Lāslo Ervīns

Karivana Džūda

Kosmoss līdzradītāja ceļvedis vis-pasaulē

KOSMOSS LĪDZRADĪTĀJA CEĻVEDIS VIS-PASAULĒ

Ievads

Trešā gadu tūkstoša pirmajā desmitgadē mēs stāvam uz sliekšņa, kas ļauj palūkoties uz realitāti no revolucionāri jauna skatupunkta.

Pēdējo trīs gadsimtu laikā modernā zinātne ir mudinājusi mūs doties ceļojumā, lai dziļāk un plašāk izpētītu fizikālās pasaules noslēpumus. Taču cena, ko esam maksājuši, iegūstot vairāk skaidrības par ārējo pasauli, ir mūsu iekšējās redzes progresējošais aklums.

Tomēr jau no cilvēka esības pirmsākumiem mums ir spēja izprast Kosmosu ar pašu izjusto pieredzi un intuitīvo atklāsmi. Šodien modernā zinātne un gara gudrība satuvinās. Mēs gūstam vispusīgu un iedrošinošu, visus izziņas veidus respektējošu un atzīstošu izpratni par Kosmosu.

Mēs sākam skatīt visumu kā hologrāfiski savstarpēji saistītu enerģijas un informācijas tīklu, organiski veselu un pašpietiekamu visos tā pastāvēšanas līmeņos. Mēs - un ikkatra lieta visumā - esam nelokāli saistīti viens ar otru, kā ari ar jebkuru citu lietu, un mūs vairs neskar līdzšinējie telpas un laika ierobežojumi.

Šobrīd rodas atklāsme, ka mūsu pasaule ir visu ietveroša vis-pasaule, ko ārpus telpas un laika, matērijas un enerģijas saista pirmatnējs informācijas lauks: A-lauks, nodēvēts pēc sanskrita jēdziena Akaša, kas nozīmē visu pārņemošu, visu ietverošu telpu. A-lauks ir hologrāfisks informācijas lauks, kas in-formē tagadni par pagātni un bruģē ceļu nākotnei. A-lauks ir kosmiskā plēnuma elements - līdz šim maldinoši dēvēts par kvantu vakuumu - mātes klēpis, no kura viss rodas, kurā viss izpaužas un kurā viss galu galā atgriežas. No tā rodas viss, kas ir, jebkad ir bijis un būs.

Jaunajā vīzijā par nedalāmās realitātes dabu cilvēka eksistence nav nejaušs blakusprodukts vai ģenētiskas mutācijas un dabiskās atlases aklas rotaļas iznākums. Cilvēka eksistence nav arī tikai savtīgu gēnu pašsaglabāšanās stratēģijas rezultāts. Mūsu eksistencei ir jēga, un tai ir cilvēcisks, planētu un pat kosmisks mērķis. Mēs esam pasaules līdz- radītāji, kā arī tās radītie. Mūsu cilvēciskā misija ir atvieglot un iedrošināt dinamisko visuma izpētes un evolūcijas ceļojumu pretim indivīda saliedētībai ar visu un visa saliedētībai ar ikvienu.

Apziņa ir mūsu cilvēciskās misijas piepildījuma atslēga. Mūsu apziņa ir daudz dziļāka un plašāka, nekā šķitis līdz šim. Vēl pavisam nesen zinātnieki uzskatīja, ka apziņa ir ieslodzīta ķermenī, bet identitātes izjūta - personībā. Taču, ja tas būtu tā, tad mūsu ādas apņemtās smadzenes un ego sasaistītā apziņa noteiktu galīgo robežu mūsu sapratnei un spējai izprast pasauli.

Taču, ja mūsu apzināšanās, kā to šobrīd atklāj zinātniskie pētījumi un kā to ir pamanījuši dažādu ticību mistiķi, pārsniedz mūsu fizisko formu un ir daudz vairāk nekā mūsu publiskais imidžs, tad mums ir dabiska spēja paredzēt, saprast un piedzīvot Kosmosu līmeņos, kas krietni pārsniedz mūsu pašu ego robežas.

