku un mūslaiku urbanizēto civilizāciju, kura ir iedzinusi ļaudis milzīgu, smacīgu megapoļu drausmīgajos apstākļos. Tālab gan neapzinātais vampīrisms, kas raksturīgs cilvēkiem ar zemākā līmeņa pašapziņu un pašizpratni, gan apzinātais enerģētiskais vampīrisms, kura pamatā ir nodarbošanās ar melno maģiju, ir tik izplatīti mūsdienu pasaulē, sevišķi Rietumos.

2.    jautājums. Kā vēsturisko cilvēka psihotipu maiņa ietekmē vampīrisma izplatīšanos?

Atbilde. Visa pasaule^ vēsture ir nemitīgs process, kurā nomainās dažādi psihotipi, kas veido sava laikmeta raksturīgo portretu un daudzējādā ziņā nosaka ne vien attiecīgā laikmeta seju, bet arī sabiedrisko atmosfēru. Katram laikmetam ir savi varoņi, kuri visspilgtāk un reljefāk izsaka sabiedrības intereses, pauž tautas domas. Pēc tām īpatnībām, kādas raksturo šo varoņu nomainu, viņiem te uznākot uz vēstures skatuves, te noejot no tās, var spriest par sabiedrībā notiekošās psihoenergoinformacionālās apmaiņas raksturu un secināt, ka diezgan bieži tai piemīt neekvivalences jeb vampīrisma iezīmes. Pašos senākajos laikos varoņi, kurus mīlēja tauta un kuri akumulēja sabiedrības enerģiju, bija svētie, zintnieki, garīgie cīnītāji un priesteri, pēc tam dižciltīgi vald

nieki, visbeidzot pienāca kupču, rūpnieku, tirgoņu un kapitālistu kārta. Senatnē garīgie līderi ne vien izteica sava laikmeta garu un lika citiem līdzināties pēc viņiem, liet arī pacēla savas tautas psihisko enerģiju jaunā, augsi akā līmenī (pasionaritāte), turpretī vēlākie sabiedrības I ideri un tās elki gluži otrādi demoralizēja ļaudis, pazemināja psiholoģiskās atmosfēras kvalitāti un tautas psihisko enerģiju. Pats par sevi saprotams, ka tāda psihoenergoinformacionālās apmaiņas kvalitātes pazemināšanās noveda pie attiecīgās kultūras pagrimuma, kuru līdz ar citām pazīmēm raksturoja arī masās pieaugošā interese par melno maģiju, buršanu un sabiedrībā valdošās atmosfēras vampirizācija.

Spilgta vēsturiska ilustrācija tam, kā degradējušos līderu un tikumiskajā ziņā izvirtušā pūļa savstarpējā ietekme noved pie valsts bojāejas, ir Ļ. Gumiļova minētais piemērs par valdīšanas īpatnībām Romas impērijā tās vēlīnajā periodā. No vienas puses, imperatori ar savu drausmīgo dzīvesveidu demoralizēja sabiedrību, ko paši pārvaldīja, bet, no otras puses, izvirtušie leģionāri izvirzīja tikai tādus vadoņus, kuri bija gatavi apmierināt viņu visizlaidīgākās vēlmes. Vara un par pūli pārvērstā tauta savstarpēji apmainījās arvien zemākām un rupjākām enerģijām, kurām nepiemita augstā pašaizliedzības, pilnveidošanās un pašizziņas kaisme. Tādējādi vēstures antīkajā periodā sengrieķu varoņu pasionāru vietā nāca seno romiešu subpasionāri, pilsētu plebeji, kuri bija spējīgi vienīgi piekvēpināt debesis un barbaru iebrukuma priekšvakarā organizēt disputus par to, kā rīkojamas Olimpiskās spēles. Vēlīnā romiešu sabiedrība nostājās uz savas uzkrātās enerģijas pašaprīšanas ceļa, izšķieda visus spēkus un palika neaizsargāta pret barbaru iebrukumu. Tā pārvērtās par subpasionāru pūli, bet tie jau pēc savas būtības ir klasisks vampīru paveids. Nav nejaušība, ka Romā tās norieta

laikā nepieredzēti uzplauka aizraušanās ar melno maģiju, zemāko buršanu un visdažādākajiem okultajiem māņiem. Tieši šajā laikā visvairāk tika profanētas senatnes klasiskās diženās mistērijas, turklāt daudzos gadījumos tās tika pārvērstas par orģijām un melnajām mesām. Gluži tāpat varonīgos viduslaiku bruņiniekus pakāpeniski nomainīja lojālie buržuā, kuriem nepavisam nebija pašaizliedzības enerģijas, un augļotāji, kuri pēc savas dvēseles dabas spēja tikai vienu aprīt citu cilvēku līdzekļus, laiku un spēkus.

Kā uzskata ezoteriskās mācības, mūsdienu pasaules garīgo degradāciju daudzējādā ziņā nosaka tas, ka pieaug dvēseliskumu un garīgumu zaudējušu cilvēku (subpasionāru un vampīru) skaits tiklab pūļa, kā arī tā vadītāju vidū (“ja akls aklam ceļu rāda, tad abi divi iekritīs bedrē”). Ļoti daudzas reliģijas un mācības ir pareģojušas, ka nāks “pēdējo cilvēku” valstība. Tā kā šiem “pēdējiem cilvēkiem” nebūs pašiem sava spēka, viņi visdažādākajos veidos laupīs svešu enerģiju. Un otrādi spilgta, gaiša garīgā līdera parādīšanās modina tautā uzkrāto entuziasma enerģiju uņ morālos, garīgos spēkus, bet tas savukārt izraisa visu veidu vampīrisma pavājināšanos.

3.   jautājums. Kā vēstures gaitā mainās melnās maģijas un buršanas metodes?

Atbilde. Melnā maģija un buršana pasaules vēstures gaitā ir piedzīvojušas ievērojamas pārmaiņas. Sākumā, cilvēces vēstures pagānisma periodā, tās galvenokārt bija primitīvas buršanas sistēmas, kas orientējās uz vienkāršāko mērķu sasniegšanu ar elementāriem līdzekļiem. Vēlāk (viduslaikos) melnā maģija kļūst sarežģītāka tiklab savā teorētiskajā pamatojumā (jo izmanto okultās filozofijas atzinumus), kā arī praktiskajās metodēs, kas kļūst

aizvien izsmalcinātākas un sazarotākas. Melnās maģijas pārstāvji cenšas nostiprināties, izmantojot tiešus aizguvumus no gaišajiem garīgajiem avotiem un mācībām, kā arī atdarinot īstenās sistēmas vai režīmus (spilgts šādas atdarināšanas piemērs ir tibetiešu mācība Bon po, kas balstīta uz Tibetas budisma atziņu kopēšanu).

Mūslaiku melnā maģija un buršana arī nevairās no dažādiem aizguvumiem gan no zinātnes (lai pārliecinošāk pamatotu savu darbību), gan no psiholoģijas dziļākās jomas (lai veiksmīgāk pieskaņotos iedarbības objektam), gan arī no dažādām tehniskajām un lietišķajām disciplīnām (lai pastiprinātu iedarbību ar aparātu palīdzību). Daudzas senās formulas un rituāli melnajā maģijā tiek atmesti kā novecojuši, toties tās adeptiem izdodas panākt vēlamo graujošo efektu, izmantojot jaunākos praktiskās parapsiholoģijas sasniegumus.

Viens 00 melnās maģijas un buršanas evolūcijas virzieniem ir pakāpeniska atteikšanās no novecojušiem rituāliem un formulām un to aizstāšana ar tiešu vēršanos pie domas spēka. Par šo mūslaiku melnās maģijas īpašību atgādina Agni Jogas Mācība, kas šo ceļu uzskata par visbīstamāko. Turklāt tumšās sektas un ložas tiecas īstenot savus ar cilvēka apziņas vadīšanu un kontroli saistītos nodomus, tieši iedvešot šīs maģiski pastiprinātās domas, tas ir, izmantojot ekstrasensorisko hipnozi vai zombēšanu. Tagad zombēšana pastiprinās, jo tumšā ekstrasensa gribu ir iespējams savienot ar dažādu aparātu iedarbību un pat ar tā saukto psihotronisko ieroci. Tādējādi notiek šķietami paradoksāls process tādas, kā varētu likties, iracionālas sfēras kā melnā maģija un buršana apvienojas ar visaugstākajā mērā racionālu jomu moderno zinātni. Tomēr īstenībā viss ir pilnīgi likumsakarīgi maģija, īpaši melnā maģija, atšķirībā no reliģijas jau kopš ļoti seniem laikiem ir bijusi tīri lietišķu, vienīgi funkcionālu uzdevumu

veikšanai paredzētu zināšanu sfēra. Savā jaunajā speciālu aparātu pielietošanas un psihotroniskajā kvalitātē maģija ir nonākusi līdz tajā ietverto tendenču un potenču loģiskam noslēgumam.

4.  jautājums. Kāda saistība pastāv starp kosmisko ciklu (jugu) nomaiņu un cilvēku savstarpējās psihoenergoinformacionālās apmaiņas stāvokli attiecīgajā laikmetā?

Atbilde. Austrumu ezoteriskās mācības, tādas kā Vedānta un hinduisms, visu kosmisko laiku iedala četros lielos periodos: Zelta laikmetā, kad pasauli pārvaldīja patiesi labākie valdnieki un garīgā atmosfēra bija ideāli tīra un cildena; Sudraba laikmetā, kad daudzējādā ziņā saglabājās agrākā tīrība, tomēr ienāca arī zināms daudzums netikumu un postītkāres; Bronzas laikmetā, kad tikumība un karma faktiski līdzsvarojās ar netikumu, un, visbeidzot, Dzelzs laikmetā, kad netikums, ļaunums un postītkāre guva pārsvaru pār gaišo sākotni un piesaistīja sev apmēram trīs ceturtdaļas no visām smalkajām planētas enerģijām. (Rietumu civilizācija, par kuru jau bija runa iepriekš, ir tikai niecīga daļa no Kalijugas pastāvēšanas kopējā laika.) Cilvēku savstarpējās psihoenergoinformacionālās apmaiņas stāvoklis ir cieši saistīts ar katra cikla vispārējo psiholoģisko atmosfēru. Zelta laikmets ir ideāla vide bezzudumu psihoenergoinformacionālajai apmaiņai, jo tajā absolūti nav vampīrisma. Turpmākajiem periodiem (jugām) ir raksturīgi tas, ka vienmērīgi pieaug visu veidu vampīrisms, attīstās psihiskās enerģijas un informācijas apmaiņas neekvivalentās formas.

Lai izprastu cilvēces enerģētiskās metavēstures dziļāko loģiku, kas ir saistīta ar kosmisko ciklu nomaiņu, jāpievēršas kvantitātes un kvalitātes samēra likumam. Kosmiskās vēstures agrīnajā periodā cilvēku skaits bija

niecīgs, toties garīgās enerģijas kvalitāte augsta. Vēlāk, planētas iedzīvotāju skaitam pieaugot, cilvēku garīgās enerģijas kvalitāte pakāpeniski pazeminājās. Enerģētika kļuva arvien rupjāka, mehāniskāka, haotiskāka.

•             laatzīmē, ka pāreja no viena cikla uz otru vienmēr ir bijusi dramatiska un saistīta ar lielām katastrofām, saI ricinājumiem un kataklizmām, kuru laikā nekvalitatīvās enerģijas pārpalikums tika likvidēts un daļa zemes iedzīvotāju, kuri nespēja pieņemt jaunos, evolucionāros dzīves apstākļus, gāja bojā. Atlikusī, labākā cilvēces daļa (tās masveida izpausmē) savas enerģētiskās kvalitātes ziņā bija labāka par bojā aizgājušo, bet savukārt sliktāka par to cilvēces daļu, kura bija uzsākusi iepriekšējo ciklu. Tās enerģijas daudzums, ko daba un Radītājs bija atvēlējuši cilvēces attīstībai, palika iepriekšējais, bet, palielinoties iedzīvotāju skaitam, tas sadrumstalojās pieaugošajā ļaužu masā un enerģētikas kvalitāte pakāpeniski degradējās. Tikai minimāls skaits augstāko šā vārda tiešā nozīmē cilvēku, kuri atkaliemiesojās no viena laikmeta otrā, uzkrāja, izsmalcināja un pilnveidoja garīgo enerģiju.

Patlaban, kad cilvēce ir sasniegusi visas savas pastāvēšanas laikā vislielāko skaitlisko sastāvu (zinātnieki to uzskata par vienu no visbīstamākajām mūsdienu civilizācijas tendencēm), pūļa garīgās enerģijas kvalitāte kļuvusi attiecīgi viszemākā. Šī kolektīvā enerģija ir organizēta planētas kopējā spēka laukā, kas atrodas ārkārtīgi haotiskā, gandrīz vai eksplozīvā stāvoklī. No pašas eksplozijas šo lauku pasargā Augstākie Spēki, kuri darbojas kopā ar labākajiem pasionārā plāna evolucionārajiem cilvēkiem.

Pāreja no Kalijugas uz Satjajugu no visām iepriekšējām ciklu nomaiņām atšķiras ar gaidāmo satricinājumu dziļo intensitāti un atjaunotnes pilnību. To varētu salīdzināt ar liela smilšu pulksteņa pēkšņu apgriešanu otrādi.

Smilšu zemākajai daļai (haotiskajām tumšajām enerģijām, cilvēkiem, kuri tās izpauž, un visiem viņu radītajiem postošajiem psihoenergoinformacionālās apmaiņas veidiem) ir jāpazūd no šīs atjaunotās pasaules, bet pārējai cilvēces daļai jāuzsāk kārtējais evolūcijas cikls.

5.   jautājums. Kāda saistība pastāv starp kastu nomaiņas procesu un vampīrisma izplatīšanos?

Atbilde. Austrumu ezoterisms, kas cilvēces pastāvēšanas laiku iedala četros pamatlaikmetos (Zelta laikmets, Sudraba laikmets, Bronzas laikmets un Dzelzs laikmets), norāda, ka katru šo periodu var raksturot tas, kura no četrām kastām tajā ir dominējošā. Kastas ir šādas: brahmaņi (gudrie), kšatriji (kareivji), vaišjas (zemes īpašnieki, tirgoņi) un šūdras (kalpi, vergi). Katrai no minētajām kastām ir sava psiholoģiskā ievirze un rakstura īpašības, kas veido tās galveno garīgo kvalitāti brahmaņiem piemītošo līdzsvaroto gudrību, kšatriju cēlsirdību un bezbailīgo varonību, vaišju praktiski orientēto gribu un veselo saprātu un šūdrām raksturīgos zemiskos, verdziskos instinktus. Tā kā katra kasta savulaik veidoja attiecīgā laikmeta valdošo eliti un radīja savdabīgu tā psiholoģisko portretu, tā ar savu piemēru lielā mērā ietekmēja cilvēku savstarpējo attiecību raksturu visos aspektos sākot ar morāli un beidzot ar psihoenergoinformacionālo apmaiņu. Jo mazāk vampīriska bija attiecīgā kasta, jo augstāka bija attiecīgās sabiedrības garīgās un psihiskās enerģijas kvalitāte un līdz ar to mazāku izplatību guva enerģētiskais vampīrisms. Sabiedrības enerģija tika saglabāta kolektīvā darbā, kas uzturēja kopējās dzīves nemainīgās tradīcijas. Pirmās divas kastas tik labi tika galā ar sabiedrības psihoenerģētiskā regulatora uzdevumu, ka nepieļāva vampīrisma masveida izpausmes. Turpretī abas pēdējās kastas vairs nespēja nodrošināt sabiedrī-

Ims bezkonfliktu pastāvēšanu, un tajā sākās dezintegrācijas, haosa un dzīves atomizācijas procesi. Dzīves enerģijas zudumi sāka izpausties postošos konfliktos, karos, konkurencē, nelabvēlības pilnu noskaņu pieaugumā. Vidusmēra cilvēks kļuva aizvien vampīriskāks pret dzīvi un citiem cilvēkiem.

Tādējādi kastu nomaiņas procesā arvien biežāk parādījās neapzinātas, bet daudzos gadījumos arī apzinātas enerģētiskā vampīrisma izpausmes, kas bija saistītas ar to, ka ļoti daudzi cilvēki aizrāvās ar melno maģiju un buršanu.

6.  jautājums. Kādas metodes palīdz saglabāt psihoenerģētisko potenciālu un aizsargāties pret vampīrismu Kalijugas laikmeta (Dzelzs laikmeta) apstākļos, kad aizvien biežāk izceļas nemieri, krīzes, kari un revolūcijas?

Atbilde. Metodes, kas šādos apstākļos palīdz saglabāt psihoenerģētisko potenciālu un aizsargāties pret vampīrismu, nosacīti varētu iedalīt ārējās metodēs, kas ir saistītas ar vispareizāko un visvairāk aizsargājošo cilvēka uzvedības veidu, un iekšējās metodēs, kas pilda aizsardzības funkciju jebkurā situācijā. No psihoenerģētiskā viedokļa visgrauzošākais un neekonomiskākais uzvedības veids šādā laikmetā ir piedalīšanās visos juku procesos, kļūstot par vadāmu pūļa cilvēku, “lielgabalu gaļu” un iekļaujoties akli trakojošajā plebsā. Šāda uzvedība nelietderīgi iztērē nācijas un sabiedrības kolektīvo enerģiju. Vispareizākais veids, kā, saglabājot spēkus, reaģēt uz pašas juku laiku atmosfēras mesto izaicinājumu, ir vai nu principiāli nepiedalīties bezjēdzīgā konfliktā (ja, piedaloties tajā, nav iespējams sabiedrībā valdošo atmosfēru padarīt kaut nedaudz ciešamāku), vai arī apzināti piedalīties juku laiku notikumos, lai apvaldītu visas tiem

raksturīgās negatīvās tendences (spilgts pozitīvas piedalīšanās piemērs Krievijas vēsturē ir Miņina un Požarska rīcība 1612. gada notikumos).

Kas attiecas uz iekšējiem, tīri psiholoģiskiem šādas aizsardzības līdzekļiem, tie ir saistīti ar nepieciešamību attīstīt sevī tādas īpašības kā pacietība, izturība, mierīga līdzsvarotība, spēja palikt ārpus sava laika agresīvās atmosfēras, prasme būt nemanāmam visās šā vārda nozīmēs, garīgajā dzīvē pastiprināti pievēršoties lūgšanām un meditēšanai un saiknes nostiprināšanai ar Augstāko. Šādas uzvedības rezultātā ap cilvēku izveidojas garīgi enerģētisks vairogs, kas pasargā viņu no pašām agresīvākajām un vampīriskākajām vides ietekmēm.

Tā kā Kalijugai psihoenerģētiskajā ziņā galvenokārt ir raksturīga cilvēka garīga iztukšošana un haosa radīšana viņa dzīvē, respektīvi, vampīriskas īpašības, izdzīvos tikai tie, kuri pratīs sevi maksimāli aizsargāt pret ārējo vampīrismu, kā arī tie, kuri, psiholoģiskajā ziņā būdami līdzīgi staieriem, spēs noskriet savu dzīves maratonu mierīgi, pacietīgi un izturīgi. Lai to varētu izdarīt, viņiem ir jāaptur pašiem sevī vjsi nevajadzīgie psihoenerģētiskie spēka tēriņi un jāsāk uzkrāt augstāko garīgo enerģiju, kura palīdzēs pārdzīvot tuvojošos pasaules krīzi.

7.   jautājums. Vai vampīrisma izplatīšanos var uzskatīt par faktoru, kas ir izskaidrojams no eshatoloģijas viedokļa?

Atbilde. Lai gan dažādās ezoteriskās mācības nesaista kopā vampīrisma un eshatoloģijas (mācība par pasaules galu) jēdzienus, tomēr to iekšējā savstarpējā nosacītība un saistība ir acīm redzama. No zināma viedokļa raugoties, visa pasaules vēsture ir process, kurā enerģijas kļūst aizvien rupjākas, cilvēce aizvien vairāk zaudē

Hnvu garīgo satvaru un vienlaikus pieaug visu veidu vampīrisma izplatība. Mūsdienu civilizācija, kas ir cilvēces radīta, uzsūc no cilvēkiem visu spēku un brīvo enerģiju gluži tāpat, kā atsevišķas apziņas producējums kroplīga doma ir spējīga uzsūkt cilvēka apziņas spēku. Vēstures izbeigšanās, noteikta cilvēces attīstības cikla un planētas pastāvēšanas beigas ir iezīmīgas ar visu cilvēku un dabas resursu, enerģijas un spēku izsīkumu. Par to runā Agni Jogas Mācība. Šajā ziņā mūsdienu civilizācija, kā jau tika sacīts, atgādina milzīgu smilšu pulksteni, kurā gandrīz visas smiltis, kas sākumā atradās augšpusē, pēkšņi sabirst zemākajā daļā. Planētas aura ir caursista, tāds ir tās domājošā apvalka cilvēces nepareizo darbību un centienu rezultāts, un planētas psihosferā esošās enerģijas daudzums strauji samazinās tāpat kā ozona slānis, ozonam izgarojot pa civilizācijas radītajiem caurumiem tajā. Tādējādi pasaules galu var traktēt kā cilvēces tumšās enerģijas galīgo izsīkumu, kura rezultātā ļaunie postošie spēki un būtnes, pārvērtušās tukšos, bezpalīdzīgos apvalkos un kosmiskajos atkritumos, tiks nosūtītas uz zemākajām sfērām pārstrādei. Bet uz planētas savus svētkus svinēs gaisma, kuru vairs nekad nepārmāks tumsa, un nostiprināsies “jaunā debess un jaunā zeme”, kur tiesības sevi izteikt būs dotas vienīgi gaišajai garīgajai enerģijai.

Tā saukto pasaules galu no ezoterisma viedokļa būtu pareizāk dēvēt par “tumsas beigām”. Eshatoloģisko procesu pamatā ir vareni mehānismi, kuri paši par sevi ir dievišķais noslēpums, kas nav aptverams cilvēka prātam. Un tomēr atsevišķi eshatoloģijas aspekti, kas ir saistīti ar visu bojāejai nolemto pasaules parādību enerģētisko izsīkumu un vampīrisma izplatīšanos, cilvēka apziņai ir pilnīgi pieejami. Tā gaismas spēku pamatstratēģija to pēdējā kaujā ar tumsas spēkiem ir tāda izolēt tumsas

spēkus no augstākajām enerģijām. Tā rezultātā tumsas spēku vidū pastiprināsies energozudumu konvulsijas, izplatīsies vampīrisms un pašiznīcināšanās tendences. Pakāpeniski patoloģiskas formas ieguvušās psihoenergoinformacionālās apmaiņas ietekmē tumsas spēki iztukšos savu potenciālu un cīņā ar gaismas spēkiem cietīs sakāvi.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Līdzība par cilvēkiem, kuriem ir cildens mērķis (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

Imāms al Gazalī min teiksmu, kurā atainota kāda epizode no īsas ibn Marjama Jēzus, Marijas dēla, dzīves.

Reiz īsa ceļmalā ieraudzīja vairākus cilvēkus, kas, galvu nokāruši, sēdēja uz žoga. Viņš apvaicājās: “Par ko sērojat?” Tie atbildēja: “Tādus mūs padarījušas bailes no elles.”

Viņš gāja tālāk un atkal ieraudzīja bēdu nomāktus cilvēkus dažādās pozās sēžam ceļmalā. īsa vaicāja: “Par ko sērojat?” Tie atbildēja: “Tādus mūs padarījušas alkas pēc paradīzes.”

Viņš turpināja savu ceļu, līdz satika trešo ļaužu grupu. Bija redzams, ka viņiem nācies daudz ko pārciest, tomēr visu sejās staroja prieks.

īsa vaicāja viņiem: “Kas padarījis jūs tādus?” Tie atbildēja: “Patiesības gars. Mēs saskatījām Realitāti, un tas lika mums aizmirst sīkākos mērķus.”

īsa teica: “Tie ir cilvēki, kuri sasniedz. Pastardienā tieši viņi stāsies Tā Kunga Vaiga priekšā.”

Markandejas vīzija (Senas Indijas mīti)

Mārkandeja, gudrais no Angirasa cilts, ceļoja pa pasauli. Viņš klejoja jau tūkstošiem gadu, bija apmeklējis daudzas svētvietas un vientuļnieku apmetnes, daudzas valstis un pilsētas, un viņa sirds priecājās par brahmaņu un valdnieku, pilsētnieku un zemkopju dievbijību un tikumiem, par to, ka viņi tur godā svēto likumu un dievus un ievēro Vēdās noteiktās ieražas.

Arī pats Mārkandeja tūkstošiem gadu bija nodevies dievbijīgām pārdomām, nesis upurus un veicis miesas mērdēšanas varoņdarbus. Par to viņš vēlējās saņemt balvu uzzināt pasaules radīšanas noslēpumu.

Tiklīdz viņš par to nodomāja, tā, pašam nemaz nemanot, pēkšņi bija nokļuvis ārpus šīs pasaules robežām. Baiļu un izmisuma pārņemts, viņš redzēja, ka atrodas dziļā tumsā un ap viņu nepārskatāmā tālumā plešas tikai ūdeņi; viņš zaudēja cerības uz glābiņu.

Tur nebija ne saules, ne mēness un ne gabaliņa zemes, tikai ūdeņi vien. Bet tad pēkšņi Mārkandeja ieraudzīja cilvēku, kas gulēja, atlaidies uz ūdens; viņa milzīgais ķermenis pats no sevis izstaroja gaismu un apmirdzēja necaurredzamo tumsu. Līdz pusei iegrimis ūdenī, tas peldēja līdzīgi kalnam vai mākonim.

Mārkandeja pazina diženo Višnu un priecīgs tam tuvojās. Tai brīdī guļošais pavēra muti un, ieelpodams gaisu, norija svēto gudro vīru. Un Mārkandeja atkal nonāca redzamajā pasaulē ar tās kalniem, mežiem un upēm, pilsētām un ciemiem. Un viņš nosprieda, ka viss, ko redzējis, ir bijis sapnis.

Viņš atkal klīda gan pa pilsētām, gan ciemiem, apmeklēja svētvietas, un tā aizritēja vēl tūkstoši gadu, un viņš apstaigāja visu pasauli, nevarēdams atrast tai galu. Bet reiz viņš atkal redzēja brīnumainu sapni.

Atkal viņš atradās viens tukšumā, kur nebija nevienas dzīvas dvēseles; debess virs viņa bija miglas tīta, bet lejā pletās bezgalīgi ūdens klaji. Un tad Mārkandeja ieraudzīja mazu puisēnu guļam uz banjana koka zara. No viņa plūda žilbinoša gaisma, un Mārkandeja ar rokām aizsedza acis, nespēdams skatīties uz dievišķo bērnu.

“Es jau agrāk esmu redzējis šo puisēnu, par to nav šaubu,” nodomāja Mārkandeja un piegāja tuvāk. Pēkšņi viņš izdzirdēja balsi: “Nebaidies, Mārkandeja, mans bērns! Tu drīksti man tuvoties.”

“Kas gan esi tu, nekaunīgais, ka bez cienības uzrunā sirmgalvi, kurš nodzīvojis daudzus tūkstošus gadu un izturējis bargus pārbaudījumus?” jautāja saniknotais gudrais. “Pat Brahma mani pienācīgi godina, dēvēdams par ilgmūžīgo. Varbūt tu meklē savu galu?”

Puisēns smaidīdams viņam atbildēja: “Mans dēls, es esmu senais Puruša, tavs ciltstēvs. Es esmu Višnu Nārājana, man pieder šī pasaule, kuru esmu radījis un kura ir ietverta manī. Kāšjapas un Aditi dēls, kas atsvabinājis pasauli no asuras Bali varas, ir tikai viens no maniem iemiesojumiem. Daudzreiz un dažādā izskatā esmu nokāpis uz zemes, lai glābtu to no ļaunuma. Zivs, kas plūdos izglāba Manu; Bruņurupucis, kas palīdzēja dieviem iegūt amritu no okeāna; Kuilis, kas izcēla zemi no ūdens; Cilvēks lauva; Pundurcilvēks; Parašurāma; Rāma; Tas, kas uzveica Rāvanu; Krišna varonis, kas atbrīvoja zemi no ļaunā valdnieka Kasnas spaidiem; Buda, kas atnesa uz zemes viltus mācību, lai pārbaudītu dievbijīgos, vai viņu ticība ir īsta, un atšķirtu taisnos no grēciniekiem, tās visas ir manas avatāras, manas lejupnokāpšanas. Mans desmitais zemes iemiesojums būs Kalki nākamais soģis, kas ieradīsies tad, kad pasaule ies bojā.

Bet ne vien šie iemiesojumi, arī visa pasaule saule, mēness un zvaigznes, zeme un jūra, pasaules valstis un

gadi ir manas izpausmes, tajās es radu, saglabāju un iznīcinu pats sevi. Es esmu Trimūrti, vienīgais dievs trijos atveidos. Kā Brahma es radu pasauli, kā Višnu sargāju to, bet kā Siva to iznīcinu.

Viens mirstīgo dzīves gads, ak Mārkandeja, dieviem tā ir tikai viena diena un nakts. Divpadsmit tūkstoši dievišķo gadu, kas veidojas no šādām diennaktīm, tā ir viena diena Brahmas dzīvē, un šīs dienas laikā pastāv pasaule. Kad radītājs aizmieg un iestājas Brahmas nakts, pasaule iet bojā. Brahmas nakts ir tikpat gara kā viņa diena; kad tā paiet un iestājas jauna diena, Brahma rada pasauli no jauna. Ak Mārkandeja, šī pasaule jau ne vienu reizi vien ir radusies un gājusi bojā, un vēl daudzreiz tā tiks iznīcināta un atkal no jauna radīta. Bet Brahmas dzīve ilgst simt viņa gadu.

Brahmas diena, divpadsmit tūkstoši dievišķo gadu, ir Mahājuga, savukārt Mahājugu Lielo jugu veido četras jugas -cilvēces laikmeti. Radīšanas sākumā iestājas Kritajuga, Zelta laikmets, kas ilgst četrus tūkstošus dievišķo gadu. Šajā jūgā cilvēki jau piedzimst tikumīgi, zemes virsū dzīvo tikai taisnprātīgie brahmaņi, kuri stingri ievēro likumu, un Dharmas Likuma svētā govs stingri stāv uz visām četrām kājām. Pēc tam iestājas Tretājuga, Sudraba laikmets, kas ilgst trīs tūkstošus dievišķo gadu, bet pirms tā un pēc tā aizrit katrureiz trīs simti dievišķo gadu tas ir rīta un vakara mijkrēslis. Šajā laikmetā tikumīgums uz zemes samazinās par vienu trešdaļu, cilvēki sāk aizmirst pienākumu un, lai uzturētu Dharmu, tiek ieviests dalījums vārnās kārtās. Tretājuga Likuma Govs stāv vairs tikai uz trim kājām. Dvāparajuga, Vara laikmets, ilgst divus tūkstošus dievišķo gadu, un arī to ieskauj divreiz pa diviem simtiem mijkrēšļa gadu. Vēl mazāk tikumīguma ir palicis pasaulē, un tā svārstās starp tumsu un gaismu, starp ļaunumu un taisnīgumu.

Cilvēki, ļaunu kaislību apstulbināti, novēršas no svētā pienākuma pildīšanas, un Likuma Govs stāv uz divām kājām. Visbeidzot iestājas Kalijuga, tagadējais tumšais laikmets, kad uz zemes neizmērojami izplatās netiklība un pasaulē vairs palikusi tikai viena ceturtdaļa no Dharmas. Tālab šā laikmeta termiņš ir īss tikai tūkstotis dievišķo gadu un divreiz pa simt mijkrēšļa gadiem. Pēc tam grēkos grimusī pasaule ies bojā; briesmīga uguns, kas slēpjas okeāna dzīlēs, izlauzīsies virspusē un aprīs pasauli. Bet pēc tam, kad būs pagājusi Brahmas nakts, viss sāksies no gala.

Pasaules bojāeja un tās radīšana atkal un atkal atkārtosies simt Brahmas gadu laikā. Bet, kad izbeigsies šā Brahmas dzīve, Kungs radīs jaunu Brahmu, un atkal viss sāksies no gala.”

Un Višnu teica: “Ak Mārkandeja, no manis ceļas viss, kas bijis, ir un būs. Pakļaujies maniem mūžīgajiem likumiem un ceļo pa pasauli, kas ietverta manā ķermenī. Visi dievi, visi svētie un visas dzīvās būtnes mājo manī. Es esmu tas, kurā izpaužas pasaule, bet kura izpaušanās burvestība Maija paliek neizpausta un izpratnei nepieejama.” Un viņš atkal norija Mārkandeju.

Un, nonācis sev pazīstamajā pasaulē, kas bija dzīvības, kustības un gaismas pilna, Mārkandeja vairs nezināja, kas īsti ir bijis sapnis un kas īstenība. “Vai tiešām pasaule un es kopā ar to tas ir tikai dieva sapnis?” viņš domāja. “Vai tā necaurredzamā tumsa, kur mīt Nārājana, man ir tikai sapnī parādījusies?”

Sirds. 219. p.

Ir liels spriegums, un ir jāsaprot, cik ļoti pasaules stāvoklis ir saistīts ar darbiem. Ir grūti izšķirt, kad vispārējais stāvoklis līdzinās nepieredzētai kaujai; tāpēc arī pavēlu cieši turēties kopā, cenšoties izprast brīža spriegumu.

Nevis atkāpties, bet vienoti spiest atpakaļ apsēstos. Ja ir pieļaujams joks, tad var teikt, ka tā ir kauja ar apsēstību! Patiesi, tumšie ar apsēstības palīdzību mēģina sevi st iprināt. Taču šāds paņēmiens nevar vilkties ilgi, jo tieši ar apsēstību viņi demoralizē paši sevi. Zināt taču, ka apsēstība pamazām sagrauj organismu un neizbēgama ir dažu nervu centru paralīze. Tāpēc tik daudz derīga varētu veikt ārsti, veltot vērību apsēstībai. Pajautājiet ārstam L., vai viņš apsēsto acīs nav pamanījis kādas savādības. Pēc acīm taču var spriest par divdabīgo eksistenci. Kad viņš atbildēs, pateikšu savus labojumus. Taču es nedomāju tikai tādu paviršu parādību kā neskaidrs vai šaudīgs skatiens, jāievēro arī citas pazīmes. Var atzīmēt gaitas un balss īpatnības un pat pārmaiņas svarā. Nejautājiet par to psihiatriem, jo viņiem ir iesīkstējusi pārliecība, bet L. tipa ārsti var kaut ko saskatīt nejauši. Cik ļoti tomēr šādi novērojumi ir vajadzīgi tieši tagad, kad apsēstība top par epidēmisku kaiti! Veseli atjautīgu garu pūļi jauš cilvēku siržu vājumu un alkatīgi tiecas pārņemt savā varā Zemes smakas.

Pārpasaulīgais. 167. p.

Urusvati zina, ka vajātāji traucas nopakaļ Diženajiem Skolotājiem tāpat kā putekļi jātniekam. Ir ārkārtīgi pamācoši novērot ne tikai Skolotāja piekritējus, bet arī Viņa vajātājus. Var saskatīt būtnes, kuras vairāku dzīvju gaitā ir neatlaidīgi centušās kaitēt labajam, ko ievieš Mācība.

Vaicās vai tad, izgājuši cauri Smalkās Pasaules slāņiem, šie labā vajātāji nevar pārliecināties par to, ka viņu tumšie pūliņi ir veltīgi? Taču viņu vadītāji nesnauž. Vajag saprast seno teiksmu par dēmoniem, kuri ar saviem spārniem aizsedz skolniekiem Gaismu. Patiesi, arī Smalkās Pasaules zemākajos slāņos Gaisma var tikt aizsegta. Tā notiek arī uz Zemes. Tie, kas vajā Mācību par Labo, ne

vien apzināti steidz kaitēt, bet ari nevilšus tiek pievilkti stiprajam Mācības magnētam, un tad tie vēl jo niknāk plosās.

Šāda neprāta piemērus var atrast visos laikmetos. Saprātīgi cilvēki nereti ir jautājuši šādiem vajātājiem: kas viņiem liek tik neganti un neatlaidīgi pulgot nīstamo Mācību? Atbilde bija gandrīz viena un tā pati. Viņi apgalvoja, ka nevarot apstāties un izbeigt šo pulgošanu. Bet tāda tieksme liecina par apsēstību.

Nodevējus ir pieņemts saukt par Jūdām; par simbolu kļuvis viens no pašiem ļaunākajiem nodevējiem. Jāpalūkojas, vai tikai Jūda jau savās iepriekšējās dzīvēs nav bijis tāds pats tumšs ļaunuma īstenotājs. Jāsaskata, kā Grieķijā jau tās ziedu laikos ir zagušās iekšā nodevības čūskas. Varētu tās nosaukt, bet nav lietderīgi izrunāt tādus vārdus, kuri apzīmē vienīgi nodevību. Ir tikai skaidri jāsaprot, ka katrai diženai Mācībai ir nodevēji, aiz kuriem rēgojas dēmonu spārni.

Urusvati nesen redzēja, kā mēģināja tuvoties tumšais hierofants, bet mūsu ugunīgās bultas viņu atsvieda atpakaļ un zibens apzīmogoja viņa roku.

Pārpasaulīgais. 285. p.

Urusvati zina, ka psihisko epidēmiju briesmas kļūst aizvien lielākas. Šī parādība nav sevišķi negaidīta, jo visās Purānās ir teikts, ka Kalijugas beigās cilvēki kritīs neprātā. Bet ļoti bīstami ir tas, ka cilvēki šo stāvokli neatzīst. Slimnieku var ārstēt, ja viņš nepretojas. Taču pat visstiprākās zāles iedarbosies aplam, ja slimnieks nepieļaus to dabisko iedarbību.

Bet kā jūs varat ieskaidrot tautai, ka tās vadītājs ir ārprātīgs? Kā varat likt saprast, ka skolotāji ir ārprātīgi? Kā varat pierunāt tautu nekavējoties veikt atveseļošanās pasākumus? Turklāt medicīnai zināmie pasākumi izrā-

disies pretēji Mūsu ieteikumiem. īpaši tas izpaudīsies psihes jomā. Cilvēki vēl joprojām neatzīst apsēstību. Par šo tematu var sadrukāt veselas grāmatu grēdas, bet gļēva apziņa tik un tā noliegs realitāti. Var parādīt daudzas materializācijas, bet tie, kas grib noliegt, atradīs sev attaisnojumu.

Protams, arī šāds prātu apmulsums atbilst Kalijugas beigām. Bet bīstami ir tas, ka, neprātam pārkāpjot robežas, dabisks iznākums būs ugunīgā šķīstīšana. Pagātnes piemēri ir zīmīgi. Protams, cilvēki jau sākuši runāt par Armagedonu. Pirms dažiem gadiem viņi par izšķirīgo noti kurnu tuvošanos negribēja pat domāt, tomēr grāmatas ir paveikušas savu uzdevumu. Pat daži noliedzēji jau skandina par Armagedona šausmām. Lai informēšana iet savu gaitu.

Mēs neuzstājam uz konkrētu avotu; lai katrs savā sirdī saprot, ru) kurienes saņēmis ziņu. Vairums ļaužu informācijas nesējus neieredz. Lai viņi aizmirst, ka Mēs brīdinājām, bet lai vismaz atceras, ka cilvēce rīkojas neprātīgi.

Domātājs ir brīdinājis: “Nekrītiet ārprātā!”

Pārpasaulīgais. 342. p.

Urusvati zina, cik sīvi cīnās haosa spēki. Tiem vajag pretoties apzināti. Tikai ar šo kvalitāti var uzveikt stihijas, kuras izmanto ļaunie spēki. Tā var atšķirt divas plūsmas: viena ir telpiski haotiska, bet otra haotiska iedarbība uz cilvēku vājo gribu. Pat visumā labi cilvēki var kļūt par haosa uzbrukuma upuriem.

Dažādu notikumu vidū var ievērot tādus, kurus nav iespējams izskaidrot nekā citādi kā vienīgi ar haosu. Jūs dzirdējāt par meiteni, kura var izdziedināt ar psihiskās enerģijas spēku. Viņai uzbrūk ļaunie spēki. Pat samērā labi ārsti iesaistās cīņā, lai liktu šķēršļus derīgam varoņdarbam. Šādu piemēru dažādās jomās ir ļoti daudz.

Turklāt duras acis, ka pretojas arī tādi cilvēki, kuri nekādus zaudējumus necieš.

Var pabrīnīties, ka pat visai izglītoti cilvēki nekaunas sevi aptraipīt, pretodamies vislietderīgākajai darbībai. Kāpēc viņi kļūst mežonīgi un teic apkaunojošas runas? Varbūt viņi ir apsēsti? Diezgan bieži tā ir. Bet vēl ir iespējama arī apdullināšana ar haosa viļņiem, un šo apstākli būtu vērts zinātniski novērot. Rodas it kā pārejoša jūtu aptumšošanās, un cilvēki, neapzinādamies savu rīcību, var pieslieties visapkaunojamākajām izpausmēm. Vēlāk viņiem pašiem ir kauns, bet lieta jau padarīta un karma izveidojusies.

Jautās vai tas ir taisnīgi, ka cilvēkiem jāatbild par apdullināšanu ar haosu? Bet viņi būtu varējuši pretoties tam, ja viņu brīvā griba stāvētu sardzē. Nevar nevainot cilvēkus, kuri paši sevi apstulbina un attaisno savu nevērību. Tā Mums ir jāatšķir tie, kuri apzināti kalpo tumsai, no neapzinīgiem apdullinātajiem klenderiem. Viņi arī kalpo tumsai un dažbrīd ir pat kaitīgāki par pašu tumsu. Haosa strāvas jāizskaidro no zinātniskām pozīcijām. Lai par to uzzina visdažādākie cilvēki. Jo šāda kalpošana tumsai notiek dažādās Afērās tiklab blīvajās, kā arī smalkajās.

Domātājs vienmēr ir brīdinājis par haosa uzbrukumu.

Ceturtā nodaļa mŪslaiku VAMPĪRISMA PSIHOLOĢIJA

1.   jautājums. Kāda sakarība pastāv starp dažādām vampīrisma izpausmēm (fizisko, ēterisko, astrālo, mentālo vampīrismu, to garīgajiem paveidiem) un cilvēka smalkajām struktūrām?

Atbilde. Fiziskā ķermeņa līmenī galvenais vampīrisma veids bija klasiskais, asiņainais vampīrisms, par kuru liecības sniedz romāni, kas veltīti grāfa Drakulas piedzīvojumiem un citiem daudzajiem monstriem. Speciāli pētījumi apstiprina, ka lielum lielais vairums šo romānu autoru ir piederējuši pie dažādiem vampīriskajiem ordeņiem slēgtām biedrībām un slepeniem, lielākoties aristokrātiskiem klubiem, kuru locekļi uzskatīja: tā kā viņos pašos plūst zilās asinis, viņiem ir jāpārtiek vienīgi no sevišķi izmeklētiem upuriem. Ilgu laiku šie ordeņi bija ārkārtīgi slepeni un tajos vienmēr ir bijis ļoti grūti iekļūt, turpretī tagad, XX gadsimtā, tie nolēmuši sabiedrībā ieņemt izšķirošo, vadošo stāvokli un tālab devušies masveida uzbrukumā pret sabiedrisko apziņu sākuši popularizēt asiņaino vampīrismu, izmantojot daudzus masu informācijas līdzekļus, it īpaši literatūru un kino. Nu tie jau ir guvuši ievērojamus panākumus savu mērķu sasniegšanai daudzās legālās sātaniskajās sektās visā pasaulē (saskaņā ar statistiku Amerikā pie tādām pieder deviņi miljoni cilvēku) gandrīz vai atklāti piekopj vampīrismu, pat īpaši nevairoties no noziegumiem.

Vampīrus ļoti valdzina asinis šī cilvēka organisma noslēpumainā substance, kas, pēc okulto zinātņu priekšstatiem, ir saistīta ar apslēptajiem dvēseles spēkiem. Uzņemdami sevī citu cilvēku asinis, viņi tiecas paildzināt savu mūžu vai atbrīvoties no slimībām. Nav nekādas vajadzības sīki iztirzāt šāda vampīrisma graujošo būtību ne tikai attiecībā uz upuri, bet arī uz pašu vampīru, kuru par viņa ļaundarībām gaida briesmīgs sods.

Ēteriskā ķermeņa līmenī vampīrisms izpaužas kā cilvēka dzīvības spēka, viņa enerģijas, darbaspēju, veselības substances un dzīvotspējas laupīšana.

Astrālā ķermeņa līmenī vampīrisms izpaužas kā cilvēka emocionālā spēka izsūkšana, viņa pozitīvā noskaņojuma, pašsajūtas laupīšana. Dažkārt vampīrs var pārtvert kādu cilvēka vēlēšanos un nomākt viņa tiekšanos uz noteiktu mērķi.

Mentālā ķermeņa līmenī vampīrisms izpaužas kā tieksme nolaupīt cita cilvēka domu enerģiju, izvilināt no viņa kādu informāciju (nav nemaz tik svarīgi, vai tas tiek panākts ar parastām, sadzīviskām metodēm vai arī telepātiski nolasot attiecīgā^ domas), nozagt tādas vai citādas radošas idejas (daudzu firmu informatīvā izlūkošana, slepenu specdienestu darbība, “smadzeņu iepirkšana”, ko Amerika praktizē visas pasaules mērogā, ir tipiski šā vampīrisma piemēri).

Garīgās triādes līmenī (Manass Budhi -Ātmā) vampīrisms izpaužas kā mēģinājums atņemt cilvēkam dvēseli un spēju pieņemt patstāvīgus, savai gribai atbilstošus lēmumus. Vampīrs šai gadījumā darbojas kā mistisks kārdinātājs, Mefistofelis, sātans, kurš savulaik Kristum piedāvāja visas pasaules bagātības, lai tikai viņš atteiktos izpildīt Tēva gribu un pakļautos sātana gribai.

2. jautājums. Kādi ir mūslaiku vampīrisma veidi?

Atbilde. Mūsdienu vampīrus varētu klasificēt, pamatojoties uz dažādām pieejām. Atkarībā no līmeņa (esamības plāna), kurā notiek vampīrisma akts, var runāt par fiziskajiem (asiņainajiem), ēteriskajiem, astrālajiem, mentālajiem un garīgajiem vampīriem. Ņemot par kritēriju iemiesotību vai atmiesotību, vampīrus, nosacīti runājot, var iedalīt divās klasēs: a) iemiesotie vampīri, respektīvi, tadi vampīri, kuriem ir fiziskais ķermenis un kuri upura smalko enerģiju laupa, tā sakot, neizejot ārpus šīs pasaules; b) atmiesotie vampīri, tas ir, mirušie, kuri atstājuši šo lizisko pasauli, mīt astrālajā pasaulē un no turienes vajā savu upuri. Šādi vampīri dažādas tradīcijās tika saukti par velniem, dēmoniem, larviem. Turklāt jāatzīmē, ka arī pats upuris var atrasties tiklab atmiesotā stāvoklī, kā arī Imt iemiesots. Ir jāmin vēl viens kritērijs, pēc kura var turpināt«klasifikāciju. Tas ir saistīts ar spēka laupīšanas veidu. No šā aspekta var runāt: a) par vampīriem, kuru daba izpaužas viņu uzvedībā; tie upura smalko enerģiju laupa ar parastajiem līdzekļiem, kādi pieejami sadzīvē, provocē dusmas, ir rupji viltīgi, pastāvīgi mēdz iesaistīt citus savās problēmās, uzkrauj savus pienākumus citu pleciem, un b) par ekstrasensoriski enerģētiskas dabas vampīriem, kuri upura smalko enerģiju laupa ar daudzveidīgu okulto, maģisko un ekstrasensorisko metožu palīdzību, pieskaņojoties cita cilvēka aurai, caursitot upura auras aizsargtīklu, iekļūstot cita cilvēka biolaukā, izveidojot tā sauktos astrālos vadus, telepātiski nolasot svešu informāciju.

Līdztekus minētajiem kritērijiem ir vēl vairāki faktori un pamatojumi, pēc kuriem var vēl detalizētāk klasificēt vampīrus. Tie ir šādi: a) apzinātības kritērijs (ņemot par pamatu to, var runāt par vampīriem, kuri enerģiju laupa apzināti un mērķtiecīgi, un par vampīriem, kuri

neapzinās, ka zog viņiem nepiederošu enerģiju, jo paši nesaprot, ko dara, šādas rīcības iemesls var būt emocionāla izlaidība, neaudzinātība, truls egoisms); b) veselības kritērijs (ņemot par pamatu to, ir jāatšķir tādi vampīri, kuru fiziskā veselība ir apmierinošā līmenī un kuriem ir pietiekams personisko spēku krājums, bet kuri piekopj savu melno amatu drīzāk aiz paraduma vai arī savas izvirtušās morāli psiholoģiskās dabas dēļ, no tiem vampīriem, kuri ir fiziski slimi, tās ir personas, kurām ir vājš, blāvs auras izstarojums un vajadzīga “uzlādēšana” no ārpuses, nemitīgs veselīgāku cilvēku enerģētiskais atbalsts. Kamēr šīs personas netiek izārstētas, tās gluži vienkārši nevar nebūt vampīri).

3. jautājums. Kādi ir mūslaiku vampīra psiholoģiskie tipi?

Atbilde. Var minēt četrus galvenos mūslaiku vampīra tipus:

•  Vampīrs upuris, kas nodarbojas ar enerģijas laupīšanu nevis aiz labas.^lzīves, bet gan sava vājuma, bezpalīdzības, slimības, neveiksmju dēļ.

• Vampīrs bende, kurš laupa spēku apzināti un mērķtiecīgi, būdams pārliecināts par savu taisnību stiprākā taisnību, un kuram šis process sagādā baudu.

• Jaukta tipa vampīrs, kurš laupa spēku, reizēm būdams upuris, reizēm bende, atkarībā no apstākļiem un tā, kāds cilvēks ir viņa priekšā stiprāks vai vājāks par viņu, un kurš neapzināti pielāgojas otram cilvēkam no spēka vai vājuma pozīcijām.

•  Vampīrs manipulators, kurš laupa spēku, pilnīgi apzināti darbodamies gan kā bende, gan kā upuris, meistarīgi ievelkot cilvēku savu personisko problēmu un rūpju lokā.

Vampīrs, kas pieder pie jebkura no četriem minētajiem psiholoģiskajiem tipiem, var laupīt enerģiju (neatkarīgi no tā, vai viņš prot vai neprot lietot ekstrasensoriskos un maģiskos paņēmienus), vai nu izmantojot tikai tādas metodes, kuras ir saistītas ar uzvedību, vai arī liekot lietā okultismu. Turklāt viņš var apvienot sadzīvisko uzvedību un saziņu ar apzinātu speciālu paņēmienu lietošanu.

Katrs no minētajiem vampīra psiholoģiskajiem tipiem ir iedalāms vairākos apakštipos un apakšklasēs. Vampīrs upuris var būt: a) slims cilvēks, kas laupa svešu spēku tāpēc, ka paša organisms ir vājš un nespēj pats sevi uzturēt; b) nelaimīgs cilvēks, kuru psiholoģiski un morāli ir salauzuši kādi ārēji apstākļi, kas viņam bijuši pārāk smagi; c) kompleksu pārņemts cilvēks, kuru plosa smagas iekšējās pretrunas un kuram pēc daudzajām neveiksmēm vairs nemaz nav spēka patstāvīgi nest savas dzīves nastu; d) bezcerīgs pesimists, kuram pietrūkst iekšējo resursu, ieradumu, uzvedības stereotipu un spēku, lai darbotos citādi, nevis tikai žēlotos un diedelētu palīdzību; e) atklāts mazohists, kurš gūst baudu no savas dvēseles ekshibicionisma.

Vampīrs bende var būt: a) lietišķs ekspluatators, kas izsūc no citiem cilvēkiem viņu dzīvības sulu vienīgi pragmatisku apsvērumu un sava izdevīguma dēļ; b) tirāns, kas pret citiem cilvēkiem izturas kā vampīrs savas varaskāres un nerimtīgās egoistiskās gribas dzīts un nepieļauj iebildumus un pretošanos; c) sadists, kas baudkāri un varmācīgi laupa savam biedram piederošo enerģiju vienīgi tādēļ, ka to prasa viņa izvirtusī dvēsele un patoloģiskie kompleksi.

Jaukta tipa vampīrs var būt: a) sadomazohists, kas izsūc citu cilvēku spēku ar dažādiem, reizēm pat gluži pretējiem paņēmieniem, jo viņam šāda lomu maiņa sagādā īpašu baudu; b) konformists, kas maina spēka

laupīšanas paņēmienus atkarībā no konkrētās situācijas un vides, kurā viņš nonācis un kura diktē viņam stingrus uzvedības noteikumus attiecībā uz apkārtni, citiem grupējumiem un vājākajiem biedriem; c) ciklotīmiķis, kas citu cilvēku spēka laupīšanas paņēmienus regulāri un periodiski nomaina ar gluži pretējiem paņēmieniem atkarībā no saviem iekšējiem cikliem un garastāvokļa maiņām, orientācijas un emocionālā stāvokļa.

Vampīrs manipulators var būt: a) salts despots, kas vienīgi retumis nomaina savu skarbumu pret iluzoru atmaigumu, ar ko pietiek, lai upuris atslābinātos un atdotu kārtējo spēka devu; b) labdaris, kas vada cilvēku ar glaimu palīdzību, tikai retumis kļūdams par stingru kontrolieri, un izsūknē no upura spēku, prasmīgi mainot enerģētikas noskaņojumu un raksturu; c) šķietams draugs, kas pastāvīgi uzkrauj upurim savu problēmu un lietu kārtošanu.

Interesantu, detalizētu un tēlainu manipulatora svešas gribas vai spēka laupītāja psihotipu klasifikāciju ir devis slavenais amerikāņu psihologs Everets Sostrams:

•  Diktators. Viņš, neapšaubāmi, pārspīlē savu spēku, viņš dominē, pavēl, citē autoritātes īsi sakot, dara visu, lai valdītu pār saviem upuriem. Iespējamie paveidi: Klostera priekšniece, Priekšnieks, Boss, Jaunākie Dievi.

•  Lupata. Parasti Diktatora upuris un tā tiešais pretstats. Lupata sasniedz lielu meistarību savās attiecībās ar Diktatoru. Tā pārspīlē savu jūtīgumu. Šai ziņā raksturīgie paņēmieni: aizmirst, nedzirdēt, pasīvi klusēt. Iespējamie paveidi: Aizdomīgais, Muļķis, Hameleons, Konformists, Mulstošais, Tas, kas atkāpjas.

•  Kalkulators. Pārspīlē nepieciešamību visu un visus kontrolēt. Viņš krāpjas, izlokās, melo, cenšas, no vienas puses, citus apvest ap stūri, bet no otras lieku reizi pārbaudīt.

Paveidi: Spekulants, Afērists, Pokera spēlmanis, Reklāmas taisītājs, Šantāžists.

•   Uzmācīgais. Kalkulatora polārais pretstats. Ar visiem spēkiem pārspīlē savu atkarību. Tā ir persona, kura alkst būt par rūpju objektu. Atļauj un pamazītēm piespiež citus strādāt tās vietā. Paveidi: Parazīts, Gaudulis, Mūžīgais bērns, Hipohondriķis, Apgādājamais, Bezpalīdzīgais, Cilvēks ar devīzi: “Ak vai, mana dzīve ir tik nelaimīga, tādēļ…”

•  Huligāns. Pārspīlē savu agresivitāti, cietsirdību, nelabvēlību. Valda, izmantojot dažādus draudus. Paveidi: Apvainotājs, Nīdējs, Gangsteris, Draudīgais. Sievišķā variācija: Kašķīgā vecene (“Zāģis”).

•  Lāga zēns. Pārspīlē savu gādību, mīlestību, uzmanību. Viņš iznīcina ar savu labsirdību. Zināmā nozīmē

>

sadursme ar viņu ir bīstamāka nekā ar Huligānu. Jūs nespēsim cīnīties ar Lāga zēnu. Apbrīnojami, bet jebkurā Huligāna konfliktā ar Lāga zēnu Huligāns ir zaudētājs. Paveidi: Iztapīgais, Labvēlīgs morālists, Organizācijas cilvēks.

•  Tiesnesis. Pārspīlē savu kritisko attieksmi. Viņš nevienam netic, visus apsūdz, vienmēr ir sašutis, tikai ar grūtībām spēj piedot. Paveidi: Visu zinošais, Apsūdzētājs, Pierādījumu vācējs, Kauni nātājs, Novērtētājs, Atriebējs, Tas, kas piespiež atzīties.

•  Aizstāvis. Pretstats Tiesnesim. Viņš pārlieku izceļ savu izpalīdzību un iecietību pret kļūdām. Viņš samaitā citus ar pārmērīgu līdzjūtību un neļauj tiem, kurus viņš aizstāv, nostāties uz savām kājām un kļūt patstāvīgiem. Tā vietā, lai nodarbotos ar savām lietām, viņš gādā par citu vajadzībām. Paveidi: Perētājvista ar cālēniem, Aizbildnis, Moceklis, Palīgs, Pašaizliedzīgais.”

Šostrams uzsver, ka jebkurš cilvēks pārstāv kādu no šiem tipiem visspilgtāk izteiktajā formā, lai gan pieļauj,

ka cilvēkā laiku pa laikam var atklāties arī citiem paveidiem raksturīgās īpašības. Tas atkarīgs no tā, kas viņam ir vispiemērotākais:

“Manipulators nekļūdīgi atrod sev partneri, kas pēc sava tipa ir viņam vispiemērotākais. Piemēram, sieviete Lupata, visticamāk, izraudzīsies sev par vīru Diktatoru, lai iespējami efektīvāk valdītu pār viņu, liekot lietā savus graujošos līdzekļus.”

Šī manipulatora tipu klasifikācija pirmām kārtām attiecas uz vampīrismu, kas izpaužas uzvedības formā, tomēr to gluži labi var attiecināt arī uz cilvēku smalko psihoenerģētisko mijiedarbību, jo katra psiholoģiskā kvalitāte ietver sevī noteikta veida enerģiju.

4.   jautājums. Kā vampīrisms izpaužas biznesa un komercijas sfērā?

Atbilde. Tā kā pati biznesa un komercijas sfēra ir saistīta, no vienas puses, ar naudu, bet, no otras puses, ar konkurenci un sāncensību, tajā paveras jo plašas iespējas visdažādākajām vampīrisma izpausmēm. Nauda kā cilvēka darba objektīvs mērs saskaņā ar okultajām un ezoteriskajām mācībām ir viens no planētas enerģijas paveidiem. Lai arī tā nav īpaši augsta enerģija, tomēr pašreizējā cilvēces evolūcijas stadijā tā ir absolūti nepieciešama. Tā kā nauda ļauj cilvēkam nekontrolēti apmierināt visdažādākās vēlmes, kļūst saprotams, ka visā vēstures gaitā zelts ļoti daudziem cilvēkiem bija neparasti pievelkošs magnēts vai, ja tā var izteikties, bezdvēselīgs vampīrs, kas izsūc visus garīgos spēkus. Lai pārliecinātos par šīs domas pareizību, pietiek ar to, ka atceramies pasaules literatūru, Gobseka un Pļuškina tēlus. Rantjē personāžs klasiskajā literatūrā vienmēr ir bijis vampīra sinonīms. Kā zināms, biznesmeņa mērķis ir iegūt bagātību,

liet tas nozīmē, ka kāds cits šādā gadījumā neizbēgami kļūs nabagāks. Citiem vārdiem sakot, biznesa pamatā, no /.ināma aspekta raugoties, jau iepriekš ir ieliktas vampīl isma tendences. Tradicionālās reliģijas uzskatīja bizneNii par nenovēršamu ļaunumu, tomēr neaizliedza to un runāja par nepieciešamību saglabāt noteiktus morālos likumus un ierobežojumus. Tie attiecās uz neražojošo biznesu, tas ir, uz augļošanu. Diemžēl pašreizējā situācija Krievijā ir tāda, ka nav izdevīgi nodarboties ar jebkura veida ražošanu, un šī situācija mudina uz nelikumīgiem naudas iegūšanas veidiem vai labākajā gadījumā uz darījumiem ar vērtspapīriem, kuriem nav preču seguma. Kriminālais bizness, rekets, izejvielu izvešana uz ārzemēm, komerciālā izlūkošana, kukuļņemšana un kukuļdošana, krāpšana, uzbāzīgā reklāma masu informācijas līdzekļos tas viss ir dažādu veidu vampīrisms, kas laupa citiem cilvēkiem piederošos finansu resursus, cilvēku spēkus un pozitīvās emocijas. Bieži gadās, ka biznesmenis, kuru nokaitinājušas mūžīgās neveiksmes darbā, izgāž dusmas uz ģimeni, laupa enerģiju saviem tuvākajiem, pastāvīgi uzbrūk viņu noskaņojumam un savā iedzīvošanās kārē šā vārda tiešā nozīmē pārdod dvēseli sātanam (tas ir klasisks neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas, respektīvi, vampīrisma piemērs, un te vampīra lomu izpilda sātans, kas piedāvā daudz zemāku enerģiju nauduaugstākas enerģijas dvēseles tīrības un saglabāšanas vietā). Tas, par ko tiek pirkta bagātība (nervu, emocionālie, enerģijas un laika zudumi), bieži vien ir daudz vērtīgāks par pašu šo bagātību un tās solītajām iespējām. Šāds bizness psihoenerģētiskajā ziņā ir zaudējumus nesošs, tālab tas var kultivēt cilvēkos noslieci uz enerģētisko un ar uzvedību saistīto vampīrismu. Tas, protams, nenozīmē, ka jebkurš biznesmenis ir vampīrs (vai arī otrādi), tomēr jāņem vērā, ka

nodarbošanās ar biznesu ir papildu faktors, kas palielina briesmas iegūt kādas vampīriskas īpašības un iezīmes. Tālab biznesmeņiem, kas atdod visus savus spēkus, lai tikai krātu pasaulīgo mantu tādu mantu, kura ir laicīga, pārejoša un kuru atņems nāve, vajadzētu padomāt par īsteno īpašumu sava gara stāvokli, jo tas ir mūžīgs nopelns un to nevar atsavināt un atņemt pat nāve.

5.  jautājums. Kādas pazīmes liecina par vampīrisma izpausmēm kolektīvā, un kā tas ietekmē panākumus darbā un citās lietās?

Atbilde. Jautājums par to, vai kolektīvā ir vampīrs, kas kaitē kopīgajai lietai, izvirzāms ļoti uzmanīgi. Daudziem cilvēkiem, kuri jūt antipātijas pret saviem darbabiedriem, var rasties kārdinājums pašapliecināties vai nokārtot rēķinus ar sev nesimpātisku kolēģi, piekarot viņam birku vampīrs. Ir jāatceras, ka daudz biežāk neveiksmju cēlonis kolektīvā ir nepareizs vadības stils, elastīgas stratēģijas trūkums attiecībā uz izdzīvošanu pašreizējos apstākļos vai cilvēku psiholoģiska uņ ar auru saistīta nesaderība (kas daudz lielākā mērā aprij enerģiju), nevis viena “enerģētiskā kaitnieka” klātbūtne. Un tomēr dažos gadījumos var runāt par enerģētisko vampīru, kura ārdošā darbība kaitē visam kolektīvam. Pazīmes, kas par to liecina, ir šādas:

•  Kolektīva lielākā, bez aizspriedumiem noskaņotā daļa vienprātīgi atzīst, ka attiecīgais cilvēks ir vampīrs.

•   Nav pašlabuma diktētu un egoistisku motīvu, kas noteiktu attieksmi pret šo cilvēku.

•  Attiecīgajai personai raksturīga paaugstināta konfliktgatavība (tā ir ātri sakaitināma, jūtelīga, atriebīga).

•   Gandrīz vienmēr pēc kontaktēšanās ar eventuālo vampīru vairumam kolektīva locekļu ir slikta pašsajūta (galvassāpes, dusmas, īgnums).

• Attiecīgajai personai ir tieksme uzkraut savus pienākumus citiem pretēji viņu gribai (tādējādi versiju par enerģētisko vampīrismu apstiprina sadzīves piemēri).

•   Konflikti un skandāli, kurus provocē eventuālais vampīrs, negatīvi ietekmē visu kolektīva locekļu dzīvi (te jānosaka strikta likumsakarība).

•  Vispārējā emocionālā atmosfēra un panākumi darbā uzlabojas, kad eventuālais vampīrs atrodas īslaicīgā prombūtnē.

Tikai minēto pazīmju kopums ļauj darba kolektīvam izdarīt secinājumu, ka tajā ir cilvēks, kurš laupa darbaspējas, saskaņas, vispārējās labvēlības un veiksmes enerģiju. Lai nodrošinātu sevi un uzlatotu situāciju, kolektīvs var veikt šādus pasākumus:

•   Sekot, lai attiecīgā persona pilnā apjomā izpildītu visus sa.vus ražošanas vai darba uzdevumus.

•  Ja tā atsakās vai pretojas, konkrēti un saprotami paskaidrot, kādēļ šāda attieksme pret kopīgo darbu ir nepareiza.

• Panākt, lai visi kolektīva locekli rīkotos noteikti, mie-

7 > ’ rīgi un objektīvi, neizrādītu īpašas simpātijas vai antipātijas un nepārkāptu formālas un lietišķas pieklājības ietvarus.

•  Vienoties, lai tie cilvēki, kuriem ir visgrūtāk kontaktēties ar attiecīgo personu, maksimāli ierobežotu saskarsmi ar to (būtu vēlama pat viņu pārvietošana uz tādu darba vietu, kas atrodas tālāk no vampīra).

•  Visam kolektīvam apgūt psihotehniku, kas ļauj konflikta gadījumā vienā mirklī enerģētiski apvienoties savdabīgā mierpilnā kopējā laukā, kas apslāpē visus negatīvos uzliesmojumus.

•  Mēģināt apvaldīt vai neitralizēt konfliktējošo vai uzplijīgo vampīru, lokalizējot konfliktu līdz mijiedarbībai

ar vienu vai diviem cilvēkiem, kuri psiholoģiskajā ziņā ir stiprāki par attiecīgo personu.

•  Visiem iemācīties lietot dažādas psihoenerģētiskās aizsardzības metodes, kas dotas šā mācību līdzekļa beigās.

•   Neuzticēt attiecīgajai personai īpaši svarīgu informāciju, kas ir komercnoslēpums vai attiecas uz kolektīva iekšējo stratēģiju.

•   Iedarbināt kolektīva vadītāja rīcībā esošos spēkus un, ja nepieciešams, griezties pēc palīdzības pie augstākas struktūrvienības vadītāja.

•  Kad vien situācija to ļauj, izmantot ironiju vai humoru lai nomierinātu iekaisušo nemiera cēlēju.

Ja neviens no minētajiem paņēmieniem nelīdz:

•  Visiem vienoties un izveidot ap vampīru klusēšanas zonu, tādējādi padarot viņa stāvokli nepanesamu un izprovocējot viņa aiziešanu.

īpaši jāuzsver tas, ka jebkuri centieni piekārt vampīra birku nevainīgam cilvēkam un tādā kārtā izrēķināties ar viņu loti lielā mērā padara smagāku attiecīgā kolektīva karmu, graujoši ietekmējot gan atsevišķu tā locekļu likteni, gan arī kopējos, panākumus darbā. Kad pēc šādiem ekscesiem pagājis zināms laiks, tādi kolektīvi parasti izjūk.

īpaši jāpakavējas pie tēmas vampīrs garīgajā organizācijā (runa pirmām kārtām ir par neformālu vai sabiedrisku organizāciju). Šādā organizācijā, kas orientēta uz cildeniem mērķiem, atbilstoši tās uzdevumam cil-

J 7

vēku garīgā un enerģētiskā savienība ir ciešāka nekā parastā kantorī vai uzņēmumā. Smalkāka un spēcīgāka ir arī enerģija, kuru izstrādā šāds kolektīvs. Daudz nopietnākas nekā citos parastos gadījumos ir arī šīs enerģijas izšķiešanas sekas, ja šādā organizācijā ir persona ar vampīriskām nosliecēm. Vampīrs var izpaust sevi dažādi -

atkarībā no savām personiskajām īpatnībām un garīgā līmeņa. Šāds vampīrs var būt:

•  Cilvēks, kurš organizācijā iekļuvis nejaušības dēļ un kura attīstības līmenis ir daudz zemāks nekā visiem pārējiem garīgās organizācijas locekļiem. Tālab viņš prasīs daudz lielāku uzmanību pret sevi nekā visi pārējie locekļi un darbinieki. Ja kādu iemeslu dēļ viņu nav iespējams i/.slēgt no organizācijas, bet viņa uzvedība ir agresīva un egocentriska, kolektīvās enerģijas patēriņš, kas nepieciešams šā cilvēka radītā enerģētiskā haosa neitralizēšanai, var būt visai liels.

•  Grupas kopīgās enerģijas laupītājs, kurš sava slinkuma vai vieglprātības dēļ stipri atpalicis no pārējiem un ir pārpilns negatīvu emociju (skaudības, dusmu), kas vērstas pret citiem grupas locekļiem. Bieži provocē skandālus un ķildas, kuru laikā itin kā caur enerģētisku piltuvi —aizplūst grupas ilgstošas darbības rezultātā uzkrātais spēks.

•   Cilvēks, kurš jau ilgi darbojas garīgajā grupā vai organizācijā, bet personiskas nepatikas dēļ nevēlas harmonizēt savas attiecības (tātad arī savu auru un enerģētiku) ar dažiem citiem grupas locekļiem. Tas rada pastāvīgu saspīlējumu, savstarpēju neuzticību un konfliktus, kas ārda grupas vienotību un izraisa nemitīgu kopējās enerģijas noplūdi.

•  Cilvēks, kurš savā iekšējā būtībā pieder pie citas garīgās skolas, tradīcijas vai virziena, mokoši pārdzīvo savu atrašanos šajā struktūrā, bet dažādu iemeslu dēļ (varbūt viņš pats tos pilnībā neapzinās) tomēr ir šajā cilvēku apvienībā. Viņš izstaro svešu, nepiederošu, ar kolektīvu nesaskaņotu (lai gan varbūt nepavisam ne sliktu) enerģiju, kura rada disonansi kopīgajā darbā.

•   Cilvēks, kurš ir nodomājis nodot vai ir jau slepeni vai atklāti nodevis savu garīgo organizāciju. Tas grupai

rada vislielākos enerģijas zaudējumus, jo šāda rīcība parasti ir vērsta uz organizācijas līderi, kas ir tās enerģētiskais fokuss.

Kādai jābūt grupas un tās vadītāja darbības stratēģijai pēc tam, kad jebkura veida vampīrs ir atklājis sevi? Šādā gadījumā:

•  Jācenšas neuzņemt grupā jaunus cilvēkus, kuri acīm redzami izrāda vampīriskas slieksmes uzvedības līmenī, jācenšas jau no paša sākuma norādīt tādiem viņu īsto vietu vai, ja viņi tomēr ir uzņemti grupā, jāprasa, lai viņi ievēro vispārējos noteikumus un nosacījumus.

•  Jācenšas pārvarēt visas separātisma tendences, jākultivē grupā kopības un vienotības princips, turklāt tas jādara nevis piespiedu kārtā, bet gan rādot personisko piemēru, pacietīgi un labvēlīgi. Ciktāl tas iespējams, jācenšas pāraudzināt garīgās organizācijas locekļus un darbiniekus un jāpalīdz viņiem pārvarēt vampīriskas īpašības.

•  Ja kādam garīgās organizācijas darbiniekam piemītošo vampīrisko īpašību pakāpe ir tik augsta, ka pārsniedz pieļaujamo robežu un sāk apdraudēt organizācijas turpmāko pastāvēšanu, grupas dalībniekiem ir jāatbrīvojas no šā cilvēka. Agni Joga iesaka to darīt ārkārtīgi uzmanīgi, lai smalkās enerģētiskās un karmiskās saites netiktu pārcirstas pārāk asi un strauji, jo tas var sagraut grupu. Vienīgi paaugstinot grupas veicamā garīgā darba intensitāti un palielinot kopējās, uz augstāka mērķa sasniegšanu virzītās gribas spriegumu, var panākt to, ka pakāpeniski atslābst karmas valgi, un atbrīvoties no vampīra, kurš neizturēs tik lielu sasprindzinājumu un pašuzupurēšanos. Viņš pats aizies no organizācijas.

• Attiecībā uz nodevēju var vai nu lietot iepriekšminēto metodi, vai arī pieņemt enerģisku lēmumu un padzīt to, kurš pirmais ir atteicies no Gaismas un garīguma ceļa.

6.   jautājums. Kā vampīrisma tendences izpaužas masu informācijas līdzekļu darbībā, un kā nodrošināt sevi pret tām?

Atbilde. Pēdējo divdesmit gadu laikā planēta pārdzīvo nepārtrauktu informacionālo sprādzienu. Mūslaiku cilvēka apziņa daudz lielākā mērā, nekā tas bija agrāk, izjūt informacionālās un psiholoģiskās pārslodzes.

Turklāt var minēt divas galvenās informacionālā sprādziena īpatnības: a) tādas haotiskas un ļoti dažādas informācijas uzplūdi, kura piepilda visus uztveres kanālus, cilvēkam ir gluži lieka un nebūt nav vajadzīga, jo nespēj padarīt viņa dzīvi pilnvērtīgu un laimīgu; b) masu informācijas līdzekļu mērķtiecīga iedarbība, prasmīgi manipulējot ar lielākās ļaužu daļas uztveri un uzvedību un tiecoties cilvēces kolektīvo psihi padarīt maksimāli paklausīgu un vadāmu. Masu informācijas līdzekļi, no vienas puses, daudzkārt pastiprina informacionālo sprādzienu un rada haosu, bet, no otras puses, kanalizē dažādos informācijas elementus, apvienojot tos noteiktā virzienā organizētā straumē, kura no iedzīvotājiem izveido paklausīgu ganāmpulku, kas viegli pakļaujas suģestijai. Diktējot gaumi, idejas, uzvedības stereotipus, mūsdienu masu informācijas līdzekļi parasti izpilda to spēku mērķtiecīgu politisko pasūtījumu, kuru rokās tie atrodas. Tajā pašā laikā masu informācijas līdzekļiem tomēr ir zināma patstāvība, un tādēļ tie pelnījuši populāro apzīmējumu ceturtā vara.

No metafiziskā, kā arī okultā un ezoteriskā viedokļa elektronisko masu informācijas līdzekļu parādīšanās nozīmē to, ka cilvēce ir iegājusi jaunā evolūcijas fāzē, kuru var nosaukt par informacionālo stadiju (tas pilnībā saskan ar Rietumu socioloģijā izplatīto terminu “informacionālā sabiedrība”, tas ir, nākamā attīstības faze pēc postindustriālās stadijas). Elektronisko masu informācijas

līdzekļu uzdevums ir vēl ciešāk sasaistīt miljoniem un miljardiem cilvēku apziņu un paātrināt visdažādākos procesus un ietekmes, sākot ar modes slimībām un beidzot ar garīgajiem ideāliem. Šai ziņā radio un sevišķi televīzija darbojas ne tikai kā noderīgs informators, patīkams sarunbiedrs un saziņas partneris, bet arī kā gigantisks vampīrs, kurš pārtiek no cilvēka uzmanības, emociju, intelekta un ieinteresētības enerģijas. Visa ar elektronisko masu informācijas līdzekļu starpniecību pārraidāmā informācija tiek rūpīgi filtrēta un separēta, lai izslēgtu no tās visu, kas vien varētu cilvēkā modināt patstāvības impulsu, tiekšanos uz īstu garīgumu un izpratni par to ideālu melīgumu, uz kuriem balstās valdošā sistēma vai režīms.

Moderno elektronisko masu informācijas līdzekļu vampīrisma īpatnība ir tāda, ka tie ne vien izsūknē cilvēku garīgo un intelektuālo enerģiju, bet arī uzspiež zemāku enerģiju nekā tā, kuru dod, piemēram, tāds informācijas iegūšanas veids kā lasīšana, kas tomēr prasa zināmu patstāvīgu piepūli. Šai nolūkā tiek likts lietā vesels arsenāls rafinētu un daudzveidīgu līdzekļu, kuros senās maģiskās suģestijas tehnikas ir apvienotas ar moderno psiholoģiskās iedarbības tehnoloģiju un zināmais “divdesmit piektā kadra efekts” atbilst tikai sākotnējam iedarbības līmenim.

Tas viss nebūt nenozīmē, ka televizors ir vienīgi elles izdzimums, kuru, kā iesaka daži radikāli noskaņoti garīdznieki, vispār nekad nevajag ieslēgt. Cilvēks, kurš norobežo sevi no informācijas un neorientējas mūsdienu politikā, modē un vispār dzīves globālajos procesos, kļūst vēl jo vairāk vadāms. Televīzija un citi masu informācijas līdzekļi ir lieliska skola, kas attīsta nomodā esošu un domājošu garīgo apziņu. Ir jāprot pieņemt izaicinājumu, ko masu informācijas līdzekļi met katram cilvēkam, kurš

Intas patiesi garīgs un patstāvīgs. Tādēļ ir nepieciešams apgūt zināmu psihotehniku, lai mijiedarbība ar masu informācijas līdzekļiem būtu pareiza. īsumā šie psihotehuiskie principi, metodes un paņēmieni ir šādi:

•  Jāattīsta sevī izpratne par to, ka no televizora ekrāna paustie uzskati par dzīvi un pati dzīve tās ir divas dažādas lietas un ka televīzijas paustie uzskati ir koncentrēta ilūzija, kas pārvēršas realitātē vienīgi tad, ja tai Htipri tic un seko.

•  Būtu derīgi pieradināt sevi pie šāda pieņēmuma: televizors tā ir gigantiska būtne, tāds maģisks, gandrīz vai dzīvs aparāts, aiz kura slēpjas desmitiem tūkstošu cilvēku ietekme un kurš ir iestiepis savus taustekļus jūku dzīvoklī. Nav iespējams izvairīties no tā ietekmes, un nav arī vērts to darīt, ir gluži vienkārši jāapzinās, ka lielākā daļa no tā, ko televizors rāda, ir vai nu kas pavisam nevajadzīgs, vai kaitīgs, vai melīgs, bet reizēm mēdz būt arī noderīgs, un, lūk, šo derīgo informāciju ir jāiemācās uztvert. Cilvēks, kurš vēlas sekot svarīgākajiem notikumiem valstī un pasaulē, tādu informāciju gandrīz vienmēr atradīs dažādos ziņu apskatos, bet gandrīz nekad neatradīs teleseriālos.

•  Ir jāiemācās skatīties televizoru, pārlieku neidentificējot sevi ar to, kas tiek rādīts, lai spētu palikt ārpus televīzijas iedarbības loka. Katram cilvēkam, kurš uzskata sevi par stipru un garīgi patstāvīgu, ir jāspēj jebkurā brīdī atteikties no skatīšanās un izslēgt televizoru pašam pēc savas gribas, nevis tikai tad, kad to prasa svarīgākas lietas.

•   Jāizvēlas tās programmas, studijas un pārraides, kurās retāk tiek rādīti vardarbības skati, nežēlība un tukšas izpriecas.

•  Reizēm, lai apzinātos televīzijas iluzoriskumu un attīrītu savus emociju un domu kanālus, būtu lietderīgi uz

vairākām dienām pilnīgi izslēgt televizoru, tas ļaus izvadīt no sevis nevajadzīgos informacionālos sārņus. Šādu atslēgšanos varētu nosaukt par televizionāro badošanos (pēc analoģijas ar medicīnisko badošanos), un tās mērķis ir iznīcināt (vai vismaz vājināt) sevī to mākslīgo psiholoģisko Es, kas būtu pelnījis apzīmējumu “telenarkomāns” un ir izveidojies, cilvēkam daudzus gadus nekontrolēti blenžot ekrānā. Šis Es pārtiek vienīgi no dažādu pavāru televīzijas žurnālistu pagatavotās intelektuālās un vizuālās produkcijas un tādēļ pastāvīgi atrodas uzbudinātā nestabilā psihiskajā stāvoklī, kas viegli var pāriet no sajūsmas uz grūtsirdību vai naidu un otrādi. Ja cilvēks ir atbrīvojies no sevī pašā mītošā “telenarkomāna” ietekmes, uz kādu laiku pilnīgi izslēgdams televizoru no savas dzīves (kā tas nereti notiek veiksmīgi pavadīta atvaļinājuma laikā), viņam ir viegli saprast to, ka patiesā, īstā dzīve ar savām reālajām problēmām turpinās neatkarīgi-no politiskajām un astroloģiskajām histērijām un pravietojumiem, kas atskan no gaišzilā ekrāna. Tādējādi var pasargāt savu psihi un garīgo veselību.

•  Ir jāapzinās, ka tad* kad televīzija sāk pārāk uzstājīgi iedvest cilvēkiem kādu tēzi vai domu, vienmēr ir vērts padomāt par to, cik lielā mērā šī tēze vai aicinājumi ir noderīgi cilvēkam visos aspektos no garīgā līdz praktiskajam. Ja šādu pārdomu rezultāts ir secinājums, ka attiecīgie aicinājumi ir kaitīgi vai nevajadzīgi, tas nozīmē, ka ar jums mēģina manipulēt. Tad noformulējiet sev tieši pretēju tēzi un rīkojieties saskaņā ar to, tas ir, pilnīgi pretēji televīzijai, kura šajā gadījumā darbojas kā zombijs.

7.   jautājums. Kā vampīrisma tendences izpaužas dažādos mūslaiku dzīves stilos?

Atbilde. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms būtu jānosaka cilvēka psihoenerģētiskie tipi, kuri ir pastāvējuši visos laikmetos un veidojuši jebkura stila iekšējo pamatu. Šādas arhetipiskas psihoenerģētiskās klasifikācijas priekšnosacījumus ir izvirzījis vēsturnieks Ļ. Gumiļovs savā mācībā par pasionaritāti un tās izpausmēm personu un tautu vēsturiskajā dzīvesveidā. Saskaņā ar šo mācību cilvēku vēsturiskais dzīvesveids ir jāaplūko, par pamatu ņemot bioķīmiskās enerģijas daudzumu tās pārpilnību vai trūkumu. Šī enerģija izpaužas reālā darbībā un rīcībā. Zinātnieks ir konstatējis šādus četrus galvenos cilvēka psihoenerģētiskos tipus:

•   Pasionāri, kuriem ir raksturīga ļoti liela enerģija, kas tiek izlietota galvenokārt jaunradei, un tā neizbēgami ir saistīta ar visa vecā noārdīšanu. Šie cilvēki ir pirmā lieluma zvaigznes, acīm redzami līderi, spilgtas personības. .

•  Harmoniskie cilvēki, kuru enerģijas daudzums ir pietiekami liels, lai pasionāru īstenotos revolucionāros pārveidojumus pielāgotu agrākajām dzīves formām. Viņi ir otrā lieluma zvaigznes, sistematizētāji, palīgi, valdību ideologi, ievērojamas, bet ne pietiekami spilgtas personības.

•  Homeostatiskie cilvēki, kuri pieder pie tā sauktajām atpalikušajām tautām un mežonīgajām ciltīm, kurus nav skārusi civilizācija un kuru enerģijas rezerve ir pietiekami liela vienīgi tam, lai uzturētu līdzsvaru ar dabas ainavu.

•   Subpasionāri, kuriem ir raksturīgs minimāls radošais potenciāls un zema enerģētika un kuri patērē daudz vairāk no ārpuses saņemtā spēka, nekā paši spēj atdot. Tie ir pūļa cilvēki, pilsētu plebss, acīm redzami autsaideri, talantu un ģēniju nomācēji, kuru lielum lielā daļa ir enerģētiskie un tā saucamie uzvedības vampīri.

Šo klasifikāciju, kura labi atspoguļo reāli pastāvošos cilvēku tipus, no ezoterisko mācību viedokļa vajadzētu papildināt ar divām svarīgām atziņām. Pirmkārt, ir nepieciešams precizēt, kāda tad īsti ir tā enerģija, kuru izmanto visu minēto tipu cilvēki. Ezoterisms māca, ka šī enerģija pēc sastāva ir sarežģīta un apvieno sevī visu septiņu iepriekš aprakstīto cilvēka smalko ķermeņu enerģiju, bet nekādā ziņā nav ierobežojama tikai ar bioķīmisko (tas ir, tīri fizisko) līmeni, kā apgalvo Gumiļovs. Otrkārt, viņa dotā cilvēku klasifikācija četros galvenajos psihotipos ir jāpapildina ar vēl dziļāku un fundamentālāku iedalījumu, kāds ir pieņemts gan pasaules reliģijās, gan ezoteriskajās mācībās, arī Agni Jogā, kura paredz piemērot gaismēnu principu. Gumiļova klasifikācijā cilvēks tiek aplūkots, neņemot vērā viņa morālo un reliģiozo dabu. Ezoteriskā pieeja, kura ir daudz pilnīgāka, ievieš gaišās un tumšās cilvēka dabas jēdzienus un tādējādi divkāršo psihotipu skaitu no četriem līdz astoņiem. Saskaņā ar šo viedokli mēdz būt:

•  Gaišie pasionāri, tas ir, cilvēki, kuri ir dzīves garīgie veidotāji un izstaro ārkārtīgi spēcīgus gaismas, mīlestības, labestības un jaunrades impulsus.

•   Gaišie harmoniskie cilvēki, kuri ir labi palīgi gaišajiem pasionāriem un savā līmenī nemanāmi veic morālu dzīves varoņdarbu.

•  Gaišie homeostatiskie cilvēki, kuri dzīvo kā nometnieki zemkopji un veido esamības veselīgo pamatu. Pateicoties viņiem, dzīves vide un daba tiek nodota no vienas paaudzes otrai saglabāta un pat uzlabota.

•  Gaišie subpasionāri cilvēki, kuriem trūkst patstāvības un radošo spēju, bet subjektīvi viņi Vērtējami kā krietni, labsirdīgi mietpilsoņi, kuri mierīgi piekvēpina debesis un nevienam nedara neko ļaunu.

No otras puses, mēdz būt:

•   Tumšie pasionāri cilvēki, kuriem piemīt spilgts talants kādā jomā, bet kuri visu savas neparastās enerģijas spēku virza uz postīgiem mērķiem (tas gadījums, par kuru Agni Joga saka: “Pat tumšajiem ir jaunrade.”).

•   Tumšie harmoniskie cilvēki (lai gan par harmoniju šajā gadījumā var runāt tikai nosacīti), kuri savas nebūt ne zemu vērtējamās spējas un spēkus virza uz to, lai jaunuma idejas tiktu adaptētas atbilstoši mūslaiku dzīvei. Viņu relatīvā harmonija nozīmē to, ka šiem cilvēkiem nav nekādu iekšējo pretrunu, sirdsapziņas pārmetumu un refleksijas izpausmju.

•   Tumšie homeostatiskie cilvēki, kuru dzīvesveids ir piezemēts, dabiski kareivīgs un kuri ar saviem kariem, iebrukumiem un tirdzniecisko parazītismu traucē gaišo homeostatisko cilvēku, cilšu un tautu dzīves kārtību.

•  Tumšie subpasionāri vislielāko postu nesoša kriminālas dabas ļaužu suga; šiem cilvēkiem raksturīga viskaitīgākā enerģētika tās iesaistīšana jebkurā darbā vai vēsturiskajā procesā noved pie dezorganizācijas, neveiksmēm un jukām.

Šie astoņi psihoenerģētiskie tipi pēc būtības ir metavēsturiski, arhetipiski un ir izpaudušies visos laikos. Dažādos laikmetos pastāvējušie dzīves stili tā ir šo astoņu minēto psihoenerģētisko tipu uzvedības pielāgošanās konkrētajai vēsturiskajai videi, aptverot ļoti daudz cilvēku (tas ir, šī pielāgošanās kļūst masveidīga). Uzvedības stils ietver sevī tādus komponentus kā dzīvesveids, noturīgu stereotipu ievērošana cilvēku savstarpējā saziņā, noteikti ideāli, orientācija, pielūgsmes un noliegsmes objekti, attieksme pret naudu, darbu un izpriecām. Ja attiecināsim astoņus minētos psihoenerģētiskos pamattipus uz dzīves stiliem, kādi pastāvēja, piemēram, Krievijas impērijā XIX gadsimtā un XX gadsimta sākumā, izveidosies apmēram šāda dzīves stilu panorāma, kura,

pat būdama ļoti shematiska, tomēr zināmā mērā atspoguļo realitāti:

•  Krievu svētuma un taisnprātības stils. Atbilst gaišo pasionāru psihotipam. Spilgtākie piemēri Radoņegas Sergijs, Aleksandrs Ņevskis, Serafims Sarovskis.

•  Sabiedriskās darbošanās, pastāvošās kārtības saglabāšanas un sabiedrības izglītošanas stils. Atbilst gaišo harmonisko cilvēku psihotipam. Par raksturīgu piemēru var izvēlēties jebkuru konservatīvas dabas sabiedrisko darbinieku, kaut vai Konstantinu Pobedonoscevu.

•  Vienkāršās tautas dzīves stils. Atbilst gaišo homeostatisko cilvēku psihotipam. Par piemēru var kalpot daudzi zemnieku tēli krievu literatūrā (jāatzīmē, ka no zemniecības vides bieži vien ir nākuši arī gaišie pasionāri).

•  Labsirdīga mietpilsoņa stils. Atbilst gaišā subpasionāra psihotipam. Kā spilgtākos literāros piemērus var minēt Maņilova tēlu, Gogoļa aprakstītos veco laiku muižniekus.

•   Idejai uzticīga revolucionāra fanātiķa stils. Atbilst tumšā pasionāra psihotipam. Spilgti piemēri ir tādas personības kā Ņečajevs un/frockis.

•  Savtīga revolūcijas līdzskrējēja stils. Šādi cilvēki pieslējās revolūcijai, ja tas viņiem bija izdevīgi. Atbilst tumšo harmonisko cilvēku psihotipam. Par piemēru var noderēt jebkurš Radekam līdzīgs revolucionāro ideju propagandists.