Šī paplašinātā apzināšanās šodien ir tik svarīga kā nekad agrāk. Mēs kopīgi esam nonākuši pie globāla sabrukuma vai uzplaukuma bezdibeņa. Taču, pateicoties mūsu jaunajai realitātes, sevis un savas apziņas vīzijai šajā nozīmīgajā vēstures brīdī, mēs sākam mosties kā no murgaina miega.

Mūsu apzināšanās strauji izplešas ārpus pagātnes ierobežojumiem. Izmaiņas individuālajā apziņā, kā arī globālajā prātā, ko veido gandrīz septiņi miljardi apziņu, sniedz dziļāku ieskatu vis-pasaules dabā un mērķī nekā jebkad agrāk.

KosMosā aplūkotais vispusīgais modelis ir vīzija, kas iedrošina un aicina jūs kļūt par apzināti darbojošamies līdzradītājiem, sniedzot savu unikālo ieguldījumu cilvēces kosmiskās misijas piepildīšanā - misijas, kas sniedz jēgu un mērķi cilvēka eksistencei.

PIRMĀ DAĻA

Vis-Pasaule

Mūsu priekšteči un pirmatnējās tautas, kuru pēcteči apdzīvo Zemi vēl šobaltdien, uztvēra pasauli kā savstarpēji saistītu veselumu. Viņu garīgā, mentālā un emocionālā pieredze un izpratne par to, ko nozīmē būt cilvēkam, iekļāvās visu-ietverošas kosmoloģijas kontekstā.

Vārds Kosmoss radies no sengrieķu vārda Kosmos, kas nozīmē - "sakārtotais veselums".

Lai arī tagad varam ielūkoties daudz tālāk un dziļāk pasaules fizikālajos aspektos nekā jebkad agrāk, daudziem tomēr trūkst līdzvērtīga uzskata par Kosmosa vis-pasauli, kā arī par tās sniegto jēgu un mērķi mūsu dzīvei.

Saskaņā ar zinātnisko pasaules uzskatu, kas dominējis pēdējo trīs gadsimtu laikā, pasaule ir nejauša un bezmērķīga, un savādāk nemaz nevar būt.

Taču beidzot esam gatavi jaunam uzskatam.

Pirmajās četrās KosMosa nodaļās iepazīsimies ar modernās zinātnes pasaules uzskatu, jaunākajiem apziņas pētījumiem un no jauna atklātām senajām gudrībām.

Iesākumā apskatīsim, kā populārā zinātne šobrīd nespēj izskaidrot fiziskās realitātes fundamentālo dabu, un to, ka steidzami ir nepieciešama radikāli jauna un visaptveroša Kosmosa vīzija.

Aplūkosim, kā izplatījumā viss ir dabiski saistīts un kā informāciju sāk uzskatīt par kaut ko būtiskāku nekā matērija, enerģija, telpa un laiks.

Atklāsim visās zinātnes jomās gūto izpratni, ka visumu vadošā informācija ir hologrāfiska - tā ir atslēga mūsu dziļākajai sapratnei par to, kā acīm redzamā pasaule tiek līdzradīta.

Izpētīsim kosmiskā intelekta un atmiņas A-lauka jēdzienu, kas balsta, pārņem un patiesībā piešķir jēgu ne tikai fiziskajam visumam, bet visam, ko dēvējam par realitāti - kā pirmatnējais dabīgi apzinātais un jēgpilnas pasaules elements.

To darot, piedāvāsim vispusīgu nedalāmas realitātes vīziju, kas pārvar līdz šim uztvertās barjeras starp zinātni un Garu, atklājot vienotu un jēgpilnu Kosmosu, kurā esam gan radītie, gan līdzradītāji.

Pirmā nodaļa

Ko mes zinām?

Zinātne bez reliģijas ir vāja, reliģija bez zinātnes ir akla.