•  Tautas dumpinieka laupītāja, Stepana Razina garīgā mantinieka stils. Atbilst tumšo homeostatisko cilvēku psihotipam. Šim stilam raksturīgs piemērs ir holēras dumpju vadoņi, kuri lika ārstus slīcināt akās, vai arī basmaču bandu barveži.

•   Krimināla postītāja, savas saknes zaudējuša liekā cilvēka stils. Atbilst tumšo subpasionāru psihotipam. Tipiski literārie piemēri ir Fiļkas Škvoreņa un Čelkaša tēli.

Protams, šī klasifikācija ir tikai shēma, kurā izcelti atsevišķi cilvēka uzvedības aspekti un kura nevar aptvert visus iespējamos pustoņus un nianses. Dzīves stilu noteikšanā par kritēriju var ņemt arī iedalījumu kārtās un materiālo dzīves līmeni tad būs jārunā par augstākās sabiedrības stilu, literāro salonu stilu, zemniecisko stilu vai strādnieku kvartālu dzīves stilu. Turklāt tāds jēdziens kā individuālais uzvedības stils ir nošķirams no vispārējā dzīves stila. Bieži vien spilgta personība, kļuvusi par modes noteicēju un jaunatnes elku, rada jaunu dzīves stilu, kuram seko masas, tādējādi apliecinot sākotnēji tikai uz literāro darbu attiecinātā aforisma “stils tas ir cilvēks” paplašināto nozīmi. Ikvienā laikmetā dominējošajos dzīves stilos izpaužas tautas attieksme pret saviem garīgajiem, psiholoģiskajiem spēkiem un enerģijas rezervēm (stili, kuru pamatā ir pacietīga spēku uzkrāšana, un stili, kas saistīti ar bezrūpīgu enerģijas izšķērdēšanu).

Katrs stils ir sava laika bērns. Protams, arī mūsu laiks, kura pamatiezīme ir vecā dzīvesveida grandioza noārdīšana un neskaidras nākotnes perspektīvas (vai nu mūs gaida sabrukums, vai arī krīzes dzīlēs dzims cilvēka cienīga nākotne), uzspiež savu zīmogu cilvēku uzvedības stiliem. Valstī notikušās krasās pārmaiņas pēkšņi sajauca visus iepriekšējos dzīves stilus. Tagad priekšplānā izvirzījušies un populāri kļuvuši ārēji efektīgie “izšķērdīgie” jeb “zaļas dzīves” stili, kas nostūmuši malā tādus stilus, kuru pamatā ir mierīgs darbs un garīgo spēku krāšana. Var minēt šādus visizplatītākos uzvedības stilus:

•     “Skarbais” uzvedības stils, kura galvenās pazīmes ir pilnīga atteikšanās no līdzšinējām tautas dzīves tradīcijām, ironiska un naidīga attieksme pret dzīvi, kas ietverta vārdā “sovok” (kam krievu valodā tiešā nozīme ir “liekškere”, bet sakne tāda pati kā vārdam “padomju”tulk.), demonstratīvs cinisms, morāles ignorēšana, orientēšanās

uz ārišķīgiem efektiem un izrādīšanos, naudas (visrupjākās enerģijas) kults un brutāli (gandrīz vai krimināli) paņēmieni šīs enerģijas uzkrāšanā. “Skarbais” uzvedības stils aptver daudzus sociālos slāņus un aprindas (“jaunlaiku krievi” tā ir biznesmeņu elite, vidējie biznesmeņi, šovmeņi, kino un roka zvaigznes, parodisti, visdažādākie neformālie jauniešu grupējumi). To nevar saukt par kriminālajām aprindām raksturīgu stilu, tomēr daudzas iezīmes to tuvina kriminālajam stilam. Lielais vairums no tiem, kuri kultivē “skarbo” stilu, ir apzināti vai neapzināti vampīri, jo viņu sasniegtā labklājība balstās uz veikli piesavinātiem citu cilvēku resursiem tā ir nauda, ko iemaksājuši tie, kuri uzticējās investīciju fondu solījumiem, tās ir parodētās padomju laika vērtības un bagātība, kas uzkrāta iepriekšējo paaudžu darba rezultātā. Izņēmums ir nacionāli orientētie biznesmeni un uzņēmēji.

•  Kriminālais uzvedības stils līdz savam loģiskajam noslēgumam novestais un pēdējās bremzes atlaidušais “skarbais” stils. Šā stila pārstāvji zagļi, bandīti, killeri un reketieri savā noziedzīgajā pamatdarbībā ir vampīri, to nosaka pati šī darbība, turklāt viņi dzīvo vienīgi no svešas bagātības. Tā kā galvenā nodarbošanās ļoti iespaido cilvēka psihi, darbības vampīrisms pakāpeniski pārvēršas psihoenerģētiskajā vampīrisma, kas ir viena no galvenajām kriminālās psiholoģijas iezīmēm.

•  Uzvedības stils “agresīvais retro”, pie kura pieder visi tie, kas ir cietuši pārbūves izraisīto pārmaiņu un ekonomiskās pauperizācijas rezultātā, kas alkst atgriezt vecos laikus, nolād tagadni, tomēr nevēlas ne pirkstu pakustināt, lai attīstītu enerģiju un uzlabotu savu dzīves situāciju. Visvairāk aplaupītā un saniknotā tautas daļa, daudzo “jaunlaiku krievu” un noziedzīgās pasaules vampīriskas darbības upuri. Tajos gadījumos, kad šo cilvēku niknums

izlaužas uz āru un viņi sāk konfliktēt savā starpā, arī viņos atklājas vampīriskas īpašības.

•  Uzvedības stils, kura galvenais iemiesotājs ir televīzijas reklāmas klipu varonis Ļoņa Golubkovs. Šā stila pārstāvji tiecas kļūt par “skarbajiem” un apskauž tos, bet sava neiznīdējamā naivuma un tā sauktās padomju psiholoģijas dēļ, kā arī aiz nevēlēšanās patstāvīgi domāt un piepūlēt gribu, kas varbūt ļautu viņiem tuvoties kārotajam mērķim, bieži vien cieš neveiksmi savos komerciālajos pasākumos un vispār dzīvē. Tie ir sīkie biznesmeņi, ielu tirgoņi, investīciju fondu izlaisto akciju īpašnieki. Tas ir skaudīgo un lētticīgo neveiksminieku stils. Materiālajā un enerģētiskajā ziņā viņi ir savu saimnieku lielāku biznesmeņu un “jaunlaiku krievu” upuri (donori), bet savukārt vampīri attiecībā uz “agresīvā retro” stila pārstāvjiem. No viņiem Ļoņa Golubkovs atšķiras ar lielāku lētticīgumu,.ar savu aktivitāti un optimismu.

•   Uzvedības stils “goda saglabāšana”. To pārstāv visa tā tautas daļa, kura grimst nabadzībā, cieš tādēļ, ka ir iznīcinātas agrākās vērtības, un saprot, ka pagājušo vairs neatgriezt. Šie cilvēki, kuri aktīvi noliedz tagadējo laiku (bez lāstiem un naida), tomēr ir spiesti pielāgoties grūtībām (“izgrozīties”, nodarboties ar komerciju, lai izdzīvotu). Taču pašās galvenajās lietās viņi neiziet uz kompromisu ar savu sirdsapziņu, nepamet pamatdarba vietu, nemīda kājām agrākās vērtības, nemaina morāles kritērijus, nepārkārtojas un laiku pa laikam pat paši līdz galam neapzinādamies, kādēļ tiecas saglabāt savu dvēseli un garīgos spēkus līdz tam laikam nezināmajā nākotnē, kad viņi patiešām būs vajadzīgi valstij. Savu godu sargājošie šobrīd ir donori visu iepriekšminēto uzvedības stilu pārstāvjiem, bet tieši viņi, būdami vampīrisku īpašību nesaistīti, ir spējīgi no sava vidus izvirzīt patiesi gaišu pasionāru, kas izvedīs Krieviju no krīzes. Ļoti iespējams,

ka šis dzīves stils spēs iekarot Krievijas pilsoņu, īpaši jauniešu, sirdis un prātus, ja tas parādīsies “skarbā” veidolā, respektīvi, izmantos “skarbajiem” raksturīgo atribūtiku.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Līdzība par čūsku un svēto cilvēku (Rāmakrišnas pavēstījums)

Kāda lauka malā dzīvoja liela indīga čūska, un neviens neuzdrošinājās iet tai garām. Reiz pa ceļu gāja svētais cilvēks (mahātma), un čūska metās pie viņa, lai iedzeltu. Bet, kad čūska bija jau pavisam tuvu svētajam, tai bija pārgājušas visas dusmas un niknums, tik ļoti to ietekmēja joga dvēseles maigums. Ieraudzījis čūsku, gudrais teica: “Nu labi, mans draugs, tu gribi man iedzelt?” Čūska bija pārsteigta un neko nespēja atbildēt. Bet gudrais turpināja: “Klausies, draugs, turpmāk nedzel nevienam.” Čūska nolieca galvu viņa priekšā un apsolīja paklausīt. Gudrais aizgāja savu ceļu, bet čūska ielīda alā un no šīs dienas sāka dzīvot nevainojami, vairs pat nemēģinādama nevienam iedzelt.

Pēc dažām dienām it visi jau zināja, ka čūska zaudējusi savu indi un vairs nav bīstama, un nu visi sāka to mocīt. Čūsku apmētāja ar akmeņiem, vazāja aiz astes, un nebija gala šīm mocībām. Par laimi gudrais atkal gāja pa ceļu. Ieraudzījis sasisto un izmocīto čūsku, viņš kļuva ļoti bēdīgs un vaicāja, kas noticis. “Svētais kungs,” atbildēja čūska, “tas tāpēc, ka gribu sekot jūsu padomam un vairs nevienam negribu dzelt. Bet, ak vai, viņi visi ir tik nežēlīgi!” Gudrais pasmaidīja un sacīja: “Mans draugs, es tev ieteicu nevienam nedzelt, bet es taču nesacīju, ka tu nevienu nedrīksti baidīt. Arī turpmāk tu nedrīksti nevienai

dzīvai būtnei dzelt, bet tu vari rādīt viņiem zobus, šņākt, lai liktu turēties tālāk no tevis.” Un Rāmakrišna piebilda: “Neko sliktu nenodara “šņākšana” uz ļauniem cilvēkiem un jūsu ienaidniekiem; tā jūs varat aizsargāt sevi un zināt, kā pretoties ļaunumam. Bet jums jābūt uzmanīgiem, lai neielaistu savu indi ienaidnieku asinīs. Necīnieties ar ļaunumu, par ļaunu atmaksājot ar ļaunu.”

Nauda tas ir spēks (Rāmakrišnas pavēstījums)

Naudai ir milzīga vara. Kad cilvēks kļūst bagāts, visa viņa daba pilnīgi pārmainās. Viņš kļūst par dzīvu būtni. Šurp mēdza nākt kāds nabadzīgs bramins. Viņš dzīvo Gangas otrā krastā. Reiz es, kāpdams ārā no laivas, redzēju viņu sēžam pie upes. Pamanījis mani, viņš, nepieceldamies no vietas, iesaucās: “A, tas esat jūs, draugs!” Un pēc tā, kā šis vīrs to teica, es uzreiz secināju, ka viņš kaut kur ir dabūjis naudu, citādi viņš mani nekad nebūtu šādā veidā uzrunājis. Krupis savā aliņā glabāja rūpiju. Reiz pāri alai pārgāja zilonis. Krupis ļoti noskaitās, izlīda no alas un, draudēdams zilonim ar ķepiņu, kliedza: “Kā tu iedrošinies staigāt man pāri?!” Tāds ir bagātības spēks. Tā pastiprina cilvēkā viņa Es apziņu.

Fragments no grāmatas “Rāmakrišnas pavēstijums”

Rāmak?'išna: Cik daudz jūs varat izzināt? Kādus rezultātus varat iegūt ar vienkāršu saskatīšanu? Visupirms centieties izjust Dievu. Ticiet sava Guru vārdiem un dariet kādu labu darbu. Ja neesat atraduši Guru, īstenu garīgo skolotāju, cītīgi lūdziet Dievu. Viņš jums parādīs, kāds Viņš ir. Ko jūs varat uzzināt, lasot grāmatas? Tuvojoties tirgus laukumam, jūs dzirdat vispārēju troksni un dunu. Kad pienāksit tuvāk, vispārējā dunoņa izzudīs un jūs sadzirdēsit, ko kliedz katrs tirgonis. Kamēr neredzat

krastu, jūs dzirdat tikai viļņu šalkas, bet, kad esat pie paša ūdens, jūs redzat kuģus, kaijas un varat skaitīt viļņus, kas skrien uz krastu. Grāmatas lasot, Dievību nevar izjust. Starp grāmatas dotajām zinībām un tiešu izjūtu ir milzīga atšķirība. Kad parādās tiešā izjūta, visas grāmatas, zinības un raksti šķiet kā nederīgi salmi. Visupirms ir jāiepazīstas ar Saimnieku. Kāpēc jūs tā pūlaties jau iepriekš uzzināt, cik viņam pieder māju, cik dārzu, cik akciju un paju? Ja jautāsit kalpiem, viņi jums neatbildēs un pat neliksies jūs manām. Bet, ja jums tomēr izdosies iepazīties ar pašu Saimnieku, jūs ļoti drīz uzzināsit visu, kas attiecas uz Viņa īpašumu, kalpi zemu klanīsies jūsu priekšā un parādīs jums godu.

No līdzības “Pieķeršanās, saukta par pievilcību” (Idrīss Šāhs “Idiotu gudrība”)

Cilvēkam, kuram vajadzīga informācija, vienmēr šķiet, ka viņam vajadzīga gudrība. Pat būdams patiesi informēts, cilvēks uzskatīs, ka nākamā lieta, kas viņam vajadzīga, ir gudrība. Tikai tad, ja cilvēks ir gudrs, viņam vairs nav nepieciešama informācija.

Agni Jogas zīmes. 61. p.

Pareizi domājat par cilvēka izstarojumu daudzveidīgo iedarbību uz apkārtni. Pārliecinošs piemērs redzams cilvēka iedarbībā uz dzīvniekiem un augiem. Dodiet cilvēkam rokās dzīvnieku vai augu un ievērosit dzīvības enerģijas iznīcināšanas objektu un tipu stāvokļa atšķirību. Jātnieks gluži kā vampīrs izsūc zirgu, tāpat mednieks suni vai dārznieks augu. Cēloni meklējiet cilvēka izstarojumos.

Novērojiet un rakstiet gara slimības vēsturi. Fiziski acīmredzamais saknes slēpj senos uzkrājumos. Ieteicu izturēties vēsi pret cilvēkiem ar slimīgiem izstarojumiem.

Dziedināšana ar aukstumu viņus spēcinās visātrāk. Aukstuma terapija nav jāuztver kā nežēlība; Mēs taču atgādinām smalkjūtīgi atvērt durvis katram klauvētājam.

Agni Jogas zīmes. 63. p.

Ja Mācībā pamanīsit atkārtojumus, tas nozīmē, ka varat atrast jaunas detaļas vai uzsvērt dzīvē par maz lietotu norādījumu.

Jāatceras, ka prānas lietojuma derīgumu var vērst uz veselu kolektīvu. Prānu var lietot ne vien sev, bet ar psihiskās enerģijas starpniecību daļu no sava krājuma var atdot citiem.

Sendienās spēka uzturēšanai ap slimā ķermeni nostādīja veselos, taču tādu vampīrismu nevar ieteikt. Gluži cita nozīme ir apzinātam devumam, labprātīgam un labvēlīgam, ne tikai vienam, bet vairākiem cilvēkiem, ja prot sadalīt «ūtījumus proporcionāli. Kad materiālo labumu nodod ar psihisko enerģiju, rodas svarīgs eksperiments. Sveramo vielu pārsūta ar nesveramu enerģiju; tā ir nevis iedvesma, bet gan konkrēts sūtījums.

Agni Jogas zīmes. 311. p.

Mūsu līdzdarbinieku darbības atšķiras no citiem ar savu trauksmaino tiekšanos un visa aptveršanu. Kosmiskā dzīve sastāv no pievilkšanas un atgrūšanas darbībām, citiem vārdiem runājot, to veido eksploziju un uzkrājumu ritms. Mūsu līdzdarbinieku darbība nav atrauta no dabas likuma. Var vērot, kā tā uzkrāj apziņu un nebaidās, ka tiks iznīcināta eksplozijā.

Vienu lietu Mēs nepazīstam bezdarbīgu mieru. Mūsu līdzdarbinieki, tāpat kā Mēs, dāsni liek pamatus. Sējums Mums vajadzīgs, un Mēs zinām, ka graudi nevar zust, jo esošais nav iznīcināms. Formas pārveidības Mūs daudz nenodarbina, jo grauds ir nemainīgs. Šāds nemainīgs

grauds ir ielikts katrā būtnē. Pat atbaidošas darbības netraucē paturēt prātā būtības vienveidību, un šī apziņa Mūs dara iecietīgus. Un Mums ir skaidrs, ka nesaskaņas parasti rodas tikai no ritma neatbilstības. Šīs neatbilstības, protams, traucē apvienot veselu grupu psihisko enerģiju. Bet tieši grupu enerģija var tuvināt staru izmantošanu, neiznīcinot vai nesadedzinot spēkus. Vampīrismu lielā mērā var attiecināt uz ritma neatbilstību. Rodas nevis sadarbība, bet aprīšana. Tādēļ sajūtiet, kuru cilvēku viļņi jums nav kaitīgi, kaut arī viņu āriene jums rādītu svešas tautas dvēseli.

Divi pie viena galda viens otram pretī sēdošie nevar būt pretinieki, ja ir viena un tā paša Skolotāja skolnieki. Ietveršana vai iecietība ir viens un tas pats. Vienīgi nodevība nav paciešama.

Ugunīgā Pasaule. I d., 130. p.

Šādus pašus virpuļviesuļus un spirāles rada apkārtējo cilvēku haotiski centieni, kuru nolūks nebūt nav ļauns. Jūs zināt arī to, ko nozīmē blīvo un smalko ķermeņu centieni. Tie neievēro, ka, pastāvot spriegumam, kļūst gandrīz par vampīriem. Turklāt jāatšķir prāta sūtījumi no sirds sūtījumiem. Vārda daudzkārtīga pieminēšana var gandrīz neietekmēt, bet sirds sūtījums ar savu tiekšanās smeldzi var iedarboties kā žņaudzoša spirāle. Patiesi jāsaka nenosmacējiet, kaut vai sevis labad.

Ugunīgā Pasaule. 1 d., 278. p.

Lai ārsts nebrīnās, pamanījis, ka apsēstības pazīmes iegūst epidēmisku raksturu, to ir vairāk, nekā cilvēka prāts spēj iedomāties. Turklāt ļoti liela ir to dažādība: no tikko samanāmas dīvainības līdz trakošanai. Slavēju ārstu, ja viņš ir pamanījis saikni ar venēriskajām slimībām. Patiesi, tas ir viens no apsēstības kanāliem. Var teikt, ka

lielākajai daļai ar venēriskajām slimībām sasirgušo apsēstība nav sveša. Taču vienā ziņā ārsts ir bijis pārāk liels optimists venēriskā slimība var gan atvieglot apsēstības iestāšanos, bet tās izārstēšana nenozīmē apsēdēja izdzīšanu. Arī uzbudinājums savās galējās pakāpēs var piesaistīt apsēdēju, bet nav sagaidāms, ka jau pirmais smaids viņu padzīs. Tāds novērojums ietver sevī veselu zinātni. Ārstam taisnība, ka vajadzētu apmeklēt ne tikai vājprātīgo namus, bet arī cietumus. Nebūtu lieki ielūkoties ari biržā vai skatīt kuģa klāju briesmu brīdī. Var pamanīt gan pastāvīgas, gan ilgstošas, gan ari īslaicīgas pazīmes. Vērojama arī sviedru izdalīšanās. Novērotājam pakāpeniski atklājas daudz īpatnību. To vidū iezīmēsies arī Smalkās Pasaules detaļas, bet viena lieta ir skaidra apsēdēja izdzīšana nav atkarīga no fiziskās iedarbības. Tikai Agni, tikai tīra enerģija var stāties pretī šim cilvēku postam. Atkārtoju vārdu posts, jo tas atbilst epidēmijas apmēriem. Daudzi ārsti nosauks Agni par māņticību, bet apsēstību par tumsonību. Cilvēki tik bieži piedēvē citiem savas īpašības. Taču ari visu pakāpju apsēdējus satrauks šāds pētījums.

Auin. 434. p.

Daudzi no vēstures ņemti piemēri parāda, ka pat stiprākos cilvēkus spējusi paralizēt enerģijas ziņā vājāku klātbūtne. Turklāt var redzēt, ka šķēršļu radītāji ir atšķirīgi. Vieni traucēja tikai noteiktām personām, bet otri vispār pārtrauca psihiskās enerģijas plūsmu.

Pirmos var saprast, jo katra disharmonija jau kavē enerģijas brīvu virzību, bet otrie ir tāda kā kosmiska parādība. Strāvu pārtraukšana nav nekas labs, ir jābūt lielam negatīvam spēkam, lai pārtrauktu pat spēcīgākās iedarbības. Tādus cilvēkus sauc par kosmiskajiem vampīriem. Turklāt pēc ārienes viņi sevi nenodod un šķiet esam pavisam nenozīmīgas būtnes.

Nevajag but vardarbīgiem pret enerģiju, ja sajūtat tādu būtni.

Pārpasaulīgais. 460. p.

Urusvati zina, ka pārlieku piepildīta telpa var radīt bīstamas sekas. Pieņemsim šo atgādinājumu tīri zinātniskā aspektā. Ir zināms, ka pat radioviļņu krustošanās izplatījumā rada sajukumu. Bet vēl lielāks nemiers radīsies no tiešiem cilvēku izsaucieniem.

Psihiatriem vajadzētu veltīt uzmanību psihiskajām epidēmijām. Ir jāizpēta, pēc kādām masveida psihiskajām izpausmēm rodas attiecīgās sekas. Psihisko epidēmiju rašanos nevajag attiecināt vienīgi uz apsēstību, lai gan izplatījuma saindēts organisms, protams, viegli uzņems arī apsēstību.

Pievērsiet uzmanību apzīmējumam saindēts, tas īpaši precīzi izsaka epidēmijas būtību. Jāpanāk, lai ārsti saprastu, kā rodas ķīmisms, kas ietekmē organisma stāvokli. Turklāt ir ļoti svarīgi izzināt, kādas masu kustības visvairāk veicina šo saslimšanu.

Var pārliecināties par to, ka bieži vien pat vislielākie sprādzieni nav tik bīstami kā tā sauktā rūgšana. Neaizmirsīsim, ka var būt tādi laiki, kas sliktāki par karu. Kad Mēs to atgādinām, Mēs domājam par izplatījuma saindēšanu. Katrā rūgšanas procesā veidojas gāzes, bet cilvēku satraukums var radīt ļoti stipru indi, un neviens pat neiedomāsies, ka tieši cilvēki ir iznīcības izraisītāji.

Ir pagājis tas laiks, kad cilvēki runāja par kaut kādu abstraktu psiholoģiju, nu jau viņi ir sapratuši, ka tā ir visīstākā laboratorija, kur izgatavo indes. Bet var tikt radītas arī labas zāles. Tikai domāšana ir jāvirza uz labo.

Domātājs mudināja pilsoņus būt labestīgiem, un tad dzīves producējumi kļūs par panaceju.

Piektā nodaļa ĢimenĒ un SADZĪVĒ SASTOPAMAIS VAMPĪRISMS PSIHOENERGOINFORMACIONĀLĀS APMAIŅAS ASPEKTĀ

1.  jautājums. Kas par ģimeni kā par kosmosa šūniņu teikts ezoteriskajās mācībās?

Atbilde. No ezoterisko mācību viedokļa ģimene ir savdabīga kosmiskā vienība jeb organisms, kas radīts pēc dievišķā parauga. Viss, kas ir parastā ģimenē, kura mīt uz zemes, pastāv arī Radītāja apziņā, kurš iecerēja cilvēku ģimeni un izveidoja to pēc augstākā veidola un līdzības. Pasaulīgā ģimene, kurā ir tēvs, māte un dēls, ir aptuvena un nepilnīga Dievišķās ģimenes kopija, kura sastāv no Dievišķā Tēva (Absolūts), Dievišķās Mātes (Daba jeb Pirmmāte, no kuras radīta pasaule) un Dievišķā Dēla (izpaustais Visums ar visiem tā blīvajiem un smalkajiem elementiem). Dievišķās Ģimenes prototips ir evaņģēliskā Svētā Ģimene. Starp visiem trim tās locekļiem valda pilnīga un visaptveroša harmonija un saticība. Dievišķā Ģimene, savā pamatā būdama Triāde, ir absolūti vienota un nedalāma, bet izpauzdamās tā sadalās septiņos esamības plānos jeb līmeņos. Tieši tāpat arī cilvēku ģimeneikā Dievišķās Ģimenes atveidam ir septiņi plāni (līmeņi) no šejienes cēlies tās nosaukums krievu valodā (“ceMb-fl” septiņi Es). Jo ideālāka ir dzīvesbiedru

laulība un jo harmoniskākas ir vecāku un bērnu savstarpējās attiecības, jo pilnīgāk un apzinātāk ģimenē funkcionē visi esamības plāni, visi Es, kuri nodrošina ģimenes locekļu vienotību visos līmeņos. Jo nejaušāka ir ģimenes savienība, jo biežāk ģimenes locekļi savā starpā nesaprotas, konfliktē un strīdas, jo lielāka ir iespējamība, ka augstākie ģimenes Es, kuru uzdevums ir vienot cilvēkus garīgajos līmeņos, tiks atslēgti un sadarbība notiks vienīgi zemākajā fiziskajā līmenī. Ģimene, kura ir apzinājusies savu dievišķo trīsvienību un harmoniski realizē septiņkārtējo izpausmi, kļūst par pilnvērtīgu kosmisko vienību. Jau pati tās esamība ir spilgta liecība par pastāvīgu garīgā spēka uzkrāšanu. Tāda ģimene ir cietoksnis, kuru nespēj apdraudēt nekāds vampīrisms, nedz arī mēģinājumi to sagraut no ārpuses. Protams, tā var būt vienīgi tad, ja visa ģimene īsteno kopīgu lielu misiju un katrs tās loceklis veic konkrētu uzdevumu savu daļu šajā misijā, turklāt ģimene rūpīgi sargā savu iekšējo dzīvesveidu, kārtību un problēmas no svešām dīki ziņkārīgām vai naidīgām acīm. Tieši tā savas attiecības ar dzīvi veidoja Rērihu ģimene, kura ir ideāls ģimenes paraugs kosmiskā mērogā.

Ezoteriskās mācības detalizēti izskaidro dievišķās funkcijas, kas ir jāveic Tēvam, Mātei un Dēlam. Tēvam gan fiziski, gan garīgi ir jādod impulss bērnu radīšanai. Saskaņā ar kristietisma ieskatiem viņš pārstāv bērnus Dieva priekšā, sargā viņus no fiziskajām un citām dzīvē iespējamām briesmām, aizstāv pret tiešiem draudiem, briesmām un ļaunajiem spēkiem. Viņš personificē dievišķās gribas principu un sagatavo bērnus dzīves grūtībām un problēmām. Māte (viņa arī sieva) personificē tīrības, tikumības un gudrības principu, kas saskaņā ar kristietismu vislielākajā mērā atklājas Svētajā Jaunavā Dievmātē. Viņa dāvā mīlestību vīram, uztur kārtību mājā un

sargā bērnus no morālajām un garīgajām briesmām. Dēls, kurš dzimis divu gribu Tēva gribas un Mātes gribas krustpunktā, iemieso aktīvās realizācijas principu. Viņš tēva un mātes gribu nodod tālāk pa hierarhisko līniju.

Jo labāk pasaulīgie tēvi, mātes un dēli veic dievišķās funkcijas, jo pilnīgāka ir ģimene un jo pareizāka ir tajā notiekošā psihoenergoinformacionālā apmaiņa. Jo lielākas ir novirzes no šīm funkcijām un uzdevumiem, jo postošāk ģimenē darbojas haosa un šķelšanās enerģijas.

2.  jautājums. Kādas ir ģimenē notiekošās psihoenergoinformacionālās apmaiņas īpatnības?

Atbilde. Ģimene notiekoša psihoenergoinformacionalā apmaiņa mēdz būt ārēja (tad ģimeni ērtāk aplūkot kā monolītu vienību) un iekšēja (tad ģimene tiek aplūkota kā tāda vienība, kura sastāv no vairākām dzīvām dali7 > ņām). Runājot par ģimenes psihoenergoinformacionālo apmaiņu kopumā, jāatzīmē, ka tā atšķirībā no citu veidu apmaiņas, kas notiek ārpus ģimenes, noris pastāvīgi, turklāt mijiedarbības enerģija pēc sastāva parasti ir blīvāka, vairāk sapresēta, tā ir radniecīga un grūti sadalāma. Saskaņā ar okultajām un ezoteriskajām mācībām ģimenes karma cilvēkam ir ļoti svarīga tā ir otrajā vietā pēc individuālās karmas. Ģimeni, kuras locekļi visi kopā virzās pa dzīves ceļu, kāpj kalnu virsotnēs un rāpjas ārā no bedrēm, varētu salīdzināt ar alpīnistiem, kurus savstarpēji saista ļoti stipra un tai pašā laikā elastīga gumijas saite. Ja šādā ģimenē sākas konflikti un šķelšanās, karmisko sakaru gumijas saite bīstami saspringst un var satrūkt, bet tas ietekmēs visas ģimenes jeb alpīnistu virtenes likteni. To, cik stipras ir ģimenes karmiskās saites, kuras spēj ietekmēt pat tādu procesu kā cilvēka nāves likumsakarība, apliecina šāds tīri statistiski

konstatēts fakts: ja ģimenē, kurā līdz šim vēl neviens nav miris, nomirst kaut vai viens cilvēks, parasti samērā drīz pēc tam seko vēl citu radinieku nāve. Mirušie, kuri ir saglabājuši karmisko saikni ar dzīvajiem, pretēji savai gribai un bez apzinātas vēlēšanās daudzus dzīvos aizrauj sev līdzi uz citu pasauli.

Lai ārējā psihoenergoinformacionālā apmaiņa būtu veiksmīga un virzītu ģimeni uz laicīgu un garīgu uzplaukumu, ir jāievēro vairāki likumi un prasības:

•   Ģimenei jābūt vienotai un vienmēr, izejot sabiedrībā, piedaloties saziņas aktos un stājoties jebkuros kontaktos, jāpieņem kopīgi lēmumi, nepieļaujot publiskas diskusijas starp tās locekļiem.

•   Ģimenei jāprot izraudzīties sev piemērotu un harmonisku vidi, cik vien iespējams izvairoties no acīm redzami svešiem, naidīgi noskaņotiem un disharmoniskiem cilvēkiem.

•   Ģimenei jāmāk paturēt iekšējai lietošanai dziļi intīmo dvēseles enerģiju un tajā pašā laikā atšķirt un saziņā atdot virspusējāko pasaulīgo tomēr labvēlīgas un pozitīvas dabas enerģiju.

•  Ģimene nedrīkst ielaist savā smalkajā psihoenerģētiskajā organismā svešu un vēl jo vairāk nepārprotami negatīvu enerģiju, emocijas, kā arī pie ģimenes nepiederošu cilvēku pārmērīgu ziņkārību, jo šādi sveši spēki parasti mēdz būt ārdoši.

Ģimenē notiekošajai psihoenergoinformacionālajai apmaiņai ir savi likumi, principi un īpatnības:

•   Lai enerģijas apmaiņa ģimenē būtu harmoniska, tās locekļiem ir jāpanāk savstarpēja saprašanās attiecībā uz dzīves mērķiem, šo mērķu sasniegšanas līdzekļiem un, visbeidzot, savstarpējām emocionālajām attiecībām un visām grūtībām, kādas var rasties ceļā uz mērķi. Turklāt ģimenei jācenšas, cik iespējams, saskaņot perso

niskos ikdienas mērķus ar garīga plana merķiem un vērtībām.

•   Ģimenei ir jāapzinās, ka likteņu un raksturu kombinācija, kura apvienojusi tās locekļus vienotā organismā, nav nejauša (“svētās ģimenes saites”), un tālab jācenšas izvairīties no tā, ka šīs smalkās karmiskās saiknes un saites varētu pēkšņi pārtrūkt. Tas ir sevišķi svarīgi tad, ja cilvēki dzīvo kopā zem viena jumta.

•  Ja atklājas, ka ģimenes locekļiem ir asas domstarpības un pilnīgi pretēja attieksme pret dzīvi, nepieciešama īpaša uzmanība un pacietība. Nepacietība ģimenes konfliktos ir vistiešākais ceļš, pa kuru var ienākt negatīvās enerģijas un izjaukt pareizo apmaiņu. Tādēļ ir lietderīgi apzināties un laiku pa laikam atcerēties, ka jebkurā cilvēkā, pat tādā, kas jums sevišķi nepatīkams, ir apslēpta Dieva Dzirkstele.

•    Ģimenei gan ikdienības, gan gara sfērā jācenšas ievērot ģimenes organisma uzbūves hierarhisko principu, kas nosaka, ka vīrietis kā vīrs un tēvs pilda nelielā kolektīva vadītāja funkcijas un patur savā ziņā jomu, kas saistīta ar gribas diktētu lēmumu pieņemšanu, kā arī materiālajai un garīgajai izdzīvošanai nepieciešamo resursu sagādi (ģimenes dzīves telpas iekarošana un saglabāšana). Viņa enerģija tiek izlietota galvenajam galvenajās lietās, tā nav jāizšķiež acumirklīgu situāciju un problēmu risināšanā. Vienkāršāk sakot, vīrieša pienākums ir darbs, karjera, materiālo līdzekļu sagāde, intelektuālās informācijas un garīgo zināšanu vākšana, ģimenes kā veiksmīgas sociālās vienības apliecināšana, ģimenes nama ārējo balstu veidošana.

Sieviete nodrošina ģimenes dzīvotspēju emocionālo attiecību līmenī, uzturot pozitīvu atmosfēru un ar harmoniskām enerģijām iekrāsojot visas acumirklīgās situācijas un problēmas. Viņas enerģija tiek izlietota galvenajam

ikdienišķajās lietās un sakarā ar tām radušajās personu savstarpējās attiecībās, tādēļ tā ir jātērē, lai atrisinātu šīs sīkās lietas un izlīdzinātu konfliktus. Sievietes pienākums ir bērnu audzināšana, saimniekošana mājās, vīrieša savāktās intelektuālās informācijas un garīgo zināšanu pielāgošana ikdienas dzīvei, pavarda sargāšana tiešā un pārnestā nozīmē, ģimenes kā sveika un vesela emocionālā organisma apliecināšana, ģimenes nama iekšējo balstu veidošana. Vīrietis ir radītājs, darbinieks, pasaules uzskata avots, bet sieviete viņa radošo panākumu un uzskatu izplatītāja, viņa iedvesmotāja. Protams, robežas, kas nošķir vīrieša un sievietes funkcijas un enerģijas, ir visai relatīvas un patlaban, sieviešu emancipācijas laikmetā, gan abu dzimumu ikdienišķajās funkcijās, gan uzvedības stereotipos daudz kas ir mainījies un kļuvis savstarpēji aizstājams (šai ziņā galējā izpausme ir vīriešu feminizācijas un sieviešu maskulinizācijas process), un tomēr ja viena vai otra dzimuma galvenais arhetipiskais uzdevums ģimenē būs deformēts, šī ģimene galu galā izjuks. Psihoenergoinformacionālā apmaiņa ģimenē būs pareiza vienīgi t^d, ja līdztekus ģimenes organisma hierarhiskās uzbūves principa ievērošanai turpinās pastāvēt pašas dabas iedibinātā polaritāte starp vīrišķajām (jan) un sievišķajām (iņ) enerģijām.

Ģimene kā saskaņots organisms būs stipra un noturīga, ja nākamais tēvs un māte jau savu attiecību pašā sākumā vienosies un arī turpmāk saglabās vienprātību par to, kā audzināt bērnus. Tiek uzskatīts, ka vecāki ieliek bērnos savus labākos spēkus un enerģijas, it kā cenšoties viņos iemiesot un īstenot līdz galam to, ko paši dažādu iemeslu dēļ nav pratuši iemiesot un īstenot. Turklāt viņiem jārēķinās ar savu bērnu personiskajām īpatnībām un raksturu, nedrīkst piespiest viņus rīkoties pretēji viņu pašu personiskajai gribai un varmācīgi nomākt viņu

(labiskās vēlmes. Ja audzināšana ir sekmīga, bērni izaug par cienījamiem cilvēkiem un jau ar pašu savas veiksmīgās dzīves faktu atdod atpakaļ vecākiem iztērētos spēkus, iepriecinot viņus, izraisot citos cilvēkos cieņu pret sevi un rūpējoties par vecākiem. Turpretī, ja audzināšana ir bijusi nepareiza, tad, par spīti vecāku labajām subjektīvajām cerībām un vēlmēm, bērni izaug pavisam citādi, nekā vecāki vēlējušies viņus redzēt, un tad vecāki piedzīvo lielu vilšanos un jūt, ka enerģija lielā mērā iztērēta veltīgi.

Visbiežāk vampīrisms kā neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas forma ģimenē izpaužas vīra un sievas savstarpējās attiecībās. Šādu stāvokli var izraisīt dažādi faktori: viena laulātā egoistiskā orientācija; tā sauktās nevienādās laulības, kad viens no laulātajiem ir ievērojami pārāks par otru pēc sava intelektuālā apvāršņa, emocionālā dziļuma un garīgā līmeņa, turklāt “atpalikusī” puse pret partneri izturas tīri parazītiski, ar patērētāja attieksmi; viena savienības locekļa mīlestības trūkums vai nepietiekama mīlestība; tās puses, kurai piemīt nosliece uz vampīrisku uzvedību, īpaši organizētā aura un enerģētiskais sastāvs. Lai gan tāda vampīriska savienība ir absurda un galaiznākumā dara nelaimīgus abus laulātos (pirmām kārtām nelaimīgs gan ir upuris, kura spēkus vampīrs izsūc līdz pēdējam), reizēm tā tomēr ilgst daudzus gadus un pat visu mūžu. Raksturīga pazīme, kas liecina par vampīrisku savienību, ir tā, ka nav patiesas mīlestības un to aizstāj vai nu naids, vai imitācija. Mūsdienu filozofs hermētists un rakstnieks Džons Beinss, grāmatas “Zinātne par mīlestību” autors, par šādām savienībām raksta:

“Diemžēl ļoti daudzi pāri uztur šādas parazītiskas attiecības. Vampīrs patiesi tic, ka “kaislīgi mīl” savu partneri, jo, būdams no tā šķirts, viņš tiešām skumst un izjūt dvēseles

tukšumu, kuru nav ar ko aizpildīt. Simptomi atgādina sajūtu, kāda ir cilvēkam “tukšā dūšā”. Tas tad arī ir īstais iemesls, kādēļ persona apgalvo, ka “nevar dzīvot viena”. Vampīrs nespēj pārdzīvot tās magnētiskās barības trūkumu, kuru viņš pieradis uzņemt dienu no dienas, kaut gan pats šo situāciju redz pavisam citā gaismā un uzskata, ka viņa satraukumam ir psihiskas dabas cēloņi. Daudzās laulībās ir tā, ka viens no laulātajiem neņem pilnvērtīgu dalību pāra emocionālajā un sociālajā dzīvē un ir tikai rezonators, sava partnera atbalss. Sabiedriskā patērzēšanā vampīrs parasti sagrābj iniciatīvu un runā par diviem, turpretī viņa partneris neuzdrīkstas izteikt savu viedokli. Ja vampīra lomā ir sieviete, viņas partneris parasti ir kautrīgs, bikls un nav spējīgs kā vīrietis aizstāvēt savas pozīcijas. Bet, ja vampīrs ir vīrietis, tad sieviete parasti uzvedas kā iebiedēts bērns, kas nevienā jautājumā neuzdrīkstas viņam runāt pretī, visu dara pēc viņa norādījuma un nespēj pretoties viņa diktātam.

Ja uzmanīgi izvērtē visas minētās vampīrisma formas, kļūst skaidrs, kādā nožēlojamā stāvoklī atrodas upuris viņš ir līdzīgs slaucarnai govij. Saimnieks taču nokauj govi, kad tā vairs nedod pienu! Arī bērni ir pakļauti parazīta negatīvajai ietekmei, viņi izaug par pesimistiski noskaņotiem un ne sevišķi inteliģentiem cilvēkiem. Ja parazītiskas īpašības piemīt mātei, bet bērni ir zēni, tad loģisks iznākums bieži vien ir nosliece uz homoseksuālu uzvedību, jo zēnu vīrišķo magnētismu alkatīgi izsūc māte. Vispār jebkura pārmērīgi valdonīga sieviete parasti nes sevī vampīriskas enerģijas lādiņu. To pašu var teikt arī par tā sauktajiem vīriešu kārtas šovinistiem.”

Beinss runā arī par citām, varbūt ne tik skaidri redzamām, tomēr pilnīgi reālām vampīrisma formām laulībā. Kā vienu no tādām viņš min simbiotisku (no vārda simbioze) mīlestības formu. Tā ir tāda savienība, “kurā

partneri veido vienotu veselumu, bet viens uz otru iedarbojas negatīvi un postoši. Šāda tipa pārī partneri cenšas no savām attiecībām gūt savstarpēju labumu un nodrošināt sev vitāli svarīgus elementus līdzīgi tādiem organismiem, kuru izdzīvošana ir atkarīga no kopdzīves.”

Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka tieši simbioze arī ir piemērs, kas raksturo īstu mīlestību, partneri taču ir pilnīgi pārņemti viens no otra un nevar dzīvot šķirti! Tomēr viņu attiecības ir savstarpējs vampīrisms, viņi viens no otra izsūc dzīvības sulas, tādējādi izšķērdējot un pazeminot kopējo ģimenes enerģiju un radot šķēršļus garīgai izaugsmei. Tāds rafinēts, notušēts simbiotiskais vampīrisms, kad abi laulātie ir pieraduši pie neekvivalentas enerģiju apmaiņas un jūt patoloģisku vajadzību pēc tās, var izpausties trīs formās. Tās ir šādas:

•   Aktīvā simbioze, kuras pamatā ir centieni dominēt pār partaieri un izbēgt no vientulības, otra cilvēka Es pilnīgi vai daļēji pārvēršot par savējo Es, turklāt ar otras puses piekrišanu. Tas ir mīkstināts sadisma variants.

•   Pasīvā simbioze, kuras pamatā ir tieksme pakļauties otram cilvēkam un saplūst ar viņa personību, atdodot savu Es viņa stiprākajai gribai. Tas ir mīkstināts mazohisma variants.

•  Kompensējošā simbioze, kuras pamatā ir tādu divu personību savienība, kuras ir absolūti pretējas pēc rakstura un savstarpēji kompensē un līdzsvaro visas īpašības tikai nevis pozitīvā, bet gan negatīvā virzienā. Ne par kādu kopīgu radošo izaugsmi te nevar būt ne runas. Šādu savienību var salīdzināt ar aklo un kurlo, kurus vieno nevis viņu vērtība, bet gan nepilnvērtība.

Kādā ziņā mīlestība kā viena no psihoenergoinformacionālās apmaiņas formām atšķiras no simbiozes? Mīlestības pamatā ir pašuzupurēšanās un sevis atdošana otrai būtnei visās izpausmēs: emocionālajās un garīgajās,

psihoenerģētiskajās un informacionālajās (spēja dalīties pieredzē un zināšanās). Turpretī simbiozes pamatā ir tiekšanās piepildīt savu iekšējo vakuumu un cenšanās balstīties uz tām otra cilvēka īpašībām, kuru pašam pietrūkst, pat nemēģinot kaut ko dot pretī.

3. jautājums. Kā vamplrisms izpaužas vecāku attieksmē pret bērniem?

Atbilde. Pirmajā acumirklī varētu likties, ka tāds vecāku vampīrisms nemaz nav iespējams, jo vecāki, ja vien viņi ir normāli, pozitīvi cilvēki (uzskatīsim, ka tādu ir vairākums), to vien dara, kā rūpējas par saviem bērniem, viņu labā tērē savus dvēseles, prāta un gribas spēkus; gluži otrādi vampīriski visupirms varētu šķist bērni ar saviem nebeidzamajiem jautājumiem un prasībām. Tomēr īstenībā vecāku uzvedībā mēdz parādīties (un pat visai bieži) vampīriskas izpausmes. Pie tādām pieder:

•    Egoistiskas pretenzijas, pamācības un pārmetumi (“zāģēšana”), ko vecāki izvirza bērniem, paši visai maz rūpēdamies par viņiem vai darīdami to ļoti pavirši. Tipisks aizvainojuma izraisītu pārmetumu piemērs ir izteiciens: “Es visu dzīvi tavā labā strādāju, bet tu…” Šajā gadījumā stiprā vecāku griba nomāc vēl līdz galam neizveidojušos bērna gribu un viņš izaug par iebaidītu būtni, kuras enerģija, patstāvība un interese par dzīvi ir vai nu izsūkta, vai arī nomākta, bet pašnovērtējums stipri pazemināts.

•   Pārāk stingri un kategoriski aizliegumi, kas uzliek tabu jebkurām bērna vēlmju vai aktivitātes izpausmēm. Vecāki varbūt pat neapzinās, ka viņiem prieku sagādā pašu valdonība, kura it kā barojas ar to enerģiju, ko rada bērnu bailes un pakļaušanās.

•   Jebkādu nodarbību, darbu, vaļasprieku uzspiešana bērnam pretēji viņa gribai un viņa iekšējās dabas īpatnībām. Vecāki, kuri savulaik nav realizējuši personiskās ambīcijas, mēģina tās kompensēt, iedvešot sev pārliecību, ka šos mērķus sasniegs viņu bērni. Turklāt vecāki nerēķinās ar bērnu vēlmēm un dotībām un laupa viņiem enerģiju, patstāvību, pozitīvu garastāvokli un emocijas, kas paredzētas pavisam citām nodarbībām, kurās bērni gūtu daudz lielākus panākumus.

•  Savu dusmu, kas radušās vecāku pašu sliktu savstarpējo attiecību dēļ vai ko vispār izraisījuši citi, ar ģimeni nesaistīti faktori, izgāšana uz bērniem. Tādi vecāki izjūt gandarījumu un nomierinās tikai pēc tam, kad redz bērni raud, taisnojas un ir izsisti no līdzsvara.

•   Strīdu provocēšana, ko veci un slimi vecāki it kā bez iemesla atļaujas pret saviem pieaugušajiem bērniem. Bieži vien šīs provokācijas cilvēkiem (īpaši mizantropiskas dabas personām) ir vienīgais veids, kā pievērst sev garīgajā ziņā attālinājušos bērnu uzmanību un gūt kompensāciju par savu pašu neizdevušos dzīvi.

Visas minētās vecāku vampīrisma izpausmes nevar sekmēt ģimenes laimi un pat tad, ja it kā sasniegts “vēlamais” rezultāts bērni ārēji pakļaujas vai arī ir izdevies izprovocēt viņos uzbudinājumu -, galu galā ir kā bumba ar laika degli, kura agrāk vai vēlāk uzsprāgs, izraisot lielu skandālu, un var vispār izjaukt ģimeni. Bērniem nolaupītā enerģija netiek virzīta uz pozitīviem ģimenes nostiprināšanas mērķiem (un tā vispār jau pēc savas būtības nevar kalpot šādiem mērķiem), bet tiek iztērēta, saplosot ģimenes auru un sagraujot kopīgo ģimenes lauku, kas reiz bija harmonisks. Katrā ģimenē, kura vēlas saglabāt harmoniju un vienprātību, vecākiem vajadzētu izanalizēt savu uzvedību un censties pārvarēt viņiem piemītošās vampīriskas tendences.

Dziednieks A. Docenko, kurš savā grāmatā “Karmiskā medicīna” atsevišķu nodaļu veltījis bērnu vampīrisma tēmai, raksta:

“Bērnu vampīrisms tas ir sods vecākiem un pieaugušajiem. Bērns ir ģimenes dvēseles indikators, “lakmusa papīrītis”, kas uzrāda to enerģiju kvalitāti, kurās viņš dzīvo un ar kurām saskaras. Ir zināms, ka bērns vienmēr tiecas pēc tīrā, gaišā un priekpilnā cilvēka, bet sāk niķoties, kad tuvumā ir slikts, smaga rakstura cilvēks. Un, ja jūsu bērns jūs pastāvīgi kaitina, tad atzīstiet, ka esat smaga rakstura cilvēks, ka jūs bez bērna vienmēr jūtaties labāk nekā esot kopā ar viņu, ka viņš ir kā akmens, kā slogs, kas nospiež jūsu dvēseli. Tas nozīmē, ka jūs esat vampīrs attiecībā uz savu bērnu, nevis otrādi. Kurš gan gribēs to atzīt? Tomēr no malas ir labāk redzams, kā jūs izturaties pret savu bērnu, kā jūs kliedzat, sitat viņu, visiem redzot. Un jūsu seja šādā brīdī kļūst zvērīga, tajā parādās plēsonīga izteiksme, balss kļūst rejoša, bet pār jūsu ķermeni pārskrien nervu trīsas. Jūs vairs neesat cilvēks. Atcerieties to, jo no malas viss ir labāk redzams.”

Lai nepieļautu vampīrisma tendences savās attiecībās ar bērniem, vecākiem viņi jāaudzina mīlestībā un vienlaikus jābūt stingriem. Jau no pašiem pirmajiem gadiem bērnā jāattīsta patstāvības enerģija. Bērna attīstības galvenās enerģētiskās fāzes atbilst septiņu gadu periodiem, tas ir, nomainās septiņu un četrpadsmit gadu vecumā; saskaņā ar ezoteriskajiem priekšstatiem cilvēka enerģētiskais sastāvs pēc katriem septiņiem gadiem pilnīgi atjaunojas. Bērna attīstības papildu enerģētiskās fāzes atbilst triju gadu periodiem, tas ir, nomainās triju gadu, sešu gadu, deviņu gadu, divpadsmit gadu vecumā un tā tālāk. Katram no šiem lūzuma gadiem ir jākļūst par posmu, kas paver aizvien lielākas brīvības iespējas. Itāliešu

rakstniece Kārla Parola, ekstrasensoriski enerģētiskās un ezoteriskās tematikas lieliska pārzinātāja, izsaka savu viedokli par to:

“Pareiza pieeja audzināšanā tas nozīmē dot bērnam visai lielu rīcības brīvību. Ja konkrētajā sabiedrībā ierastās normas ir bērnam pilnīgi nepieņemamas, nekad nevajadzētu viņu piespiest. Bērnam, kurš nespēj pielāgoties sava laika dzīvesveidam, vispirms ir jāiemāca cienīt citus, lai viņš nenodarītu ļaunu apkārtējiem. Tajā pašā laikā vajag cienīt arī viņu pašu pat tad, ja viņa uzvedība neatbilst vispārpieņemtajiem noteikumiem. Iespējams, ka tieši tās arī ir pašas lielākās briesmas, ar kādām enerģija var sastapties savā šīszemes ceļā, iekļūt tai svešu priekšrakstu pinekļos; turklāt šie priekšraksti tiek pasludināti kā jau iepriekš par pareiziem atzīti. Ja cilvēks tos izpilda, viņš izjūt iekšēju neērtību, bet ja pārkāpj jūtas vainīgs.”

Vienlaikus ir vajadzīga pareiza un gudra kontrole. Vecākiem ir jāseko, kā bērni izlieto viņiem dāvāto brīvības enerģiju, un, ja nepieciešams, jākoriģē tās izpausmes. Labākais tādas kontroles variants būs audzināšana ar personisko piemēru, kad vecāki ietekmē bērnu nevis ar tiešiem direktīviem norādījumiem, bet netieši radot pareizai bērna rīcībai vai lēmumam labvēlīgu situāciju. Tas viss ir iespējams, ja vecāki paši ir līdzsvaroti, fiziski un garīgi veseli. Garīgajā un enerģētiskajā ziņā pabērna lomā atstātais cilvēks vienmēr riskē kļūt par vampīru attiecībā uz saviem bērniem pat tad, ja viņš ir patiesi pārliecināts, ka tos mīl.

4.   jautājums. Kā vampīrisms izpaužas bērnu attieksmē pret vecākiem, un kā to noteikt?

Atbilde. Bērniem, īpaši mūsu laikos, tik tiešām biežāk nekā vecākiem ir raksturīga tieksme laupīt enerģiju

pieaugušajiem un uzvesties kā maziem vampīriņiem. Tas ir pilnīgi dabiski, tāpēc ka pieaugušajiem ilgu laiku enerģijas ir daudz vairāk, lai gan reizēm izskatās gluži otrādi bērns nenoguris skraida pa dzīvokli, bet māte pēc smagās darba dienas nogurusi guļ uz dīvāna. Īstenībā bērns nogurst ātrāk, taču ātrāk arī atgūst spēkus, turpretī pieaugušais ir daudz izturīgāks un pacietīgāks. Tieši pacietība, izturība un zināšanas par to, kā jārīkojas un jārisina konkrētā problēma, respektīvi, pieredze ir tā, kas ļauj izdarīt secinājumu, ka pieaugušo enerģija kā spēja noteiktā laika posmā veikt kādu darbību, izpildīt uzdevumu, pārvarēt grūtības ir ievērojami pārāka par bērna enerģiju. Tā kā bērns, sevišķi mazs bērns, nezina, kā jārīkojas, viņš ātri piekūst un tiecas uz daudz stiprākās, siltās un mīlošās vecāku enerģijas magnētu. Pret šo tiekšanos nedrīkst izvirzīt pieaugušajiem piemērojamas prasības. Mazā cilvēka smalkajām struktūrām un ķermeņiem, viņa dvēselei un apziņai ir vajadzīgas mīlestības un rūpju emanācijas, kas plūst no vecāku auras un pilda pašas dabas uzdoto aizsardzības funkciju. Tāpēc gadījumus, kad mazais bērns, paskraidījis pa dzīvokli, uz īsu brīdi ierausās mātes klēpī un pēc tam atkal skraida nenoguris, nedrīkst uzskatīt par vampīrisma izpausmi. Tā ir augoša organisma dabiska reakcija. Tas pats attiecas uz raudāšanu, ko divgadīgs bērns izmanto kā līdzekli, lai panāktu, ka vecāki viņu paņem uz rokām. Bērnu vampīrisms, kas var kaitēt viņu attīstībā esošajai personībai, kļūst īpašas sarunas un uzmanības vērts tikai tad, kad bērns sasniedzis triju līdz piecu gadu vecumu. Tā izpausmes var būt šādas:

•  Bērns pastāvīgi pieprasa, lai viņam pērk dārgas mantas, un panāk to ar asarām un histēriju, neraugoties uz situācijas objektīvo sarežģītību, vecāku paskaidrojumiem un lūgumiem paciesties.

•   Bērns šantažē un draud (aiziet no mājām; kaut ko sev nodarīt; nesarunāties), ja vecāki atsakās izpildīt viņa prasības.

•   Bērns atklāti ekspluatē “senču” mīlestību, pieglaimojas vecākiem un citiem radiniekiem, izturas pārspīlēti laipni, lai panāktu savu prasību (kaut ko nopirkt; atļaut kaut kur iet, braukt utt.) izpildi, un demonstrē pilnīgu vienaldzību pret tiem pašiem cilvēkiem, kad viņi savus solījumus ir izpildījuši.

•   Bērns noveļ savu atbildību uz vecākiem pat tādās lietās un pienākumos, kas jāizpilda viņam pašam un ko viņš arī pilnībā spēj izpildīt.

•   Bērns prasa no vecākiem pastāvīgu uzmanību pret sevi, uzmācas ar jautājumiem, ir pārlieku ziņkārīgs, iejaucas pieaugušo sarunās, un tad, ja šīs pretenzijas netiek apmierinātas, viss beidzas ar apvainošanos, asarām un skandālu.

•    Pieaugušu, pilngadības slieksni pārkāpušu bērnu (parasti viņi dzīvo kopā ar vecākiem vienā dzīvoklī) infantila rīcība, nepatstāvība. Tāds ir rezultāts, ja vecāki pret bērniem izturējušies vai nu pārāk stingri, vai pārāk maigi.

Ja vecāki pamana šādas tendences savu bērnu uzvedībā un ja viņi negrib, lai bērns pamazām izveido sev vampīra paradumus un auru, tad viņiem vajadzētu:

•   Censties saprast savus bērnus, viņu personības būtību un vēlēšanās un neuzspiest viņiem organiski svešas un nevēlamas dzīves programmas, nostādnes un vaļaspriekus.

•    Savienot brīvības principu ar formas ziņā maiga, bet būtībā stingra prasīguma un disciplīnas principu.

•  Attīstīt savos bērnos prasmi saprātīgi atdarināt pieaugušo rīcības labākos paraugus no vienas puses, “dari kā es”, bet no otras “dari pats”.

•  Nekad neiet bērnu pavadā, īpaši tad, kad viņu prasības kļūst kaprīzas un pārspīlētas.

•  Ja bērna aktivitāte ievirzījusies acīm redzami nepareizā vai kaitīgā gultnē, piemērot Agni Jogā ietverto principu tiešā formā neaizliegt šīs darbības, bet maigi un nemanāmi orientēt bērna gribu un ievirzīt viņa uzmanību pareizā un lietderīgā gultnē.

•  Ja bērns joprojām neatsakās no savām egocentriskajām un vampīriskajām vēlmēm, mēģināt pievērst viņu saziņai ar vienaudžiem, bet atsevišķos gadījumos piemērot tā saukto aukstuma terapiju kādu laiku ciest klusu, neatbildēt uz viņa jautājumiem vai atbildēt īsā un sausā formā.

•  Atbilstoši bērna attīstībai pakāpeniski iepazīstināt viņu ar metodēm, kas ļauj īstenot pašregulāciju, audzināt gribu, patstāvību, pamodināt organisma un psihes apslēptās spējas un spēkus, kā arī izskaidrot viņam, ka daudz labāk ir izmantot savas paša enerģijas nekā būt infantilam vampīriņam, kas enerģētiskajā ziņā dzīvo uz citu rēķina.

7

7

5.     jautājums. Kā nodrošināt ģimenes mājokļa psihoenerģētisko aizsardzību pret nelabvēlīgām smalkajām ietekmēm, naidīgu enerģētiku un vampīrismu?

Atbilde. Pirms runājam par ģimenes mājokļa psihoenerģētisko aizsardzību, ir nepieciešams apzināt enerģētikas nozīmi un vēl plašāk to mistisko nozīmi, kādu Mājai ir piedēvējušas pasaules reliģijas un pirmām kārtām pareizticība. Krievu garīgajai tradīcijai vienmēr ir bijusi raksturīga prasība ārkārtīgi augstā godā turēt Māju. Vajag tikai atcerēties slaveno Silvestra grāmatu “Domostrojs”, kas uzspiedusi savu zīmogu visai Krievijas ģimenes

kultūrai vairāku gadsimtu garumā. Mūslaiku garīdznieks tēvs Boriss (Ņičiporovs) par šo mājas mistiku raksta:

“Galvenā materializējošā un ārēji izpaustā ģimenes sākotne ir Māja. Māja tā ir vieta, kur lielākoties noris gan ģimenes miesīgā, gan dvēseliskā, gan arī garīgā dzīve. Mājai ir sava telpa un savs apjoms, savas rezerves, sava seja un savas balsis. Jebkurai mājai ir tipiski, kultūrā daudzkārt reflektēti un poetizēti atribūti.”

Tālāk minētas Mājas sastāvdaļas, turklāt katrai no tām ir dziļa simboliska un garīga nozīme.

•  Jumts, kas kultūrā nozīmē patvērumu, aizsegu un pilda drošības, aizsardzības un pajumtes funkcijas.

•  Pamati, kuriem ir balsta nozīme (atsauksim atmiņā Evaņģēlijā lasāmo līdzību par to, cik stiprs ir tas nams, kas celts uz klints, un cik trauslas visas uz smiltīm būvētās celtnes).

•   Sienas, kas simbolizē aizsargātu cietoksni un ierobežojumus, bet ir arī tā vieta, kur izpaužas dzimtas atmiņas un jūtas (gleznas, priekšmeti, svētbildes un fotogrāfijas pie sienām).

•   Slieksnis, kas nozīmē līniju jeb iekšējo robežu, kura jāpārkāpj, lai ieietu jaunā telpā ģimenes mājā, kura ir nošķirta no ārējās pasaules telpas (no šejienes radusies daudzām kultūrām, īpaši filistiešiem un jūdiem, raksturīgā cieņpilnā attieksme pret slieksni, kā arī paraža nesarokoties pār slieksni, jo slieksnis nošķir sfēras un attiecīgi arī cilvēkus).

•   Kāpnes un pakāpieni tēli, kas izsaka garīgās augšupejas ideju (kāpnes, kā zināms, bija patriarha Jēkaba vīzija, kas simbolizē garīgo debesu hierarhisko uzbūvi).

•  Pagrabs jeb pagrīde, kas ir garīgo padibeņu simbols.

•  Stūris jeb kakts, kas simbolizē strupceļu, robežu, divu telpisko un spēka līniju sadūri, vietu, kur tiek sodīts nogrēkojies bērns, kuru ieliek kaktā, vai arī iespējamās

neveiksmes zonu (paraža neprecētam cilvēkam nesēsties pie galda stūra). Tajā pašā laikā stūrim piemīt arī cita nozīme, kas raksturīga pareizticīgo mājai, kakts ir goda vieta, kur koncentrētas ģimenes un dzimtas svētbildes. Interesanti, ka bojševisms, kas centās no sadzīves izskaust visas ar pareizticību saistītās tradīcijas, neko neiespēja izdarīt ar svētbilžu kaktu, kurš transformējās par “sarkano stūrīti” (krievu valodā vārdam красный ir divas nozīmes-“labs, skaists, jauks” un “sarkans” -tulk.).

Visi minētie elementi veido Mājas īpašo enerģētisko atmosfēru. Daudz kas ir atkarīgs no istabu izvietojuma, no tā, uz kuru pusi vērsti logi (uz pagalmu, kā noteica Krievijas tradicionālā tautas kultūra, vai “uz priekšu”, tas ir, uz ielas pusi, kā Pēterburgā pavēlēja būvēt namus Pēteris Pirmais, kuru pareizticīgie ļaudis bieži dēvēja par Antikristu). Dzīvokļa enerģētisko atmosfēru ļoti ietekmē arī tādi faktori kā griestu augstums. Labāk, ja tie ir ne mazāk kā trīs metrus augsti, jo zemi griesti kā Hruščova laikā celtajos piecstāvu namos rada uz cilvēka auru noteiktu, bieži vien nelabvēlīgu spiedienu tie it kā saplacina auru. Cilvēks tādējādi atrodas it kā zem kupola, un smalkajā līmenī viņam daudz grūtāk nekā tiem, kuri dzīvo dzīvokļos ar augstiem griestiem, panākt to sajūtu, ko dod garīgā un enerģētiskā brīvība, iespēja visā augumā izslieties un iztaisnoties. Tomēr, ja cilvēkam liktenis lēmis dzīvot tieši tādos grūtos apstākļos un šobrīd nav viņa varā ko mainīt, tas nozīmē, ka šis stāvoklis jāuzskata par pārbaudījumu, kas sekmīgi jāiztur un jāpārvar.

Jāatzīmē vēl viena mājas īpašība, kas ietekmē tās iekšējās telpas smalko enerģētisko atmosfēru, tā ir cilvēku mājokļa forma. Runa ir gan par istabu un dzīvokļa, gan par visas mājas formu. Daudzu mūsdienu zinātnieku veiktie pētījumi pierāda, ka jebkura ķermeņa forma tieši ietekmē tā enerģētiskā izstarojuma raksturu. Tas ir sīki

aprakstīts zinātnieka, rīkstniecības un bioenerģētikas speciālista J. Mizuna darbā “Biopatogēnās zonas saslimšanas draudi”. Atsaucoties uz cita zinātnieka S. Solovjova darbu “Mikroantenu un ģeometrisko ķermeņu īpatnējais izstarojums”, autors apgalvo:

“Asi priekšmeti (cirvis, adata, spraude utt.) enerģiju izstaro asmeņa vai smailes virzienā. Jo tālāk no priekšmeta, jo vairāk tā izstarojums konusveidīgi paplašinās. Šajā gadījumā ir svarīgs arī priekšmeta materiāls: vara un alumīnija asmeņi un smailes izstaro plusu, bet tērauda mīnusu. Pārējos materiālus jūs varat pārbaudīt paši. Starp citu, nāk prātā ticējums lai aizsargātu māju pret ļauniem apvārdojumiem, slieksnī jāizurbj caurumiņš un jāiesprauž tajā adata (tērauda) ar smaili uz augšu. Acīmredzot negatīvajam izstarojumam, kas nāk no adatas smailes, jāpasargā māja no apmelojumiem un citiem ļauniem vāndiem. Varbūt arī spraužamadatas nēsāšanai ir tieši tāda pati jēga. No tās smailes plūstošais starojums izveido jums priekšā savdabīgu ekrānu.

Vispār var izmantot jebkuru asmeni vai smaili sākot ar cirvi un beidzot ar spraudi. Svarīgs ir lielums jo lielāki izmēri, jo lielāks efekts.

Starp citu, ir ne tikai ticējums par adatu slieksnī, bet arī ticējums, kas iesaka neturēt mājā asus priekšmetus un nedāvināt tos citiem.”

Zinātnieks A. Veiņiks atgādina par enerģētisko efektu, ko rada piramīdas forma, jau senēģiptiešu priesteri zināja, ka piramīda akumulē enerģiju. Savukārt pētnieks V. Grebeņņikovs daudzus gadus veica eksperimentus un to rezultātā pierādīja, ka bišu šūnu (bez medus) ģeometriskā forma izstaro enerģiju, kas pozitīvi ietekmē cilvēka pašsajūtu. Cilvēka fizisko, psihoenerģētisko un garīgo stāvokli labvēlīgi ietekmēja arī krievu baznīcas forma noapaļotie kupoli un velves, kā arī krievu zemnieku

mājas konfigurācija, kurā apvienoti kvadrāta (precīzāk kuba, kam atbilstoši veidotas dzīvojamās istabas un kas simbolizēja materiālo dzīvi ar visām četrām tās stihijām) un trīsstūra (kam atbilstoši veidots jumts un kas simbolizēja augstāko dievišķo triādi) elementi. Krievu sādžas iznīcināšana un koka māju aizstāšana ar Staļina un Hruščova laiku bezveidīgajām akmens kastītēm enerģētiskajā ziņā atņēma krievu nācijas Mājai pašu būtiskāko. Tas, ka Rietumos aizvien vairāk izplatījās Lekorbizjē stila funkcionālā arhitektūra, un modernās konstrukcijas namu celtniecība Padomju Savienībā un Krievijā zināmā mērā gan atrisināja dzīvokļu problēmu kvantitātes līmenī, toties iedzina arhitektūru strupceļā attiecībā uz mājokļa psihoenerģētikas līmeni. Tādēļ nākotnes arhitektūrai nāksies risināt šo problēmu.

Svarīga ir ne vien mājas forma, bet arī mājokļa atrašanās vieta. Ja māja atrodas kādā no tā sauktajām biopatogēnajām (vaiģeopatogēnajām) zonām, mezgliem vai joslām (lokālā zemes virsmas iecirknī, kur cilvēki un dzīvnieki nejūtas omulīgi un bieži slimo), tas nelabvēlīgi ietekmē cilvēka veselību un vipa psihiskās enerģijas stāvokli. Saskaņā ar doktora Kari atklājumu biopatogēnās zonas visas kopā ir līdzīgas tīklam, kuru veido paralēlas līnijas, kas virzās gan no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem, gan arī perpendikulāri, tas ir, no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem. Šis tīkls apņem visu zemeslodi un atgādina daudzas plānas vertikālas sienas, kas sadala Zemes virsmu. Zinātnieki domā, ka joslu tīklveidīgo konstrukciju nosaka kosmiski cēloņi vai saules iedarbība, tomēr daudzas šādas zonas ir saistītas ar cilvēku tehnogēno aktivitāti (vietas, kur koncentrēti ķīmiskie elementi vai to savienojumi, radioaktīvās vielas, apglabāti rūpnieciskie vai sadzīves atkritumi). Vēl viens biopatogēno zonu izveidošanās cēlonis ir tās smalkās psihoenerģētis-

kās ietekmes vai “pēdas”, kuras attiecīgajā vietā palikušas pēc kādām negatīvām cilvēku darbībām, noziegumiem, asiņainiem vēsturiskajiem notikumiem.

Zinātnieks V. Kasjanovs ir pētījis tādu cilvēku veselības stāvokli, kuri ilgu laiku atradušies biopatogēnajās zonās, un nonācis pie šādiem secinājumiem:

“Biopatogēno zonu ietekme uz cilvēka organismu vienmēr ir negatīva. Turklāt tiek nomākts ne tikai augšanas process un spēja izvērst visas biosistēmas, bet tiek iztērēti arī imunitātes spēki. Tādēļ bioloģiskie organismi nonāk paaugstināta enerģijas patēriņa stāvoklī, pēc tam energoizsīkuma stāvoklī un finālā iestājas saslimšanas stadija, slimība. Izmeklējot slimniekus, kas ilgu laiku dzīvojuši biopatogēnajās zonās, tika konstatēta šāda aina:

1. Vispārēja organisma un tā centrālās nervu sistēmas novājēšana, par ko liecina šādi simptomi: ātra uzbudināmība, nemierīgums, juceklīga runa, krasa atmiņas pasliktināšanās, darbaspēju pazemināšanās, kustību koordinācijas traucējumi. Cilvēki sūdzas, ka pastāvīgi izjūt diskomfortu. Naktī viņus moka bezmiegs, pārņem bailes, viņi bieži cieš galvassāpes.

2.  Organisma fermentatīvās aktivitātes pazemināšanās (kuņģa un zarnu trakta, aizkuņģa dziedzera un bronhu fermenti ir hipofunkcijas stāvoklī).

3.  Hormonu sistēmas nelīdzsvarotība (ir novērojami dažādu orgānu hormonāli aktīvi veidojumi, labdabīgu audzēju pārveidošanās ļaundabīgos).

4. Sirds muskuļa enerģētiskais nespēks, sirds un asinsvadu sistēmas patoloģisks stāvoklis (klīniskās pazīmes: arteriālā spiediena svārstības, hiperkrīzes, hipertoniskā tipa neirocirkulārā distonija, sirds aritmija). Šādiem cilvēkiem biopatogēnajās zonās ir ļoti grūti izturēt paaugstinātu fizisko un emocionālo slodzi. Rezultāts insulti un miokarda infarkti.

5. Organisma imūnsistēmas nomāktība sakarā ar ilgstošu uzturēšanos biopatogēnajā joslā izpaužas kā ieilguši saasinājumi, slimībai attīstoties bez sevišķām pārmaiņām un bieži pārejot hroniskā formā, īsas remisijas, paaugstināta komplikāciju iespēja. Ārstēšanai šādās zonās lielum lielajā vairumā gadījumu nav paliekoša efekta.

6.  Pārmaiņas asinsainā.” (Citāts no J. Mizuna grāmatas “Biopatogēnā zona saslimšanas draudi”.)

Citi zinātnieki (V. Landa) uzsver biopatogēno zonu ietekmi uz onkoloģisko slimību izplatīšanos.

Tātad zinātniskā pieeja šai problēmai apstiprina priekšstatus par “nolādētajām” vietām, kas pausti dažādās reliģijās un ezoteriskajās mācībās, arī Agni Jogā, kurā runāts gan par tādu vietu pastāvēšanu, kurām piemīt pozitīva enerģētika (tās nosauktas par magnētu ielikšanas vietām), gan arī par vietām ar negatīvu smalko lādiņu. (Starp citu, pie tradicionālajām kultūrām piederošie cilvēki jau sen zināja par šādu vietu eksistenci un centās būvēt savus tempļus, pilsētas un apmetnes vienīgi pozitīvas enerģētikas vietās, izvairoties no “nolādētajām vietām”.) .f

Tādējādi var secināt, ka biopatogēnajām zonām piemīt vampīriskas īpašības, ka tās laupa cilvēkam dzīvības enerģiju, spēku un veselību.

Kā cīnīties ar biopatogēno zonu postošo ietekmi, ja cilvēks pēc likteņa lēmuma dzīvo tieši tādā vietā? Ir vairākas metodes, kā cīnīties ar šo ļaunumu:

•   Pirmām kārtām ir precīzi jānosaka, vai tiešām jūsu dzīvoklis vai māja atrodas tādā zonā. Šai nolūkā var izmantot rāmja antenu, uzzināt, vai dzīvesvietas tuvumā nav kādas veselībai kaitīgas ražotnes, kas tur atradusies vismaz dažus gadu desmitus. Pēc tam mierīgi un bez jebkāda slimīga aizdomīguma jāizvērtē savs veselības stāvoklis un jāatbild pašam sev uz vairākiem jautājumiem-

vai jums patīk dzīvot tieši šajā vietā, raugoties no sava organisma dziļākā līmeņa un smalkās enerģētikas viedokļa? Kā ir mainījusies jūsu fiziskā pašsajūta no tā brīža, kad jūs sākāt dzīvot šajā vietā, salīdzinājumā ar jūsu pašsajūtu iepriekšējā dzīvesvietā? Kā ir mainījusies kopā ar jums atbraukušo mājinieku un kaimiņu pašsajūta? Vai jūsu rajona horoskops atbilst jūsu horoskopam? Ja visi faktori saskan, tas nozīmē, ka jūs dzīvojat nelabvēlīgā zonā.

•  Pats vienkāršākais ceļš, kā pēc šādas vispusīgas analīzes radikāli uzlabot situāciju, ir apmainīt dzīvokli un pārcelties uz citu, labvēlīgāku rajonu.

•  Ja dažādu iemeslu dēļ tas nav iespējams, ir jādzīvo un jācenšas pielāgoties situācijai, nemainot to tik radikāli. Piemēram, ar ekstrasensu, rīkstnieku un visdažādāko metožu palīdzību (iedarbojoties uz negatīvo lauku ar lielu dzelzs masu, asu priekšmetu, mikroantenu, speciāli izraudzītu augu palīdzību utt.) var mēģināt atvirzīt biopatogēno joslu prom no jūsu mājvietas.

•  Var pieņemt likteņa mesto izaicinājumu un iemācīties dzīvot enerģētiski nelabvēlīgā situācijā, pārņemot tās enerģētiku un pārorientējot to sev vēlamā virzienā. Lai to panāktu, jāprot biežāk savā apziņā pievērsties tā sauktajām spēka vietām, kur ir pozitīvi lādēta enerģētika, un piesaistīt to emanācijas savam dzīvoklim. Ir lietderīgi dzīvoklī pie sienām piekārt iespējami daudz svētbilžu, svēto attēlu vai augsti garīgu cilvēku, gudro, Gaismas Skolotāju portretu un fotogrāfiju. Tāpat der biežāk uzturēties vasarnīcā, brīvā dabā un citās vietās, kur jūs jūtaties labi. Galvenais nekrist izmisumā, nepadoties baiļu un aizdomīguma noskaņām, neprogrammēt negatīvas sekas attiecībā uz veselību. Ir svarīgi iemācīties domāt par šo pārbaudījumu pozitīvā aspektā, ar pateicību par dāvātajām papildu grūtībām un šķēršļiem, kas attīsta cilvēkā

apslēptos varenos spēkus. Ar tādu nostādni un pieeju cilvēkam būs daudz lielākas izredzes, ka Augstākie Spēki palīdzēs viņam ātrāk atbrīvoties no šā pārbaudījuma.

Dzīvokļa un vispār jebkuras telpas auras veidošanos ietekmē tajā dzīvojošo cilvēku auras. Turklāt šo ietekmi rada ne tikai vairākas atsevišķās auras, bet arī auru kontakti un smalkās attiecības, kādas izveidojušās starp cilvēkiem. Dzīvokļa aura ir vairāku saskaitāmo summa un visu iepriekšminēto faktoru rezultāts. Radusies dažādu spēku un cilvēku iespaidā, tā pati sāk ietekmēt jebkuru cilvēku, noteikt daudzas viņa uzvedības īpatnības un attīstīt viņa stereotipiskās reakcijas. Lai uzturētu dzīvoklī labvēlīgu psihoenerģētisko atmosfēru, jāievēro šādi noteikumi:

•  Ļoti svarīgi ir pareizi izvietot mēbeles gultas, darba galdu un visus pārējos priekšmetus, kuru tuvumā paiet lielākā daļa laika un kuri dzīvē veic svarīgu funkciju. Ja iespējams, vajadzētu ar rāmja antenas palīdzību pārbaudīt, vai dzīvoklī ir mazās biopatogēnās zonas, un pārvietot mēbeles tur, kur šo zonu nav. Ja kādu iemeslu dēļ šādu pārbaudi ar rāmja jmtenu nevar noorganizēt, vajadzētu paļauties uz savām iekšējām izjūtām, intuīciju un attīstībā esošajām iekšējām spējām un, vienkārši izklaušinot katru vietu dzīvoklī “sestā prāta” līmeni, atbildēt pašam sev, kur jums gribētos gulēt un kur ne, kur būtu patīkami strādāt pie rakstāmgalda un kur pavisam nepatīkami. Ir jāiegaumē arī daži vispārīgi noteikumi: kad jūs strādājat pie rakstāmgalda, gaismai jākrīt no kreisās puses; sienas nedrīkst krāsot tādos toņos, kas kairina acis, piemēram, spilgti sarkanas vai spilgti dzeltenas; gultas galvgalim jābūt vērstam uz ziemeļiem vai austrumiem.

•    Ir jābūt izvēlīgam savos kontaktos ar cilvēkiem un jācenšas bez galējas nepieciešamības neieaicināt savā

dzīvoklī (un vēl jo vairāk guļamistabā, darba kabinetā vai bērnistabā) svešus cilvēkus, personas ar nelīdzsvarotu psihi un paziņas, kuri ir naidīgi noskaņoti pret jums vai apskauž jūs, respektīvi, tas attiecas uz visiem, kuriem jūs neuzticaties.

•   Ir svarīgi, lai dzīvoklī (protams, ja to ļauj apstākļi) būtu kāda īpaša vieta vai sliktākajā gadījumā vismaz kaktiņš, zvilnis vai atzveltnes krēsls, kur netiek pielaists neviens atnācējs (tāda vieta varētu būt kabinets vai guļamistaba). Šai vietai papildus tam, ka tā pilda savu ar darbu saistīto vai citu dzīvē svarīgu funkciju, jākalpo par dzīvības spēka uzkrāšanas un uzturēšanas vietu, tieši no šejienes tas izplatās pa visu dzīvokli un sargā to no nevēlamām smalkajām ietekmēm.

•  Jācenšas pašam nepieļaut negatīvas emocijas savā dzīvoklī un īpaši tā enerģētiski svarīgajās vietās gan attiecībā uz ģimenes locekļiem, gan arī citiem cilvēkiem. Un, protams, nepavisam nav pieļaujams tas, ka piejums atnākušie cilvēki rīkotu jūsu dzīvoklī skandālus vai atļautos jebkādas melnas emocijas un tādējādi saārdītu jau izveidojušās emocionālās atmosfēras smalko audumu.

•   Ja nu tomēr skandāls vai nevēlams kontakts jūsu dzīvoklī ir noticis un jūs pēc tā psihoenerģētiskajā plānā jūtaties neomulīgi, mēģiniet attīrīt sabiezējušo smalko atmosfēru un atjaunot dzīvoklī labvēlīgu auru. Šai nolūkā būtu lietderīgi visvairāk saindētajā vietā kādu laiku skaitīt lūgšanu, aizdegt sveces, apdūmot istabu vai pat visu dzīvokli ar aromātiskām kvēpināmajām zālēm, sandala kociņiem, degošiem kadiķu zariem vai vīraku.

•  Gulētejot, kā ieteica H. Rēriha, derētu nolikt blakus galvgalim glāzi ūdens, kam piejaukti daži pilieni eikalipta vai piparmētru tinktūras. Tas labi attīra guļamistabas auru un padara to nepieejamu no smalkā plāna nākušo tumšo būtņu iedarbībai.

•   Ir lietderīgi vienmēr dzīvoklī uzturēt tīrību un kārtību, sevišķi svarīgi ir neatstāt virtuve un istabās vecu, sastāvējušos ūdeni un ēdiena paliekas, kas pievelk zemākos astrālos spēkus. Ne mazāk svarīgi ir pastāvīgi noslaucīt putekļus, jo tie ir ideāls vadītājs tumšajām ietekmēm. Visiem galdiem, īpaši virtuvē, jābūt rūpīgi nokoptiem un tīriem. Atcerieties tautas gudrību un pareizticīgo pasaules uztveri: “Galds tas ir Dieva tronis.”

•   Pirms iemigšanas, kad telpas ir kārtīgi izvēdinātas, jāskaita lūgšanas, savā apziņā izplatot to enerģijas visā guļamistabas atmosfērā, un domās jāzīmē uz visām guļamistabas sienām (arī uz grīdas un griestiem), kā arī uz logiem un durvīm ugunīgie krusti, kuri pilda attīrīšanas un aizsardzības funkciju.

•   Apmēram reizi gadā ir vēlams pārvietot mēbeles tas palīdz atjaunot un atsvaidzināt enerģētisko atmosfēru.

•   Tiem, kas nodarbojas ar garīgo praksi, interesējas par ezoteriskajām mācībām un tiecas praktiski apgūt psihisko enerģiju, ir lietderīgi domās paplašināt savu biolauku un auru līdz dzīvokļa^pjomam un, jūtoties kā konkrētās telpas enerģētiskajam saimniekam, dzīt projām un izkliedēt visas nevēlamās un svešās smalkās ietekmes.

6.   jautājums. Kā pareizi kontaktēties ar slimu radinieku, kuram piemīt vampīriskas īpašības?

Atbilde. Pirmām kārtām jānosaka precīza diagnoze vai patiešām šis cilvēks laupa jūsu spēku? Bieži vien mēdz būt tā, ka cilvēki gluži vienkārši piedēvē citiem savas pašu īpašības vai arī nespēj mierīgi uzņemt to, ka citi cilvēki jūt antipātijas pret viņiem, tādēļ nekavējoties piekarina otram vampīra birku. Ja tas tā nav un jūsu radinieks (varbūt pat ļoti tuvs radinieks) tiešām laupa jūsu spēku,

turklāt jums ir lemts ilgstoši sadarboties ar viņu, būtu lietderīgi ņemt vērā dažus no šādiem ieteikumiem:

•   Noskaņojieties uz bezgalīgu pacietību. Paturiet prātā, ka tas viss cilvēkam nāk kā pārbaudījums, un, tā kā jūs nevarat situāciju mainīt ārēji, mēģiniet mainīt savu iekšējo attieksmi pret to. Beidziet dumpoties un nekrītiet grūtsirdībā. Centieties citādi uztvert pašu šo situāciju, tās nozīmīgumu jūsu dzīvē. Mēģiniet to uztvert kā zīmi, kas liecina par Radītāja īpašo uzmanību pret jums, jo, tikai izturot šo pārbaudījumu, jūs attīstīsit sevī Dievam tik patīkamu īpašību kā pacietība. Vārdu sakot, uztveriet šo situāciju kā ļoti grūtu, taču jums noderīgu treniņu.

•   Lai labāk izturētu šo pārbaudījumu, pirmkārt, biežāk vērsieties pēc palīdzības pie Dieva, otrkārt, mēģiniet neidentificēt sevi ar šo situāciju un paturēt prātā, ka jūsu dzīve sastāv ne tikai no tā, ka dzīvē vēl ir daudz kā cita brīnišķīga, un, treškārt, atcerieties visu labo un pozitīvo, ko šis cilvēks ir darījis jums un citiem.

•   Uzturiet mēreni labvēlīgu, nosvērtu attieksmi pret šo cilvēku. Varat atļauties arī pavisam šaurā diapazonā mainīt savu izturēšanos un variēt attiecības, tomēr, mainot savu attieksmi, stingri ievērojiet konsekvenci un pastāvīgumu. Sīkus izlēcienus un dzēlienus varat mierīgi ignorēt, bet uz acīm redzamu šā cilvēka nekaunību ir jāreaģē, mierīgi un strikti mainot savu pozīciju uz atsaluma pusi. Jūsu radiniekam ir jāapzinās, ka jūs viņam esat galvenais avots, no kura var saņemt ārējo enerģiju un palīdzību, un, ja viņš grib šo atbalstu saņemt arī turpmāk, viņam ir jārēķinās ar jums un jāciena jūs pat tad, ja viņš jūs nemīl.

•   Centieties savās attiecībās ar slimo vampīriski noskaņoto radinieku būt nosvērts ne vien ārēji, bet arī iekšēji, tas ir, saglabājiet mieru un neļaujieties, lai jūs iespaido svārstības viņa attieksmē pret jums, bet balstieties pats

uz sevi un savu stabilo nevainojamo rīcības līniju, kuru neiespēj grozīt nekādi ārēji apstākļi.

•   Izdomājiet slimajam kādu nodarbošanos. Tā varētu būt ārstēšanās metode, kas prasa pastāvīgus pūliņus. Pat tad, ja neizdosies panākt nekādu nopietnu organisku viņa stāvokļa uzlabošanos, tāda var sākties psiholoģiskajā ziņā, un tā jau būs milzīga uzvara. Iesakiet viņam domās ieelpot un izelpot atveseļojošu enerģiju caur slimo orgānu un atkārtot formulu: “Es esmu pilnīgi vesels!”, turklāt darīt to katru dienu vairākas stundas, ne uz mirkli nenovēršot uzmanību. Mēģiniet viņam iedvest to prieku, kādu viņš varēs izjust, ja darīs to labprātīgi, pats pēc sava lēmuma, individuālā ritmā un pastāvīgi pieaugošā cerībā. Varat viņam ieteikt jebkuru līdzīgu paņēmienu, kas pilnībā nodarbinātu viņa uzmanību, varbūt tādu, kāds aprakstīts Karlosa Kastaņedas grāmatā, kad neārstējami slimam cilvēkam ieteica vairākus mēnešus ilgi ar roku stumt prom savu slimību, it kā aizverot aiz tās durvis. Tas var pēkšņi aktivizēt slimnieka iekšējos resursus. Ieinteresējiet viņu par šādu aizraujošu dziedinošo meditāciju. Ja arī neizārstēsit .^limību, tas nenodarīs nekādu ļaunumu, bet jūs būsit vismaz nodarbinājis viņa enerģiju, aizņēmis laiku un novērsis uz jums orientēto vampīrisko aktivitāti.

•   Ja slimajam ar savām provokācijām tomēr ir izdevies jūs “caursist”, mācieties ātri atjaunot savus spēkus. Apgūstiet garīgās mācības, nodarbojieties ar lūgšanu un meditāciju praksi, paaugstiniet savu psihoenerģētiku, un tad jums, enerģijas bagātam cilvēkam, nebūs bīstamas šādas sīkas spēka zādzības. Jūs uz tām varēsit raudzīties ar iecietību kā vecāki uz bērnu palaidnībām.

7. jautājums. Ko nozīmē prasme pareizi kontaktēties ar jums simpatizējošu draugu, kuram piemīt vampīriskas īpašības?

Atbilde. Šāda situācija tik tiešām ir bieži novērojama, un vairums cilvēku, kas tādā nokļuvuši (ja viņi neinteresējas par psihoenerģētiku), attiecībā uz sevi to kvalificē kā neērtu stāvokli, kad nav iespējams kaut ko atteikt un palikt pie sava. Bet, ja uz šo situāciju paraugās no enerģētikas viedokļa un tajā saskata starp diviem draugiem notiekošas neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas stabilu stereotipu, ko gluži kā vīģes lapa piesedz sena draudzība un vampīra deklarētā mīlestība pret savu upuri, tad situācija kļūst skaidrāka un minētā neērtības sajūta gūst precīzāku izskaidrojumu. Ja zaglis jūsu mantu nolaupa ar elegantu smaidu, mīlestības apliecinājumiem un komplimentiem, jūs šo zaudējumu pārdzīvosit daudz vieglāk nekā tad, ja zādzība būtu saistīta ar apvainojumiem. Šajā gadījumā ir runa par līdzīgu variantu, tikai mantu vietā tiek laupīta ļoti efemera un netverama lieta jūsu psihiskā enerģija, turklāt šīs enerģijas vietā jūs tūdaļ pat saņemat tās aizstājēju jeb surogātu mīlestības apliecinājumu veidā.

Kā jums vajadzētu rīkoties šādā situācijā? Ja negribat samierināties ar šo regulāri izmaksājamo psihoenerģētisko nodevu, jūsu rīcībā ir vairākas aizsardzības metodes:

•  Pamēģiniet iekšēji noskaņoties uz pašpietiekamības sajūtu. Ticiet jums ir tiesības izturēties pret draugu nevis tā, kā bijāt pieradis to darīt agrāk, bet gan tā, kā vēlaties tagad. Rezervējiet sev tiesības noraidīt drauga lūgumus, vienalga, ko viņš lūgtu: tikšanos, laiku, līdzjūtību, uzmanību, jebkādus materiālus vai finansiālus pakalpojumus. Ir svarīgi nevis noskaņoties vienkārši uz atteikumu, bet gan apzināties savas tiesības uz personisko

brīvību: “Ja gribēšu piekritīšu, bet, ja ne atteikšu. Es pats sev esmu augstākais soģis.”

•   Ja jūs noraidāt tādu lūgumu, kas parasti vai tieši pašreiz ir saistīts ar enerģijas atņemšanu, centieties to izdarīt pieklājīgi, bet stingri. Varbūt ar vienu vai divām frāzēm būs diezgan uz visiem laikiem.