Alberts Einštbins

Bērnībā ar prieku noskatījāmies katras sērijas aizraujošās beigas filmai, ko sestdienu rītos rādīja vietējā kinoteātri.

Sērijas kulminācijā galvenais varonis katru reizi nonāca ļoti bīstamu ļauno spēku ielenkumā, taču, sākoties nākamajai galvu reibinošajai sērijai, viņš bija brīnumaini izglābies. Kaut kā (un mēs nekad neuzzinājām - kā) ar vienu lēcienu viņš bija ticis brīvībā un gatavs cīnīties vēl vienu dienu.

Pateicoties kādam apbrīnojamam 1998. gada atklājumam, zinātne šodien ir šāda aizraujoša filma.

Un gaidot no zinātnes "izskaidrojumu" pasaulei, esam šīs filmas varoņi.

96% no mūsu visuma ir "bezvēsts pazuduši"

Lai saprastu, cik pārsteidzošs un problemātisks šis 1998. gada atklājums ir attiecībā uz visuma dabu, mums īsumā jāapskata kāds agrāks Edvīna Habla atklājums. Šī astronoma vārdā nosaukts Habla teleskops.

Kaut arī Hablam vajadzēja kļūt par juristu - vismaz tā vēlējās viņa tēvs -, par laimi astronomijai, viņam pašam bija citi nodomi. Pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu sākumā Habls analizēja gaismu no 24 attālām galaktikām. Divas desmitgades iepriekš, 1912. gadā, astronoms Vesto Slaifers bija atklājis, ka galaktikas šķiet virzāmies prom no mūsu galaktikas lielā ātrumā. Savā pētījumā Habls atklāja pamatsakarību: jo tālāka ir galaktika, jo ātrāk tā šķiet traucamies prom no mums.

Saprotot, ka tas nozīmē visuma paplašināšanos, citi astronomi loģiski secināja: atgriežoties atpakaļ laikā, visums sarautos līdz pirmatnējam milzīgas temperatūras un blīvuma apkopojumam.

Tā tika izvirzīta ideja, ka visums radies ar "lielu sprādzienu". Ideja, ko šodien atzīst vairākums astronomu.

Lielā sprādziena teoriju pieņemt veicina vēl kāds arguments. Visumā novēroto mikroviļņu enerģijas lauku uzskata par lielā sprādziena atbalsi. Šo teoriju izmanto, lai modelētu, kā materiālo pasauli veidojošās subatomu daļiņas radās pirmajās minūtēs pēc sprādziena.

Taču saskaņā ar šo ideju telpai ir neiedomājami ātri jāizplešas mirkli pēc sprādziena. Tikai tā iespējams izskaidrot visuma plašumos novērojamo regulāro galaktiku izkārtojumu. Ja nebūtu šīs izplešanās, kuras cēlonis, mehānisms un iemesls beigties tikpat pēkšņi, kā sākties, joprojām ir nezināms, lielā sprādziena teorija nespētu izskaidrot starp galaktikām radušos saikni.

Lai ari netrūka nemiernieku, kas apšaubīja lielā sprādziena teorijas pamatotību, līdz 1998. gadam šī teorija ar tajā iekļauto pieņēmumu par izplešanos šķita neapstrīdama.

Tomēr saskaņā ar teorijas pamatpremisu telpas izplešanās temps galu galā palēnināsies, jo pievilkšanās spēks pakāpeniski pārvar sākotnējā sprādziena spēku. Kā atklājās 1998. gadā, šī pamatpremisa bija nepareiza. Togad divas neatkarīgas astronomu grupas novēroja, ka faktiski izplešanās šķiet paātrināmies. Turklāt ar paātrināšanos saistītās enerģijas raksturs ir noslēpums, kuru līdz šim nav izdevies atklāt. Vēl ļaunāk. Šī tā dēvētā tumšā enerģija, kas paslēpta telpas vakuumā, šķiet sastādām aptuveni trīs ceturtdaļas visuma matērijas un enerģijas.

Ja mēģinājumam izskaitļot šo tumšo enerģiju tiek izmantots subatomu daļiņu standarta modelis, tad teorētiskā vērtība atšķiras no vērtības, ko mēra ar milzīgo 10120 faktoru. Šī neatbilstība ir nodēvēta par lielāko apkaunojumu zinātnes vēsturē.

It kā tas nebūtu pietiekami izaicinoši, lielā sprādziena teorija nespēj izskaidrot galaktiku klātbūtni un stabilitāti, neķeroties pie - pagaidām nezināmas un neatklātas - tā dēvētās tumšās matērijas. Lai sasniegtu vispārējo visuma matērijas un enerģijas blīvumu, tumšās matērijas daudzumam jāpārsniedz atklātās matērijas daudzums attiecībā pieci pret vienu.

Tatad pašlaik pieņemtā teorija par visuma dabu un vēsturi izskaidro aptuveni četrus procentus matērijas un enerģijas, ko pierāda novērojumi, - pārējie 96 procenti ir bezvēsts pazuduši.

Ir vēl divas anomālijas, kas var likt radikāli pārdomāt visuma vēsturi un radīšanu. Pirmā saistās ar mūsu pašreizējo teleskopu spēju izpētīt visumu atpakaļ laikā, kad tas bija šķietami ļoti jauns. Sev par pārsteigumu neieraugām jauneklīgas zvaigznes un galaktikas, kā to paredzēja lielais sprādziens, bet negaidot redzam senākas struktūras, līdzīgas tām, kas atrodas mums daudz tuvāk. Otrā anomālija attiecas uz kosmisko mikroviļņu fona jeb CMB (saīsinājums no angļu vai. termina cosmic microwave background) starojumu, kas izplatās telpā.

Saskaņā ar izplešanos veicinošā lielā sprādziena teoriju CMB starojuma enerģijai būtu jāizdalās līdzeni un vienmērīgi visos telpas virzienos. Taču Vilkinsona mikroviļņu anizotropijas zondes satelīta nesen veiktā starojuma kartēšana uzrāda acīm redzamu nolīdzināšanos ar mūsu Piena Ceļa galaktiku, ko, ja tas tā patiešām ir, teorija neparedz un nespēj izskaidrot. Analīze atklāj arī CMB pamata rakstu, kurā parādās telpiskas struktūras, kas plešas pār milzīgām telpas platībām (200 miljonu gaismas gadu mērogā). Lielā sprādziena teorijai nav izskaidrojuma šīm struktūrām, pat pieļaujot izplešanās procesu, kas pats par sevi nav izskaidrots.

Karstās krāsnis un kvantu revolūcija

Zinātne jau agrāk ir stāvējusi bezdibeņa malā.

Nedaudz vairāk nekā pirms simts gadiem, tuvojoties šim bezdibenim, vairākums zinātnieku uzskatīja, ka Dabas būtiskākie jautājumi ir atbildēti un atlicis tikai pavisam nedaudz, lai pilnībā izprastu Viņas likumus.

Tad kaut kas tik vienkāršs kā izpratne par to, kā karsta krāsns izstaro siltumu, izraisīja revolūciju fizikālās pasaules izpratnē. Valdīja uzskats, ka siltums izdalās kā nepārtraukts enerģiju spektrs. Taču, kad šis pieņēmums noveda pie bezjēdzīga secinājuma, ka tādējādi izdalītā starojuma daudzums būs bezgalīgs, zinātnieki, saudzīgi izsakoties, apmulsa.

Fiziķim Maksam Plankam bija krietni jāpapūlas, lai rastu izskaidrojumu šai mīklai. Pateicoties Planka vērīgajam atklājumam, ka enerģija neizdalās nepārtraukti, bet gan noteikta lieluma daļās (kvantos), dzima kvantu teorija. Planks iepazīstināja savus amata brāļus ar šo novērojumu 1900. gada 14. decembrī.