•  Ja jūsu draugs, kas nav gaidījis tādu attieksmes maiņu, nespēj to aptvert, apvainojas un turpina pastāvēt uz savu, mēģiniet viņam pieklājīgi paskaidrot, kāpēc izvēlējāties tieši šādu ceļu. Tikai ķerieties pie šādas izskaidrošanās vienīgi tad, ja esat pārliecināts, ka spēsit saglabāt stingru intonāciju. Pretējā gadījumā nemaz nemēģiniet sākt kaut ko paskaidrot, vienkārši pieklājīgi atkārtojiet atteikuma formulu. Ja jūsu draugs ir normāls cilvēks, kas tikai savas vājības dēļ neapzināti pieradis pie vampīriska kontaktēšanās stereotipa, un ja viņš tiešām pret jums izturas labi, tad viņš, lai cik sāpīgi un nepatīkami būtu lauzt sev tik izdevīgo kontaktu, tomēr mēģinās pārkārtoties un varbūt sāks ar jums kontaktēties citādi. Bet, ja viņš ir pilnīgs egoists ar vampīrisku enerģētiku, nenovēršami sekos strīds vai pat attiecību saraušana, jo tagad jūs viņam vairs neesat vajadzīgs.

•  Iespējams, ka jūsu draugs pieder pie sevišķi uzbāzīgajiem un nekaunīgajiem vampīriem. Lai izbeigtu attiecības ar tādu, ir nepieciešami iedarbīgāki līdzekļi. Tad ieņemiet stingru noraidošu pozīciju un pastipriniet to ar striktu formulu.

•  Ja jūsu kontaktos enerģijas laupīšana notiek, neizsakot atklātus lūgumus, tīri enerģētiskajā līmenī, jūs varat izvirzīt pret savu draugu vairogu, domās izveidojot ap sevi elastīgu necaurlaidīgu enerģijas ekrānu, kuram cauri nevar izlauzties nekāds spēks.

•  Centieties jebkura veida saziņā justies kā stāvokļa noteicējs. Trenējiet savu stingrību un aizsargātību

saskarsmē ar visiem, kas mēģina zagt jūsu laiku, brīvību un enerģiju. Apzinieties savas tiesības ne tikai noraidīt egoistiskus un vampīriskus lūgumus un pretenzijas, bet arī pašam prasīt no sava drauga to, ko uzskatāt par vajadzīgu un taisnīgu. Pēc drauga reakcijas jūs labāk varēsit spriest par to, kāda ir viņa patiesā attieksme pret jums.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Teiksma par Šakuntalu (Senās Indijas mīti)

Dušjanta, īlinas dēls, Puru dinastijas sestās paaudzes pēcnācējs, bija varens valdnieks, viņam piederēja plašas zemes, ko apskaloja četras jūras, un daudz salu okeānā. Viņa laikā uz zemes valdīja taisnīgums un dievbijība. Indra vajadzīgajā laikā sūtīja lietu, zeme nesa augļus, un īlinas dēla pavalstnieki baudīja mieru un labklājību.

Valdniekam Dušjantam, stiprajam un drošsirdīgajam karotājam, patika izklaidēties medībās. Reiz lielas svītas pavadībā viņš devās uz mežu medīt antilopes. Dušjantas karadraudze uz ziloņiem, zirgiem un kaujas ratos ar lielu troksni iebruka mežā. No mednieku kliedzieniem, zirgu zviedzieniem, ziloņu taurēšanas un riteņu čīkstēšanas viss mežs dārdēja un brīkšķēja, un tūkstošiem meža zvēru antilopes, lauvas, tīģeri, panteras, lāči un citi pārbīlī izmisīgi bēga^et mednieki vajāja un nogalināja tos ar savām bultām, šķēpiem, pīķiem un zobeniem.

Kad šajā mežā vairs nebija ko medīt, valdnieks Dušjanta ar saviem medniekiem devās uz nākamo, bet pēc tam uz trešo mežu. Trešajā mežā, kur viņš ieradās, vēsmoja vējiņš, kas patīkami atsvaidzināja nogurušā mednieka miesu, ziedošie krūmi un koki pildīja gaisu ar brīnišķu aromātu, saldās balsīs dziedāja putni un pār

ziedu un augļu smagumā nolīkušajiem zariem dūca medusbites.

Valdnieks apturēja savu karadraudzi mežmalā, bet pats dažu vistuvāko vīru pavadībā devās dziļāk meža pavēnī. Savos kaujas ratos viņš virzījās uz priekšu pa meža taciņām un norām, līdz dziļi mežā, piekrastē, pasakainā vietā, kas priecēja acis, ieraudzīja vientuļnieka mājokli. Tas bija zintnieka Kanvas mājoklis. Atstājis savus biedrus aiz žoga, valdnieks Dušjanta gāja iekšā, lai parādītu godu slavenajam Angirasa cilts pēcnācējam.

No būdas viņam pretī iznāca neredzēti skaista meitene. Godbijīgi paklanījusies valdniekam, viņa to aicināja piesēst un parādīja pienācīgo viesmīlību: atnesa ūdeni, kur apmazgāt kājas, un pasniedza vislabāko medusdzērienu, kāds pienākas godājamam viesim, pēc tam apvaicājās par viņa veselību un to, kā vēl varētu viņam pakalpot.

Meitene pastāstīja valdniekam, ka svētais vientuļnieks Kanva uz neilgu laiku pametis mājokli, lai pārnestu no meža augļus. Sajūsmināts par meitenes skaistumu, Dušjanta viņai vaicāja:,“Kāds ir tavs vārds, ak burvīgā jaunava? Kā tu esi nonākusi šai vientuļajā mājoklī meža biezoknī?” “Mani sauc par Sakuntalu,” jaunā vientuļniece atbildēja. “Svētais zintnieks Kanva ir mans audžutēvs.” Un viņa pastāstīja valdniekam par savu izcelšanos.

Valdnieks Dušjanta, kaislībā iededzies, gribēja nekavējoties ņemt Sakuntalu par sievu pēc gandharvu paraduma. Tas nozīmē, ka mīlētāji noslēdz laulību pēc abpusējas vienošanās, negaidot vecāku lēmumu. Viņš piedāvāja meitenei bagātīgas dāvanas un apsolīja visus savas karaļvalsts dārgumus, ja tikai daiļava piekristu kļūt par viņa sievu. Šakuntala piekrita, bet ar vienu noteikumu: “Tev jau iepriekš man jāapsola, ka dēls, kuru es dzemdēšu, mantos tavu karaļvalsti.” Dušjanta to apsolīja, un viņi

salaulājās pēc gandharvu paražas, nesagaidījuši svētā Kanvas atgriešanos.

Tad valdnieks Dušjanta atstāja Šakuntalu un atvadoties solīja atsūtīt pēc viņas svītu un karadraudzi. Viņš teica, ka ievedīs Šakuntalu savā pilī kā valdnieci. Kanva, atgriezies mājās, uzzināja par notikušo un Sakuntalas laulību ar Puru pēcnācēju atzina par labu. Viņš pareģoja abiem daudzus laimības gadus, bet viņu dēlam lielu varenību.

Kad pienāca laiks, Šakuntalai piedzima dēls tik brīnišķīgi skaists un cēls, ka bija līdzīgs dieviem. Viņa nosauca mazuli par Sarvadamanu Savaldītāju. Jau agrā bērnībā zēns izcēlās ar neparastu spēku un drošsirdību; mežā, kas pletās ap mājokli, viņš kavēja laiku rotaļās ar zvēriem. Puisēns trenkāja tīģerus, lauvas un ziloņus, meža kuiļus un bifeļus, jāja ar tiem un sēja tos pie kokiem, kas auga Kanvas mājokļa tuvumā.

Gāja gadi, un zēns izauga, bet valdnieks Dušjanta tā arī neatsūtīja pie Šakuntalas apsolīto svītu. Un reiz gudrais Kanva sacīja: “Ir pienācis laiks pasludināt Sakuntalas dēlu par troņmantnieku.” Viņš pavēlēja saviem skolniekiem: “Šodien pat dodieties ceļā, pavadiet Šakuntalu un viņas dēlu uz Dušjantas galvaspilsētu. Precētai sievietei nepiedien ilgi palikt tēva mājā; tas kaitē viņas labajam vārdam.” Un, paklausot Kanvam, viņa skolnieki sekoja Šakuntalai un viņas dēlam uz Hastinapūru, kur valdīja varenais Dušjanta.

Viņi iegāja Dušjantas pilī un nostājās valdnieka priekšā. “Lūk, te ir tavs dēls, valdniek,” sacīja Šakuntala. “Ir pienācis laiks pasludināt viņu par troņmantnieku. Atceries savu solījumu!” Bet valdnieks izlikās Šakuntalu nepazīstam. “Es neatceros nekādu solījumu,” viņš teica. “Ej prom, vientuļniece, es tevi nepazīstu!” Izdzirdusi šos vārdus, Šakuntala uz vietas sastinga, it kā būtu pārvērtusies

akmenī. Nezinādama kur dēties aiz kauna un bēdām, viņa, nikni skatīdamās uz valdnieku, teica: “Vai šie meli ir tevis cienīgi, valdniek? Tu noliedz mani un savu dēlu, bet tava sirds zina patiesību, un to zina arī saule un mēness, debess un zeme, vējš un uguns, un dievi Jama un Dharma. Kā tu uzdrošinies uzņemties tādu grēku? Tēvs taču atdzimst savā dēlā! Pat skudras sargā savus pēcnācējus! Tad kā gan tu, likuma sargs, vari noliegt savu dēlu? Tu neparādi pienācīgo godu man, savai sievai, kad es te stāvu tava troņa priekšā; bet sieva taču ir puse no vīra, viņa labākais draugs, viņa atbalsts un laime gan nedienās, gan mājās, gan ceļā! Viņa neatstāj savu vīru nedz šajā dzīvē, nedz pēc nāves. Mani Himalaju kalnu ielejā dzemdēja apsara Menaka un tūlīt pēc dzemdībām pameta it kā es būtu svešs bērns. Kādu grēku gan esmu pastrādājusi savā iepriekšējā dzīvē, ka māte mani pameta tikko dzimušu un nu arī mans vīrs noliedz mani un mūsu dēlu?”

Bet valdnieks atbildēja: “Es nepazīstu nedz tevi, nedz tevis dzemdēto dēlu! Sievietes jau pēc dabas ir melīgas visi to zina. Neviens taviem vārdiem nenoticēs. Tava māte, izlaidīgā Menaka, dzemdēja tevi grēcīgas kaislības augli, un arī tu, bezkaunīgā, esi sākusi iet grēka ceļus. Tu runā ar mani kā netikle. Ej prom no manām mājām, melīgā vientuļniece!”

Dusmas valdīdama, Šakuntala atbildēja: “Ja jau tu mani dzen projām, es iešu un atgriezīšos savā mājoklī, bet dēlu, kurš man dzimis no tevis, es atstāju tev. Tu neuzdrīkstēsies no viņa atteikties.” Un viņa aizgāja.

Te atskanēja balss no debesīm: “Dēls pieder tēvam, kurš to radījis. Tas ir tavs dēls, ak Dušjanta! Uzaudzini viņu un izskolo! Un lai viņa vārds ir Bhārata, Uzaudzinātais, jo tu paklausīsi mūsu pavēlei un audzināsi viņu.”

Izdzirdējis šos vārdus, valdnieks kļuva priecīgs un teica saviem galminiekiem: “Tikai šo balsi no debesīm es gaidīju, lai atzītu savu dēlu. Es zināju, ka tas ir mans dēls, bet baidījos, ka mani pavalstnieki to apšaubīs un neatzīs viņa izcelsmi, ja to apliecinās vienīgi Šakuntalas vārdi.” Un viņš atzina savu dēlu un lika atvest Šakuntalu, bet, kad viņa ieradās, paskaidroja, kādēļ noliedzis patiesību, un piedeva viņai visu, ko tā dusmās bija teikusi.

Dušjanta pasludināja Bhāratu par troņmantnieku, kā bija norunāts. Bet, kad lielais Bhārata ņēma valdības grožus savās rokās, viņš uzveica visus kaimiņvalstu valdniekus un kļuva par pasaules pavēlnieku čakravatinu; un Kanva viņa laikā bija augstākais priesteris. Bhārata lika pamatus varenajai un slavenajai Bhāratu dzimtai, no kuras cēlušies daudzi lieli valdnieki dieviem līdzīgie karotāji un varoņi. Un viņš deva savu vārdu Bhāratavaršai zemei, kas atrodas pasaules vidū.

Tikai Dievs ir tavs (Rāmakrišnas pavēstījums)

Kāds Guru deva savam skolniekam šādu pamācību: “Tikai Dievs ir tavs, un vairs nekas tev nepieder.” Skolnieks iebilda: “Bet mana māte un mana sieva, kura tik ļoti par mani rūpējas, tik ļoti mani mīl un ir tik nelaimīga, kad mani neredz, viņas taču arī ir manas, vai ne?” Guru atbildēja: “Te tu maldies. Es tev pierādīšu, ka neviena no viņām īstenībā tevi nemīl. Netici pat nevienu mirkli, ka sieva vai māte tevis dēļ upurēs savu dzīvību. Vari izmēģināt, tad tu redzēsi. Ej mājās un izliecies, ka ciet briesmīgas sāpes, tad es atnākšu un parādīšu tev, ko tālāk darīt.” Skolnieks darīja, kā viņam tika teikts. Izsauca ārstus, bet neviens nevarēja sniegt viņam atvieglojumu. Māte bija ļoti nobēdājusies un laiku pa laikam grūti nopūtās. Sieva un bērni raudāja. Šai brīdī ienāca Sanniazi (Guru).

“Šī slimība ir ļoti nopietna,” viņš teica. “Es neredzu nekādas iespējas glābt slimnieku, ja nu vienīgi kāds piekristu atdot par viņu savu dzīvību.” Pēc šiem vārdiem visiem sejās bija lasāmas šausmas. Bet Sanniazi uzrunāja slimnieka veco māti: “Dzīvot vai mirt vai tiešām jums jūsu vecumā tas nav vienalga? Jūs taču zaudēsit savu dēlu, kurš uztur jūs un visu ģimeni! Ja jūs varat atdot savu dzīvību par viņu, tad es varu viņu glābt. Ja jūs, māte, nevarat nest šo upuri, tad kas gan cits pasaulē to gribēs darīt?” Bet vecā sieviete stomīdamās caur asarām teica: “Cienījamais tēvs, esmu gatava darīt visu, ko vien jūs pavēlēsit, lai glābtu manu dēlu. Bet kā lai es atstāju mazos bērnus? Tā ir mana nelaime, bērni stāv man ceļā, es nevaru piekrist.”

Septiņi brāli (Idriss Šahs “Sūfiju ceļš”)

Sensenos laikos pasaulē dzīvoja kāds gudrs tēvs, kuram bija septiņi dēli. Atbilstoši viņu vecumam tēvs mācīja dēliem visu, ko vien varēja, bet nebija vēl pabeidzis viņu izglītošanu, kad pamanīja kaut ko tādu, kas pirmajā vietā izvirzīja jautājumu par dēlu drošību. Tēvs saprata, ka viņu valstij draud katastrofa. Jaunekļi bija pārgalvīgi drosminieki, un tēvs nedrīkstēja būt pret viņiem pilnīgi atklāts. Viņš zināja, ka tad, ja teiks: “Tuvojas katastrofa!”, viņi atbildēs: “Mēs paliksim šeit kopā ar tevi un stāsimies tai pretī.”

Tādēļ tēvs katram dēlam atsevišķi pateica, ka viņam jāuzņemas zināma misija un, lai to izpildītu, tūdaļ pat jādodas ceļā. Pirmo dēlu viņš sūtīja uz ziemeļiem, otro uz dienvidiem, trešo uz rietumiem, ceturto — uz austrumiem. Pārējos trīs dēlus aizsūtīja nezināmā virzienā.

Tiklīdz dēli bija projām, tēvs, liekot lietā savas īpašās zināšanas, pārcēlās uz tālu zemi un atsāka dai'bu, kuru

kādreiz bija spiests pārtraukt sakarā ar dēlu audzināšanu.

Kad četri pirmie dēli bija izpildījuši savu misiju, viņi atgriezās dzimtenē. Tēvs bija tā aprēķinājis uzlikto uzdevumu izpildei nepieciešamo laiku, lai dēli svešumā neapdraudēti varētu veikt savu darbu, līdz atgriešanās mājās kļūs iespējama.

Saskaņā ar dotajiem norādījumiem dēli atgriezās tajā vietā, kuru viņi atcerējās kopš jaunības. Bet tagad viņi vairs nepazina cits citu. Katrs sevi pasludināja par sava tēva dēlu un neparko negribēja ticēt pārējiem. Laiks un klimats, nelaimes un paradumi bija darījuši savu, un brāļi pēc izskata bija mainījušies.

Tā kā viņi bija tik stipri noskaņoti cits pret citu un katrs no viņiem tiecās spriest par citiem pēc to stājas, bārdas, ādas krāsas un runas manieres bet tas viss bija mairfijies! -, aizritēja daudzi gari mēneši un neviens no brāļiem neļāva citam atplēst vēstuli, kuru bija atstājis viņu kopīgais tēvs un kurā bija atrodama atbilde uz radušos problēmu un atgādinājums par viņu skološanu.

Tēvs jau bija to paredzējis tāda bija viņa gudrība. Viņš zināja kamēr dēli nesapratīs, ka paši ir ļoti mainījušies, viņi nevarēs mācīties tālāk. Šobrīd stāvoklis ir tāds, ka divi brāļi viens otru ir atzinuši gan tikai hipotēzes līmenī. Viņi atplēsa vēstuli un tagad cenšas sagremot faktu, ka viss, ko viņi uzskatījuši par pamatu, īstenībā tādā veidā, kādā viņi to izmanto, ir ārējas formas bez jebkādas nozīmes; ka tas, ko viņi ilgus gadus cildinājuši kā sava nozīmīguma stūrakmeni, īstenībā var izrādīties tikai godkāras un pavisam veltīgas ilūzijas.

Abi pārējie brāļi viņus vēro un nav apmierināti ar to, ka, ieguvuši šo pieredzi, viņi mainās uz labo pusi, tomēr paši ir negrasās sekot viņu piemēram.

Trīs brāļi, kuri aizgāja nezināmā virzienā, vēl nav atgriezušies satikšanās vietā.

Kas attiecas uz pirmajiem četriem brāļiem, paies vēl zināms laiks, līdz viņi pa īstam apzināsies, ka tieši tie līdzekļi, kuri viņiem nodrošināja izdzīvošanu izsūtījuma laikā, ārējie atribūti, kurus viņi uzskata par svarīgiem, ir šķēršļi, kas kavē viņu savstarpējo saprašanos.

Visi viņi vēl ir ļoti tālu no īstas zināšanas.

No Nosrata Pezeškjana grāmatas “Tirgonis un papagailis”

… Dzīves nomocītais tēvs, rūpēdamies par dēlu, dod viņam šādu padomu: “Ak dēls, neklausies uz to, kas teikts sakāmvārdā, ka katram ziedam esot savs aromāts, un atsakies no vēlēšanās rast baudu sieviešu mīlestības reibinošajos ziedos!”

Dēls iebilda tēvam: “Mans dārgais tēvs, tu nekad neesi ievērojis, cik šīs sievietes debešķīgi izskatās! Tavas acis nav gremdējušās viņu matu melnumā, tavu skatu nav priecējusi dzimumzīmīļe uz viņu zoda. Vai gan tu esi izjutis, ko nozīmē sēdēt kaktiņā un nodoties savām domām, kad esi mīlas apreibināts, un iegrimt miegā, kad tevī bango nevaldāmas fantāzijas?”

Tēvs iebilda dēlam: “Dārgais dēls, tu vēl nezini, kas ir galds bez maizes un ēdiena. Tu vēl neesi izjutis sievas bardzību un neesi dzirdējis savus bērnus raudam. Tu nezini, ko nozīmē sēdēt kaktiņā, gremdēties savās domās un gaidīt nejaušu ciemiņu ierašanos, kad esi apkrauts ar parādiem.”

Reizēm izmisums dod mums izredzes (Nosrats Pezeškjans “Tirgonis un papagailis”)

Pastāstīšu jums, kā reiz kāds iemīlējies cilvēks ilgus gadus cieta tāpēc, ka bija šķirts no mīļotās, un kā viņš dega šo mocību ugunīs. Varenais mīlestības spēks atņēma viņa sirdij pacietību, un dzīve bija nogurdinājusi viņa miesu. Dzīve bez mīļotās viņam šķita tukša un bezjēdzīga. Ar laiku viņš aizvien vairāk apdzisa. Neskaitāmas dienas un bezmiega naktis jauneklis aizvadīja raizēs un skumjās, ar sāpošu sirdi domājot par mīļoto. Viņš pats pārvērtās par ēnu un viņa ievainotā sirds par sērīgu vaidu. Viņš bija gatavs tūkstoš dzīves atdot tikai par to, lai vienu mirkli varētu baudīt viņas klātbūtni. Taču tas

y

viņam nebija lemts. Neviens ārsts nespēja slimnieku dziedināt, un arī draugi sāka no viņa vairīties. Ārstiem nav zāļu, kas varētu izārstēt no mīlestības, vienīgi mīļotā ar savas rokas pieskārienu būtu varējusi viņam palīdzēt.

Galu galā viņa skumju koks sāka nest izmisuma augļus, bet viņa cerības liesma izdzisa un saira pelnos. Un, lūk, kādu vakaru nelaimīgais mīlētājs, noguris no dzīves, atstāja mājas un devās ceļā. Pēkšņi jauneklis pamanīja, ka viņu grib panākt naktssardze. Viņš mēģināja glābties bēgot, bet sardzes vīri sekoja pa pēdām, viņu kļuva aizvien vairāk un vairāk, līdz beidzot visi glābšanās ceļi bija nogriezti. Izmisumā jauneklis novaidējās: “Viss skaidrs, sardze tas ir Izraīls, mans nāves eņģelis, tas steidzas mani notvert, tas ir bende, kas tūlīt pat mani sagrābs.” Nomocījies, vairs tik tikko turēdamies kājās un sirdij strauji sitot, viņš pieskrēja pie sienas, kas ieskāva dārzu, un ar lielām pūlēm uzrāpās uz tās. Ticis pašā augšā, viņš redzēja: siena ir tik augsta, ka galva reibst, tomēr, par spīti briesmām, metās lejup dārzā.

Un kāds skats pēkšņi pavērās viņa acīm! Tur bija viņa mīļotā ar lukturi rokā. Viņa meklēja pazaudēto gredzenu.

Un, kad tas, kurš bija pazaudējis savu sirdi, ieraudzīja to, kura bija šo sirdi nolaupījusi, atvieglojuma nopūta izlauzās no jaunekļa krūtīm un viņš, pacēlis rokas pret debesim, iesaucās: “Ak kungs, dod maniem vajātājiem slavu, bagātību un ilgu mūžu, jo tagad esmu sapratis, ka sardze man bija eņģelis Gabriēls, kas mani vadīja, vai ari dzīvības eņģelis Isrāfīls, kas man, nomocītajam, deva jaunus spēkus.”

Šim cilvēkam bija taisnība, jo cik gan daudz taisnīguma un žēlsirdības slēpa sevī sardzes šķietamā nežēlība! Vajādama jaunekli, kurš mocījās ciešanu tuksnesi, tā atveda viņu pie mīlestības jūras un atšķirtības tumsu kliedēja ar satikšanās gaismu. Tā vientulībā vārgstošo raidīja uz tuvības dārzu un ciešanu izmocīto dvēseli pie sirds dziedinātājas.

Ja mūsu mīlētājs jau iepriekš būtu zinājis, ar ko tas viss beigsies, viņš būtu pateicīgs sardzei un aizlūgtu par to, jo saprastu, ka aiz tās nepielūdzamības slēpjas taisnīgums; bet, tā kā jauneklis neparedzēja gala iznākumu, viņš sāka gausties un raudāt. Turpretī tie, kuri klejo zinības dārzos, jau pašā sākumā saskata galu, karā mieru un dusmās laipnību.

Šādā stāvoklī ir tie, kuri atrodas šajā ielejā. Bet, kas attiecas uz tiem ceļiniekiem, kuri klejo augstāk esošajās ielejās, viņi nešķiro sākumu un galu, viņi neredz ne sākumu, ne galu.

Sestā nodaļa VAMPĪRISMS, AR VESELĪBU SAISTĪTĀS PROBLĒMAS UN PSIHOENERGOINFORMACIONĀLĀ APMAINA

1.  jautājums. Kādi simptomi un pazīmes cilvēka psihofizioloģiskajā stāvoklī liecina par to, ka viņš ir pakļauts vampīrisma ietekmei?

Atbilde. Lai pārliecinātos par to, ka jūs patiešām tiekat pakļauts psihoenerģētiskajai iedarbībai un ka negatīvais stāvoklis, kādā jūs atrodaties, nav jūsu aizdomīguma radīts auglis vai nejaušu pazīmju kombinācija, jāapbruņojas ar pacietību un jānovēro, cik regulāri pēc kontaktēšanās ar eventuālo vampīru atkārtojas noteikti simptomi un sajūtas. Tikai tad, ja šī atkārtošanās tiešām ir regulāra, var izdarīt secinājumu, ka attiecīgais cilvēks pieder pie kādas no vampīru kategorijām.

Var izšķirt vampīriskās iedarbības fizioloģiskās, psihoenerģētiskās un psiholoģiskās pazīmes, ko izjūt upuris pēc kontaktēšanās ar enerģijas laupītāju. Ir vesela virkne fizioloģiska rakstura pazīmju un simptomu. Minēsim dažus, taču uzsvērsim, ka tad, ja cilvēks konstatē dažus no minētajiem simptomiem, tas vēl nebūt nenozīmē, ka to cēlonis ir tikai un vienīgi vampīriska iedarbība:

•  galvassāpes un reiboņi;

•  spiediens deniņos;

•  vispārējs nespēks;

•   paātrināta sirdsdarbība;

•  spiediens un sāpes sirdī;

•   dažādi gremošanas un zarnu darbības traucējumi;

•  ēstgribas pasliktināšanās;

•   bezmiegs;

•   apgrūtināta elpošana;

•  alerģija (samērā reta pazīme);

•   pazemināta imunitāte pret infekcijas un saaukstēšanās slimībām.

Vampīriskās iedarbības psihoenerģētiskās pazīmes un simptomi var būt šādi:

•  paaugstināts gurdenums, cilvēks ātri piekūst;

•   zūd darbaspējas;

•  cilvēks jūt vispārēju nespēku, ir miegains;

•  zūd sajūta, ko dod muskuļu atbrīvotība un ar to saistītais prieks, rodas muskuļu spazmas;

•  cilvēks jūtas.pakļauts dažādām saslimšanām;

•  psihoenerģētikas un gribas līmenī viņš jūtas neaizsargāts pret citiem cilvēkiem un apstākļiem;

•  primārās pasauluztyeres līmenī notrulinās uztveres asums un zūd interese par dzīvi.

Pie vampīriskās iedarbības psiholoģiskajām pazīmēm un simptomiem pieder:

•   garastāvokļa pasliktināšanās;

•   atkarības sajūta attiecībā uz vampīru pat tiktāl, ka cilvēks jūtas vainīgs viņa priekšā;

•   vienlaicīgas pievilksmes un atgrūsmes simptoms cilvēks grib, no vienas puses, izbeigt; savas attiecības ar vampīru, bet, no otras puses, viņu neapzināti pievelk vampīra magnētiski saistošā personība;

•   bailes no vientulības:

•   nevēlēšanas uzsākt kaut ko jaunu;

•   sava niecīguma apzina;

•  uzmācīga vēlēšanās nekavējoties bēgt no telpas, kur notiek kontaktēšanās ar vampīru, vai no savas mājas;

•  optimisma un pašpārliecinātības zudums;

•   nakts murgi un sapņi divcīņas, kurās vampīrs vajā upuri.

Vampīrisma akta upuris var arī neizjust minētās triju veidu pazīmes un simptomus vienlaikus un uzreiz. Tomēr parasti, ja vampīrs patiešām laupa cilvēka dzīvības spēku, upuris jūt vairākas divu vai triju minēta veidu pazīmes un simptomus, un tad jau var runāt par vampīriskās iedarbības simptomu kompleksu. Katram garīgi attīstītam cilvēkam, nekļūstot slimīgi neuzticīgam vai aizdomīgam, jāmācās atšķirt šīs pazīmes gan pēc sava paša stāvokļa, gan arī novērojot citu cilvēku psihofizioloģisko un psihoenerģētisko stāvokli.

•

2.  jautājums. Kāds ir vampīriskā kontakta mehānisms?

Atbilde. Vampīrisks kontakts, kura laikā noteikts daudzums psihiskās enerģijas pāriet no upura (donora) pie vampīra, var notikt vienīgi tad, ja sakrīt divu mijiedarbībā esošu cilvēku psihisko lauku vibrācijas un svārstības, kā arī šo cilvēku auras ir zināmā mērā saskaņotas. Ja tādas sakritības un saskaņotības nav, psihoenergoinformacionālā apmaiņa nevar notikt, bet tas nozīmē, ka vampīrisma akts nav iespējams. Šajā gadījumā vampīrs nav sameklējis saimnieka seifam piemērotu atslēgu. Lai saprastu, kādos gadījumos minētā saskaņotība ir iespējama, vispirms vajadzētu apzināties, kā notiek divu auru vampīra auras un donora auras savstarpējā iedarbība.

Vampīra aura ir ārkārtīgi elastīga, plastiska sfēra, kas nemitīgi meklē kontaktu ar citām aurām. Tā pastāvīgi maina formu, griežas un izvirza savdabīgus taustekļus

(tā sauktās astrālās lentes vai astrālos vadus), kas atrod ceļu uz donora auru. Dažreiz vampīra aura var būt ļoti spilgta un mirdzoša, tomēr tas ir luciferiskas dabas mirdzums, un garīgi attīstītam cilvēkam jāspēj tas saskatīt, lai nepieviltos. Citreiz, gluži pretēji, šī aura ir ļoti blāva un izskatās pēc tumšas piltuves, kura ievelk sevī ar to saskarē nonākušu cilvēku enerģijas.

Upura (donora) aura parasti ir irdena, izplūdusi, nepietiekami elastīga smalka sfēra, kurai vai nu vispār nav aizsargtīkla, vai arī aizsargtīklā ir caurumi (tumši plankumi, negludumi, izciļņi, vārdu sakot, visdažādākās cilvēcisko vājību vai rakstura stūrainības astrālās un enerģētiskās izpausmes).

Kad vampīra astrāli enerģētiskais izlūkvads (tas atgādina sapiera vai mīnu meklētāja taustu) nonāk kontaktā ar visvājāk aizsargāto upura (donora) auras vietu, vampīrs cenšas nostiprināt šo piesaisti un sākt sūknēt enerģiju. Atkarībā no situācijas, paša spējām un prasmes, kā arī no donora aizsargātības pakāpes un smalko izstarojumu saderības viņš izraugās enerģijas laupīšanas veidu, kas var būt mutisks vai mējns, var skart donora pasaulīgās, materiālās intereses vai neskart tās, var būt agresīvs vai, gluži otrādi, ļoti laipns pēc formas. Lai sekmīgi īstenotu savus nodomus, vampīram ir loti svarīgi pēc tam, kad astrāli enerģētiskā saikne nodibināta un nostiprināta, ar jebkādu iedarbības sviru palīdzību panākt to, ka enerģija plūst uz viņa auru, tā sakot, pēc savienoto trauku likuma. Lai gan vampīram un donoram ir atšķirīgi mērķi, vampīrisma akts var izdoties vienīgi tad, ja attiecīgajā brīdī viņu auras ir noskaņotas uz līdzīgām vibrācijām.

Jāatzīmē, ka tikmēr, kamēr vampīrs nesaņem sev nepieciešamo sveša spēka devu, viņš nevar nomierināties un viņa emocionālajam stāvoklim ir raksturīgi dru

džainas neapmierinātības, uzbudinājuma un raižu elementi. Vampīrs nomierinās tikai tad, kad viņam vajadzīgā svešās enerģijas daļa kļūst par viņa īpašumu. Saites, kas vieno vampīru un viņa upuri, ir noslēpumainas un neizprotamas. Diezgan bieži izrādās, ka ne tikai vampīram ir vajadzīgs upuris, bet ari upuris nevar nomierināties, kamēr nav atradis objektu, kuram viņš varētu atdot savu enerģētisko nodevu. No otras puses, gluži tāpat, kā trusītis ar savu padevību provocē pitonu, un tāpat, kā atklātā jūrā nokļuvis cilvēks izstaro fluīdus, kas piesaista viņam haizivju baru (to pierāda ne vien daudzie piemēri, bet ari zinātnieku pētījumi), arī upuris pievelk sev enerģētisko vampīru.

Katrs veiksmīgi īstenotais vampīrisma akts aizvien vairāk:

•   nostiprina vampīra meistarību;

•   pavājina vampīra saikni ar viņa Augstāko Dievišķo

Es;

•   pasliktina upura veselību;

•   padara vieglāk ievainojamu viņa auru.

No otras puses, katrs pret neapšaubāmi vampīrisko iedarbību vērstais pretestības akts no upura (donora) puses (šāda pretošanās spēja ir jāattīsta, sākot ar tīri sadzīvisku reakciju uz jebkuru mēģinājumu manipulēt ar jūsu apziņu un gribu) pat tad, ja tas beidzas ar neveiksmi, galarezultātā noved pie upura atbrīvošanās no visu veidu psiholoģiskās un psihoenerģētiskās atkarības. Upurim ir ļoti svarīgi pareizi īstenot savu psihoenerģētisko divcīņu ar vampīru. Ja uzbrukuma atvairīšanai tiek izraudzīts nepareizs objekts vai cīņā pārāk lielā mērā tiek iesaistīti satraukuma un emocionālās ieinteresētības mehānismi, var gadīties, ka cīņā tiek izšķiests daudz vairāk spēku, nekā vampīrs būtu spējīgs nolaupīt.

Pazīstamā ekstrasense Safika Karagulla savā grāmatā “Izrāviens uz jaunradi” raksta:

“Daudzi sensitīvi ir novērojuši indivīdus, kurus mēs nolēmām saukt par vampīriem. Tie ir cilvēki, kuri nevar izmantot to enerģiju, kas ir viņiem visapkārt vai vesels okeāns. Acīmredzot viņi ņem jau “sagremotu” enerģiju no cilvēkiem, kas atrodas tiešā tuvumā. Sensitīvi redz un var aprakstīt šo procesu. Vairāki labākie sensitīvi, ar kuriem kopā es strādāju, ir snieguši gluži vienādus aprakstus. Daudzkārtēji psiholoģiskie un psihiatriskie novērojumi liecina, ka tie, kurus mēs ar sensitīviem saucam par vampīriem, visbiežāk ir diezgan egocentriskas personas.

Sensitīvs vampīru raksturo kā tādu cilvēku, kuram ir ļoti ierobežoti enerģētiskie lauki. Šādi indivīdi varbūt nemaz pilnībā neapzinās, ka viņu enerģija nāk no citiem cilvēkiem. Viņi jūtas labāk, kad ir dzīvespriecīgu ļaužu sabiedrībā.

Jebkurš cilvēks, kas pārāk ilgi bijis kopā ar vampīru, sāk justies līdz izmisumam novārdzis, turklāt pats nesaprot, kāpēc tā ir. Tas cilvēku mulsina, un viņš apjūk. Iespējams, ka tas ir nepārvaramais pašsaglabāšanās instinkts, kas liek vampīra upurim iet projām. Viņš pats to var izskaidrot ar daudziem iemesliem. Kad tas notiek, cilvēks jūt, ka vampīrs viņu neizskaidrojamā kārtā kaitina.

Tiklīdz vampīra upuris ir ticis no viņa vaļā, tā sāk justies labāk un novērtē savu uzvedību kā nepamatotu. Turklāt cilvēks nosoda sevi par to, ka bijis dusmīgs bez jebkāda iemesla. Bieži vien nožēla liek viņam atkal atgriezties, turklāt viņš apņemas būt laipnāks un sirsnīgāks. Tādā gadījumā viņš atkal sāk vārgt, atkal saskaišas un atkal nomokās pašapsūdzības. Cilvēks nesaprot, ka viņa uzbudinājumu un “nepamatoto” vēlēšanos aiziet prom

izraisa nopietns savārgums un ka daba pati nāk viņam palīgā, piespiezdama viņu gandrīz vai smieklīgā veidā iziet no situācijas.

Ja vampīrs atrodas ģimenes lokā, viņu cieši vieno būtiskas saites un draudzība, rodas ļoti mokošas problēmas. No upura puses šis bēgšanas, pašpārmetumu un atgriešanās cikls, kam seko kārtējā enerģijas izsūknēšana, atkārtojas aizvien no jauna. Upuris ir apjucis un samulsis. Ja šāds stāvoklis turpinās ilgi, viņš var griezties pie ģimenes ārsta un sūdzēties par nespēku un uzbudinājumu. Ārsts uzreiz droši vien nespēs konstatēt nekādu fizisku saslimšanu, un abi gan pacients, gan ārsts būs nesaprašanā.

Daži vampīri izsūknē enerģiju gandrīz vai no katra, kas vien pagadās tuvumā. Citi acīmredzot var ņemt enerģiju tikai no pilnīgi noteiktiem upuriem. Cilvēks, kurš gluži vienkārši ir egoists, pieprasa no citiem uzmanību pret sevi un vēlas visu darīt vienīgi savā labā, nebūt nav vampīrs. Viņš var būt kaitinošs citu iemeslu dēļ. Vampīrs tā ir egocentriska personība, kas atrodas pati savā orbītā. Vampīrs nespēj paieties pretī cilvēkiem un pasaulei. Šķiet, ka viņš ir sarāvis kontaktu ar visapkārt esošās enerģijas okeānu. Keja reiz raksturoja šā tipa indivīdu kā psiholoģisko parazītu, kurš izmanto citu cilvēku mentālo, emocionālo un dzīvības enerģiju.

Sakarā ar vampīru problēmas izpēti veiktie novērojumi un eksperimenti deva mums iespēju iegūt dažas sīkākas ziņas. Tā kā šī parādība rada diezgan noteiktu iespaidu uz fizisko enerģiju, es lūdzu sensitīvus novērot enerģijas virpuļus, kurus viņi var saskatīt enerģētiskajā vai dzīvības laukā.

Noskaidrojās, ka enerģija no upura tiek izsūknēta caur pašu vājāko virpuli. Indivīds, kuram enerģētiskajā ziņā

vājākais ir virpulis sirds apvidū, acīmredzot zaudē enerģiju tieši caur to. Ja virpuļi liecina, ka vājā vieta vai traucējumi ir kakla apvidū, šāda indivīda enerģija tiks izsūknēta tieši caur šo kanālu.

Sensitīvi apliecina, ka ir vairākas metodes, kā vampīri var izsūknēt enerģiju. Daži acīmredzot izmanto balsi. Galēji egocentrisks cilvēks, kaislīgs pļāpa, no upura, kura uzmanību viņš ir pievērsis sev, izsūknē enerģiju ar runas palīdzību. Ja upuris klausās pietiekami ilgi, gan viņa dzīvības, gan mentālais lauks kļūst aizvien vājāks, blāvāks, atspoguļojot vispārējo stāvokli, un sensitīvs tādējādi redz, ka upuris ir ļoti novārdzināts. Jo vārgāks kļūst upuris, jo grūtāk viņam nākas atrast gribasspēku, kas nepieciešams, lai glābtos.

Citi vampīri izmanto acs enerģiju. Viņi skatās uz savu upuri mierīgi, nepārtraukti un apņēmīgi. Upuris pamazām nogurst, kļūst nemierīgs, viņam rodas neizskaidrojama vēlēšanās glābties. Ja šāda tipa vampīrs atrodas ļaužu grupā, neērtais stāvoklis, kādā nonācis viens upuris, gandrīz nav pamanāms.”

i

3.   jautājums. Kāpēc vampīrisms ir kaitīgs paša vampīra veselībai?

Atbilde. Pirmajā acumirklī varētu likties, ka vampīrisms pirmām kārtām ir kaitīgs upura (donora) veselībai, bet ļaunums, ko vampīrs nodara pats sev, visupirms ir saistīts ar tikumiskajiem un garīgajiem faktoriem, respektīvi, ar dvēseles samaitātību. Tomēr tas ir diezgan paviršs spriedums. Vampīrisms galu galā sabeidz arī paša vampīra veselību, lai gan parasti tas notiek pēc tam, kad upura veselība jau ir sabeigta.

Tātad vampīrisms ir kaitīgs paša vampīra veselībai šādu iemeslu dēļ:

•   Pieradums pie vampīrisma pakāpeniski paralizē cilvēka veselīgo aktivitāti un gribu pareizi un godīgi iegūt dzīvībai nepieciešamos resursus. Pieradis pie dzīvā spēka laupīšanas, tas ir, pieradis iet mazākās pretestības ceļu (kaut gan reizēm vampīram nākas parādīt sātanisku neatlaidību un izmaņu, lai veiksmīgi īstenotu enerģētisko zādzību), cilvēks atradinās no veselīgas gribas piepūles vajadzīgajā virzienā. Tas savukārt novājina nervu sistēmu, ķermeņa vingrību un izjauc dažādo organisma funkcionālo sistēmu darbības saskaņotību.

•  Vampīrisms palēnina veselīgas un pareizas vielmaiņas un psihoenergoinformacionālās apmaiņas procesu ne tikai upurim, bet arī pašam vampīram. Tā rezultātā psihiskā enerģija, kas nav pārstrādāta normālā darba procesā, nogulsnējas uz nervu kanālu sieniņām un organismā uzkrājas nevēlamas bioķīmiskas vielas.

•  Vampīrisms atrauj vampīru no saiknes ar Augstākajiem Dievišķajiem Spēkiem, kuri ar savām dzīvinošajām emanācijām baro ne vien dvēseli, bet ari ķermeni. Ja vampīrs ilgstoši nododas savam paradumam laupīt svešu spēku, viņa aura deformējas, to no virspuses nosedz blīvs enerģētiskais “vāks”, kas aizsprosto pieeju Augstāko Spēku glābjošajai palīdzībai.

•   Vampīrisms pakāpeniski pieradina pie nepareizām mentālajām nostādnēm, kas attaisno nepareizo dzīvesveidu un kopumā veido savdabīgu “vampīrisku pasaules uzskatu”. Tā pamatā ir pašapmierinātība un pašapmāns, bet jebkuri maldi kā atzīst ezoteriskās mācības izjauc smalko enerģētisko centru saskaņoto darbību, izkropļo no čakrām plūstošo izstarojumu un caursit melīgā cilvēka auru, padarot to pieejamu slimības izraisošu mikrobu, baktēriju un tumšo astrālā plāna būtņu iedarbībai. Melīgas domas, pašas būdamas indīgas pēc savas dabas, pievelk

tādas pašas indes un ietekmes no smalkās pasaules un pakāpeniski sagrauj imunitāti.

•   Vampīrisms kā pieradums pie “cilvēciskas izcelsmes barības” tās smalkajā, enerģētiskajā izpausmē ir kaitīgs ne vien tādēļ, ka atradina vampīru no normālas psihoenergoinformacionālās apmaiņas ar dabu, harmoniskiem cilvēkiem, mākslu un Dievišķajiem Spēkiem, bet arī tādēļ, ka upuru enerģija jau pēc savas dabas bieži vien mēdz būt pazemināta, novājināta un slimības izraisoša. Tālab vampīrs, cenzdamies uzlabot savu veselību tādējādi, ka laupa upurim dzīvības spēkus, galarezultātā var to pasliktināt, jo ir sarijies slimīgas emanācijas.

•    Vampīrisms kā neekvivalentas psihoenergoinformacionālās apmaiņas paveids ir kaitīgs arī tādēļ, ka vampīrisma akta laikā notiek arī karmu apmaiņa. Cilvēka aurā glabājas visi agrākie karmiskie uzkrājumi. Iespiešanās svešā aurā ar mērķi laupīt dzīvības spēku un tai sekojošā psihiskās enerģijas zādzība tā būtībā ir ielaušanās karmā, liktenī, kurā ietvertas visdažādākās, reizēm pat ļoti nelabvēlīgas tendences, kā arī cēloņu un seku sakarības. Traucēt karmas gaitu tas nozīmē pakļaut sevi nepielūdzamajam, žēlastību nepazīstošajam cēloņu un seku likumam. Tādēļ vampīrs, vieglprātīgi cerēdams, ka arī turpmāk varēs nodarboties ar savu ienesīgo tumšo amatu un izvairīties no atbildības, var ļoti smagi pievilties un sagatavot sev bēdīgu nākotni.Karmas pretsitiens, kas sasniegs šādu neveiksmīgu sveša spēka laupītāju jebkurā brīdī un negaidītā vietā, var ļoti nopietni ietekmēt viņa likteni, kā arī veselības stāvokli.

4.  jautajums. Kadas slimības visbiežāk apdraud vampīrisma upuri?

Atbilde. Vampīrisma upuri tomēr slimo biežāk nekā vampīri un saslimst ātrāk nekā enerģijas laupītāji. Tas tādēļ, ka šajā gadījumā slimības cēlonis ir tiešs, nepastarpināts, turpretī to slimību cēlonis, kuras vēlāk var pieveikt vampīru, saistīts ar atmaksas likumu, ir vairāk vai mazāk pastarpināts. Tādēļ vampīrs saslimst vēlāk.

Visizplatītākās slimības, no kurām bieži vien cieš tie, kuri ilgstoši bijuši pakļauti enerģijas laupīšanai (to apstiprina psihosomatiskās medicīnas dati), ir šādas:

•   kuņģa un zarnu trakta slimības (kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūla, gastrīts, kolīts);

•  nieru, aknu un žultspūšļa slimības (pielonefrīts, holecistīts, žults izvadceļu diskenēze);

•  sirds slimības (tahikardija, stenokardija, kardiomiopātija);

•  nervu sistēmas slimības (neiroze, astēnisks stāvoklis, miega traucējumi);

•  sirds un asinsvadu sistēmas un limfātiskās sistēmas slimības (varikozi vēnu paplašinājumi, ateroskleroze, limfadenīti).

Nevar teikt, ka visi energovampīrisma upuri katrā ziņā ir disponēti tieši uz šīm slimībām, tāpat nevar apgalvot, ka viņi katrā ziņā saslimst, tiklīdz divas vai trīs reizes ir kontaktējušies ar vampīru, tomēr jāatzīst, ka ilgstoša vampīriska iedarbība vai bieža saskare ar ļaunām un slimām aurām galu galā var novest pie tā, ka parādās kāda no minētajām slimībām.

5.  jautājums. Kāds ir tas smalkais psihoenergoinformacionālais mehānisms, atbilstoši kuram vampīriskas iedarbības rezultātā upurim (donoram) rodas un attīstās slimība?

Atbilde. Ezoteriskās mācības uzskata, ka pamatā cilvēka organisma veselīgu stāvokli nodrošina ēteriskais ķermenis (dubultnieks). Tas glabā sevī veselības un dzīvesspējas rezerves un dažādo lauku līmenī koordinē un harmonizē visus fiziskajā ķermenī notiekošos neskaitāmos fizioloģiskos procesus, nodrošinot to vienotību. Ēteriskais dubultnieks ietekmē fizisko ķermeni, bet savukārt pats ir pakļauts gan ķermeņa plānā apvalka ietekmei, gan arī smalkāko un augstāko ķermeņu un struktūruastrālā, mentālā un garīgā (ugunīgā) ķermeņa ietekmei. Kamēr mijiedarbība starp cilvēka ķermeņiem un dabu noris normāli, cilvēka organisms ir vesels. Slimība nozīmē to, ka ir traucēta harmonija un pareiza psihoenergoinformacionālā apmaiņa starp cilvēka ķermeņiem, no vienas puses, un starp cilvēku kā viengabalainu veidojumu un ārējo vidi, no otras puses.

Vampīrisma akts ir jebkuras slimības attīstības paātrinātājs, tās palaišanas mehānisms. Enerģijas nolaupīšanas akts sākas ar ielaušanos svešā aurā, kā arī auras aizsargtīkla caursišanu. Ar to vien jau pietiek, lai organisms kļūtu atvērts un tajā varētu iekļūt slimības izraisoši mikrobi un baktērijas. Tarāns, kas caursit aizsargtīklu, ir svešā un tumšā griba, doma, enerģija. Tās graujošais tumsas un ļaunuma potenciāls darbojas arī tad, ja tā ietērpta tādā apvalkā, kas ārēji it kā liecina par vampīra labvēlīgo attieksmi pret upuri. Iekļuvusi svešajā un vienotajā smalkajā organismā, upura aurā, vampīra enerģijas daļiņa sāk pildīt tādu pašu funkciju kā slimību izraisoša baktērija tikai psihoenerģētiskajā plānā. Tā sāk traucēt smalko psihoenergoinformacionālo apmaiņu, kas noris gan pašā organismā starp visām tā smalkajām un blīvajām struktūrām, gan arī starp organismu kopumā un vidi. Cilvēks sāk just diskomfortu, disharmoniju, neizprotamas izcelsmes fiziskās un smalkās sāpes,

parādās nespēks, zūd pašpārliecība. Šīs ciešanas var turpināties atkarībā no konkrētās personas vispārējā veselības potenciāla. Ja cilvēka griba, garīgais stāvoklis, psiholoģiskā noturība un optimisms būs uzdevuma augstumos, tumšā enerģija tiks vai nu pavisam izdzīta, vai arī pakāpeniski pārstrādāta, bet auras apvalkā izsistā plaisa savilkta. Taču, ja cilvēks ir aizdomīgs, ja viņam ir vāja griba, viņš ir nelīdzsvarots, nav pārliecināts par sevi, nav īpaši attīstīts garīgajā ziņā un vāji aizsargāts visos plānos, viņš, gluži pretēji, pats savu negatīvo stāvokli padarīs vēl ļaunāku un nostiprinās sevī iekļuvušo tumšās enerģijas daļiņu ar savām paša negatīvajām domām, postīgajiem priekšstatiem, tēliem, jūtām un emocijām. Tad šī daļiņa pieaugs, sasniegs savu kritisko masu un sāks iedarboties uz tām organisma sistēmām, kuras nodrošina procesu vispārējo vadību un saskaņotību, uz centrālo un perifero nervu sistēmu, elpošanu, limfātisko sistēmu, asinsriti, organisma audos notiekošo vielmaiņu. Negatīvā enerģija meklēs organismā vājās vietas un defektus iekšējo orgānu darbībā. Agri vai vēlu tā atradīs, ko meklējusi, un sāks pastiprināt visus patoloģiskos procesus, novedot tos no aizmetņa stāvokļa līdz realitātei. Tā var attīstīties slimība.

Cilvēka aizsargapvalka viengabalainību un attiecīgi auras drošību garantē enerģētisko centru (čakru) saskaņota un harmoniska darbība. Ja personas iekšējā dzīve ir intensīva un šī persona tiecas uz garīgo pilnību, centri darbojas, lielā daudzumā izdalīdami smalko enerģiju un nodrošinādami cilvēka auras elastīgumu. Turpretī, ja cilvēka gars snauž un nav nekādu nopietnu meklējumu vai arī cilvēks ir pakļauts dažādām kaislībām, čakras pārstāj darboties saskaņotā režīmā, vairs neizdala nepieciešamo enerģiju, bet aura kļūst irdena, ļengana un dažādu iedarbību rezultātā viegli ievainojama. Katram cilvēkam

ir savi vadošie centri, galvenokārt ar šo centru starpniecību viņš uztver pasauli un izpauž savu gribu. Viņa Es atrodas šo centru zonā. Cilvēks, kurš pēc sava garīgā līmeņa atrodas zemā attīstības pakāpē, kas saistīta ar egoistiskām vēlmēm, iekšēji dzīvo triju zemāko centru mūlādharas, svadhisthānas un manipūras zonā. Tēlaini runājot, viņa māja atrodas vēdera apvidū, zem jostasvietas. Šo triju zemāko centru vēlmes un griba nosaka pārējo četru centru darbību. Vidēja garīgā līmeņa cilvēks iekšēji dzīvo krūšu apvidū, savas emocionālās sirds (ānahatas) līmenī, bet tā darbojas kopā ar saprātu, kas apkalpo cilvēka ikdienišķās vēlmes (tā sauktais kama manass jeb vēlmju prāts). Šā cilvēka sirds it kā paliek ikdienišķības horizontālajā sfērā, viņa centieni nesasniedz augstāko sfēru un nesavienojas ar augstākajiem centriem. Augsta garīgā līmeņa cilvēks orientē savu sirdi uz augstākajām pasaulēm un centriem, savieno sirdi ar tiem un pakļauj zemāko centru funkcionēšanu augstākajai dievišķajai gribai.

Cilvēka enerģētiskā aizsargātība ir atkarīga no mērķa, kuru viņš tiecas sasnieg^, no viņa izraudzītā virziena, kā arī no gribas nelokāmības, centienu pastāvības un iekšējās dzīves intensitātes pakāpes. Turklāt ir ļoti svarīgi, kurš centrs vai kāda centru (čakru) kombinācija uzņemas galvenā aizsargmehānisma funkciju. Visefektīvākā aizsardzības metode ir sirds centra savienošana ar augstākajiem centriem. Tādējādi sirdij tiek piesaistīti arī trīs zemākie centri, un tas padara cilvēku praktiski neievainojamu. Turpretī, ja sirds nav pieslēgta augstākajiem centriem, darbojas autonomā režīmā vai vēl sliktāk apkalpo triju zemāko centru impulsus, vai arī ar savu enerģiju palīdz izskaitļot mehāniskā prāta apsvērumus, tad tā nevar nodrošināt visas cilvēciskās būtnes aizsargātību vajadzīgajā pakāpē. Bet veselības stāvoklis

ir tieši atkarīgs no cilvēka aizsargātības pakāpes. Ja okults trieciens trāpa kādu no centriem vai vide enerģētiski negatīvi ietekmē noteiktas čakras, cilvēks var saslimt. Franču okultists Pols Sedīrs savā grāmatā “Maģiskie augi” ievietojis tabulu, kas parāda, kā cilvēku slimības ir saistītas ar dažādajām čakrām. Šī shēma parāda, ka gadījumos, kad negatīvā enerģētiskā iedarbība ir vērsta uz centru mūlādhara un tas tiek caursists, cilvēkam var attīstīties (lai gan tas nepavisam nav obligāti) tādas slimības kā kašķis, hemoroīdi, zobu sāpes, gremošanas traucējumi, melanholija, klepus, elefantiāze, kolikas, podagra, sejas ādas tuberkuloze. Ja enerģētiski tiek bojāta svadhisthāna, var rasties asins, aknu, mugurkaula slimības, katalepsija, pleirīts, angīna, vēnu paplašināšanās, apopleksija. Ja enerģētiskais trieciens skar višudhu, rodas risks saslimt ar smadzeņu un kakla slimībām, migrēnu, plaušu kaitēm, diloni. Ja spēka sitiens trāpa centru ādžņā, draud saslimšana ar kuņģa slimībām, lunātismu, reimatismu, apopleksiju, tūsku, tuvredzību. Un, visbeidzot, ja enerģētiski tiek bojāta sahasrāra, var attīstīties acu slimības, iestāties paātrināta sirdsdarbība, paralīze, roze, asins pieplūdums galvā.

Sedīra darbs, kas uzrakstīts XX gadsimta sākumā, lai gan ļoti noderīgs, vairs nav gluži atbilstošs mūsdienu vajadzībām tajā izklāstīto faktu rakstura un fragmentārās pieejas dēļ. Agni Jogas mācība norāda katra centra saikni, pirmkārt, ar tuvāko iekšējo orgānu un, otrkārt, ar attiecīgo dziedzeri. Enerģētiskais bojājums jebkurā čakrā, ja tas ir nopietns, var attīstīties par attiecīgā orgāna vai dziedzera slimību. Traumēta mūlādhara var izraisīt cistas vai prostata dziedzera slimību. Enerģētiski traumēta svadhisthāna bieži vien veicina urogenitālās sistēmas saslimšanu vai bojājumus siekalu dziedzerī un mutes dobumā (smalkā stihija, kas atbilst otrajai zemākajai čakrai,

attiecas uz ūdens stihiju). Bojāta manipūra gandrīz vienmēr noved pie gremošanas orgānu un redzes slimībām. Trauma sirds centrā visupirms var ietekmēt visas nervu sistēmas stāvokli, bet vispār tieši sirds ir tā, kas nosaka visas cilvēka smalkās un fiziskās īpašības. Ievainota višudha var izraisīt kakla un runas orgānu slimības, kā arī vairogdziedzera bojājumus. Ādžņā traumēšana var būt par cēloni smadzeņu saslimšanai, šķielēšanai, nervu sistēmas nelīdzsvarotībai. Un, beidzot, enerģētiskais trieciens pa visaugstāko centru sahasrāru var izraisīt asins pieplūdumu galvā, apdegumus, pārejošu paralīzi, insultu.

Jāatzīmē, ka iepriekšminētās slimības var attīstīties vienīgi tad, ja enerģētiskais trieciens bijis ļoti stiprs vai vampīriskā iedarbība spilgti izteikta. Nebūt ne katrs vampīrisma akts tieši noved pie slimības. Vienīgi ilgstoša vampīriskā iedarbība un enerģijas izsūknēšana no viena vai otra centra var izprovocēt pilnīgi noteiktas slimības rašanos. Lai tā nenotiktu, cilvēkam ir jāattīsta savs garīgais spēks un jātiecas savienot augstākos apziņas centrus ar vidējo sirds centru. Tad cilvēka aura un viņa enerģētiskie centri vairs nebūs pieejami nekāda vampīra ietekmei.

6.   jautājums. Kāda sakarība pastāv starp vampīrismu un apsēstību?

Atbilde. Bez šaubām, starp vampīrismu un apsēstības stāvokli ir noteikta sakarība, un vispār tās ir līdzīga rakstura parādības. Reliģijās un ezoteriskajās mācībās apsēstību parasti saprata kā viņpasaules tumšā spēka iespiešanos svešas auras apvalkā (dvēselē) ar mērķi vadīt svešu gribu, lai apmierinātu neapvaldītas iekāres. Reliģijās apsēdēji parasti tika traktēti kā velni vai dēmoni,

respektīvi, kā pārlaicīgas dabas būtnes, kurām nav absolūti nekādas gaismas vai mīlestības sākotnes. Ezoteriskās mācības identificē apsēdējus ar atmiesotajām smalkās pasaules būtnēm, tas ir, mirušajiem cilvēkiem, kuri pēc fiziskā ķermeņa zaudēšanas un pārcelšanās uz astrālo pasauli nav nomierinājušies, bet, gluži otrādi, satrakojušies, tālab ka nespēj apmierināt savas nepiepildītās pasaulīgās iekāres. Lai kaut vai iluzoriski un aptuveni pārdzīvotu apmierinājuma sajūtu, viņi cenšas no smalkā plāna pietuvināties kāda nepilnīga, baudas alkstoša laicīgā cilvēka aurai, iespiesties tajā un, manipulējot ar šā cilvēka gribu un apziņu, izbaudīt kārotās izjūtas. Ezoteriskās mācības, arī Agni Joga, pēta daudzveidīgās attiecības, kādas iespējamas starp apsēsto un apsēdēju, un izšķir tādus gadījumus, kad tie abi ir iemiesotā stāvoklī, un tādus gadījumus, kad viens no tiem (apsēdējs) ir atmiesots, bet apsēstais ir laicīga iemiesota būtne.

Vampīrismam un apsēstībai ir ļoti daudz kā kopīga. Varētu teikt, ka upuris (donors) ir apsēstais, bet vampīrs apsēdējs. Apsēdēju, kurš darbojas no smalkā plāna, atšķirībā no laicīgā vampīra, interesē ne tikai iespēja laupīt svešu spēku, bet arī izdevība manipulēt ar svešu gribu un apziņu, kā arī svešu jūtu un svešas uztveres kanāls, kuru var izmantot par vadu, lai piekļūtu pie zaudētās zemes dzīves matērijas, un par nepiepildīto vēlmju magnētu. Apsēstība un vampīrisms kā patoloģiska rakstura procesi savstarpēji viens otru pastiprina, īpaši jāatzīmē tas, ka saskaņā ar ezoteriskajiem priekšstatiem nosliece uz vampīrismu padara apsēstu ne tikai upuri (kas ir gluži dabiski), bet arī vampīru, jo par viņa tieksmi regulāri laupīt svešu enerģiju sāk interesēties citas, daudz stiprākas tumšās būtnes. Tās smalkajā pasaulē spēlē savdabīgu reketieru lomu, pakāpeniski pakļauj uz vampīrismu tendētās būtnes gribu savai gribai

un iesaista to melnaja maģiskajā ķede ta sauktaja Melnajā Brālībā.

7.  jautājums. Kā savu veselību pasargāt no vampīriskas iedarbības?

Atbilde. Aizsardzība pret vampīrismu ietver dažādus pasākumus, arī sava ķermeņa veselības aizsardzību. Tomēr tai vajadzētu būt tikai vienai sastāvdaļai kopējā dzīves stratēģijā, kas vērsta uz garīguma un harmonijas saglabāšanu mūslaiku nelabvēlīgajos apstākļos. Tam, kurš pēc kontaktēšanās ar vampīru vēlas nodrošināt sava ķermeņa veselību vai vismaz veikt tīri profilaktiskus pasākumus, ir jāsaglabā neskartas visas savas smalkās enerģētiskās struktūras līdz pat dvēselei un garam. Tātad, lai labāk pasargātu savu veselību no vampīriskas iedarbības, jārīkojas šādi:

•    Jāpanāk, lai jebkurās mijiedarbībās un kontaktos jūsu dvēsele paliktu mierīga un aizsargāta, jo ir pastāvīgi vērsta uz Augstāko Dievišķo Aizsardzību. Lai to panāktu, jums Dievs jāuztver kā,neizsīkstošas enerģijas dzīvinošais avots, kā gādnieks un aizstāvis jebkurās bēdās, nedienās, tad, kad pret jums ir vērsta negatīva iedarbība. Nemitīga vai vismaz periodiski atkārtota lūgšana, kas nāk no cilvēka gara un iet pie Dieva, mīlestības pilna sirds un nesavtīga motivācija, mierīga sirdsapziņa, uz cildeniem mērķiem koncentrēta uzmanība, skaidra, nomodā esoša apziņa, tīra un liela garīgā enerģija, kas uzkrāta iekšējā sevis veidošanas darbā, tie ir vislabākie līdzekļi aizsardzībai pret visu veidu vampīrismu.

•   Viens no svarīgākajiem faktoriem savas veselības aizsargāšanā pret vampīrisku iedarbību ir tīra un pozitīva karma. Ir viena lieta, ja vampīrs tuvojas bezdarbīgam, izklaidīgam vai nedrošam cilvēkam, kurš sakarā ar

savu darbu un pienākumiem ir daudzu cilvēku parādnieks (tādēļ psihoenerģētiskajā ziņā šāds cilvēks ir vājš un viegli ievainojams viņš taču visus cilvēkus uzskata par kreditoriem un viņu priekšā jūtas vainīgs, kompleksu nomākts un neaizsargāts). Taču pavisam cita lieta ir, ja vampīrs sastop darba cilvēku, kurš ir par sevi pārliecināts, ciena pats sevi, dzīvo ar izpildīta pienākuma apziņu, kura laiks ir aizpildīts un kurš neatvēl sev dīkdienības un bezdarbības brīžus (no tā izriet šāda cilvēka psihoenerģētiskā aizsargātība viņš ari ar citiem cilvēkiem kontaktējas, bruņojies ar savu autoritāti un pašcieņu, kura turklāt ir pilnīgi likumīga, jo atbilst tai cieņai, ko pret viņu jūt citi cilvēki). Tīra karma, kuru papildina pašcieņa, autoritāte un citu cilvēku dāvātā cieņa, nodrošina personai tā saukto sociālo vairogu, kas pasargā no daudziem vampīriskiem tīkojumiem un ir svarīgs garīgās un psiholoģiskās veselības komponents.

•  Aizsargāt veselību pret vampīriskām iedarbībām ļoti palīdz pareizs un veselīgs dzīvesveids, kas nozīmē pārdomātu darba un atpūtas miju, veselīgu miegu, kam pilsētas apstākļos vajadzētu ilgt ne mazāk kā septiņas astoņas stundas, stingri ieturētu ēšanas režīmu un regulāru saskarsmi ar dabu.

•  Protams, izšķiroša nozīme aizsardzības kvalitātes nodrošināšanā ir pārdomātai stratēģijai, kas jāievēro saskarsmē ar vampīru. Tas nozīmē pēc iespējas izvairīties no kontaktiem ar viņu. Ja tas nav iespējams, pieklājīgi sadarboties, nepieļaujot to, ka šai sakarā cilvēkā pašā uzmutuļotu neapzināti agresīvas vai neapmierinātības un depresijas pilnas noskaņas; ja nevēlamais kontakts tomēr notiek, prast uzspiest vampīram savu saziņas un mijiedarbības ritmu un tempu; pēc iespējas izvairīties no sadarbības ar vampīru, uzsākot jaunus darbus, projektus un citus pasākumus. Taču pats galvenais ir sargāt savas dvēseles miera enerģiju.

•   Ja vampīrs pret jums kļūst arvien agresīvāks un uzmācīgāks, lietojiet vairoga izveidošanas metodi domās norobežojiet sevi ar varenu, pret jebkādām iedarbībām drošu enerģētisko vairogu no gaišzilas vai zeltainas starojošas nesaraujamas matērijas. Šā vairoga aizsegā palieciet absolūti nosvērts, iekšēji organizēts un mierīgs.

•    Mācieties pēc nevēlama kontakta ātri izšķīdināt uzkrāto negatīvo enerģiju un atjaunot enerģijas plūsmas. Šai nolūkā lieti noder ritmiska elpošana, lūgšana, meditācija, saskarsme ar dabu un labākajiem mākslas darbiem, garīgās literatūras lasīšana un darbības formu maiņa.

•   Un, visbeidzot, pats galvenais iemācieties mierīgi uztvert pats savas slimības un to rašanos pirmām kārtām saistīt ar savu vainu. Cilvēks kļūs vienkārši komisks, ja katru šķaudienu vai vieglas galvassāpes sāks izskaidrot ar redzamu un neredzamu vampīru intrigām.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Daoistu līdzība

Drakona tēvocis teica Vanam Čži:

-  Tu pārzini smalko mākslu. Es esmu slims. Vai tu vari mani izārstēt?

-   Paklausu pavēlei, atbildēja Vans Cži. Bet vispirms pastāsti man par savas slimības pazīmēm.

-  Slavinājumus savā kopienā neuzskatu par slavu; nopēlumus ķeizarvalstī neuzskatu par kaunu; iegūdams nepriecājos un zaudēdams neskumstu. Uz dzīvi skatos tāpat kā uz nāvi, uz bagātību tāpat kā uz nabadzību, uz cilvēku tāpat kā uz cūku, uz sevi tāpat kā uz citu; savā mājā dzīvoju tāpat kā iebraucamajā vietā; uz savu kopienu noskatos, it kā tā būtu Zunu vai Maņu ķeizarvalsts. TMani] nevar iekārdināt nedz ar amatu, nedz

apbalvojumiem, nevar nobiedēt nedz ar sodu, nedz izpirkšanu, nevar mainīt nedz ar uzplaukumu, nedz pagrimumu, nedz ar peļņu, nedz zaudējumu, nevar aizkustināt nedz ar bēdām, nedz prieku. Šo daudzo slimību dēļ es nevaru kalpot kungam, kontaktēties ar saviem tuviniekiem un draugiem, izrīkot sievu un dēlus, pavēlēt kalpiem un vergiem. Kas tā ir par slimību? Ar kādu līdzekli to var izārstēt?

Vans Čži lika slimniekam nostāties ar muguru pret gaismu un sāka viņu pētīt.

-Ak! viņš iesaucās. Es redzu tavu sirdi. |Tās| vieta, vesels cuns, ir tukša, gandrīz [kā] gudrajam! Tavā sirdī ir sešas vaļējas atveres, bet septītā aizvērta. Varbūt tāpēc |tul uzskati gudrību par slimību? Bet šī vaina ar manu niecīgo mākslu nav izārstējama!

•

Briesmīgais Dibdibs (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

Reiz naktī zaglis, gribēdams aplaupīt vecu sievieti, piezagās pie viņas mājas atvērtā loga un ieklausījās. Sieviete gulēja gultā. Zaglis izdzirdēja viņas balsi, kas liecināja par lieliem pārdzīvojumiem, un visai dīvainus vārdus:

-   O-o-o… šis Dibdibs, briesmīgais Dibdibs! Šis šausmīgais Dibdibs mani iedzīs kapā!

Zaglis nodomāja: “Nelaimīgo sievieti nomoka kāda briesmīga slimība — ļaunais Dibdibs, par kuru es nekad neko neesmu dzirdējis!”

Pa to laiku vaidi kļuva vēl skaļāki un smagāki, un zaglis sāka pie sevis murmināt:

-   Vai tikai es neesmu aplipināts? Viņas elpa taču gandrīz skāra mani, kad es ieskatījos pa logu…

Jo vairāk zaglis par to domāja, jo lielākas kļuva viņa bailes, ka viņš no tiesas ir saķēris šo nāvīgo Dibdibu. Pēc kāda brīža zaglis jau trīcēja kā apses lapa. Viņam tik tikko

pietika spēka aizvilkties mājās pie sievas. Viņš vaidēja un skaļi pūta:

-   Liktenīgais Dibdibs! Te nevar būt nekādu šaubu, šis nolādētais Dibdibs ir paņēmis mani pie dziesmas…

Sieva, galīgi pārbijušies, apguldīja viņu. Kāds briesmonis gan būtu uzbrucis viņas laulātajam? Sākumā viņa domāja, ka Dibdibs ir kāds meža zvērs, bet, tā kā vīra runa kļuva aizvien nesakarīgāka un viņa nevarēja atrast nekādas pēdas, kas liecinātu par zvēra uzbrukumu, zagļa sieva sāka baidīties, ka te varētu būt iejaukti pārdabiski spēki.

Viņa zināja, ka tādos gadījumos jāiet pie vietējā svētvīra. Tas bija savā ziņā gandrīz vai priesteris, liels likumu zinātājs, gudrais, un viņu sauca par Fakihu.

Sieviete tūdaļ pat steidzās pie gudrā un lūdza apmeklēt viņas vīru. Fakihs, nospriedis, ka gadījums tik tiešām ir pietiekami svarīgs, lai viņš varētu parādīt savu sevišķo svētumu, steidzās pie slimā zagļa.

Zaglis, ieraudzījis sev blakus svēto tēvu, nosprieda, ka lieta, redzams, ir vēl sliktāka, nekā viņš domājis. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš bilda:

_ ’ ‘j _

-   Veca sieviete ceļa gala, viņai ir nolādētais Dibdibs, un viņa mani ar to aplipināja! Palīdzi, ja vari, svētais Fakih!

-   Mans dēls, teica Fakihs, kas pats bija ļoti izbrīnījies, nožēlo grēkus un lūdz žēlastību, jo iespējams, ka tu vairs ilgi nedzīvosi.

Viņš pameta zagli un steidzās uz vecās sievietes mājām. Iebāzis galvu pa logu, viņš skaidri dzirdēja viņas činkstēšanu. Sieviete locījās un drebinājās:

-   Ak, ļaunais Dibdib, tu mani nobeigsi! Izbeidz, atstājies, ļaunais Dibdib, tu, kas izsūc man asinis…

Tā tas turpinājās labu brīdi: vecā sieviete te ievaimanājās, te uz mirkli apklusa. Un pēkšņi arī Fakihs sajuta,

ka drausmīgs saltums pamazām pārņem visu viņa ķermeni. Viņš sāka trīcēt, un loga rāmis, pie kura viņš turējās, pēkšņi ieņerkstējās šī skaņa atgādināja zobu griešanu.

Izdzirdējusi troksni, vecā sieviete izlēca no gultas un sagrāba šausmu pārņemto Fakihu.

-     Ak, cienīgais un gudrais vīrs, ko jūs te darāt tumšā naktī, glūnēdams godprātīgu pilsoņu logos? viņa griezīgi iebrēcās.

-     Labā, nelaimīgā sieviete, šļupstēja priesteris, es dzirdēju, ka tu runā par briesmīgo Dibdibu, un tagad arī pats jūtu, ka tas ar saviem nagiem ir ieķēries man sirdī un es esmu pagalam gan fiziski, gan garīgi…

-   Kāds gan tu esi neredzēts stulbenis! vecā sieviete iespiedzās.

-   Padomā tikai, un es visus šos gadus uzskatīju tevi par izglītotu un gudru cilvēku! Tu dzirdēji, ka kāds saka “Dibdibs”, un tagad domā, ka tas tevi tūlīt pat nogalinās! Nāc, paskaties, lūk, šajā kaktā, kas tad īstenībā ir tas briesmīgais Uibdibs!

Un viņa norādīja uz tekošo krānu, no kura, kā Fakihs pēkšņi saprata, pilēja ūdens dib, dib, dib…

Garīdznieki parasti ātri attopas no šādiem triecieniem. Jau nākamajā mirklī Fakihs sajuta atvieglojumu un spēku pieplūdumu un steidzās uz zagļa mājām izpildīt savu pienākumu.

-   Prom no šejienes, novaidējās zaglis. Tu pameti mani nelaimē, bet, redzot tik drūmu seju, es diez kā nevaru cerēt uz nākotni…

Fakihs viņu pārtrauca:

-   Nepateicīgais radījums! Un tu iedomājies, ka tik dievbijīgs un gudrs cilvēks kā es varētu atstāt šo lietu nenoskaidrotu? Klausies manus vārdus, tad uzzināsi par maniem darbiem un sapratīsi, ka es nenoguris pūlējos, lai

glābtu tevi un atdotu tev veselību, kā tas arī piedien manai dievišķajai misijai.

Vārds “veselība” mirklī piesaistīja gan zagļa, gan arī viņa sievas uzmanību šā par gudro izdaudzinātā garīdznieka augstajai personai.

Fakihs paņēma nedaudz ūdens un, noliecies pār to, izrunāja dažus vārdus. Tad viņš pieprasīja, lai zaglis apzvēr, ka nekad vairs nezags. Visbeidzot viņš apslacīja zagli ar ūdeni, šo darbību papildinādams ar daudziem gariem vārdiem un žestiem, un galu galā teica:

-   Pazūdi, nešķīstais, sātaniskais Dibdib, ej, no kurienes esi nācis, un turpmāk vairs nekad netuvojies šim nelaimīgajam cilvēkam!

Un zaglis piecēlās sēdus izārstēts.

Kopš tās dienas un vēl šobaltdien zaglis ne reizi nav iekārojis svešu mantu. Bet ari par savu brīnišķīgo izveseļošanos viņš nevienam nav stāstījis, un tomēr, neraugoties ne uz ko, viņš nejūt sevišķas simpātijas nedz pret gudro, nedz arī pret viņa idejām. Kas attiecas uz veco sievieti, īstu tenku vāceli, viņa ne ar pušplēstu vārdu nav ieminējusies par Fakiha muļķību. Vina to pietaupa izdevīgam gadījumam, un varbūt kādreiz šai sievai izdosies šo incidentu izmantot savā labā.

Protams, ir vēl arī Fakihs…, bet viņš jau nu nepavisam nesapņo par to, lai šis notikums kļūtu zināms, tā ka noteikti turēs mēli aiz zobiem.

Tomēr, kā jau tas pie cilvēkiem mēdz būt, katra šajā notikumā iesaistītā persona uzticēja protams, stingri konfidenciāli savu versiju par notikušo vienam no saviem paziņām. Un tieši tāpēc arī jums bija tā laime uzzināt visu šo stāstu par sievieti, zagli, garīdznieku un briesmīgo Dibdibu.

Dakteris zina visu! (Nosrats Pezeškjans “Tirgonis un papagailis”)

Gultā gulēja smagi slims cilvēks, un šķita, ka viņa dienas jau skaitītas. Sieva, baidīdamās par vīra dzīvību, aizgāja pie ciema daktera. Tas ilgi perkutēja un izklaušināja slimnieku, taustīja pulsu, lika ausi pie pacienta krūtīm, apgrieza viņu te uz vēdera, te uz sāniem, te atkal uz muguras, cilāja viņam kājas, vēra vaļā acis, skatījās mutē un beidzot pārliecināti un noteikti paziņoja: “Labā sieviete, diemžēl man jums jāpaziņo bēdīga patiesība jūsu vīrs jau kopš divām dienām ir miris.”

Te slimnieks šausmās pacēla galvu un bailīgi iekunkstējās: “Nē taču, mana mīļā, es vēl esmu dzīvs!” Tad sieviete enerģiski uzsita slimniekam pa galvu un dusmīgi uzbrēca: “Apklusti! Dakteris labāk zina, vai tu esi dzīvs vai miris!”

•

(Persiešu nostāsts)

Kalifa “izdziedināšana” (Nosrats Pezeškjans “Tirgonis un papagailis”)

Kalifs bija smagi slims. Visi mēģinājumi viņu izārstēt izrādījās veltīgi. Beidzot uz konsīliju tika ataicināts slavenais ārsts Rāzī. Vispirms viņš izmēģināja visus kopš seniem laikiem zināmos ārstniecības paņēmienus, bet tie nedeva nekādus rezultātus. Tad Rāzī lūdza kalifu atļaut viņam veikt tādu ārstēšanu, kādu Rāzī pats atzīst par vajadzīgu. Jebkuru cerību zaudējušais kalifs piekrita. Rāzī pieprasīja divus zirgus. Viņam atveda pašus labākos un ātrākos. Nākamajā dienā agri no rīta Rāzī lika kalifu aizvest uz kādu Buharā slavenu kūrortu. Kalifs nespēja kustēties, viņu nesa nestuvēs. Kad viņi ieradās kūrortā, Rāzī lika kalifu izģērbt un kalpiem pavēlēja iziet

ara. Kopa ar savu skolnieku Razī ielika kalifu vanna un tūdaļ sāka vinu laistīt ar karstu ūdeni. Vienlaikus viņš

5 J >

ielēja kalifam mutē karstu sīrupu; tas paaugstināja slimnieka ķermeņa temperatūru. Tad Rāzī nostājās kalifam pretī un apbēra viņu ar lamu vārdiem un pārmetumiem. Kalifs bija satriekts un briesmīgi satraucās par tādu nedzirdētu nepieklājību un nepamatotiem apvainojumiem. Ārkārtīgā uzbudinājumā viņš sāka kustēties. Tad Rāzī izvilka nazi, piegāja slimniekam tuvu klāt un draudēja, ka viņu nogalinās. Baiļu pārņemtais kalifs mēģināja piecelties un bēgt. To redzēdams, Rāzī kopā ar savu skolnieku uzlēca zirgos un, glābdamies bēgot, aizauļoja no pilsētas. Spēku zaudējušais kalifs nokrita. Atguvis samaņu, viņš pēkšņi juta, ka var kustēties. Dusmu pārņemts, viņš kliedza, lai nāk kalpi, lika sevi apģērbt un aizauļoja uz savu pili. Ļaudis gavilēdami sagaidīja savu pavēlnieku, kurš bija izveseļojies. Pēc astoņām dienām kalifs saņēma vēstuli, tajā Rāzī izskaidroja savu ārstēšanas metodi. “Sākumā es izmēģināju visas tradicionālās ārstniecības metodes, bet tās izrādījās nesekmīgas. Tāpēc es nolēmu mākslīgi sakarsēt tavu ķermeni un izraisīt tevī dusmas, kas tev atdeva spēku kustēties. Kad redzēju, ka tu sāc atveseļoties, es pametu pilsētu, lai izbēgtu no tava soda. Lūdzu tevi, nesauc mani pie sevis, jo es taču lieliski saprotu, cik netaisnīgi un nekrietni bija tie apvainojumi, ar kuriem es tevi apbēru, izmantodams tavu bezpalīdzību, un par kuriem es kaunos līdz pat dvēseles dziļumiem.”

Kad kalifam tika nolasīta šī vēstule, viņa sirdī ielija dziļa pateicība, un valdnieks lūdza ārstu atgriezties, lai izteiktu viņam savu atzinību.

Hierarhija. 264. p.

Tiek norādīts, ka izlietas asinis sevišķi pievelk izplatījuma būtnes. Tas, protams, tā ir. Taču nav jāaizmirst, ka

visām sekrēcijām piemīt tās pašas īpašības. Katra izplatījuma būtne vienādā mērā tiecas kā uz asinīm, tā uz siekalām. Tā pat iekaisusi āda ir jau pieejama šīm būtnēm. Tā pati īpašība piemīt mediju limfātismam. Tā senatnē priesteri ļoti vairījās no limfatiskiem kalpiem un skolniekiem. Sekrēciju izolēšanai lietoja S. plāksnītes.

Tā pati izolācijas īpašība ir ari dotajai emulsijai, turklāt tā ne vien pasargā, bet arī pastiprina psihiskās enerģijas cirkulāciju. Var ievērot, cik nekaitīgi emulsija neitralizē uzslāņojumus uz ādas. Tā emulsija ārīgi un pulveris iekšķīgi būs vislabākās bruņas. Limfa iegūst it kā apvalku un kļūst pat labdarīga. Tā ar vienkāršiem līdzekļiem var lielā mērā pasargāties no nevēlamiem kaimiņiem.

Sirds. 169. p.

Cilvēk«s mēdz būt tāds gara trulums, ka viņi var dzīvot, tikai cits citu nosodot. Tā nav bruņu izturības pārbaude palīdzēšanas nolūkā, gluži otrādi nosodīšana kļūst par dzīves jēgu. Ja tādam tiesātājam atņemtu valodu, viņš ietu bojā, nokalstu kā augs bez valgmes. Šāda parādība jāpēta no ārstu viedokļa. Šajā nosodījumā var saskatīt apsēstības vampīrisma paveidu, kad ir vajadzīgs aktīvāks dzīvības fluīds, lai uzturētu apsēdēju.

Var un vajag izpētīt šo dzīves parādību zinātniskā nolūkā. Apsēstību, protams, ir grūti apkarot, it īpaši tāpēc, ka pēc tās vārti vēl ilgi ir atvērti ienācējiem. Ļoti stingri jānovēro, lai ielaidēju pasargātu no uzbudinājuma, kas plaši atver durvis.

Sirds ir vislabākā sargātāja pret apsēstību, taču tā nedrīkst aizmigt.

Sirds. 235. p.

Jau ir teikts, ka apsēstības gadījumā vai nu jāizdzen apsēdējs, vai apsēstais jāatstāj mierā, vientulībā, jo tad apsēdējs, neatradis sev darbalauku, sāks garlaikoties un aizies. Protams, ir labāk nedot apsēstajiem spirtu un ieročus, bet jārīkojas tā, lai viņi nejustu savu atstumtību.

Sirds. 266. p.

Vai jūs nemanāt daudz apsēsto ap sevi? Līdz šim nepieredzētajai apsēstībai jāvelta vērība. Tā iespējams pret to cīnīties. Vispirms jāizprot, ar ko ir darīšana, jo izprast nozīmē uzvarēt.

Sirds. 546. p.

Katru kaimiņa maizes kumosu aizsargā likums, bet garīgo spēku izsūkšana un izlaupīšana nav aizliegta. Tā nezināšanas rezultātā tiek pieļauti dažādi vampīrisma veidi. Ir briesmīgi redzēt, kā nelietderīgi tiek izlaupīti spēki. Visu sugu vampīri spēkus laupa ne jau labu darbu veikšanai. Labākajā gadījumā tie spēkus uzsūc savai patībai, bet pēc tam nāk visa tumšā noziedzība. Nav iespējams uzskaitīt vērtīgo spēku ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus. Bet, kad dodam padomu piesargāties, to saprot kā nodošanos bezdarbībai. Un, kad runājam par sirds nozīmi, to izskaidro kā māņticību. Taču ne smadzenes, ne saules pinums, ne kundalinī nedos ziņu par spēku izlaupīšanu. Vienīgi sirds nemitīgi dod zīmes, bet cilvēki parasti nevēlas tās pazīt. Mūsu laikos nebūtu pieļaujams tā noniecināt sirds daudzveidīgo darbību. Turklāt ir laiks saprast, ka visas sirds zīmes, kas netiek apzinātas, ir veltīgi dotas.

Ugunīgā Pasaule. I d., 437. p.

Pierakstīsim un pateiksim ārstam par apsēstību. Patiešām gadās, ka apsēdējs tā iejuties apsēstā ķermenī, ka viņu pašu gandrīz izstūmis. Gadās arī, ka apsēstā dzīvības spēks apsēdēju padara tik stipru, ka līdz ar izdzīšanu viņš nes tam nāvi. Viņš ir tā pārņēmis savā varā apsēstā psihisko enerģiju, ka tas, atbrīvodamies no apsēdēja, zaudē dzīvotspēju. Tāpēc izdzīšanu vienmēr izdara ļoti piesardzīgi. Iepriekš novēro, ko slimais ēd un kāda ir viņa psihiskā enerģija. Ja mana atslābumu, tad nevajag apgrūtināt novājināto sirdi. Parasti izdzīšana vieglāk noris tad, kad uznāk trakuma lēkme. Uzmutuļojusī enerģija neļauj iestāties sirds darbības pagurumam, kas var beigties ar pilnīgu prostrāciju.

Ugunīgā Pasaule. I d., 520. p.

Auras bojājumu radītā neaizsargātība ir briesmīga. Var iedomāties, ka viens auras robs izkropļo visu tās uzbūvi. Auras bojājuma gadījumā vērojamo miegainību rada uz ārējiem izstarojumiem vērstas ugunīgās enerģijas vienpusīgi pastiprinātā darbība. Kamēr notiek šāda atjaunošanās, organisms, it sevišķi sirds darbība, ir nomākts, tāpēc tā cenšos būt saudzīgs tiklab savā rīcībā, kā arī atpakaļsitienos. Kālab gan kaujas laikā apgrūtināt draugu sirdis?! Var izdarīt ļoti daudz eksperimentu, lai konstatētu, kā izstarojumu pārtraukšana atsaucas tieši uz sirdi. Cilvēki ne labprāt pieņem padomu novērot savus izstarojumus, taču zinātne jau pirms to fiksēšanas uz fotofilmas zina, ka šāds izstarojums nāk no katra priekšmeta. Ir jāciena cilvēka konstitūcija un jāsaprot, ka ikviena sadursme vispirms nodara ļaunu astrālajam ķermenim. Turklāt, protams, tie organismi, kas sastrādājušies ilgstošā saskarsmē, jo stiprāk ievainos cits citu un tas atsauksies

arī uz citiem tuviem organismiem. Tāpēc jo nopietnāk jāizskauž visas sadursmes. Var iedomāties, kāds tumšs karapulks traucas uz katru auras robu. Briesmīgi ir barot tādus kukaiņus ar izstarojumu iekšējiem slāņiem. Vienīgi aizsargtīkls aizkavē tumšo spēku uzbrukumu. Katrs auras robs draud ar apsēstību. Tāpēc jo vairāk būsim saudzīgi.

Aum. 305. p.

Apsēstība un pašsaindēšanās ir tuvi kaimiņi. Kā vienu, tā otru cilvēki vienlīdz maz atzīst. Pašsaindēšanās gadījumā viegli iespējama apsēstība, bet apsēstības laikā nenovēršami notiek pilnīga saindēšanās. Daži apgalvo, ka apsēstības gadījumā viņu veselība ne vien nepasliktinoties, bet pat uzlabojoties. Tie ir dziļi maldi tikai nervu sasprindzinājums rada šķietamu veselību. Un svešas psihiskās enerģijas ielaušanās katrā ziņā atver ieeju dažādām infekcijām. Apsēstība nav psihisms, tā skar visu organismu. Sacīsim precīzi apsēstība ir ne vien psihiska slimība, bet arī visa organisma sērga. Daudzu epidēmiju pamatā ir apsēstība. Tumšais nomācējs, protams, neraizēsies par savu piekritēju veselību. Katra slimība jau ir trūde, kas tīkama tumsai. Divas psihiskās enerģijas nevar ilgi kopā dzīvot. Var gan būt periodiska apsēstības pavājināšanās tādu metodi lieto apsēdēji tad, ja tie savu upuri vērtē augstu.

Brālība. 539. p.

Brālība dažkārt ir dēvēta par dziedināšanas Vienkopu. Šādam nosaukumam ir divējāda nozīme. Patiesi, Brālība visupirms rūpējas par dziedinošiem pamatiem un veido starp tās locekļiem atbilstošas attiecības. Katra

Brālība kā īstena kopība jau ir veselības uzturētāja. Jāievēro, cik ļoti kopīga dzīve savstarpēji nostiprina organisma stāvokli, ja ir apzināta harmonija. Lai zinātne izpēta šādus savstarpējas stiprināšanas pamatus. īpaši pamācoši ir novērot, ka savstarpējai palīdzībai ir liela nozīme pat attiecībā uz ķermeni. Kā var būt nepiepildāmi vampīri, tā var būt arī neizsmeļami labdari.

Septītā nodaļa pasaules tumŠo okulto centru un krievijĀ PASTĀVOŠO TUMŠO SEKTU IETEKME UZ PLANĒTAS PSmOENERGOINFORMACIONĀLAJIEM PROCESIEM

1. jautājums. Kādas ir mūsdienās izplatīto tumšo mācību pazīmes?

Atbilde. Gaismēnu princips cilvēku, apstākļu un parādību novērtēšanā ir vislielākajā mērā pielietojams arī garīgo mācību nozīmes izvērtēšanā un pilnībā atbilst tradicionālo reliģiju pieejai jebkuru ticību pārbaudīt, atbildot uz jautājumu: no kurienes tā nāk no gaismas vai no tumsas? Jautājums par tumšo mācību pazīmēm ir skatāms to norādījumu gaismā, kurus devis jau pats Pestītājs par to, ka tuvojas “viltus praviešu” triumfa laiks, kad katrs no tiem sludinās savu viltus ticību un viltus mācību. Jau toreiz tika minētas divu tipu viltus mācības: a) atklāti sātaniskās mācības, kuras neslēpj savu tumšo, sātanisko dabu un sola saviem piekritējiem komfortablu un laimīgu dzīvi virs zemes, ja viņi atsacīsies sekot dievišķajiem baušļiem, kas aicina uz labo un gaismu, un b) slepenās mācības, kuras, tērpušās gaismai un labajam piederīgās drānās, atnāk uz dzīves svētkiem nevainības

maskā un tikai pēc tam atsedz savu vilka purnu. Jau toreiz tika sacīts, ka otrā tipa viltus mācības ir daudz bīstamākas par pirmajām. Šobrīd, kad garīgā dzīve kļuvusi daudz sarežģītāka un komplicētāka, vajadzētu precizēt visus agrākos kritērijus un pēc iespējas koriģēt tos, ņemot vērā mūsdienu realitāti.