Izstarojošais karstums sastāv no dažāda garuma viļņiem lielākā elektromagnētiskā starojuma spektrā, sākot ar īsiem gamma un rentgenstariem, mikroviļņiem un redzamu gaismu līdz pat radio viļņiem un vēl tālāk. Kvantu revolūcija atklāja arī to, ka premisa, saskaņā ar kuru starojums izplatās tikai viļņveidīgi, ir nepareiza. Lai arī, netraucēti pārvietojoties, starojums ir viļņveidīgs, to apturot un novērojot, atklājās, ka tam ir arī daļiņu īpašības.

Vēl dīvaināk - atklājās, ka šajā mikroskopiskajā līmenī arī cietas vielas izšķīst enerģētiskos laukos, kurus galu galā var aprakstīt tikai kā varbūtības viļņus, kamēr tie nav novēroti.

Taču, kā fiziķi atklāja, kvantēšana, viļņu-daļiņu dualitāte, un ciešā saikne starp vērotāju un novērojamo ir tikai dīvainā aisberga - kvantu pasaules - redzamā daļa. Zinātniekiem turpinot pētīt šo revolucionāri jauno ainu, nākamais atklājums pārliecību par pasauli apgrieza kājām gaisā.

Mēģinot vienlaicīgi izmērīt kvantu daļiņas atrašanās vietu un kustību, zinātnieki atklāja - jo precīzāk viņiem izdevās noteikt daļiņas atrašanās vietu, jo mazāk informācijas viņiem izdevās iegūt par tās kustību, un otrādi.

Tā nav zinātniskās metodes vai uzlabojamu instrumentu nepilnība. Tā ir raksturīga realitātes iezīme attiecīgajā līmenī. Šis tā dēvētais neskaidrības princips nozīmē, ka pastāv dabiska neskaidrība visuma sub- atomu līmenī un ka šajā līmenī to, ko dēvējam par realitāti, iespējams uzlūkot tikai kā kvantu varbūtības, nevis pilnīgi noteiktus notikumus.

"Spokaina" darbība taluma

Pēdējais kvantu pasaules atklājums, ko aplūkosim, ir izcilā zinātnieka Alberta Einšteina apjaustā parādība, ar kuru viņš tā arī nekad nespēja samierināties.

Einšteins saprata no kvantu teorijas izrietošo - ja rodas līdzīgu daļiņu pāris, kas pēc tam sadalās, neskatoties uz to, cik tālu viena no otras daļiņas aizceļo telpā un laikā, tās izturas kā viens vesels. Ja vienas daļiņas īpašības mainās, tās radniecīgā daļiņa nekavējoties dara to pašu.

Līdz tam brīdim fiziķi ticēja, ka visums darbojas tikai lokāli - citiem vārdiem sakot, starojums izplatās no sava avota un attālinoties samazinās. Ja starojums pārvietojas telpā un laikā, samazinās tā izplatības zona, jo tas sarūk līdz neizmērāmam un nenozīmīgam līmenim, iekams ticis pietiekami tālu. Saskaņā ar Einšteina teoriju šāds starojums telpas un laika robežās nespēj pārvietoties ātrāk par gaismu. Einšteins nosauca šo šķietamo kvantu nelokalitātes paradoksu par "spokainu darbību tālumā" un ticēja, ka tas norāda uz kvantu teorijas nepareizību.

Daudzu gadu eksperimenti nespēja Einšteina teoriju nedz pierādīt, nedz atspēkot. Taču 20. gadsimta astoņdesmitajos gados, 30 gadus pēc Einšteina nāves, nelokalitātes eksperimentālā realitāte tika nešaubīgi apstiprināta. Dēvēta par sasaisti jeb "kvantsaisti", šī parādība šobrīd ir tik pazīstama zinātnieku vidū, ka to lieto, lai radītu kvantu skaitļotājus, potenciāli spējīgus saglabāt un apstrādāt milzīgu informācijas apjomu miljardiem reižu intensīvāk un ātrāk nekā pašreizējās tehnoloģijas.