Nav vērts sīki iztirzāt atklāti sātanisko reliģiju un mācību būtību. Attiecīgās pazīmes ir uzrakstītas uz to karogiem, un katrs, kas vēlas, var tās izlasīt. Ir vērts runāt vienīgi par viltus mācībām, kuras izliekas, ka ir gaišas. Tātad pieņemsim, ka ir gaišās, patiesās mācības un tumšās, nepatiesās mācības. Jāpatur prātā, ka katrā reliģijā ir sava debesu dota sastāvdaļa, tās dievišķais kodols, pravietojums, bet ir arī laicīgā ēna, reālā pastāvēšanas vēsture, kas saistīta ar baznīcu un reliģiskajām kustībām, kur panākumi un varoņdarbi savijusies kopā ar izkropļojumiem un maldiem. Tādēļ veselais saprāts (bez tā nevar iztikt pat tik augstā jautājumā, citādi būs nevis izzināšana, bet gan Dievam netīkams akls fanātisms) liek tad, kad saskaramies ar patiesajām, gaišajām reliģijām un mācībām, nošķirt pamatu, kas tam dots no Augšas, no laicīgās vēstures. Šī pati pieeja iesaka, nākot saskarsmē ar viltus mācībām, nošķirt no to tumšajiem nolūkiem un izmestajiem tīkliem patiesās cilvēku dziņas, kuras nav guvušas apliecinājumu izziņas ceļā un iedzinušas cilvēkus šajos garīgajos slazdos.

Lai labāk izprastu viltus mācību pazīmes, vispirms jānoskaidro, kādas pazīmes ir raksturīgas patiesajām un gaišajām mācībām, lai uz to fona būtu skaidrāk saskatāma tumšo nomaldu, izkropļojumu un ļauno nodomu būtība. Gandrīz jebkura tradicionālā reliģija un katrs tās virziens, baznīca un sekta sauc pati sevi par vienīgo īsto, patieso un pareizo un apgalvo, ka var parādīt īsāko ceļu uz pestīšanu. Taču nevienu parādību nedrīkst vērtēt,

pamatojoties tikai uz nosaukumu un raksturojumu, ko tā pati sev devusi, uz vārdiem, ko tā pati par sevi saka, ir vajadzīgi papildu kritēriji un patiesuma pierādījumi. Vienu no šādiem kritērijiem ir devis pats Kristus, piemērojot to viltus praviešu mācības būtības novērtējumam: “No viņu augļiem jums tos būs pazīt.” Tomēr šis kritērijs attiecas tikai uz konkrētās reliģijas laicīgo ēnu un likteni. Pašā Evaņģēlijā ir minēti arī citi kritēriji, kurus Pestītājs lietojis, atklājot katras parādības jēgu. Viens no šiem kritērijiem ir tāds mierīgi un konsekventi izskatīt attiecīgās mācības būtību, balstoties uz to, ko tā pati par sevi liecina. Šīs liecības ir jāsalīdzina gan ar atziņām par dziļāko ezoterisko attieksmi pret Dievu, gan ar ētikas prasībām. Lai novērtētu jebkuras mācības būtību, vajag:

•  Paskatīties, uz kādu Dievu attiecīgā mācība orientē, uz kādu dievišķības izpratnes aspektu virza. Vai tā runā par tiekšanos uz Absolūtu vai uz Dievmāti, vai uz Dieva personisko aspektu, vai uz Augstāko Saprātu, vai uz dievišķoto Kosmosu, vai uz kādu dabas spēku, vai arī tā aicina aprobežoties ar attiecīgās mācības laicīgā pamatlicēja dievišķības pielūgsmi (šajā uzskaitījumā Dieva

*                                         V

aspekti minēti to dievišķā statusa secīgas pazemināšanās kārtībā).

•  Izpētīt, kā pati mācība nosaka savas izcelsmes avotu. Svarīgi ir noskaidrot, cik skaidri tā atklāj šo avotu. Ja nekādu norādījumu nav, ir lietderīgi attīstīt sevī jūtziņas spēju un noskārst (kaut aptuveni) to garīgo un enerģētisko Visuma līmeni, no kura attiecīgā mācība ir nākusi.

•   Pārbaudīt, vai attiecīgajā mācībā ir kas teikts par mīlestību, sirdi, līdzjūtību, palīdzību savam tuvākajam vai arī tā aprobežojas ar norādījumu, ka ir jāsasniedz dievišķais līmenis neatkarīgi no tā, kā jūtas līdzās dzīvojošie brāļi. Svarīgi paturēt prātā, ka budisma tradīcijā Mahājānas (Lielie Rati) Bodhisatva, kas sasniedzis

nirvānu un tomēr atteicies ieiet Pilnīgajā Nirvānā, jo vēlas palikt uz zemes un palīdzēt cilvēcei tās ciešanās, tiek vērtēts augstāk par Hīnajānas Arhatu, kuram personiskā atbrīvošanās stāv pāri visam.

•   Noskaidrot, vai attiecīgā mācība prasa garīgu pašdisciplīnu, sevis ierobežošanu, pārbaudījumus vai arī tā izdabā cilvēka zemākās dabas dziņām un vienaldzīgi izturas pret solījumiem, pārbaudījumiem un pašsavaldīšanos.

•  Pārliecināties, cik iecietīgi attiecīgā mācība izturas pret citu reliģiju un mācību pārstāvju meklējumiem un iekšējo dzīvi.

Jau tas vien, ka ir precīzi formulēti minētie jautājumi attiecībā uz gaišajām mācībām un reliģijām, ļaus labāk saskatīt visus kritērijus, kas nepieciešami viltus mācību būtības izvērtēšanai. Mūslaiku viltus mācībām ir raksturīgas šādas kopīgas pazīmes:

•  Vienkāršots un primitīvs izklāsts, kas nepieļauj nekādu dziļumu vai noslēpumu. Izklāstāmā materiāla zemais intelektuālais līmenis.

• Atsevišķos gadījumos, gluži pretēji, izklāsts ir pārlieku sarežģīts un juceklīgs, tajā ir ārkārtīgi daudz nevajadzīgas informācijas, tā ir grūti iegaumējama un ātri pagaist no iesācēju adeptu apziņas. Izklāsta pseidointelektualitāte. Abos gadījumos pietrūkst mēra un harmonijas sajūtas.

•  Izklāstāmajam materiālam pietrūkst sirsnības, tas ir sauss, tendēts uz tīri mentāliem prātojumiem.

•  Un gluži pretēji teksti ir pārlieku sentimentāli un salkani.

•  Atklāti kosmopolītiska ievirze, antipatriotisks noskaņojums (diemžēl sevišķi bieži šī pazīme izpaužas Krievijā). Nav saiknes ar tās valsts senajām tradīcijām, vidi, vēsturi un nacionālajām īpatnībām, kurā šī mācība dzimusi.

Citreiz, gluži pretēji, atklāta parazitēšana uz senajām tradīcijām (krišnaisms).

•   Pārlieku moderna, uzkrītoša reklāma, kas cildina attiecīgās mācības pašreizējā laicīgā vadītāja dievišķīgumu.

•   Labi noorganizēti sakari ar masu medijiem (kā bija, piemēram, gadījumā ar Šoko Asaharu, sektas “Augstākā patiesība” vadītāju).

•    Rafinēta izdabāšana cilvēka egoismam, brīvības ideālu ekspluatēšana mācības apgūšanas sākumstadijā. Pastāvīgi tiek izvirzīta tēze: “Viss ir atļauts, ceļā nav nekādu ierobežojumu.”

•  Nav skaidrs, kāds ir attiecīgās mācības avots. Netiek saprotami paskaidrots, no kurienes, no kāda līmeņa attiecīgā mācība ir nākusi.

•   Iesācējiem tiek izvirzīta prasība savu gribu pilnīgi pakļaut visiem laicīgā vadītāja norādījumiem, kategoriski tiek prasīta akla fanātiska ticība. Intelektuāla izpratne ir aizliegta.

•  Ekumeniska ievirze, tieksme sajaukt visus pamatus.

No minēto kritēriju viedoļda par neapšaubāmi patiesām

un gaišām jāatzīst gan tradicionālās reliģijas, kas izturējušas gadu tūkstošu pārbaudi (kristietība tās katoliskajā un pareizticīgajā versijā; budisms; islams; hinduisms), gan arī atjaunotās garīgās tradīcijas, kuras nevis izārda, bet, tieši pretēji, padziļina pašu pirmatklāsmes būtību (Rāmāk rišnas un Vivekānandas modernizētā vedānta; Aurobindo Ghoša integrālā vedānta, Dzīvās Ētikas Mācība (Agni Joga), kas konsekventi iestājas pret melno maģiju un tumšajām sektām).

Lai gaismas spēki varētu sekmīgi cīnīties pret melno maģiju, tumšo sektu un sātanisko reliģiju darbību, ir nepieciešama ja ne stratēģiska, tad vismaz taktiska tradicionālo reliģiju un atjaunoto garīgo tradīciju apvienošanās.

Tradicionālo reliģiju kritiskā attieksme pret neospirituālistu sektām balstās uz totālu jebkuras ar baznīcu nesaistītas garīgās pieredzes noliegsmi, turklāt absolūti neiedziļinoties nevienā no attiecīgajiem virzieniem. Bieži vien tumšo mācību kategorijai tiek pieskaitīti arī iespējamie sabiedrotie. Mūslaiku cilvēkam, kas pieradis jebkuru jaunu parādību izvērtēšanā paļauties ne tikai uz ticību, bet ari uz saprāta argumentiem, šāda pieeja, kura turklāt nav pamatota ar reliģisko tradicionālistu reālu erudīciju modernā misticisma jomā, var likties nepārliecinoša. Tieši šai ziņā tradicionālo pasaules uzskatu varētu papildināt pieredze, ko apguvušas atjaunotās tradīcijas, kuras pietiekami lielu uzmanību veltījušas tieši mūslaiku garīgās pilnības meklējumiem. Ja reliģiskais tradicionālisms izmantotu to, ko uzkrājušas atjaunotās garīgās tradīcijas, tas varētu pavirzīties uz priekšu un tuvoties neopatristiskajai sinfeēzei, kas uzņem sevī ezoterisko zināšanu pieredzi un nekādi nav saistīta ar ekumenismu. Tas ir pats svētīgākais ceļš, kas nevis grauj, bet gan nostiprina reliģisko tradīciju, jo palīdz atklāt tās pamatos ielikto dziļāko neizpausto jēgu un dāvā varenu ieroci cīņā ar mūslaiku okulto tumsu.

2.  jautājums. Kas ir tumšie okultie centri?

Atbilde. Tumšie okultie centri ir tādu tumšo mistisko zināšanu citadeles, kurām ir sena vēsture un kuras paredzētas, lai valdītu pār cilvēkiem ar melnās maģijas metožu palīdzību. Tādi centri ir bijuši vienmēr (ezoteriskā tradīcija to darbību attiecina jau uz Atlantīdas pastāvēšanas laiku). Tie bija slēgti veidojumi, kuri darbojās slepeni un tomēr vienmēr centās ietekmēt notikumus un procesus, kas bija saistīti ar bagātību uzkrāšanu, valstiskiem un politiskiem jautājumiem un varas problēmām. Šie centri

gandrīz vienmēr tika vajāti, jo varas institūcijas baidījās no to pieaugošās ietekmes (piemēram, savas pastāvēšanas beigu posmā par visai reakcionāru kļuvušais Templiešu ordenis, kura sagraušanu panāca Francijas karalis Filips Skaistais), tomēr gandrīz vienmēr galvenie centri, nolikdami pa sitienam mazsvarīgākos, prata nobēdzināt noziedzīgās darbības pierādījumus un saglabāt savu milzīgo ietekmi. Tā, piemēram, pēc daudzu pētnieku liecībām ir zināms, ka Ciānas ordenim (tas nav tieši saistīts ar cionismu), kas darbojās vienlaikus ar templiešiem, bet bija vēl stiprāks un varenāks, izdevās saglabāt savas organizatoriskās struktūras neskartas, un arī turpmāk tas lielā mērā ietekmēja izšķirošos notikumus Renesanses, Reformācijas un Apgaismības laikā.

Mūsdienu tumšie okultie centri iedalāmi trijās šādās pamatkategorijās: a) centri, kuri darbojas zem vienas noteiktas reliģiskās konfesijas un tradīcijas karoga un tās aizsegā; b) ar konfesijām nesaistīti centri, kuri koordinē dažādu mistisku sektu, mācību un reliģiju darbību; c) parapolitiska plāna centri, kuri ir varenu un slēgtu vispasaules mēroga organizāciju struktūras. Šādi centri ir magu, okultistu, ekstrasensu, intelektuāļu analītiķu, lielvalstu specdienestu un slepeno izlūkdienestu pārstāvju, baņķieru un citu pie transnacionālās tumšās finansu elites piederošo darboņu apvienības. No saviem ierindas locekļiem un elektorāta, kas nodrošina nepieciešamo atbalstu, šie centri veido jaunu kastu, kurā apvieno tehniskā progresa priesterus, kosmopolītiski orientētos pragmatiķus. Šie cilvēki atbalsta ideju par to, ka pasaulē iedibināma jauna kārtība, kas parodē ideju par paradīzi zemes virsū un Zelta Laikmeta iestāšanos.

Tumšo okulto centru darbības mērķis ir izvirzīt pasaules virskundzībā savus politiskos ielikteņus, radīt šīs jaunās varas pielūgsmes atmosfēru, ar senās un modernās

maģijas palīdzību ietekmēt cilvēkus zināmā virzienā, mistiskā veidā pamatot idejas par jauno pasaules kārtību, pakāpeniski panākt totālu parapsiholoģisko kontroli pār cilvēku apziņu un formēt vienotu un vadāmu cilvēci. Šī darbība ir likumsakarīgs iznākums, pie kā novedusi pasaulē valdošā tendence uz centralizāciju, kas pagaidām aptver tikai informātikas tehnisko sfēru, bet paver iespēju savienot modernos tehniskos sakaru līdzekļus ar pilnveidotu maģiskās kontroles sistēmu.

Tumšo centru ģeogrāfiskās un teritoriālās koordinātes, protams, netiek izpaustas un tiek rūpīgi slēptas. Dažādas tradīcijas šai sakarā izvirza milzum daudz versiju un “izvieto” šos “Sātana torņus” dažādos kontinentos.

Tā, piemēram, franču ezoteriķis Renē Zenons, okultās konspiroloģijas zinātājs, apgalvoja, ka uz planētas esot “Septiņi Sātana torņi”, kas atbilstot septiņiem galvenajiem tumšajiem eņģeļiem un ļaunajiem gariem, kuri krituši reizē ar Luciferu. Zenona interprets un biogrāfs, krievu filozofs tradicionālists A. Dugins, atsaukdamies uz Zenona vēstuli franču diplomātam Zanam Kamelam, bijušajam burjatu lamas doktora Badmajeva skolniekam, raksta:

“Divi torņi atrodas Āfrikā (Nigērā un Sudānā); divi Mazāzijā (Sīrijā un Mezopotāmijā); viens Turkestānā un, visbeidzot, vēl divi Rietumsibīrijā vai Urālos.” Šo abu pēdējo torņu atrašanās vietu Zenons nezināja. Bet vina adresāts Zans Kamels uzskata, ka vienam no tiem vajadzētu atrasties Obas baseinā, jo, pēc viņa apgalvojuma, “Obai ir tāda ģeogrāfiskā forma, kas var būt atbalsta punkts noteiktas kategorijas dēmonu pastāvīgai aktivitātei”.

Agni Joga izvirza pavisam citādu planētas tumšo centru konfigurāciju. Viens no centriem, kas atrodas Tibetā un ir saistīts ar tā sauktā melnā budisma sektas darbību,

ko piekopj Bon po reliģijas klosteri, ir Baltās Brālības citadeles Sambalas — antipods. Citu centru atrašanās vieta, šķiet, ir saistīta ar Ameriku, jo Mācības pēdējā grāmatā “Pārpasaulīgais” aplinkus ir pateikts, ka tie, kuri par galvenās ložas atrašanās vietu uzskata Ņujorku vai Balti moru, nav gluži precīzi.

Katrā ziņā ir pilnīgi skaidrs, ka mūsdienu pasaulē reāli eksistējošie tumšie centri nevar būt pārāk attālināti no galveno vispasaules organizāciju atrašanās vietām, bet minētās organizācijas galvenokārt izvietotas pasaules lielāko attīstīto valstu teritorijā pirmām kārtām Eiropā un Amerikā.

Interesants ir arī planētas tumšo okulto centru uzskaitījums, ko minējuši dažādi autori un dažādas sistēmas. Tas pats Zenons uzskatīja, ka pie šiem centriem pieder:

•      “Ēģiptiešu” iregulārā masonērija, kuras spilgtākā izpausme bija ordenis “Memfisa un Micraāma”. Pie šā ordeņa šūpuļa stāvējis Kaliostro (Džuzepe Balzamo) un brāļi Bedaridi.

•     “Luksoras Hermētiskā Brālība” ordenis, kas lika pamatus Eiropas spiritismam un okultismam doktora Papiusa garā.

•    “Anglijas Rozenkreiceru Biedrība” un ordenis “Zelta Ausma”. Abus formējumus vadīja Mazerss, un to locekļi bija tādi ievērojami cilvēki kā Bulvers-Litons, Nobela prēmijas laureāts dzejnieks Jeitss, slavenais angļu politiķis Bjūkens.

•    Okultā biedrība “Mirjama”, kuru vadīja Džuljāno Kremmercs un kurā tika praktizēts “hermētiskais tantrisms”.

Renē Zenons uzskatīja, ka minētās organizācijas ir vidutājas starp atklātajiem tumšajiem magiem, kuri inkognito apkalpo Septiņus Sātana torņus, un kultūrpolitisko ārējo pasauli.

Agni Joga pie tumšajām okultajām garīgajām organizācijām papildus atklātajiem sātanistiem pieskaita daudzas masonu ložas, jezuītu ordeni un tibetiešu reliģiju Bon po.

3.   jautājums. Kādas metodes izmanto planētas tumšie okultie centri, lai iedarbotos uz cilvēku apzinu?

*

Atbilde. Tā kā tumšo okulto centru mērķis ir iedzīvināt ideju par jauno pasaules kārtību, to funkcija ir visupirms nostiprināt šo ideju un visus ar to saistītos ideālus cilvēku apziņas un zemapziņas līmenī. Tumšie okultie centri tiecas atņemt cilvēku apziņai garīgo magnētismu, patstāvību un visā pasaulē izveidot īpašu cilvēka tipu viegli vadāmu mietpilsoni, profānu, kas tic ilūzijai par personisko brīvību. Tālab tie pastāvīgi koķetē ar pūļa zemākajām dziņām, atbalsta tā visprimitīvākos paradumus un tieksmes, pieradina pie visrafinētākajām ļaunuma formām pie netikumiem, varmācības, seksuālajām perversitātēm, pie tā, ka jebkuri meli ir pieļaujami un pat nepieciešami.

Viens no galvenajiem planētas tumšo okulto centru ienaidniekiem ir tradicionālās reliģijas un vispār tautu nacionālās kultūras un garīgās tradīcijas. Lai iznīcinātu nacionālo un kultūru daudzveidību, šie centri lieto daudzas metodes sākot ar dažādu ķecerību, arī ekumenisma, kultivēšanu un beidzot ar pašu zemāko melnā okultisma formu izplatīšanu un reliģisko “himeru” radīšanu, respektīvi, tiek ieviesti sinkrētiski kulti, kas apvieno objektīvi nesavienojamus reliģijas un misticisma elementus.

Kādas ir konkrētās metodes, ar kurām tumšie okultie centri panāk savu mērķu īstenošanu? Pie šīm metodēm (tās var būt tiešas, paredzēt tumšo okulto iedarbību,

involtāciju, maģiskos triecienus, postošu domu sūtījumus utt., kā arī netiešas īstenojamas, ietekmējot dažādus dzīves procesus, par starpniekiem izmantojot masu informācijas līdzekļus un citus vidutājus) pieder:

•  Masu informācijas līdzekļu īstenotā iedarbība uz cilvēku apziņu ar suģestijas palīdzību (garīga ietekmēšana piespiedu kārtā), propagandējot centriem vajadzīgās okulta rakstura graujošās idejas (par mistisku karu nenovēršamību, par citplanētiešu naidīgumu pret cilvēku, ja ar tiem nāksies satikties). Tajā pašā laikā vissvarīgākās okultās tēmas (piemēram, reāla informācija par NLO, to parādīšanās ģeogrāfiski shematiskā karte) ir pakļautas stingrai kontrolei, ko nodrošina specdienestu parapsiholoģiskās struktūrvienības, kuras, ja nepieciešams, organizē arī attiecīgās informācijas “noplūdi” sev vēlamajā virzienā.

•  Iedarbība uz cilvēku zemapziņu ar daudzveidīgu masu kultūras izpausmju palīdzību agresīviem vai uzsvērti seksuāliem modes simboliem, graujošiem ritmiem un kodētiem sātaniskajiem aicinājumiem rokmūzikā, par ko rakstīja jezuītu garīdznieks Režimbals, dažādiem iekšējo konfliktu izraisošiem vizualajiem tēliem, kas tiek tiražēti reklāmas un muzikālajos klipos.

•  Zemākā okultisma izplatīšana ar literatūras un televīzijas palīdzību, sākot ar to, ka tiek demonstrēti atklāti sabati ar raganām un vampīriem, un beidzot ar okultisma bumu literatūrā, kura māca cilvēkam, kādas praktiskās metodes izmantojamas, lai sazinātos ar viņpasaules spēkiem. Šīs darbības mērķis ir atvērt nesagatavota cilvēka psihoenerģētiskos centrus, atņemt viņam dabiskos aizsardzības resursus un padarīt viņu pilnīgi nespējīgu pretoties jebkura veida okultajai iedarbībai.

•  Atklāta sātanisma propagandas prasmīga mija ar neospirituālistu sektu un viltus mācību pseidogarīgumu.

4.  jautājums. Kāda ir tumšo okulto centru hierarhiskā struktūra?

Atbilde. Pirmajā acumirklī varētu šķist, ka visi planētas tumšie okultie centri ir apvienoti vienā organizācijā un tiem ir kopīgs vadības centrs. Tomēr uz Zemes gluži tā vis nav. Lai to saprastu, aplūkosim šādu piemēru. Mūslaiku sarežģītajā un daudzveidīgajā pasaulē ir ļoti daudz ietekmīgu politisko, rūpniecisko un finansiālo, kā arī sabiedrisko spēku. Katram no tiem ir savas nacionālās un valstiskās izpausmes, savas pilnīgi atšķirīgas intereses, un pašreizējā planētas evolūcijas posmā tie principiāli nepakļaujas unifikācijai un apvienošanai, kura tiem nemaz nav vajadzīga. Kopīgam centram nav pakļaujama arī visu tumšo okulto centru darbība, jo katrs no tiem pauž sava grupējuma intereses. Tieši no šā viedokļa ir vērtējama Agni Jogā izteiktā doma, ka tumšās ložas, kuru pārstāvjiieperinājušies dažādās pasaules politiskajās, finansiālajās un reliģiskajās struktūrās, darbojas izolēti, katra par sevi.

Tomēr šī Agni Jogas doma ir jāpapildina: neraugoties uz to, ka dažādu tumšo biedrību locekļi formāli ir pakļauti dažādiem saimniekiem un programmām, bet tas nozīmē, ka starp viņiem pastāv nežēlīga konkurence, cīņa par ietekmes sfērām (pietiek atcerēties daudzu šīs tēmas mūslaiku pētnieku atzinumu par pretrunām, kas pastāv starp labējo, tradicionālo, monarhistisko masonismu un kreiso, modernistisko, sociālistisko masonu kustību, vai arī mūžseno konfliktu starp masoniem un jezuītiem vai jezuītiem un iluminātiem), viņi lieliski pazīst cits citu, labi saprot un sajūt savu iekšējo psiholoģisko kopību un, ja nepieciešams, ātri apvienojas un visi kopā karo pret gaismas spēkiem. Šai smalkajai tumsas spēku savstarpējai saiknei ir okulti mistisks pamats, un tā bieži vien tiek īstenota pa smalkajiem neredzamajiem psihoenerģētiskajiem kanāliem.

Jāteic, ka astrālajā līmenī tumsas spēki ir vēl varenāki un labāk organizēti nekā fiziskās apvienības līmenī. Tur tie saplūst vienkopus astrālajā Melnajā Brālībā, kuru veido būtnes, kas kristietībā tiek dēvētas par velniem vai dēmoniem. Šie spēki cenšas pārņemt savā varā materiālo pasauli un šai nolūkā izmanto sev pakļauto Melno Brālību uz zemes. Kā liecina ezoteriskās mācības, abus tumsas formējumus vada okulti mistiskais planētas ļauno spēku aizbildnis, tumsas lielkungs, kritušais eņģelis, “zemes saimnieks” (šis Agni Jogas dotais apzīmējums saistīts ar to, ka tumsas lielkunga dvēseles un enerģijas zemā daba ir tuva zemākajiem materiālistiskajiem instinktiem), galvenais cilvēku dvēseles enerģijas laupītājs, kuru atbilstoši kristīgajai tradīcijai sauc par Sātanu jeb Luciferu.

Tādējādi planētas tumsas spēku (jeb Melnās Brālības) vispārējā hierarhiskā struktūra ir apmēram šāda:

•  Pašā virspusē indivīdi ar zemu apziņu, kuri ir gatavi uz jebkuru kompromisu ar sirdsapziņu, lai tikai apmierinātu savas egoistiskās vēlmes, un kuri interesējas par melno maģiju, jo cer pakļaut sev neparastos okultos spēkus un ar to palīdzību valdīt pār cilvēkiem. Viņu vidū bieži ir sastopami cilvēki ar patoloģisku, kriminālu psiholoģiju, kuriem nav nekādu tikumisko pamatu.

•   Cilvēki, kuri iestājušies melnajās ložās kā mācekļi, cītīgi apgūst tumšās zinātnes ābeci un nodarbojas ar jaunu locekļu vervēšanu.

•   Melno ložu un tumšo ordeņu ierindas locekli.

9 >

•   Tumšo okulto doktrīnu ideologi, kuri darbojas kā sātanisma un viltus mācību legāli propagandisti.

•   Tumšo centru neredzamie vadītāji, kuru vārdi netiek publiski izpausti.

•   Astrālie tumsas spēki, kuri, sākot ar ierindas locekļiem un beidzot ar atmiesotiem magiem, ir apvienoti tā

sauktajos tumšajos egregoros jeb kopējos attiecīgo melno mācību enerģētiskajos laukos. Šim veidojumam ir sava iekšējā gradācija un pakāpes.

•  Lucifers kā iemiesotās un atmiesotās Melnās Brālības vadītājs. Kāds prātnieks ir teicis: “Sātana pati lielākā uzvara ir tā, ka viņam izdevies pārliecināt cilvēkus par savu neesamību.” Lucifers ir jāuztver ne tikai kā personificēts Sātana vai Kritušā Eņģeļa tēls, bet ari kā cilvēces apziņas zemākais princips, kas caurauž ikviena cilvēka individuālo apziņu un veido smalku enerģētisko lauku, kurš sastāv no visu cilvēku astrālajiem producējumiem. Lucifera mērķis, kā liecina Agni Joga, ir ne tikai maitāt un laupīt cilvēku dvēseles, bet arī vispār iznīcināt planētu novest to līdz sprādzienam, jo gaidāmās laikmetu un ciklu nomaiņas rezultātā uz planētas izveidosies pavisam jauna, attīrīta garīgā atmosfēra. Tā kā jauno, attīrīto staru un garīgo enerģiju dēļ atrašanās planētas auras zemākajos slāņos kļūs Luciferam nepanesama un viņam pēc kosmiskā likuma neizbēgami nāksies atkāpties uz citu pasauli, kur apstākļi būs nesalīdzināmi skarbāki, viņš vēlas uzspridzināt Zemi, lai tādējādi paildzinātu savu uzturēšanos viņa iecienītajā Zemes astrālajā atmosfērā, kura kādu laiku vēl saglabāsies ap saspridzinātajām atlūzām.

Tomēr gaišās ezoteriskās mācības apgalvo, ka, neraugoties uz planētas tumšo spēku un okulto centru hierarhiskās struktūras spēku un vienotību, jebkurš, pat visparastākais cilvēks, ja vien viņš koncentrēs savu gribu, var saglabāt dvēseli nesamaitātu tikai ar noteikumu, ka viņš:

•   noskaņos savu dvēseli uz citām, augstākām garīgajām ietekmēm un mērķiem;

•  zina, ka tas jādara.

5.   jautājums. Kā planētas tumšie okultie centri ietekmē valstiski politisko dzīves jomu?

Atbilde. Kā jau tika teikts, planētas tumšie okultie centri vienmēr ir centušies ietekmēt valstiski politisko dzīves jomu un, neraugoties uz pašu deklarēto norobežošanos no redzamajām sabiedriskās darbības formām, tiekušies uz varas centriem un pēc varas atribūtiem. Tā tas ir bijis gan Eiropā, kur okultie ordeņi vienmēr ir konkurējuši ar oficiālajām klerikālajam struktūrām (sevišķi tas attiecas uz templiešiem, rozenkreiceriem, iluminātiem un masoniem), gan Āzijā, kur dažādās ķecerības formas (bogomilu, kataru, albiģiešu kulti un ticējumi) demoralizējoši ietekmēja reliģisko un valstisko gribu tajās zemēs, kurās tām tika jauts izplatīties. Turklāt, jau sākot ar viduslaikiem, var izsekot šīs ietekmes galvenajām tendencēm un principiem. Būtībā tā bija monarhiskās varas, kas tika uzskatīta par sakrālu, dievišķo gribu iemiesojošu un uz aristokrātiskiem ideāliem orientētu iestādījumu, desakralizācija, sekularizācija un profanācija.

No ezoterisko mācību viedokļa valstiski politiskā sfēra zināmā nozīmē ir dzīvs organisms, kurā arī notiek savdabīga psihoenergoinformacionālā apmaiņa. Katrai valstij ir sava valstiskā forma un sociālā iekārta, kas atbilst valdošās šķiras, elites vai grupējuma galvenajai idejai, tendencei un tipam, -teokrātija (priesteru vara), monarhija (monarha un aristokrātijas vara), oligarhija (zināmu bagāto aprindu vara), demokrātija (vai tautvaldība pēc definīcijas). Katrai valstij ir savas nacionāli vēsturiskās valdīšanas tradīcijas (Šveice un Amerika tiecas uz demokrātiskām, bet Krievija un Ķīna uz autoritārām valdīšanas formām). Tomēr, neraugoties uz minēto savdabību, jebkurā zemē pastāv trīs valsts varas formas, kuras lielākā vai mazākā mērā (atkarībā no nacionālās idejas sakrālās ievirzes un tās īstenošanas praktisko formu

sakārtotības) atspoguļo dievišķās triādes likumu. Tās ir

šādas:

•   Likumdošanas vara, kas iemieso saprātīgas darbības un radošās gribas (likumu radīšana) principu. Tās konkrētā forma ir senāts, parlaments vai kāda cita attiecīgās valsts likumdošanas institūcija.

•   Izpildvara, kas iemieso principu elastīga pakļaušanās saprātīgai gribai. Tās konkrētā forma ir ministru kabinets, valdība un ierēdniecības aparāts.

•   Tiesu vara, kas iemieso starp gribu un pakļaušanos nepieciešamā līdzsvara principu un personificē pārvaldes funkciju, regulējot likumdošanas varas un izpildvaras samērīgumu. Tās konkrētā forma ir valsts Augstākā Tiesa un tiesu sistēma, kas izpilda arbitra lomu attiecībā uz cilvēka brīvo gribu un likumu.

Pilnībai vistuvākā ir tāda sabiedrība un valsts, kuras iekārtā «ptimāli atspoguļotas un ievērotas visu tās kārtu un slāņu intereses un kuras locekļi ir kļuvuši par pilsoņiem, respektīvi, panākuši vispārēju pilsonisko saskaņu. Ezoteriskās mācības uzsver, ka sevišķi svarīgi ir sasniegt saskaņu nevis zemākajos, ar patērēšanu saistītajos ideālos, bet gan augstākajos taisnīguma un garīguma principos.

Kādai tad īsti jābūt optimālai psihoenergoinformacionālajai apmaiņai valstī?

Ja valsts sava vadītāja, valdības un parlamenta personā rada tautai optimālus materiālos un garīgos dzīves apstākļus uztur un attīsta ekonomiku, sniedz pareizu informāciju par saviem plāniem, atbalsta nacionālos uzņēmējus, kontrolē likumu ievērošanu un tikumisko atmosfēru, veicina kultūras uzplaukumu un vispār paaugstina tautas labklājību (enerģētiku), tauta šādu vadību ciena, lielākoties atbalsta tās lēmumus un dzīvo pilsoniskā mierā. Šāda pareiza psihoenergoinformacionālā

apmaiņa valstī ir arī ceļš uz nacionalo saskaņu un pilsonisko mieru.

Turpretī, ja valsts sava vadītāja, valdības un parlamenta personā rada tautai sliktus materiālos un garīgos apstākļus pieņem nepareizus lēmumus, tādējādi graujot ekonomiku, sniedz par saviem plāniem nepareizu informāciju, kurā vēlāk neapstiprinās, nekontrolē likumu ievērošanu, necīnās ar korupciju, ievieš birokrātiju, vienaldzīgi izturas pret tikumu pagrimšanu, nepalīdz izdzīvot kultūrai un kopumā pazemina tautas labklājību (enerģētiku), tauta nicina vai ienīst šādu vadību, sabotē lielāko daļu tās lēmumu, kļūst nemierpilna, streiko un alkst pēc pastāvošā režīma nomaiņas. Ja demokrātiskās procedūras nav pietiekami sakārtotas un režīma nomaiņu neizdodas panākt, nācija tuvojas pilsoņu kara stāvoklim. Citiem vārdiem sakot, valstī notiekošā nepareizā psihoenergoinformacionālā apmaiņa ir ceļš uz nacionālām nesaskaņām (ja valsts pēc sava sastāva ir polietniska un daudznacionāla) uz pilsoņu karu.

Dažādos laikmetos un laikos cilvēku sabiedrībā ir pastāvējuši vairāki valsts iekārtas pamatveidi. Katram no tiem ir raksturīga citāda psihoenergoinformacionālā apmaiņa. Valsts iekārtas pamatveidi ir šādi:

•   Totalitārā iekārta, kurā psihoenergoinformacionālā apmaiņa notiek piespiedu kārtā. Lai gan tiek izslēgtas vairākas negatīvas dzīves formas un cilvēka enerģijas veidi (piemēram, organizētā noziedzība), kopumā šī valsts iekārtas forma noved pie cilvēku enerģijas apmaiņas palēnināšanās, tās kvalitātes pazemināšanās un nācijas psihoenerģētiskā izsīkuma.

•  Autoritārā iekārta starpvariants pārejā no totalitārisma uz demokrātiju. Tautas enerģija pārsvarā var tikt apspiesta, kā tas bija PSRS stagnācijas periodā, bet savās masveida izpausmēs var arī atbrīvoties un novir

zīties uz kultūras un gara jomu, kā tas notika patvaldnieciskajā Krievijā XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā.

•     Demokrātiskā iekārta. Ideālā variantā nacionālā enerģija pilnīgi atbrīvojas un tiek novirzīta uz labiem mērķiem; tomēr reālajā dzīvē, īpaši tad, ja pāreja uz šo iekārtu vēsturiski nav pietiekami sagatavota un ir pārāk strauja, demokrātija riskē ar to, ka var pārvērsties par ohlokrātiju pūļa varu, kam raksturīga pazemināta pasionaritāte, tautas enerģijas rezervju ātra izšķērdēšana un enerģijas kvalitātes pazemināšanās.

Atgriežoties pie jautājuma par planētas tumšo okulto centru ietekmi uz valstiski politisko dzīves sfēru, jāteic, ka šie centri dažādos periodos savas cerības ir saistījuši ar dažādām valdīšanas formām un varas tipiem. Visbiežāk to graujošās darbības objekts bija autoritārās varas iekārta tās monarhiskajā formā (cīņa pret karaļa varu Lielās franču revolūcijas laikā, ko īstenoja masonu ložas savienībā ar jakobīņu klubiem; puritāņu cīņa pret karaļa varu Anglijā; masonu ložas “Diženie Austrumi” cīņa pret patvaldību Krievijā). Tumšie okultie centri bieži ir atbalstījuši totalitāras orientācijas grupējumus, kuri ar panākumiem rāvās pie varas, un mēģinājuši nostāties to priekšgalā vai ietekmēt to vadību, kā tas bija fašistiskajā Itālijā un Vācijā. Tagad planētas tumšo okulto centru voluntāro pretenziju īstenošanai ideāla vide ir Āfrikas, Latīņamerikas valstu vai Krievijas parauga vājas demokrātijas variants. Slēpdami savu īsto seju zem neierobežotas demokrātijas maskas, šie centri pamazām deformē iedzīvotāju apziņu un neuzkrītoši gatavo pasauli jaunas rafinētas diktatūras nodibināšanai, kurā modernās vergturibas metodes tiks savienotas ar jaunām tehnoloģijām un parapsiholoģiskiem līdzekļiem.

6.  jautājums. Kā tumšie okultie centri un sektas darbojas mūsdienu Krievijas teritorijā?

Atbilde. Pasaules varenākos spēkus un tātad ari tumšos okultos centrus un sektas, kas pilda šo spēku gribu, ar Krieviju saista īpašas intereses. Milzīgā teritorija, zemes dzīļu bagātības, kas, pēc dažādiem aprēķiniem, veido aptuveni trīs ceturtdaļas no visiem pasaules resursiem (turklāt pašreizējās ekoloģiskās krīzes apstākļos, kad Amerikai, lai uzturētu dzīves līmeni, savu pašas naftas krājumu pietiek vairs tikai dažiem desmitiem gadu), Krievijas rīcībā esošie kodolieroči, tās noteicošā politiskā loma daudzos mūslaiku notikumos un, pats galvenais, pavisam īpatnējā tautas psiholoģija (kolektīvisms, tirgus attiecību neatzīšana, iracionālā tieksme uz garīgo pasauli, saasināta sociālā taisnīguma izjūta, kas noved pat līdz nolīdzināšanas instinktiem) tas viss liek Rietumiem skatīties uz Krieviju ar alkatību, bailēm un neuzticību. Lai īstenotu savus plānus panākt virskundzību pasaulē un piekļūt resursiem, kas glabājas planētas sauszemes sestajā daļā, tiem, šķiet, būtu daudz ērtāk pacensties grozīt krievu tautas mentalitāti un atņemt magnētismu tās garīgajiem pamatiem. Lai mainītu ta\itas mentalitāti, var izmantot gan racionālas metodes tas ir, iedarboties uz krievu cilvēku apziņu ar loģiku, argumentiem un propagandu (ko veiksmīgi īsteno prese un politiķi), gan arī iracionālus paņēmienus tas ir, ietekmēt cilvēku zemapziņu ar parapsiholoģiskiem un maģiskiem līdzekļiem. Tieši šā uzdevuma izpilde ir uzticēta planētas tumšajiem okultajiem centriem, kuri specializējušies darbam Krievijā. Tie realizē šo uzdevumu, izmantojot savā rīcībā esošos solīdos līdzekļus, lai ietekmētu gan tieši esamības okulti garīgo sfēru, gan arī vispārējos dzīves procesus.

Tumšajiem okultajiem centriem, kuru darbība saistīta ar Krieviju, ir sazarota daudzkanālu struktūra, un tie

nosaka daudzus mūsu garīgajā dzīvē notiekošos procesus. Kādus kanālus tie izmanto savas postošās ietekmes īstenošanai? Galvenie kanāli ir šādi:

•  Ārzemju reliģisko sludinātāju darbība Krievijas teritorijā. Šie sludinātāji, kas lielākoties pieder pie protestantu baznīcas, iebrauc valstī, kurai ir tūkstošgadīga pareizticības vēsture, un bieži vien uzvedas tā, it kā sprediķotu Austrālijas bušmeņu vidū. Protams, ne jau katru sludinātāju ir inspirējuši tumšie centri, starp viņiem ir ne mazums patiesu cilvēku, un tomēr ja valstī, kurā kopumā dzīvo 17 tūkstoši pareizticīgo garīdznieku, zināmas Rietumu aprindas gatavojas iesūtīt 120 tūkstošus misionāru, kļūst skaidrs, pirmkārt, cik lielā mērā tie ciena svešu ticību un vēsturi un, otrkārt, cik apzināti tie darbojas attiecībā uz Krieviju. Šīs darbības mērķis ir iedragāt krievu pareizticīgo baznīcu un radīt haosu vispārējā garīgajā atmosfērā.

Lai gan tumšie okultie centri atrodas ārpus Krievijas, daži atbraukušie sludinātāji dibina baznīcas un draudzes šīs valsts teritorijā (viena no pazīstamākajām ir Kristus baznīca) un ar to starpniecību izplata savu garīgo patronu ietekmi.

•   Masonu ložas gan tās, kuras tagad tiek dibinātas Rietumos (bieži vien uz turieni tiek aicināti Krievijas pārstāvji, lai viņi pēc tam strādātu dzimtenē), gan tās, kuras oficiāli tiek reģistrētas Krievijā (pagaidām galvenokārt Maskavā un Sanktpēterburgā). Iespējams, ka dažu ložu rīcību nosaka vēlēšanās izbaudīt butaforiskas eksotikas jaukumus, kā arī kultūrapgaismības centieni, tomēr, atceroties to graujošo lomu, kāda pagātnē ir bijusi daudziem masonu kustības atzarojumiem, nesenos atklājumus, kas atmasko tādas masonu ložas kā slavenās “P-2” krimināli politisko darbību, un, visbeidzot, masonu sanāksmēm raksturīgo pastāvīgas noslēgtības un

noslēpumainības atmosfēru, ir pilnīgs pamats domāt, ka vairumā gadījumu tumšie okultie centri gribēs izmantot mūsdienu brīvmūrnieku organizācijas saviem mērķiem, tas ir, pret Krieviju.

•   Netradicionāla novirziena eksotiskas ārzemju konfesijas, kuru aktivitātes Krievijas teritorijā kļūst aizvien plašākas un atklātākas un kuras uztur ļoti apšaubāmus sakarus (krišnaisms, kura pirmos soļus Brežņeva laika Maskavā daudzējādā ziņā vadīja CIP, ko apstiprina daudzi avoti); bahaisms islama novirziens, kurš tiek uzskatīts par kreisi liberālu ķecerību un kuram ir varena vispasaules mēroga organizatoriska un finansiāla struktūra; transcendentālās meditācijas kustība, kuras vadītājs Mahariši Mahešs Joga nesen paziņoja, ka vēlas izveidot transnacionālu politisko partiju, kuras mērķis ir nākt pie varas visā pasaulē, ieskaitot Krieviju; Soko Asaharas skola, kura izceļas ar ārkārtējām pretenzijām uz Dzīves Skolotāja lomu).

•  Sātanisti. Arī tie Krievijā kļūst aizvien aktīvāki un darbojas gan patstāvīgi, gan arī ārvalstu aizgādnībā. Sevišķi populāri ir galvaspilsētās un vispār lielās pilsētās. Sātanisti nebūt nav tik miermīlīgi, kā paši apgalvo, cenzdamies radīt iespaidu, ka vēlas tikai atjaunot senās ieražas. Aizvien biežāk dzirdam par noziegumiem, kas saistīti ar sātanismu. Tā, piemēram, daudz tika runāts par triju Optinas klostera mūku noslepkavošanu (kā zināms, slepkava, kāds Averins, atzinies, ka pieder pie šādas organizācijas un darbojies, sātaniska impulsa vadīts).

•  Daudzās tiklab ārzemju, kā arī pašmāju okultās profanu organizācijas, kuras ir ļoti dažādas gan pēc sava līmeņa, gan virziena (ekstrasensi, magi, rīkstnieki, dziednieki, astrologi utt.). Lielākoties to līmenis ir ārkārtīgi zems. Tas gan nebūt nenozīmē, ka visām šīm organizācijām ir tumši nolūki vai ka tās apzināti kalpo ļaunumam,

nē, to vidū ir ari nopietnas un gaišas apvienības, tomēr kopumā šo organizāciju darbības rezultāts parasti ir kaitīgs un graujošs. Šīs pašmāju organizācijas lielākoties ir kosmopolītiskas pēc sava pasaules uzskata un tātad nevar aizstāvēt Krievijas nacionālās intereses garīgi mistiskajā līmenī.

•  Tumšās pašmāju sektas un baznīcas, tādas kā Dievmātes Centrs vai Baltā Brālība, ko vada Marija Devi Kristus. Jau ar pašu savu pastāvēšanu vien tās kompromitē tādus cildenus jēdzienus kā Dievmāte un Baltā Brālība. Šo organizāciju patroni ir spēcīgas okultās finansiālās struktūras, par ko liecina neparasti dārgie izdevumi un lielā reklāma. Šie centri nodara lielu ļaunumu ar tiem saskarsmē nonākušo cilvēku psihei, jo praktizē gribas okulto pakļaušanu, hipnozi un zombēšanu. Šā tipa tumšās sektas piesaista sev garīgi nedrošus un nelīdzsvarotus cilvēku^ visbiežāk jauniešus, ar neparastajiem apstākļiem, dažādiem okulti mistiskiem atribūtiem un simboliem, solot augstus garīgos sasniegumus un glābiņu, kad pienāks drīzumā gaidāmais pasaules gals, bet pretī prasa pilnīgu pakļaušanos. Tās sasniedz savus mērķus, ielaužoties cilvēka zemapziņā, veicot kolektīvu zombēšanu un manipulējot ar citu cilvēku gribu.

•  Reālās tumšās okultās ložas, kuras, būdamas dziļi konspirētas, īsteno savu graujošo melnās maģijas darbu.

•  Atsevišķas personas, kuras okulti mistiskajā jomā pieder pie zvaigžņu kategorijas un, pateicoties savai slavai, var brīvi satikties un kontaktēties ar populārām personām, politiķiem un biznesmeņiem, kuriem ir ietekme uz cilvēku likteņiem.

Diezin vai visi šie virzieni darbojas pēc vienota norādījuma (mūsdienu Krievijas haotiskajos apstākļos tas gluži vienkārši nebūtu reāli nevienam, pat visideālākajam politiskajam datoram), tomēr domājošs cilvēks neapšaubīs

to, ka eksistē kopīgs vadības centrs, kas nosaka galvenās graujošās tendences. Ir acīm redzams, ka pieredzējis diriģents veic nepieciešamos priekšdarbus, uzirdina augsni, vairo psihiski neveselu, nelīdzsvarotu un apsēstu cilvēku skaitu, pazemina cilvēku garīgo stāvokli un atbruņo viņus reāli tuvojošos mistisko karu priekšvakarā.

7. jautājums. Kādas metodes var nodrošināt psiholoģisko aizsardzību pret Krievijas teritorijā darbojošos tumšo okulto centru un sektu ietekmi?

Atbilde. Lai cik stipri būtu tumšie okultie centri un sektas, kas darbojas mūsdienu Krievijā, lai cik izsmalcinātas būtu to bruņojumā esošās maģiskās un parapsiholoģiskās metodes, jebkurš cilvēks var pieveikt veselu leģionu šādu velnu, ja vien viņš izpilda galveno nosacījumu zina cīņas paņēmienus. Metodes aizsardzībai pret tumšo sektu un centru darbību Krievijas teritorijā nosacīti var iedalīt vispārīgajās un speciālajās metodēs. Vispārīgajām metodēm ir drīzāk profilaktisks raksturs, un to uzdevums ir palīdzēt cilvēkiem dzīvot un darboties tā, lai šīs bīstamās ietekmes un spēki viņus neskartu. Vispārīgās metodes ir šādas:

•   Dažādu mācību, parādību, apstākļu, cilvēku un organizāciju būtības izzināšana un, ja konstatēta to piederība pie tumsas spēkiem, izvairīšanās no jebkuriem kontaktiem, izmantojot visus pieļaujamos paņēmienus.

•  Pastāvīga orientācija uz Augstāko Aizstāvību un saikni ar Dievutādējādi var apturēt jau uzvilktu gaili (tiešā un pārnestā nozīmē) un atvairīt pret jums vērsto gribu.

•   Veselīgs dzīvesveids, saskare ar dabu, emocionālās un fiziskās dzīvotspējas uzkrāšana.

•   Skaidrs un pareizs pasaules uzskats, cildenas altruistiski un radoši ievirzītas domas.

•  Piesātināta, spraiga darba pilna dzīve, nokārtoti karaliskie parādi un izpildīti pienākumi gan pret draugiem un radiniekiem, gan pret dzīvi un sevi pašu.

Speciālās aizsardzības metodes, kas palīdz pretoties tiešai un konkrētai pret jums vērstai melnās maģijas iedarbībai, ir divējādas. Vienas attiecas tieši uz jums pašu un paredz prasmi kontaktēties ar okulto “vervētāju”, kurš grib jūs pievērst citai ticībai, bet otras attiecas uz jautājumu kā aizsargāt un psiholoģiski atveseļot citus cilvēkus (jūsu draugus, radiniekus, tuviniekus un bērnus), ja negatīvas okultās iedarbības rezultātā radusies psihiska trauma. Individuālās speciālās aizsardzības metodes ir šādas:

•  Tādas sajūtas kultivēšana, ka esat pilnīgi aizsargāts un nekādi viltīgi okultie paņēmieni jums nespēj kaitēt.

•  Prasme nostādīt pretī tumšajam egregoram, kas vada iedarbību uz jums, gaišo egregoru tās garīgās mācības vai reliģijas enerģiju, pie kuras jūs piederat.

•  Prasme izsaukt domu tēlu varenu, šķīstījošu liesmu, kas sadedzina visas tumšās enerģijas jūsu tuvumā.

•   Prasme saskatīt pasaulīgos, savtīgos motīvus, kas vada to, kurš uzbrūk jums, un to, kurš cenšas jūs savervēt un piespiest mainīt ticību. Nepadodieties kārdinājumam ielaisties diskusijā par jums uztieptās okultās sistēmas pamatiem, ja jūs šai ziņā neesat tik kompetents kā “vervētājs”. Ja nu tomēr diskusija ir sākusies, turklāt citu cilvēku klātbūtnē, mācieties vadīt sarunas gaitu. Piemēram, novirziet sarunu uz citām problēmām, tēmām vai mācībām, lai parādītu citiem, cik virspusīgas ir “vervētāja” atbildes un cik ierobežots viņa redzesloks.

•   Prasme būt smalkam, ironiskam un pašnodrošinātam, ja “vervētājs” sāk aizskart jūsu personību. Nepieļaujiet iekšēju saspīlējumu sakarā ar viņa kritiku. Centieties būt pacietīgs, korekts un pieklājīgs sarunā ar “ienaidnieka

nometnes” pārstāvi, īpaši tad, ja redzat, ka jūsu sarunbiedrs patiešām ir maldu varā.

•   Prasme padarīt sevi stiprāku, izjūtot žēlumu pret “vervētāju”. Ja jūsu pretinieks kļūst pārāk aktīvs un uzbāzīgs, pamēģiniet domās un, ja izdodas, arī vārdos vai ar savu izturēšanos pažēlot sarunbiedru.

•    Tādas apziņas kultivēšana sevī, ka jūs esat garīgi mistisks tās zemes saimnieks, kurā dzīvojat un kur notiek kontaktēšanās ar atbraukušo sludinātāju vai tautieti, kas nodevis paša ticību, tumšo vilinājumu iespaidots. Paturiet prātā, ka jūs esat saimnieks, bet viņš viesis. Tālab apzinieties, ka esat tiesīgs jebkurā brīdī, turklāt bez jebkāda mulsuma vai kompleksiem izbeigt sarunu.

•  Ja nepieciešams, paskaidrojiet “vervētājam”, ka savu galīgo izvēli esat jau izdarījis un jums, atšķirībā no viņa (tas jāpasaka īpaši stingri), ir stiprs pamats zem kājām.

Pie metodēm, kuras palīdz aizsargāt citus cilvēkus un dziedināt viņu apziņu pēc psihiskās traumas, kas radusies tumšas okultās iedarbības rezultātā, pieder (to der zināt ne tikai vecākiem, bet arī pedagogiem, sociālajiem instruktoriem, psihologiem, psihiatriem un dažādu garīgo mācību pārstāvjiem):

•   Savlaicīgi veikta garīgā audzināšana, nodrošināšana ar attiecīgu informāciju, pastāvīga un modra uzmanība pret cilvēka meklējumiem un noskaņojumiem. Nepieļaujiet to, ka jūsu bērni, kā arī tie radinieki un draugi, kuru liktenis jums nav vienaldzīgs, augtu un dzīvotu garīgā vakuumā. Iekļaujiet viņus savu rūpju un ieinteresētības enerģijas lokā, savas lūgšanas aizsarglaukā. Cilvēks, kas izvēlējies savu garīgo ceļu, ir daudz labāk aizsargāts salīdzinājumā ar neko nezinošu, bet tajā pašā laikā “visēdāju” un visādā ziņā ziņkārīgu mietpilsoni. Jau iepriekš sagatavojiet jums garīgi tuvos cilvēkus iespējamiem triecieniem, pārbaudījumiem un kārdinājumiem.

•   Prasme izraudzīties pareizo līdzekli vai palīdzības veidu. Ja negatīvā okultā iedarbība notiek jūsu acu priekšā un jūs esat drošs par saviem spēkiem, tad novērtējiet apstākļus un sāciet rīkoties. Ja tā ir mēma, tīri enerģētiska vai astrāla ietekme un jūs esat pārliecināts, ka tā apdraud jums tuvo cilvēku, domās aizsedziet viņu ar savu biolauku, paņemiet viņu savā aurā vai arī kā dzīvs vairogs nostājieties starp uzbrucēju un upuri. Turklāt ir lietderīgi ar lūgšanu vērsties pie Augstākajiem Spēkiem pēc palīdzības un atbalsta. Bet tad, ja iedarbība uz jums tuvo cilvēku izpaužas mutvārdos kā vervēšana pieslieties tumšajai mācībai un viņš tiek ievilkts nevajadzīgā sarunā, pamēģiniet arī pats iesaistīties tajā. Virziet šo sarunu tā, lai “vervētājam” vairs nerastos vēlēšanās veikt savu prozelītisko misiju, bet jums tuvais cilvēks justu, ka labāk būtu ar “vervētāju” neielaisties. Darbojieties smalki, veikli ievirziet sarunu jums vēlamajā gultnē un izvairieties no tiešiem aizliegumiem, kurus nespējat pamatot.

•  Prasme izraudzīties īsto līdzekli, kas var dziednieciski iedarboties uz cilvēka apziņu vai dvēseli, ja zombēšanas akts jau ir noticis un psihiskā trauma gūta. Nekādā ziņā savu garīgi terapeitisko darbību nesāciet ar attiecīgās mācības, egregora, centra vai skolotāja kritiku. Jārēķinās ar nopietnu risku, ka varat izraisīt uzbudinājumu, sēt neuzticību un saraut jau radušos smalko enerģētisko garīgo kontaktu. Ļaujiet cilvēkam izrunāties, lai saprastu, kas īsti viņu ir piesaistījis attiecīgajai sektai, mācībai, okultajai grupai vai skolotājam. Noskaidrojiet jums tuvā cilvēka intereses šajā sfērā un vēlreiz mēģiniet izprast viņa apziņas īpatnības.

•  Prasme atklāt “savervētā” un traumētā cilvēka slēpto neapmierinātību ar attiecīgā okultā centra nostādni un būtību. Pamēģiniet noskārst un saskatīt, kādas viņa

intereses, ambīcijas un vēlmes nav apmierinātas. Tieši ar šo apziņas daļu jums turpmāk nāksies strādāt.

•   Prasme novirzīt jums tuvā cilvēka neapmierināto garīgo interesi uz citiem, spilgtiem un pievilcīgākiem objektiem un mērķiem. Mēģiniet pastāstīt par citiem garīgajiem ceļiem un mācībām, kas varētu labāk apmierināt viņa intereses, vēlmes un centienus. Tikai nedariet to pārāk uzkrītoši, rupji, tieši un uzbāzīgi. Tāda pieeja ir izmantojama tiklab attiecībā uz pieaugušajiem, kā arī bērniem un pusaudžiem.

•  Prasme īstajā laikā dot negatīvu raksturojumu. Tikai pēc tam, kad jau ir radīta zināma neuzticība pret to ceļu, centru vai skolotāju, ar kuru saistīta psihiskā trauma un no kura jums tuvais cilvēks jūtas atkarīgs, var neuzbāzīgā un neitrālā formā, neizrādot savu emocionālo ieinteresētību (labāk ņemt par piemēru kādu citu personu), izteikt savu viedokli par to, kādēļ attiecīgais ceļš ved nevis uz patiesību, bet gan uz maldiem un negatīviem rezultātiem.

•  Prasme praktiski izdzēst no cilvēka auras un apziņas pēdas, ko atstājusi okultā kodēšana vai zombēšana. Ja cilvēks gandrīz vai neapzinās, ka ir slims, tomēr nepretojas vecāku vai draugu gribai un lēmumam un kopā ar viņiem ir atnācis piejums uz garīgi terapeitisku sarunu, mēģiniet viņu atbrīvot no kaitīgā psihoenerģētiskā koda. Lai to izdarītu, vispirms novērtējiet, cik lielā mērā šis cilvēks ir pakļauts negatīvajai iedarbībai. Tā kā cilvēka pilnīga psihoenerģētiskā atbrīvošana no nevēlamā koda nekad nenoved pie jaunas atkarības, bet, gluži pretēji, atbrīvo viņa apziņu no miega un hipnozes varas, esiet ārkārtīgi uzmanīgs un centieties darboties vienīgi saskaņā ar paša cilvēka brīvo gribu un vēlmēm. Uzaiciniet viņu kādu laiku kopā ar jums pavadīt lūgšanā. Orientējiet viņu uz šīs lūgšanas īpašo kvalitāti un spēku, uz to, ka

lūgšana dos jaunas, augstākas enerģijas un spēs izdzēst visas negatīvās pagātnes pēdas. Iesakiet cilvēkam lūgties ar visu savu būtni, lai ikviena viņa iekšējās psihiskās telpas šūniņa tiktu piepildīta ar jauno enerģiju. Noskaņojiet cilvēku uz to, ka pēc patstāvīgi veiktā lūgšanas akta viņš pats sevī varēs izdzēst un dziļākās atmiņas līmenī izslēgt jebkuru atceri par psihisko traumu un savu kādreizējo okulti garīgo atkarību. Dodiet cilvēkam lasīt garīgo literatūru, kas atbilst tai ticībai vai mācībai, pie kuras jūs turaties. Iesaistiet viņu citā saskarsmes lokā, iepazīstiniet ar saviem draugiem, kuri varbūt kādreiz būs viņa domubiedri. Visbeidzot, noturiet kopā ar šo cilvēku dziednieciska psihotreniņa seansu (protams, tikai tad, ja protat to darīt un jums ir attiecīga atļauja).

Kas attiecas uz bērniem, viņus jācenšas lēnām, bet reizēm arī krasi (tomēr nekad to nedrīkst darīt varmācīgi) pārcelt ckos apstākļos, izzināt viņu agrākās, ar prieku un panākumiem saistītās intereses; “iezemot” viņu tiekšanos uz viņpasaules sfēru un pievērst to ārējiem, ar rotaļu saistītiem mērķiem, kuri varētu viņus virzīt uz veselīgiem zemes dzīves sasniegumiem.

•   Prasme atvairīt turpmākos tumšo sektu triecienus. Jāpatur prātā, ka tad, ja “savervētā” cilvēka vecāki, draugi vai paziņas sāks aktīvi darboties viņa atsvabināšanas labā, tumšās okultās sektas var mēģināt atriebties. Tādā gadījumā jāizturas mierīgi, pat ar humoru, atceroties senu krievu sakāmvārdu: “Dievs nenodos, cūka neapēdīs.” Šie netaisnie mēģinājumi izraisīs karmas atbildes sitienu, kas trāpīs pašiem atriebējiem. Un, protams, jātiecas kļūt gan teorētiski, gan praktiski labi sagatavotam, izglītotam un aizsargātam visās okulti garīgo zināšanu jomās.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

No grāmatas “Rāmakrišnas pavēstījums”

Bhakta: — Vai Absolūta (Brahma žnanas) zināšanas sasniegušie cilvēki var piederēt pie dažādām sektām?

Rāmakrišna: Reiz es ar Kešabu Senu runāju par šo Brahma žnanu. Kešabs mani lūdza pastāstīt viņam kaut ko vairāk par Absolūtu. Es viņam atbildēju: “Ja es pateikšu jums ko vairāk, jūsu mācība un jūsu ticība zudīs.” Tad Kešabs man atbildēja: “Cienījamais kungs! Tādā gadījumā es neko vairāk nevēlos dzirdēt.” Bet es tomēr teicu Kešabam: “Sajūta “es”, “man”, “mans” ir nezināšanas rezultāts. “Es daru”, “es veicu”, “tā ir mana sieva”, “mani bērni”, “mans īpašums”, “mana slava” visas šīs sajūtas gluži vienkārši ir nezināšanas rezultāts.” Kešabs man atbildēja: “Bet cienījamais kungs! Ja jāatsakās no sava “es” sajūtas, tad taču pavisam nekas vairs nepaliks!” Es atbildēju: “Kešab, es nelūdzu jūs pavisam atteikties no sava “es” sajūtas; atbrīvojieties tikai no nenobriedušās “es” sajūtas. Nenobriedusī “es” sajūta saka: “Es to daru”, “Tā ir mana sieva, mani bērni”, “Es esmu skolotājs”. Šo “es” vajag atmest. Nobriedusī “es” sajūta saka: “Es esmu Dieva kalps”, “Es esmu Dieva pielūdzējs”, “Es nedaru neko, Dievs dara visu”. Šo “es” var paturēt.

Bhakta: Vai nenobriedis “es” var radīt sektantisku mācību?

Rāmakrišna: Es sacīju Kešabam: “Visas tādas domas kā “Es radīju mācību”, “Es izveidoju sektu”, “Es mācu ļaudis” nāk no nenobriedušā “es”,” un tāpēc lūdzu Kešabu atteikties no šā “es”. Teicu viņam: “Jūs runājat par savu sektu. Bet daudzi cilvēki taču ir aizgājuši no tās.” Kešabs atbildēja: “Cienījamais kungs! Trīs gadus viņi sekoja maniem norādījumiem, bet nu ir pārgājuši uz citu sektu un aiziedami mani kritizēja un centās pazemot.” Es viņam

teicu: “Jūs neizprotat savu skolnieku iekšējo dabu. Jums ir jāizpēta viņu raksturi, un jūs nedrīkstat pieņemt par skolniekiem cilvēkus bez stingras atlases.”

Metode (Idrīss Šāhs “Idiotu gudrība”)

Kāds sūfiju skolotājs pastāstīja, kā tika atmaskots viltus sūfijs. īstais sūfijs aizsūtīja vienu no saviem skolniekiem tam kalpot. Skolnieks cauras diennaktis apkalpoja viltvārdi un izdabāja viņam katrā sīkumā. Galu galā ikvienam kļuva skaidrs, cik ļoti krāpniekam patīk šie uzmanības pierādījumi, un cilvēki gāja no viņa projām, līdz beidzot viņš palika pavisam viens.

Kāds no tiem, kuri klausījās šo stāstu, pats sev sacīja: “Cik brīnišķīga ideja! Iešu un darīšu tāpat!” Viņš devās turp, kur zināja esam viltus svēto, un izteica karstu vēlēšanos kļūt par tā skolnieku. Pēc trim gadiem, pateicoties viņa milzīgajai uzticībai, ap viltus svēto bija sapulcējušies simtiem skolnieku. “Šim gudrajam patiesi ir jābūt diženam cilvēkam, ja jau viņš spējis iedvest savam skolniekam tik lielu lojalitāti un pašaizliedzību.”

Tādēļ šis cilvēks atnāca atpakaļ pie tā sūfija, no kura bija dzirdējis stāstu, un paskaidroja viņam, kas noticis:

-   Uz taviem stāstiem nevar paļauties, viņš sacīja, jo tad, kad es mēģināju vienu no tiem īstenot praksē, rezultāts bija tieši pretējs. Diemžēl, teica sūfijs, tavā mēģinājumā izmantot sūfiju metodes bija tikai viens trūkums tu pats neesi sūfijs.

Kristieši un musulmaņi (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

Reiz kristietis mainīja ticību un kļuva par musulmani. Un jau nākamajā dienā viņš sāka dzert vīnu.

Māte, ieraudzījusi viņu piedzērušos, teica:

-   Mans dēls, ko gan tu dari! Ar savu uzvedību tu esi atraidījis Jēzu, bet nevari iepriecināt arī Muhamedu.

Paliec pie savas pārliecības! Neviens nevar būt par cilvēku un pielūgt elkus, kaut ari viņš turētos pie citas ticības.

Atdarināšana un godīgums (Idrīss Šāhs “Sūfiju ceļš”)

Laiku pa laikam starp tiem, kurus dēvē par garīgajiem audzinātājiem, lielum lielā daļa ir krāpnieki, šarlatāni, liekuli un aklie.

Tā kā viltus skolotāji ir diezgan parasta un izplatīta parādība, cilvēki tieši viņu uzvedību ir pieņēmuši par etalonu, pēc kura tiek vērtēti itin visi skolotāji.

Bet tas ir maldīgs princips. Ja jūs esat redzējuši simts molusku, tad pazīsit arī simt pirmo, kad tas jums gadīsies ceļā. Bet jūs nevarēsit ar to pašu metodi noteikt, kuri no moluskiem nes sevī pērli.

Būtībā tieši cilyēku domāšanas zemais līmenis ir tas, uz ko balstās sūfiju atdarinātāji.

Kā tad lai es pazīstu īstu sūfiju, jūs jautāsit.

Es atbildēšu: “Kļūstietgodīgs* jo līdzīgais pievelk līdzīgo.” Ja jūs būtu patiesi godīgs, jums šādu jautājumu nemaz nenāktos uzdot. Bet, tā kā jūs neesat godīgs, ir velti cerēt uz kaut ko lielāku par to, ko esat pelnījis.

Lucifers (Austrumu kriptogrammas)

Kāda īsti bija Lucifera sacelšanās? Viņš gribēja palikt planētas robežās, un leģenda par šīs Pasaules Kungu ir diezgan pareiza.

Viņš sāka pulcēt ap sevi garus, kas apmierinās ar zemes auru. Lai saistītu piekritējus, viņš sāka klāstīt viņiem zemes iespējamības, dažreiz diezgan veikli atdarinādams pretējās puses rīcību.

Var būt runa par Antikrista brīnumiem. “Kam mums nākotnes apziņa, ja varu parādīt jums zemes spēkus!”

Bet no viņa piekritējiem neviens neteiks, atstājot zemi: “Dodos augšup, Kungs.” Bet nodrebēs, atraujoties no zemes spīduma.

Tiesa, Lucifers bija skaists un deva ļaudīm pēc sava prāta zemes spožuma apziņu. Bez viņa nebūtu bijis noteiktas robežas starp zemi un citām sfērām. Bez viņa starpībai starp dzīvi uz zemes un citās sfērās vajadzēja pakāpeniski izlīdzināties, dodot iemiesotiem gariem matērijas kustīgumu.

Bet senais Pasaules Kungs turpretī saista matēriju pie viņa ieņemtās planētas garozas. Būdams planētas gars, viņš pazina zemes dzīles, bet viņa maldi bija, ka viņš nevēlējās sadarboties ar citām planētām. Tieši šī sadarbība deva pasaulei Kristu.

Kamēr Lucifers cildina zemes gaismu, Kristus norāda uz visas Pasaules daiļumu.

Mēs sakām: “Lai deg Lucifera gaisma, bet aiz tās nenoslēpsies citu uguņu lieliskums.” Mēs nebīstamies izrunāt vina vārdu. Mēs zinām vina esamību.

> J

Mēs sakām: “Tavs ceļš nevar noslēgt zemes likteni, jo tikai satiksmē ar citām pasaulēm tavas zemes dzīve atjaunosies. Nodils tavas klintis, un kur gan nostiprināsi savu torni? Un mūžīgā dzīve un mūžīgā apmaiņa dod mums mūžīgu mājokli.

Kristus ne ar ko neatšķīrās no taviem kalpiem, bet Viņš parādīja kustības priekšrocību aiz zemes robežām. Kristus sacīja: “Varu ņemt naktsmājas uz skaistās zemes, lai turpinātu ceļu. Bet, zemes Saimniek, savaldi kalpus, lai tie nekavē Man ausmā turpināt ceļu!”

Tātad viens sajūsminājies par matēriju, bet otrs iet uz Gaismas iespējamību pasaulēm.

Lucifer, jau tuvojas laiks, kad jāatjauno tava lampa!

Lucifers, kas varēja tapt par Vienības Pārstāvi, atzina par labāku norobežoties no kaimiņiem. Izmisuma cīņa pārvērta Gaismas Nesēju, un rubīna aura pildījās ar sārtu atblāzmu. Viņa sekotāji patiesi sākuši ķerties pie apkaunojošiem līdzekļiem.

Nabaga Gaismas Nesēj, Kristus nāvē tu pielaidi neizlabojamu kļūdu. Libānas ciedrs, kas pacēla Kristus miesas, tikai saīsinās ceļu uz Augstāko Pasauli. Un tev vajadzēs aiziet uz Saturnu, tāpēc jau sen tevi sauc par Sātanu. Bet arī tur matērijas Dārznieks atradīs laukus un varēs pūlēties tāpat kā uz zemes. Un pieņem pēdējo padomu pārlūko savu kalpu rindas.

Pa dzīves kāpnēm tu gribēji aizsteigties priekšā Meistaram. Lūk, tev dots brīdinājums. Lūk, stāv tava likteņa lieciniece. Un Pasaules Mātes zvaigzne pacēlusies kā iezīmējums tavam neprātam, kad tu gribēji pazemot Gara nesēju.

Redzi, atgriezīsies sieva uz nolemto vietu!”

Sirds. 213. p.

• . V

Apsēstība jadefine ļoti precīzi. Nav ko brīnīties, ja ap garīguma centriem vērojams ne mazums apsēsto. Iemesls ir tas, ka tumšie tiecas pastiprināt savu sardzi. Kas gan cits, ja ne apsēstie, var vislabāk palīdzēt tumšajiem spēkiem? Turklāt apsēstībai ir neskaitāmi paveidi. Vispirms jānoskaidro, kur pēc savas būtības ir Labais un kur ļaunais. Liesmaina sirds uzreiz aptvers, kur slēpjas apsēstība.

Sirds. 218. p.

Kā norādīju uz apsēstību un sātanismu, tā arī ik dienas to redzat. Nečinkstot, bet stingri piesargājoties, nonāksit

līdz uzvarai. Lai stingrība ir ka ass zobens. Jasoda visi zaimotāji.

Sirds. 276. p.

Pagurumu, protams, neizraisa ne pavasaris, ne rudens, tā cēlonis ir strāvu sabiezējuma spiediens uz centriem. Citādi arī nevar būt, kad apkārt ir apsēsto un trakojošo leģioni. Tāpēc nevajag brīnīties, ka apsēstie tālos kontinentos sāk izrunāt vienādas formulas. Tas ir vēl viens pierādījums tam, ka pastāv no viena Avota nākoša Neredzamā Pasauļpārvalde. Monarhiska taču ir kā Gaisma, tā tumsa. Toties ir ļoti pamācoši izpētīt pasaules domu. Abās pusēs redz īstu dalīšanos, jo katra puse pieliek savus pūliņus un veic enerģiskus pasākumus. Tā pat no Zemes plāna var vērot spēku sadalījumu un izprast karapulku kustību.

Sirds. 484. p.

“Melnā sirds” allaž ir uzskatīta par lielu briesmu simbolu. Tikai visnesatricināmāko vīrišķību varēja likt pretī šai nelaimei, bet tāda vīrišķība bija reti sastopama. Vīrišķības pakāpi nosaka pēc tā, cik lielas ir briesmas. īsta vīrišķība, briesmām pieaugot, nostiprinās. Mūsu karotāja zina, par kādu vīrišķības pakāpi runāju. Kad uzbrūk tumšie karapūļi, sekas var būt dažādas. Ja tiek ievainota būtība, var pārņemt apsēstība, taču šķīstītu garu apsēstība nevar skart, bet slimība gan var piemeklēt. Jūs lasījāt, ka Mūsu Brālis, jau uz augstas pakāpes būdams, tomēr ilgi slimoja tumšo pretdarbības rezultātā. Šādas sekas jāņem vērā, jo kauja ir liela. Tumšo spēku bultu ietekmi, protams, var mazināt, tomēr vajadzīga arī personiskā piesardzība. Tā pati tiekšanās vajadzīga, arī

vīrišķību uzkrājot, kā zāles pret melno indi. Fiziskais nespēks, protams, neliecina par gara vārgumu. Pat otrādi dažreiz garīgo bagātību var patērēt neierobežoti.

Ugunīgā Pasaule. I d., 142. p.

Kāds dēmons nolēma nostādīt bezizejas stāvoklī svētu vientuļnieku. Viņš nozaga pašus svētākos priekšmetus un sniedza tos vientuļniekam, teikdams: “Vai pieņemsi no manis?” Dēmons cerēja, ka vientuļnieks dāvanu nepieņems un tādējādi nodos svētos priekšmetus, bet, ja pieņems, tad būs stājies sadarbībā ar dēmonu. Kad šis briesmīgais viesis bija izteicis savu priekšlikumu, vientulis to ne pieņēma, ne noraidīja. Viņš saslējās sašutumā un ar visu gara spēku pavēlēja dēmonam nomest priekšmetus zemē, teikdams: “Tumšais gars, tu nenoturēsi šos priekšmetus, aiziesi satriekts, jo mana pavēle nāk no Augšas!” Tā jāatgaina tumšie, un, ja pārliecību stipru dara Hierarhija, tad nekāda tumša vara nespēj apturēt gara liesmu. Neuzskatīsim, ka šādas leģendas nav vajadzīgas. Dēmoni ir dažādi, un ikvienam Gaismas darbiniekam nākas piedzīvot vinu uzbrukumus.

Ugunīgā Pasaule. II d., 249. p.

Nevis maģiju, bet gan Dievapgarotību sludināja senie Novēlējumi. Kad sāka pārtrūkt Augstākie Sakari, paši cilvēki jau Zemes pasaulē radīja maģiju kā piespiedu sazināšanās līdzekli. Taču, kā jau viss varmācīgais, maģija nonāk līdz vistumšākajām izpausmēm. Robeža starp melno un balto maģiju savas sarežģītības dēļ kļūst neuztverama. Tāpēc ceļā uz nākamību jāatsakās no jebkuras maģijas. Nevajag aizmirst, ka vecās maģijas metodes bija saistītas ar citām dzīves formām. Maģija taču balstās uz

tehnisku nosacījumu precīzu izpildi, bet, ja ir mainījušās visas dzīves formulas, tad attiecīgi jāmainās arī maģiskajām sekām. Tā tas arī ir, un šā iemesla dēļ mūsdienu maģija ir ieslīguši nekromantijā un citās zemākajās izpausmēs. Visi, kas pētī formulu mehāniku, neņem vērā to, ka tās tika rakstītas pilnīgi citādai lietošanai. Turklāt pilnīgi aizmirst, ka visus nosacījumus un augstākās formulas vispār nepierakstīja, bet, ja nu tomēr fiksēja, tad tādos simbolos, kuru jēga tagad nav skaidra. Tādā kārtā pašreizējā maģijas izpēte vai nu pārvēršas par bezjēdzīgu sholastiķu, vai arī, slīdēdama aizvien zemāk, ieslīgst melnajā mesā. Tāpēc, ieteikdami atsacīties no maģijas, dodam ļoti derīgu padomu. Lai tā paliek tumšajiem nekromantiem. Pārāk daudz ir apsēstības Zemes virsū. Vienīgais ceļš uz Augstāko Saskarsmi iet caur sirdi. Nekāda varmācība nedrīkst aptraipīt šo ugunīgo ceļu. Vai tiešām cilvēki domā, ka zemāko būtņu izsaukšana var palikt nesodīta?! Un kāda gan dzīves uzlabošana ir panākta ar šo izsaukšanu? Neviens nepateiks, kāds labums nāk no nekromantijas un kur ir tā sirds, kas ar nekromantiju augšup cēlusies. Jāiet īsais Augstākais Ceļš, kas dos gara veselību, un no tās nonāksit pie miesas veselības. Maģijas atmešana būs baltais akmens pasaules ceļā.

Astotā nodaļa PRAKTISKAS METODES CĪŅAI AR SAVA EGO VAMPĪRISKAJĀM ĪPAŠĪBĀM

1.  jautājums. Kas ir cilvēka paša iekšējais vampīrs?

Atbilde. Cilvēkam vienmēr ir bijis raksturīgi meklēt trūkumus un piedzīvoto nepatikšanu cēloņus nevis pašam sevī, bet gan ārpus sevis, tas ir, citos cilvēkos. Tieši uz šo ārkārtīgi izplatīto īpašību attiecas Kristus vārdi, ka cilvēks tikai pēc tam zinās, kā izvilkt skabargu no sava brāļa acs, kad būs izvilcis baļķi pats no savas acs. Šī pati īpašība nosaka arī to, kāda lielākoties ir cilvēku attieksme pret vampīrisma problēmu. Viņi gan mīļuprāt atzīst vampīru eksistenci un baidās no tiem, pat katru pretimnācēju īpaši tādu, kurš viņiem nav iepaticies, tur aizdomās, ka tas varētu būt vampīrs, bet visai negribīgi pievēršas jautājumam: vai tad man pašam nemaz nav vampīrisku īpašību? Un, pats par sevi saprotams, viņi gandrīz nekad nepiekrīt, ja epitets “vampīrs” tiek adresēts tieši viņiem. Un tomēr tā kā vampīriskas tieksmes lielākā vai mazākā mērā piemīt jebkuram cilvēkam un jebkurš var rīkoties vienā gadījumā kā vampīrs, bet citā kā upuris, ir nepieciešams ieviest jēdzienu “iekšējais vampīrs”. Ar šo jēdzienu jāsaprot īpašs psiholoģisks veidojums, tāds īpašs Es, kura pastāvēšanas pamatprincips ir pastāvīga enerģijas laupīšana. Kuru tad īsti tas

aplaupa? Gan cilvēka patieso Es, attiecībā uz kuru iekšējais vampīrs jūtas kā ārēja, nepiederoša būtne, gan arī citus cilvēkus. Iekšējais vampīrs nostājas atklāti parazītiskā pozīcijā pret abām pusēm gan pret vidi, kurā tas atrodas, gan arī pats pret sevi, savu dziļāko garīgo dabu. Būtībā tas atrodas vidū starp ārējo un, vārda tiešajā nozīmē, iekšējo pasauli paša dvēseli un garu. Tālab tas izpilda vidutāja lomu un saņem savus procentus no psihoenergoinformacionālās apmaiņas, kura notiek starp patieso Es un ārējo pasauli. Protams, šie procenti ir pārmērīgi augsti un netaisnīgi, tāpēc ka iekšējais vampīrs ir absolūti mākslīgs veidojums un apziņas evolūcijai tas neapšaubāmi nav nepieciešams, taču tieši no tā ir atkarīga cilvēka karmas rašanās.

2. jautājums. Kādas ir iekšējā vampīra izpausmes cilvēka uzvedībā?

Atbilde. Piemēru, kas liecina par iekšējā vampīra izpausmēm, ir bezgala daudz, būtībā uz tām var attiecināt visu, kas liek mums izvairīties no sava paša pienākuma pildīšanas un meklēt savu nepamatoto vēlmju apmierināšanai nepieciešamos resursus vai nu citos cilvēkos, vai savā paša dievišķajā Es. Iekšējais vampīrs mūsos pašos viņš ir tas, kurš noveļ savus pienākumus uz biedra pleciem; tas, kurš mūždien sūdzas citiem par savām nelaimēm; tas, kurš, cita panākumus redzot, jūt lielu diskomfortu un tālab sāk tos visādi diskreditēt; tas, kurš vienmēr un visur aizņemas un neatdod parādus; tas, kurš savu jaunības enerģiju izšķiež tukšās izpriecās; tas, kurš kļūst par savu himerisko, acīm redzami nepiepildāmo vēlmju un projektu vergu; tas, kurš drīzāk ieskatīs par labāku slimot un pieslieties pie veselas auras nekā papūlēties, lai kļūtu vesels. Ir dziļāk jāieskatās šā psiholoģiskā

veidojuma dabā. Iekšējais vampīrs tas vienmēr ir sadomazohists, kas spīdzina vai nu citus, vai sevi atkarībā no situācijas un pieraduma, bet visbiežāk dara to pamīšus. Viņš nevar ciest garīgu līdzsvaru un mieru cilvēka vēlmēs un no tiesas nezina, ko tas nozīmē būt mierīgam. Kāpēc viņš laupa citam piederošu spēku un enerģiju? Tāpēc, ka viņam nav pietiekami daudz sava spēka, viņš nav arī izstrādājis sevī paradumu iegūt enerģiju ar saviem paša pūliņiem. Kāpēc viņam nav pietiekami daudz savas enerģijas? Tāpēc, ka viņš vai nu no laika gala jau ir bijis vājš un slimīgs, vai arī izšķiedis savu spēku disharmoniskās vēlmēs un postošos konfliktos ar dzīvi, vai arī ir vienlaikus nepamatoti skaudīgs un slinks. Iekšējais vampīrs tas ir vesels komplekss, ko veido sadomazohistisko reakciju noslēgtā loka radītās domas, vēlmes, jūtas, nostādnes un paradumi. Viņš vienlaikus ir gan bende, gan upuris tiklab attiecībā uz citiem, kā arī uz sevi pašu. Smalkajā līmenī iekšējais vampīrs izpaužas kā būtne, kura, no vienas puses, ienes cilvēka aurā nemieru, haosu un disharmoniju, bet, no otras puses, grauž un nomāc pašu cilvēku, deldē viņa dzīvības spēku un viņa psihoenerģētisko potēnciālu padara aizvien zemāku un rupjāku, nomainot savu paša augsto enerģiju, kuru ir izšķērdējis, ar piesavināto daudz zemāko svešo spēku.

3.  jautājums. Kāda ir savstarpējā saistība starp jēdzienu “iekšējais vampīrs” un cilvēka zemāko es?

Atbilde. Cilvēka iekšējo vampīru zināmā nozīmē var identificēt ar viņa zemāko Es. Šai nolūkā cilvēka zemākais Es jāaplūko no psihoenergoinformacionālās apmaiņas viedokļa un jānosaka, cik lielā mērā visas šā zemākā Es izpausmes ir saistītas ar ārējās un iekšējās enerģijas laupīšanu. Bet visupirms ir jāatbild uz jautājumu kas

ir zemākais Es, ja uz to skatās no reliģisko un ezotcrisko mācību pozīcijām, un kā tas izpaužas?

Visas pasaules reliģijas un ezoteriskās mācības apliecina cilvēka dabas duālismu un to, ka cilvēkā ir divas sākotnes augstākais, dievišķais Es un zemākais, cilvēciskais Es. Vienas reliģijas un mācības traktē šo duālismu no morāles viedokļa un identificē augstāko sākotni ar labajiem jeb gaismas spēkiem, citas ieskata, ka labāk būtu runāt par Absolūtā un nosacītā duālismu, vēl citas identificē augstāko sākotni ar augstākajām zināšanām, bet zemāko ar gara tumsību, savukārt ir arī tādas, kas augstākajā sākotnē redz vienotību, bet zemākajā gara un gribas daudzējādību. Apkopojot visus minētos uzskatus, varētu teikt, ka zemākais Es vienlaikus ir gan morālās tumsas, ļaunuma daļiņu un sātanisko spēku perēklis; gan nosacīts un nepilnīgs psiholoģiskais veidojums, kas radies, cilvēkam identificējoties ar savām miesiskajām vai emocionālajām struktūrām; gan gara tumsība, kas parazitē uz gudrības koka un tik tikko mirdzina nespodru atstaroto gaismu; gan milzīgs daudzums vēl sīkāku Es, turklāt katram no tiem ir sava griba, kas vedina projām no garīgajiem mērķiem.

Ciktāl iepriekšminētie zemākā Es aspekti laupa augstākā Es enerģiju, tiktāl tos var uzskatīt par iekšējā vampīra izpausmēm. Kas attiecas uz pirmo zemākā Es sātanisko un velnišķīgo aspektu, tā vampīriskās īpašības ir acīm redzamas: ne jau velti sātanu sauca par “Dieva pērtiķi” tas taču parodē visas Viņa galvenās funkcijas un pārtiek no dievišķās enerģijas. Ļaunums ir vampīrisks tiklab attiecībā uz citiem cilvēkiem, kā arī attiecībā uz tā nesēja jeb saimnieka augstāko dabu. Gluži tāpat cilvēka nepilnīgajam Es, kurš sevi uzskata par fizisko ķermeni vai par savu kaislīgo vēlmju objektu (lai arī mazākā mērā), piemīt vampīriska enerģijas uzsūkšanas spēja. Tieši par to

runā Agni Joga: “Katra aprobežotība barojas uz kaimiņa rēķina.” Nepilnīgums, kas izpaužas kā neattīrīti un emocionāli saasināti motīvi, ir vampīrisks, jo izšķērdē garīgo enerģiju, kura paredzēta daudz augstākiem mērķiem. Nelīdzsvarots cilvēks tāpat ļoti bieži rīkojas kā vampīrs -ja ne pret citiem, tad pret sevi pašu. Vēl lielākā mērā tas viss attiecas uz gara tumsību, kas ir līdz galējai pakāpei novests nepilnīgums. Nepraša dzīvē, profāns garīgajā sfērā reti kad ir mierīgs, labvēlīgs un reti kad godīgi, bez zudumiem pilda savu pienākumu; viņš ir agresīvs un skaudīgs attiecībā uz visiem, kuri kādā jomā viņu kaut mazliet pārspēj; viņš nevēlas nopūlēties, lai sagādātu dzīvības enerģiju, un ar lielu labpatiku dzer sava brāļa asinis (pārnestā nozīmē). Un, visbeidzot, pēdējā, ceturtā zemākajam Es piemītošā īpašība, kas izpaužas cilvēka personības daudzējādībā, ir ne mazāk vampīriska kā visas iepriekšminētās īpašības, jo katram no sīkajiem Es piemīt pašam sava griba, kura prasa savu enerģijas devu, un tā šie sīkie Es izvazā cilvēka dzīvības spēku dažādos, lielākoties nenozīmīgos nostūros un virzienos.

Tādējādi var secināt, ka iekšējais vampīrs sev barotni atrod tieši cilvēka zemākajā Es. Šis Es arī ir vampīrisma garīgi psiholoģiskais pamats. Tas attiecas gan uz cilvēka Ego piemītošajām ārējām, gan iekšējām vampīriskajām tendencēm.

4. jautājums. Kādas metodes palīdz atklāt iekšējo vampīru sevī pašā?

Atbilde. Gandrīz visiem cilvēkiem ir lielas problēmas ar sava paša iekšējā vampīra atpazīšanu ne tikai tādēļ, ka pietrūkst vēlēšanās un apņēmības sākt šo sāpīgo procesu, bet arī tīri garīga aspekta grūtību dēļ, jo cilvēks neprot pacelties augstāk par sevi pašu, nespēj saskatīt

un izprast pats savas visai nepievilcīgās psiholoģiskās īpašības. Parasti pat tad, ja pār cilvēkiem nāk tāda apgaismība un viņi intuitīvi sāk apzināties savas vampīriskās īpašības, tie tomēr ieskata par labāku apstāties šaipus sapratnes robežai, jo negrib sagraut patīkamo priekšstatu par sevi pašu acīs. Tādēļ, ja vēlamies iepazīt savu paša iekšējo vampīru, ir nepieciešama neatlaidīga vēlēšanās pārveidot sevi un gatavība atteikties no sev tīkamajiem maldiem. Šādā sevis izzināšanā ir vairāki posmi. Vajag:

•  Pieņemt stingru lēmumu dziļāk ieskatīties sevī pašā, lai varētu atklāt sava Ego vampīriskās tendences.

•  Noteikt, pie kāda vampīriska psihotipa jūs piederat: vai jūs esat vampīrs galvenokārt pret sevi pašu, saviem resursiem, spēkiem, talantiem, galu galā, pret savu Dievišķo Es, respektīvi, vai esat vampīrs sevis aplaupītājs un uzdzīvotājs, vai arī tāds vampīrs, kas laupa svešu enerģiju un dzīvo uz citiem cilvēkiem piederošo energoresursu rēķina. Paturiet prātā, ka robeža starp abām galējām izpausmēm ir visai relatīva un mainīga un ka viens iekšējā vampīrisma veids var kļūt par cēloni otram. Tātad, vienkārši runājot, ja jūs esat iztukšojis sevi un neprotat pats atjaunot savus spēkus, tas nozīmē, ka jūs laupīsit tos citiem, bet, ja jūs esat pieradis enerģētiskajā ziņā iztukšot citus, tas nozīmē, ka jūs aizvien tālāk atraujaties no savām paša smalkajām struktūrām, no sava augstākā Es. Var teikt, ka šie abi psihotipi būtībā ir divas stadijas vienā procesā, kura gaitā cilvēkam tiek uztiepts patoloģisks dzīvesveids: parasti viss sākas ar savu paša enerģijas krājumu izšķērdēšanu un beidzas ar sveša spēka laupīšanu, kas kļūst par pastāvīgu paradumu, par cilvēka Es raksturīgu īpašību, savukārt šis Es kļūst par vampīrisku piltuvi, caur kuru aizplūst enerģija. Lai atklātu, kurā stadijā jūs pašlaik esat, nepieciešams:

novērot pašam savus iekšējos psiholoģiskos stāvokļus, domas, jūtas, vēlmes un noskaņojumus;

novērot, kā jūsu personības iekšējais psiholoģiskais saturs transformējas ārējās darbībās un rīcībā un otrādi kā ārējās dzīves faktori, notikumi, apstākļi un vides ietekme veido iekšējo dvēseles matēriju;

novērot, kā pret jums izturas citi cilvēki vai viņi tiecas piejums vai, gluži pretēji, izvairās nojums; vai viņi jūs mīl vai nemīl; vai viņi grib ar jums uzturēt tuvākas attiecības vai arī aprobežojas ar formālu pieklājību.

Reti mēdz būt tā, ka cilvēks atbilst tikai vienam vampīriskajām psihotipam un viņam nav absolūti nekādu otrajam psihotipam raksturīgo īpašību. Un tomēr savas evolūcijas pašreizējā stadijā jebkurš vampīriskām tendencēm pakļautais cilvēks ir predisponēts vienam vai otram dzīvības enerģijas izlaupīšanas veidam. Tāpēc, apkopojot visus savu pašnovērojumu rezultātus, salīdziniet tos ar citu cilvēku attieksmi pret jums, īpaši ņemot vērā tos cilvēkus, kuri jūs vislabāk pazīst, un jūs nonāksit pie pareiza secinājuma.

•  Izzināt sava iekšējā vampīra dziļāko psiholoģisko būtību. Lai to izdarītu, vispirms jānoskaidro, ar ko tad īsti nav apmierināta šī iekšējā būtne, kas slēpjas jūsu īstajā Es. Kā tai trūkst? Kāds ir tās kodols, orientācija un psiholoģiskās nostādnes, ar kādu enerģiju tā darbojas, no kādām daļām sastāv? Katram no abiem galvenajiem vampīriskajiem psihotipiem ir raksturīgas savas dziļākās īpašības, nostādnes, vēlmes, emocijas, noskaņojumi un paradumi. Tā, piemēram, iekšējam vampīram sava paša spēka izlaupītajam parasti ir raksturīgas:

dažādas nepareizas nostādnes, kas noved pie dzīvības enerģijas izšķērdēšanas (“dzīvojam tikai vienu reizi”, “jādzīvo tikai šai dienai” no vienas puses vai “jāatliek visas garīgās nodarbības, līdz būs vairāk laika” no otras puses);

postošas pretrunīgas vēlmes (vienlaikus gribas sasniegt tādus mērķus, kuri cits citu izslēdz), tieksme pēc tādām nodarbībām un lietām, kuru kaitīgums ir vispārzināms; kaislības un netikumi;

dzīvības spēku deldējošas emocijas un noskaņojumi (pesimisms, neticība sev un savai veiksmei, mokošas bailes no pāragras nāves);

nevajadzīgi ieradumi, kas izpaužas jebkurā darbībā un vispār uzvedībā (pārmērīga steiga, lieka rosība, nervozitāte).

Iekšējam vampīram sveša spēka laupītājam parasti piemīt tādas īpašības un pazīmes kā:

vāja veselība, slimīgums un nevēlēšanās piepūlēties izveseļošanās labā;

J 7

neprasme nest atbildības nastu;

nevēlēšanās pašam sagādāt sev nepieciešamo dzīvības enerģiju;.negatīvu emociju pārpilnība un vēlēšanās tās izgāzt uz citu cilvēku; auras noslēgtība pret esamības augstākajiem garīgajiem plāniem; agresīvi nicīga attieksme pret vājākiem cilvēkiem; īpaša auras konfigurācija, kas ļauj viegli un plastiski pieskaņoties upura aurai.

Lai cilvēks spētu pats sevī atpazīt minētās abiem psihotipiem raksturīgās iekšējā vampīra īpašības, viņam jābūt gatavam atklāt pašas negatīvākās rakstura iezīmes, atteikties no ierastā priekšstata par sevi pašu. Turklāt viņam jāmāk pastāvīgi kontrolēt savu apziņas plūsmu, jāspēj kritiski vērtēt savu rīcību un pareizi korelēt savas dzīves ārējos rezultātus ar iekšējiem motīviem un centieniem, kas tiktāl noveduši.

•  Pētīt sava iekšējā vampīra smalkās psihoenerģētiskās un ar auru saistītās izpausmes. Šai nolūkā nepieciešams izzināt, apzināt un saprast, kā jūsu paša vampīrisko īpašību psiholoģiskā būtība ietekmē jūsu psihoenerģētikas, auras un centru (čakru) stāvokli. Kā zināms, jebkuram

mūsu sīkākajam Es un pat jebkurai negatīvajai morāli psiholoģiskajai īpašībai ir sava okultā anatomija, sava konfigurācija aurā un tic dažādi ietekmē centrus (čakras) un smalkās struktūras (ķermeņus). Iekšējā vampīra izpausmes ir cilvēka starojuma izkropļojumi, viņa auras olveida formas un biolauka deformācija respektīvi, noteiktās vietās parādās pārāk lieli izliekumi vai, gluži otrādi, pārāk lieli ieliekumi. Iekšējā vampīra “melnais darbs” var izpausties arī kā viņa disharmoniska iedarbība uz centru (čakru) un smalko ķermeņu stāvokli. Vampīriskās domas, vēlmes, emocijas un attieksme pret pasauli izjauc čakru darbības harmonisko kārtību, to dabisko polaritāti, liek koncentrēt enerģiju ap vieniem centriem, turpretī citi paliek neapstrāvoti. Iekšējais vampīrs apklāj smalkos ķermeņus, neļauj tiem saskaņoti veikt savu darbu un apgrūtina to savstarpējo psihoenergoinformacionālo apmaiņu. Un, beidzot, visjūtamākās pēdas, kas liecina par iekšējā vampīra klātbūtni cilvēka smalkajās struktūrās, ir tas, ka tiek sagrauta auras viengabalainība. Sākumā tiek sabojāts tās aizsargtīkls, pēc tam dziļākie ēteriskie un astrālie audi. Iekšējais vampīrs sagrauž smalkās matērijas aizsargapvalku, un cilvēks kļūst bezspēcīgs pret jebkādiem zemes dzīves un smalkā līmeņa iekšējo vampīru uzbrukumiem un pieslēgšanās mēģinājumiem.

Lai cilvēks varētu atklāt sava iekšējā vampīra smalkās psihoenerģētiskās un ar auru saistītās izpausmes, viņam vispirms ir jāizpēta savas enerģētikas tonuss, darbaspēju un aktivitātes stāvoklis, kā arī sava vispārējā psihofizioloģiskā pašsajūta. Ja jūs konstatējat, ka tonuss ir pazemināts, enerģētika kļuvusi vājāka un pašsajūta sliktāka, jācenšas noteikt šo pārmaiņu cēloni. Papūlieties saprast: vai nu jūs ietekmējuši (tiesa, atkal tikai tāpēc, ka esat ievainojams un vājš) ārējie apstākļi (notikumi, cilvēki, nepatīkamas ziņas, zaudējumi, atmosfēras iedar

bība utt.), vai ari tas faktors, kas jūs ietekmējis un vārdzina, slēpjas jūsu personības dzīlēs un ir saistīts ar vampīriskām domām, vēlmēm, emocijām un noskaņojumiem. Pēc tam pavērojiet, kā vampīriskās domu formas, tieksmes un jūtas transformējas. Šīs transformācijas rezultātā rodas smalkie psihoenerģētiskie bojājumi un traumas. Cilvēks, ja vien viņam pietiek vēlēšanās un apņēmības, vienmēr var novērtēt, kā iekāres piesaista viņa gribu postošam objektam, cilvēkam vai nodarbībai un kā tās izsūc visus dzīvības spēkus; kā baiļu emocijas momentāni rada enerģijas zudumus; kā neveiklības vai nedrošības sajūta viņa aurai burtiski liek sarauties čokurā. Lai šī aina būtu pietiekami precīza un smalka un palīdzētu cilvēkam saprast, kā iekšējais vampīrs ietekmē viņa smalkās struktūras un centrus, vajadzētu ievērot vairākus pamatnoteikumus.

Pirmkārt, novērojumiem ir jābūt pastāvīgiem vai vismaz regulāriem nepilnīgi novērojumi dos nepilnīgus rezultātus. Otrkārt, sevī pašā apzināti jāveido stingrs, nobriedis un vērīgs “iekšējais novērotājs”, kas ar gara gaismas palīdzību spēj izgaismot, izpētīt un vājināt iekšējā vampīra pozīcijas, kuras ir jo stiprākas, jo mazāk cilvēks apzinās savu iekšējo vampīru. Treškārt, novērojumiem jābūt visaptverošiem un vienlaikus tie jāizdara divos virzienos jāvēro ārējā pasaule (katrā ziņā tiktāl, ciktāl tā skar cilvēku personiski, bet, ja iespējams, arī daudz plašāk) un sava paša iekšējā pasaule. Ceturtkārt, jācenšas sevi novērot mierīgi, objektīvi, bez aizspriedumiem (tā, kā jūs parasti vērojat citus cilvēkus). Nekādā gadījumā nevajag identificēt šos novērojumus ar slimīgi aizdomīgu koncentrēšanos uz jebkuru nenozīmīgu pašsajūtas pasliktināšanos un to tūlīt “pierakstīt” ārējā vai iekšējā vampīra ietekmei. Ir svarīgi izvairīties no visu veidu un nianšu aizdomīguma pilna neirotisma, nevajag pārāk baiļoties un domāt, ka šis darbs

varētu sagādāt kādas nepatikšanas. Vispār nevajag garīgo sevis pilnveidošanas darbu pārvērst vienā vienīgā cīniņā ar sava Ego vampīriskajām tendencēm. Šim darbam nepieciešama pozitīva, nevis negatīva noskaņa, tas pirmām kārtām jāorientē uz patiesību, nevis pret maldiem, un tā mērķis ir uzkrāt garīgo enerģiju un paaugstināt savu pasionaritāti. Vienīgi tiktāl, ciktāl iekšējais vampīrs pats iejaucas šajā darbā un kavē cilvēka pūliņus, ir nepieciešams cīnīties ar to.

5.  jautājums. Kā pārvarēt paradumu bezmērķīgi šķiest savu spēku, un kā sevī pašā uzveikt iekšējo vampīru izlaupītāju?

Atbilde. Populārais aforisms “dzīvot tas nozīmē mirt” visu cilvēka dzīvi traktē kā vienu vienīgu spēka tērēšanu un pastāvīgus zaudējumus, kas galu galā beidzas ar nāvi. Šis viedoklis pirmām kārtām attiecas uz fiziskā ķermeņa dzīvi, un, ja cilvēku identificē ar fizisko ķermeni, tad tas ir pamatots. Tomēr cilvēkam ir ne tikai fiziskais ķermenis, bet arī psihisķā būtība (dvēsele) un gars (garīgās enerģijas avots), kam šāda pieeja nav piemērojama. Indiešu ezoterisms, kas pirmām kārtām ir saistīts ar vedāntas filozofiju, uzskatīja, ka kosmosā un cilvēku pasaulē darbojas trīs galvenie dievišķie spēki radošie, sargājošie un iznīcinošie. Dzīvības spēku tērēšana, izsīkšana un miršana tika identificēta ar to kosmisko spēku darbību, kuri ir atbildīgi par iznīcināšanu. Materiālā pasaule un cilvēka fiziskais ķermenis ir pilnīgi pakļauti šo spēku darbībai (cilvēka formas dzimšanai ir iluzors raksturs, dzīvības saglabāšanās šajā formā arī ir iluzora, jo tā ir tikai pagaidu forma, un vienīgi formas iznīcināšana ir absolūta, jo šī forma vairs nekad neatkārtosies), bet garīgā sfēra lielākoties ir atkarīga no sargājošo spēku (jo gars ir mū

žīgs) un radošo spēku (precīzāk būtu teikt pārveidojošie spēki, jo dvēsele, saplūstot ar garu, pārveidojas) darbības. Iznīcinošo spēku darbība dvēseles un gara pasaulē ir nosacīta, jo tā visupirms attiecas uz apvalkiem un formām, būtību atstājot nemainīgu. Dzīvības spēki kļūst vājāki, tiek iztērēti un uz visiem laikiem atstāj cilvēka ķermeni, turpretī dvēseles un gara spēki saglabājas, vairojas un pārveidojas. Citiem vārdiem sakot, cilvēkam, no vienas puses, ir dota iespēja virzīt savu gribu uz paša spēku izšķiešanu, bet, no otras puses, arī iespēja pārvarēt šo izšķērdēšanas tieksmi, kuru atbalsta cilvēkā pašā esošais iekšējais vampīrs izlaupītājs. Lai to panāktu, vajag sevī pašā atrast savu vampīrisko iezīmju un īpašību dziļākos cēloņus un apgūt attiecīgo psihotehniku.

Tam, ka iekšējais vampīrs izlaupītājs izšķērdē savu dzīvības spēku, pamatā ir šādi kļūdaini mehānismi:

•  Nekontrolēta visu savu vēlmju apmierināšana, pamatojoties vai nu uz iluzoru pārliecību, ka dzīve ilgs mūžīgi un spēki ir neizsīkstoši (maldi, kas raksturīgi jaunībai), vai arī uz hedonisko nostādni (dzīvojam tikai vienu reizi).

•  Pārlieku kaislīga pieķeršanās tādiem mērķiem un objektiem, kuri nekādi nevar atlīdzināt to sasniegšanai patērētos spēkus un vienīgi iztukšo cilvēku (rupjas izpriecas, tīri materiāli vēlmju objekti). Šeit jāmin arī dažādas patoloģiskās kaislības un netikumi loģisks rezultāts, pie kā noved pārāk kaislīga pieķeršanās tukšiem mērķiem un objektiem.

•   Pretrunīgas vēlēšanās un iekšējie konflikti, kuru pamatā ir tiekšanās uz diviem vai pat vairākiem savstarpēji izslēdzošiem mērķiem.

•  Paradums pastāvīgi nodoties negatīvām emocijām, pesimistiskiem noskaņojumiem, mokošām šaubām un pārdomām (piemēram, domām par gaidāmajām neveiksmēm vai drīzu nāvi).

/

Jebkuru minēto psiholoģisko mehānismu, kas noved pie dzīvības spēka izšķiešanas, var pārvarēt, ja lieto īpašas metodes. Dažas no tām ir saistītas ar dabisku tās pieredzes apzināšanu un uzkrāšanu, kuru cilvēks iegūst savā attīstības procesā, kā arī no dzīves sniegtajām mācībām. Citas metodes paredz apzinātu piepūli un iekšēju sevis veidošanas darbu.

•  Ilūzija par mūžīgo dzīvi un neizsīkstošajiem spēkiem gadu gaitā tiek kliedēta līdz ar to, ka dzīvē aizvien biežāk nākas piedzīvot dažādus pārbaudījumus, triecienus, sakāves, nākas šķirties no tuviem cilvēkiem, turklāt veselība aizvien vairāk pasliktinās, miesa un dvēsele dabiski noveco un dvēsele vispār kļūst skopāka attiecībā uz nevaldāmām vēlmēm. Atsevišķos gadījumos no tām iekšējā vampīrisma izpausmēm, kuru pamatā ir minētā ilūzija, cilvēkam var palīdzēt atbrīvoties nopietnas pārdomas, salīdzināšana un stingra paškontrole, kas liek labāk samērot savas vēlmes.

•   Hedoniskās nostādnes, tādas kā “dzīvojam tikai vienu reizi”, arī pakāpeniski pašas no sevis zūd līdztekus tam, kā noveco organisms, vairojas pienākumi, tiek apzināta atbildība, rodas aizvien vairāk grūtu problēmu un neatliek laika tukšām izpriecām, turklāt cilvēks aizvien labāk saprot, ka tukšas baudas ir neauglīgas, jo kavē sasniegt nopietnus un izsvērtus mērķus. Arī dzīvē ciestās neveiksmes palīdz ātrāk atbrīvoties no hedoniskajām ilūzijām. Padziļinātas meditatīvas pārdomas par zaļi nodzīvotās dzīves bezjēdzību palīdz turēties pretī hedoniskajiem maldiem, taču tas var notikt vienīgi tad, ja cilvēks savas ierastās dzīves gaitā pats sācis just, ka ir jau diezgan šo neauglīgo baudu. Turpretī tādam cilvēkam, kurš vēl atrodas aktīvu nomaldu un savu vēlmju alkatīgas apmierināšanas fāzē, garīgās meditācijas un lūgšanu metodes diezin vai varēs efektīvi palīdzēt, kamēr vien

viņš pats savai atbrīvošanai neziedos kaut drusciņu gribas. Netikumi kā izlaupošā tipa vampīrisma galējā izpausme ir vēl grūtāk izskaužami, turklāt tas iespējams vienīgi tad, ja šķīstīšanā iesaistās paša cilvēka saspriegtā griba.

•  Lai novērstu pretrunīgās, ar savstarpēji izslēdzošiem mērķiem saistītās vēlmes, cilvēkam pašam sevī ir jāizdara strikta izvēle vai nu pēc tam, kad viņš šīs vēlmes rūpīgi apsvēris un atzinis, ka viens no tiekšanās objektiem ir tukšs un nevajadzīgs, vai arī stipra emocionāla impulsa ietekmē. Tad cilvēks ar gribas palīdzību uzņem sevī melīgās vēlmes piesavināto enerģiju un izlīdzina iekšējo konfliktu.

•   Paradums nodoties negatīvām emocijām un pesimistiskiem noskaņojumiem ir labojams, novēršot šo negatīvo stāvokļu cēloņus, kuri var būt vai nu ārēji (tad emocionālo noskaņu var uzlabot vienīgi apstākļu maiņa uz labo pusi), vai ari iekšēji (šajā gadījumā tie ir jāizšķīdina un jānomaina ar pozitīvām jūtām, bet to var panākt ar meditāciju vai lūgšanu, domās nošķirot savu Es no visa negatīvā, kā arī noskaņojoties uz dziļi pozitīvām un priekpilnām jūtām).

6. jautājums. Kā pārvarēt savu vampīrisko paradumu pārtikt no sveša spēka?

Atbilde. Runājot par jēdzienu “vampīrs sveša spēka laupītājs”, mūslaiku cilvēki to reti attiecina paši uz sevi un savas iekšējās pasaules postīgajām tendencēm. Tomēr iekšējais vampīrs laupītājs pašam cilvēkam ir daudz bīstamāks par visiem ārējiem vampīriem (lai ari atšķirībā no ārējo vampīru darbības sekām šīs sekas uzreiz nav redzamas). Briesmas rada tas, ka cilvēks, pēc sveša spēka dzīdamies, pamazām zaudē pats savu spēku, turklāt

tiek pārtraukts kontakts ar dievišķo enerģiju. Tāpēc, jo drīzāk cilvēks apzināsies visas sava Ego vampīriskās tendences un atbrīvosies no tām, jo labāk būs viņam pašam visos aspektos. Pēc tam, kad cilvēks sevi pavērojis no malas un nācis pie secinājuma, ka viņā pašā ir vampīriskās potences un pazīmes, vispareizākais solis būtu uzsākt pret tām cīņu. Spert šādu soli un vēl jo vairāk sākt to praktiski realizēt nemaz nav tik viegli, jo vampīrisms, kas saistīts ar sveša spēka laupīšanu, ir visai izdevīgs šajā dzīves periodā (lai gan galaiznākumā ārkārtīgi kaitīgs) un atteikšanās no visiem vampīriskajiem paradumiem pirmajā brīdī tiek pārdzīvota ļoti slimīgi cilvēkam taču pēkšņi tiek atņemta svešas enerģijas pieplūde un bez tās viņš izjūt lielu diskomfortu! Kad lieta nonāk līdz reāliem soļiem, darbībām, solījumiem un pārmaiņām, cilvēka sirdī neizbēgami sākas iekšēja cīņa. Lai tā beigtos ar veselīgo tendenču un spēku uzvaru, lieti der izmantot šādas psiholoģiskās metodes un līdzekļus:

>

•  Skaidra un tieša apzināšanās, ka sveša spēka laupītājs vairumā gadījumu iegūst zemas kvalitātes spēku, kas rada viņam tikai dzīves pilnīguma ilūziju.

•  Skaidra un tieša apzināšanās, ka sveša spēka laupītājs (īpaši tad, ja ir tiešs auru kontakts) līdz ar šo spēku uzņem sevī arī visas svešajai karmai piemītošās negatīvās potences. Agni Joga apstiprina, ka cilvēka aura glabā sevī karmas enerģiju.

•  Skaidra un tieša apzināšanās, ka viss netaisni nolaupītais un piesavinātais (sākot ar parastām lietām un beidzot ar sveša darba augļiem, idejām un enerģijām) nepielūdzamā karmas likuma darbības rezultātā agri vai vēlu tiks atņemts.

•  Skaidra un tieša, turklāt arī emocionāli izjusta apzināšanās, ka svešas enerģijas un spēka laupīšana vie-

naiga, kādā veidā ir netīkams un tumšs ļaunums, kas pretīgs gan sirdsapziņai, gan Dievam.

Tas, kurš baidās pieņemt stingru un enerģisku lēmumu atteikties no jebkura veida vampīrisma un sākt cīņu pašam ar sevi, tomēr gribētu atbrīvoties no šīs iekšējās kaites, var turpināt dzīvot un darboties tāpat kā līdz šim, tikai nosakot sev jaunu programmu pilnībā jāapzinās un ik mirkli jāatceras iepriekšminētie secinājumi. Šī metode ir ļoti izplatīta budisma un sūfisma meditācijas tradīcijās. Drīz vien cilvēks konstatēs, ka viņš gluži vienkārši vairs nespēj turpināt savu vampīriski orientēto rīcību: skaidrā patoloģijas apzināšanās ieslēdz ar aizturi saistītos aizsargmehānismus. Tagad, lai atgrieztos pie agrākajiem vampīriskajiem stereotipiem, cilvēkam būtu jāizslēdz apzināšanās, jāiemidzina sirdsapziņa un jāpārliecina pašam sevi, ka viņš rīkojas pareizi, respektīvi, viņam būtu jāsamierinās ar pašapmānu. Bet to pat uz īsu brīdi nemaz nebūs tik viegli izdarīt pēc tam, kad jau pamodusies sevis apzināšanās un sirdsapziņa.

Nepieciešams panākt, lai lēmuma pieņemšana par atteikšanos no visu veidu vampīrisma un savai?« iekšējā transformēšanas darba uzsākšanu tiktu uzskatīta nevis par smagu un nepatīkamu pienākumu, kas traucē sveša spēka laupītāja vieglo un patīkamo dzīvi, bet gan par sākumu jaunam, patiesi gaišam posmam cilvēka dzīvē, kaut arī šāda lēmuma izpildīšana ir saistīta ar zināmām grūtībām. Patiesi, ir taču daudz labāk mazliet papūlēties, lai samaksātu parādus, kļūtu pats sev saimnieks, enerģētiskajā ziņā pats pietiekami nodrošinātu savu dzīvi un varētu paļauties uz sevi, turklāt saņemtu no garīgās pasaules daudz augstākus spēkus nekā agrāk, nevis iet pa mazākās pretestības ceļu, kurš beigu beigās var izrādīties tieši visgrūtākais un vispostošākais. Starp citu, ikviens vampīrs sveša spēka laupītājs vienmēr ir karmas

parādnieks. Tieši šie parādi, neizpildīto saistību slogs un sapīšanās pašam savas karmas tīklos visbiežāk ir tie stimuli, kas liek nogurušam un vājam cilvēkam ķerties pie patoloģiskiem un nepareiziem glābšanās līdzekļiem, kuri galu galā vēl vairāk apgrūtina nelaimīgo parādnieku. Uz šādu cilvēka rīcību attiecas indiešu Upanišadās izteiktā doma: “Stiprais sarauj važas, bet vājais tajās vēl vairāk sapinas.” Neizpildītās karmiskās saistības var salīdzināt ar caurumiem, pa kuriem aizplūst dzīvības enerģija, kuri vājam cilvēkam atņem enerģētiskās pašpietiekamības sajūtu un skubina viņu izmantot vilinošo iespēju atrisināt savas problēmas uz citu cilvēku rēķina.

Lai cīņa ar iekšējo vampīru sveša spēka laupītāju būtu veiksmīga, acīmredzot ar paša cilvēka pūliņiem un viņa enerģijām ir par maz jāpieslēdzas daudz spēcīgākiem avotiem, kur varētu smelties jaunas zināšanas un enerģijas. Tāds avots ir reliģija vai garīgā mācība, kuru cilvēks pats izraudzījies savu meklējumu rezultātā. īstās reliģijas un garīgās mācības ir absolūti pretvampīrisma līdzekļi, jo organizē savu skolnieku apziņu, enerģētiku un dzīvi atbilstoši saprātīgas, šķīstījošas upurēšanas un gaišo spēku uzkrāšanas principam. Tādēļ, ja cilvēks pieņems vienu noteiktu reliģiju vai nostāsies uz ezoterisko mācību piedāvātā garīgā ceļa, viņa cīņa ar savām vampīriskajām tieksmēm būs nesalīdzināmi efektīvāka.

Turpmākais konkrētais uzdevums cīņā ar savu iekšējo vampīru laupītāju ir apzināt tā tiešās izpausmes un tad novērst visus faktorus un iemeslus, kuri cilvēku dzen šajā viltus ceļā. Ja tieksmi laupīt svešu spēku izraisījušas cilvēka fiziskās slimības, vājā veselība un dzīvības enerģijas nepietiekamība, bet šo tieksmi pastiprinošais mehānisms ir nevēlēšanās sasprindzināt gribu pašizārstēšanās nolūkā, tad galvenais spēks, kas spēj apturēt vampīriskās tendences (mūžīgā žēlošanās, gaušanās, pa

radums enerģētiski “pieslieties” pie veselākas auras un to burtiski “izdzert”), virzāms tā, lai attīstītu sevī neatlaidīgu tiekšanos atgūt veselību un pašpietiekamību enerģētiskajā ziņā. Šajā gadījumā cilvēkam, no vienas puses, ir sevi jāpiespiež ārstēties, ievērot veselīgu dzīvesveidu un uzkrāt dzīvinošo dabas enerģiju, bet, no otras puses, jāsasprindzina griba un jāaizliedz sev čīkstēt, nodarboties ar publisku sevis žēlošanu un jāpieslēdzas pie stiprākām aurām.

Ja paradums laupīt svešu spēku izveidojas tādēļ, ka cilvēks ir pārpilns ar agresīva vai depresīva rakstura negatīvām emocijām, tad vampīrisko tendenču (uzbudinājuma provocēšana vai sava depresīvā noskaņojuma izgāšana uz citu cilvēku) bloķēšanas darba galvenajam virzienam jābūt tādam pārvarēt savu paradumu gūt baudu no tā, ka izdevies otru cilvēku izsist no līdzsvara, vienalga^ uz kuru pusi pēc agresijas-depresijas skalas. Tādēļ ir nepieciešams radīt sevī pastāvīgu līdzsvarotu noskaņojumu, ienesot tajā priekpilnu, optimistisku pasaules uztveri, un gūt baudījumu tieši šā stāvokļa dēļ.

Ja paradumu laupīt svešu spēku izraisījusi cenšanās savu ideju, patstāvīgu domu un svarīgas informācijas trūkumu kompensēt tādā veidā, ka attiecīgā informācija ar dažādiem paņēmieniem tiek izvilināta no kaimiņa (bez viņa piekrišanas), tad vampīriskās tendences savā uzvedībā (izprašņāšana, intrigas, tiešs vai netiešs plaģiāts) var pārvarēt, darbojoties galvenokārt šādā virzienā: ieaudzinot sevī mīlestību pret radošo domāšanas procesu, mācoties domāt un radīt patstāvīgi un atbrīvojoties no nemierpilnajam prātam piemītošās tukšās un savtīgās ziņkārības. Lai to panāktu, cilvēkam jāievēro šāds noteikums neuzdot jautājumus citiem, ja vajadzīgo informāciju ir iespējams iegūt patstāvīgi (no grāmatām vai

pārdomu ceļā), turklāt informācijas iegūšanā vajadzētu izmantot metodes, kuru pamatā ir intuīcija, novērošanas spējas un smalkas sajūtas.

Ja paradums laupīt svešu spēku radies tādēļ, ka ar savām problēmām pārslogotais cilvēks pastāvīgi cenšas iesaistīt to risināšanā citus cilvēkus, tad vampīriskās tendences savā uzvedībā (nemierpilna virpuļa radīšana ap sevi, uzstājīgas prasības, lai citi dara to, kas būtu jādara pašam, neslēpti rupji glaimi un agresīva šantāža, ja citi cilvēki atsakās tiem pakļauties) viņš var pārvarēt, attīstot sevī tiekšanos darboties patstāvīgi un balstīties tikai uz savu gribu, izpratni un atbildības sajūtu.

Šai gadījumā cilvēkam ir jāaizliedz sev novelt uz citu pleciem tos pienākumus, kurus viņš izjūt kā savus, un jācenšas apgūt mākslu darboties nevainojami un paļaujoties uz sevi pašu.

Ja paradums laupīt svešu spēku sāk izpausties garīgajā sfērā un tā cēlonis ir vai nu cilvēka tieksme uzvelt visu atbildību par paša pieņemtajiem lēmumiem savam garīgajam vadītājam (vecākajam biedram, Skolotājam), vai arī savtīga un godkārīga vēlēšanās ieņemt īpašu, ekskluzīvu stāvokli attiecīgajā mācībā, gūt no tās kaut kādu labumu vai pašapliecināties šai ziņā mazāk kompetentu cilvēku acīs, tad galvenajam virzienam darbā, kura mērķis ir pārvarēt vampīriskās tendences savā saskarsmē ar augstākajām zinībām (uzbāzīga izturēšanās pret Skolotāju, pārliecīga interese par maģiskajām metodēm, kuras ļauj pacelties pāri vienkāršajiem mirstīgajiem, sakrālo vērtību saistīšana ar materiālajiem labumiem, lai gan tām nepieciešama nesavtīga pieeja), jābūt tādam jāieaudzina sevī godbijīga attieksme pret Visaugstāko, cieņa pret Skolotāju, kas nav savienojama ar to, ka viņam varētu uzkraut savas personiskās egoistiskās problēmas, un, visbeidzot, cilvēkam jāapzinās, ka kristīgais lēnprātības prin

cips ir galvenais nosacījums, kas ļauj progresēt savā ticībā. Cilvēkam pašam savā sirdī ir jāizšķiras vai nu vispār netuvoties ezoteriskajām zinībām (jo vēlāk šī pagaidām vēl mazā grēka dzirkstele var pārvērsties melnās, postošās liesmās), vai arī uzsākt ilglaicīgu un grūtu darbu, lai pašam sevī iznīcinātu divus drakonus savu savtību un godkāri, bet dvēselē lolot nesavtīgas kalpošanas un pašuzupurēšanās ideālus, negaidot par to nekādu atalgojumu.

7. jautājums. Kādi komponenti un sastāvdaļas veido cilvēka vitālās un garīgās enerģijas krājumu?

Atbilde. Cilvēka vitālās un garīgās enerģijas krājumu veido vairāki komponenti un sastāvdaļas, kas cilvēkam jāzina ne tikai teorētiski informatīvajā līmenī, bet arī jāapzinās, jāpārdzīvo un jāizjūt kā reāli sava spēka avoti. Pie šiem komponentiem un sastāvdaļām pieder:

•   Visu cilvēka ķermeņu un struktūru enerģiju summa. Fiziskā ķermeņa enerģiju veido muskuļu motoriskais spēks un tīri fiziskā sagatavotība, kā arī ģenētiskās īpatnības, kas nosaka ķermeņa konstrukciju un formu. Tā ir atkarīga no visu ķermeņa daļu un iekšējo orgānu mehāniskā veseluma, no kaloriju daudzuma pārtikā, no ķermeņa vecuma un tā audu nolietošanās pakāpes. Ēteriskā dubultnieka enerģija, kura ir smalkāka par blīvā ķermeņa spēku, nosaka cilvēka fiziskās formas dzīvotspēju un mūža ilgumu, viņa veselības rezerves un tīri vitālo dzīvīgumu, spēju izturēt dažādus pārbaudījumus un ekstremālas situācijas. Astrālā ķermeņa enerģija, kura ir smalkāka par ēterisko enerģiju, nosaka jūtu un vēlmju spēku un tādējādi ir atbildīga par cilvēka dabas emocionālajām, kā arī motivācijas un ierosas izpausmēm.

Mentālā ķermeņa enerģija, kura ir vēl smalkāka nekā astrālā enerģija, nosaka domāšanas procesu radošo spēku, garīgās darbaspējas, spēju koncentrēt intelektu uz kādu atsevišķu tēmu un spēju ģenerēt jaunas idejas. Trīs augstākos principus Augstāko Saprātu jeb Manasu, Garīgo Dvēseli jeb Budhi un Absolūta Dzirksteli, Garu jeb Ātmā ietverošā garīgā ķermeņa enerģija, kura ir pati smalkākā salīdzinājumā ar visu iepriekšminēto ķermeņu enerģijām, nosaka cilvēka tikumiskās īpašības un garīgo potenciālu, viņa reliģiozi mistiskās noslieces, kā arī to, cik lielā mērā viņš tiecas pēc pilnības. Jāatzīmē, ka garīgā enerģija paliek neatmodināta un pēc tās nav pieprasījuma, ja visu iepriekšminēto ķermeņu enerģijas kalpo vienīgi cilvēka zemākajām, ar viņa sīko personību saistītajām vajadzībām. Tikai tad, kad cilvēks ir apzinājies, ka pasaule nebeidzas viņa zemākā Ego līmenī, un sācis pagaidām vēl bikli meklēt augstāku realitāti, viņa personības attīrītā enerģija pakāpeniski ieslēdz garīgo enerģiju, kas izpaužas intuīcijas un apskaidrības brīžos vai arī cildenā mistiskā mīlestības un harmonijas pārdzīvojumā.

Varētu teikt, ka ikviens cilvēks ir savdabīgs visu savu ķermeņu un struktūru sakausējums. Attiecīgās enerģijas tiek apkopotas vai nu cilvēka sīkajā un virspusīgajā personībā (tad šīs enerģijas ir vājas, bet to izpausmes rupjas), vai dziļākajā psiholoģiskajā veidojumā cilvēka būtībā (tad to spēks ir ievērojami lielāks, taču izpausmes vektors var būt virzīts tiklab uz gaišiem, kā uz tumšiem mērķiem kā mēdz būt ar stipru, bet samaitātu personību), vai arī cilvēka dievišķajā individualitātē, viņa Augstākajā Es (tad var runāt par visvarenākajām enerģijām). Attiecīgo enerģiju spēka līmeni ietekmē ne tikai to koncentrēšanās vieta, bet arī virzības vektors un tas, cik harmoniska ir visu ķermeņu mijiedarbība. Jebkurš konflikts

starp ķermeņiem (piemēram, strīds starp prātu un sirdi) novājina cilvēka ķermeņu enerģētikas summāro spēku, bet jebkura saderība ietaupa enerģiju.

•  Cilvēka karmas enerģija visos veidos un izpausmēs. Saskaņā ar ezoterisko mācību priekšstatiem cilvēka karmu jeb likteni var iedalīt, pirmkārt, ārējā karmā, kas attiecas uz apstākļu, notikumu, darbību un kontaktu cēloņu un seku saistību, un iekšējā karmā, kas attiecas uz cilvēka dvēselisko un garīgo dzīvi un nozīmē to, ka cilvēka pašreizējais psiholoģiskais stāvoklis, pārdzīvojumi, domas un centieni ir atkarīgi no tā stāvokļa, kāds bija vakardien vai vēl agrāk, bet, otrkārt, karmā, kas tiek traktēta tās saistībā ar laika procesu, respektīvi, ir pagātnes karma, tagadnes karma un nākotnes karma. Visām šīm karmām ir sava specifiska enerģija. Arējā karma liecina par to, cik labvēlīgi veidojas cilvēka dzīve ārējā esamības plānā. Laba.izcelšanās, pamatīga izglītība, solīds materiālais stāvoklis, interesanta intelektuāla un radoša sabiedrība, izdevīgu iespējamību pārpilna vide tas viss un turklāt vēl griba, dotības un garīgums palīdz cilvēkam ietaupīt enerģiju, dod viņam iespēju, nešķiežot spēku sīkumiem, koncentrēties galveno dzīves uzdevumu izpildei. Turpretī smags ārējais liktenis nomoka cilvēku, viņam nākas tērēt spēkus, lai ieņemtu dzīvē savu vietu, izsistos ļaudīs, noturētos virs ūdens, pārvarētu savas izcelšanās trūkumus vai gluži vienkārši lai uzturētu savu ģimeni. Ja cilvēkam ir vāja vai nepareizi orientēta griba, var gadīties tā, ka viņš izšķiež likteņa dāvāto labvēlīgo kredītu un zaudē lielās ārējās iespējas, bet, ja cilvēkam ir stipra un pareizi orientēta griba, viņš, gluži otrādi, var izmantot smago situāciju savai garīgajai attīstībai un galu galā labot nelabvēlīgos ārējos apstākļus. Iekšējā karma liecina par to, cik stipra ir cilvēka iekšējās pasaules, apziņas, prāta, jūtu un gribas enerģija. Iekšējās karmas enerģija

attīstās, no vienas puses, cilvēka iekšējā sevis veidošanas darba ietekmē, tas ir, vēl dziļāku iekšējo impulsu ietekmē, bet, no otras puses, ārēju likteņa triecienu ietekmē, kuri rūda cilvēka garu un nostiprina viņa personības sīkstumu.

Karmā, kas attiecas uz pagātni, arī ir reāla enerģija, kura izpaužas tiklab ārējā līmenī (agrāko notikumu, darbību, apstākļu, kontaktu labvēlīgas vai nelabvēlīgas atskaņas), kā arī iekšējā līmenī (pozitīvas vai negatīvas atmiņas; pēkšņi uzbangojušas gaišas vai tumšas vēlēšanās, domas, idejas un tēli; inerce, kas palikusi pēc agrākajiem, ilgu laiku īstenotajiem centieniem). Karma, kas attiecas uz tagadni, satur enerģiju, kura izpaužas, no vienas puses, kā visu patlaban cilvēkam doto labvēlīgo un nelabvēlīgo ārējo iespējamību summa un, no otras puses, kā cilvēkā esošo un viņa brīvās gribas pamatu veidojošo visu iekšējo spēku, pārdzīvojumu, domtēlu un gribas saspriegojumu summa. Karma, kas attiecas uz nākotni, satur enerģiju, kura pagaidām vēl nav izpausta nedz ārējā, nedz iekšējā plānā, tomēr ir pilna ar gaidāmo notikumu un garīgo realitāšu graudiem.

•   Cilvēka misijas enerģija. Šā veida enerģiju varētu attiecināt uz karmisko izpausmju jomu, tomēr te ir jauni aspekti, kas saistīti ar Augstāko Spēku līdzdalību. Tie iejaucas karmā, ja rodas ārkārtēji apstākļi. Cilvēka misija sākas tai brīdī, kad viņa personiskās un būtiskās īpatnības, dzīves programma, centieni un griba sakrīt ar vides prasībām un šis cilvēks savu dotību un pasionāro iespēju dēļ kļūst par lielu ļaužu masu, dažkārt pat veselas tautas interešu paudēju. Tad viņa darbībām pieslēdzas Augstākie Spēki un dod viņam spēcīgu garīgi enerģētisko impulsu, kas atbalsta un daudzkārt pastiprina ļaudīm vajadzīgo programmu. Tādējādi misijas enerģiju veido sevī masu enerģiju fokusējušā radošā cilvēka personis

kais pasionārais spēks, tās vides enerģija, kura spriegi gaida savu izteicēju, līderi vai varoni, un Dievišķā enerģija, kura šā līdera aktīvo rīcību pārvērš tautas vadīšanā.

Protams, ne jau katrs ir spējīgs pacelties līdz tautas misijas pildīšanas līmenim. Tomēr ikviens cilvēks dzīvē var atrast to vienīgo vietu, kurā neviens nespēj darboties labāk par viņu. Prasme izmantot apslēpto enerģiju, kuru dod šāda konkrētajam cilvēkam ideāla vieta, tā arī ir māksla atrast savu ceļu un savu likteni. Ja cilvēki dzīvē ieņem tādu stāvokli, kas neatbilst viņu nopelniem un garīgajiem uzkrājumiem, rodas enerģētiska disonanse. Konfūcija “vārdu labošanas” doktrīna tika izvirzīta tieši ar šādu mērķi panākt, lai sabiedrībā nodibinātos tāda kārtība, kad katrā vietā būtu “ierakstīts cienīgs vārds” (atrastos šai vietai adekvāts cilvēks). Augstākie Spēki atbalstīs pat šķietami necilu personu, ja vien tā ir cēlsirdīga un dzīvē ieņem to vienīgo vietu, kuru, pateicoties savai karmai, ir pelnījusi Arī tādu likteni ar pilnām tiesībām var saukt par misiju.

•   Enerģija, kas piemīt tam egregoram, reliģijai vai mācībai, kuru cilvēks ir izraudzījies par savu garīgo ceļu. Šā veida enerģiju varētu nosaukt par dharmas enerģiju, kura pēc sastāva ir augstāka nekā karmas spēki. Mācības enerģija ir bezgalīga savā varenībā, bet tās apgūšana ir atkarīga no cilvēka apzinīguma pakāpes un viņa garīgajiem pūliņiem šīs enerģijas īpašību izzināšanā. Mācības enerģijā ir ietverts viss spēka potenciāls, kas glabājas attiecīgā pravietojuma vai reliģijas avotā (pēc kristietības terminoloģijas, tā Debesu Tēva spēka daļa, kura ieplūdusi attiecīgajā kanālā), pašam mācības pavēstītajam piemītošais pasionārais spēks (Dēla spēks), tas garīgais spēks un pieredze, ko ienesuši konkrētās reliģijas svētie un askēti, kurus apvienojis kopīgais debesu baznīcas spēka lauks (Jēkaba kāpņu un Kristus karapulku spēks), un,

visbeidzot, attiecīgās reliģijas zemes baznīcas spēks, kas koncentrēts šīs baznīcas ceremonijās, sakramentos, kultā un tradīcijās.

Jebkura patiesa mācība un reliģija ir planētas paši varenākie psihiskās enerģijas avoti un rezervuāri. Tikai šo reliģiju un mācību enerģija spēj atmodināt cilvēka garam piemītošos apslēptos iekšējos spēkus. Ja cilvēks noskaņojas uzņemt sevī mācības enerģiju, viņam ne tikai ir skrupulozi jāizpilda visas attiecīgās reliģiski ezoteriskās prasības un priekšraksti, bet arī labi jāapzinās visi šīs mācības enerģētiskie komponenti. Tad viņš var, atdarinot savas reliģijas skolotājus un askētus, pakāpeniski tuvoties izraudzītajam ideālam, kas savā personiskajā līmenī iemieso sevī mācības enerģijas vareno spēku.

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Daoistu līdzība 7

Čženā bija Burvis vārdā Czi Sjans. Gluži kā Dievs Lviņšļ zināja, kas dzims un kas mirs, kas dzīvos un kas ies bojā, kuru gaida laime un kuru nelaime, kuru ilgs mūžs un kuru agra nāve, un noteica |katram] termiņu gadu, mēnesi, dekādi, dienu. Ieraugot viņu, Čženas iedzīvotāji grieza ceļu.

Lenczi tikās ar Burvi, un tas viņu savaldzināja. Pēc atgriešanās Lenczi visu pastāstīja savam skolotājam, stāvēdams Čaši [kalnā]:

-   Jūsu mācību es uzskatīju par visaugstāko, bet nu esmu iepazinis vēl pilnīgāku.

-   Es tev atklāju tikai ārējo, vēl mēs neesam tikuši līdz būtībai, atbildēja skolotājs. Kā gan tu vari spriest par

mācību? Ja līdzās vistām nebūs gaiļa, kā tad radīsies cāļi? Domādams, ka esi apguvis mācību un [vari) sacensties ar laikabiedriem, [tu] esi kļuvis lepns, tādēļ arī Burvis visu izlasīja tavā sejā. Atnāc šurp kopā (ar viņu|, lai paskatās uz mani!

Nākamajā dienā Lenczi atnāca pie skolotāja kopā ar Burvi. |Kad viņij bija izgājuši ārā, | Burvis] teica Lenczi:

-   Ak vai! Tavs skolotājs |drīz 1 mirs, nenodzīvos vairs ne desmit dienu. Es redzēju kaut ko dīvainu pelnus, kas aplieti ar ūdeni.

Lenczi iegāja pie skolotāja, raudādams tā, ka asaras slacīja viņa drānas, un atstāstīja skolotājam | Burvja teikto],

-   Es viņam parādījos kā zemes virsma, teica skolotājs, bez asniem, bez kustības. Viņš acīmredzot saskatīja kādu aizsprostu manas dzīvības enerģijas avotā. Atnāc vēlreiz |ar viņu] šurp.

Nākamajā dienā Lenczi atkal ieradās kopā ar Burvi. |Kad viņi] bija izgājuši ārā, [Burvis] sacīja Lenczi:

-   Kāda laime, ka tavs skolotājs satika mani! |Viņam| ir labāk, dzīvība pilnībā atjaunojusies. Es pamanīju, ka enerģija plūst pāri aizsprostam.

Lenczi iegāja pie skolotāja un Ivisu] viņam atstāstīja.

-   Šoreiz es viņam parādījos kā debess un zeme, [kur| nav vietas [tādiem jēdzieniem kā] “vārds” ]vai] “būtība”. Bet enerģijas avots izplūda no papēžiem. Tādēļ arī (viņam | šķita, ka man ir labāk. Atnāc vēlreiz [ar viņul šurp.

Nākamajā dienā Lenczi atkal kopā ar Burvi ieradās pie skolotāja. [Kad viņi] bija izgājuši ārā, Burvis teica Lenczi:

-   Tavs skolotājs ir satraukts. Viņa sejā grūti lasīt. Nomierini [viņul, un es [atkalj viņu apciemošu.

Lenczi iegāja pie skolotāja un atstāstīja viņam [visu]. Skolotājs sacīja:

-   Šoreiz viņš manī saskatīja milzīgu tukšumu bez jebkādām zīmēm [par kaut ko| un noturēja to par dzīvības spēku līdzsvara pazīmi. Dzīlēm pavisam ir deviņi nosaukumi. [Es] parādījos trijos veidos: ūdens virpuļa, stāvoša ūdens un tekoša ūdens dzīļu veidā. Atnāc vēlreiz [ar viņul šurp.

Otrā dienā Lenczi kopā ar Burvi atkal ieradās pie skolotāja. Burvis, nepaspējis pat ieņemt savu vietu, samulsa un aizgāja projām.

-   Panāc viņu, skolotājs pavēlēja.

Lenczi skrēja, bet nevarēja Burvi panākt, viņš atgriezās un sacīja:

-   Nepanācu. [Viņš kaut kur| pagaisa! Pazuda!

-    Es viņam parādījos kā aizmetnis, kāds biju kādreiz pirms ierašanās šajā pasaulē, teica skolotājs. Es nostājos viņa priekšā tukšs, padevīgs, kamoliņā sarāvies. IViņšJ nesaprata, kas [es esmu], kāds [es esmu], un redzēja te apsīkumu, te strauju tecējumu. Tāpēc ari aizbēga [no manis].

Tad Lenczi nosprieda, ka vēl nemaz nav sācis mācīties. Viņš atgriezās [mājā^l un trīs gadus vairs nerādījās. Gatavoja ēdienu sievai, cūkas baroja, it kā tās būtu cilvēki, griešanas un pulēšanas darbos atgriezās pie dabiskuma. [Citās| lietās nepiedalījās. Vienīgi miesiski, gluži kā zemes pika, viņš pacēlās pāri pasaulīgajām rūpēm noslēgts, viengabalains un tādēļ līdz galam [izzinājisl īstenību.

Ļaunu cilvēku sabiedrība (Rāmakrišnas pavēstījums)

Rāmakrišna: Jums ir jāmīl visi, jo Dievs dzīvo visās būtnēs. Bet sliktiem cilvēkiem labāk paklanieties iztālēm. (Ar smaidu Bidžojam.) Vai tiesa, ka ļaudis jūs nosoda par saiešanos ar tādiem cilvēkiem, kuri tic personīgam un ar

formu apveltītam Dievam? Cilvēkam, ja viņš ir patiesi uzticīgs Dievam, jābūt absolūti mierīgam, viņš nedrīkst uztraukties par citu domām. Līdzīgi kalēja laktai viņš pacietīs visus pāridarījumus un visas vajāšanas, bet paliks stiprs savā ticībā un vienmēr vienāds. Ļauni cilvēki var teikt pārjums daudz ko nepatīkamu un lamāt jūs; bet, ja alkstat pēc Dieva, jūs visu pacietīgi panesīsit. Cilvēks var domāt par Dievu, pat būdams pašu ļaunāko ļaužu vidū. Senlaiku gudrie, dzīvodami mežos, spēja nodoties domām par Dievu, lai gan apkārt klejoja tīģeri, lāči un citi meža zvēri. Ļauna cilvēka daba ir līdzīga tīģera vai lāča dabai. Tie uzbrūk nevainīgajiem un sagādā viņiem bēdas vai nodara ļaunumu. Sevišķi uzmanīgiem jums jābūt, nākot saskarsmē, pirmkārt, ar bagātajiem. Cilvēks, kuram ir bagātība un daudz kalpu, viegli var nodarīt ļaunumu otram, ar viņu runādams. Reizēm ir pat nepieciešams zināmā mērā piekrist bagātnieka domām. Otrkārt ar suni. Kad suns uz jums rej, nevajag bēgt; runājiet ar to rāmi, un suns nomierināsies. Treškārt ar bulli. Ja bullis dzenas jums pakaļ, jūs tāpat varat to nomierināt ar rāmiem vārdiem. Ceturtkārt ar piedzērušu cilvēku. Ja jūs viņu sadusmosit, viņš lamāsies un apsaukās jūs nelabiem vārdiem. Bet, ja jūs ar viņu runāsit kā ar dārgu radinieku, viņš jutīsies laimīgs un būs ļoti laipns pret jums.

Kad ļauni cilvēki nāk pie manis, es esmu ļoti piesardzīgs. Daži no tiem pēc rakstura ir līdzīgi čūskām. Viņi var jums iedzelt, paši pirms mirkļa nemaz neparedzēdami, ka to izdarīs. Ļoti iespējams, ka vajadzēs daudz laika un sapratnes, līdz izzudīs šā dzēliena iespaids. Bet var gadīties tā, ka arī jums sagribas atriebties. Tāpēc ir nepieciešams laiku pa laikam pabūt svētu cilvēku sabiedrībā. Saskarsme ar viņiem palīdz izveidot skaidru sapratni par cilvēkiem un ļauj tos labāk iepazīt.

Kaškuls (Idrīss Šāhs “Idiotu gudrība”)

Stāsta, ka reiz kāds ubags uz ielas apturēja karali. Karalis teica:

-        Kā tu, necienīgais cilvēk, uzdrīkstējies stāties ceļā savam kungam?

Dervišs atbildēja:

-        Vai tad tu esi kungs, ja nevari pat piepildīt manu kaškulu (trauks žēlastības dāvanām)?

Viņš pastiepa pretī savu trauku, un karalis lika to piepildīt ar zeltu.

Bet, tiklīdz bija redzams, ka trauks piepildās ar zelta monētām, pēkšņi monētas pazuda un trauks atkal bija tukšs.

Kalpi nesa zeltu maisiem, bet apbrīnojamais trauks aprija visas monētas.

-        Beidziet! karalis iekliedzās. Šis kumēdiņu taisītājs iztukšos manu kasi!

-        Tev liekas, ka es iztukšoju tavu kasi, teica dervišs,

-   bet es vienkārši ilustrēju patiesību.

-   Kādu patiesību? -jautāja karalis.

-        Patiesība ir šāda: trauks tā ir cilvēka vēlēšanās, bet zelts ir tas, kas cilvēkam dots. Nav robežu cilvēka spējai aprīt, turklāt pašam ne mazākajā mērā nemainoties. Skaties, trauks ir apēdis gandrīz visu tavu bagātību, bet vēl joprojām ir tas pats jūras viļņu nogludinātais kokosrieksts, kas absolūti neko, pat ne drusciņas nav pieņēmis no zelta.

Ja tev pašam ienāktu prātā iekāpt šajā traukā, turpināja dervišs tas apritu arī tevi. Kā gan tādā gadījumā karalis drīkst uzvesties tā, it kā viņam būtu kāda nozīme?

Kad cilvēks satiekas pats ar sevi (Idrīss Šāhs “Idiotu gudrība”)

Viena no lielākajām cilvēka problēmām ir arī pati neapšaubāmākā viņa kļūme. To ir iespējams labot, ja kāds pacenšas uz šo kļūmi norādīt pietiekami bieži un pietiekami apzinīgi. Šīs kļūmes būtība ir tāda: tad, kad cilvēks uzskata, ka raksturo citus, viņš īstenībā raksturo pats sevi.

Cik bieži jūs esat dzirdējuši, ka ļaudis par mani saka: “Es uzskatu šo cilvēku par Laikmeta Kutubu (magnētisko polu).” Viņi, protams, domā: “Es uzskatu šo cilvēku…”

Un tad viņi apraksta paši savas jūtas un domas, lai gan mēs varbūt vēlamies uzzināt kaut ko tieši par aprakstāmo personu vai priekšmetu. Sacīdami: “Šī mācība ir laba”, viņi domā: “Tā, šķiet, ir man piemērota.” Bet mēs varbūt gribējām kaut ko uzzināt par mācību, nevis par cilvēka domām sakarā ar to, kā šī mācība ietekmē viņu.

Daži cilvēki saka: “Bet jebkuru lietu patiešām var pazīt pēc tās izpausmēm. Kāpēc gan nevarētu pavērot, kā tā ietekmē cilvēku?” Vairums ļaužu nesaprot, ka, piemēram, saules gaismas ietekme uz kokiem tas ir kaut kas pastāvīgs. Lai izzinātu kādas mācības dabu, mums vispirms būtu jāzina tā cilvēka daba, kuru šī mācība ietekmē. Vienkāršs cilvēks to nevar zināt. Viņš var zināt vienīgi to, ko uzskata par mācības ietekmi uz sevi. Turklāt viņam nav apzināta priekšstata par to, kas tad īsti ir “viņš pats”. Un, tā kā vērotājs no malas zina vēl mazāk nekā tas cilvēks, kurš sevi apraksta, mēs iegūstam pilnīgi nederīgus pierādījumus. Mums nav liecinieku, uz kuriem varētu paļauties.

Paturiet prātā, ka tik ilgi, kamēr saglabāsies šāds stāvoklis, vienmēr paliks nemainīgs to cilvēku skaits, kuri teiks: “Tas ir brīnumaini”, it kā sakot: “Tas ir noslēpumaini.” Bet “tas ir noslēpumaini” īstenībā nozīmē: “Man tas

šķiet noslēpumaini.” Un “tas ir brīnumaini” nozīmē: “Man tas šķiet brīnumaini.”

Jums tiešām patīk būt tādiem?

Daudziem cilvēkiem patīk, lai gan viņi enerģiski apgalvo pretējo. Vai jums gribētos iegūt tādas spējas, lai varētu pārbaudīt, kas tad īstenībā ir brīnumains vai noslēpumains, vai vēl kaut kas tamlīdzīgs?

To jūs varat, tikai ne tad, ja jūs iedomājaties, ka varat to darīt bez jebkādas prakses, bez jebkāda treniņa, būdami vislielākajā neziņā par to, kas tad īsti esat jūs paši un kāpēc jums nepatīk viena lieta, bet patīk cita.

Tikai tad, ja esat atraduši paši sevi, jums var būt zināšanas. Līdz tam laikam jums ir tikai uzskati. Uzskatu pamatā ir paradums un tas, ko jūs uztverat kā piemērotu sev. Lai izzinātu ceļu, ir nepieciešams pastāvīgi satikties pašam ar sevi. Jūs vēl neesat satikuši paši sevi. Vienīgais labums no tā, ka pagaidām jūs satiekaties ar citiem, ir tas, ka varbūt viens no viņiem jūs iepazīstinās ar jums pašiem. Kamēr tas nebūs noticis, jūs droši vien iedomāsities, ka paši ar sevi esat satikušies jau nezin cik reižu. Tomēr īstenība ir tāda, ka tad, kad jūs patiešām satiksit paši sevi, jūs visas cerības saistīsit ar zināšanām, bet tā ir tāda pieredze, kurai virs zemes nav nekā līdzīga.

(Tarikavi)

Agni Jogas zīmes. 259. p.

Daudzi jēdzieni jāapgaismo no Jogas viedokļa. Vai iespējams būt bez vēlmēm? Pat gars iemiesojas pēc vēlēšanās. Vēlmes ir kā kustības dzirksteles. Tad ko gan nozīmē tas, ka jogs atbrīvojas no vēlmēm? Ņemsim vārdu tiešo nozīmi. Jogs atbrīvojas nevis no vēlmju iespējamības, bet gan no vēlmju žņaugiem. Viņš jūtas brīvs, jo nav vēlmju

vergs. Lietderīguma ceļā jogs samērīgi atbīda malā vēlmes kaut kā būtiskāka vārdā. Šis maiņas vieglums tad arī ir joga atbrīvošanās. Nekas viņa kustību nekavē.

Patiesi, pasīva, nedzīvi dzimusi vēlēšanās ir cilvēces ieslodzījuma važas. Neviens cits kā vien cilvēki paši iekaļ sevi neatraisāmās važās.

Vai nu no nevērības, vai no svešas karmas pielīp vēlēšanās sērga, un kustības vietā cilvēku pārņem pilnīgs nekustīgums.

Palūkojieties uz tiem, kas stāv pie raudu mūra. Kas viņiem licis pārtraukt ceļu? Kādi spēki novērsuši no vērošanas un pasaules izzināšanas? Pati sīkākā, gandrīz nemanāmā vēlme viņus ir apgrūtinājusi un aizvērusi viņiem acis. Cik vienmuļīga kļuvusi viņu pasaule! Vēlēšanās kā tārps izsūkusi viņu enerģiju.

Vēlēšanās ir tārps un važas. Vēlēšanās ir dzirksteles un spārni. Atbrīvotais traucas izzināt. Paverdzinātais izmisumā raud.

Ugunīgā Pasaule. III d., 112. p.

Aizsargtīkls veidojas no vissmalkākajām enerģijām. Šā varenā vairoga veidošanā piedalās visi centri. Lai veidotu pilnu apli, nepieciešams, lai visi garīgie centri kāpinātu savas enerģijas. No gara centriem īpaši jāstiprina sirds, jo tā ar savu vareno spēku spēj transmutēt domāšanu. Pareiza domāšana dos pastāvību, kas ir pirmais priekšnoteikums. Pastāvība padzīs divkosību, bailes un šaubas. Aizsargtīkls spēj cilvēku pasargāt, padarot viņu neievainojamu. Taču viņa vairogs tikai tad var nostiprināties, ja visas smalkās enerģijas ir harmonizētas. Agni Jogas pieredze dod tieši šo vairogu, bet nepieciešama ir vissaudzīgākā attieksme pret centriem. Aizsargtīklam pastāvīgi jāpiesātinās ar enerģijām no iekšienes kā ugunīgai,

mūžam augšupejošai spirālei. Garīgajiem centriem jābaro šis varenais spēks. Aizsargtīkls līdz ar garu pāriet Smalkajā Pasaulē. No vissmalkākajām enerģijām austs, tas spēj asimilēties ar Ugunīgo Pasauli; tajā var atainot tikai visaugstākos centienus. Ar zemākajiem centriem dzīvojošiem cilvēkiem aizsargtīkla nav. Sā vairoga nav apsēstajiem. Tādēļ Ugunīgajā ceļā jārūpējas par vissmalkāko enerģiju savīšanos.

Devītā nodaļa psihiskĀs enerĢijas uzkrĀŠanas MĀCĪBA

1. jautājums. Kāpēc pasionāriem ir nepieciešama psihoenergoinformacionālā aizsardzība?

Atbilde. Cilvēkā esošās vitālās un garīgās enerģijas pārpilnību, viņa spilgto personību, kura aktīvi izsaka sevi pasaulē, dzīvē, vēsturē un spēj radoši veidot esamībā jaunas, cildenas un gaišas vērtības, varētu apzīmēt ar Gumiļova ieviesto terminu “pasionaritāte”. Pasionaritāte, tāpat kā talants, cilvēkam parasti ir dabas un Dieva dota, tomēr to daudzējādā ziņā var ari attīstīt, ja vien šai nolūkā tiek pieliktas neatlaidīgas pūles un tiek pareizi izraudzīts virziens. Šī spēja parasti tiek saistīta ar māku iemiesot savas būtības iekšējos spēkus ārējās formās. Pat tad, ja gaišais pasionārs ir pilnībā nodevies ilgstošai garīgajai praksei, kas prasa vientulību un ir vērsta uz iekšējo koncentrēšanos, tomēr agri vai vēlu viņš iznāks no savas lūgšanu celles un liks pamatus jaunam virzienam pastāvošās baznīcas ietvaros kā isihasma iedibinātājs Bizantijas askēts Grigorijs Palama vai ziedos savu uzkrāto enerģiju kādai svarīgai vēsturiskai iniciatīvai vai notikumam kā Radoņegas Sergijs, kurš Dmitrijam Donskojam deva savu svētību pirms kaujas ar Mamaju un nodrošināja tikumiski garīgo pamatu krievu karaspēka uzvarai.

Un tomēr pasionāri, īpaši tie, kas piederēja pie gaišā garīgā psihotipa, visai bieži nebija pietiekami aizsargāti

pret savas nenovīdīgi un nelabvēlīgi noskaņotās vides vampīrisko attieksmi. Intrigas, ļaunprātības, apsmiekls, uzbrukumi, apmelojumi un vajāšanas, kam tika pakļauti gaišie pasionāri, ar to vien jau ir diezgan, lai cilvēkam atņemtu pašus labākos dvēseliskos un garīgos spēkus, bet, ja tam visam nāk klāt arī tieša melnās maģijas iedarbība un okultie triecieni, kas tika vērsti pret tiem cilvēkiem, kuri bija psihiskās enerģijas pārpilni, tad kļūst skaidrs, kāpēc visbiežāk tieši ģēniju, talantīgu cilvēku un askētu liktenis bija tik smags. Spēku pārpilnība un uz gaišiem mērķiem orientētās radošās dotības vienmēr ir bijis gards kumosiņš tiem ļaudīm, kuri paši sevī nav izskauduši vampīriskās īpašības, turklāt neatkarīgi no tā, vai viņi zina okulti maģiskos paņēmienus vai ne. Tomēr sevišķu niknumu gaišā pasionaritāte izraisīja tajos cilvēkos, kuri tiecās uz okultismu un vēl jo vairāk uz melno maģiju un gribēja to izmantot, lai kļūtu pārāki par citiem cilvēkiem. Tādēļ ir jāapzinās, ka papildus darbam, kas saistīts ar sava psihoenerģētiskā potenciāla paaugstināšanu un gaišo pasionāro spēju attīstīšanu sevī, visos esamības līmeņos un plānos katrā ziņā ir jānostiprina arī sava aizsargātība'

Tātad kā sevī uzkrāt vitālo un garīgo enerģiju, turklāt tā, lai šīs enerģijas pārpalikums nebūtu pieejams nekāda veida vampīrismam, melnajai maģijai un buršanai un to varētu novirzīt ar evolūciju un cilvēka apziņas pilnveidošanu saistītu mērķu sasniegšanai? Jāapzinās, ka tas enerģijas pārpalikums, kas tiek novirzīts personiskiem mērķiem, ātri izšķērdējas un nesaglabājas cilvēka apziņā un organismā. Vienīgi cildenākie garīga rakstura mērķi rada cilvēkā magnētisko centru, kas palīdz piesaistīt, saglabāt un vairot psihoenerģētisko spēku rezerves.

2. jautājums. Ar ko sākas psihiskās enerģijas uzkrāšana?

Atbilde. Enerģijas uzkrāšana sākas ar to, ka tiek pieņemts lēmums ķerties pie sevis pilnveidošanas darba šajā virzienā. Lēmumam jābūt absolūtam un negrozāmam, jo daļējam un nenoteiktam lēmumam nebūs konsekventu seku un galu galā cilvēks atkal atgriezīsies sava ceļa sākumpunktā, turklāt vienīgais viņa iemantotais kapitāls būs negatīvā pieredze, bet enerģijas krājums būs palicis iepriekšējā līmenī un laiks nelietderīgi iztērēts. Lēmums jāpieņem ne tikai ar galvu prāta atzinuma līmenī un ne tikai emociju uzplūdos, bet gan ar visu savu būtni, respektīvi, ar apziņu, kura labi saprot, kādēļ šis ceļš ir vajadzīgs un kādēļ tas ir vienīgais iespējamais, ar mentālu, kurš šo sapratni pārvērš precīzā kristāliskā formulā, ar sirdi, kura šim lēmumam piešķir emocionālu spēku, un ar grjbu, kura padara lēmumu ilglaicīgu, pastāvīgi paturot to atmiņā (tā sauktā mērķatmiņa), un palīdz to transformēt no iekšējas apņemšanās ārējās darbībās par spīti psiholoģiskajiem un citiem dzīvē iespējamiem šķēršļiem. Tādējādi lēmums kļūst par pareizu uzvedības nostādni un ienāk dzīvē, tiek iedzīvināts.

Šajā posmā pastiprinās pretestība pret lēmumu. Gan pašā cilvēkā, gan arī ārpus viņa ir zināmi spēki, kuri nebūt nav ieinteresēti, lai pasaulē vēl viena būtne atbrīvotos no garīgās snaudas un sāktu krāt dzīvo spēku gaišo evolūcijas mērķu labā. Tā kā šie spēki negrib pieļaut, ka cilvēks kļūtu stiprāks par vidi, tie sāk viņu diezgan intensīvi iespaidot, lai atņemtu spēku rezerves.

Tieši tad cilvēkam vajadzētu apstāties un izdarīt vispusīgu savu enerģijas tēriņu revīziju. Dzīve sastāv no enerģijas zaudējumiem, un tie nav novēršami, tomēr tad, ja cilvēks vēlas garīgi pilnveidoties, viņam jāuztur zināms

samērs starp spēka patērēšanu un uzkrāšanu. Uzkrājumiem jāpārsniedz nepieciešamie tēriņi, tālab vajag ierobežot savus enerģijas zudumus, atstājot tikai tos, kuri vajadzīgi vitāli svarīgu funkciju un karmisko maksājumu veikšanai. Vajag izslēgt tieši tos enerģijas tēriņus, kuru cēlonis ir cilvēka tumsonība, nepilnīgums un vampīrisma ārējās sekas.

3. jautājums. Kur un kādiem mērķiem tiek iztērēta cilvēka enerģija?

Atbilde. Vēlreiz uzsvērsim, ka runa būs par nevajadzīgiem tēriņiem un zaudējumiem, kuri paver ceļu visu kategoriju un veidu ārējiem vampīriem.

•    Fiziskā ķermeņa līmenī enerģijas zudumus (vienalga, cik rupjas ir konkrētā spēka izpausmes) izraisa galvenokārt šādi cēloņi:

slimības un ķermeņa muskuļu spazmas, kas sasaista dzīvo kustību enerģiju;

neveiklas, energozudumus izraisošas pozas (ķermenis ir salīcis, uzkumpis, savilkts čokurā vai, gluži otrādi, pārlieku atvērts tas var veicināt enerģijas noplūdi, cilvēkam kontaktējoties ar neapšaubāmu vampīru);

haotiskas, asas, nesistemātiskas kustības, kas sinhroni atbilst blakus esošā vampīra kustībām (daudzas modernās diskodejas, cita cilvēka gaitas un ritma atdarināšana).

Dažas fiziskā ķermeņa kustības var novest pie tā, ka organisms zaudē enerģiju. Tantriskā tradīcija norāda, ka enerģija var aizplūst no ķermeņa pa tā sauktajiem augšējiem vārtiem (mute, deguns, abas acis, abas ausis un sākotnējā atvere, kas atrodas galvvidū, avotiņš) un apakšējiem vārtiem (anālā atvere un dzimumorgāni). Ķermenī ir vēl arī citas vietas, caur kurām gluži kā pa kanāliem aizplūst dzīvības spēks, visbiežāk tās ir ādas poras, roku un kāju pirkstu gali, nabas apvidus, kā ari ribas un

gūžas (dažādi tantriskie teksti vēsta par to, ka vīrieša seksuālo enerģiju var nolaupīt caur kreiso gūžu). Un, protams, uz enerģijas zudumiem fiziskā ķermeņa līmen! ir jāattiecina nepareizs uzturs un neveselīgs dzīvesveids.

•  Ēteriskā ķermeņa līmenī galvenie enerģijas zudumu cēloni ir šādi:

elpošanas procesa traucējumi (elpošana caur muti, novirzes no harmoniska ritma, elpošanas aktā ieelpa garāka par izelpu, lai gan vajadzētu būt otrādi); svaiga gaisa trūkums, vājš kontakts ar dabu; tieksme emocionāli identificēties ar enerģijas tonusa un vitālās aktivitātes pazemināšanos; nesaskaņota čakru darbība;

bojājumi un disfunkcijas augstākajos ķermeņos, kuri saskaras ar ētera enerģijas plūsmām.

•  Astrālā ķermeņa līmenī galvenie faktori, kas veicina enerģijas.zudumus, ir šādi:

tiklab agresīvas, kā arī depresīvas nokrāsas negatīvas emocijas;

pretrunīgas, savstarpēji cita citu izslēdzošas vēlēšanās; iekšējie emocionālie konflikti, dažādas pieķeršanās (vai nu pārlieku kaislīgas, vai arī uz viltus objektiem vērstas); pagātnē neatrisināto problēmu ietekme; emocionālas traumas un nomāktība; citu ķermeņu ietekme, kam piemīt negatīva nokrāsa; miega traucējumi, kuru rezultātā cilvēks nesaņem pietiekamu devu dzīvinošās smalkās enerģijas.

•  Mentālā ķermeņa līmenī galvenie enerģijas zudumu cēloņi ir šādi:

galvā ziboša haotiska domu, vārdu un tēlu plūsma, kas “noēd” psihiskās enerģijas pamatkrājumu un līdzīgi mākonim aizsedz “augstāko enerģiju sauli” cilvēka dievišķo Es;

negatīvu emociju iespaidotas domas;

idejas, kas virza gribu uz viltus mērķiem, kuri izraisa enerģijas zudumus;

negatīvas domas, ko pastiprina spilgti tēli; tīras loģikas radītas un ne ar kādiem tēliem nesaistītas domas; domas, kas apkalpo zemākās egoistiskās vēlmes; ar sirds un mīlestības dzīvo uguni neizgaismotas domas; jebkādas domāšanas procesa aktivitātes, ko neapmirdz apzināšanās dzīvinošā gaisma.

•   Uztveres līmenī galvenie cēloņi, kas nosaka enerģijas zudumus, ir šādi:

nosliece uz materiālās pasaules blīvo formu uztveri, perceptīvs raupjums, nespēja uztvert smalkās enerģijas un vibrācijas;

nosliece uz pasaules un tās formu stereotipisku uztveri, nespēja atšķirt jaunas formas, pieradums vienmēr un visur redzēt vienu un to pašu sastingušo pasaules ainu, nepietiekami attīstīta pasaules uztvere;

nosliece uz mehānisku pasaules uztveri bez atmodinātās apziņas iesaistīšanas, lai gan tās klātbūtne vien jau palīdzētu cilvēkam palielināt enerģiju;

plaisa starp uztveri un darbību. Tas nozīmē, ka svarīgu notikumu un procesu uztvere netiek transformēta cilvēkam nepieciešamā darbībā;

slieksme identificēties ar objekta enerģiju un formu, turklāt šā procesa gaitā atklājas, ka cilvēku itin kā ir nohipnotizējis tas priekšmets, process, persona vai notikums, kas iekļuvis viņa apziņas laukā un piespiedis viņu pilnīgi atteikties no saviem agrākajiem nodomiem vai mainīt to virzību;

slieksme uztvert izplatījumu kā cietu, noslēgtu un šauru pasauli, kuru veido vienīgi materiālas, blīvas formas, un nespēja uztvert izplatījuma atvērtību un bezrobežību;

slieksme uztvert laiku kā vienas dimensijas jeb mehāniska pulksteņa mērāmu ilgumu, nespēja izjust un

atskārst īsto, dziļāko jēgu, kāda piemīt jebkuram mirklim, kas patiešām ir iekļauts Dievišķajā Iecerē, tātad nevar būt bezjēdzīgs. Tieši šī slieksme attiecas uz visiem gadījumiem, kad cilvēks psiholoģiski it kā iestrēgst vienā laika formā pagātnē (nostalģiska vai neirotiska atkarība no pagātnes notikumiem un neadekvāta kavēšanās atmiņās), tagadnē (pārmērīga pieķeršanās pašreizējā brīža priekiem, neņemot vērā un nesaprotot katram mirklim piemītošo nepieciešamības elementu “tepat un tūlīt”; paradums “dzīvot zaļi”) vai nākotnē (tieksme “būvēt gaisa pilis” un fantazēt par to, cik patīkami un jauki būs kādreiz, turklāt bez jebkādas saistības ar realitāti).

•  Atmiņas īpašību līmenī galvenie cēloņi, kas nosaka enerģijas zudumus, ir šādi:

atmiņas pārslogošana ar lieku mentālā plāna informāciju, kuru nav iespējams izmantot dzīvē;

dziļākajā atmiņā slēpti negatīvas nokrāsas emocionāli pārdzīvojumi, neattīrīti motīvi un konfliktējošas smalkās struktūras, kas jau iepriekš nosaka iegaumējamās informācijas izkropļoto raksturu un atbilstoši negatīviem kritērijiem filtrē šo informāciju;

apzināšanās trūkums iegaumēšanas brīdī, kas noved pie tā, ka krasi samazinās informācijas apjoms un tā netiek stingri fiksēta apziņā;

stingras iekšējās organizētības trūkums attiecībā uz iegaumējamo informāciju. Tā rezultātā cilvēks varbūt atceras milzum daudz faktu, taču absolūti nespēj tajos orientēties.

•  Iztēles spēju līmenī galvenie cēloņi, kas nosaka enerģijas zudumus, ir šādi:

cilvēka slieksme uz neauglīgiem sapņiem, kuri nekad netiks realizēti darbībā; iztēlē radītajiem skatiem un ainām raksturīgais utopisms un maņilovisms;

cilvēka slieksme programmēt neveiksmes fantāzijas un iztēles līmenī;

iztēles ainu pārsātinātība ar tumšām enerģijām un zemām vēlmēm;

iztēlē radīto tēlu tīri mentālais vai vizuālais raksturs, pozitīvu emociju un vitālas enerģijas trūkums tajos. Rezultātā tie pārvēršas par uzmācīgām ainām, kas uzsūc cilvēka enerģiju.

•   Cilvēka gribas līmenī galvenie cēloņi, kas nosaka enerģijas zudumus, ir šādi:

vājš gribasspēks vai netrenēta griba, kas noved vai nu pie ārējas piekāpšanās cilvēku un apstākļu īstenotā spiediena rezultātā, vai arī pie iekšējas piekāpšanās savām vēlmēm un slinkumam;

pretrunīgi ievirzīta griba, kuru sāk ekspluatēt pašā cilvēkā esošās antagoniskās sīkās personības;

patvaļība, kuras pamatā ir nevēlēšanās rēķināties ar dzīves likumiem, sirdsapziņas prasībām un Dieva Gribu un kura savās galējās izpausmēs pārvēršas Dieva noliegšanā;

neprasme transformēt gribas diktētos lēmumus no iekšējā apziņas plāna ārējo darbību un rīcības plānā.

•    Rīcības un darbības līmenī uz galvenajiem enerģijas zudumiem attiecināmi šādi faktori:

neapšaubāmi maldīgs, iztukšojošs, enerģijas zudumus izraisošs cilvēka darbības mērķis;

■> 7

pilnīgs mērķatmiņas trūkums darbības brīdī, bezmērķīgums. Tā sekas ir nejaušas un haotiskas darbības;

pārāk stingra orientācija uz rezultātu, uz sasniegumu, uz nākotni, kas noved pie tā, ka uzmanības enerģija izsīkst, bet pats rīcības un darba process, tāpat kā konkrētais mirklis, paliek enerģētiski un emocionāli tukšs, neapstrāvots un neapzināts;

mehāniskums, automātisms, neapzinātība, kas skar ne tikai darbības atsevišķus elementus un tīri tehniskas operācijas (kā arī vajadzētu būt, jo tas ir augsta

profesionālisma pamats), bet ari visu darbību (tādējādi tā kļūst par vienkāršu amatniecību);

darbības nenostiprināšana ar dziļāku iekšējo jēgu un rezerves enerģijas krājumu (darbības “iztukšotība”, kas padara to, pēc Agni Jogas atziņas, “nepārliecinošu”); iekšēja neticība savai veiksmei jaunajos pasākumos; darbība, kas tiek veikta, neņemot vērā ārējo pretdarbību, un izrādās neveiksmīga tādēļ, ka paša spēki ir pārvērtēti;

darbība, kas tiek veikta bez iepriekšējas noskaņošanās uz Visaugstāko (tā sauktā darbība bez svētības).

•  Cilvēku savstarpējo attiecību un saziņas līmenī galvenie faktori, kas noved pie enerģijas zudumiem, ir šādi:

nepareiza orientācija saziņas procesā (nedrošība vai, gluži otrādi, pašpārliecinātība; pārāk liela noslēgtība vai, pilnīgi pretēji, pārmērīga atklātība; pārāk liela tieksme uz vientulību, kā rezultātā cilvēkam pietrūkst ārējo iespaidu enerģijas, vai ari viņa spēkus izsmeļoša tiekšanās uz nemitīgiem kontaktiem);

nelāgi ieradumi saziņā (sliecība uz neauglīgu un bezmērķīgu pļāpāšanu, pārmērīga spēka tērēšana, lai apmierinātu savas pretenzijas uz smalkumu, cenšanās kādu atdarināt, izteikts monoloģiskums sarunās);

neprasme būt atklātam un jūtīgam, kad tas nepieciešams;

nepareiza saziņas partneru izvēle (sliecība nonākt neharmoniskā vai “sliktā” kompānijā);

neprasme nodrošināt un aizsargāt sevi, ja kontaktēšanās kļūst nepatīkama vai vampīriska;

lētticība attiecībās ar neapšaubāmi vampīriskas dabas personām.

•  Attiecībās pašam ar sevi galvenie faktori, kas izraisa enerģijas zudumus, ir šādi:

nepareizs pašnovērtējums (vai nu pārmērīgi pazemināts tad visa enerģija tiek iztērēta psiholoģiskajai aizsardzībai pret pārspīlēti bīstamo saziņas partneru spēku un pret savām paša negatīvajām emocijām, vai arī pārmērīgi paaugstināts tad enerģija tiek tērēta sava svarīguma sajūtas un sava pašapstiprinātā imidža uzturēšanai );

tīksmināšanās par sevi pašu; tā atrauj cilvēku no normālas enerģētiskās sadarbības ar citiem cilvēkiem, ievīsta viņu savdabīgā necaurlaidīgā psiholoģiskajā kokonā un izlaužas uz āru aizkaitinājumā, ja kāds cits nav tik augstās domās par attiecīgo personu;

pašiznīcināšanās, slieksme uz dvēseli plosošu refleksiju, pašiedziļināšanos un pašanalīzi, kam neseko nekādi praktiski pasākumi satraucošo problēmu novēršanā un sevis pilnveidošanā;

paradums identificēt sevi ar sīko pasaulīgo personību, kuras pastāvēšanu izbeigs nāve, kā arī akceptēt programmu, kuras iniciators ir iekšējais vampīrs, kas darbojas vai nu kā sveša spēka laupītājs, vai arī kā sava spēka izšķērdētājs. .

•  Attiecībās ar pretējo dzimumu pie enerģijas zudumiem noved: egoistiska nostāja visās šā jēdziena nozīmēs, vēlēšanās vispirms

ņemt un tikai pēc tam dot. Loģiskas sekas ir uzbudinājums un dusmas tad, kad iecerētā ņemšana neizdodas;

dzīvesbiedra nepareiza izvēle, kuras rezultāts ir attiecīgā pāra nesaderība gan pēc būtības, gan arī emocionāli enerģētiskajā ziņā. Tas noved pie abpusējiem spēka zudumiem un laika (kas arī ir attiecināms uz enerģiju) izšķiešanas;

nepareizs psiholoģiskais atbalsts. Cilvēks meklē atbalstu otrā cilvēkā, bet ļoti mazā mērā balstās pats uz sevi un necenšas atrast tādu atbalstu, kas varētu apvienot

abus. Šajā gadījumā spēka zudumi rodas, tiklīdz otrs cilvēks pieviļ uz viņu liktās cerības;

pārlieka tieksme uz seksuālu iztēli. Sekas ir tādas, ka cilvēka apziņā rodas uzmācīgi erotiskie tēli, kas novārdzina viņu, saista enerģiju pie sevis un atņem cilvēkam īsta apmierinājuma sajūtu (eiropeiskajā okultismā inkubi un sukubi);

svētulīga attieksme pret seksu, it kā tas būtu kaut kas zems un netīrs, un tajā pašā laikā pakļaušanās slepenām kārībām.

•  Attiecībā uz savu iemiesojumu, likteni un vispār dzīvi galvenie faktori, kas veicina enerģijas zudumus, ir šādi: neprasme izvirzīt sev cienīgu mērķi, kas spētu sakārtot un harmonizēt sava likteņa ārējās un iekšējās tendences;

ar dzīves jēgu saistīto meklējumu trūkums, lai gan šīs jēgas apzināšanās varētu cilvēku pacelt pāri ikdienišķo rūpju un sīko problēmu gūzmai;

nepareiza attieksme pret enerģiju, kas piemīt laikam, kuru liktenis ir atvēlējis svarīgāko karmisko uzdevumu izpildei (pārmērīga, slimīga atkarība no pagātnes cilvēks pastāvīgi ir iegrimis mokošās atmiņās vai, gluži pretēji, absolūta neprasme mācīties no pagātnes kļūdām, apzinot visas pieļautās kļūdas; neprasme dzīvot tā, lai iekļautos tagadnes pilnībā, piekļūtu tās dzīvajam nervam, kas vienlaikus ietver sevī gan pagātni, gan nākotni; pastāvīgi apziņas “izkritieni” vai nu tā nododas bezmērķīgai atmiņu spēlei, vai arī neauglīgiem sapņiem par nākotni; pašreizējo grūtību pārspīlēšana un pārejošs apstulbums, kad cilvēks vairs neredz nākotnes perspektīvas);

nepareiza, enerģijas zudumus izraisoša attieksme pret šķēršļiem, slimīga identificēšanās ar tiem, tādējādi paralizējot gribu, un neprasme atrast tajos apslēpto enerģiju;

maldīga dzīves uztvere. Cilvēkam tā šķiet līdzīga nejaušai kaut kādu spēku spēlei, kurā nav nekādas iekšējās loģikas, nedz arī cēloņu un seku sakarības.

•     Tajā līmenī, kas saistīts ar psiholoģiskajām īpašībām, kuras kā dzīvi pavedieni savieno vienotā veselumā cilvēka smalkos ķermeņus, iekšējo pasauli, ārējo aktivitāti, gribu, darbības un attiecības ar citiem cilvēkiem, galvenie faktori, kas izraisa enerģijas zudumu palielināšanos, ir šādas rakstura īpašības:

bailes (tām piemītošās paša rupjākā veida enerģijas noved pie nervu un psihes spēku straujas izsīkšanas);

meli (tie, lai gan reizēm palīdz tikt pie vinnesta konkrētos pasaulīgajos darījumos, galarezultātā iztukšo cilvēku, jo pārbīda viņa dvēseles un gribas līdzsvara asi, traucē viņa saskarsmi ar Visaugstāko, uzmauc cilvēkam futrāli, kas viņam neļauj uztvert daudzveidīgās tīrās enerģijas, kuras nāk no apkārtējiem cilvēkiem, piespiež viņu tērēt spēkus tam, lai neaizmirstu paša izdarīto krāpšanu un noslēptu bīstamo informāciju no citiem);

alkatība (tā nekad neļauj cilvēkam būt mierīgam, liek viņam tērēt spēkus sakarā ar pārāk kaislīgo pieķeršanos vecām mantām, kuras jau pēc savas dabas nav spējīgas dot laimes enerģiju un kompensēt to iegūšanai patērētos spēkus);

ātrsirdība (tā, dodot cilvēkam īslaicīgu spēka ilūziju, galu galā izšķērdē viņa enerģiju, sabeidz veselību un organismu);

izklaidība (kā zemas pakāpes nomoda un apzināšanās sekas tā piespiež cilvēku kļūdīties un ciest neveiksmi tādās lietās, kuru dēļ jau iztērēta enerģija);

godkārība (tā pamudina cilvēku uz dvēseles raizēm un liek tērēt spēku sakarā ar citu cilvēku viedokli par viņa patiesajiem vai šķietamajiem panākumiem);

aizdomīgums (tas liek cilvēkam uztraukties par iespējamām neveiksmēm, kuru pagaidām vēl nemaz nav, bet kuras vispār varētu gadīties);

ziņkārība (tā liek cilvēkam sasprindzināt savus intelektuālos un emocionālos spēkus, lai iegūtu no citiem informāciju, kura viņam nemaz nav vajadzīga, un nožēlot ikreiz, kad tas nav izdevies);

slinkums (tas sagrauj visas cilvēka smalkās struktūras, jo pieradums pie tā izjauc šo struktūru savstarpējos sakarus un neļauj veikt pilnvērtīgu psihoenergoinformacionālo apmaiņu ar vidi un kosmosu);

varaskāre (tā iegrūž cilvēku milzīgos enerģijas tēriņos, turklāt efemeru mērķu dēļ, jo šai gadījumā viņš varas atribūtus nevis saņem no likteņa likumīgā un dabiskā kārtā par saviem nopelniem, bet varmācīgi sagrābj, nostumjot malā vājākos konkurentus);

jūtelība (tās dēļ cilvēks neadekvāti vērtē un vairākkārt pārdzīvo situāciju, kas viņu emocionāli aizskārusi. Līdz ar to viņš iekšēji saraujas un zaudē saikni ar dabiskajiem enerģiju atjaunojošajiem avotiem);

vieglprātība (tās dēļ, kā jau liecina pats vārds, cilvēks pārāk viegli pieņem jebkuru informāciju, zināšanas, enerģiju, iespējamības un tikpat viegli tās arī zaudē, jo viņā nav mehānismu, kas varētu aizturēt spēka noplūdi);

nepacietība (tās dēļ cilvēks visu enerģiju izšķiež emociju uzvilnījumos, jau iepriekš gaidot kādas ziņas vai rezultātus);

sevis žēlošana (tās dēļ cilvēks tērē savus spēkus nevis nospraustā mērķa sasniegšanai, bet gan pārdzīvojumiem par to, cik augsta ir šā sasnieguma cena, un rezultātā cilvēka dvēsele tiek iztukšota);

šaubas (tās deldē dzīvības spēkus, ienesdamas pastāvīgi mainīgas strāvas tiecībā esošā cilvēka enerģētiskajos

sakaros ar šīs tiekšanās objektu, sarauj topošās smalkās saiknes un līdz ar to traucē sasniegt mērķi);

nesavaldība (tā, kā jau liecina pats vārds, atņem cilvēkam iekšējās bremzes, noved viņu nelīdzsvarotā stāvoklī un liek izšķiest spēku neadekvātās, emociju diktētās darbībās);

cinisms (tas liek cilvēkam pasauli skatīt ačgārnā veidā, apsmiet un noniecināt sakrālās vērtības un svētumus, tādējādi atraujot cilvēku no garīgās enerģijas Augstākā Avota);

augstprātība (tā mudina cilvēku pārspīlēt savu nozīmi salīdzinājumā ar citiem un piedēvēt sev pašam tos nopelnus, kurus viņam dāvājis liktenis un Dievs; tādējādi attiecīgās personas psihiskā enerģija kļūst rupjāka un var pārtrūkt kontakts ar Augstāko Es);

tumsonība (tā, pēc budistu priekšstatiem, ir galvenais grēks, kas aptumšo gan cilvēka ārējās izpausmes, gan viņa iekšējās būtības potences un gluži kā melna piltuve ievelk sevī visu viņa enerģiju un spēku).

Patiesībā tādu psiholoģisko īpašību, kuras atņem cilvēkam enerģiju, ir daudz vairāk, nekā minēts šai uzskaitījumā. Dažādas garīgās tradīcijas šai ziņā pirmajā vietā ierindo dažādas negatīvo īpašību grupas, un visur šai tēmai tiek veltīta liela uzmanība. Atcerēsimies kaut vai kristietībā nosauktos septiņus nāves grēkus, budismā astoņus galvenos grēkus vai septiņus nafus (tumšās īpašības), par ko runā sūfiji. Tādējādi varam pārliecināties, cik nopietni šo tēmu risina pasaules reliģijas un mācības. Negatīvo īpašību nozīmi enerģētikā ir viegli saprast: tās rada daudzgalvainas sīku drakonu varzas, šie drakoni parazitē cilvēka apziņā un cenšas vadīt viņa gribu, tie pārvēršas par sīkām subpersonībām, kuras sadala personību dažādos nodalījumos un sektoros. Rezultātā viengabalainā griba un vienotā enerģija tiek sadrumstalota un

izkliedēta. Drakonveidīgās subpersonības sāk baroties ar cilvēka personības enerģiju, novārdzina viņu, atņem viņam iekšējo līdzsvaru un tādējādi atver durvis tiklab iemiesotā, kā arī atmiesotā plāna ārējiem vampīriem.

Jāatzīmē, ka negatīvajām, enerģijas zudumus izraisošajām īpašībām, kaut arī to izpausmes ir haotiskas un daudzveidīgas, attiecībā uz konkrētu cilvēku tomēr ir sava iekšējā organizācija, hierarhija un subordinācija. Pašā dziļākajā cilvēka dvēseles sākotnē slēpjas fundamentāla viltus iedaba jeb subpersonība, kura ir saistīta ar cilvēkā esošo galveno nepareizo motīvu vai dzenuli. No šiem dziļumiem iznākdama cilvēka apziņas virspusē, bet vēl neiemiesojusies daudzajos paradumos un īpašībās, tā sadalās trijās galvenajās enerģijas plūsmās, kas atbilst trim galvenajām cilvēka viltus subpersonībām vai īpašībām. Tās iekšēji ir cieši saistītas cita ar citu un savstarpēji cita citu izraisa, tā ka nav iespējams iznīcināt vienu, lai nevilktos līdzi cita. Šīs īpašības var izskaust tikai ar tādu nosacījumu, ka attiecīgais darbs tiek veikts ne vien konsekventi un secīgi, bet arī paralēli un ideālā variantā vienlaicīgi. Ne velti krievu tautas pasaku metafizika ir fiksējusi tāda varoņa tēlu, kurš uzvar pūķi vienīgi tad, kad nocērt tam visas trīs galvas ar vienu zobena vēzienu, tas ir, vienlaikus, un uzsvērusi šā pasākuma neveiksmi, kad tika mēģināts galvas nocirst citu pēc citas. Agni Joga darbam ar cilvēka negatīvajām īpašībām piedāvā analoģisku algoritmu, kas paredz iznīcināt trīs vissliktākās īpašības, sadedzināt tās “ugunīgajā tiecībā” un aizstāt ar tieši pretējām evolucionāras nozīmes pozitīvajām īpašībām.

•   Cilvēka misijas enerģijas līmenī neatkarīgi no tā, vai par misiju tiek uzskatīts cilvēka dievišķais uzdevums vai viņa parastā dzīve ar tās nezināmo uzdevumu, galvenie cēloņi, kas nosaka enerģijas zudumus, ir šādi:

cilvēka reāla neatbilstība savam sociālajam statusam vai stāvoklim sabiedrībā (nav svarīgi, vai šis stāvoklis ir pārāk augsts vai pārāk zems). Ja cilvēka nozīme ir pazemināta, enerģiju pirmām kārtām zaudē viņš pats. Ja cilvēka nozīme ir paaugstināta, respektīvi, viņš dzīvē ieņem augstāku stāvokli nekā šobrīd pelnījis, tad parasti pirmām kārtām zaudētāji ir tie cilvēki, kuri ar viņu saskaras;

cilvēka tiekšanās ar jebkuriem līdzekļiem sasniegt tādu sociālo stāvokli, amatu, vietu sabiedrībā un atzinību, kādu viņš acīm redzami nav pelnījis (šādas tiekšanās piemērs ir karjerisms);

cilvēka izvairīšanās pildīt savus pienākumus un saistības tajā vietā, kur viņu nolicis liktenis. Šajā gadījumā cilvēks nesaņem tagadnes enerģiju (morālo gandarījumu), ko varētu dot pienākumu kvalitatīva izpilde.

•    Tajā līmenī, kas attiecas uz cilvēka mijiedarbību ar egregoru, reliģiju vai mācību, kuru viņš izraudzījies par savu garīgo ceļu, galvenie enerģijas zudumu cēloņi ir šādi: nepareiza izvēle jau pašā sākumā, izraugoties tādu mācību, kas būtībā pieder pie viltus vai tumšajām mācībām. Šādā gadījumā, lai cik patiess būtu cilvēks savā izvēlē, nepieļaujot šai ziņā nekādus kompromisus, viltus reliģija pastāvīgi aprīs viņa spēkus un enerģiju;

nepareiza izvēle jau pašā sākumā, izraugoties tādu mācību vai reliģiju, kas gan ir patiesa un cildena, tomēr dažādu iemeslu dēļ neatbilst konkrētā cilvēka psihotipam;

nepareiza ticības maiņa, kuru diktējuši kādi ārēji, ar izdevīgumu vai ar maldiem saistīti apsvērumi;

mācību un reliģiju kolekcionēšana tīri intelektuālas iepazīšanas vai rituālu līmenī, kad cilvēks pat nemēģina apstāties un nopietni izraudzīties vienu no iespējamiem ceļiem;

savtīga attieksme pret mācību vai reliģiju laicīgā līmenī. Tas nozīmē, ka krasi pazeminās enerģētika, ko izmanto

cilvēks, kurš Dieva un Kosmosa augsto spēku aizstājis ar sava neattīrītā motīva enerģiju;

savtīga attieksme pret mācību vai reliģiju garīgā līmenī, kad cilvēks nostājas uz ticības ceļa tādēļ, lai tieši garā kļūtu pārāks par citiem cilvēkiem, vai kad viņš ir aizrāvies ar maģiskiem paņēmieniem;

slieksme uz vairāku ceļu, mācību un tradīciju himerisku un vienlaicīgu krustošanu tā vietā, lai mēģinātu veikt sintēzi, balstoties uz viena pamata;

paviršība attiecībā uz garīgo ceļu, tas ir, piedāvātie padomi vai nu vispār netiek izpildīti, vai arī tiek realizēti tikai daļēji, un to enerģija izkliedējas;

nodevība, kas sarauj smalkās saiknes starp skolnieku un Skolotāju un vislielākajā mērā atņem cilvēkam enerģiju.

Tātad mēs jau sākam labāk saprast vampīrisma būtību un tā*ietekmi uz cilvēka personības smalko psihoenerģētisko aspektu. Vampīriskās īpašības tās nebūt nav uzskatāmas vienkārši par tādām īpašībām, kam ir kāds sakars ar enerģijas laupīšanu. Te ir runa par cilvēka dvēseles un apziņas īpašu organizāciju. Tas nozīmē, ka cilvēkā pašā mīt milzum daudz subpersonību un viņam ir ārkārtīgi daudz problēmu sakarā ar enerģētiku un gribu. Senā maģija slimību izskaidroja ar to, ka ļaunie gari ir nolaupījuši kādas daļiņas no dvēseles, bet atveseļošanos ar to, ka šīs daļiņas tiek savāktas un atgriežas savā vietā. Arī vampīrisms ir enerģijas laupīšana, ko īsteno ļaunie gari cilvēka problēmas un dēmoni daudzās subpersonības, bet atveseļoties un atjaunot nolaupītos spēkus var tad, ja problēmas tiek pareizi atrisinātas un pretrunīgo subpersonību kopas savāktas jaunā harmoniskā veselumā. Savulaik akmeņi tiek izmētāti, un savulaik tie jāsalasa. Savulaik spēki tiek tērēti, un savulaik tie atkal jāuzkrāj. Pārvarēt vampīrismu tas nozīmē

savākt vienkopus cilvēka pretrunīgos spēkus un apvienot izkliedētās un nolaupītās enerģijas.

Kā lai savāc kopā tās enerģijas, ko nolaupījuši gan ārēji apstākļi, gan citi ļaudis, gan cilvēka paša iekšējās, ar enerģijas izšķērdēšanu saistītās nepilnības?

4.  jautājums. Kā uzkrājama psihiskā enerģija?

Atbilde. Lai pārvarētu šos iekšējos mehānismus, kas noved pie spēku zuduma, un uzkrātu pozitīvu enerģiju, vajadzētu veikt apmēram šādus pasākumus, kuri ir tieši pretēji iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem enerģijas izsīkumu izraisošajiem faktoriem:

•  Fiziskā ķermeņa līmenī:

izārstēt visas slimības, kuras ir ārstējamas;

ievērot veselīgu dzīvesveidu, tas ir, pareizu, cilvēka individualitātei atbilstošu dienas režīmu, uzturu, pietiekami ilgu miegu (pilsētā 7-8 stundas), kā arī fiziskus treniņus;

novērst muskuļu spazmas un likt lietā atbrīvojušos enerģiju;

apgūt ritmisko kustību mākslu, kas palīdz iegūt enerģiju (prānu) no izplatījuma (vislielākajā mērā šīs kustības koncentrētas tādās ķermeņa trenēšanas un atveseļojošās vingrošanas sistēmās kā Hatha Joga, cigun, taidzi dzjuaņ, tibetiešu vingrošanas sistēma kum njo un dažas Tālo Austrumu cīņas mākslas).

•  Ēteriskā ķermeņa līmenī:

>                   J

iemācīties elpot caur degunu, nevis caur muti; panākt savā elpošanas procesā harmonisku ritmu, vieglumu un apzinātību;

censties, lai izelpas fāze būtu nedaudz garāka par ieelpu;

pastāvīgi būt saskarē ar dabu, tādējādi mijiedarbojoties ar tās apslēptajiem spēkiem;

iestājoties dabiskam enerģijas izsīkumam, palikt emocionāli mierīgam un neidentificēties ar to; panākt čakru darbības saskaņotību; harmonizēt savu ēterisko smalko ķermeni ar augstākajiem ķermeņiem un struktūrām;

prast izjust saplūsmi ar bezgalīgo izplatījuma enerģiju jeb kosmisko prānu un precīzi noskaņoties uz to.

• Astrālā ķermeņa līmenī:

prast uzturēt pozitīvu emocionālo fonu; pārvarēt slieksmi uz agresiju vai depresiju un līdzsvarot savas emocijas;

likvidēt emocionālās traumas un spazmas; sasniegt emocionālas atvērtības stāvokli un noskaņoties uz citu ķermeņu enerģijas izstarojumiem;

ieaudzināt sevī cildenas mīlestības jūtas pret Dievu, cilvēkiem un dabu, kā arī līdzcietību pret tiem, kuri atrodas zemākā attīstības līmenī;

harmonizēt miegu, kura laikā smalkais ķermenis iziet astrālajā pasaulē.

•  Mentālā ķermeņa līmenī:

>                   >

mācīties izprast savā apziņā virmojošo haotisko domu plūsmu un pēc tam to apturēt;

prast pārvarēt negatīvas nokrāsas un negatīvas ievirzes domas;

prast jau aizmetņa stadijā apturēt negatīvas nokrāsas tēlu veidošanos savā apziņā;

pārvarēt domas, kas apkalpo cilvēka zemākās vēlmes; pakāpeniski izraidīt no savas apziņas daudzās ar emocijām un dvēseles siltumu nesaistītās domas;

atmest paradumu domāt tikai ar prātu, kas viens pats nespēj iedegt skaidro gaismu, kādu dod savu paša domu iespējamo seku apzināšanās.

•  Uztveres līmeni:

prast uztvert tās smalkās formas, objektus, pasaules un substances, kam piemīt daudz varenāka enerģija nekā fiziskajai pasaulei;

prast pārvarēt uztveres stereotipiskumu un mācīties uztvert jaunas, ar cilvēka līdzšinējo pieredzi nesaistītas formas un parādības;

prast apzināti veidot savu uztveres procesu, kura laikā jānovēro ne tikai uztveramais objekts, bet arī sava paša uztverošā apziņa: tādējādi uztveres procesā iegūtā enerģija ir vismaz divreiz lielāka;

prast pasauli, objektus, cilvēkus un situācijas uztvert tā, lai šī uztvere būtu saistīta ar darbību un lai tad, ja nepieciešams, cilvēks ne vien saprastu, kā jārīkojas konkrētos apstākļos, bet viņam būtu arī pietiekami daudz enerģijas attiecīgai rīcībai;

prast apkārtējo pasauli un situācijas uztvert viengabalaini un visaptveroši: tad veselumam piemītošā enerģija būs lielāka nekā uztveramo daļu enerģijas mehāniskā summa;

prast pasaules objektus uztvert, neidentificējot sevi ar tiem, saglabājot gribas brīvības enerģiju;

prast pasaules objektus uztvert visā to dziļumā un pārdzīvojuma līmenī savienoties ar jebkura apziņas laukā nokļuvušā notikuma būtības enerģētisko kodolu;

prast aiz jebkuras fasādes, pat aiz paša rupjākā materiālā objekta blīvās formas saskatīt atvērtā izplatījuma bezrobežību;

prast bezgalīgās pasaules telpas enerģiju uztvert tīrā veidā un uzņemt tās spēku savā apziņā;

prast uzņemt sevī apslēpto enerģiju, kas piemīt laikam, un piesātināt savu apziņu: a) ar mūsu acumirkļa dziļumos mītošās nepieciešamības enerģijas strāvām; b) ar ta

gadnes notikumu konfigurāciju noteicošajām nākotnes enerģijas strāvām; c) ar ikvienu laika mirkli ietverošajām Mūžības enerģijas strāvām.

• Atmiņas līmenī:

prast atbrīvoties no liekas informācijas un izdzēst savā atmiņā visu nevajadzīgo un traucējošo;

prast iedziļināties pašā emocionālajā būtībā un atbrīvoties no tām atmiņām, kuras saistītas ar stresu vai traumām un kuras bloķē psihiskās enerģijas brīvu cirkulāciju, daļu no šīs enerģijas pievelkot sev;

prast nepieciešamo faktu un lietu iegaumēšanu padarīt par apzinātu procesu, tas ir, iedarbināt mehānismu, kas palīdz iegaumēšanas brīdī pašam sevi iekšēji un apzināti novērot;

nekad neaizmirst pašam sevi un savu saikni ar Visaugstāko (tā sauktā sevis atcerēšanās un Dieva atcerēšanās); *

vienmēr atcerēties, ka esat ar Bezrobežīgo Dievišķās enerģijas avotu saistīta būtne (garīgi enerģētiskā atmiņa);

prast dažādos atmiņas veidus (mehānisko, loģisko, tēlaino, emocionālo un garīgi enerģētisko atmiņu) apvienot vienā veselumā un piešķirt tam pozitīvu noskaņu.

•  Iztēles līmenī:

prast atmest neauglīgus, darbībā nerealizētus sapņus un apturēt haotisko iztēles rotaļu, tēlu un priekšstatu plūsmu;

prast apturēt tādu veidu iztēli, kas neapzināti programmē neveiksmi;

prast pozitīvi ievirzītu iztēles aktivitāti savienot ar stipru enerģiju;

prast piepildīt iztēli ar emocionālu siltumu un pozitīviem sirds izstarojumiem, kā arī pārvarēt cilvēka fantāzijai piemītošo tīri vizuālo raksturu.

•  Gribas līmenī:

pārvarēt gribas vājumu. To iespējams panākt, ja sevī attīsta tādas īpašības, kas palīdz būt konsekventam, neatlaidīgam un pastāvīgam savās vēlmēs;

pārvarēt slinkumu, attīstot sevī pastāvīgu iekšējo aktivitāti un noskaņojoties ar prieku uzveikt visus ārējos un iekšējos šķēršļus;

panākt viengabalainību un vienotu virzību savās iecerēs, atbrīvojoties no šķelšanās un iekšējiem konfliktiem savās vēlmēs;

pārvarēt patvaļību, kuras dēļ galvenā uzmanība tiek pievērsta sava Es kaprīzēm un tās tiek stūrgalvīgi aizstāvētas;

prast ar prieku pakļaut savu gribu Augstākajai Gribai;

prast savas iekšējās vēlmes transformēt ārējās darbībās par spīti visiem šķēršļiem, turklāt neiztērējot pārmērīgi daudz enerģijas šajā procesā;

orientēt gribu uz tādiem objektiem un mērķiem, kas savā būtībā ir vareni enerģijas avoti. Tādi avoti var būt daba, māksla, jaunrade, darbs, garīgi attīstīti cilvēki, garīgās mācības, reliģijas un, visbeidzot, pats Dievs visās savās izpausmēs.

•  Rīcības un darbības līmenī:

atteikties no tādas rīcības un darbības, kuru pamatā ir tiekšanās uz energozudumus izraisošiem mērķiem;

koncentrēt pūliņus uz tādu darbību veikšanu, kuru mērķi vienmēr ir saistīti ar pozitīvu enerģētisko lādiņu;

pārvarēt sevī pārāk stingro orientāciju uz pozitīvu rezultātu savā pašreizējā darbībā, kā arī savu neuzmanību pret darbības procesu (citādi griba iespaido emociju sfēru un visam, ko cilvēks dara, piemīt nebrīvs, mākslots raksturs; tādēļ ir ļoti svarīgi atmest šo stingro orientāciju);

atteikties no bezmērķīgu vai mehāniski izpildāmu darbību veikšanas un ieaudzināt sevī spēju ar labpatiku un prieku uzņemt jebkuru savas darbības brīdi. Tādējādi attiecīgajā darbībā tiek ienesta radoša jēga, kas ļauj izpausties cilvēka dziļākajā būtībā apslēptajai enerģijai un pašam cilvēkam būt brīvam sava darba meistaram;

prast darbības procesā pareizi sadalīt enerģiju un saglabāt rezerves spēku krājumu, tad darbība neizskatīsies ierobežota un nepārliecinoša;

prast atbrīvoties no neticības savas pašreizējās darbošanās veiksmei un pat visgrūtākajos apstākļos saglabāt nesatricināmu ticību panākumiem;

atteikties no tādām darbībām, kas iecerētas un veiktas, neņemot vērā iekšējās pretdarbības spēku, kā arī apdomāt katras savas darbības sekas;

noskaņoties uz Augstāko svētību katrā savā darbībā.

•  Attiecībās ar citiem cilvēkiem:

pārvarēt nepareizu nostāju saziņas procesā (augstprātību, pazemīgumu, sajūtu, ka visi ir jums parādā vai ka jūs nevienam neesat vajadzīgs utt.);

atteikties no pārmērīgas atklātības, no slieksmes uz nebeidzamām sarunām, pļāpāšanu un monoloģiskumu, nepieļaut pārlieku lielu psiholoģisko atkarību no citiem cilvēkiem, pārvarēt paradumu balstīties uz citiem, nevis pašam uz sevi;

prast atteikties no nepareizi izraudzītiem partneriem, kuri neatbilst jums pēc savām personiskajām īpašībām un kuriem ir slieksme uz izšķērdīgu laika un spēku tērēšanu;

apzināti orientēties uz kontaktēšanos ar garīgi attīstītiem un interesantiem cilvēkiem, kurus vieno ne tikai personiska draudzība, bet arī augsta pārpersoniska ideja un mērķis;

prast aizsargāties pret agresiju, nekaunību, psiholoģisku vai psihoenerģētisku uzbrukumu;

pārvarēt pārlieku noslēgtību, jo tādējādi tiek uzcelta siena, kas nošķir cilvēkus un traucē brīvu enerģijas apmaiņu no sirds uz sirdi; attīstīt sevī atvērtu psiholoģisko nostādni;

prast pārvarēt saziņā radušos konfliktus un attīstīt spēju grūtā brīdī uzņemties psiholoģiskā neitralizētajā vai negatīvo enerģiju apslāpētajā lomu.

•  Attiecībā pašam uz sevi:

atteikties no maldīgā pašnovērtējuma, kas radies vai nu tādēļ, ka attiecībā uz sevi un savām iespējām uztvere ir paaugstināta, vai arī tādēļ, ka uzskati par sevi ir pārāk piezemēti;

pārvarēt slieksmi tīksmināties pašam par sevi, jo tā atņem cilvēkam spēkus un ievelk viņa enerģiju bezjēdzīgā jūsmošanā par savu nepilnīgo personību;

pārvarēt slieksmi uz slimīgu pašiedziļināšanos un sevis graušanu;

pārvarēt slieksmi identificēt savu patieso Es ar sīko pasaulīgo personību, tomēr būt gatavam meklēt šo īsteno Es savas pasaulīgās personības dzīlēs;

spēt apzināt sava Es v&mpīriskās īpašības un sākt strādāt pašam ar sevi, lai tās pārvarētu.

•  Attiecībās ar pretējo dzimumu:

savās emocijās orientēties uz pašaizliedzību un mīlestību, vēlēšanos vispirms dot, nevis ņemt; tas nozīmē mīlēt. Tad jums būs mierīgāka attieksme arī pret neatbildētas mīlestības izpausmēm;

pareizi izraudzīties dzīvesbiedru, pamatojoties uz dziļākas radniecības jūtām. Rezultāts būs šā pāra saderība gan pēc būtības, gan emocionāli enerģētiskajā ziņā, kas sekmē abu laulāto spēku savstarpēju pieaugšanu;

spēt saskatīt otrā cilvēkā apslēpto Dievišķās Sākotnes iemiesojumu;

atrast pareizu psiholoģiskā atbalsta punktu. Tas nozīmē balstīties pašam uz sevi un uz kopīgo atbalsta punktu, nevis uz otra cilvēka attieksmi pret jums. Tādējādi spēki saglabāsies un vairosies;

noskaņoties uz augstiem emocionālajiem stāvokļiem un enerģētisko pašaizliedzību seksuālo kontaktu laikā. Tādējādi tiek bloķēta enerģijas izsīkumu radošo uzmācīgo tēlu veidošanās un ietaupīti spēki (inkubisma un sukubisma pārvarēšana);

izturēties pret mīlestības seksuālo pusi kā pret Dievišķās Sākotnes izpausmi.

•  Attiecībā uz savu iemiesojumu:

apzināties sava iemiesojuma īsto mērķi un nospraust konkrētu uzdevumu dzīvē;

apzināties cilvēka iemiesojuma milzīgo vērtību. Tas dos unikālu iespēju pavirzīties uz priekšu garīgajā augšupejā un sevis pilnveidošanā;

apzināties, ka cilvēka dzīve paiet ātri un katrs laika sprīdis tajā ir unikāli vērtīgs;

akceptēt cēloņu un seku saistības likumu kā universālu kosmisko likumu, kas izskaidro visus grūti saprotamos dzīves jautājumus; atmest koncepciju “dzīve ir nejaušu faktoru spēle”.

•  Attiecībās ar noteiktu egregoru, reliģiju, mācību: prast izdarīt pareizu personisko izvēli un kļūt par patiesas reliģijas vai mācības piekritēju;

prast izdarīt pareizu izvēli un kļūt par tādas patiesas reliģijas vai mācības piekritēju, kura atbilst cilvēka individuālajam psihotipam un īpatnībām;

būt uzticīgam izraudzītās reliģijas vai mācības ideāliem, idejām, tēliem un likumiem;

pildīt izraudzītās reliģijas vai mācības priekšrakstus visos esamības plānos;

mācēt pieslēgties attiecīgās reliģijas kopējam spēkam, kas ietver sevī gan to garīgo enerģiju, ko tajā ielicis šīs tradīcijas pirmmācības pavēstītājs un pamatlicējs, gan arī visiem tās svētajiem un varoņiem piemītošo enerģiju, kā arī enerģiju, kas piemīt zemes un debesu baznīcai un visām lūgšanām, liturģijām, sakramentiem un rituāliem.

5. jautājums. Kādi ir dažādo psihiskās enerģijas veidu summēšanas pamatprincipi?

Atbilde. Lai šos ļoti daudzos padomus un ieteikumus būtu iespējams izpildīt un īpaši tādēļ, ka to ir tik daudz, nepieciešams izprast galvenos principus, kas ir to pamatā. Tie ir šādi:

•  Prasme summēt visu septiņu smalko ķermeņu enerģiju un apvienot cilvēka psihes, dvēseles un gara dažādo līmeņu enerģijas (“visu jūtu sakausēšana vienās jūtās”, uz ko aicināja sūfiji, vai saskaņā ar Agni Jogu garīgās sintēzes īstenošana).

•   Prasme apvienot vjenotā veselumā materiālās (karmiskās) un garīgās (dharmiskās) pasaules enerģiju (sansāras un nirvānas vienotība pēc budistu formulējuma).

•   Prasme izsmalcināt visas uzkrātās enerģijas un vienlaikus aizsargāt smalko substanci ar īpašu enerģētisko vairogu, kas sastāv no blīviem un elastīgiem pasaulīgajiem elementiem (saskaņā ar Agni Jogu šim vairogam jānoslēdzas ar aizsargtīklu, kura rubīnkrāsas izstarojumi pēc sastāva ir tuvi zemes izstarojumiem).

•   Prasme transmutēt visas uzkrātās enerģijas (tas ir, pastāvīgi pārveidot tās par vēl augstāka garīgā esamības plāna enerģijām).

•   Prasme atdot uzkrāto enerģiju tiklab uz augšu (ziedojot to Hierarhijai un Skolotājam), kā arī uz leju (līdzjūtī

bas vārdā palīdzot visiem tiem, kuri evolūcijas kāpnēs stāv uz zemākiem pakāpieniem nekā ziedotājs).

•   Prasme enerģijas atdošanā un saņemšanā ieturēt pareizu ritmu un darboties tā, lai līdz minimumam ierobežotu vai pat izslēgtu evolūcijas ziņā veltīgos enerģijas zaudējumus, bet vienlaikus maksimāli palielinātu enerģijas atdevi evolūciju sekmējošiem mērķiem, tad cilvēks no augstākajiem esamības plāniem saņems vēl vairāk nekā atdos un viņa garīgi enerģētiskais potenciāls nemitīgi pieaugs.

Lai savā darbā ar enerģiju varētu realizēt šos pamatprincipus, kā arī visus agrāk minētos padomus un ieteikumus attiecībā uz enerģijas uzkrāšanu, nepieciešams izprast jēdzienu “prasme” (“prast”), jo ar to sākas gandrīz vai katras metodes apraksts. Šis jēdziens nozīmē cilvēka spēju apgūt konkrētu paņēmienu, respektīvi, izprast «tā dziļāko jēgu un izmantot attiecīgo metodi praksē. Apgūt tas nozīmē padarīt konkrēto aizsardzības paņēmienu par daļu no sevis paša un savas apziņas. Izmantot nozīmē izpaust uz āru šo modificēto apziņu, kura iemācījusies kaut ko jaunu. Tātad jēdziens “prasme” paredz atraisīt to potenciālu, kas piemīt cilvēka paša gribai (centieniem), paša sirdij un paša apziņai, kuras ir orientētas gan uz sevis paša, gan pasaules pilnveidošanu un sapratni, ka absolūti viss, kas vien pastāv pasaulē, ir enerģija savā dievišķajā aspektā neizsmeļama un neatraujama no cilvēka. Tādēļ viņam jāmācās veikt psihoenergoinformacionālo apmaiņu pēc dievišķajiem paraugiem un likumiem uzņemt sevī enerģiju, pārstrādāt to savā garīgajā, dvēseliskajā un fiziskajā būtībā, bet pēc tam atdot atpakaļ, turklāt jau augstākā līmenī.

Enerģijas uzkrāšanas procesā ir ne tikai pozitīvie aspekti un iezīmes, bet arī sava ēnas puse. Tajos gadījumos, kad cilvēka organismā un smalkajās struktūrās

uzkrājas pārāk liels enerģijas pārpalikums, rodas disharmonijas un diskomforta stāvoklis, nervozitāte, nemiers. Citreiz enerģijas pārsātinājums dažās ķermeņa daļās palēnina apmaiņas procesus un izraisa enerģijas sastrēgumu, kas savukārt var būt par cēloni skeleta muskulatūras paaugstinātam tonusam, muskuļu kontrakcijām, asinsvadu spazmām un reizēm pat dažādām onkoloģiskajām slimībām. Ja vienā ķermeņa daļā ir pārāk liela, turklāt punktveida rakstura enerģijas koncentrācija, tās cirkulācijā sāk izpausties disproporcija un nelīdzsvarotība, kā arī rodas tukšuma sajūta citās ķermeņa dalās. Daudzi ārsti un dziednieki, piemēram, A. Zalmanovs, pārmērīgu enerģijas koncentrāciju saista ar sāpju sajūtu un potenciālām slimībām: “Enerģijas maksimums ārkārtīgi ierobežotā telpā var novest pie sabrukuma, eksplozijas.” Un, visbeidzot, ja uzkrātajai enerģijai ir raksturīgas augstas un ugunīgas izpausmes, cilvēka ķermeniskās struktūras cieš no vibrāciju un enerģiju neatbilstības. Šīs ciešanas garīgajās tradīcijās sauc par svētajām sāpēm.

Lai izvairītos no visiem nevēlamajiem ekscesiem, kuru pamatā ir nepareiza pieeja enerģijas uzkrāšanai, cilvēkam:

•  Jāmācās krāt enerģiju, saglabājot miera stāvokli. Pat tad, kad parādās īpašas vibrējoši enerģētiskās trīsas, kas liecina par smalko spēku pārpilnību, jāpaliek nosvērtam.

•  Jāmācās vadīt enerģijas cirkulāciju savā organismā, īpašu uzmanību veltot harmonijas un dabiskuma līmenim.

•  Jāprot uzkrāto iekšējās enerģijas pārpilnību transformēt ārējās darbībās, kad tas nepieciešams.

•   Jācenšas vienmērīgi sadalīt enerģiju savā fiziskajā un smalkajā būtībā.

•  Miesīgi, dvēseliski un garīgi jāsarod ar to stipro un augsto kosmisko enerģiju ietekmi, kuras ar katru gadu aizvien intensīvāk nolīst par planētu, un savukārt pa

šam jāpaaugstina garīgā darba intensitāte. Šai nolūkā jāpieradina sevi domāt par augstajām enerģijām, iztēloties, ka tās apņem no visām pusēm, dzīvot gaišos enerģētiskajos laukos, plūsmās un virpuļos.

6.  jautājums. Vai cilvēku varētu interpretēt kā enerģētisku daļskaitli?

Atbilde. Pārfrāzējot Ļeva Tolstoja domu par to, ka katrs cilvēks ir daļskaitlis, kura skaitītājā ietverti viņa reālie nopelni, bet saucējā viņa viedoklis par sevi, varētu teikt, ka cilvēks ir dzīvs enerģētiskais daļskaitlis, kura skaititājs atspoguļo spēku krājumu, bet saucējs liecina par to iztērēšanu. Protams, runa ir par izšķērdēšanu, ko īsteno zemākais vampīriskais^s, kurš it kā aizsviež enerģiju zaudējumos, novada to daļskaitļa zemākajā daļā. Turpretī*visu patieso pasaules reliģiju un mācību proponētā pašuzupurēšanās un pašatdeve, tieši pretēji, pārveido enerģiju, paceļ to augstākā līmenī, uzkrāj, tādējādi pārvēršot to pieaugumā un paceļot daļskaitļa augstākajā daļā. Spēku šķērdē cilvēkā esošais iekšējais vampīrs, cilvēka paša nepilnīgums un netikumi, kurus vēl uzpūš un pastiprina ārējie vampīri. Ievērojamu daļu enerģijas atņem arī karma, kuras darbība ir absolūti taisnīga, jo tā atjauno iepriekš izjaukto dievišķo līdzsvaru. Tātad šā dzīvā daļskaitļa saucējā ir tā enerģija, kuru cilvēkam laupa viņa paša nepilnīgajam Es piemītošās vampīriskās īpašības, karmiskie parādi, arējā pasaule un ārējie vampīri, bet skaitītajā tā enerģija, kuru dod cilvēka garīgie uzkrājumi, atstrādātā un attīrītā karma, augstākā pasaule un augstākās būtības, kas ir pastāvīgi enerģijas donori, jo uztur cilvēka fizisko un smalko organismu. Pārvarēt vampīrismu tas nozīmē savākt pazaudēto un izšķērdēto enerģiju, kuru piesavinājies cilvēka zemākais

Es, karma, arējā pasaule un vampīriskā vide. Cīnīties ar vampīrismu sevī un ārpus sevis cilvēkam palīdz dzīvā daļskaitļa skaitītāja koncentrētā enerģija tie ir viņa labākie garīgie uzkrājumi un spēki. Šā daļskaitļa saucējs simbolizē akmeņu izmētāšanu, cilvēka apgrūtinājumu ar savu paša karmu, parādiem un nogurumu, bet skaitītājs ir akmeņu savākšanas, gaismai un cerībai piemītošās garīgās enerģijas simbols.

Enerģijas uzkrāšana nozīmē tās pārvietošanu no saucēja uz skaitītāju, kur šī enerģija iegūst kvalitatīvi augstāku organizētu stāvokli. Turpretī enerģijas izšķērdēšana ir tās pārvietošana no skaitītāja uz saucēju, kur tā nonāk kvalitatīvi zemākā, izkliedētā stāvoklī. Attiecība starp uzkrāšanu un izšķērdēšanu jeb šāda daļskaitļa vērtība ir konkrētā cilvēka reālā evolucionārā cena. Jo augstāks un pilnīgāks ir cilvēks garīgajā ziņā, jo lielākā mērā viņš ir pieveicis gan savā ceļā sastaptās ārējās vampīriskās tendences, gan pats savu iekšējo vampīru. Jo zemāks un nepilnīgāks garīgajā ziņā ir cilvēks, jo lielākā mērā viņu ir pieveikušas un satriekušas ceļā sastaptās ārējās vampīriskās ietekmes un viņa ļ>aša iekšējais vampīrs.

Ezoteriskās zināšanas, papildinātas ar modernajām psiholoģiskajām metodēm, ļauj noteikt, cik lielā mērā katrs cilvēks ir pakļauts vampīriskajām ietekmēm.

Lai pārvarētu savas iekšējās vampīriskās tieksmes, uzkrātu enerģiju, turklāt to saglabātu un pavairotu, ir nepieciešama īpaša aizsardzība, citādi nebūs iespējams paturēt uzkrāto spēku. No visa bezgalīgā metožu klāsta, ko glabā visdažādākās reliģijas, mācības un tradīcijas, šajā grāmatā minētas pašas vērtīgākās metodes, kuras palīdz nodrošināt garīgi psiholoģisko aizsardzību.

7. jautājums. Ko par psihiskās enerģijas uzkrāšanas metodēm varētu teikt, raugoties no ezoteriskās uztura teorijas viedokļa?

Atbilde. No ezoterisko mācību viedokļa, cilvēks uzturam lieto triju veidu barību: barību šā vārda tiešā nozīmē -, kas vajadzīga fiziskā ķermeņa izveidei un tā uzturēšanai veselīgā stāvoklī, gaisu, kas nodrošina ēteriskā ķermeņa piesātināšanu un tā dzīvi, un iespaidus, kas atkarībā no konkrētā gadījuma baro visus pārējos ķermeņus astrālo, mentālo un garīgo (kurš sevī apvieno trīs augstākos ķermeņus Manasu, Budhi un Atmanu jeb Ātmā). Katra veida barība dod noteiktu enerģiju.

Barība šā vārda tiešajā nozīmē dod cilvēka organismam visrupjāko un tomēr ļoti nepieciešamo veidu enerģijas kalorijas, bioķīmisko enerģiju, apmaiņas procesus uzturošo enerģiju un mehānisko jeb kustību enerģiju. Lai barības enerģija palīdzētu efektīvi veidot fiziskā ķermeņa matēriju, attiecībā uz uzturu ir jāievēro noteikti principi, konkrēti:

•  Jāievēro regularitāte barības uzņemšanā.

• Jāievēro tibetiešu medicīnā pieņemtais un arī daudzu dietologu akceptētais uztura kanons, kas saistīts ar produktu lietošanu atbilstoši elementiem un stihijām.

•  Jāizvairās no pārāk treknas vai asas barības.

•  Periodiski jāpraktizē viegla badošanās.

•  Jāliek akcents uz veģetārā tipa uzturu.

•   Barība jāuzņem apzināti, tas ir, lēni un pamatīgi jāsagremo, koncentrējot uzmanību uz apslēpto, produktos ietverto enerģiju.

•  Jāapzinās fakts, ka apēstā barība pēc kāda laika kļūst par daļu no mums pašiem, un tādēļ pret to jāizturas ar īpašu cieņu.

Papildus barībai kā tādai pie svarīgiem enerģētiskajiem faktoriem, kas cilvēkam nodrošina spēka krājumu, jāmin

arī ārstniecības augi, farmakopeja. Agni Joga runā par tādiem stipriem ārstniecības līdzekļiem kā:

•  muskuss;

•  alveja;

•  baldriāns;

•  vērmeļu uzlējums, kuru rozenkreiceri uzskatīja par dzīvības eliksīra divpadsmito ingredientu;

•  parastā dzeramā soda.

Dažādas tradīcijas ar aizsardzības funkcijām saista tādus vai citādus produktus. Kā šādus aizsargājošus produktus varētu minēt ķiplokus un sarkanos piparus.

Otra veida barība, kas nodrošina ēteriskā ķermeņa iz-

7 5 >

veidi, kā arī uztur organisma veselību un dzīvotspēju, ir gaiss. Galvenais ir nevis pats gaiss, bet gan tajā apslēptā neredzamā enerģija prāna. Pareiza elpošana ļauj cilvēkam uzkrāt dzīvotspējas rezerves, saglabāt enerģētisko līdzsvaru vai vismaz līdz minimumam samazināt spēka tēriņus, kuri nav novēršami kaut vai tāpēc vien, ka līdz ar novecošanu organisms nolietojas. Ja elpošanas procesā tiek ieviests apzinīgums, kas ļauj sekot ieelpai un izelpai un iedziļināties gaisa enerģētiskajā substancē, tas palīdz uzkrāt spēku. Ieelpojot būtu derīgi apzināties, ka tiek uzņemts Radītāja, Skolotāja vai Augstākā Es spēks, bet izelpojot jāiztēlojas, ka šis uzkrātais spēks atkal tiek atdots atpakaļ Augstajam avotam. Vēl lietderīgāk ir elpošanu saistīt ne tikai ar apziņu, bet arī ar augstāko gara izpausmi Skolotāja tēlu un vārdu, noskaņojoties uz Diženā Skolotāja vārda daudzkārtēju atkārtošanu savās domās. Hatha Jogas un Rādža Jogas sistēmas ieteic elpošanas vingrinājumus prānājamu un elpošanas aizturi izelpas brīdī. Kas attiecas uz vieglu prānājamu, tā lieti noder jebkuram daudzmaz disciplinētam cilvēkam, bet ar elpošanas aizturi izelpas brīdī situācija ir daudz sarežģītāka lai gan šis vingrinājums neapšaubāmi palīdz

uzkrāt enerģiju, saindētajā pilsētas psihoenerģētiskajā atmosfērā to praktizēt ir diezgan bīstami. Tādēļ Agni Joga, kritiski vērtējot šo vingrinājumu (sevišķi tad, ja tas saistīts ar koncentrēšanos uz centriem un to griešanu), kā vienu no labākajiem elpošanas harmonizēšanas un garīgā spēka uzkrāšanas līdzekļiem iesaka tā saukto mentālo jeb apzinīgo elpošanu. Tas nozīmē, ka cilvēks cenšas elpot, cik vien iespējams, viegli, dabiski un brīvi, domās noskaņojoties uz pašu augstāko garīgo emanāciju ieelpošanu un tajā pašā laikā pievēršot savu vērojošo un apzinošo uzmanību ikvienai ieelpai un ikvienai izelpai.

Un, visbeidzot, trešā veida barība. Tā attiecas uz iespaidiem. Iespaidi ar savām spēcīgajām emanācijām baro uzreiz vairākus cilvēka smalkos ķermeņus. Iespaidus uzņem cilvēka smalkās struktūras, un tie iziet vairākas stadijas. Tās ir šādas: uztvere, informācijas pārstrāde, uztvertā satura padziļināta apguve un darbības stratēģijas izstrāde. Tajā procesā, kura laikā enerģija tiek uzņemta no ārējās vides, kā arī no pašā cilvēkā esošās garīgās sfēras, piedalās visas cilvēka psihiskās struktūras. Māka ar pareizi organizētu iespaidu palīdzību no ārējās pasaules saņemt augstas enerģijas tā ir prasme ar savas apziņas uztverošo daļu piekļūt katra objekta kodolam, kur koncentrēts tā būtības spēks, un pēc tam savienoties ar šo spēku. Ezoteriskās mācības, īpaši Mahājanas budisms, runā par dziļāko noslēpumu, kas ietverts pašā uztveres aktā: cilvēks nevis vienkārši atspoguļo ārējo pasauli, bet it kā pats to rada no nenoformētas matērijas, ar kuru viņš kontaktējas; viņš rada šo pasauli un piešķir tai tādu formu, kādu ir spējīgs veidot pats ar savu apziņu. Tā rodas stereotipiskais pasaules tēls, kas sastāv no blīvām formām un pamatots uz rupjiem uztveres veidiem. Turklāt enerģijas daudzums, tai laužoties cauri blīvajai matērijai, krasi samazinās. Tādēļ

garīgi attīstītam cilvēkam jāprot izsmalcināt savus astrāli enerģētiskos receptorus un cauri blīvajām formām izlauzties līdz smalkākajām, kuras slēpj veselu rezerves enerģijas okeānu.

Jāatzīmē, ka cilvēks, kurš nolēmis iet garīgo ceļu, nedrīkst uzņemt enerģiju vienīgi pats priekš sevis. Kad viņš vienotā spēkā apkopojis pārstrādātās barības, no gaisa asimilētās prānas un pareizi organizēto iespaidu enerģiju, viņam tā ir jāpārveido smalkākā stāvoklī un pēc tam jāatdod Dievam, Hierarhijai, Skolotājam. Visuma hierarhisko uzbūvi var raksturot ar šādu iespaidīgu tēlu katrs esamības plāns ir barība augstākam plānam un pats savukārt uzņem zemāka esamības plāna enerģiju. Dzīvnieki ēd augus, bet paši savukārt kļūst par barību cilvēkam. Analoģiski arī cilvēkam ir paredzēts būt par barību Radītājam. Šo nolemtību nedrīkst uzskatīt par pazemojošu, gluži pretēji, no evolūcijas viedokļa tā ir godpilna bet tikai ar tādu nosacījumu, ka cilvēks tai pakļaujas apzināti un ar prieku. Tad viņš nevis vienkārši saglabājas nemainīgā veidā, bet pārvēršas, jo atdod Radītājam pārkausēšanai savas agrākās nepilnīgās formas. Ja cilvēks labprātīgi nepiekrīt tam, ka viņu “apēd” Augstākie Spēki, tad pēc kāda laika viņu automātiski “apēdīs” tumsas spēki. Tieši no šā viedokļa ir vērtējams sūfiju izteiciens: “Šajā pasaulē cilvēku tik un tā apēdīs, bet ir ļoti svarīgi, kas Ercenģelis vai dēmons.”

Līdzības, leģendas, nostāsti, aforismi

Sīkstulis un Nāves Eņģelis (Idrīss Sāhs “Sūfiju ceļš”)

Strādādams, tirgodamies un nodarbodamies ar augļošanu, sīkstulis sakrāja trīssimt tūkstošus dinā

ru. Viņam bija gan zeme, gan mājas, gan visādas bagātības.

Tad viņš nolēma, ka vienu gadu izklaidēsies un dzīvos sev par prieku, bet pēc tam domās par nākotni.

Bet, tiklīdz sīkstulis bija pārskaitījis savu naudu, viņa priekšā nostājās Nāves Eņģelis, kas bija atnācis pēc viņa dzīvības.

Sīkstulis ar visiem iespējamiem argumentiem centās pārliecināt Eņģeli grozīt savus nolūkus, bet tas palika nepielūdzams. Tad cilvēks teica:

-        Dod man tikai trīs dienas, par to es tev atdošu trešo daļu savas mantas.

Eņģelis atteicās un atkal sniedzās pēc sīkstuļa dzīvības.

Tad cilvēks teica:

-        Ja vien tu man atvēlēsi divas liekas dienas zemes virsū, es atdošu tev divsimt tūkstošus dināru no saviem ietaupījumiem.

Bet Eņģelis negribēja viņu ne dzirdēt. Viņš atteicās piešķirt nelaimīgajam pat vienu vienīgu dienu apmaiņā pret visām viņa trīssimt tūkstoš monētām.

Tad sīkstulis teica:

-        Ļoti lūdzu tevi, piešķir, piešķir man pašu mazumiņu atļauj uzrakstīt tikai dažus vārdus!

Sī bija vienīgā reize, kad Eņģelis viņam piekāpās, un sīkstulis pats ar savām asinīm uzrakstīja:

“Cilvēk, nepazaudē savu dzīvi! Es par trīssimt tūkstošiem dināru nevarēju nopirkt pat ne stundu. Pārliecinies, vai tu izproti savā rīcībā esošā laika vērtību!”

Agni Jogas zīmes. 137. p.

Cilvēki negrib izprast grupveida dai’bību, kas pavairo spēkus. Divpadsmitskaldnis ir viens no vispilnīgākajiem veidojumiem; tāds dinamisks spēks spēj pretoties

daudziem uzbrukumiem. Sistemātiski saliedēta divpadsmit cilvēku grupa patiesi var valdīt pār pasaules mēroga parādībām. Jāsaprot arī, ka grupas paplašināšana var to vājināt, jo tiks izjaukta uzbūves dinamika. Tādēļ der ievērot Mūsu mazo grupu uzbūvi. Protams, dažādi karmiskie apstākļi var pievilkt dažādus karmiskos elementus. Ar varu izdzīt tos nevar, bet var paātrināti tos izdeldēt. Katra attīstīta grupas dalībnieka pienākums ir iepazīt nelūgtos viesus un saspriegot gribu dzīves rēķinu izbeigšanai.

Dažkārt pat ne visai ļauni nodomi piesaista cienījamai personai nederīgus elementus, gluži kā noslogojot kuģi ar nederīgu kravu. Bet stūrmanim jāprot orientēties kravas kvalitātē un jāatdala nederīgais.

īpaši izvairieties no solījumiem šie solījumi kā gliemeži aplīp ap kuģi. Dodiet pēc nopelniem, bet neapgrūtiniet ar solījumiem. Saliedētai grupai jābūt brīvai no savstarpējiem solījumiem. Vienīgi nākamības celsmes apziņa būs radniecīguma mērķis. Runāju nevis par maģiskajiem apļiem, bet gan par reālu grupveida ietekmi.

Agni Jogas zīmes. 142. p.

Ņemsim piemēru no zvēru dzīves, kad organismiem, ko barojušas vienas asinis, jānošķiras; šis process allaž izraisa nepilnvērtības sajūtu. Šie aklie mazuļi tik neapzināti vēršas pie dabas spēkiem, ka tikai līdzcietība pievērš tiem uzmanību. Taču paiet laiks, un viņi kļūst par spēcīgu baru; tiesa, viņi plēšas savā starpā, bet vienoti uzbrūk ienaidniekam. Ir radusies jauna enerģija, lai gan sākums bija niecīgs.

Ņemsim piemēru no celtniecības. Lai celtu jaunu namu, nojauc veco būvi. Katrs akmens, katrs baļķis, izrauts no vecās ligzdas, brēc par tam nodarīto netaisnību. Bet

sadalīšana ir notikusi un ir uzliesmojusi jauna enerģija. Kālī Iznīcinātāja ir kļuvusi par Māti Radītāju. Uz drupām tiek celta jauna ēka. Jauna enerģija piesātina izplatījumu. Ar tādiem vienkāršiem piemēriem jāatgādina par nepieciešamību atjaunot enerģiju.

Ja Mums sacīs par formu, kas var nesatricināmi pastāvēt tūkstošiem gadu, Mēs vispirms nožēlosim enerģijas spirāles nekustīgumu ap tādu izgudrojumu. Tāpēc dižena darbība allaž ir Mūsu prieks. Sagraušanu Mēs dēvējam par radīšanu, ja ir nākamības apziņa. Enerģijas plūsmas radīšana ir kosmisko plūsmu izpratnes sākums. Tādēļ domājiet par kustības izpausmi kā domās, tā darbos.

Visi ir dzirdējuši par Jaunā Laikmeta iestāšanos; bet vai jaunais var iestāties bez darbības? Var apsveikt katru jaunu, aklu mazuli, nevis vecišķu, atkārtojošu papagaili. Salīdziniet cilvēcei doto dzīves Mācību straumi. Katra no tām, neaizskarot iepriekšējo, paver jaunus vārtus uz zināšanām. Dzīves darbība ir iezīmēta katrā dotajā Mācībā, tādēļ tās jāstudē nevis lai iepazītos ar tām, bet lai izmantotu tās dzīvē. Tikai šādā ceļā radīsit enerģijas plūsmu.

Agni Jogas zīmes. 241. p.

Vai jogs var justies noguris? Protams, jā, jo viņš var pat slimot, bet viņš zinās, ka ir jāuzkrāj jaunas enerģijas rezerves. Viņš zinās, kur tika pārtērēta enerģija, un mierīgi lietos baldriānu un muskusu.

Ir laime zināt, ka mūsu aparātam nepieciešama enerģijas atjaunošana. Pagātnes radīts pagurums ir nākotnes laime. Jauns uzkrājums allaž ir pārāks par iepriekšējo. Tātad nogurums ir mūsu draugs. Pateicoties tam, gudrā čūska maina ādu, bet tās atjaunošanās laikā čūska nedzeļ. Čūska zina, ka atjaunotnes veiksme ir atkarīga no miera.

Tadeļ cilvēks, kam ir iemesls pagurt, sapratīgi pavēlēs sev atpūsties, likdams strādāt pilnīgi citiem centriem.

Agni Jogas zīmes. 255. p.

Jūs noliekat gaismekli, un tūdaļ no tumsas uz to traucas milzum daudz kukaiņu. Jūs apliecināt psihisko enerģiju, un tūdaļ to saistāt ar dažādiem apstākļiem maziem un lieliem, tāliem un tuviem. Psihiskā enerģija ir īsts magnēts. Daudzi brīnīsies, uzzinot, ka metāla magnētu un psihisko enerģiju virza viena un tā pati enerģija. Uguns stihija šo apziņas pamatenerģiju izplata visur. Dažreiz tā nav uztverama, bet bieži vien ir vai nu kosmiski virzīta, vai attīstītas apziņas sakopota, un tad, pat pavirši novērojot, var konstatēt jaušamas sekas. Tā vienas sākotnes ietvaros var apvienot pilnīgi pretējas jomas.

Kā lai nesaprot, ka, pastāvot lielam pasaules enerģiju skaitam, dažas no tām ietekmē negaidītus centrus, tādējādi savienojot dažādas dabas valstības. Tā akmens tuvojas cilvēka apziņai.

Protams, šolaiku zinātne izvairās izskaidrot magnēta būtību. Apziņas viļņi kā okeāna straume iezīmē izplatījumā jauncelsmes veidolus. Maz tiek novērotas magnētiskās strāvas visdažādākajās substancēs, bet plašu cilvēces masu doma jau ir zināma.

Vienādas domas izplatās kā neredzama cēloņa izraisīta infekcija; kāds tās sakopo, saspriego un pastiprina. Tie, kas lika magnētu uz pakauša, lai padziļinātu apziņu, ir zinājuši Dižās Mācības atliekas. Savācot magnētiskos viļņus no dažādām jomām, viņi pastiprināja savas psihiskās enerģijas krājumu. Tiešām, var apvienot vairākas strāvas un panākt apziņas atjaunināšanu. Tālab vispirms jāiemācās pieļaut tas ir apziņas attīstības pirmais nosacījums.

Agni Jogas zīmes. 501. p.

Kādā mājā pieaugs psihiskā enerģija? Protams, tādā, kas vērsta uz nākamību. Tas nav ne vienkārši, ne viegli. Cilvēki ir pārāk pieķērušies tagadnei. Kad tiek runāts pret atmaksu, tagadnē iestigušais pat neaptver šā novēlējuma vitālo spēku. Bet tas, kas ir pievērsies nākamībai, pat nerunās par atmaksas noteikumiem, un katra atmaksa tam būs tikai apavi tālākai gaitai. Tad iedegas ceļa ugunis un pieaug psihiskā enerģija. Viss taču attīstās pieredzes ceļā. Ar iegremdēšanos nākotnē pieredze iegūst jēgu, un bezjēdzīgā veģetēšana kļūst pretīga.

Augstākā pieredze ir eksperiments ar sevi. Tajā ir gan centrbēdzes, gan centrtieces spēks. Šīs vienkāršās patiesības ir jāatkārto. Tieši sava gara atdevē par cilvēci ietveras gan upuris, gan ieguvums. Nesavienoti pretstati apli neveidos, bez apļa nebūs griešanās sistēmas. Katra spirāle, no augšas vai apakšas skatīta, ir aplis, bet jebkura priekšstata sarežģītība zudīs, ja tieksimies uz nākotni.

Nevajag sarežģīt psihiskās enerģijas ceļu! Jutīgai ausij tā pati pateiks priekšā ari to, kad kā nevajadzīgs saīsinās miegs, kad kā nevajadzīga samazinās pārtikas deva, kad kā nevajadzīgs samazinās dzeramā daudzums. Katra enerģija taču baro, bet psihiskā it īpaši.

Par roku un kāju īslaicīgu vājumu nav jāsamulst saindētās Zemes strāvas pirmām kārtām iedarbojas uz locekļiem. Bet psihiskās enerģijas dabiskais pieaugums var aizstāt ķermeņa ceļus un palīdzēt atrast līdzsvaru starp redzamo un neredzamo.

Hierarhija. 394. p.

Skolnieka un Skolotāja savstarpējās enerģijas kāpināšana atgādina tvaika mašīnu pastāvīga padeve un atdeve. Mēs tik neatlaidīgi norādām uz saskaņošanas

nepieciešamību tāpēc, lai pastāvētu labvēlība, tiekšanās, atzinība, jo tikai ar šādiem līdzekļiem var panākt saskaņotības dinamiku. Tvaika mašīnai ir kurtuve, bet Mums ir neizsmeļams psihiskās enerģijas rezervuārs. Nevajag domāt, ka norādītās īpašības vajadzīgas Mums, gluži otrādi tās vajadzīgas jums. Kā gan citādi nostiprināsit saikni ar Mums? Ne ar šaubām, ne patību, ne pašnožēlu, bet tikai ar nedalītu tiekšanos uz Mums nostiprināsies gara dinamo varenais ritms. Šīs tieksmes ir jāīsteno dzīvē. Jāpatur prātā, ka katram fizikas likumam jāatgādina par stingro gara likumību. Ar tādu apziņu, patiesi, varat kļūt par dzīves pārveidošanas līdzdarbiniekiem.

Desmita nodaļa PRAKTISKAS METODES UN VINGRINĀJUMI, KAS PALĪDZ NODROŠINĀT PATSTĀVĪGU INDIVIDUĀLO AIZSARDZĪBU PRET VAMPĪRISMU, MELNO MAĢIJU UN BURŠANU

Papildus tam, ka šajā metodiskajā līdzeklī ir teorētiski izgaismota jautājuma būtība, turpmāk aprakstīti arī vairāki elementāri vingrinājumi un praktiskās metodes, kas ikvienam cilvēkam var palīdzēt aizsargāties pret vampīrisku enerģijas laupīšanu, mērķtiecīgu okulto iedarbību, melno maģiju, informacionālo zombēšanu un manipulēšanu ar apziņu. Lai varētu apgūt efektīvas aizsardzības metodes, ir svarīgi izprast galvenos pašregulācijas principus, kas cilvēkam jāievēro, kad pret viņu tiek vērsta negatīva psihoenerģētiskā iedarbība. Tā kā vampīrisma un visu veidu melnās maģijas iedarbības mērķis ir caursist enerģētisko aizsargapvalku, iespiesties svešā aurā un pakļaut svešu gribu, visas aizsardzības metodes paredz palielināt cilvēka garīgo spēku. Lai to panāktu, ir jānostiprina griba, jāattīra sirds centrs, jāiedarbina dziļākie psihoenerģētiskie resursi un jāpaaugstina apziņas modrības pakāpe. Tātad, ja gribat pasargāt sevi no minētajām negatīvajām ietekmēm, izmēģiniet turpmāk

piedāvātos vingrinājumus, kuri papildus aizsardzības funkcijai pilda vēl vienu ārkārtīgi svarīgu funkciju palīdz uzkrāt psihisko enerģiju.

1.  Sava psihoenerģētiskā sastāva izzināšana

Centieties izzināt savu psihoenerģētisko sastāvu ēteriskās enerģijas daudzumu, veselības un dzīvotspējas rezervi, emociju spēku, vēlmju noturīgumu, darbaspēju, prāta skaidrības un izturības pakāpi, spējas atsākt savus pūliņus un gara stipruma rezervi. Mācieties summēt šīs daudzveidīgās enerģētiskās izpausmes un sajust savas psihiskās enerģijas kopējo daudzumu. Sekojiet tam, kā mainās jūsu sajūtas, apjaušot sevī šo spēku. Kad šā spēka ir vaii’āk un kad mazāk? Kādu faktoru un apstākļu ietekmē tas pieaug un kādos gadījumos samazinās? Kā tas ir saistīts ar ķermeņa stāvokli? Kā jūsu vispārējo psihoenerģētisko pašsajūtu ietekmē dažādi cilvēki? Mēģiniet atklāt apslēpto likumsakarību, kas nosaka šā spēka pieplūdumu un atplūdus pēc dažādiem kontaktiem. Ar savas nomodā esošās apziņas un koncentrētās uzmanības palīdzību padariet šādu,pašizpēti par ikdienišķu paradumu veltiet tai 5-10 minūtes vienreiz vai divreiz dienā. Tikai neesiet pārāk aizdomīgi, izziniet sevi bez liekiem aizspriedumiem un simpātijām, dariet to objektīvi tā, it kā būtu jānovēro nevis sava paša, bet gan cita jums tuva cilvēka psihoenerģētika.

2.  Smalko psihoenerģētisko “caurumu” un spēka “noplūžu” atklāšana

Paradums pastāvīgi izzināt sevi un savu enerģētisko potenciālu attīstīs uzmanību, modinās jūsu apziņā smalku priekšstatu par savas psihoenerģētikas būtību un palīdzēs saprast, kādos gadījumos jūs zaudējat savu psihisko enerģiju. Psihoenerģētisko zaudējumu var diezgan

viegli atklāt pietiek ar to, ka jūs uzmanīgi pavērojat sava organisma stāvokli un pašsajūtu, to, kā mainījies jūsu noskaņojums un gatavība kaut ko darīt, kā ari to, cik lielā mērā jums piemīt drošprātība un griba sasniegt jaunus mērķus. Ja jūs sevī konstatējat vispārēju psihoenerģētikas atslābumu, tad jāatrod attiecīgā “cauruma” vai “noplūdes” ķermeniski enerģētiskā zona. Izpētiet, kādās ķermeņa daļās jūs sajūtat diskomfortu, velkošas sāpes vai sažņaugšanos, kuros enerģētiskajos centros (čakrās) jūtat iztukšotību. Izveidojiet apziņā savas “caursistās” auras vispārējo ainu.

3.  Psihoenerģētisko “caurumu” un spēka “noplūžu” rašanās cēloņu noteikšana

Kad šāda smalka aina ir izveidota, mēģiniet vēl dziļāk ieskatīties sevī, lai noteiktu, kādi cēloņi ir izraisījuši šo diskomfortu, “caurumu” un spēku zudumu. Ja cēlonis uzreiz nav saskatāms, bet jūsu intuīcija klusē un apziņa nepasaka priekšā neko tādu, kas varētu izpausties dažādu tēlu, simbolu vai skaidru atskārsmju veidā, tad atcerieties, ko jūs darījāt tieši pirms tam, kad sajutāt nespēku. Ar ko jūs nodarbojāties un kontaktējāties, un kādas emocionālās nogulsnes jums palika pēc šīs saskarsmes? Vai enerģijas zuduma cēlonis ir saistīts ar iekšējiem faktoriem (respektīvi, tā rašanos ietekmējušas jūsu paša domas, jūtas vai garastāvokļa svārstības) vai ar ārējiem faktoriem (respektīvi, tas radies pēc saskarsmes ar konkrētu cilvēku, kurš centās jūs ietekmēt)? Ja esat stingri pārliecināts, ka enerģijas zudumu izraisījusi konkrēta persona, padomājiet vai tāda ietekme ir nejauša vai arī mērķtiecīga un likumsakarīga? Atcerieties, kā jūs ar šo cilvēku kontaktējāties agrāk vai viņš vienmēr ir novedis jūs līdz šādam nepatīkamam stāvoklim, vai arī šī ir pirmā reize? Vārdu sakot, nesteidzieties viņu ieskaitīt vampīru

vai melno magu kategorijā. Centieties šajā jautājumā ievērot savdabīgu nevainīguma prezumpcijas principu. Striktu atzinumu izdariet tikai pēc zināmām pārdomām (ja vēl tikai sākat apgūt šīs metodes, tad tas ir sevišķi svarīgi, lai jūs nekristu grēkā, kļūdams pārlieku aizdomīgs, un nepakļautos kompleksam, kas liek nelabvēlīgi izturēties pret cilvēkiem).

4.  Vampīra būtības un viņa “pieskaņošanās” paņēmiena noteikšana

Pēc tam, kad esat nonācis pie stingras pārliecības, ka jūsu priekšā ir vampīrs, melnais mags vai ekstrasenss, kas cenšas jūs iespaidot, mēģiniet izprast viņa motīvus. Ko viņam vajag no jums? Kāpēc viņam vajadzīgs tieši jūsu dzīvības spēks? Ko viņš dzīvē vispār grib panākt no cilvēkiem? Pamēģiniet izskaidrot viņa ietekmi ne tikai ar viņpasaulīgiem jeb astrāliem iemesliem, bet saskatīt arī zemes dzīvē sakņoto cēloni, kura dēļ viņš vērš savu iedarbību pret jums. Kādas ir viņa pasaulīgās egoistiskās intereses? Kad esat to noskaidrojis, centieties izprast paņēmienus, kas ļauj viņam veiksmīgi “pieskaņoties” jums. Kur slēpjas viņa vampīriskais vai melnais maģiskais spēks, viltība un izmanība? Caur kādiem centriem (čakrām) viņš darbojas? Atcerieties, ka paņēmienu var būt bezgala daudz: gan astrālais trieciens; gan ideju nolaupīšana; gan okultā iedarbība, kuru vēl pastiprina laicīgi draudi; gan lēna iekļūšana jūsu aurā; gan komplimenti un lišķīga izturēšanās, kas iemidzina modrību un palīdz sagatavot enerģētisko zādzību; gan nemitīga spēlēšana uz žēluma jūtām vai pastāvīga iesaistīšana savās problēmās; gan uzbrukums aurai naktī, kad jūs guļat. Un vispār jācenšas saprast, ar ko mums ir darīšana: vai tas ir profesionāls vampīrs ekstrasenss, iesācējs amatieris, gluži vienkārši tāds cilvēks, kas atbilst vampīriskajam

psihotipam un nemaz nepārzina okulto iedarbību, vai arī veikls darbonis, kas manipulē ar jūsu apziņu un gribu? Kad esam noteikuši paņēmienu, ar kādu viņam izdodas mums “pieskaņoties”, bet tas ir viņa personiskais spēks, mums jāapzinās, ka viss notiekošais ir mūsu pašu vājums, turklāt tieši attiecībā uz konkrētajām iemaņām, un jāizvirza sev mērķis iemācīties aizsargāt savu vājo vietu.

5.  Augstākā aizsardzība

Labākā metode pret visām vampīriskajām un melnās maģijas ietekmēm ir nepārtraukta saikne ar Visaugstāko, ar Dievu, ar Skolotāju, turklāt cilvēkam šī saikne jāuztur patiesi un ar visu savu būtību. Tad cilvēka aura top stipra, elastīga, aizsargāta, tā piesātinās ar augstākajām garīgajām enerģijām un spēkiem, kas ir nesalīdzināmi pārāki par vampīra vai melnā maga enerģētiku. Ja cilvēks ir augsti tikumisks savā dzīvē, ja viņam ir tīra sirds, ja starp viņu un esamības dievišķo plānu pastāvīgi notiek kvalitatīva psihoenergoinformacionālā apmaiņa, tad sadursmē ar vampīru vai melno magu viņu sargā ne vien paša griba, bet arī Augstākā Griba. Tā vai nu vispār atvaira visu veidu triecienus, ar kuriem cilvēks pagaidām vēl nespēj tikt galā, vai arī pieļauj šos triecienus vai kontaktus kā pārbaudījumu, tajā pašā laikā dodot cilvēkam arī spēkus to uzveikšanai (protams, ja vien viņš spēj un grib tādu palīdzību pieņemt). Šī aizsardzība ir visefektīvākā un visnepieciešamākā bez tās visi pārējie aizsardzības veidi būs nepilnīgi.

6.  Neidentificēšanās ar negatīvu enerģiju

Varat izmantot arī neidentificēšanās metodi. Ja jūs jūtat jebkāda veida negatīvu iedarbību un vismaz aptuveni apzināties tās avotu, mēģiniet paskatīties uz to no

malas tā, it kā jūs un šis avots atrastos pavisam atšķirīgās pasaulēs, telpās un stāvokļos. Turklāt centieties to it kā neredzēt, jo tad, ja jūs identificēsities ar negatīvo iedarbību, tā jūs “caursitīs” un ielauzīsies jūsu aurā. šādos gadījumos, domās vēršoties pie negatīvās iedarbības avota un tā radītā ļaunā spēka, pats sev sakiet: “Tas neesmu es! Tas ir kaut kas svešs, kam ar mani nav nekāda sakara.” Vienlaikus centieties izjust savu Es kā nesagraujamu, bezgalīgu un mūžīgu realitāti. Šo metodi varat lietot pat tad, ja enerģētiskais bojājums ir jau radies vai enerģijas noplūde notikusi, tad izrunājiet šo pašu formulu, attiecinot to uz traumēto vietu savā apziņā vai aurā un domās nošķirot sevi no tās. Tā jūs atbrīvosities no svešās negatīvās enerģijas un iegremdēsities pašos gara dziļumos, kur ir vesels okeāns neizmantotu spēku, resursu un enerģiju. Šāda ar domu palīdzību panākta nošķiršanās no negatīvajiem spēkiem un neidentificēšanās ar melnās maģijas ietekmi būs īsti efektīva, ja jūs iemācīsities pastāvīgi novērot pats savas domas un emocionālos stāvokļus un savā apziņā attīstīsit patiesi garīgu novērotāju.

t

7.  Enerģētiskā vairoga izveidošana

Ļoti efektīva ir arī dažādu okulto mācību un sistēmu ieteiktā aizsardzības metode smalkā enerģētiskā vairoga izveidošana. Šajā gadījumā cilvēks, kas jūt, ka viņu apdraud cita persona, un ir pārliecināts par tās vampīrisko iedarbību, domās norobežo sevi, savu ķermeni un auru ar smalku enerģētisko vairogu vai ekrānu, kas izausts no ārkārtīgi izturīgas mirdzošas matērijas (substances), kura ir pilnīgi droša pret jebkuru iedarbību un kurai turklāt piemīt atstarošanas spējas. Šīs metodes efektivitāte ir atkarīga no tā, cik spilgta ir cilvēka iztēle un vizualizācijas spējas, kā arī no tā, cik mierīgi un vienaldzīgi viņš spēj izturēties pret jebkuriem šādiem draudiem. Šajā gadījumā naidīgo melnās maģijas iedarbības enerģiju vai vampīra gribu, ar kuras palīdzību viņš cenšas pieskaņoties aurai, atstaros varenais mirdzošais vairogs un enerģijas lauks. Dažādas tradīcijas dod atšķiiigus padomus attiecībā uz vairoga iespējamo formu (pussfera, sfēra, aplis, kvadrāts, siena) vai krāsu (zeltainie, sudrabainie, gaišzilie, zaļie, sarkanie vai violetie toņi). Agni Joga, piemēram, ieteic, lai skolnieka zeltainā vai violetā aura noslēgtos ar aizsargapvalka purpurkrāsas dzirkstelēm, kuras simbolizē zemes stiprumu. Ja cilvēks, kurš iztēlojas vairogu, pats ir iekšēji nobijies un nemierīgs, viņa iztēles radītais vairogs nebūs pietiekami efektīvs. Ļoti labi būtu šo vingrinājumu savienot ar iepriekšminēto metodi, kura paredz par savu augstāko aizstāvi izraudzīties Dievu vai Garīgo Skolotāju. Skolotāja tēls vispār ir pats labākais vairogs salīdzinājumā ar visiem pārējiem enerģētiskajiem vairogiem.

8.  Tā plāna (līmeņa) nomaiņa, kurā notiek mijiedarbība ar vampīru

Dažkārt ļoti efektīva aizsardzības metode ir apziņas plānu nomaiņa. Šajā gadījumā jūsu uzdevums ir iemācīties ātri pāriet no tā plāna, kurā atrodas vampīrs vai jūs negatīvi iespaidojušais melnais mags, citā psihoenerģētiskajā plānā. Tad jūs kļūsit nenotverams un neievainojams. Plānu nomaiņa var būt dažāda. Jūs varat pārvietot savu apziņu vai nu augstākās sfērās (kur negatīvā ietekme izšķīst un vampīrs jūs vairs nevar aizsniegt), vai arī otrādi zemei tuvu esošās sfērās (tad jūs triecienu it kā “iezemojat”, tas ir, uz jūsu smalkajiem centriem mērķēto negatīvo enerģiju novirzāt zemes jomā). “Iezemošanas” piemēri varētu būt šādi: demonstratīvi pausta skepse attiecībā uz melnā maga spēku, jo viņš cer jūs iebiedēt;

jūsu deklarētā neticība šādu okulto fenomenu realitātei vai uzsvērti materiālistiska attieksme pret agresoru. Galvenais priekšnoteikums, kas jāievēro, lai veiksmīgi izmantotu šos paņēmienus, ir tas, ka jums iekšēji jāsaglabā pilnīgs miers, jo tieši tas ļaus jums brīvi darboties. Brīnišķīgs “iezemojošās” aizsardzības līdzeklis pret smalko psihoenerģētisko iedarbību ir aktīvs laicīgais darbs un pārslēgšanās uz ārēju darbību cildenu mērķu labā.

9.  Vampīra vai melnā maga tēla transformācija

Visbiežāk vampiriskā vai melnās maģijas iedarbība ir efektīva tāpēc, ka cilvēki pārlieku baidās no vampīriem un melnajiem magiem un domās viņu tēlus paši savā apziņā uzpūš līdz neiespējamiem, draudīgiem apmēriem. Šajā gadījumā ir jārīkojas pilnīgi pretēji savā apziņā jācenšas samazināt biedējošā tēla izmērus, kā arī padarīt to sev iespējami nenozīmīgāku. Pamēģiniet iztēloties, ka jūs iespaidojošā persona īstenībā ir miniatūra, līdzīga pundurim, bet jūs pats, gluži otrādi, esat gigants un milzis, kuram nekas nedraud. Ļoti efektīvu psihoenerģētiskās un psiholoģiskās aizsardzības metodi iesaka Agni Joga: vajag sevī kultivēt žēluma un līdzcietības jūtas pret pasaulīgajiem un okultajiem ienaidniekiem. Patiesībā tas nozīmē, ka viņu tēli jūsu apziņā tiek samazināti un jūs kā vairogu sev priekšā izvirzāt pašas augstākās un tīrākās enerģijas. Tomēr šo paņēmienu nav vērts izmantot tad, ja pretinieks gan spēka, gan viltības ziņā ir ievērojami pārāks par jums, jo šajā gadījumā līdzcietība un žēlums var, jums pašam nemanot, pārvērsties labvēlībā un pat simpātijās pret tumšajiem spēkiem, kuri dažkārt ir spējīgi uz visrafinētāko krāpšanu un mimikriju. Šādā gadījumā būtu labāk, ja jūs paliktu absolūti objektīvs un vēss, turklāt noskaņotu sevi uz to, ka, aizsargādamies pret tumšajiem spēkiem, jūs taupāt savu enerģiju augstāku mērķu sasniegšanai un tādejādi pildāt savu garīgo pienākumu.

10.  Izšķīdinošā aizsardzība

Mēģiniet domās vampīra tēlu un pret jums vērsto negatīvo enerģiju izšķīdināt savdabīgā mierīgā un augsta spēka pilnā okeānā, kura pirmtēls varētu būt daoistu Šunjata (Pasaules Tukšums, kas ir pasaules pamatā), īsi sakot, izšķīdināt visu negatīvo tādā garīgā pilnības stāvoklī, kur it kā nav nedz uzbrucēja, nedz tā, kas aizstāvas, nedz arī upura, bet ir tikai absolūta visvienība. Sasniedzis šo stāvokli, cilvēks sevi uzņem tik daudz enerģijas, ka viņam vairs nemaz nav jābaidās, ja uz dažām šīs enerģijas drusciņām pretendē vampīrs. Miera un drošības sajūta vēl vairāk pastiprinās jūsu aizsargātību.

11. Aiesargformulas

Gan senā, gan modernā maģija ieteic psihoenerģētiskās aizsardzības nolūkā atkārtot noteiktas formulas, svētus vārdus, mantras. Pareizs ritms kombinācijā ar elpošanu, tēlainu priekšstatu veidošanu (vizualizāciju) un uzmanības koncentrēšanu uz noteiktiem centriem (čakrām) nodrošina stipru aizsardzību, pievelkot cilvēka aurai augstākās enerģijas daļiņas, kas ietver auru izturīgā aizsargtīklā. Agni Joga ieteic psihoenerģētiskā uzbrukuma brīdī domās vairākas reizes atkārtot fomulu “neaiztiec!” un norāda, ka šī metode ir cēlusies Senajā Ēģiptē. Mācība pat iesaka aizsardzību pastiprināt tādējādi, ka jūs domās ietinaties it kā no nesaraujamas matērijas izaustā blīvā šķidrautā, un uzsver, ka labāk būtu attiecīgo formulu izrunāt izelpas brīdī. Jo precīzāk un labāk cilvēks saprot jebkura veida formulas vai mantras nozīmi, jo efektīvāka ir tās iedarbība. Ja formulas tiek atkārtotas mehāniski, bez sirds uguns, tās nebūs sevišķi efektīvas.

12.  Uzbrūkošā aizsardzība (garīgās cīņas pamati)

Zināmos gadījumos, kad okultais uzbrukums ir pārāk neatlaidīgs, nepārprotams un agresīvs, tāda taktika, kas paredz vienkārši atvairīt katru sitienu, vairs nebūs pietiekama. Vajadzēs izdarīt atbildes sitienus, turklāt vēl stiprākus nekā tumšo spēku uzbrukums. Tādēļ ir nepieciešams, pirmkārt, iesaistīt cīņā Augstākos Spēkus (jo var izrādīties, ka ar paša gribu ir par maz), otrkārt, būt gatavam cīnīties līdz galīgai uzvarai līdz uzbrucējs būs pilnībā izstumts tiklab no jūsu psiholoģiskās teritorijas (ja pretinieks ir ielauzies jūsu aurā un periodiski to grauj no iekšpuses), kā arī no tās teritorijas, no kuras pret jums tiek vērsti enerģētiskie triecieni (lai atņemtu tumšajiem spēkiem iespēju turpināt uzbrukumu), treškārt, prast garīgās cīņas laikā pilnīgi izslēgt personiskos motīvus un cīnīties bezkaislīgi šā vārda visaugstākajā nozīmē. Tad ienaidnieks tiks atsviests atpakaļ ar tādu spēku un tik tālu, ka turpināt savu uzbrukumu jums (vismaz tuvākajā laikā) vairs nespēs. Lai sitienu izdarītu pareizi, ir svarīgi koncentrēt gribu vienā virzienā, pieslēgt to Skolotāja vai Dieva gribai, kā arī saglabāt pilnīgu nomoda stāvokli,  taisnības sajūtu un gara sašutumu.

13.    Aukstuma terapija

Ja jūsu enerģijas laupītājs darbojas loti aktīvi un uzbāzīgi, ja viņš pastāvīgi sūdzas par savu likteni, problēmām un slimībām, bet pats absolūti neko nedara savas dzīves uzlabošanai, tad diezgan efektīvs līdzeklis aizsardzībai pret šādu vampīrismu būs tā sauktā aukstuma terapija. “Ieteicam izturēties vēsi pret cilvēkiem ar slimīgiem izstarojumiem,” šādu padomu dod Agni Joga un uzsver, ka šai metodei nav nekā kopīga ar cietsirdību vai vienaldzību. Tieši otrādi šāda attieksme pret vampīrisku mikrobu apsēstiem cilvēkiem ir humānisma augstākā izpausme, kas orientēta uz patstāvīgas aktivitātes pamodināšanu. Kad enerģētiskajiem vampīriem būs liegta iespēja gūt svešu spēku pierastajā nelikumīgajā un mākslīgajā veidā, viņi būs spiesti piepūlēt paši savu gribu, lai tiktu pie enerģijas likumīgā veidā, ar garīga darba palīdzību. Citāda, maigāka attieksme vai cenšanās racionāli pārliecināt vampīru, ka viņa uzvedība ir nepareiza un netikumiska, nedos nekādu rezultātu tas viss viņam liksies ļoti nepārliecinoši. Turpretī auksta attieksme, pirmkārt, ārstnieciski iedarbojas uz vampīru un, otrkārt, aizsargā upuri, jo palīdz tam savākt savu paša enerģiju vienotā veselumā.

14.    Rituālā aizsardzība

Dažos gadījumos, kad cilvēks nav spējīgs pretoties enerģijas laupīšanai smalkajā līmenī vai kad viņu skar pēkšņs psiholoģiskais trieciens esamības ārējā plānā, viens no labākajiem paņēmieniem, kas ļauj izturēt šo pārbaudījumu, ir rituālā aizsardzība. Šajā kontekstā vārds “rituāls” nozīmē ne tikai kādu reliģisku ceremoniju, bet drīzāk gan noteiktā secībā veiktas darbības, kurām cilvēka dzīvē ir dziļa tikumiski enerģētiska jēga. Jebkuras darbības, kustības vai manipulācijas ar priekšmetiem var kļūt par savdabīgiem rituāliem, jo, pirmkārt, tās palīdz novērst patoloģisku, enerģijas zudumus radošu uzmanības koncentrēšanu uz vampīrisko iedarbību un, otrkārt, ja cilvēks tic konkrēto darbību glābējspēkam, šī ticība emocionāli akcentē viņa pozitīvo tonusu. Lūgšanu kreļļu laišana caur pirkstiem, kāpšana pāri slieksnim vienmēr ar labo kāju, roku sakrustošana, zināmu vārdu vai frāžu izrunāšana noteiktā secībā negatīvās iedarbības brīdī, kā arī daudzas citas darbības var pildīt aizsargājoša rituāla funkciju. Šā efekta pamatā ir uzmanības novēršana no tās esamības sfēras, kurā notiek iedarbība, un pievēršana pavisam citām sfērām, kuras saistītas ar konkrēto darbību. Neraugoties uz to, ka mūslaiku cilvēkam parasti ne prātā nenāk pildīt kādus rituālus, viņa apziņas dziļākajos, arhaiskajos slāņos šī ticība ir saglabājusies. Tieši šo apziņas slāņu atmodināšana piešķir konkrētajai rituālo darbību secībai dziļākās garīgās aizsardzības funkciju.

15. Atgrūšana ar gribasspēku

Tā ir diezgan efektīva aizsardzības metode, kas parasti iedarbojas vienīgi tad, kad jau izsmeltas citas, delikātākas metodes. Protams, šī metode ir paredzēta cīņai ar tādu vampīru, kuram ir uzbāzīga nekauņas psiholoģija un kuru nav iespējams apturēt ar citiem paņēmieniem. Tā no cilvēka prasa striktu gribas disciplinētību un spēju enerģiski rīkoties, turklāt, ja nepieciešams, arī gatavību izbeigt emocionālos un enerģētiskos kontaktus pat tad, ja tas izraisa konfliktu. Ja gribat izdarīt šo ārējo vai iekšējo kustību, kura izbeigs kontaktu un enerģētiski atgrūdīs uzmācīgo vampīru, vispirms vēlreiz pavērojiet pats sevi un atbildiet savam,augstākajam Es uz šādu jautājumu: vai jūsu rīcība Dieva vaiga priekšā ir taisnprātīga? Tad atrodiet sevī atbalsta punktu, sakopojiet nepieciešamos spēkus un enerģijas, noskaņojieties uz saikni ar Visaugstāko un speriet attiecīgo soli. Tikai, veicot šo atgrūšanu ar gribasspēku, centieties iztikt bez negatīvām emocijām bez dusmām, uzbudinājuma un nedrošības par rezultātu. Vai nu esiet bezkaislīgs, vai arī piepildiet sevi ar augstām garīga sašutuma jūtām, kas nedrīkst pārvērsties niknumā. Reizēm pietiks ar iekšēju kustību un ārējas darbības nemaz nebūs vajadzīgas cilvēks pats nojums atkāpsies. Citreiz var būt nepieciešamas arī ārējas darbības vārdi, kustības vai rīcība.

16.  Tēlainā simboliskā aizsardzība

Šī metode būtībā ir līdzīga vairoga izveidošanas metodei, tomēr atšķiras tādā ziņā, ka par sargājošo tēlu tiek izraudzīta nevis vienkārši sfēra, kas veidota no smalkās matērijas, kurā cilvēks ietinas, bet kāds ezoterisks vai garīgs simbols vizuāli grafiskā izteiksmē. Cilvēks, kas grib aizsargāties pret negatīvu okulto vai enerģētisko iedarbību, vizualizē šo tēlu savā apziņā un domās ieskauj sevi astrālā matērijā, kura pieņem konkrētā tēla formu. Šis tēls var būt kāda mandala vai pentagramma (piecstaru zvaigzne savā pareizajā, baltajam ceļam atbilstošā stāvoklī). Var vizualizēt ugunīgu pareizticīgo krustu vai izsaukt apziņā svētbildes tēlu, kam ir īpaša emocionāli garīga ietekme uz cilvēku. Būtu labāk, ja cilvēks nevis vienkārši vizuāli iztēlotos konkrēto tēlu, bet iekšēji ieietu tā telpā, domās dzīvotu tur un nostiprinātu savu auru, piesātinot to ar simbola dievišķās ģeometrijas augsto enerģiju. Cilvēkam būtu lietderīgi emocionāli pārdzīvot savu kontaktu ar konkrētās simboliskās figūras dzīvo dvēseli. Tikai cilvēka paša enerģētiskais lauks nedrīkst būt pārāk izburbējis un irdens, jo tad vizualizētais simbola “ķermenis” zaudē savu garīgo spēku un nevar pasargāt no trieciena.

17. Apļa aizsardzība

Šīs metodes aizsākumi meklējami maģijas praksē. Tur tā sauktajam maģiskajam aplim jeb apburtajam lokam piemita sargājoša nozīme un tā uzdevums bija neielaist naidīgo enerģiju attiecīgajā telpā. Agni Joga vairākkārt ir pieminējusi šo metodi, uzsvērusi tās spēku un ieteikusi to lietot modificētā variantā kā vienu no efektīvākajiem paņēmieniem aizsardzībā pret visu veidu negatīvo okulto iedarbību. Metode pamatā ir šāda: domās ap sevi vai citu cilvēku, kuram tiek sniegta palīdzība, novelk sudrabainas vai zeltainas krāsas enerģētisko apli un telpu šā apļa iekšpusē piesātina ar ļoti blīvu un augstām vibrācijām atbilstošu enerģiju. Šajā aplī var ievest arī Skolotāja tēlu vai iztēloties, ka apli radījis Skolotājs ar savu Staru, lai pasargātu jūs no tumsas uzbrukuma. Ir svarīgi savā apziņā apveltīt apļa kontūras un to veidojošo līniju ar elastīgu šķīstījošu spēku, kura ugunīgais spriegums neļaus tumsas spēkiem pat ne tuvoties jums.

Ar šo nozīmi, kas raksturīga aplim kā individuālās aizsardzības metodei, tika saistīta vēl viena nozīme aplis simbolizēja kolektīvo, vairākus cilvēkus aptverošo aizsardzību. No tā izriet riņķa dejas, rotaļas vai gājiena sakrālā un ar aizsardzības funkciju saistītā nozīme, kā arī daudzās pasaules kultūrās sastopamie jēdzieni par ārējo un iekšējo apli slepenajās biedrībās un izteiciens “savstarpēja (apļveida) drošība”. Vispār kolektīvo apļa aizsardzību var lietot analoģiski individuālajai aizsardzībai, tikai šajā gadījumā riņķa līnijai ir jāaptver vairāki cilvēki, viņu savstarpējām garīgi enerģētiskajām attiecībām jābūt harmoniskām un saskaņotām, turklāt visiem šiem cilvēkiem vienlīdz atbildīgi un apzinīgi ir jākalpo tam mērķim, kura dēļ viņi apvienojušies aplf. Šāds garīgo domubiedru kolektīvais aplis ir viengabalains veselums un attiecībās ar ārējo pasauli darbojas kā enerģētiskais monolīts. Uzbrukums jebkuram atsevišķam dalībniekam tiek uztverts kā uzbrukums visam aplim. Apļa iekšpusē esošā enerģija aizsargā ikvienu tā dalībnieku. Visus apļa dalībniekus apvieno ne tikai savstarpēja karmiskā un garīgā disciplīna, bet ari kopīgs noslēpums attiecībā uz apļa darbību un tā mērķiem. Šis noslēpums jāglabā katram dalībniekam. Milzīga nozīme efektīvas apļa aizsardzības nodrošināšanā ir aplī iekļautās cilvēku grupas līderim, jo viņš iemieso apļa centra spēku. Kolektīvā apļa izveidošanas psihotehnoloģija būtiski neatšķiras no individuālajām apļa formām un ari ir saistīta ar apļa vizualizāciju, tikai gar tā malām un iekšpusē atrodas vairāki dalībnieki. Šādās savienībās ārkārtīgi liela nozīme ir to mērķu garīgajam cildenumam un to nodomu tīrībai, kuru dēļ cilvēki apvienojušies.

18.  Priekšmetiskā aizsardzība

Visas pasaulē eksistējušās reliģiskās tradīcijas vienmēr ir runājušas par to, ka zināmi materiāli priekšmeti, ja vien tiek apveltīti ar smalko spēku, spēj pildīt garīgi enerģētiskās aizsardzības funkciju. Talismani un amuleti senajā maģijā, maģiskās bumbas un zobeni eiropeiskajā okultismā, svētās figūras budismā un, visbeidzot, kaklā karamie krusti katolicismā un pareizticībā tie visi ir tā sauktās priekšmetiskās aizsardzības spilgti piemēri. Šīs aizsardzības pamatā ir priekšstats par to, ka materiāli priekšmeti var tikt apveltīti ar svētu spēku, kam piemīt sargājoša funkcija, kuras efektivitāte ievērojami paaugstinās tad, ja cilvēks šim faktam tic, domās piešķir attiecīgajam priekšmetam garīgo spēku un pastāvīgi to atceras savā dzīves gaitā. Agni Joga arī šai tēmai velta zināmu uzmanību tā attiecībā uz svētajiem priekšmetiem ievieš jēdzienu “terafimi” un pat apraksta to izgatavošanas tehnoloģiju. Saskaņā ar Agni Jogas priekšstatiem terafīmus var iedalīt ne ar rokām darinātajos jeb kosmiskas izcelsmes terafimos (Agni Joga uzskata, ka tāds ir Diženajiem Skolotājiem piederošais svētais akmens Cintamani debesu meteorīts, kas apveltīts ar milzīgu spēku un spēj ietekmēt vēsturiskos notikumus) un rokām darinātajos terafīmos. Pasaulīgā terafima izgatavošanas tehnoloģija saskaņā ar ezoteriskajām mācībām un Agni Jogu ir šāda: ņem vielu vai cilvēkam ērtas formas priekšmetu, kas izgatavots vai nu no īpaša tādu metālu sakausējuma, kuriem piemīt paaugstinātas okultās spējas, vai ari, vēl labāk, no vielas ar porainu virsmu, un ar regulāras psihoenerģētiskas iedarbības palīdzību piesātina to ar smalkajiem spēkiem. Pēc tam cilvēks var pastāvīgi nēsāt šo terafimu sev līdzi, periodiski uzlādēt to ar savu paša spēku un piesaistīt tam arī augstākas enerģijas. Ja cilvēks tic šādu darbību efektivitātei, terafims “atdzīvojas” un pilda aizsardzības funkciju.

Bieži vien ir svarīga ne tikai priekšmeta enerģētiskā piesātinātība, bet arī ar to veikto manipulāciju secība, kas iegūst rituāli maģiskas īpašības. Grūtā brīdī cilvēks ar priekšmetu veic nepieciešamās operācijas, pievēršoties tam, noskaita noteiktus buramvārdus vai lūgšanas vai arī gluži vienkārši pieskaras šim priekšmetam un tādējādi nonāk īpašā pacilātā psihoenerģētiskajā stāvoklī, kas viņu aizsargā pret vampīrismu vai negatīvu okulto iedarbību.

19. Hermētiskā aizsardzība

Šīs metodes pamatā ir klusēšanas, noslēpuma un visu smalko psihes struktūru absolūtas “hermētiskas aizvēršanas” princips. Saskaroties ar negatīvu okulto iedarbību vai ar vampīrisma mēģinājumu, cilvēks “aizveras” visos plānos, sākot ar fizisko plānu, kas paredz noslēgtu pozu (roku vai kāju sakrustošana, uzsvērta telpiskā distancēšanās no vampīra, skatiena novēršana utt.) un beidzot ar garīgo plānu, kas paredz iekšēju izvairīšanos no jebkāda kontakta. Visi cilvēka centri un smalkās struktūras atslēdzas no sadarbības. Sastapies ar tādu acīm redzami, demonstratīvi “aizvērtu” sistēmu, vampirizējošais subjekts bieži vien sajūt psiholoģisku diskomfortu, apjūk un varbūt pat vairs nemēģina laupīt enerģiju.

Cits variants, kas palīdz izvairīties no kontakta un “hermetizēt” savu psihoenerģētiku, ir tāds padarīt nepieejamu jebkuru informāciju par sevi, savām lietām un pat par savu daļu tajā darbā, kas tiek veikts kopā ar vampīru. Spēka laupītājs to uztver ļoti slimīgi, jo tieši ar šīs informācijas palīdzību viņš varēja piekļūt jūsu enerģijai.

Izvairīšanās un pašregulācijas taktika ir derīga tikai tad, ja cilvēks, to īstenojot, saglabā skaidru nomoda stāvokli, labi orientējas situācijā un ievēro visus viltīgos paņēmienus, ko izmanto vampīriskā persona. Pretējā gadījumā cilvēks riskē ar to, ka var pilnīgi zaudēt kontroli pār situāciju un ciest zaudējumu kādā citā aspektā.

Hermētiskā aizsardzība tika lietota gan indusu jogas, gan tantriskajā tradīcijā. Tā ir saistīta ar aizvēršanu un attiecas tiklab uz jūtu orgāniem, kā arī ķermeņa daļām. Rādža Joga piedāvā cilvēkam šādu pašiedziļināšanās variantu: cilvēks nošķir savā apziņā vienkopus savāktās jūtas no šo jūtu objektiem, respektīvi, savieno dzirdi, tausti, redzi, garšu un ožu vienotā pašiedziļināšanās stāvoklī, kuram nav nekāda sakara ar ārējo pasauli. Šāda pašatbrīvošanās cilvēkā rada īpašas iekšējās vibrācijas jeb enerģētiskās trīsas, tā sauktās Vairāgjas ugunis, kuras tikai šķietami pilda aizsardzības funkciju.

Tantriskās aizsardzības metodes paredz apziņas fokusēšanu uz dažādām fiziskā un smalkā ķermeņa daļām un smalkā ķermeņa vizualizāciju, iztēlojoties to kā spēka lauku, kura centrā ir enerģijas krāteri. Cilvēks ar gribas palīdzību, pieliekot pirkstus dažādām ķermeņa daļām, aizver visas atveres. Tantras pētnieki P. Slingers un N. Duglass raksta: “Šis rituāls, kad pieskaras dažādām ķermeņa daļām, ir pazīstams ar nosaukumu Njasa, kas nozīmē izvietošanu, un tā laikā ir vizuāli jāiztēlojas, kā aizveras konkrētās atveres. Jebkura aizsardzības mantra, piemēram, “Om” vai “Om-Bhur-Bhuvah-Sva”, var veicināt apziņas koncentrēšanos šīs darbības laikā.”

Psihiskās aizsardzības rituāls nodrošina pakāpenisku apziņas pamodināšanu visā ķermenī… Dažādas tradīcijas

atšķiras pēc secības, kādā jāpieskaras ķermeņa daļām. Vienas ieteic sākt ar pēdām un virzīties uz augšu līdz galvai, citas — sākt ar galvu un, pieskaroties ķermeņa daļām, nonākt līdz pēdām. Dažas tradīcijas ieteic sākt ar labo pēdu un virzīties augšup pa ķermeņa labo pusi, līdz tiek sasniegts galvvidus, bet pēc tam pretējā secībā virzīties lejup, līdz tiek sasniegti kreisās kājas pirksti. Vēl vienu tipisku, bet visai sarežģītu secību mēs atradām kādā no vēlīnajiem indusu darbiem, kas saucas “Mahānirvāna Tantra”: galvvidus, piere, acis, ausis, ausu ļipiņas, nāsis, vaigi, lūpas, zobi, zods, kakls, pirkstgali, plaukstas, plaukstu pamatnes, apakšdelmi, plecs, pleci, krūtis, sirds apvidus, naba, gūžas, potītes, pēdas pacēlums, kāju pirksti un, visbeidzot, dzimumorgāns. Vienkāršota versija galvvidus, kakls, plaukstas, naba, kāju pēdas un dzimumorgāns arī var būt efektīva, ja vien apziņa ir pareizi fokusēta. Visupirms tieši apziņa ir tā, kuras stāvoklis rada stipru aizsarglauku.

20.  Spontānā aizsardzība

Šī metode ir attiecināpia uz dažām daoisma, dzenbudisma un sūfisma skolām un virzieniem raksturīgo paradoksālo garīgi psiholoģisko paņēmienu un darbību tradīciju. Tā neparedz nekādu speciālu aizsardzības plānu. Aizsardzības darbība ir negaidīta un tiek veikta, reaģējot uz enerģijas laupīšanas mēģinājumu vai okulti maģisko uzbrukumu. Aizsardzības darbība var būt jebkāda, tā ir absolūti neprognozējama, ārēji neparasta un rodas bez iepriekšējas sagatavošanās. Cilvēks spontāni veic šo ārējo aizsargājošo atbildes darbību vai spontāni rada sevi aizsargājošu enerģiju. Turklāt viņa atbilde tieši ārējā plānā neizriet no iepriekšējās darbības, bet rada absolūtas brīvības, improvizācijas un spēles iespaidu. Taču, lai spontānā enerģija cilvēkā izpaustos un tiešām palīdzētu aizsargāties, viņam ļoti ilgu laiku jāgatavojas šai improvizācijai. Sagatavošanos un savas uzvedības apsvēršanu, meditāciju, iekšējos pūliņus cilvēks veic jau iepriekš, bet uzbrukuma brīdī izlauzusies enerģija darbojas spontāni. Cilvēks pats bieži vien nevar paredzēt, kā viņš rīkosies izšķirošajā brīdī.

Lai šo metodi varētu veiksmīgi piemērot, cilvēkam sevī jāuzkrāj nevainojamības enerģija tiklab attiecībā uz ārējo, kā arī iekšējo plānu. Ārējā nevainojamība nozīmē tikumisko sākotni, kas caurauž jebkuru rīcību, kā arī meistarību, kas parādās cilvēka darbībās. Iekšējā nevainojamība ir cilvēka enerģiska tiekšanās uz pašu labāko spēku pasaulē uz Dievu, kā arī savu garīgo spēku taupīga izlietošana un prasme pareizi sadalīt enerģiju un resursus. Vienīgi tad, ja šie nosacījumi tiek ievēroti, var cerēt, ka pret cilvēku vērstā uzbrukuma brīdī spontāni izpaudīsies viņu aizsargājošā nevainojamības enerģija.

21.  Informacionālā aizsardzība

Šajā gadījumā runa ir nevis par atsevišķiem paņēmieniem, bet gan par veselu aizsardzības metožu sistēmu. Šīs metodes cilvēks var izmantot, saskaroties ar informacionālo zombēšanu, kad viņam cenšas iedvest kādu svešu domu, ideju, lēmumu, tēlu, vēlmi vai graujošu rīcības programmu. Šīs metodes paredz:

•   Izbeigt pašam sevī “barot” to informācijas patērētāju, kurš pieradis pastāvīgi skatīties televizoru un, ja tas tiek liegts, izjūt diskomfortu. Pamēģiniet dažas dienas atturēties no blenšanas ekrānā un tieši tādējādi izjust labpatiku, atpūtu un komfortu. Turklāt dariet tā nevis atvaļinājuma laikā, kad atpūšaties kaut kur dabā, bet tieši tad, kad uzturaties pilsētā.

•  Prast skaidri apzināties, kuras studijas, kanāli, pārraides un pat atsevišķas pārraižu epizodes kaitē jūsu

garīgajai izaugsmei un laupa enerģiju, kuras ir neitrālas, nekaitīgas un kuras, gluži pretēji, izraisa spēku pieplūdumu (ja tie vispār ir).

• Skatīties televīzijas programmas, emocionāli neidentificējoties ar to, kas tiek rādīts, bet mācīties kādu daļu no uzmanības enerģijas novirzīt tam, lai novērotu sevi, tas ir, savu psiholoģisko reakciju uz pārraidi, un tādējādi redzētu, vai enerģija netiek veltīgi izšķiesta.

• Iemācīties mierīgi noskatīties ar politiskajiem notikumiem saistītajos emocionālajos viesuļos un apzināties, ka visbiežāk tos mākslīgi uzpūš masu informācijas līdzekļi, lai vieglāk varētu vadīt satraukto un no līdzsvara izsisto pūli, kurš pēc tam apmaiņai pret iluzoru mieru piekritīs pieņemt jebkuru priekšā pagrūstu lēmumu.

•   Mācīties atdalīt ar televīzijas starpniecību iegūto informāciju no tā emocionālā iesaiņojuma, kurā to pasniedz, un paturēt sev tikai galvenos un nepieciešamos faktus.

•  Laiku pa laikam izvērtēt savu apziņu, izmest no tās nevajadzīgās informacionālās grabažas. “Izdzēsiet” savā apziņā lieko informāciju, īpaši tās emocionālās drazas, kas sakrājas sakarā ar informāciju un ap to.

•  Izturieties pret televīzijas sniegto informāciju kā pret koncentrētu ilūziju, kura reizēm mēdz būt ļoti indīga un kura bieži vien no reālās dzīves, tās problēmām un traģēdijām atšķiras tāpat kā mašīnraksta blāvā piektā kopija no skaidri salasāmā pirmā eksemplāra. Tajā pašā laikā apzinieties, ka šī ilūzija tomēr ir nepieciešama, jo tai cauri spīd augstās Patiesības gaisma. Informacionālo drazu kaudzē apraktie atsevišķie fakti, idejas un ziņas saglabā sevī šīs gaismas atblāzmu, un jums ir jāiemācās to atrast. Paturiet prātā, ka pati nozīmīgākā informācija, kas attiecas uz garīgajām problēmām un mudina jūs pieņemt savā dzīvē svarīgus lēmumus un izdarīt iekšējas pārmaiņas, nekad neparādās nejauši tā ir augstāko sfēru vēstnese. Mācieties to uztvert tā, lai neizbiedētu šo vēstnesi.

22.  Egregora aizsardzība

Šā veida aizsardzības pamatā ir negatīvai okultajai iedarbībai vai vampīrismam pakļautā cilvēka iekšēja vēršanās pie tās mācības egregora, kuras piekritējs viņš ir. Šī metode ir saistīta ar Augstākās Aizsardzības metodi, tomēr atšķiras no tās tādā zinā, ka cilvēks savienojās nevis vienkārši ar Dievišķo Spēku, bet arī ar enerģiju, kas piemīt baznīcai tās laicīgajā un debesu formā, ar attiecīgās reliģijas pasludinātāja, tās agrāko un tagadējo askētu, svēto un garīgo mācekļu enerģiju. Egregora enerģija aptver gan visās kopš attiecīgās mācības iedibināšanas dienas izteiktajās lūgšanās iekļauto spēku, gan visu tās piekritēju garīgo pieredzi, gan arī šīs reliģijas regulārajās ceremonijās, rituālos un dievkalpojumos uzkrāto enerģiju. Grūtā dzīves brīdī, kad cilvēks jūt pēkšņu spēku izsīkumu, enerģijas noplūdi, negatīvu okulto iedarbību vai kad kāds mēģina vampīriski pieslēgties viņa aurai, bet viņam pašam nav tik daudz spēku, lai turētos pretī šim spiedienam, var izmantot šo metodi un pieslēgties egregora spēkam. Tad vampīriskajai personai stāsies pretī egregora enerģija, kas neizmērojami pārsniedz atsevišķa cilvēka iespējas. Šīs metodes sekmīgums ir atkarīgs no tā, cik stipri cilvēks tic savai reliģijai, mīl to un lepojas ar to.

23.  Čakru aizsardzība pret enerģētiskajiem triecieniem

Tās politikas pamatā, kuru vampīrs vai melnais mags piekopj attiecībā uz savu upuri, bieži vien ir enerģētiskie triecieni, kas tiek mērķēti uz atsevišķām čakrām (centriem). Negatīvai psihoenerģētiskajai iedarbībai, nomākšanai vai

vamplrisma aktam var pakļaut jebkuru centru. Tad cilvēks jūt smalkas sāpes, enerģijas trūkumu vienā vietā vai arī traucējumus līdz šim saskaņotajā centru darbībā. Lai centrus varētu pareizi aizsargāt, ir jāzina to funkcionālais iekārtojums un aizsardzības tehnoloģija. Kā jau tika teikts agrāk, saskaņā ar Agni Jogu visu čakru būtība ir ietverta galvenajā divpadsmitziedlapu centrā Ānahatā jeb sirds čakrā. Jebkurš enerģētiskais trieciens vai vampīrisma akts var “caursist” kādu no centriem pirmām kārtām tieši tāpēc, ka sirds centra darbība nav pietiekami spraiga, stipra un visaptveroša. Citiem vārdiem sakot, cilvēka emocionāli garīgā dzīve, kas saistīta ar tiekšanos uz pilnību, nav pietiekami intensīva un viņa sirds šajos meklējumos tieši to nepilnīguma dēļ nespēj uzņemt un pilnā spēka likt darboties visu pārējo centru psihoenerģētiskajam potenciālam. Tad arī rodas “caurums” visvājākajā centrā.

Lai profilaktiski aizsargātu centrus (čakras), nepieciešams:

•  Pastāvīgi pārnest savu apziņu uz emocionālās sirds apvidu (tās centrālo daļu),

•  Vairākas reizes dienā domās sevi apskatīt, pievēršot uzmanību sava mugurkaula stāvoklim jo tas ir cilvēka enerģētiskais kodols -, lai laikus atklātu vājumu vai “caurumu”, kas radies kādā no centriem.

•  Censties saskaņot centru darbību, ko var panākt, ja tiek realizēts princips, ka tie visi ir pakļaujami emocionālās sirds gribai, un ja ir pārvarētas pretrunīgās vēlmes un kaislības.

Lai atjaunotu caursistu vai enerģētiski iztukšotu centru (čakru), nepieciešams:

•  Uzmanīgi novērot visu ap šo centru esošo astrālo un miesisko telpu, lai atklātu enerģētiskā “cauruma” vai enerģētiskās iztukšotības cēloni.

•  Ar sirds centra starpniecību koncentrēt uzmanību uz bojāto čakru, it kā ievelkot to atmodinātās sirds orbītā, un iztēloties, ka čakrā ielīst varena un gaiša psihiskās enerģijas šalts.

•  Izmantot indiešu jogas metodi domās ieelpot gaisu un enerģiju caur slimo orgānu, šajā gadījumā caur traumēto čakru.

•   Dažas minūtes paturēt rokas tajā vietā, kur atrodas traumētais centrs, un domās ieliet tajā šķīstījošu un atjaunojošu gaišo enerģiju.

•  Dažas minūtes pretēji pulksteņrādītāja virzienam pamasēt ķermeni tajā vietā, kur atrodas traumētais centrs.

•   Domāt par traumēto centru tikai pozitīvi apstiprinošā ievirzē, tas ir, emocionālā ticībā, ka viss drīz vien atjaunosies, un censties spilgti iztēloties tā turpmāko veselīgo stāvokli, neļaujot ne uz mirkli ielauzties negatīvām domām vai tēliem.

•  Neidentificēties ar pašreizējo enerģētiskā izsīkuma stāvokli un nepieļaut enerģētiskā “cauruma” pārvēršanos emocionālā “caurumā”.

•  Orientēt savu apziņu uz augstākajām pasaulēm, uz Dievu un pilnību, domās atsedzot garīgās pasaules priekšā visas savas problēmas arī caursisto centru, un ar visu traumēto zonu uzsūkt dziednieciskās dievišķās enerģijas, kas steidzas palīgā.

•  Atsevišķos gadījumos uz laiku pārvietot slodzi no slimā centra uz citiem, veselākajiem centriem.

24.  Psihoenerģētiskais aikido

Šī metode ir smalks ekvivalents dažām Tālo Austrumu cīņas mākslās izmantotajām tīri fiziskajām metodēm, kuru pamatā ir cīkstoņa šķietama piekāpšanās savam pretiniekam, viņa kustību kopēšana un novešana līdz absurdam. Rezultātā pretinieks zaudē līdzsvaru. Kaut kas līdzīgs

iespējams arī šajā gadījumā, tikai divcīņu te var aizstāt jebkurš fiziskajā vai smalkajā plānā īstenojams rīcības akts. Tam, kurš tiek pakļauts negatīvai okulti enerģētiskajai iedarbībai vai slepeniem vampīriskiem nolūkiem, ar savām darbībām jāapsteidz vampīrs, jāparodē viņa taktika, jāpārspīlē viņa aktivitāte, jāizliekas, ka padodas un zaudē enerģiju. Īstenībā cilvēks, kurš aizsargājas, demonstrējot savu padevību un gatavību pakļauties, rada ilūziju, ka viņš būs zaudētājs, iemidzina vampīra modrību, izsit viņu no līdzsvara un provocē uz psihoenerģētiskajiem zaudējumiem, bet pats taupa spēkus. To varētu nosaukt par psihoenerģētiskās ironijas metodi, kas novērš neekvivalentu enerģijas apmaiņu, enerģijas vietā vampīrs saņem tās šķietamību, tas vēl vairāk viņu satracina un piespiež tērēt spēkus. Tas, kurš aizsargājas, izmantodams šo metodi, pilnībā pierāda tās pārākumu pār visām uz negodīgu spēli balstītām energoapmaiņas un cilvēku savstarpējo attiecību metodēm un enerģētiskajā ziņā atjauno taisnīgumu.

Šīs metodes izmantošana prasa lielu meistarību, izsmalcinātību un prasmi pārvaldīt savu paša enerģiju. Tikai tad, ja cilvēks ir augstā līmenī apguvis pats savas psihoenerģētiskās struktūras, viņš spēs pārvietot veselas smalko enerģiju straumes, nezaudējot savu iekšējo līdzsvaru un apspēlējot uzbrūkošo pretinieku.

25.     Absolūtā atvērtība

Arī cilvēka pilnīga, simtprocentīga un absolūta atvērtība pret visiem enerģijas laupīšanas mēģinājumiem, tāpat kā viņa absolūts patiesums, var būt laba metode, lai sevi pasargātu no visām negatīvajām okultajām ietekmēm un vampīrisma mēģinājumiem. Ja cilvēks ieņem šādu absolūti atvērtas būtnes pozīciju, viņš, pirmkārt, vairs nebaidās un, otrkārt, saplūst kopā ar visu pasauli un

cilvēci augstākās vienotības izjūtā. Tādēļ viņam, sastopoties ar vampīru, ne no kā nav jābaidās vampīrs taču nevar nozagt šim cilvēkam piederošo enerģijas pasauli! Absolūtā atvērtība ir sinonīms cilvēka saiknei ar Visaugstāko, kura tēls viņa apziņā pamodina varenus spēkus, kas izšķīdina gan paša vampīra tēlu, gan arī cilvēka apziņas dzīlēs apslēpto, vēl līdz galam neiznīcināto vampīra “nosēšanās laukumu”. Absolūtajai atvērtībai piemīt pārsteiguma enerģija, kura dažkārt var vampīru pilnīgi atbruņot.

Šīs metodes tehnoloģija nebūt nav vienkārša. Tā netiek reducēta uz prasību būt bezrūpīgi atvērtam un neaizsargātam, bet paredz tīras sirdsapziņas izjūtu un cilvēka absolūtu atvērtību Dieva priekšā. Tas ir obligāts priekšnoteikums. Tad cilvēks saplūst ar dievišķo enerģiju un tā piepilda visu viņam pieejamo ārējo un iekšējo telpu kā»vienotu un varenu veselumu, kuram vampīrs ar savu netīro enerģiju nemaz nespēj pieslēgties. Tik augstu enerģiju nav iespējams nolaupīt ne ar kādām nelikumīgām metodēm, jo tad, kad cilvēks ir noskaņojies uz pilnīgu atvērtību, šis spēks kļūst vienots un nedalāms. Atvērdamies Visaugstākā priekšā, cilvēks it kā cauri tumšajiem apvalkiem aizkļūst līdz tā dziļi apslēptajam Dievišķajam Es, kurš ir vienots ar uzbrukumam pakļautā cilvēka atvērtību un viņa Dievišķo Es. Tāpēc vampīrs iztukšo pats sevi.

26.  Aizsardzība miegā

Tā kā miega laikā cilvēka smalkais ķermenis iziet no fiziskās pasaules un ieiet citā astrālajā pasaulē, kur nesagatavotai būtnei sevi kontrolēt ir daudz grūtāk, vienmēr jārēķinās ar risku, ka cilvēks var tikt pakļauts psihiskam uzbrukumam vai enerģētiskās zādzības mēģinājumam, turklāt zaglim šajā gadījumā izredzes ir daudz

lielākas nekā parastajā dzīvē. Tumšie spēki (larvi, astrālās būtnes, nakts lietuvēni un dēmoni, no kuriem cilvēku dienas laikā, kad viņš ir nomodā, sargā viņa fiziskā ķermeņa bruņas) var laupīt enerģiju gan ar enerģētiskā trieciena palīdzību, gan arī plastiski pieslēdzoties smalkajām struktūrām (tā sauktais maigais vampīrisms). Lai miega laikā sevi pasargātu no šīm nepatīkamajām ietekmēm:

•   Pirms aizmigšanas intensīvi jānododas lūgšanām, lai smalkais ķermenis paceltos tumšajām būtnēm neaizsniedzami augstākās astrālajās sfērās.

•   Jāapgūst garīgās sapņošanas un miega kontroles prakse. Tad cilvēks iegrims miegā apzināti un, nezaudējot skaidra nomoda sajūtu, pārkāps robežu, kas šķir nomodu un miegu. Apguvis šo mākslu, cilvēks iemācīsies sevi apjaust arī miegā un spēs efektīvi atvairīt uzbrukumus un kontrolēt savu psihoenerģētisko stāvokli.

•  Ja miegā apjaušat, ka pret jums tiek vērsts uzbrukums, kuram nespējat pretoties, jācenšas pamosties. Tas ne vienmēr ir viegli, jo tumšais spēks šādos gadījumos parasti cenšas mūs ar varu aizturēt astrālajā pasaulē tas uzveļas mums ar visu.savu smagumu (parasti uz galvas, kakla vai uz krūtīm). Lai atbrīvotos no tā, reizēm ir vajadzīga liela piepūle. Parasti šādos gadījumos var palīdzēt jebkura garīga rakstura darbība, kas ir saistīta ar pāreju no iekšējā, astrālā plāna ārējā, pasaulīgajā plānā. Tā, piemēram, ļoti efektīvs paņēmiens, kas palīdz pamosties un tādējādi atbrīvoties no bīstamā un grūti panesamā tumšo spēku spiediena, ir šāds: mēģiniet skaitīt lūgšanu sākumā klusām, pie sevis, bet pēc tam balsī — vai pārmest sev krustu sākumā domās, bet pēc tam īstenībā. To darot, cilvēks parasti jūt, ka viņa labo roku nospiež liels smagums, kas it kā fiziski traucē pacelt roku pie virsdegunes. Šis spiediens pakāpeniski jāpārvar ar gribas piepūli.

•  Jāmācās pakļaut sev ātri gaistošo un plastisko miega matēriju. Ir jāapzinās, ka miegā jūs drīkstat darīt visu, ko vien spējat, lai uzveiktu pretinieku, vienīgi jūsu mērķim jābūt cildenam un domām tīrām. Veidojiet brīnišķīgus un iznīciniet neglītos tēlus, no astrālās matērijas izskalojiet ārā sava gara skulptūru tad jūs būsit aizsargāts pret negatīvajām ietekmēm.

•   Pašā pirmajā pamošanās brīdī jācenšas atcerēties: a) savus sapņus, idejas un tēlus, kas naktī bija ienākuši jūsu apziņā; b) tā Skolotāja vai Augstākās sākotnes tēlu, uz kuru jūs vienmēr tiecaties. Tas palīdzēs labāk noskaņoties dienas uzdevumu veikšanai, uzdos pareizu emocionālo toni jūsu nomodam un pasargās no astrālās šlepes, kura vēl velkas jums līdzi kopš nakts.

27. Aizsardzība slimības laikā

Saslimšanai fiziskajā plānā parasti ir smalkāki cēloņi, tādēļ šajā laikā gan cilvēka astrālais, gan ēteriskais apvalks mēdz būt novājināti, bet tas nozīmē, ka tie ir viegli pieejami vampīrismam un negatīvajai enerģētiskajai iedarbībai. Lai aizsargātu sevi pret šāda veida faktoriem, nepieciešams:

•  Mācīties slimības laikā taupīt spēkus, nodoties garīgam darbam (meditēt, skaitīt lūgšanas, tiekties uz Visaugstāko) un tādējādi spēkus uzkrāt, nevis tērēt.

•  Censties maksimāli ierobežot kontaktus ar tiem cilvēkiem, no kuriem jūs varat sagaidīt enerģētiskos triecienus vai vampīrisma izpausmes.

•  Domās novilkt ap sevi ugunīgu apli, kas sadedzina visas slimību izraisošās enerģijas, tiklīdz tās mēģinājums tuvoties.

•  Saglabāt ticību sava organisma rezerves aizsargspēkiem, kas jums palīdzēs drīz vien pārvarēt slimību, kā arī saglabāt ticību Augstāko Spēku aizgādnībai. Ja jūsu

ticība ir stingra, griba-stipra un psihiskās enerģijas krājums pietiekami liels, mēģiniet pats sevi ietekmēt, domās dzenot slimību prom, it kā stumjot to ārā no savas auras. Janu jūs tomēr īpaši neticat nedz pats sev, nedz arī Visaugstākā aizgādnībai un nejūtat, ka jūsu psihiskās enerģijas krājums būtu īpaši liels, tad labāk nemaz netērējiet savus jau tā vājos spēkus cīņā ar sl imību. Ļaujiet, lai patstāvīgi cīnās jūsu organisms un miesiskā daba, bet pats, jūtot enerģētisko uzbrukumu, koncentrējiet savus spēkus dziļi sevī un ietveriet ķermeni necaurlaidīgā kokonā.

•   Saglabāt mieru, neielaisties konfliktējošās sarunās ar mājiniekiem un radiniekiem. Nestrīdieties ar ārstu un medicīnas darbiniekiem pat tad, ja viņiem nav taisnība, ja viņi ir aizkaitināti un nepamatoti provocē jūs uz negatīvām emocijām. Iemācieties izkliedēt briestošo konfliktu, kultivējot sevī iekšēju mieru; to var panākt ai'ī ar humoru, klusēšanu, sarunas temata maiņu un citiem paņēmieniem.

•  Ja papildus sliktajai fiziskajai pašsajūtai jūs tomēr ir skāris arī enerģētiskais trieciens, nevajag uz to reaģēt emocionāli un pārāk pārdzīvot šajā sakarā. Neradiet negatīvas pesimistiskas domas, ierobežojiet trieciena ietekmes sfēru ēteriski enerģētiskajā jomā, nepaplašiniet tikko radušos smalko plaisu līdz astrālajai un mentālajai sfērai. Atcerieties, ka enerģētiskie bojājumi izzūd diezgan ātri dažu stundu laikā vai, lielākais, divās trijās dienās, ja trieciens bijis sevišķi spēcīgs. Jebkāda iekšējā trauma var rasties vienīgi tad, ja negatīvā enerģija caursit uzreiz vairākus apvalkus (ēterisko, astrālo, mentālo un varbūt pat atslēdz cilvēku no garīgās sfēras). Lai nepieļautu šādu negatīvu kristalizāciju, centieties aizšķērsot ceļu negatīvajai enerģijai vai vampīriskajai iedarbībai.

28.  Zemes aizsargenerģijas izmantošana

Šis aizsardzības metodes sākotne ir meklējama jau antīkajā tradīcijā. Senie Hellādas mīti stāsta par Anteju, kas paguruma un vājuma brīžos piekļāvies savai mātei Zemei, lai atjaunotu iztērēto spēku, un vienmēr arī saņēmis to. Kaut ko līdzīgu var atrast arī Senās Ķīnas tradīcijā, respektīvi, tās dotajā pasaules ainā (augšā debess, lejā zeme, vidūcilvēks, kas sevī uzņem gan zemes, gan debess spēku). Tālo Austrumu cīņas mākslās izstrādāts milzum daudz vingrinājumu un metožu, kas cilvēkā attīsta prasmi atrast pareizo atbalsta punktu, just saikni ar zemi un uzņemt sevī tās spēku. Lai ar zemes aizsargenerģijas palīdzību pasargātu sevi no okultās iedarbības un darītu galu vampīrisma mēģinājumiem, nepieciešams:

•   Iemācīties sajust savu saikni ar zemi kā ar dzīvu organismu un milzīgu dziedinošas enerģijas okeānu. Šo saikni jācenšas izjust ar visu savu būtni, ar visām ķermeņa daļām sākot no galvvidus un beidzot ar pēdām, un visos ķermeņa stāvokļos gan stāvot, gan kustoties.

•  Iemācīties izjust stingru un nesatricināmu atbalstu, ko dod Zeme un kas nevar zust, lai arī kādas būtu iedarbības un traucēkļi.

•   Iemācīties novadīt savu apziņu uz kājām un ieelpot gaisu, enerģiju un spēku caur pēdām, tādējādi piemērojot daoistu jogas metodi: “Diženo Dao vajag novest lejā, debesis vajag pietuvināt zemei.”

•   Iemācīties izjust, ka jūsu saules pinums un divus centimetrus zem nabas esošais enerģētiskais centrs djaņtjaņ ir saistīti ar zemes enerģētisko centru, kas jums dod nesatricināmu atbalsta sajūtu.

•  Konfliktsituācijās, kad pret jums tiek vērsts enerģētiskais trieciens vai agresija, domās pārbaudīt, cik drošs ir jūsu atbalsts un cik stipra jūsu iekšējā saikne ar zemi, lai tad, kad tas būs nepieciešams, uzbrukumam pretī varētu

izvirzīt elastīgo, jūs aizsargājošo zemes enerģiju. Iztēlojieties šo enerģiju kā vissmalkāko matēriju un vienlaikus spēku.

•  Noguruma, depresijas un vājuma brīdī prast piekļauties zemei tāpat, kā to darīja Antejs, izkliedēt savu nogurumu un piepildīt sevi ar varenu spēku. Izturieties pret Zemi kā pret savu Dižo Māti.

•  Mācīties “iezemot” agresīvo enerģiju, kas jums tuvojas, novirzot to uz zemi un noņemot tai negatīvo lādiņu. Šajā gadījumā zeme darbojas kā gigantisks zibensnovedējs, kas aizsargājās pret negatīvo emociju zibeņiem un atvaira nevēlamos triecienus.

Šo metodi var modificēt un paplašinat, piešķirot tai vēl lielāku apgarotību. Šajā plānā tā ir līdzīga egregora aizsardzības metodei. Zeme ir ne tikai planēta un atbalsts, kas sevī glabā atveseļojošu un aizsargājošu enerģiju, bet tā simbolizē arī vēsturisko atmiņu un dzimteni, kurai dažkārt ir vajadzīga mūsu aizsardzība un kura tajā pašā laikā spēj dot mums nepieciešamos spēkus. Ja negatīvajam psihoenerģētiskajam triecienam vai vampīriskajai iedarbībai ir raksturīga antinacionāla nokrāsa vai to mērķis ir aizskart cilvēka'patriotiskās jūtas, palīdzību var meklēt pie zemes, tikai mazliet citādā aspektā. Tad zeme ir uzskatāma par to izplatījuma daļu, kas piesātināta ar vēstures strāvām, iepriekšējo paaudžu uzkrātās garīgās pieredzes enerģiju un pašu cildenāko nacionālo varoņu spēkiem. Ja nākas kontaktēties ar agresīviem kosmopolītiķiem, tādiem cilvēkiem, kuri pret jums jūt tīri nacionālas dabas nepatiku, vai ārzemju misionāriem, kuri necienīgi izturas pret viņiem svešas zemes paražām un tradīcijām, jāprot domās pievērsties zemes garam, vēsturiskajai atmiņai, kas ir garīgās enerģijas paveids, un izsaukt nacionālo spēku un varenību, ko tauta krājusi daudzu gadsimtu gaitā. Ir svarīgi, lai cilvēks, kas izmanto šo metodi, saglabātu garīga cildenuma un pašcieņas sajūtu, jo tā viņam neļaus nolaisties līdz uzbrūkošās vai vampīriski provocējošās puses līmenim.

Šīs metodes izmantošanas tehnoloģija ir vienkārša jāpatur prātā sava nacionālā piederība un jālepojas ar to (tikai bez šovinisma un augstprātības), jāizjūt sava dziļā saikne ar nācijas radītāju zemi, jāaizlūdz par savas zemes un tautas atdzimšanu un uzplaukumu, domās jāpievēršas zemes un tautas dvēselei kā reālam dzīvam spēkam, jāmācās apgūt citu tautu vēsturisko pieredzi, uztverot to caur sava tautiskuma prizmu, un godāt askētus, svētos un varoņus tautas garīguma simbolus. H. Rēriha uzskatīja Svēto Radoņegas Sergiju par Krievijas mistisko aizgādni un krievu nacionālā rakstura veidotāju, kas vispilnīgāk izpaudis tā labākos aspektus.

29.  Lūgšanas aizsardzība

Šī metode ir vispārējās metodes Augstākās Aizsardzības paveids, jo uzbrukuma brīdī tiek skaitīta noteikta lūgšana, kuras spēks satriec visas agresīvās un postošās enerģijas un dara galu jebkura vampīra mēģinājumiem “pieskaņoties” jūsu aurai. Ir svarīgi, lai lūgšana tiktu skaitīta nevis mehāniski, bet pavisam apzināti, pilnīgā nomoda stāvoklī esot, un lai lūdzējs izteiktu pilnīgu gatavību uzticēt sevi Augstākajai Gribai. Ne mazāk svarīgi ir tas, lai cilvēks ticētu lūgšanas varenajam un sargājošajam spēkam un lai šī lūgšana atbilstu viņa reliģiskajai ticībai. Pareizticīgo lūgšanām ir milzīgs spēks, kas nodrošina pastāvīgu aizsardzību pret jebkura veida negatīvo iedarbību.

Papildus tam, ka lūgšanai ir kolosāla sargājoša nozīme, jāatzīmē arī problēmas, kas var rasties šai sakarā. Ja intensīvi lūdzošais cilvēks nesaglabā skaidru apziņu un modrību, aizmirst savas garīgās darbības mērķi un pakļaujas sentimentāli emocionālai, sapņainai noskaņai, viņš var nonākt tādā stāvoklī, ka notiek tā sauktā aiziešana vai, precīzāk sakot, aizlidošana nezināmās astrālajās sfērās. Tad cilvēkam var rasties baiļu un nenoteiktības sajūta, var šķist, ka viņš ir zaudējis savu Es, ka visi viņu pametuši un ka viņam draud pazušana vai izgaišana. Vēl viens zināmā mērā cilvēku apdraudošs faktors ir vizuālie tēli un balsis, kas nekontrolēti rodas viņa apziņā un uzdodas par augsto skolotāju izpausmēm, bet īstenībā ir labākajā gadījumā iluzori veidojumi, bet sliktākajā gaišās drānās ietērpušās tumšās būtnes. Lai lūgšana būtu efektīva un nodrošinātu cilvēkam aizsargātību ne tikai tajās pasaulīgajās lietās un apstākļos, kuru dēļ viņš lūdz aizsardzību, bet arī pašā garīgajā lūgšanas stāvoklī, nepieciešams:

•  Attīstīt sevī pastāvīgas gara klātbūtnes sajūtu, kā arī skaidru un modru apziņu, kuras izzinošā aktivitāte neapsīkst nekādos apstākļos.

•  Censties lūgšanas laikā palikt sava fiziskā ķermeņa ietvaros, pamatojoties uz noturīgu zemes atbalsta sajūtu, vai arī tiekties tieši ,yz garīgo pasauli, izvairoties no kārdinošā astrālā plāna.

•  Pretēji savai gribai un nodomiem tomēr nonākot astrālajā plānā un tur sastopot kādus tēlus, enerģijas un būtnes, saglabāt mieru un skaidru apziņu, bet domās atkārtot lūgšanu vai Skolotāja vārdu, caurstrāvojot un apņemot sevi ar šo vārdu emanācijām.

•  Saglabāt gribas kontroli gan pār savām domām un emocijām, gan pār organisma vispārējo enerģētisko tonusu, paturot prātā Agni Jogas Novēlējumu: “Gribai ir jāsargā lūgšanas vieta.”

30.  Meditatīvā aizsardzība

Tā paredz cilvēka apziņas pilnīgu koncentrēšanu uz kādu garīgu objektu, procesu vai spēku. Šai laikā cilvēks iekšēji pāriet citā enerģētiskajā līmenī, kur viņu neskar draudošais trieciens vai iedarbība. Šīs aizsardzības būtība ir tā, ka viena enerģija izspiež otru. Ir iespējams vēl viens aizsardzības variants, kura pamatā ir tā sauktā izzinošā meditācija. Tās laikā cilvēks ieņem novērotāja pozīciju viņš novēro okulti enerģētisko triecienu vai vampīriskas iedarbības mēģinājumu, bet pēc tam ar savas atmodinātās apziņas enerģiju izkliedē pret viņu raidīto postošo spēku vai arī apsvilina pret viņu izstieptos enerģētiskā vampīra smalkos taustekļus. Šajā gadījumā ap meditējošo cilvēku rodas stiprs enerģētiskais lauks, kas aizšķērso ceļu jebkuriem mēģinājumiem tuvoties viņam nolūkā laupīt enerģiju.

• Ko darīt, ja jūs skāris enerģētiskais trieciens?

Pirmām kārtām jāmēģina noteikt enerģijas izsīkuma cēloni, respektīvi, jāatbild uz jautājumu: kas tas irvampīriska iedarbība, enerģētiskais trieciens, pašsajūtas psihofizioloģiskā ritma svārstības vai lielpilsētas atmosfēras negatīvā ietekme? Ieklausieties sevī un mēģiniet uztvert pašu pirmo no jūsu dziļumiem nākošo izjūtu vai sajūtu, notvert tēlu, kas var sniegt atbildi uz šo jautājumu.

Ja konstatējat, ka jūs skāris enerģētiskais trieciens, un aptuveni nojaušat tā avotu, tad, lai drīzāk pārvarētu šā trieciena sekas, jums ir:

•  Jāmēģina ātrāk panākt mieru savās emocijās un nekrist izmisumā pat tad, ja jūsu biolauks ir “caursists”, jo bailes un satraukums nepalīdzēs pārvarēt šo situāciju.

•  Jāsaglabā pastāvīga apzināta modrība, jābūt “tepat un tūlīt”, nedrīkst nodoties nedz pagātnes atmiņām, nedz sapņojumiem par nākotni tad ātrāk risināsies gan

enerģētiskā atjaunošanās, gan bojājuma dziļāko cēloņu apzināšana.

•  Jānovēro sava elpošana, jāpalēnina un jālīdzsvaro tās ritms, jāiztēlojas, ka jūs ieelpojat un izelpojat stipru un uzmundrinošu enerģiju, kas it kā aizvelk ciet enerģētisko brūci.

•  Klusībā vairākas reizes jānoskaita lūgšana, kura vislabāk uz jums iedarbojas. Būtu vēlams savu uzmanību novirzīt uz caursistā enerģētiskā centra apvidu, domās kādu laiku pakavēties pie traumas un, koncentrējot apziņu, iztēloties caursistā centra vietā pavisam citu harmonisku ainu.

•  Jāmaina nodarbošanās, jācenšas nekavējoties mainīt apstākļus un darbības veidu.

•  Ja iespējams, jācenšas maksimāli drīz nokļūt kaut kur dabā.

•  Jāvēršas pie jūsu izraudzītā garīgā Skolotāja tēla.

Ja esat konstatējis, ka uz jums iedarbojas ar vampīrisku paņēmienu, ka jums pieslēdzas sveša naidīga griba un aura, kas atņem jurns enerģiju, tad, lai pēc iespējas ātrāk varētu atbrīvoties, jums ir:

•  Jānoskaņojas uz sajūtu, ka garīgi psiholoģiskajā ziņā esat iekšēji pilnīgi neatkarīgs no tā cilvēka, kurš mēģina jūs ietekmēt.

•  Jāmēģina iekšēji saraut šo patoloģisko enerģētisko saikni. To var panākt, pieslēdzoties Augstākajiem Spēkiem, kā arī intensificējot un pastiprinot sirds izstarojumus un impulsus, kas izgrūž vampīrisko auru no jūsu enerģētiskā lauka.

•   Jāīsteno šis process pakāpeniski un vairākos posmos, ja uzreiz neizdodas izstumt svešo auru un saraut smalko saikni. Jāskaita lūgšana, kura vislabāk iedarbojas uz jums, un jāizrunā Skolotāja vārds.

•  Jāakcentē ne tik daudz vampīriskās gribas izstumšana ar saviem pūliņiem, bet galvenokārt jānoskaņojas uz Augstākajiem Spēkiem, kuri palīdzēs jums atbrīvoties no tās.

•  Pēc tam, kad sarauta starp jums un vampīru pastāvošā smalkā saikne, jācenšas pilnībā atjaunot enerģētiskās viengabalainības ur autonomijas sajūtu. Domās jāietver savs ķermenis visos enerģētiskajos apvalkos kā zeltainā ovālā kokonā, jānostiprina tā robežas un jākoncentrējas uz neatkarības un nesatricināmības sajūtu.

•  Turpmāk jācenšas vienmēr saglabāt modrību, pastāvīgi būt mundram, apzināties katru situāciju un izprast savas karmiskās attiecības ar citiem cilvēkiem, lai nepulcētu ap sevi potenciālus vampīrus,

Minētās metodes, kas paredzētas aizsardzībai pret okultajiem triecieniem, melno maģiju, vampīrismu un zombēšanu, lielākā vai mazākā mērā ir ietvertas gandrīz vai visās garīgajās mācībās, reliģijās un ezoteriskajās sistēmās, tikai tur tās parasti apzīmētas ar citiem terminiem un jēdzieniem. Šajā gadījumā aprakstīts paņēmienu un metožu komplekss (palīgpaņēmieniem un to variācijām vispār nav skaita). Atkarībā no grūtībām un problēmām, kādas var rasties sakarā ar aizsardzību, visi šie paņēmieni ir izmantojami vai nu šeit aprakstītajā veidā, vai arī to pirmatnējā, sākotnējā formā, kādā tie ietverti reliģijās un mācībās. Šai nolūkā jāmācās salīdzināt šeit minētos paņēmienus ar konkrētajās sistēmās un tradīcijās koncentrētajām garīgi psiholoģiskās aizsardzības metodēm. Citiem vārdiem sakot, ja prot pareizi “lasīt” izraudzītās garīgās sistēmas vai reliģijas tekstus un paraudzīties uz tiem no jauna viedokļa no tajos ietverto energozudumu novēršanas psihotehnoloģijas pozīcijas, tad visas minētās metodes (protams, ar jaunām niansēm, aspektiem un detaļām) būs atrodamas gan attiecīgās mācības grāmatās, gan arī tās reālajā praksē.

Lai pārliecinātos par to, mēģināsim izskatīt divas Krievijai vissvarīgākās garīgās tradīcijas pareizticību un Agni Jogu un atrast tajās konkrētās aizsardzības metodes.

Pirmā metode, kas saistīta ar sava paša psihoenerģētiskā sastāva izzināšanu. Pareizticība pastāvīgi runā par garīgo nomodu, par to, ka vajag izprast savus grēkus, vēlmes, noskaņas, nodomus un iekšējos spēkus, respektīvi, tos faktorus, kuri tieši ietekmē cilvēka psihoenerģētisko sastāvu. Agni Joga vairākkārt atgādina Delfu Orākula vārdus: “Iepazīsti pats sevi!”, runā par Svēto Sardzi un aicina katru skolnieku izzināt psihiskās enerģijas īpašības.

Otra metode, kas saistīta ar smalko psihoenerģētisko '‘caurumu' un speķa “noplužu” atklāšanu. Pareizticība vienmēr ir norādījusi, ka cilvēkam jābūt garīgi modram attiecībā uz visiem ļaunajiem nodomiem, ko perina sātaniskie spēki, tiecoties nolaupīt cilvēkam dvēseli un atņemt tai spēku. Agni Joga runfī par garīgā vairoga nostiprināšanu, kā arī par savu apslēpto vājību atklāšanu un to turpmāku pārvarēšanu.

Trešā metode, kas saistīta ar psihoenerģētisko “caurumu” un spēka “noplūžu” dziļāko cēloņu noteikšanu. Te būtībā paredzēta abu iepriekšminēto metožu tālāka attīstība. Pareizticība runā par nepieciešamību aizrakties līdz pašai grēka un kārdinājuma saknei, lai pēc tam būtu vieglāk to izraut no savas sirds. Agni Joga apstiprina, ka dziļākā pašizpratne ir ļoti svarīga savas psihoenerģētiskās viengabalainības un spēka nostiprināšanai.

Ceturtā metode, kas saistīta ar vampīra un viņa “pieskaņošanās” paņēmiena noteikšanu. Pareizticība runā par

to, ka var saskatīt visus viltīgos nodomus un ļaunprātības, ko perina sātans, cenzdamies cilvēkā iesakņot tumšas un grēcīgas dziņas un kaislības (tas, kā grēks pakāpeniski iesakņojas apziņā, ir sīki aprakstīts visos krievu garīgās literatūras darbos, piemēram, Nila Sorska grāmatās). Agni Joga ieteic iepazīt ienaidnieku, mācīties saskatīt viņa motīvus, kā arī saprast, ar kādām metodēm viņš cenšas laupīt jūsu enerģiju, bet neiesaka šai nolūkā iztērēt visu spēku, jo to vairāk vajadzētu virzīt uz sava psiholoģiskā līdzsvara un aizsargātības uzturēšanu.

Piektā metode, kas saistīta ar Augstāko Aizsardzību. Gan pareizticība, gan Agni Joga atzīst to par galveno metodi, kuras piemērošana cilvēkam garantē visu veidu drošību, līdz pat fiziskajai drošībai (frāze “ne mats nenokritīs no jūsu galvas” ir atrodama gan vienā, gan otrā garīgajā mācībā).

Sestā'metode, kuras pamata ir cilvēka neidentificēšanās ar negatīvo enerģiju. Pareizticība ieteic cilvēkam neidentificēt savu nemirstīgo dvēseli ar spēkiem, ko nes trīs galvenie ienaidnieki miesa, pasaule un sātans (atsauksim atmiņā Pestītāja vārdus: “Lūk, kur iet šīs pasaules Lielkungs, bet viņam nepieder nekas no manis.”). Agni Joga pastāvīgi runā par cilvēka tiekšanos uz bezrobežību, kuras priekšā visas sīkās viņu satraucošās problēmas un ienaidnieku ļaunprātības zūd un izgaist.

Septītā metode, kuras pamatā ir enerģētiskā vairoga izveidošana. Pareizticība vienmēr ir aicinājusi kristieti ietērpties sava gara bruņās un apjozties ar kristīgās ticības stipro jostu, bet tas jau ir tēlains priekšstats par enerģētisko vairogu. Agni Joga tieši runā par nepieciešamību izveidot visdažādākos vairogus, no kuriem pats stiprākais, protams, ir Skolotāja vairogs.

Astotā metode, kas paredz tā saukto plānu nomaiņu. Visas pareizticības pamatā ir cilvēka garīgā augšupeja

uz Dievu un pilnību, uz debesīm, “kur zagļi (arī enerģētiskie zagļi) nerok un nezog”. Būtībā tā arī ir plānu nomaiņa, pēc kuras kontakts ar vampīru vairs nav iespējams. Agni Joga arī aicina cilvēku pacelties līdz Ugunīgajai Pasaulei, kur šķīstījošā enerģija aizšķērso ceļu visiem tumšo spēku tīkojumiem, tiklīdz tie mēģina tuvoties.

Devītā metode, kas saistīta ar vampīra vai melna maga tēla transformāciju,. Pareizticība iesaka iedomāties, ka jūs ar visu savu vareno spēku sargā Kristus karapulki, kas ir nesalīdzināmi stiprāki par jūsu vajātāju dēmonu vai tumšo garu. Šajā gadījumā vampīra vai melnā maga tēls cilvēka apziņā it kā samazinās, bet paša cilvēka tēls pat telpiski palielinās. Tādējādi rodas vēl lielāka drošības sajūta. Agni Joga ieteic kultivēt sevī žēluma jūtas pret ienaidnieku un uzskata šīs jūtas par vienu no visstiprākajiem vairogiem. Būtībā arī tas nav nekas cits kā ienaidnieka tēla transformācija.

Desmitā metode,.kas šajā rokasgrāmatā nosaukta par izšķīdinošo aizsardzību. Pareizticība aicina cilvēku visas savas nelaimes, problēmas, dvēseles traumas un negatīvās ietekmes izšķīdināt Dievišķās Mīlestības Okeānā. Rezultātā cilvēks ir dziļi aizsargāts, jo šādā stāvoklī viņu nevar aizsniegt nekāda vampīriskā iedarbība. Agni Joga ieteic visus negatīvos stāvokļus un ietekmes izšķīdināt Bezrobežības Okeānā.

'Vienpadsmitā metode, kas saistīta ar aizsargformulu atkārtošanu. Velnu un dēmonu izdzīšanai pareizticība ieteic atkārtot Jēzus lūgšanu vai kāda svētā vārdu. Tāpat Agni Joga iesaka šādos gadījumos atkārtot Skolotāja vārdu vai mantru: “Neaiztiec!”

Divpadsmitā metode, kas saistīta ar tā saukto uzbrūkošo aizsardzību. Pareizticība aicina cilvēku uz garīgo cīņu līdz ļauno spēku galīgai satriekšanai gan paša dvēselē, gan ārpus tās. Pats Pestītājs ir teicis: “Nedomājiet,

ka es esmu nācis mieru atnest virs zemes; es neesmu nācis atnest mieru, bet zobenu.” Šis norādījums liecina ne tikai par nenovēršamiem kariem esamības ārējā plānā, bet arī par principiem, pēc kādiem notiks saskarsme ar ļaunajiem spēkiem un cilvēku dvēseļu laupītājiem. Agni Joga arī pastāvīgi runā par cīņu, kura risinās vairākos plānos un kurā jāorientējas ne vien uz atvairīšanu un aizsardzību, bet arī uz uzbrukumu.

Trīspadsmitā metode, kas saistīta ar aukstuma terapijas lietošanu. Pareizticība ieteic vēsi izturēties pret “ticības ienaidniekiem”. Agni Joga dod padomu vēsi uzņemt cilvēkus ar slimīgiem izstarojumiem, jo tieši tā viņiem vislabāk un pat visātrāk var palīdzēt izārstēties no šīs kaites.

Četrpadsmitā metode, kas saistīta ar rituālo aizsardzību. Pareizticībā ārkārtīgi svarīga nozīme ir ceremonijām, turklāt tās tiek uztvertas nevis kā ārējas, saskaņā ar pavēlēm no augšas veicamas mehāniskas manipulācijas, bet gan kā dievkalpojumi un sakramenti, kam piemīt milzīgs no tumšajām ietekmēm sargājošs spēks. Agni Joga gan iestājas par tīri iekšējām aizsardzības metodēm un rituāliem paņēmieniem velta mazāk uzmanības, tomēr arī tā uzsver, ka pat mūsdienu apstākļos, kad ir izsīkušas tās enerģijas, kuras uzturēja agrākos rituālus un maģiskās tradīcijas, noteikta darbību secība var izpildīt aizsargājoša rituāla funkciju tikai ar nosacījumu, ka ir apzināta šo darbību dziļākā jēga.

Piecpadsmitā metode, kuras pamatā ir ideja par atgrūšanu ar gribasspēku. Pareizticībā tieši ar gribasspēku īstenojamai tumšo spēku atgrūšanai (vienalga, vai tas attiecas uz tiešu uzbrukumu vai plastisku vampīrisko pieskaņošanos) ir ļoti liela nozīme, tikai galvenā loma te pieder nevis askēta vai kristieša paša gribai, bet gan Augstākajai Gribai, ar kuru cilvēks saplūst. Agni Jogā arī ir runāts par gribas iedarbināšanu un tuvojošos tumšo

spēku atgrūšanu tieši ar tās palīdzību. Tomēr tiek uzsvērta sii'ds un Hierarhijas nozīme gribas stiprināšanā. Tiek runāts arī par to, ka cilvēkam pašam sevī ir jāpanāk iekšēja vienotība un jāatsakās no daudzajām sīkajām vēlmēm un iegribām tad atgrūšana ar gribasspēku būs daudz efektīvāka.

Sešpadsmitā metode, kas saistīta ar tēlaino simbolisko aizsardzību. Pareizticība, kas atšķirībā no katolisma sevišķi uzsver skaidru un ar tēliem nesaistītu pasaules izzināšanu, tomēr zināmu uzmanību velta arī tēlainiem priekšstatiem. Ugunīgā krusta vizualizācija, prasme spilgti, visās detaļās iztēloties Evaņģēlijā aprakstītos notikumus un citas tamlīdzīgas metodes ietilpa arī agrīnā kristiānisma un krievu svēto vīru pieredzē. Šiem spilgtajiem iedomātajiem tēliem līdztekus garīgajai funkcijai bija sava nozīme arī aizsardzībā pret tumšo iedarbību. Agni Joga arī diezgan lielu nozīmi piešķir pozitīvai garīgajai iztēlei. Tās ieteiktie padomi ir izmantojami iekšējā darbā.Ugunīgās pentagrammas, krusta, sfēras un Būdas kosmiskās svastikas simboli ir brīnišķīgi psihoenerģētiskās aizsardzības līdzekli.

Septiņpadsmitā metode, kas saistīta ar apļa aizsardzību. Pareizticīgā tradīcija ietver gan individuālās apļa aizsardzības ideju (šajā gadījumā askētam ar lūgšanu un priekšstatu palīdzību ir jānovelk ap sevi ugunīgs aplis, kas nelaiž cauri ārēju iedarbību), gan arī kolektīvo apļa aizsardzību (tad garīgā darba veikšanai apvienojušos askētu grupa izveido enerģētisko apli, kas pastiprina katra cilvēka personisko aizsargātību). Agni Joga līdzīgā veidā atklāj aplim piemītošo nozīmi un uzsvaru liek uz augstu garīgo vērtību kolektīvo aizsardzību, kuru nodrošina uz evolūciju orientētu domubiedru grupa.

Astoņpadsmitā metode, kas saistīta ar priekšmetisko aizsardzību. Pareizticība uzskata, ka tādi priekšmeti,

kurus baznīca svētījusi ar lūgšanas vai sakramenta spēka palīdzību, aizsargā cilvēku pret nelaimi un pasargā no tumšajiem spēkiem. Vēl lielāks aizsargspēks piemīt svēto pīšļiem vai šo pīšļu daļām. Agni Joga runā par talismaniem un terafimiem, kuros ietverta psihiskā enerģija, kas tāpat var pasargāt cilvēku no nelaimes.

Deviņpadsmitā metode, kas saistīta ar hermētisko aizsardzību. Pareizticība, kuru caurstrāvo cildenās klusuciešanas noslēpuma gars un ideja par to, ka Dieva vārdu nevajag veltīgi valkāt, zināmos gadījumos ieteic kristietim aiziet dziļā vientulībā, pilnīgi atslēgties no ārējās pasaules un iegremdēties garīguma pasaulē, kur nevar iekļūt nekādas negatīvās ietekmes. Agni Joga arī apraksta šo aizsardzības metodi, kas pamatojas uz pilnīga klusuma stāvokļa sasniegšanu. Vēl viens šādas aizsardzības variants varētu būt tāds kontaktēties ar uzbrūkošo pusi tikai ārēji, bet iekšēji aiziet augstākās garīgajās dimensijās un būtībā vispār nekontaktēties. Citiem vārdiem runājot, ir jāprot, kā ieteic Mācība, skatīties neredzot, klausīties nedzirdot un, ejot garām tumsas spēkiem, nesaskarties ar tiem pat ne skatiena līmenī. Ja skatienā pavīdēs kaut visniecīgākā ieinteresētība vai ziņkāre, arī tas var cilvēku karmiski sasaistīt ar zemākajiem esamības plāniem.

Divdesmitā metode, kas saistīta ar spontāno aizsardzību. Pareizticība atzīst ideju par garīgo enerģiju un spēku spontānu izpaušanos fiziskās pasaules līmenī un uzskata, ka tāda lūgšana, kura izlaužas it kā pati no sevis, ir viena no visaugstākajām lūgšanas formām. Šāds lūgšanas stāvoklis ir bagātīgi piesātināts ar visapkārt brīvi vēsmojošo svēto garu, un, ja tāds pārņem cilvēku, viņš pat pašos grūtākajos apstākļos saņem stipru atbalstu. Agni Joga apstiprina, ka psihiskajai enerģijai ir pašdarbīga daba un ka tā spēj atvairīt no cilvēka jebkuru nelaimi. Mācība runā arī par negaidītu (spontānu)

palīdzību, ko garīgā tiecībā esošs cilvēks saņem pašā pēdējā brīdī.

Divdesmit pirmā metode, kas saistīta ar informacionālo aizsardzību. Pareizticība grāmatu gudrību un vispār intelektuālo pasaules izzināšanu nevērtē pārāk augstu un nereti šo īstenības apgūšanas veidu dēvē par “sātana intrigām”. Savas pastāvēšanas agrīnajā, svēto tēvu periodā un arī visā turpmākajā vēstures gaitā līdz pat pēdējiem gadu desmitiem pareizticīgā kristietība nebija saskārusies ar informacionālās aizsardzības problēmu. Tāpēc pareizticības piedāvātās metodes aizsardzībai pret mūsdienu informacionālo agresiju aprobežojas ar dažu garīdznieku izteikto priekšlikumu līdz minimumam sašaurināt kontaktus ar masu informācijas līdzekļiem, neskatīties sātanisko televizoru un nodoties lūgšanām. Arī Agni Joga diezgan kritiski izturas pret tīri racionālām pasaules izzināšanas metodēm un pret prātu, jo tas nošķir cilvēku no augstākajām pasaulēm un apkalpo zemākās vēlmes. Par vienu no tādām var uzskatīt arī paradumu pastāvīgi uzņemt informāciju (nav svarīgi, kādā formā kā baumas un tenkas vai mehāniskas lasīšanas ceļā, vai arī uzsūcot moderno masu informācijas līdzekļu zombiskās ietekmes). Tādēļ Agni Joga cilvēkam par mērķi izvirza nevis uzņemt ar ārējām un formālām zināšanām saistītu informāciju, bet gan apgūt tādu gudrību, kas attiecas uz būtiskām zināšanām. “Nevis pārskaitīt mango koka lapas, bet baudīt augļus” tāda ir Agni Jogas devīze attiecībā uz informacionālo izzināšanu. Runājot par aizsardzību pret informacionālo vardarbību un informacionālo sprādzienu, kas rada haosu cilvēka apziņā, Mācība ieteic attīstīt sirds uguni, kā arī nomodā esošā prāta skaidrību un izzinošo spēku. Tas palīdzēs apziņā izveidot lielisku fdtru, kas atsijās visas nevajadzīgās ziņas, kā arī uzņemt svarīgās un vajadzīgās ziņas.

Divdesmit otrā metode, kas saistīta ar egregora aizsardzību. Pareizticība neatzīst, ka arī citām mācībām un reliģijām varētu būt īsts aizsargājošs spēks, un, protams, nepieņem nekādas ar egregoriem saistītas aizsardzības metodes, vēl jo vairāk tāpēc, ka tā nepazīst terminu “egregors”. Vienīgais egregors, kurš, no pareizticības viedokļa, varētu pasargāt no tumšo spēku iedarbības (tomēr vēlreiz uzsvērsim, ka šis vārds nav atrodams nevienā kristietības avotā un šajā gadījumā runa ir par simbolisku, nosacītu nozīmi), ir pašas pareizticīgās baznīcas un tās kopīgās enerģijas egregors. Agni Joga, tieši pretēji, uzskata, ka dažādu reliģiju un mācību egregori var pildīt aizsardzības funkciju, tomēr pats augstākais un stiprākais ir Baltās Brālības egregors (lai gan arī Mācībā vārds “egregors” nav atrodams). Agni Joga, orientēdama cilvēkus uz saikni ar Hierarhiju un Balto Brālību, ieteic tiekties arī titjši uz Absolūtu (bet tikai caur hierarhisko Skolotāja kanālu) un uzskatīt To par pašu stiprāko cietoksni. Citiem vārdiem sakot, lai apgūtu par egregora aizsardzību vēl augstāku aizsardzību, vispirms ir jāapgūst pareizas egregoriskās metodes, kuras atbrīvo cilvēku no tumšajām ietekmēm.

Divdesmit trešā metode, kas saistīta ar centru (čakru) aizsardzību. Pareizticība neatzīst čakru teoriju tiešā veidā. Tomēr netieši tā šo doktrīnu atzīst. Sirds centrs, kas pareizticībā tiek uzskatīts par cilvēka garīgās gribas centru, vēdera centrs, kas tiek uzskatīts par dzīvības spēka avotu (atcerēsimies kaut vai Jefrema Sirina vārdus “kapā esošiem dzīvību dāvāja”), virsdegunes un plecu centri, kuri krusta pārmešanas brīdī saslēdzas vienotā enerģētiskajā ķēdē, tie visi pareizticīgajā kristietībā izpilda savdabīgu čakru lomu psihoenerģētiskajā aizsardzībā pret tumšajiem spēkiem. Agni Joga atzīst čakru (centru) doktrīnu un ieteic aizsargāt visus centrus, pieslēdzot tos sirds

centram, bet pašu sirdi aizsai’gāt, ienesot tās sfērā pamodināto apziņu un savienojot sirdi ar Augstākajiem Spēkiem, Dievu, Hierarhiju vai Skolotāju. Pareizticība un Agni Joga ir vienis prātis tajā ziņā, ka neieteic aizsargāt atsevišķus centrus (čakras) ar punktveida koncentrāciju to lokalizācijas vietā uz ķermeņa.

Divdesmit ceturtā metode, kas saistīta ar psihoenerģētisko aikido. Pareizticība ieteic pret tumšo iedarbību aizsargāties vienīgi gara sfērā un tīšuprāt piekāpties tai materiālajā sfērā (“tam, kurš tev atņem vienu kreklu, atdod arī otru”). No šā viedokļa cilvēks, kurš pasaulīgajā dzīvē ir gatavs atdot visu, kurš samaksājis savus parādus un līdz ar to saglabājis pilnīgu uzticību Dievam, šķietami piekāpjas ienaidnieka priekšā, bet savukārt Dievs pēc zināma laika, pārbaudījis šā cilvēka ticību, brīnumainā kārtā atlīdzina viņam (reizēm pat simtkārtīgi) visus zaudējumus. Agni Joga visiem saviem piekritējiem ieteic tad, kad nākas sastapties ar ļaunuma un tumsas spēkiem, piemērot analoģisku šķietamas piekāpšanās metodi tā saukto Adversa taktiku, kuras būtība ir šāda: apsvērt visus iespējamos, pat visnelabvēlīgākos cīniņa rezultātus, mierīgi veikt to novēršanai nepieciešamos pasākumus, vienlaikus būt gatavam saglabāt iekšēju pārliecību par saviem spēkiem un darboties no zaudētāja pozīcijām.

Divdesmit piektā metode, kas saistīta ar Absolūto atvērtību. Visas pareizticības pamatā ir Absolūtās atvērtības princips. Cilvēkam ir jābūt absolūti atvērtam ārkārtīgi gudrā, visu redzošā un taisnīgā Dieva priekšā, jo no Viņa neko nevar noslēpt pat tad, ja cilvēks to ļoti vēlētos. Jo lielākā mērā cilvēks ir atvērts un gatavs pats sevi atdot Augstākās Gribas īstenošanas vārdā, jo drošāk viņš aizsargāts. Agni Joga arī runā par cilvēka Absolūto atvērtību Izredzētā Skolotāja, Hierarhijas un Radītāja vaiga

priekšā. Ja šī atvērtība saistīta arī ar pašaizliedzību, tā ir ekvivalenta absolūtai uzticībai.

Divdesmit sestā metode, kas saistīta ar aizsardzību miega. Pareizticība ieteic pirms gulētiešanas skaitīt lūgšanu, pārmest krustu (gan domās, gan reāli) tiklab pirms aizmigšanas, kā arī tad, ja uzbrūk tumšie spēki vai nakts murgi, un saglabāt modrību tā sauktā smalkā miega laikā (tā Optinas mūki sauca brīdi starp miegu un nomodu). Agni Joga iesaka vērsties pie Skolotāja ar lūgšanu, lai smalkais ķermenis paceltos Augstākajā Pasaulē, kur nav ne astrālo uzbrukumu, ne enerģijas laupīšanas.

Divdesmit septītā metode, kas saistīta ar aizsardzību slimības laikā. Pareizticība ieteic slimības laikā bieži skaitīt lūgšanas, vēršoties pie tiem svētajiem un aizgādņiem, kuri visvairāk ir atbildīgi par cilvēka izdziedināšanu, turklāt jāizmanto atbilstošas lūgšanas. Vienlaikus pareizticība orientē cilvēku uz ideju, ka šajā pasaulē viss, arī slimību izārstēšana, ir Dieva ziņā. Arī Agni Joga ieteic tiekties pie Dieva, Skolotāja un Pasaules Mātes, jo tie ir galvenie avoti, kas glabā enerģiju, kura izdziedina cilvēku no slimībām. Mācība ietver ļoti daudz medicīniska rakstura palīgrecepšu.

Divdesmit astotā metode, kas saistīta ārzemes aizsargenerģijas izmantošanu. Pareizticība, kaut arī atteicās no pirmskristietības laika Krievijā izplatītā Zemesmātes kulta, tomēr vienmēr ir apzinājusies zemei piemītošo vareno spēku un enerģiju. Par to liecina gan prasme izvietot baznīcas, klosterus un tempļus īpašās “spēka” vietās, gan mistiskā pieķeršanās krievu zemei pareizticīgā baznīca vienmēr ir atbalstījusi aicinājumu aizsargāt šo zemi pret svešinieku iebrukumiem un nereti ir bijusi tautas atbrīvošanās kustību iniciatore. Pareizticība savā garīgajā praksē ir vairījusies no kārdinošajām viņpasaulīgajām tieksmēm, un tās saprātīgais raksturs arī liecina par zemes gudrības un zemes enerģētikas elementu klātbūtni. Agni Joga ari runā par zemes gudrības vērtīgumu un zemes enerģijas dziedniecisko raksturu. Kā piemērs Mācībā ir minēts mīts par Anteju, kurš piekļāvās pie zemes, lai gūtu spēku.

Divdesmit devitā metode, kas saistīta ar lūgšanas aizsardzību. Gan pareizticība, gan Agni Joga milzīgu nozīmi piešķir lūgšanai un atzīst to par metodi aizsardzībā pret ļaunajiem spēkiem un tumšo iedarbību.

'Trīsdesmitā metode, kas saistīta ar meditatīvo aizsardzību. Tiešā veidā nedz pareizticībā, nedz Agni Jogā nekas nav teikts par to, ka aizsargāties pret tumšo iedarbību būtu iespējams ar meditācijas palīdzību. Vēl vairāk atsevišķi meditācijas veidi tiek kritizēti kā kaitīgas vai novecojušas garīgā darba formas. Tomēr, uzmanīgāk ieskatoties problēmas būtībā, var secināt, ka abas mācības ir pārpilnas ar daudzveidīgām meditatīvajām metodēm, kaut arī tās tiek sauktas citādi, šajā gadījumā pats jēdziens “meditācija” parādās jaunā, paplašinātā nozīmē. Bet par to vajadzētu parunāt īpaši.

Par meditācijas nepieciešamību

Mūsdienās, pareizticības atgriešanās laikmetā, daudzi cilvēki pret meditāciju izturas ar aizdomām, saskata tajā kādu modernu austrumniecisku eksotiku vai garīgās augšupejas apdraudējumu. Līdzīga attieksme pret meditāciju ir arī daudziem Agni Jogas piekritējiem, tikai citu iemeslu dēļ. Tik tiešām gan vieni, gan otri augstu vērtē lūgšanas spēku un uzskata meditāciju par tās antipodu. Bet saskaņā ar pareizticības uzskatiem lūgšana var būt ārēja (izrunājama balsī un publiski), iekšēja (īstenojama klusībā ar vārdiem un tēliem) un slepena (tas ir,

neizrunājama, neizteikta vārdos un īstenojama vienīgi ar garīgas sirds kustību). Lai veiksmīgi īstenotu iekšējo un īpaši slepeno lūgšanu, saskaņā ar Labestības paudēju grāmatu mācībām ir jāsakopo visas domas sirds dziļumos, pilnīgi jāaptur prāta kustība, jālīdzsvaro elpošana un jāpanāk savā ar apziņu savienotajā sirdī iekšējs klusums. Tikai pēc tam, kad cilvēks būs pacēlies šādā garīgā augstumā, viņa lūgšana Kristum taps sadzirdēta. Bet viss minētais apraksts par prāta sakopošanu un iegremdēšanu sirdī pilnībā atbilst meditācijai gan pēc būtības, gan pēc īstenošanas formas. Tādējādi meditāciju var uzskatīt par svarīgu sagatavošanās stadiju pirms lūgšanas.

Ir vērts īpaši pakavēties pie tēmas Agni Jogas attieksme pret meditācijas praksi. Par Agni Jogas attieksmi pret meditāciju ir izveidojies diezgan stabils mīts, kas pamatojas uz Rērihu atstātā mantojuma paviršu izpēti. Būtībā tas ir šāds Agni Joga noliedz meditāciju, meditācija ir kaitīga un nevajadzīga. Turklāt šā viedokļa piekritēji pašu jēdzienu “meditācija” traktē vai nu sašaurinātā nozīmē kā klasisku atslēgšanos no pasaules ar aizvērtām acīm un statiskā pozā, vai arī, gluži otrādi, pārlieku paplašinātā nozīmē, iekļaujot tajā tādas okultās procedūras, kurām īstenībā nav nekā kopīga ar nopietnu meditācijas praksi (piemēram, iziešana astrālā, suģestīvi hipnotiskā vai ekstrasensoriskā maģija, mediju seansi utt.). Patiesībā jautājums par Agni Jogas attieksmi pret meditāciju ir daudz sarežģītāks. Meditācijai ir daudzu tūkstošu gadu ilga vēsture, un tā ir pārāk nopietna lieta, lai to varētu izslēgt no garīgā arsenāla vai gluži vienkārši norakstīt arhīvā. Ir zināms, ka attiecībā uz nopietnu parādību vērtējumu Agni Joga nekad nelieto vienpusīgu un dogmatisku loģiku, ar kādu var apliecināt vienīgi jūsmīgu “jā!” vai arī niknu “nē!”. Tieši pretēji, Mācības loģika ir dialektiska un ietver visu nepieciešamo “jā” un “nē” summu konkrētā un noteiktā proporcijā, turklāt tā tiek piemērota katrai konkrētai parādībai. Lai tiktu skaidrībā par meditācijas novērtējumu, dosim vārdu pašai Agni Jogai un minēsim dažus citātus no Mācības un H. Rērihas vēstulēm.

1.  Vispārīgā attieksme pret meditāciju

“Jūs jautājat, vai turpināt meditācijas. Viss, kas veicina domāšanas koncentrāciju, lieti noder, domas skaidrība un kristalizācija ir visādi jāveicina. Tieši tagad tik bieži sastopama haotiska domāšana, un ar visiem paņēmieniem jāiemācās koncentrēt savas domas, nepieļaujot nevilšus lēcienus. Domu un rīcības konsekvence ir tik ļoti nepieciešama apziņas paplašināšanai!”

H. Rēriha. Vēstules. I sēj.

“Izlasīju jūsu meditācijas. Tēma par domu ir tik plaša, doma ir Visums! Tāpēc ir labi attīstīt šo tēmu visā tās visaptverošajā spektrā, cenšoties pēc iespējas vairāk koncentrēt.”

H. Rēriha. Vēstules. I sēj.

“Saprotu arī to, ka attiecībā uz sevis sagatavošanu meditācijai jūs pieturaties pie savas izraudzītās metodes. Viss garīgais ir tik ļoti individuāls, ka ikvienam pašam savā sirdī jāsajūt, kas viņam tuvāks, un jāseko tam.”

H. Rēriha. Vēstules. II sēj.

2.  Attieksme pret nozīmīgāko meditācijas veidu klusēšanu

“Var vēl pievienot visnoderīgāko vingrinājumu paklusēt un vērst domas uz Visaugstāko. Tad ieplūst brī

nišķīgs siltums. Nav taču vajadzīga visu aprijošā Uguns, vajadzīgs ir augstākais, radošais Siltums. Gudrs dārznieks mīļoto puķīti nesadedzinās.”

Ugunīgā Pasaule. III d., 516. p.

“Klusēšana dažkārt ir izlādēšanās un gaismas pilna, bet var būt dziļa klusēšana, kad nekas nekustas. Kura klusēšana ir diženāka?”

Ugunīgā Pasaule. III d., 518. p.

3.   Attieksme pret meditāciju, kas saistīta ar atslēgšanos no pasaules (pratjāhāras pakāpe Rādža Jogas tradīcijā)

“Vēl kāds nozīmīgs eksperiments. Pieradiniet sevi skatīties neredzot un klausīties nedzirdot. Tas ir, protiet tādā mērā vērst skatienu uz garīgajām jomām, ka pat ar atvērtām acīm neredzat to, kas ir jūsu priekšā. Vai arī ar atvērtām ausīm nedzirdat pilnīgi skaidru troksni. Ar šo fizisko eksperimentu var tālu pavirzīties psihiskās redzes un dzirdes apgūšanā.”

Hierarhija. 68. p.

4.  Attieksme pret meditāciju, kas saistīta ar Skolotāja tēlu

“Kad jūsu apziņa jūs uzvedinās uz domu, ka nepieciešams pastāvīgs Valdoņa Attēls, tad apsēdieties mierīgā vietā un vērsiet skatienu uz izraudzīto Tēlu. Taču atcerieties, ka jāizšķiras negrozāmi, jo nodevības gadījumā pastāvīgais Attēls kļūs par pastāvīgu pārmetumu. Pēc ciešās lūkošanās Attēlā aizveriet acis un pārnesiet To uz trešo aci. Tā vingrinoties, iegūsit dzīvu Attēlu un sajutīsit

īpašu trīsu pilnu sirds piepildījumu. Drīz vien Valdoņa Tēls būs vienmēr kopā ar jums. Varat sevi pārbaudīt pret sauli un arī redzēsit savā priekšā Valdoni dažreiz bezkrāsainu, bet pēc tam kā dzīvu un pat kustībā. Jūsu lūgšana zaudēs vārdus, un tikai sirds trīsas pildīs jūsu izpratni.”

Hierarhija. 89. p.

5.  Attieksme pret meditāciju, kas saistīta ar koncentrēšanos uz priekšmetu

“Ja, Skolotāja Tēla skaidrību ieguvuši, nonākam vistuvākajā sadarbībā ar Viņu, tad arī jebkura priekšmeta spilgts attēls mūsu trešajā acī padara to tuvu un pieejamu. Viens no senās maģijas nosacījumiem bija iemācīt priekšmetu spilgtu uztveri, ko panāk ar mūsu iekšējā priekšstata palīdzību. Ja priekšmets iztēlē tiek skatīts visā līniju un krāsu spilgtumā, tad to var izmantot tuvākajai iedarbībai. To var it kā pārvaldīt. To var vadīt neatkarīgi no attāluma un tuvināt tā iespējamības. Šo iedarbību var lietot kā attiecībā uz visikdienišķākajiem priekšmetiem, tā arī uz tālām planētām. Te nav nekā pārdabiska, bet it kā veidojas identisks dubultnieks un pievelkas dzīvais savienojošais pavediens. Šīs spējas var sevī pakāpeniski attīstīt ar parastiem priekšmetiem. Turklāt jāievēro, ka tad, kad tiek radīts skaidrs attēls, rodas īpaša trīsoša vibrācija, līdzīga tai, kāda rodas, iedarbojoties magnētam.”

Hierarhija. 91. p.

6.  Attieksme pret dinamisko dzīves meditāciju

“Vēl viens derīgs vingrinājums. Pamēģiniet rakstīt ar abām rokām vienlaikus dažādus tekstus. Vai arī mēģiniet

vienlaikus diktēt divas vēstules un piedalīties divās sarunās. Mēģiniet vienlaikus vadīt mašīnu un sarunāties par sarežģītām problēmām. Mēģiniet neiesākt strīdu, kad jūsu sarunu biedra svārstīgais garastāvoklis jūs kaitina. Izmēģiniet daudzus jūsu apziņas sadalīšanās piemērus. Centieties, lai jūsu enerģija var brīvi plūst vairākos virzienos…”

Hierarhija. 69. p.

Citātus par šo tēmu varētu dot bezgala daudz, taču arī jau minētie pierāda, ka gan Rērihi, gan pati Agni Joga jēdzienu “meditācija” saprata diezgan plaši, visos tās daudzajos paveidos, un ka Mācības attieksme pret šeit aprakstītajiem meditācijas prakses veidiem ir ļoti pozitīva. Mācībā ir atrodamas arī citas liecības par pozitīvu attieksmi pret meditāciju, piemēram, augstu tiek vērtētas tās garīgi mistiskās sistēmas, kuru pamatā ir meditācijas prakse. Agni Joga aicina pievērst uzmanību dzenbudistu klosteriem, kas vēl spējuši saglabāt zināmus elementus no augstās disciplinētības, kuras būtiskākā sastāvdaļa, kā zināms, ir meditācijas prakse gan statiskā, gan dinamiskā. Mācība ieteic visiem, kuri interesējas par sabiezētā astrālā ķermeņa eksperimentālu izveidošanu, izpētīt pieredzi, kas uzkrāta Senās Ķīnas medicīnā, jo tā jau bija ļoti tuvu šim sasniegumam. Šī medicīna lielākoties balstījās uz daoismu. Bet jebkurš cilvēks, uzmanīgi studējot daoistu tekstus, var konstatēt, ka daoisms aicina savus piekritējus “iekausēt” pašiem sevī ar meditācijas metožu sistēmas palīdzību “nemirstības zelta graudu”, kas ir identisks sabiezētajam astrālam. Agni Joga būtībā atbalsta gan okulto, gan hermētisko garīgi meditatīvo praksi un ieteic trenēt gribu, izmantojot šai tradīcijai raksturīgo koncentrēšanos uz priekšmetu. N. Rērihs savos

rakstos (“Gaismas valsts” u. c.) min veselu virkni citātu, kas raksturo kristīgo, ar isihasmu saistīto meditāciju klusums sirdī, klusuciešana, elpošanas palēnināšana, domu atslēgšana. H. Rēriha savās vēstulēs augstu novērtējusi Tibetas budisma meditācijas metodes un attiecinājusi tās uz “augstākā psihisma” jomu. Viņa rakstīja, ka tibetiešu tradīcijā ir tāds uzskats ja skolniekam ir stipra griba un tīra sirds, tad viņa sasniegumi var būt ievērojami. Sevišķa uzmanība tiek veltīta koncentrētas domāšanas attīstīšanai un pilnīgai domu koncentrēšanai uz izraudzīto priekšmetu. Šāda koncentrācija un meditācija ir pati svarīgākā garīgās audzināšanas sastāvdaļa. Un, visbeidzot, Mācības ceturtā grāmata “Agni Jogas zīmes” sākas ar sveicienu “vecākajai Rādža Jogai” visu meditācijas metožu mātei un uzsver, ka agni joga gara spēku pareiza un dabiska attīstība neapšaubāmi viņu padara par rādža jogu.

Pastāv uzskats, ka Agni Joga iestājas pret kolektīvo meditāciju. Tomēr arī šā viedokļa pamatā ir neizpratne. Jau tika runāts par to, ka Mācība pozitīvi vērtē dzenbudistu klosteros iedibināto.disciplīnu, bet viens no tās būtiskākajiem principiem bija dzenbudistu kolektīvā meditācija, kas tika praktizēta vienā zālē. Mācība apstiprina, ka divu līdzīgi noskaņotu cilvēku kopīga doma okulti pastiprina savu spēku septiņkārtīgi, un aicina veidot garīgu apvienību, kas nodarbotos ar psihiskās enerģijas un attīrītās domas spēka attīstīšanu. Tā arī iesaka pētīt tādu grupu pieredzi, kuras apvienojušās kopīgas radošās darbības veikšanai (piemēram, tautas kori) un tādējādi uzkrāj psihisko enerģiju. Pieredze, kas gūta šādās grupās, kuru darbība būtībā ir neapzināta dinamiskā meditācija, var būt ļoti noderīga grupām, kuras veic garīgo darbu. Šāda meditācijas izpēte un harmonizēšana var dot kolosālus rezultātus. Agni Joga apgalvo, ka “sistemātiski saliedēta divpadsmit cilvēku grupa var vadīt globālus procesus”. Un, visbeidzot, vissvarīgākā kolektīvās meditācijas metode, ko Agni Joga ne vien pieņem, bet pat slavē, ir kopīgi domu sūtījumi, kurus īsteno harmoniska cilvēku grupa un kuri attīra izplatījumu.

Viss iepriekšteiktais liecina par to, ka gan paši Rērihi, gan arī Diženie Austrumu Skolotāji lieliski zināja dažādu laiku un tautu meditatīvās tradīcijas un daudzus meditācijas veidus atzina par derīgiem, turklāt neierobežoja savus ieskatus ar klasisko sēdus pozu. Tajā pašā laikā būtu nepamatoti apgalvot, ka Agni Jogas attieksme pret meditāciju ir viennozīmīgi apoloģētiska. Ir arī tādi meditācijas prakses veidi, kurus Mācība uzskata vai nu par kaitīgām, vai arī nepietiekami efektīvām metodēm. Par kaitīgiem veidiem Mācība atzīst: 1) visdažādākās psihotehnikas, kas mākslīgi atvieglo astrālā ķermeņa atdalīšanos; 2) pastiprinātu prānājamu un meditāciju, kas saistīta ar elpošanas aizturi; 3) mehānisku uzmanības koncentrēšanu uz kādu no čakrām jeb centriem, ja nav augstas garīgās ievirzes; 4) Kundalinī enerģijas pacelšanu, ja iepriekš nav notikusi tikumiskā šķīstīšanās, gribas attīstīšana un pašizzināšana; 5) meditācijas, kuru pamatā ir tīri intelektuāli, izsmadzeņoti Visaugstākā tēli, kurās nav iesaistīta sirds un kuras tiek praktizētas saindētajā lielpilsētas smalkajā atmosfērā. Saskaņā ar Agni Jogu šīs meditācijas metodes tiek uzskatītas par kaitīgām tādēļ, ka to pamatā ir dabiskā garīgā ceļa aizstāšana ar mehāniskiem un mākslīgiem vingrinājumiem, kas izjauc cilvēka psiholoģisko līdzsvaru un megapoles piesārņotās atmosfēras apstākļos var postoši iespaidot viņa veselību un psihi. Šīs metodes pievelk cilvēkam nevadāmus smalkos spēkus, kuri pret meditējošo personu izturas kā vampīri.

Par mūsu pārmaiņu pilnajā laikmetā nepietiekami efektīvām meditācijas metodēm Mācība atzīst Rietumu suģestijas un hipnotiskās iedvešanas paņēmienus, kuru . pamatā ir hipnotizētāja nežēlīgā intelektuālā griba un caururbjošais skatiens (Austrumu dziedinošā sirds zinātne ir daudz pārāka), kā arī ilgstošu klasisko meditāciju nekustīgā pozā. Šīs metodes ir novecojušas tādēļ, ka nav pietiekami novērtējušas sirds jauno, evolucionāro lomu un vedina prom no dzīves, bet planētas evolūcijas pašreizējā posmā agni jogam ir aktīvi un radoši jāpiedalās pasaules procesos.

Vai tiešām, lai ietu Dzīvās Ētikas novēlēto dabisko un garīgo ceļu, kurā galvenā ir sirds un tiekšanās uz Visaugstāko, vispār nevajag nekādu meditāciju un koncentrēšanos, nevajag speciāli un apzinīgi pilnveidot savu domu un apziņu? Pilnīgi noteikti ir jāatbild vajag! Apgalvot pretējo nozīmē izkropļot Mācību, izmest no tās augstāko Gnosis un jēgu. Ugunīgā Dzīves Joga nav vienkārši Karma Jogas turpinājums, tā ir esamības pārbūve ar mērķi pacelties jaunā domas un gara sprieguma līmenī. Ugunīgā Sirds Joga nav vienkārši Bhakti Jogas turpinājums, tā ir mīlestības jūtu transformēšana jaunajos kosmiskajos apstākļos līdz Visuma mērogiem. Ugunīgā Gara Joga nav vienkārši romantiska tiekšanās uz abstraktiem gaišajiem ideāliem, kas neprasa garīgās alķīmijas likumu zināšanu. Dabiskums, kas raksturīgs agni joga ceļam uz Ugunīgo Pasauli, nenozīmē, ka viss notiek pats no sevis, ka nav jāpārtrauc ārējās dzīves kņada un to var turpināt iekšējā pasaulē. Lai apturētu šo pilsētniekam tipisko graujošo darbības un iekšējo psiholoģisko reakciju ritmu un noskaņotos uz ugunīgās evolūcijas ritmiem, ir nepieciešami gan vientulības brīži, gan atslēgšanās no pasaules, gan ari ļoti nopietna garam paredzēta mācība, kurā ietvertas arī jaunas meditācijas metodes.

Runājot par to, ka mākslīga meditācija lielpilsētas apstākļos var būt bīstama un ka šādās pilsētās ir grūti dzīvot, Agni Joga nekad nav apgalvojusi, ka tajās vispār nevarētu dzīvot. Bet, lai dzīvotu un izdzīvotu, turklāt pat evolucionētu šajā smacīgajā atmosfērā, ir jāzina, kā vismaz reizēm tikt pie svaiga gaisa malka. Agni Jogas meditācijas metodes, kas paredzētas tieši mūsu laikam, palīdz ne vien dabūt tīrā garīgā gaisa devas, bet arī pārvērst šīs atsevišķās porcijas nepārtrauktā atsvaidzinošas un augstas enerģijas straumē, tādējādi mūslaiku haosā izveidojot dzīvas dzīves oāzes. Kādas tad ir Agni Jogas meditācijas atšķirīgās iezīmes, kāda ir tās specifika? Kādas ir konkrētās metodes?

Visupirms šī meditācija ir pastāvīga tiekšanās uz Augsto, tā ir domājoša un vērtējoša meditācija, kuru praktizējot acīm jābūt vaļā un kurā organiski iekļaujas apkārtējās dzīves problēmas. Agni joga dinamiskā meditācija pamatojas uz atmodinātās sirds siltumu un turpinās skolnieka ikdienišķo rūpju un darbu laikā gan saskarsmes procesā, gan vienatnē esot. Atsevišķos brīžos, kad agni jogs jūt neatliekamu vajadzību vēl dziļāk un pilnīgāk saplūst ar garīgo pasauli, viņš savu apziņu atslēdz no ārējās pasaules, savieno domu ar sirdi un, iegājis klusuma stāvoklī, realizē iecerēto saplūsmi. Pēc tam viņš ar atjaunotu enerģiju atgriežas pie pasaules problēmām un palīdz cilvēkiem.

Agni Jogas meditācijas prakse izceļas ar konkrēto metožu bagātību un daudzveidību. Mācība apliecina, ka šis princips ir Jaunā Laikmeta atšķirīga iezīme: ‘"Vienpusīga tiekšanās ir raksturīga Kalijugai, bet visu enerģiju stīgas kā glābēja straume bagātinās Satjajugas atradumus (Hierarhija. 69. p.).” Starp šīm metodēm ir gan uz sirdi un cildeniem emocionāliem pārdzīvojumiem centrētā meditācija, gan haotiskās domāšanas disciplinēšana pat līdz tās pilnīgai apturēšanai (Mācība šeit lieto Rādža Jogas terminu “Vairāgjas uguns” tas ir īpašs apziņas stāvoklis, augstas enerģētiskās vibrācijas, ko var panākt,

. ja izdodas pilnībā atslēgt domas no ārējiem objektiem). Agni Jogas meditācija tā ir gan lieliska domu jaunrades prakse, gan domas skaistuma un spēka attīstīšana, gan uzmanības, gribas un iztēles disciplinēšana, gan kosmiskās apziņas ieaudzināšana, gan pastāvīgas iekšējās modrības sasniegšana, kas nozīmē prasmi novērot pašam sevi visā pozitīvo un negatīvo īpašību dzijumā un pilnībā. Šī meditācija paredz apgūt tā saukto mentālo elpošanu, kuras pamatā ir prasme ilgstoši novērot katru savu ieelpu un izelpu, šā procesa laikā apzināti uzņemot izplatījumā esošās smalkās enerģijas un spēkus. Šīs meditācijās laikā cilvēks gan savās domās, gan sirdī stājas tā priekšā, kas viņam ir pats augstākais, sava garīgā Skolotāja, Gaismas Hierarhijas vai Absolūta priekšā. Te ir arī meistarības apgūšana visdažādākajos darbības veidos ar meditācijas palīdzību, pamatojoties uz prasmi “papildināt darbību ar domu”. Visbeidzot, tā ir prasme apvienot psihisko enerģiju kolektīvā enerģijā un raidīt “domu sūtījumus”, kas attīra planētas psihosferu. Protams, pēdējās metodes piemērošanai ir obligāti vajadzīga zināma grupā vai vienkopā apvienojušos cilvēku harmonizācija tikai tad viņi spēs veikt šādu cēlu un nepieciešamu garīgo darbu.

Apgūt Agni Jogas meditatīvo aspektu, kas orientē uz psihiskās enerģijas pakļaušanu, nozīmē daudz dziļāku ieiešanu Mācībā salīdzinājumā ar propagandas darbu. Tas nav viegli ir vajadzīga pacietība, kultūra, izglītība, daudzu garīgo tradīciju zināšana un, visbeidzot, drosme. Daudzi, kas uzskata sevi par agni jogiem, baidās no Ugunīgās Pasaules, no augstākajām ugunīgajām enerģijām, jo šīs pasaules izzināšana no cilvēka prasa ārkārtīgi augstu iekšējās dzīves un sirds sprieguma pakāpi. Bet laiks tīri ārējai Agni Jogas iepazīšanai strauji iet mazumā -

jau pienācis laiks ieiet templī, iekļauties šajā ugunīgajā evolūcijas straumē. “Kas grib iemācīties peldēt, tam bezbailīgi jāmetas ūdenī,” saka Mācība. Šo straujumu nosaka pats laiks, kurā mēs dzīvojam. Visas pasaules reliģijas, ezoteriskās doktrīnas un mistiskās mācības, gan senie, gan arī mūsdienās izteiktie pareģojumi saskan tajā ziņā, ka cilvēces vēstures iepriekšējais laikmets, iepriekšējais cikls tuvojas nobeigumam. Tuvojas Jaunā Ēra. Pāreja uz to nav iespējama bez satricinājumiem un kataklizmām, turklāt to spēks var izrādīties planētai liktenīgs. Agni Joga kā eshatoloģiska mācība apkopo visu iepriekšējo eshatoloģijas pieredzi un nosprauž skaidru un precīzu izdzīvošanas stratēģiju. Kas ir eshatoloģija? Eshato pēdējais, log logoss, tātad pēdējā kārtība, pēdējais pasaules cikls, un tajā mēs visi dzīvojam. Jaunās Ēras iestāšanās, Jāņa Kristītāja sludinātās “Jaunās zemes un Jaunās debess” atnākšana ir saistīta ar to, ka zemei tuvojas izplatījuma uguns un planētas aura akumulē augstas kosmiskās enerģijas. Šī uguns atnākšana iezīmē dievišķā taisnīguma atjaunošanu un patiesības triumfu, bet tas būs ļoti sāpīgi visiem, kuri to pārkāpj. Pasaules krīzes situācija var būt saistīta ar ekoloģiskām nelaimēm, katastrofām, zemestrīcēm, vulkānu izvirdumiem, zināmu un nezināmu epidēmiju masveida uzliesmojumiem, temperatūras svārstībām, sociāliem nemieriem un stipro kosmosa rentgena staru intensitātes paaugstināšanos. Šādā smagā situācijā izdzīvot un garīgi attīstīties var vienīgi tas, kas attīrījis savu auru no visa haotiskā un slimīgā, attīstījis lielu garīgo spēku un augstā līmenī pārvalda psihisko enerģiju. Lielā atlase, kas noteiks, kuri ir cienīgi pacelties nākamajā evolūcijas pakāpē, tiks veikta gara līmenī, un kritēriji būs gara cildenums un spēks, iekšējās dzīves intensitāte un sirds skaidrība. Un, protams, nepietiks ar to, ka Mācības pamatprincipi tiek

izpildīti tīri ārējā, sadzīviskajā līmenī. Šobrīd ir par maz būt vienkārši labam cilvēkam, vajag iekšēji iekvēlināt un pārveidot visas savas labākās gara īpašības. Ar diapozitīvu programmu demonstrēšanu vai Mācības propagandu vien, runājot kristietības vārdiem, nevarēs attaisnoties. Nekādu drošību negarantēs arī ezoterisma izpēte ar grāmatu palīdzību. “Nākotni noteiks nevis “ezoteriķi”, bet gara varoņi, kas savu dzīvi ziedo pasaules atpestīšanai,” tāda ir H. Rērihas pārliecība.

Salīdzinājumā ar lūgšanas stāvokli meditatīvais stāvoklis ir vēl sarežģītāks (turklāt te nepieciešama speciāla aizsardzība), kaut gan tas jau pats par sevi pilda aizsardzības funkciju. Tas tādēļ, ka lūgšana retāk noved pie astralizācijas parādībām, tas ir, pie astrālā ķermeņa iziešanas. Turklāt lūgšana parasti tiek personiski adresēta kādam konkrētam svētajam vai Skolotājam, un līdz ar to rodas papildu aizsargenerģija. Turpretī meditācijas pamatā nebūt ne vienmēr ir tiekšanās uz augstu personību vai Dievišķo Individualitāti. Tāpēc visas briesmas, kas raksturīgas lūgšanas stāvoklim (slieksme uz psiholoģisku snaudu, apmulsuma sajūta astralizācijas gadījumā, nekritiska tieksme uzskatīt parādījušos vizuālos un audiālos tēlus par dievišķo spēku izpausmi), vēl lielākā mērā piemīt meditatīvajam stāvoklim. Turklāt ir vēl arī citas grūtības, kuras kļūst reālas, ja meditācija noris nepareizi: var notikt pārsātināšanās ar neapgūtu enerģiju; priekšlaicīga Kundalinī pacelšana, kas ir bīstama veselībai un kaitīga tādā ziņā, ka kristalizējas un nostiprinās cilvēka psiholoģiskās nepilnības; nesaskaņota čakru darbība (ja griba tiek ilgstoši koncentrēta uz vienu centru); tās dabiskās psihoenerģētiskās aizsargātības zaudēšana, kuru cilvēkam nodrošina auras aizsargtīkls un kura pasargā viņu no nevēlamiem kontaktiem ar zemākajām astrālajām būtnēm un enerģijām. Lai cilvēks meditatīvajā stāvoklī būtu labi aizsargāts pret nelabvēlīgu smalko iedarbību:

•  Vienmēr jāsaglabā skaidra, modra apziņa un jābūt spējīgam ieņemt mierīga, saprātīga novērotāja pozīciju attiecībā uz visiem iekšējiem procesiem.

•  Jākontrolē smalkā ķermeņa stāvoklis un jāprot apturēt tā spontānu, nevadāmu iziešanu smalkajā pasaulē.

• Kritiski jāizturas pret visiem, pat ļoti pozitīviem emocionālajiem pārdzīvojumiem, kādus var panākt meditācijas laikā, jāpārvar visas tendences, kas saistītas ar vēlēšanos sasniegt “kaifu”, un jāatceras, ka meditācijas mērķis ir nevis patīkams stāvoklis, bet gan īstenības apjēgšana.

• Kritiski un saprātīgi jāizturas pret visiem tēliem (gan vizuālajiem, gan audiālajiem), kas rodas meditatīvā stāvokļa laikā.

•  Meditācijā mazāk jācenšas pacelt Kundalinī enerģiju, bet vairāk jātiecas uz sirds uguņu iedegšanu.

• Jāprot meditācijas rezultātā uzkrātās enerģijas pārpalikumu nekavējoties atdot garīgiem mērķiem vai pasaulīgai palīdzībai un nepieļaut neizlietotas enerģijas uzkrāšanos.

•  Jāizvairās ilgstoši pārāk sasprindzināti koncentrēt uzmanību uz vienu centru (čakru), lai nepieļautu to, ka tiek izjaukta centru polarizācija.

• Jāmācās balstīties ne tikai uz iztēles rezultātiem, bet arī uz skaidro saprātu.

•   Meditācijas laikā saskaroties ar naidīgiem tumšajiem spēkiem vai enerģijām, jāizsauc savā sirdī Skolotāja tēls un domās jāatkārto viņa vārds, lūdzot palīdzību.

Par nepareizu, vampīrisku attieksmi pret lugšanu un meditāciju

Lai gan šie abi garīgā darba veidi ir ļoti cildeni, ari tos var izmantot cilvēka iekšējais vampīrs, viņa zemākais Es savu nepilnīgo vēlmju un tieksmju apmierināšanai. Šīm vēlmēm un tieksmēm ir raksturīga mimikrēšanas spēja, tās slēpjas zem garīguma maskas. Par vampīrisku tendenci ir uzskatāma jebkāda tīri pasaulīgu labumu izlūgšanās no Dieva, kā ari sevis identificēšana ar dažādiem kārdinošiem tēliem, kādi var rasties tai laikā, kad cilvēks vēršas pie Visaugstākā. Meditācijas laikā vampīrisma izpausmes ir tādas nepareizas formas kā pāragra ieiešana astrālā, Kundalinī enerģijas mehāniska pacelšana, eiforiska, snaudai līdzīga meditācija ar mērķi sasniegt “kaifu”, mākslīga koncentrēšanās uz centriem (čakrām) un to griešana. Cilvēks, kas lūdz vai meditē šādā veidā, riskē ar to, ka var izšķiest savus paša spēkus un kļūt par svešu enerģiju laupītāju īpaši tad, ja lūgšana vai meditācija ir kolektīva un notiek citu cilvēku klātbūtnē.

Pēcvārds

Tātad grāmata ir izlasīta. Vispār tajā sniegtā informācija ir pietiekama, lai cilvēks varētu izstrādāt diezgan kompetentu viedokli par konkrēto problēmu un sākt praktisku sevis pilnveidošanas darbu. Vēlreiz uzsvērsim, ka šī grāmata nebūt nav rakstīta ar mērķi aizstāt tiekšanos pie Dieva (uz ko aicina reliģijas un ezoteriskās mācības) ar citāda veida iekšējo darbu, konkrēti, ar vispusīgu aizsardzību pret vampīrismu un citām tumšo spēku izpausmēm. Grāmatas mērķis ir:

•   Dot jiepieciešamās elementārās zināšanas par garīgi psiholoģisko aizsardzību pret vampīrismu, melno maģiju un buršanu tiem cilvēkiem, kuriem šo zināšanu nav, bet kuriem ir nācies praktiski saskarties ar reālām problēmām, ko rada nezināmi, nesaprotami un draudoši okultie spēki. Galvenā aizsardzības metode šīs kategorijas cilvēkiem varētu būt šāda iespējami ātrāk atrast savu garīgo ceļu, izraudzīties sev visatbilstošāko tradīciju, reliģiju vai mācību un darboties attiecīgajā virzienā. Šiem cilvēkiem būtu lietderīgi reizēm salīdzināt šajā grāmatā ietvertās zināšanas ar izraudzītās mācības patiesībām un novēlējumiem.

•  Palīdzēt tiem cilvēkiem, kuri jau izraudzījušies savu garīgo ceļu un virzās pa to saskaņā ar attiecīgo reliģiju vai mācību, vēl dziļāk apzināt problēmas, kas saistītas ar energozudumiem un psiholoģisko aizsardzību. Nereti pat diezgan kompetentiem un progresīviem kādas reliģijas vai mācības piekritējiem gadās izjust gan to, ka viņi

nav pietiekami aizsargāti pret smalko iedarbību, gan arī to, ka pietrūkst enerģijas un iekšējā spēka. Protams, pirmām kārtām viņiem šī aizsardzība un enerģētiskais spēks ir jāmeklē tajā garīgajā sistēmā, kuru viņi paši izraudzījušies. Nodevība pret savu ticību nav pieļaujama. Ja tā tomēr notiek, cilvēks zaudē visu uzkrāto spēku un jau iegūto aizsargātību un viņam viss jāsāk no nulles. Tajā pašā laikā iekšējā darbā nostabilizējušies stereotipi un dogmas bieži vien noved pie garīgās stagnācijas, aizsargātības līmeņa pazemināšanās un enerģijas zaudējumiem, turklāt ierasto priekšstatu gūstā nonākušais cilvēks nespēj ar svaigu skatu saredzēt šo problēmu dziļākos cēloņus. Šiem cilvēkiem grāmata iesaka atjaunināt priekšstatu par sevi pašu, par savām iekšējā darba metodēm, dzīvē iemantotajiem paradumiem, pamatīgi izvērtēt savu attieksmi pret izraudzīto reliģiju, no jauna iedziļināties šajā reliģijā ar mērķi piekļūt tās apslēptajam kodolam un uz visiem laikiem atrisināt aizsargātības un energozudumu problēmu.

Grāmata nekādā ziņā nepretendē uz to, ka varētu aizstāt ezoteriskajās mācībās ietvertās metodes. Tā ir rokasgrāmata, kas palīdz šīs metodes likt lietā, un nevajag tajā saskatīt vairāk, kā tā pati pasaka. Tomēr grāmatā ietvertā informācija nebūt nav tik vienkārša, kā pirmajā acumirklī varētu šķist. Ja šī rokasgrāmata tiek pareizi lasīta, tā var cilvēkā modināt interesi par iekšējo sevis veidošanas darbu, reāli palīdzēt viņam noteikt savu garīgo ceļu, pat izraudzīties konkrētu virzienu un padziļināt izpratni par psiholoģiskās aizsardzības mehānismiem, kā arī par jautājumiem, kas saistīti ar enerģijas zaudēšanu un tās uzkrāšanu.

Kam tad īsti būtu jāpaliek jūsu apziņā pēc šīs grāmatas izlasīšanas, ja jūs to lasījāt pareizi? Jums tagad vajadzētu:

•  Skaidri izprast visus vai vismaz galvenos psihoenergoinf’ormacionālās apmaiņas un vampīrisma aspektus, kā ari metodes, kas nodrošina aizsardzību pret vampīrismu gandrīz visās tā formās un izpausmēs.

•  Skaidri saprast, ka visbīstamākais ir iekšējais vampīrs tiklab ar izšķērdēšanu, kā arī ar laupīšanu saistītajā formā un ka diemžēl mēs paši sev esam vislielākie ienaidnieki.

•  Skaidri apzināties, ka nav tāda veida vampīrisma, melnās maģijas vai buršanas, pret ko nevarētu aizsargāties, turklāt nevis ar kaut kādiem eksotiskiem un loti sarežģītiem paņēmieniem, bet ar visvienkāršākajām un drošākajām metodēm vajadzīga tikai nemitīga tiekšanās uz Dievu, pastāvīga modrība, tīra sirdsapziņa, kā arī spraiga un darbīga, uz cildeniem mērķiem orientēta dzīve.

•  Skaidri saprast, ka reliģijas un ezoteriskās mācības ir vislabākie ieroči Gaismas cīņā pret tumsu, kuras pusē stāv vampīrisms, melnā maģija un buršana.

•  Izjust noteiktu vēlēšanos izdarīt savu iekšējo mistisko izvēli, nostāties uz garīgā ceļa un apgūt šo labāko un apslēptāko Gaismas ieroci.

•   Mierīgi un labvēlīgi izturēties pret visiem, arī nepilnīgiem cilvēkiem, jo vampīriskas tendences lielākā vai mazākā mērā piemīt visiem un vienīgi to acīm redzamais un uzkrītošais pārsvars pār citām īpašībām ļauj cilvēku ierindot minētajā nepievilcīgajā kategorijā.

•   Vairs nebaidīties ne no kādiem vampīriem, melnajiem magiem un burvjiem.

•   Nebūt aizdomīgam pret cilvēkiem vispār. Runa ir par to aizdomīgumu, kas parādās it kā avansā pat tad, ja cilvēki tam nav devuši nekādu iemeslu, un līdz ar to nereti provocē viņus uz negatīvu rīcību.

•   Būt mierīgam, bet saglabāt modrību un garīgi bruņotu neitralitāti attiecībā uz visu, kas šķiet aizdomīgs saskarsmē un sadarbībā ar citiem cilvēkiem.

•   Prast maskēt daudzveidīgās metodes, kuras jūs, ja nepieciešams izmantojat aizsardzībai pret vampīrismu, ar elegantu, dabisku un smalku izturēšanos.

•  Prast ietvert visas atsevišķās un daudzveidīgās psihotehnikas un aizsardzības paņēmienus savā viengabalainajā, veselīgajā un aizsargātajā pašsajūtā, jūtziņā un garīgajā tiecībā, veikt tādu ezoterisko psihosintēzi, lai, būdams iekšēji nevainojams un pieslēdzies Visaugstākajam, jūs tad, kad tas ir nepieciešams, varētu spontāni piemērot pareizo paņēmienu.

Tomēr šīs grāmatas piedāvātās iespējas paliks neizmantotas un mērķis nebūs sasniegts, ja jūs:

•  Neesat izpratis izklāsta jēgu vai esat to sapratis ačgārni, tas ir, saskatījis tekstā ieteikumus, kā padarīt sevi par pašapstiprinātu magu pārāku par vienkāršajiem mirstīgiem.

•  Nobiedējusi perspektīva kļūt par planētas tumšo okulto centru izmēģinājumu^rusīti un līdz ar to jūsu griba ir paralizēta un radusies bezcerības sajūta.

•  Baidāties no jebkurām okultās sfēras izpausmēm un no paša šī temata.

•  Pārņēmusi pārmērīga aizdomīguma un baiļu sajūta attiecībā uz visiem cilvēkiem, īpaši tiem, kuri jums nepatīk, un tiem, kuri interesējas par okulto tematiku.

•   Saziņā esat kļuvis nedabiski sasprindzināts un ar visu savu neveiklo izturēšanos it kā demonstrējat to, ka esat pievērsies okulti psiholoģiskajai aizsardzībai.

•   Nejūtat nekādu interesi par reliģijām un ezoteriskajām mācībān un nesaredzat tajās visstiprāko garīgo ieroci.

•   Turpināt dzīvot tāpat kā agrāk bez zināšanām, bez intensīvas iekšējās dzīves, bez gribas piepūles un sirds uguns.

Grāmatas mērķis ir modināt cilvēkos to cildeno uguni, kura liek tiekties uz pilnību, dot tam nepieciešamās zināšanas, palīdzēt kļūt kaut nedaudz brīvākiem un vairs nebaidīties no vampīrisma, melnās maģijas un buršanas tumšās sfēras.

Ja jūs to neesat sapratis un izjutis, ja saziņā esat kļuvis vēl biklāks, saspringtāks un nedabiskāks, tas nozīmē, ka galvenais šīs grāmatas lādiņš ir aizgājis jums garām. Vēl vairāk iepazīšanās ar nopietnu informāciju, ja tā turpmāk netiek izmantota, uzliek cilvēkam papildu karmisko atbildību, bet bailes, aizdomīgums un nedabiskums padara viņu vēl vieglāk ievainojamu. Tas nozīmē, ka jūs sākāt apgūt šīs zināšanas, būdams iekšēji tām nesagatavots, un nepratāt izpildīt grāmatas sākumā sniegtos ieteikumus un norādījumus par to, kā šī grāmata jālasa. Tātad jūs to lasījāt nevis ar visu savu būtni, bet gan identificējāties ar kādu neīstu personu.

Ko tādā gadījumā darīt?

Ja šis temats vēl joprojām jūs interesē, ja līdz galam neizskaustās bailes, sasprindzinājums un nedabiskums vēl aizvien satrauc jūsu apziņu un, visbeidzot, ja jūs uzticaties šim tekstam, vēlreiz pārlasiet (cenšoties to darīt lēni un apzināti) nodaļu par to, kā cīnīties pret vampīrismu pašam sevī, un domās pasekojiet tam Es, kurš jūsu iekšienē pretojas attiecīgajām zināšanām. Atbildiet pats sev uz šādiem jautājumiem: vai jums pašam šis Es patīk? Kur tas jūs novedīs? Vai jūs gribat dzīvot kopā ar to? Varbūt tas palīdzēs jums citādi paskatīties uz visu konkrēto sfēru. Ja arī tas nelīdz, pievērsieties tieši reliģijās un garīgajās mācībās uzkrātajai pieredzei, bet atcerieties, ka tuvoties tām ar vienu vienīgu mērķi un motīvu - aizsargāt sevi pret vampīrismu, melno maģiju un buršanu nav jūsu cienīgi un būtībā tas nav pareizi. Dievam jātuvojas pirmām kārtām ar vēlēšanos pildīt Viņa Gribu.

Pielikums

Fragments no H. Rlavatskasgramatas “Atmaskota Izlda”

Indusi vampīru esamībai tic tikpat cieši kā serbi un ungāri. Turklāt viņu doktrīna ir tieši tāda pati, kāda bija Pjerartam, slavenajam franču spiritistam un mesmeristam, kura skola vēl pirms dažiem gadiem bija ļoti populāra.

“Fakts, ka rēgi atgriežas un sūc cilvēku asinis,” raksta doktors, “nemaz nav tik neizskaidrojams kā šķiet, un šeit mēs pievērsīsimies spirituālistiem, kuri atzīst ķermeņa un dvēseles dubultošanos. Rokas, kuras mēs varējām paspiest … šīs materializētās ekstremitātes … tik taustāmas… skaidri pierāda, cik daudz kas ir iespējams astrālajam rēgam, ja vien ir labvēlīgi apstākļi. ”

Cienījamais ārsts šeit atbalsta kabalistu teoriju. Šadims ir pati zemākā garīgo būtņu klase. Maimonīds, stāstīdams par to, ka viņa tautiešiem ir pienākums uzturēt tuvus sakarus ar saviem mirušajiem, apraksta šādos gadījumos rīkotās asinsdzīres. Viņi izrok bedri, ielej tajā svaigas asinis un virs bedres novieto galdu; tad atnāk “gari” un atbild uz visiem jautājumiem.

Pjerarts, kura dokb'īnas pamatā likta teurģistu doktrīna, ir ļoti sašutis par garīdzniekiem piemītošo māņticību. Viņi ikreiz, kad pastāv aizdomas, ka mironis varētu būt

bijis vampīrs, pieprasa, lai tam sirdī tiek iedzīts miets. Tik ilgi, kamēr astrālais ķermenis vēl nav pavisam atbrīvojies no fiziskā ķermeņa, pastāv iespēja, ka tas magnētiskās pievilksmes spēka ietekmē būs spiests atkal atgriezties fiziskajā ķermenī. Reizēm var būt tā, ka astrālais ķermenis ir iznācis tikai daļēji, bet fiziskais ķermenis pēc ārējā izskata ir jau pavisam miris un tiek apbedīts. Šādos gadījumos šausmu pārņemtais astrālais ķermenis ar varu atkal cenšas atgriezties savā fiziskajā apvalkā, un tad ir divas iespējas: nelaimīgais upuris vai nu raustīsies nāvīgās mokās, smokot nost, vai arī ja tas bijis ļoti materializēts kļūs par vampīru. Sākas divu ķermeņu dzīve; nelaimīgie apglabātie kataleptiķi uztur savas nožēlojamās dzīvības tādējādi, ka to astrālie ķermeņi laupa dzīvības asinis dzīvajiem cilvēkiem. Ēteriskā forma variet, kur vien vēlas; un tik ilgi, kamēr nav sarauti pavedieni, kas to saista ar ķermeni, tā var brivi klīst un klejot apkārt vai nu redzama, vai neredzama un pārtikt no cilvēku upuriem.

“Acīmredzot šis “gars”, izmantojot noslēpumaino neredzamo sakaru pavedienu, kas varbūt kādreiz tiks izpētīts, sūkšanas rezul tātus nodod kapā nekustīgi gulošajam materiālajam ķermenim un tādējādi palīdz tam uzturēt katalepsijas stāvokli.”

Briērs de Boismonts min vairākus pilnīgi apstiprinātus gadījumus, kurus viņam labpaticies nosaukt par halucinācijām.

Franču avīze ziņo, ka neseno pētījumu rezultātā tika konstatēts: “ 1871. gadā garīdznieku inspirētās kūdīšanas rezultātā divi līķi tika pakļauti apkaunojošajai, ar populāro māņticību saistītajai procedūrai. Ak, tumsonīgie aizspriedumi!”

Bet doktors Pjerarts, kā liecina de Misē minētais citāts, varonīgi aizstāvēdams vampīrisma realitāti, izsaucas:

“Jūs sakāt tumsonīgie aizspriedumi? Vai tiešām par spīti tik ļoti daudzajiem, bieži vien pārliecinošajiem faktiem mēs varam sacīt, ka to vairs nav un ka tic nekad nav bijuši pamatoti? No nekā nekas nerodas. Jebkuram ticējumam, jebkurai ieražai pamatā ir noteikti fakti un cēloņi. Ja neviens nekad nebūtu pieredzējis to, ka vairākās valstīs dažkārt ģimenēs ir parādījušās būtnes visiem pazīstamu nelaiķu izskatā, kas sūkušas vienas vai vairāku personu asinis, un ja pēc tam nebūtu sekojusi upuru nāve spēku izsīkuma dēļ, tad taču neviens nekad nebūtu gājis uz kapiem un racis ārā līķus un mēs nekad nevarētu apliecināt to neiedomājamo faktu, ka tiek atrastas vairākus gadus kapā gulējušas personas, kuru acis ir atvērtas, sejas krāsa sārta, ķermenis lokans, mute un deguns pilni asinīm un kurām, kad«nocērt galvu, straumēm plūst asinis.”

Viens no visnozīmīgākajiem vampīrisma piemēriem figurē filozofa marķīza d’Argensa personiskajās vēstulēs. 1837. gada martā britu presē angļu ceļotājs Paši ej s apraksta dažus gadījumus, ko viņš novērojis Kandi salā. Par līdzīgiem novērojumiem liecina doktors Džobards, antikatoliski un antispirituālistiski noskaņotais slavenais beļģu zinātnieks.

Bīskaps d’Avrančess Hjūts raksta: “Es nepētīšu, vai vampīrisma fakti, par kuriem pastāvīgi tiek ziņots, atbilst īstenībai vai arī tie ir ļoti izplatītu maldu augļi; bet viens gan nav apšaubāms tos apliecina tik daudz autoru un tik daudz-aculiecinieku, ka šā jautājuma risināšanu neviens nedrīkstētu uzsākt bez pienācīgas uzmanības.”

Ševaljē, kurš krietni nopūlējās, vākdams materiālus savai dēmonoloģijas teorijai, min vissatraucošākos piemērus

nolūkā pierādīt, ka šie gadījumi ir Sātana roku darbs, ka Sātans kapos apbedītos līķus izmanto kā ietērpu, lai naktīs varētu sirot un sūkt cilvēku asinis. Man šķiet, ka mēs lieliski varam iztikt bez šā jau diezgan apputējušā personāža. Ja vispār mums jātic tam, ka gari var atgriezties, tad var atrast, cik vien uziet, ļaunu sadistu, sīkstuļu un cita veida grēcinieku īpaši pašnāvnieku, kuri ļaunumā ir pārāki par pašu Sātanu tā ziedu laikos. Pilnīgi pietiek ar to, ka mēs patiešām esam spiesti ticēt tam, ko īstenībā redzam un zinām kā faktu, respektīvi, esam spiesti ticēt gariem, tādēļ varam nemaz nepapildināt šo panteonu ar Sātanu, kuru neviens nekad nav redzējis.

Tomēr ir interesantas detaļas, kas būtu pieminamas sakarā ar vampīrismu, jo it visās valstīs jau kopš seniem laikiem ļaudis ir ticējuši šai parādībai. Slāvu tautas, grieķi, vallahi un serbi drīzāk apšaubīs savu ienaidnieku turku pastāvēšanu nekā faktu, ka eksistē vampīri. Brukolaki vai vurdalaki, kā tos dēvē, pie slāvu pavarda ir pārāk pazīstami viesi. Talantīgi rakstnieki, ļoti vērīgi un godīgi cilvēki, ir traktējuši šo fakt^i un ticējuši tam. No kurienes tad cēlusies minētā māņticība? Kā gadsimtu gaitā varēja saglabāties šī vienprātīgā ticība, un kādēļ tik identiski un vienveidīgi aprakstītas detaļas, ko mēs atrodam šai sakarā liecinieku sniegtajās liecībās? Turklāt šie liecinieki ir dzīvojuši dažādās valstīs un tiem ir atšķirīga attieksme pret citām māņticībām..

Viņa eminence Kalmcts, skeptiski noskaņotais benediktīniešu mūks, raksta: “Ir divas iespējas, kā izskaust ticību šiem šķietamajiem rēgiem… Pirmā iespēja izskaidrot ar vampīrismu saistītos brīnumus, pamatojoties uz tīri fiziskiem cēloņiem; otrā iespēja pilnīgi noliegt jebkura ar vampīrismu saistītā stāsta patiesumu; otrais ceļš, neapšaubāmi, ir vispareizākais un saprātīgākais.”

Pirmā iespēja izskaidrot šo fenomenu ar fiziskiem, lai arī okultiem cēloņiem ir tā, kuru izraudzījās Pjerarta mesmerisma skola. Un spirituālistiem nav tiesību apšaubīt tās skaidrojumu ticamību. Otra iespēja ir zinātnes un skeptiķu akceptētais ceļš. Te kategoriski viss tiek noliegts. Kā teicis de Misē, labāka vai pareizāka ceļa nevar būt, un neviens neizvirza zinātnei un filozofijai mazākas prasības.

Kodžomas apkaimē vairākiem vietējiem iedzīvotājiem bija parādījies mirušā gana rēgs, un vai nu pārbīļa, vai kāda cita iemesla dēļ tie visi nomira nākamās nedēļas laikā. Līdz izmisumam novestie zemnieki izraka līķi, izdūra tam cauri mietu un pienagloja līķi pie zemes. Tajā pašā naktī rēgs atkal parādījās, iedvesdams cilvēkiem šausmas, un dažus no viņiem nožņaudza. Tad vietējās varas iestādes nodeva līķi bendem, kurš to aiznesa uz netālo lauku un sadedzināja.

“Šis līķis,” saka dc Misē, citēdams viņa eminenci Kalmetu, “gaudoja kā ārprātīgs, spārdījās un raustījās, it kā būtu dzīvs. Kad to durstīja ar smailiem mietiem, tas griezīgi kliedza un izvēma daudz tumši sarkanu asiņu. Tikai pēc tam, kad ķermenis bija pārvērties pelnos, rēgs vairs nerādījās.”

Tiesu darbinieki apmeklēja šādu notikumu vietas, kapi tika atrakti un līķi izcelti no kapiem, un gandrīz vienmēr varēja novērot, ka vampīrismā apsūdzētais mironis izskatās veselīgs un sārts un tā miesa nemaz nav sākusi trūdēt. Cilvēki novēroja, ka šādiem mirušajiem piederējušie priekšmeti pārvietojas pa māju, lai gan neviens tiem nebija pieskāries. Bet oficiālās varas iestādes lielākoties atteicās sadedzināt līķi vai nocirst tam galvu, pirms netika strikti izpildītas visas tiesvedības procedūras. Tika izsaukti un uzklausīti liecinieki, visas liecības rūpīgi

izvērtētas. Pēc tam apskatīja izraktos līķus un tikai tad, ja atrada neapšaubāmas vampīrismam raksturīgās pazīmes, tos nodeva bendem.

“Bet,” turpina argumentēt viņa eminence Kalmets, “galvenās grūtības bija saistītas ar to, ka vajadzēja uzzināt, kā šie vampīri var izkāpt no sava kapa un atkal tur atgriezties, ne vismazākajā mērā nesajaucot virs kapa esošās zemes kārtas, kā tas notiek, ka tos redz tērpušos parastajās drēbēs; kā tic var parādīties, staigāt un ēst Ja tas viss ir tikai to cilvēku iedomas, kuri ir pārliecināti, ka viņus nomoka vampīri, tad kā lai izskaidro to, ka pēc aizdomās turēto rēgu kapu atrakšanas atklājas, ka līķiem nav nekādu trūdēšanas pazīmju, ka tie ir svaigi, pilni asinīm un sulas? Kas ir par cēloni tam, ka viņu kājas ir notašķītas un netīrumiem klātas nākamajā dienā pēc nakts, kad tie parādījušies un biedējuši savus kaimiņus, turpretī nekas tamlīdzīgs nav novērojams pie citiem tai pašā kapsētā apglabātajiem līķiem? Un kāpēc ir tā, ka pēc sadedzināšanas tie vairs nekad neatgriežas? Un kāpēc šajā valstī šīs parādības notiek tik bieži, ka vairs nav iespējams cilvēkus pārliecināt, lai viņi maina savas domas? Pieredze viņiem liek šīm parādībām ticēt.”

Daba pastav neizskaidrojams fenomens, un tāpēc mušu neticības laikmetā fizioloģija un psiholoģija to noliedz. Šis fenomens ir daļējas nāves stāvoklis. Faktiski ķermenis ir miris. Kad tas notiek ar cilvēkiem, kuriem matērija nevalda pār garu, viņu astrālā dvēsele, palikusi viena pamazām ar pūlēm atbrīvojas un, kad ir sarauts pēdējais saistošās ķēdes posms, uz visiem laikiem atdalās no sava zemes dzīves ķermeņa Tikpat spēcīga pretēja magnētiskā polaritāte ar varu atstumj ēterisko cilvēku no sairstošās organiskās masas. Visas grūtības ir saistītas ar to, ka: 1) par šo divu ķermeņu galīgo atdalīšanos uzskata to brīdi, kac zinātne atzīst fizisko ķermeni par mirušu, un 2) tā pati zinātne netic ka cilvēkam ir dvēsele jeb gars.

Pjerarts cenšas pierādīt, ka vienmēr ir bīstami mirušos apbedīt pārāk ātri pēc nāves pat tad, ja uz miesas ir parādījušās skaidri redzamas sairšanas pazīmes. Viņš saka:

“Nelaimīgie mirušie kataleptiķi, viņi ir apbedīti, it kā būtu pavisam miruši, aukstās un sausās vietās, kur iznīcību radošie cēloņi nevar postoši iedarboties uz viņu miesu, be viņu (astrālais) gars iekļaujas fluidajā (ēteriskajā) ķermenī un tiecas iziet ārā no kapa un veikt tādas darbības, kādas ir raksturīgas fiziskajai dzīvei, īpaši tas attiecas uz barošanos kā rezultāti, pateicoties starp dvēseli un ķermeni pastāvošajai noslēpumainajai saiknei kuru garīgā zinātne kādreiz izpētīs, tiek nodoti vēl joprojām savā kapā gulošajam materiālajam ķermenim, kas tādējādi gūst iespēju paildzināt savu eksistenci.”

Šie gari savos efemerajos ķermeņos bieži ir redzēti izejam no kapsētas; ir zināms, ka tie vajājuši savus dzīvos kaimiņus un sūkuši viņu asinis. Tiesas izmeklēšana ir konstatējusi, ka tā rezultātā upuriem iestājies spēku izsīkums, kas bieži vien beidzies ar nāvi.

Tādējādi, sekojot viņa eminences Kalmeta dievbijīgajam padomam mums vai nu jāturpina visu noliegt, vai ari, ja cilvēku un tiesas sniegtajām liecībām vispār ir kaut kāda nozīme, jāpieņem vienīgais iespējamais izskaidrojums.

“To, ka nomirušo dvēseles iemiesojas gaisīgos vai astrālos nesējos, izsmeļoši, pilnīgi un skaidri ir pierādījuši tādi augsti godājami cilvēki kā doktors K. un doktors Mors,” saka Glanvils, “un tāpat viņi ir pierādījuši, ka tāda bija izcilāko filozofu un vissenāko patriarhu mācība.”

Vācu filozofs Zoress izsakās līdzīgi:

“Dievs nekad nav radījis cilvēku beigta līķa veidā, viņš to radīja kā dzīvnieku dzīvības pilnu. Kad Dievs viņu tādu bija radījis un

atzinis par gatavu pieņemt nemirstīgo elpu, Viņš iepūta tam sejā, un tā iznāca, ka cilvēks ir divkārt Viņa radīts. Pašā dzīvības centrā tika īstenota šī noslēpumainā elpas iepūšana pirmajam cilvēkam (rasei?), un no tā laika viņā ir apvienota dzīvnieciskā dvēsele, kas nākusi no zemes, un gars, kas tiek izstarots no debesim.”

De Misē kopā ar citiem pie Romas katoļu baznīcas piederošajiem rakstniekiem iebilst:

“Šis apgalvojums ir galīgi antikatolisks!”

Pieņemsim, ka tā ir. Nu un tad? Tas var būt pat arhiantikatolisks un tomēr pietiekami loģisks, lai rastu atminējumu daudzām psiholoģiskajām mīklām. Zinātnes un filozofijas saule spīd visiem, un, ja katoļi, kuri pārstāv tik tikko septīto daļu no zemeslodes iedzīvotājiem, nav apmierināti, tad varbūt daudzi miljoni citu, skaitliskajā ziņā par katolismu vēl lielāku reliģiju pārstāvju būs apmierināti.

Bet tagad, pirms beidzam runāt par šo riebīgo parādību vampīrismu, ilustrācijai minēsim vēl vienu piemēru. Tam nav nekāda cita galvojuma kā vienīgi apliecinājums, ka par šo gadījumu mums stāstīja acīmredzot uzticību pelnījuši liecinieki.

“Šā | deviņpadsmitā] gadsimta sākumā Krievijā notika viens no visbriesmīgākajiem vampīrisma fenomeniem, kādi vien jebkad ir atzīmēti. C. guberņas gubernators bija aptuveni sešdesmit gadus vecs vīrs, ļauns, cietsirdīgs un greizsirdīgs tirāns. Ticis pie varas, šis despots to izmantoja bez mēra kā viņam lika paša zvērīgie instinkti. Viņš iemīlējās kāda sev pakļauta ierēdņa daiļajā meitā. Lai gan jaunava bija saderināta ar kādu jaunekli, kuru tā mīlēja, tirāns piespieda viņas tēvu dot piekrišanu laulībām, un nelaimīgais upuris,

kura izmisumu neviens neņēma vērā, kļuva par gubernatora sievu. Tad visā pilnībā sāka izpausties šā cilvēka greizsirdīgā daba. Viņš savu sievu sita, nedēļām ilgi turēja ieslēgtu istabā, vīra prombūtnē viņa ne ar vienu nedrīkstēja tikties. Beidzot šis cilvēks saslima un nomira. Bet, juzdams nāves tuvošanos, viņš piespieda sievu apzvērēt, ka viņa otrreiz neprecēsies, un ar briesmīgiem lāstiem piedraudēja, ka tad, ja viņa lauzīs savu zvērestu un izies pie vīra, viņš piecelsies no sava kapa un nogalinās viņu. Gubernatoru apbedīja kapsētā otrā upes krastā, un jaunajai atraitnei vairs nebija nekādu nepatikšanu, līdz daba ņēma virsroku pār sievietes bailēm. Viņa paklausīja sava agrākā iemīļotā lūgumiem un atjaunoja saderināšanos ar viņu.

Kad saderināšanās bija nosvinēta un visi jau aizgājuši gulēt, pēkšņi vecajā muižas ēkā no atraitnes istabas atskanēja izmisīgi kliedzieni. Kad uzlauza durvis, nelaimīgo sievieti atrada dziļā nesamaņā guļam vienās asinīs. I'ai pašā laikā atskanēja troksnis -no pagalma izbrauca kariete. Uz sievietes ķermeņa bija melni un zili asinsizplūdumi it kā no kniebieniem, un no nelielas brūces kaklā sūcās asins pilieni. Atguvusi samaņu, sieviete pastāstīja, ka viņas nelaiķis vīrs pēkšņi ienācis istabā tieši tādā pašā izskatā kā dzīvs būdams, tikai briesmīgi bāls; viņš pārmetis viņai neuzticību, pēc tam nežēlīgi piekāvis un saknaibījis. Šim stāstam neviens neticēja. Tomēr nākamajā rītā sardze, kas stāvēja tilta galā, ziņoja, ka tieši pirms pusnakts sešu zirgu vilkta melna kariete, nereaģēdama uz uzsaucienu, trakā ātrumā aizdrāzusies tai garām pilsētas virzienā.

Jaunais gubernators gan neticēja stāstam par rēgu, tomēr veica drošības pasākumus un dubultoja pie tilta stāvošās sardzes sastāvu, l’aču katru nakti atkārtojās viens un tas pats, turklāt sardzes vīri ziņoja, ka viņu postenī tiltu aizšķērsojošā barjera pati ceļoties augšā, lai gan viņi visiem spēkiem pūloties to noturēt. Katru nakti vienā un tajā pašā laikā kariete rībēdama iebrauca vecās mājas pagalmā; sargi, kā arī atraitnes ģimene un kalpi iegrima dziļā miegā, un katru rītu upuris tika atrasts saskrāpēts, asiņojošs un nesamaņā tāpat kā pirmajā reizē. Visa pilsēta sastinga šausmās. Ārsti nevarēja

sniegt nekādus paskaidrojumus, mācītāji ieradās pavadīt naktis lūgšanās, bet, tiklīdz tuvojās pusnakts, visus pārņēma dziļa letarģija. Tad atbrauca pats apgabala arhibīskaps un noturēja izdzīšanas rituālu, tomēr nākamajā rītā izrādījās, ka atraitnes stāvoklis ir sliktāks kā jebkad agrāk. Viņa jau bija uz nāves sliekšņa.

Beidzot gubernators bija spiests ķerties pie visstingrākajiem līdzekļiem, lai apturētu pilsētā arvien pieaugošo paniku. Viņš norīkoja uz tilta sardzē pussimtu kazaku un pavēlēja tiem par katru cenu apturēt spokaino karieti. Tieši parastajā laikā visi uz tilta dzirdēja un redzēja, ka kariete no kapsētas puses tuvojas pilsētai. Sardzes virsnieks un mācītājs, kas nesa krustu, nostājās priekšā barjerai un vienā balsī sauca: “Dieva un cara vārdā kas nāk?” Karietes logā parādījās labi zināma seja, un pazīstama balss atbildēja: “Valsts slepcnpadomnieks un gubernators K!” Tai pašā brīdī virsnieks, mācītājs un kazaki, kā elektriskās strāvas sitienu saņēmuši, rika atsviesti malā, un spokainā kariete aiztraucās garām, pirms viņi paguva ievilkt elpu. Tad arhibīskaps nolēma ķerties pie gadsimtos pārbaudītā līdzekļa izrakt līķi un pienaglot to pie zemes, izdurot cauri sirdij ozolkoka mietu. Tas arī tika izdarīts, turklāt veicot arī reliģisku rituālu visu iedzīvotāju klātbūtnē. Stāsta, ka, līķi apskatot, izrādījies, ka tā mute ir pilna asinīm, bet vaigi un lūpas sarkanas. Brīdī, kad pa mietu tika izdarīts pirmais sitiens, līķis izdvesa vaidu un asiņu strūkla uzšāvās augstu gaisā. Arhibīskaps noskaitīja tādos gadījumos parasto izdzīšanas lūgsnu, un līķis atkal tika aprakts. Kopš tā laika par vampīru vairs nekas netika dzirdēts.”

Cik lielā mērā šai nostāstā fakti ir pārspīlēti, to mēs nevaram pateikt. Taču mums par to pastāstīja kāds aculiecinieks; un vēl tagad Krievijā dažās ģimenēs vecāki cilvēki atceras šo šausmīgo notikumu.

Kas attiecas uz medicīniskajā literatūrā atrodamajiem materiāliem, tur bieži aprakstīti gadījumi, kad, atrokot kapus, tajos apbedītie atrasti kataleptiskā stāvoklī, un, lai gan speciālisti stūrgalvīgi atkārto, ka šādas parādī

bas notiekot ārkārtīgi reti, varam ieteikt ieskatīties jebkuras valsts preses izdevumos un pārliecināties, ka šis šausmīgais fakts apstiprinās. Garīdznieks H. Hoviss, darba “Pīšļi pīšļiem” autors, atbalstīdams kremācijas ideju, min vairākus bēdīgus gadījumus, kad apbedīšana bijusi priekšlaicīga. Tā, piemēram, viņš min šādu dialogu:

“Vai jūs zināt daudzus priekšlaicīgas apbedīšanas gadījumus?” “Bez šaubām. Es negribētu apgalvot, ka mūsu mērenajā klimatā tic būtu ļoti izplatīti, tomēr tādi mēdz būt. Gandrīz vienmēr, kad kādā kapsētā tiek izdarīti izrakumi, var atrast ne tikai otrādi apgriezušos ķermeņus, bet arī skeletus, kas sarāvušies čokurā pēdējā, bezcerīgajā cīņā par dzīvību. Ķermeņa apgriešanās cēlonis varētu būt arī zārka nemākulīga nolaišana kapā, bet saraušanās čokurā?”

Pēc tam autors min dažus nesenus gadījumus.

“Beržcrakā 1842. gadā pacients iedzēra miega zāles… bet viņš nepamodās… Viņam nolaida asinis, tomēr viņš nenāca pie sama ņas… Beidzot viņu atzina par mirušu un apbedīja. Pēc dažām dienām atcerējās par miega zāļu lietošanu un atraka kapu. Ķermenis bija apgriezies, un uz tā bija pēdas, kas liecināja par ciņu. ”

“Sunday Times" 1838. gada 30. decembri ziņo, ka Tonncinzē, Lcjasgaronnā, apglabājot kādu cilvēku, bērinieki pēkšņi izdzirdējuši neskaidru skaņu, kas nākusi no zārka; kapracis kā bez prāta meties bēgt… Zārku izcēluši un atvēruši. Šausmās un izmisumā sastingusi seja, saplosītais līķauts un čokurā sarautās ekstremitātes liecināja par to, ka zārks atvērts par vēlu. ”

“Times” 1874. gada maijā ziņo, ka 1873. gada augustā, drīz pēc savām kāzām, nomirusi jauna sieviete… Vēl nc gads nebija pagājis, kad vīrs atkal apprecējies, un viņa pirmās sievas māte nolēmusi meitas mirstīgās atliekas pārvest uz Marseļu. Kapliča tikusi atvērta un nelaimīgās sievietes līķis atrasts sagriezies, ar izspūrušiem matiem un skrandās saplosītu apsegu.”

Tā kā pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies sakarā ar Bībelē aprakstītajiem brīnumainajiem gadījumiem, pagaidām to atliksim un pievērsīsimies maģiskajiem fenomeniem.

Ja mums vajadzētu sīki aprakstīt dažādās adeptu manifestācijas, kas notikušas gan Indijā, gan citās valstīs, sanāktu daudzi sējumi, bet no tā nebūtu nekāda labuma, jo neatliktu vietas izskaidrojumiem. Tādēļ mēs izraugāmies lielākoties vai nu tādas manifestācijas, kurās var saskatīt paralēles ar mūsdienās notiekošajiem fenomeniem, vai arī tādas, kuru patiesums ir likumīgi apstiprināts. Horsts gribēja sniegt saviem lasītājiem priekšstatu par dažiem persiešu gariem, bet viņam tas neizdevās, jo tikai šo garu uzskaitījums vien jau varētu apdullināt smadzenes jebkuram ticīgajam. Te ir gan daivi ar visām savām specialitātēm; gan darvandi ar saviem drūmajiem trikiem; šadimi un džini; vesels leģions persiešu kalendāra garu, dēmonu, mājas garu un elfu; turklāt, no otras puses, arī ebreju serafimi, ķerubi, izīdas, amšaspandas, sefiroti, malahimi, elohimi un, piemetina Horsts, “miljons visu rasu un krāsu astrālo būtņu”.

Bet lielākoties šiem gariem nav nekada sakara ar tiem fenomeniem, ko apzināti un mērķtiecīgi īsteno Austrumu magi. Austrumi noliedz apvainojumu garu palīdzības izmantošanā un atstāj burvju ziņā pat elementālo garu un elementāro rēgu palīdzību. Adeptam ir neierobežota vara pār abiem, bet viņš to reti izmanto, jo fizisko fenomenu īstenošanai piesauc dabas garus kā paklausīgus spēkus, bet ne kā saprātus.

Tā kā mēs labprāt nostiprinām savus argumentus ar citu cilvēku liecībām, varbūt derētu minēt Bostonas dienas avīzes “Herald” viedokli par fenomeniem vispār un medijiem konkrēti. Vīlies dažos nekauņās, kuriem mediju spējas tiklab varēja būt, kā arī nebūt, autors pacen-

lies pārliecināties par dažiem brīnumiem, kuri, kā viņš dzirdējis, notikuši Indijā, un salīdzinājis tos ar mūsdienu taumaturģijas fenomeniem:

“Attiecībā uz metodēm un manipulācijām mūsdienu medijam ir lielāka līdzība ar senajiem brīnumdariem nekā jebkuram citam maģiskās mākslas pārstāvim. Bet viņa veikums ļoti atpaliek no tā, ko spēja viņa prototipi, un to var redzēt no turpmāk minētajiem piemēriem. 1615. gadā Anglijas Austrumindijas sabiedrības delegācija augsti izglītoti un ievērojami cilvēki apmeklēja imperatoru Džchangiru. Šīs misijas laikā viņi paši savām acīm redzēja daudz visai brīnumainu izrāžu, kas gandrīz lika viņiem zaudēt ticību savām personiskajām sajūtām un nedeva ne mazāko cerību, ka redzēto būtu iespējams izskaidrot. Kad bengāļu brīnumdaru un burvju mākslinieku grupa demonstrēja imperatoram savu mākslu, tika izteikta vēlēšanās, lai viņi turpat uz vietas, skatītāju acu priekšā, no sēklām*izaudzē desmit zīdkokus. Tūdaļ pat tika iesētas desmit sēklas, un pēc dažām minūtēm no tām izauga tikpat daudz koku. Tur, kur bija ielikta sēkla, zeme pavērās un parādījās sīkas lapiņas, tām tūlīt pat sekoja maigi dzinumi; tie ātri stiepās garumā un raisīja lapas; parādījās zariņi un zari; tie plaši izpletās, tajos pavīdēja pumpuri un uzplauka ziedi, kas pēc mirkļa jau pārvērtās augļos, kuri uzreiz nobrieda un garšoja lieliski. U11 tas viss notika skatītāju klātbūtnē, viņiem ne mirkli nenolaižot acis. Tajā pašā laikā un tādos pašos apstākļos tika radīti arī vīģu, mandeļu, mango un riekstu koki, turklāt katrs no tiem nesa attiecīgus augļus. Brīnumi sekoja cits citam. Koku zaros apmetās putni, kurus klāja brīnišķīgas spalvas, tic dziedāja saldās balsīs. Tad lapas sāka dzeltēt un birt, zariņi novīta un koki iegrima atpakaļ zemē, no kuras tic bija izauguši šīs stundas laikā.”

“Citam brīnumdarim bija loks un apmēram piecdesmit bultu ar tērauda uzgaļiem. Viņš izšāva bultu un tā sastinga augstu gaisā un palika tur karājamies. Pirmajai nopakaļ tika raidītas nākamās bultas, un katra no tām trāpīja iepriekšējās bultas kātā, tādējādi izveidojot gaisā veselu ķēdi; pēdējā izšautā bulta trāpīja pa šo ķēdi, tā sašķīda un visas bultas nokrita zemē.”

u 'l'ik.a uzceltas divas parastas teltis viena otrai pretī bultas lidojuma attālumā. Skatītāji rūpīgi pārbaudīja teltis, tāpat kā tagad tiek pārbaudītas mediju kabīnes, un paziņoja, ka tās ir tukšas. Teltis piesēja pie zemes. Tad jautāja skatītājiem, kādus dzīvniekus vai putnus viņi vēlētos redzēt iznākam no teltīm un cīnāmies. Kauns e Džahauns, neticības pilns, izteica vēlēšanos noskatīties strausu cīņu. Pēc dažām minūtēm no katras telts iznāca pa strausam un niknā apņēmībā metās viens otram virsū tā, ka drīz vien šķīda asinis; tomēr abu putnu spēki bija tik līdzīgi, ka nedz viens, nedz otrs nevarēja uzvarēt; galu galā tos izšķīra un aizveda katru uz savu telti. Pēc tam gluži tāpat tika izpildīti visi skatītāju lūgumi attiecībā uz dažādiem zvēriem un putniem.”

“Tika uzstādīts liels katls, un tajā iebēra rīsus. Lai gan no uguns nebija ne miņas, risi drīz vien sāka vārīties; no katla tika izņemts vairāk nekā simts koka šķīvju ar vārītiem rīsiem, turklāt uz katra šķīvja bija arī pa sautētam mājputnam. Šo triku, tikai mazākos mērogos, spēj parādīt visparastākie mūsdienu faķīri.”

“Vietas trūkuma dēļ mēs nevaram minēt ilustrācijai vēl vairāk pagātnes piemēru, tomēr tie rā^la, cik nožēlojami un garlaicīgi ir mūsdienu mediju demonstrētie fenomeni salīdzinājumā ar tiem, kurus agrāk īstenoja citi, meistarīgāki cilvēki! Tā sauktajos fenomenos vai manifestācijās nav neviena tāda brīnumaina aspekta, kuru nevarētu atkārtot un ne tikai atkārtot citi prasmīgi cilvēki, kuru saikne ar zemi un tikai ar zemi ir pārāk skaidri redzama, lai to varētu apšaubīt pat ja šis fakts nav apstiprināts ar viņu pašu liecībām.”

Būtu nepareizi, ja mēs teiktu: faķīri un burvju mākslinieki vienmēr apgalvo, ka viņiem palīdz gari. Ar reliģiju daļēji saistītajās izsaukšanās, piemēram, tādās, kādas franču džentlmeņa priekšā īstenoja minētais Žakolino Kovindasami, pēc svinībās klātesošo viesu lūguma viņi

vērsās pie saviem atmiesotajiem senčiem un citiem tīrajiem gariem. Tos viņi var izsaukt vienīgi ar lūgšanu. Visus pārējos fenomenus mags vai faķīrs īsteno pēc pieprasījumakā vien vēlas. Neraugoties uz šķietamo nabadzību, kādā mags dzīvo, bieži vien izrādās, ka viņam ir uzticēti tempļa noslēpumi, ka viņš labi orientējas okultismā un saietas ar saviem bagātajiem brāļiem.

Haldieši, kurus Cicerons uzskatīja par pašiem senākajiem magiem, maģijas pamatā lika cilvēka dvēseles iekšējos spēkus un zināšanas par augu, minerālu un dzīvnieku maģiskajām īpašībām. Ar to palīdzību viņi veica vispārsteidzošākos “brīnumus”. Maģija viņiem bija līdzvērtīga reliģijai un zinātnei. Tikai vēlāk reliģiskie mīti, kristīgās teoloģijas un dažu baznīcas tēvu izkropļoti, ieguva tik pretīgu veidu, kādā tos parāda katoliskais rakstnieks de Misē. Viduslaiku inkubu un sukubu objektīvā reaktāte, šī viduslaiku pretīgā māņticība, par kuru tik daudzi cilvēki samaksāja ar savu dzīvību un kuras aizstāvībai šis autors veltīja veselu sējumu, ir drausmīgs fanātisma un epilepsijas radīts produkts. Tai nevar būt objektīvas formas; piedēvēt tās ietekmi Sātanam ir zaimošana, jo tas nozīmē, ka Dievs pēc Sātana radīšanas ļāvis viņam izvēlēties tieši tādu virzienu, tieši tā darbo> > 7 ties. Ja mēs esam spiesti ticēt vampīrismam, tad tas ir divu neapšaubāmu okultās psiholoģijas zinātnes apstiprinājumu dēļ. Tie ir šādi: 1) astrālā dvēsele ir no mūsu Ego atdalāma, atšķirīga būtība, tā var klejot apkārt, aiztraukties tālu prom no ķermeņa, turklāt nesaraujot dzīvības pavedienus; 2) līķis nav pavisam miris tik ilgi, kamēr tā iemītnieks var atkal ieiet tajā, turklāt šis iemītnieks var savākt no fiziskā ķermeņa pietiekami daudz materiālo emanāciju, lai būtu spējīgs parādīties gandrīz vai pasaulīgā izskatā. Bet, ja mēs kopā ar de Misē un Mirvillu atbalstītu tādu viedokli, ka Sātans kuru katoļi ir apveltījuši ar tik lielu varu, ka tas savā antagonismā ir līdzīgs Augstākajam Dievam iemiesojas vilkos, čūskās, suņos, lai apmierinātu savas miesas kārības un radītu izdzimteņus, tad tas nozīmētu atbalstīt tādu ideju, kas savos dziļumos slēpj sēklas, no kurām var izaugt Sātana pielūgšana, ārprāts un zaimošana. Katoļu baznīcai, kura ne vien māca mūs ticēt šiem drausmīgajiem maldiem, bet arī liek saviem misionāriem sludināt šo dogmu, gan nevajadzētu just sašutumu par dažu parsu un Dienvidindijas sektu praktizēto Sātana pielūgšanu. Tieši otrādi! Jo, kad mēs dzirdam jezīdu atkārtojam populāro teicienu: “Uzturi draudzību ar dēmoniem; atdod tiem savu mantu un savas asinis un kalpo tiem, tad vari neraizēties par Dievu Viņš taču tev nedarīs ļaunu!”, mēs secinām, ka šis cilvēks ir ne vien konsekvents savā ticībā un godbijīgs Dieva priekšā, bet arī viņa loģika ir veselīga un racionāla-viņš pret Dievu izjūt pārāk dziļu cieņu, lai pieļautu, ka tas, kurš radījis pasauli un tās likumus, spētu nodarīt ļaunumu viņam, nabaga atomam; nu, bet dēmoni tā ir pavisam cita lieta, tie ir nepilnīgi, un tālab viņam ir pamats no tiem baidīties.

Tādēļ Sātans savās dažādajās pārvērtībās var būt vienīgi malds. Kad mums šķiet, ka mēs redzam, dzirdam un jūtam viņu, tad visai bieži tas nav nekas cits kā vienīgi mūsu pašu netiklā, samaitātā un netīrā dvēsele, kura redz, dzird un jūt. Ir teikts, ka līdzīgais pievelk līdzīgo; tādējādi atbilstoši noskaņojumam, kādā mūsu astrālā forma izplūst un iziet no ķermeņa, kamēr mēs guļam, un atbilstoši mūsu ikdienišķajiem darbiem, kas lielā mērā uzspiež savu zīmogu šai plastiskajai kapsulai, tā sauktajai cilvēka dvēselei, šī dvēsele pievelk savā tuvumā tieši tādas garīgās būtnes, kuras ir tai līdzīgas. Tas arī ir iemesls tam, kādēļ daži sapņi un vīzijas ir tīri un skaisti, bet citi sātaniski un nepiedienīgi. Cilvēks pamostas un

vai nu steidzas izsūdzēt grēkus, vai arī pasmejas par savu sapni. Pirmajā gadījumā viņam apsola pestīšanu, par ko jāsamaksā ar dažām indulgencēm (tās jānopērk no baznīcas), un varbūt mazu brītiņu šķīstītavā vai, sliktākajā gadījumā, ellē. Kāda tam nozīme? Vai tad cilvēkam nav nodrošināta mūžīga dzīvošana un nemirstība, lai arī ko viņš darītu? Vainīgais ir Sātans. Dzīt viņu projām ar lūgšanu grāmatu, zvaniņu un svētā ūdens slacināmo! Bet “Sātans” no jauna atgriežas, un bieži vien ticīgais vairs nespēj ticēt Dievam, jo skaidri sajūt, ka Sātans gūst virsroku pār viņa Radītāju un Saimnieku. Tad cilvēks krīt otrā galējībā. Viņš kļūst vienaldzīgs un sevi visu atdod Sātanam. Šis cilvēks nomirst, un lasītājam pēc iepriekšējās nodaļas izlasīšanas jau ir zināms, kas notiek tālāk.

Šo domu lieliski izteicis doktors Ennemozers:

“Reliģija šeit | Eiropā un ĶīnāJ nav laidusi tik dziļas saknes kā pie indusiem,” viņš saka, iebilstot pret šo māņticību. “Grieķu un persiešu gars bija mainīgāks… filozofiskajai idejai par labā un ļaunā principiem un par garīgo pasauli… bija jāveicina tradīcija veidot vīzijas ar debesu vai elles tēliem un ar visbriesmīgākajiem izkropļojumiem. Indijā tas viss bija daudz vienkāršāk kaismīgā fanātisma dēļ; tur gaišreģis visu uztvēra ar dievišķās gaismas starpniecību, turpretī šeit viņš maldījās starp ļoti daudzajiem ārējiem objektiem, sajauca sevi ar tiem, identificējās ar tiem. Konvulsijas, kuru laikā apziņa bija ķermeni pametusi un aizklīdusi tālu prom, šeit bija parasta parādība, jo iztēle nebija tik noturīga un arī ne tik garīga.”

“Arī ārējie cēloņi ir atšķirīgi: dzīvesveids, ģeogrāfiskais stāvoklis un mākslīgie līdzekļi, kuru dēļ radās dažādas modifikācijas. Dzīvesveids Rietumu valstīs vienmēr ir bijis pakļauts lielām pārmaiņām, tādēļ tas izjauc un izkropļo jūtu darbību, un arējā dzīve atspoguļojas iekšējā pasaulē sapņos. Tāpēc arī gari ir bezgala daudzveidīgi, tie musina cilvēkus apmierināt savas kaislības un parāda, kādā veidā tas izdarāms, iedziļinoties pat visniecīgākajos sīkumos. Bet tas

viss ir daudz piezemētāks salīdzinājumā ar indiešu gaišreģu cēlo . dabu.”

Lai tas, kurš apgūst okultās zinības, padara savu dabu tikpat tīru un savas domas tikpat cildenas, kādas tās ir indiešu gaišreģim, tad viņš varēs gulēt mierīgi un viņu netraucēs nekādi vampīri, inkubi un sukubi. Ap šāda guļošā cilvēka nejūtīgo ķermeni nemirstīgais gars izplata dievišķu spēku, kas līdzīgi kristāla sienai pasargās viņu no jebkuras ļaunprātīgas tuvošanās.

“Hacc mums aeneus ēsto: nil conscire sibi, nulla pallascere culpa.”

No Dionas Forčunas gramatas “Psihiskā pašaizsardzība”

Persona, kura tiek turēta aizdomās par vampīrismu, vienmēr ir bijusi populāra figūra noslēpumainos un fantastiskos nostāstos. Vampīru nedarbiem veltīta samērā plaša literatūra, sākot ar slaveno stāstu “Drakula” un beidzot ar pētījumiem par viduslaikos notikušajām raganu tiesām (norādes par tām atrodamas grāmatas beigās). Tomēr šajās lappusēs es negribētu pamatoties nedz uz pastarpināti iegūtiem apstiprinājumiem, nedz arī uz gadījumiem, kas notikuši agrākajos gadsimtos un primitīvos apstākļos, jo tad varētu iebilst, ka līdz ar šo apstākļu izzušanu no mūsu dzīves ari vampīrisma problēma, tāpat kā izsitumu tīfa problēma, ir palikusi pagātnē un par to nav vairs jāuztraucas. Taču mana personiskā pieredze rāda, ka tas tā nav un ka specifiskā parādība, kuru senatnē sauca par vampīrismu, ļauj izskaidrot dažu veidu psihiskos traucējumus un ar tiem saistīto fizisko savārgumu.

Kad Anglijā tikko bija parādījusies psihoanalīze, es sāku to pētīt un kļuvu par studenti, bet pēc tam par lektori Londonā nodibinātajā klīnikā. Drīz vien mūs, studentus, ļoti pārsteidza tas, ka dažu slimnieku ārstēšana mūs ļoti nomoka (iztukšo, novārdzina). Turklāt ne jau tāpēc, ka ar šiem cilvēkiem būtu daudz jānoņemas. Viņi mūs gluži vienkārši nogurdināja, un pēc pieņemšanas mēs bijām kā izspiesti citroni. Reiz kāds par to nejauši ieminējās elektroprocedūru nodaļā strādājošās medicīnas māsas klātbūtnē, un viņa mums pastāstīja, ka šie paši pacienti gluži tāpat “nomokot” arī elektriskos aparātus un, ne aci nepamirkšķinādami, spējot uzņemt apbrīnojami augsta sprieguma strāvas.

Tajā pašā klīnikā psihoanalīzes prakses laikā es saskāros ar vairākiem cilvēku savstarpējas patoloģiskas pieķeršanās gadījumiem; visbiežāk attiecīgās personas bija māte un jneita vai divas draudzenes, reizēm arī māte un dēls, bet vienā gadījumā vīrietis un sieviete. Ārstēties vienmēr nāca šo pāru negatīvās puses; mēs šiem cilvēkiem varējām diezgan labi palīdzēt ar psihoterapijas līdzekļiem. Viņiem vienmēr tika konstatēti vieni un tie paši simptomi pacientiem bija bāla sejas krāsa, viņi izskatījās novārguši un slimīgi, kā arī izjuta nespēku un ātri nogura. Turklāt viņi visi kā viens bija ļoti viegli iespaidojami, tāpēc ar viņiem nebija grūti strādāt un mēs šādos gadījumos parasti varējām visai drīz sasniegt labus rezultātus.

Taču pats interesantākais bija tas, ka patoloģiskās saiknes saraušana izraisīja jūtamus veselības traucējumus un pat daļēju kolapsu šādas savienības dominējošajiem partneriem. Mēs atklājām, ka efektīvas izārstēšanas labā jāuzstāj, lai partneri tiktu šķirti, taču pret šādu izšķiršanu vienmēr aktīvi protestēja dominējošais partneris.

Tai laikā es visu centos izskaidrot, ņemot talkā Freida . psiholoģiju, un tomēr nekādi nevarēju izprast šīs šķiršanās dīvaino ietekmi uz personu, kura nemaz netika uzskatīta par slimu, kā arī faktu, ka tad, kad vienam kļuva labāk, otrs savukārt jutās sliktāk.

Es uzskatīju, ka tas, ko Freids sauca par Oidipa kompleksu, nebūt nav vienpusēja parādība un ka arī vecāku “dvēsele” mēdz pasmelties psihisko dzīvības spēku no bērna. Interesanti, ka tie, kuri sirgst ar Oidipa kompleksu, vienmēr izskatās vecāki par saviem gadiem un jau bērnībā ir līdzīgi vecīšiem vai vecenītēm. Viņiem nav bijis normālas bērnības, un prāta ziņā viņi vienmēr šķiet pārāk nobrieduši saviem gadiem. Es palūdzu, lai vairāki pacienti parāda man savas bērnu dienu fotogrāfijas, un mani ļoti pārsteidza raižpilnā izteiksme šo bēi’nu sejās it kā tie būtu padzīvojuši cilvēki, kas jau ir iepazinuši visas dzīves problēmas un grūtības.

Ja šai sakarā atsaucam atmiņā to, kas mums zināms par telepātiju un magnētisko auru, man nemaz nešķiet nepareizs pieņēmums, ka kaut kādā, mums pagaidām vēl ne visai izprotamā veidā negatīvais partneris šādā kontaktā “pieāķējas” pozitīvajam partnerim. Tad notiek dzīvības spēka noplūde un dominējošais partneris vairāk vai mazāk apzināti to uzņem sevī vai pat tieši izsūc.

Tādi gadījumi nebūt nav uzskatāmi par izņēmumu, un tos konstatē uzreiz, tiklīdz upuris tiek nošķirts no vampīra. Ikreiz, kad ir runa par ciešu un dominējošu divu cilvēku savstarpējo saikni, turklāt viens no viņiem zaudē dzīvības spēku, pilnīgi droši var ieteikt šos cilvēkus uz laiku izšķirt un novērot, kādi būs rezultāti.

Tomēr šādus gadījumus būtu pareizāk raksturot kā parazītismu, nevis kā vampirismu. Šāds psihiskais parazītisms ir ļoti izplatīts, un ar to izskaidrojamas daudzas psiholoģiskās problēmas, šajā grāmatā mēs neaplūkosim

šo parādību, jo tā neietilpst šā pētījuma ietvaros un pieminēta vienīgi ilustrācijai. Vampīrisms kā tas parasti tiek saprasts ir gluži kas cits, un labāk pataupīsim šo terminu tiem gadījumiem, kad ir runa par apzinātu uzbrukumu, bet terminu “parazītisms” attiecināsim uz gadījumiem, kad šī parādība ir neapzināta un netīša.

Manuprāt, īsts vampīrisms nav iespējams, ja nepiemīt spēja projektēt (virzīt, sūtīt) ēterisko dubultnieku. Visās liecībās, kādas vien atrodamas vampīrisma sakarā, ir runa par kaut ko daudz lielākā mērā materializētu nekā rēgi. Rietumeiropā vampīrisma gadījumi tagad ir visai reti, bet Austrumeiropā un neattīstītajās valstīs tas tā nebūt nav, un dažādu ceļotāju grāmatās ir aprakstīti daudzi visai pārliecinoši gadījumi. Komandors Goulds savā ārkārtīgi interesantajā grāmatā “Dīvainie gadījumi” dod pārskatu par Filipīnās berberlingu vidū novērojamo vanapīrismu. Šā pārskata pamatā ir 1896. gadā “Aziātu biedrības žurnāla” 65. sējumā publicētais raksts. Kā stāsta Skertčlija kungs, citētā raksta autors, šie nepatīkamie cilvēki ir “vampīri, kas spiesti laiku pa laikam ēst cilvēka miesu, citādi viņi var nomirt. Kad viņi sajūt kāri pēc cilvēka miesas, tie aiziet prom un paslēpjas zālē, rūpīgi nomaskējas, aiztur elpu un ieslīgst transā. Tad viņu astrālais ķermenis atbrīvojas. Viņi aizlido, ielavās kādā mājā, iekļūst kāda tās iemītnieka ķermenī un ēd viņa iekšas. Berberlingu tuvošanās ir saklausāma, jo viņi izdod pat no attāluma labi sadzirdamas vaidiem līdzīgas skaņas, kas pamazām noklust līdz tikko dzirdamam vaidam, kad viņi ir klāt. Tad jūs varat dzirdēt viņu spārnu vēdas un redzēt, kā tumsā līdzīgi jāņtārpiņiem mirguļo vinu acis.”

Skertčlija kungs apgalvo, ka pats esot redzējis un dzirdējis garām lidojošos berberlingus. Nākamajā dienā apmeklējot māju, kurā tie ielidojuši, viņš atradis tās

iemītnieku mirušu, turklāt bez jebkādām ārējām vardarbības pazīmēm.

Salīdziniet Skertčlija kunga ziņojumu par berberlingiem, kuri, apgūlušies garajā zālē, noved sevi līdz transa stāvoklim, ar Muldoņa kunga ziņojumu “Astrālā ķermeņa projekcija”. Šo darbu vajadzētu izlasīt katram, kas studē okultismu, jo tas, iespējams, ir klasisks okultās literatūras darbs, kas ietver lietišķu ziņojumu par okulto praksi un sīkas instrukcijas par to, kā sasniegt tādus pašus rezultātus.

Taču atgriezīsimies pie mūsu tēmas. Kas attiecas uz manu pieredzi mazizpētītās cilvēka psihes jomās un sakarā ar mana darba specifiku šī pieredze bija plaša un savdabīga (to varētu salīdzināt ar Sema Vellera zināšanām par Londonu) tikai vienu reizi man nācās saskarties ar īstu vampīrismu tādā nozīmē, kādā es lietoju šo terminu, turklāt gadījums nebija saistīts ar manu praksi, lai gan es paziņu tajā iesaistītās personas. Ar šo gadījumu bija saistīts mans pats pirmais skolotājs es viņu jau minēju sakarā ar to “labo” lēdiju, kura dzinās man pakaļ, bruņojusies ar nazi,. Šā gadījuma faktisko pusi es izmantoju par sižetu kādam stāstam krājumā “Doktora Tavernera noslēpumi”, taču reālie fakti nebija gluži piemēroti tādam sacerējumam, kura galvenais mērķis ir izklaidēšana.

Tai laikā es vadīju psihopatoloģijas nodarbības manis jau pieminētajā klīnikā un novēroju citu studentu darbu. Viena no studentēm man lūdza padomu sakarā ar kādu gadījumu, ko viņa pieredzējusi savā privātajā praksē. Runa bija par aptuveni divdesmit gadus vecu jaunekli vienu no tiem izvirtušajiem, tomēr intelektuālajiem un sociāli reprezentablajiem tipiem, kādi nereti sastopami vecajās ģimenēs, kuru asinis ir pārāk zilas, lai būtu veselas.

Šis puisis bija pansionārs tajā pašā dzīvokli, kur studente mitinājās kopā ar savu biedreni. Abas sievietes drīz vien sāka satraukt dīvainas parādības. Katru vakaru aptuveni vienā un tajā pašā laikā kaimiņu suņi sāka nikni riet un gaudot, bet drīz pēc tam atvērās uz verandu izejošais logs. Lai gan sievietes vairākkārt izsauca atslēdznieku un logs tika aizbarikādēts, noteiktajā laikā tas tik un tā atvērās un dzīvoklī vēsmoja salts caurvējš.

Reiz šis fenomens notika adepta Z. klātbūtnē, un viņš paziņoja, ka šādā veidā ienāk kāda nevēlama neredzama būtība. Viņi izslēdza gaismu. Adepts norādīja uz blāvu mirdzumu telpas stūrī. Kad viņi šajā mirdzumā iegremdēja rokas, varēja sajust tādu kā knaibīšanu. Līdzīga sajūta rodas, ja rokas tiek iegremdētas ar elektrību uzlādētā ūdenī.

Viņi sāka vajāt rēgu pa visu dzīvokli un beidzot iedzina to vartnasistabas kaktā, kur arī tika ar to galā. Manā stāstā šis incidents atspoguļots mazliet paspilgtināti, tomēr es neesmu grozījusi neko, kas attiecas uz būtību. Pēc šā rēga iznīcināšanas ievērojami uzlabojās pacienta stāvoklis, turklāt tika konstatēts sekojošais. Šis pacients, zēns mēs viņu sauksim par D. -, bieži apciemoja savu brālēnu, kurš bija atgriezies no Francijas slims it kā esot pārcietis kontūziju. Arī šis jaunais cilvēks bija nīkulīga ģenealoģiskā koka atvase; kļuva zināms, ka viņš ticis pieķerts nozieguma vietā, piekopjot riebīgu perversitāti, tā saukto nekrofiliju. Kā stāstīja D. vecāki, šis netikums un arī uzbrukumi ievainotajiem neesot reta parādība dažos frontes sektoros. Varas iestādes darījušas visu, lai šo lietu notušētu. Ģimenes spiediena rezultātā D. brālēnam izdevies izvairīties no ieslodzījuma cietumā, un viņš kā garīgi slims cilvēks nodots ģimenes aizgādnībā. Viņa uzraudzīšanai tika speciāli pieņemts cilvēks. Tieši tajā laikā, kad šis cilvēks bija brīvs no saviem pienākumiem,

nelaimīgais jaunais D. sēdēja pie brālēna, un tas nebija pareizi. Atklājās ari D. un viņa brālēna attiecību netiklais raksturs, reiz brālēns pat bija iekodis zēnam kaklā, tieši zem auss, un faktiski sūcis viņa asinis.

D. vienmēr bija licies, ka krīzes laikā viņam uzbrūk kaut kāds “gars”, tomēr viņš neuzdrošinājās nevienam par to stāstīt, jo baidījās, ka tiks noturēts par ārprātīgu.

Šajā gadījumā ir grūti noteikt precīzu procentuālo attiecību starp neirotisku saslimšanu, izvirtību un psihisko uzbrukumu, nav viegli nosakāms arī visas šīs nepatīkamās lietas pirmcēlonis, tomēr viens gan bija skaidrs visiem aculieciniekiem līdz ar nelūgtā psihiskā viesa iznīcināšanu ne vien tūdaļ uzlabojās D. stāvoklis, bet pēc īsa un krasa pārmaiņu perioda izveseļojās arī brālēns. Adepta Z. izmantotā iznīcināšanas metode bija tāda: iedzīt būtni maģiskajā aplī, no kura tā vairs nevarētu izkļūt, un tad uzņemt to sevī ar līdzjūtības palīdzību. Pēc šīs operācijas adepts, zaudējis samaņu, nokrita. Faktiski tā bija tieši tāda metode, kādu man ieteica izmantot gadījumā ar vilkaci, tomēr uzņemt sevī un transmutēt cita cilvēka projekciju tas ir daudz grūtāks uzdevums nekā uzņemt un transmutēt pašam savu projekciju, un to var īstenot tikai ļoti augstas klases iesvaidītais, kāds, bez šaubām, Z. arī bija.

Par šo gadījumu viņa viedoklis (lai gan saņemt tam neatkarīgu apstiprinājumu nebija nekādas iespējas) bija šāds: uz Rietumu fronti tika pārsviestas dažas Austrumeiropas bruņoto spēku daļas, bet tajās bija atsevišķi indivīdi, kas apguvuši tradicionālās Melnās Maģijas zināšanas šai sakarā Austrumeiropai ir slikta slava okultistu aprindās; šie cilvēki bija nogalināti, taču viņi zināja, kā izvairīties no Otrās Nāves, respektīvi, no astrālā ķermeņa sairšanas, un uzturēja savu eksistenci ar ēteriskā dubultnieka starpniecību, vampirizējot ievainotos.

Bet vampīrisms ir lipīgs; vampīrismam pakļautā persona, zaudējusi dzīvības spēku, kļūst par vakuumu un savukārt pati izsūc dzīvības spēku no citiem, lai atjaunotu savus izsīkušos krājumus. Drīz vien šāda persona praksē apgūst visus vampīrisma paņēmienus, nemaz neapzinādamās to nozīmi, un, pašai nemanot, kļūst par īstu vampīru un vampirizē citus. Dažkārt Zemes sfērai piesaistītā vampīra dvēsele pastāvīgi izmanto kādu noteiktu indivīdu, ja tai izdodas šo cilvēku pārvērst par vampīru, un sistemātiski iegūst no viņa ēterisko uzturu; savukārt upuris apgādā sevi uz citu rēķina un tāpēc nenomirst spēku izsīkuma rezultātā, kā tas parasti notiek ar vampīru upuriem.

Z. uzskatīja, ka D. brālēns bija nevis sākotnējais vampīrs, bet upuris. Būdams morāli nestabils jauns cilvēks, viņš ātri apguva vampīra paņēmienus, bet kāda ungāru maga dvēsele, kas bija pieķērusies Zemei, viņu ekspluatēja. Tā kā brālēns iekoda kaklā un sūca asinis jaunajam D., būtne sāka pāriet pie zēna, jo ieskatīja par labāku sava iepriekšējā upura resursus, kas bija jau diezgan noplicināti, nomainīt ar jaunām ganībām. Acīmredzot šī būtne pārmaiņus izmantoja abus upurus, jo pie D. tā pastāvīgi neuzturējās.

Ko tieši izdarīja Z., mēs nezinām, jo viņš savas metodes glabā kā lielu noslēpumu,taču turpmāk iegūto zināšanu gaismā es varu iedomāties, ka viņš uzņēma sevī šīs zemes sfērai piesaistītās dvēseles ēterisko enerģiju un līdz ar to atņēma līdzekļus, kas tai ļāva pretoties Otrajai Nāvei. Ja nepakļāvīgā dvēsele tiktu vienkārši izstumta Sekrisa Tiesas Zālē, paliktu astrālais līķis, kas vēl kādu laiku turpinātu radīt nepatikšanas.

Sakarā ar minēto gadījumu ir interesanti atzīmēt, ka tai laikā, kad Hempšīras okultajā koledžā uzturējās L. jaunkundze, tur atgadījās vairāki visai neparasti notikumi. Mūsu vidū izplatījās ārkārtīgi nepatīkama

•            “moskītu dzēlienu” epidēmija. Paši par sevi šie dzēlieni nebija indīgi, bet brūcītes ļoti asiņoja. Atceros, ka reiz, no rīta piecēlusies, ieraudzīju uz sava spilvena asins traipu plaukstas lielumā; acīmredzot tas bija satecējis no niecīgas brūcītes tieši zem žokļa kaula. Arī daži citi piedzīvoja to pašu. Nedz pirms L. jaunkundzes ierašanās, nedz pēc viņas aizbraukšanas es nekad vairs neesmu pieredzējusi neko tamlīdzīgu.

Toreiz es adeptam Z. neko neteicu, bet vēlāk, kad man atgādināja minēto incidentu un es viņam par to pastāstīju, iespēja veikt attiecīgus pētījumus jau bija palaista garām. Z. izteica domu, ka tas esot bijis vampīra darbs, un minēja līdzīgus piemērus no savas prakses. Viņš stāstīja par Āfrikā pieredzētajiem gadījumiem, kad upuris bija zaudējis tik daudz asiņu, ka nebija iespējams noņemt tās analīzei. Medicīna šādos gadījumos bijusi bezspēcīga. Šie cilvēki pamazām miruši, lai gan nav bijis nekādu pazīmju, kas liecinātu par organisku saslimšanu. Tomēr viņi izskatījušies tā, it kā ciestu no biežas asiņošanas.

Ja ir aizdomas par vampjrismu, vajag ar palielināmo stiklu rūpīgi collu pa collai pārbaudīt cilvēka ķermeni, un droši vien tiks atrasti daudzi ļoti sīki dūrieni tik sīki, ka ar neapbruņotu aci tie nav saskatāmi, kamēr paši sevi neatklāj, kad tajos iekļūst infekcija un sākas strutošana; taču tad tos maldīgi uzskata par kukaiņu dzēlumiem. Vietas, kur jāmeklē, ir šādas visapkārt kaklam, īpaši zem ausīm, apakšdelmu lejasdaļa (iekšpuse), ausu ļipiņas, kāju pirstgali un sievietēm krūtis.

Stāsta, ka personai ar vampīriskām nosliecēm attīstās nenormāli gari un asi ilkņi. Es arī pati esmu redzējusi vienu tādu gadījumu ļoti interesants skats! Divi ilkņi starp priekšzobiem un dzerokļiem bija divreiz garāki par pārējiem zobiem un to gali bija smaili kā adatas.

īsts vampīrisms Rietumeiropā sastopams reti, tomēr Z. uzskata, ka daudzos mīklainos tropiskā vājuma gadījumos, kuri lielā mērā ir saistīti ar mazasinību, cēlonis varētu būt tieši vampīrisms.

SATURS

IEVADS 7

Problēmas būtība 7

Ap vampīrismu saceltā ažiotāža 10

Kas ir vampīrisms? 11

Metafiziskais uzskats par vampīrismu 15

Pareizticīgās baznīcas attieksme pret vampīrismu

un melno maģiju 18

Vampīrisms un psihoenergoinformacionālā

aizsardzība 20

Kompleksas pieejas nepieciešamība 23

Zinātnes nozīme 24

Jaunās zinātnes avoti un principi 26

Grāmatas mērķis t 28

Kā pareizi lasīt šo grāmatu un strādāt ar to? 31

Slepena instrukcija šīs rokasgrāmatas sakarā 34

Pirmā nodaļa. Psihoenergoinformacionālās

apmaiņas jēdziens 36

Otrā nodaļa. Pasaules reliģijas un ezoteriskās mācības par psihoenergoinformacionālo

apmaiņu 55

Trešā nodaļa. Pasaules vēsture, vampīrisms

un melnā maģija 75

Ceturtā nodaļa. Mūslaiku vampīrisma psiholoģija……………. 97

Piektā nodaļa. Ģimenē un sadzīvē sastopamais vampīrisms psihoenergoinformacionālās

apmaiņas aspektā 129

Sestā nodaļa. Vampīrisms, ar veselību saistītās problēmas un psihoenergoinformacionālā apmaiņa 169

Septītā nodaļa. Pasaules tumšo okulto centru un Krievijā pastāvošo tumšo sektu ietekme uz planētas

psihoenergoinformacionālajiem procesiem … 200 Astotā nodaļa. Praktiskas metodes cīņai ar

sava ego vampīriskajām īpašībām 236

Devītā nodaļa. Psihiskās enerģijas uzkrāšanas mācība 269

Desmitā nodaļa. Praktiskas metodes un vingrinājumi, kas palīdz nodrošināt patstāvīgu individuālo aizsardzību pret vampīrismu, melno maģiju un buršanu 309

PĒCVĀRDS 369

PIELIKUMS 375

Nenokavējiet iespēju grāmatnīcās iegādāties šādas apgādā “Vieda” izdotās grāmatas

Dzīvās Ētikas Mācība

Helēnas Rērihas vēstules

N. Rērihs. Altajs Himalaji

N. Rērihs. Nesatricināmais

N. Rērihs. Ugunīgais cietoksnis

N. Rērihs. Morijas Puķes. Svētības ceļi.Āzijas sirds

N. Rērihs. Šambala

S. Rērihs. Atspulgi

G.  Gorčakovs. Lielais Skolotājs

H.  Rēriha. Budisma pamati. Austrumu Kriptogrammas Agni Jogas Skaldnes. 1. daļa

Austrumu Kauss. Mahātmu vēstules Austrumu kosmiskās leģendas

Origens. Par Sākotnēm

Dzīvās Ētikas Mācība par jauniem ārstniecības veidiem Svaini Vivekānanda. Radža Joga. Bhakti Joga. Karma Joga Svaini Vivekananda. Džnāna Joga. Praktiskā Vēdanta

Pataņdžali. Jogas Aforismi

A.Klizovskis. Jaunā laikmeta pasaules izpratne

N. Uranovs. Meklējumu pērles

N. Uranovs. Ugunīgais varoņdarbs. Esības alkas

N. Uranovs. Ugunīgais varoņdarbs. Uguns ir pie sliekšņa

Ievads Dzīvās Ētikas Mācībā

Parsifāls

Hitopadeša

Koknesis. Tautu tiesības

Autoru kolektīvs. Par Latvijas dekolonizāciju A. Kalme. Mēs un es J. Šubina. Karaliskā medicīna

J. Šubina. Iņ un Jan veselības avoti

J. A. Plaudis. Grafoloģija sirds uz papīra

V. Lacis. Dzīves pārdomas

M. Pormale. Zinātnes un dzīves ceļos

A. Ka vācis. Baltu sen vēsture

J. Liepiņš. Sarkano okupantu orģijas Latvijā

R. Bards. Vērtīborientētas organizācijas izveide

F. Kartera. Mazā Koka izglītība

V. Vostokovs. Tibetas lamas īsā enciklopēdija

Steidz/te. Ceļavējos

V. Megre. Skanošais ciedrs. Jaunā civilizācija. 2. daļa

V. Megre. Skanošais ciedrs. Anasta. 10. grāmata

K. Niši. Enerģētiskā elpošana

K. Niši. Enerģētiskais uzturs. Makrobiotika

K. Niši. Veselības zelta likumi

K. Niši. Asinsvadu un asiņu atveseļošana

K. Niši. Dvēseles attīrīšana. Meditācijas mācībstundas

K. Niši. Dzīve saskaņā ar gadalaikiem.

Kurss veselības uzturēšanai

K. Niši. Veselības enciklopēdija

Lielā Mēness enciklopēdija

It. Gandapass. Kāmasūtra oratoram

A. Siņakovs. Medus ārstniecības enciklopēdija

A. Tartaka. Lielā zelta grāmata

A. Semjonova, O. Šuvalova. Mēness kalendārs ikdienas dzīvē

I.  Vīks. Mūsu dižā senatne A. Abelc. Par valsti

A. Ābele. Par tautu. Latviešiem būt vai nebūti M. Norbekovs. Visi stiķi un niķi, jeb kā par velti dabūt

veselu miljonu risinājumu M. Norbekovs. Muļķa pieredze jeb kā atgūt redzi un

tikt vaļā no acenēm M. Norbekovs. Ķermeņa un gara trenešana A. Kurpatovs. Septiņas unikālas receptes kā uzvarēt nogurumu

S. Kneips. Ūdensdziedniecība

• L. Morozova, S. Morozovs. Starp karmu un likteni O. Fila. Ēdiens, kas ārstē stresu A. Semjonova. Ārstēšanās ar siltumu

A. Svijašs. Atvērtā zemapziņa. Kā ietekmēt sevi un citus.

Viegls ceļš uz pozitīvām pārmaiņām A. Svijašs. Veselība ir galvā, nevis aptiekā

V. Tihoplavs. T. Tihoplava. Saules vējš

Jogs Ramačaraka. Jēzus Kristus nezināmā dzīve

Dmitrijs Zima, Nadežda Zima

2012. GADS

Visi maiju pareģojumi. Seno maiju horoskops

2012.gads: pirms un pēc

Grāmatā atklāti seno maiju civilizācijas galvenie noslēpumi, tiek skaidrota svētā kalendāra uzbūve, uzsverot, ka tā pamatā ir nevis zvaigžņu kustība, bet Zemes dzīvības ritmi. Neviens cits kalendārs, kāds vien ir pasaulē, neizraisa tik daudz jautājumu kā maiju kalendārs.

Mums ir lemts dzīvot interesantā laikā, kad tūlīt pat jābeidzas kārtējam laikmetam. Nē, maiju teksti neparedz pasaules galu 2012. gadā! Pēc seno indiāņu priekšstatiem, aizejošais laikmets ir gara nakts, kas beigsies ar Zemes pamošanos. Indiāņu priesteri to salīdzina nevis ar katastrofu, bet gan ar jaundzimušā nākšanu pasaulē.

Šī grāmata ir veltīta seno maiju kalendāra mīklām un noslēpumiem. Grāmatas pielikumā atradīsit ērtas kalendāras tabulas, kas ļauj ātri noteikt savai piedzimšanai atbilstošo maiju zīmi un uzzināt savu maiju horoskopu un tā skaidrojumu. Interesanti, ka daudzi cilvēki, kas izlasījuši šo grāmatu un uzzinājuši savu maiju horoskopu, ir pārsteigti par tā precizitāti un mīklaino dvēseles nostūru atklāšanu.

Dmitrijs Zima, Nadežda Zima

VISI HOROSKOPI

Zodiaka horoskops. Ķīniešu horoskops.

Maiju horoskops. Saderības horoskops.

Jaunākie pētījumi psiholoģijā liecina, ka piedzimšanas laiks iespaido cilvēka raksturu, tātad ari viņa likteni. Šo atziņu padziļina astrologu zināšanas par zvaigžņu stāvokļa un planētu kustības ietekmi uz mūsu dzīvi. Apbrīnojami precīzas ir arī seno maiju kalendārā ietvertās norādes par dabas iekšējiem ritmiem, kas tiešā veidā ietekmē katra cilvēka raksturu.

Jūsu zodiaka horoskops, ķīniešu horoskops, saderības horoskops, kā arī senais indiāņu maiju horoskops palīdzēs iepazīt pašam sevi un savus tuvos cilvēkus.

Formāts 84x108/32 Latvijas ekoloģiskās izglītības apgāds «Vieda»

Reģ. Nr. 40103000013 Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV 1019 Tālr.: +371 67249728 e-pasts: vieda.info@gmail.com Iespiesta tipogrāfijā “Latgales druka”

Content

Kļučņikovs Sergejs Psihoenerģētiskā aizsardzība

Ievads

Pirmā nodaļa psihoenergoinformacionĀlĀs APMAIŅAS JĒDZIENS

Otra nodaļa pasaules RELIĢIJAS UN EZOTERISKĀS MĀCĪBAS PAR PSIHOENERGOINFORMACIONĀLO APMAINU

Trešā nodaļa pasaules vĒsture, VAMPĪRISMS UN MELNĀ MAĢIJA

Ceturtā nodaļa mŪslaiku VAMPĪRISMA PSIHOLOĢIJA

Piektā nodaļa ĢimenĒ un SADZĪVĒ SASTOPAMAIS VAMPĪRISMS PSIHOENERGOINFORMACIONĀLĀS APMAIŅAS ASPEKTĀ

Sestā nodaļa VAMPĪRISMS, AR VESELĪBU SAISTĪTĀS PROBLĒMAS UN PSIHOENERGOINFORMACIONĀLĀ APMAINA

Septītā nodaļa pasaules tumŠo okulto centru un krievijĀ PASTĀVOŠO TUMŠO SEKTU IETEKME UZ PLANĒTAS PSmOENERGOINFORMACIONĀLAJIEM PROCESIEM

Astotā nodaļa PRAKTISKAS METODES CĪŅAI AR SAVA EGO VAMPĪRISKAJĀM ĪPAŠĪBĀM

Devītā nodaļa psihiskĀs enerĢijas uzkrĀŠanas MĀCĪBA

Desmita nodaļa PRAKTISKAS METODES UN VINGRINĀJUMI, KAS PALĪDZ NODROŠINĀT PATSTĀVĪGU INDIVIDUĀLO AIZSARDZĪBU PRET VAMPĪRISMU, MELNO MAĢIJU UN BURŠANU

Pēcvārds

Pielikums

SATURS