Toties eksperimenti atklāja, ka pareiza ir gan kvantu, gan Einšteina teorija, un šis atklājums sniedz mums dziļāku ieskatu realitātes dabā, ko Einšteins noteikti novērtētu. Lai arī šādi nelokāli kvantu savienojumi pārspēj telpas - un arī laika - robežas, nav tādas informācijas, kas telplaika robežās ceļotu ātrāk par gaismu. Abas kvantu daļiņas burtiski izturas kā viens vesels.

Tātad fundamentālais cēlonības princips telplaika robežās saglabājas arī visumā, ko galu galā iespējams uzlūkot tikai tā veselumā.

Viss ir relatīvs

Līdz ar šādiem atklājumiem par matērijas un enerģijas dabu subatomu līmenī 20. gadsimta sākumā Einšteins atklāja arī vienlīdz satraucošu telpas un laika perspektīvu.

Pirms tam telpu un laiku uztvēra kā atsevišķus, absolūtus un pasīvus fonus materiālās pasaules notikumiem. Taču Linšteins parādīja ne tikai to, ka telpa un laiks ir relatīvi un aktīvi attiecībā uz novērotāja atrašanās vietu, bet arī to, ka gaismas ātrums tos dabiski apvieno četr- dimensiju realitātē, sauktā par telplaiku.

Einšteina 1905. gadā publicētā speciālā relativitātes teorija parādīja, ka nav tāda signāla, kas telplaika robežās spētu ceļot ātrāk par gaismu. Intuitīvi uztverot gaismas ātruma dabu, iedomājoties sevi dzenamies pakaļ gaismas staram, Einšteins nonāca pie pārsteidzoša secinājuma - gaismas stara ātrums liksies nemainīgs visiem novērotājiem neatkarīgi no viņu pārvietošanās ātruma un tā, vai viņi tuvojas staram vai attālinās no tā. Einšteins saprata - jo ātrāk kāds objekts pārvietojas - lai arī novērotājam, kas pārvietojas ar to kopā, viss šķiet kā parasti - pats laiks kā tāds palēninās un objekta aizņemtā telpa sarūk līdz ar ceļojuma asi, kā to redz otrs novērotājs, kas pārvietojas attiecībā pret pirmo.

Paralēli Einšteins atklāja gaismas ātruma (c) savienotas enerģijas (E) un masas (m) ekvivalenci, kas ietverta visslavenākajā vienādojumā pasaulē: E=mc2 . It kā ar to nepietiktu, Einšteins papildināja teoriju, pierādot, ka paātrinājums un gravitācija būtībā ir viens un tas pats - telplaika dinamiskās ģeometrijas izpausmes.

Pateicoties gaismas apvienošanas spējai, Einšteins desmit gadu laikā bija saskaņojis telpu un laiku, matēriju un enerģiju, aizsākot revolūciju mūsu pasaules izpratnē. Tomēr šī revolūcija vēl aizvien nav pabeigta.

Nepabeigtā revolūcija

Lai arī kvantu teorija apraksta subatomu izturēšanās mikroskopisko pasauli ar neiedomājamu precizitāti un relativitātes teorija vienlīdz rūpīgi aplūko visumu makrolīmenī, šie divi 20. gadsimta zinātnes pīlāri ir būtībā nesavienojami.

Kvantu teorija nepaskaidro, kā telpa un laiks rodas un pastāv. Tā vietā šī teorija atbalsta pirms-Einšteina viedokli, ka telplaika fons ir pasīvs un absolūts.

Saskaņā ar relativitātes teoriju telplaiks ir pastāvīga, nevis kvan- tēta vide.

Lielākā daļa fiziķu tic, ka fizikālo pasauli tās pamatlīmenī būtu jāspēj izprast ar visaptverošas teorijas palīdzību. Tādēļ pēdējos 80 gadus fiziķi ir centušies radīt visa fizikālo teoriju jeb TOE (saīsinājums no angļu vai. termina theory of everything), lai vienoti aplūkotu visumu gan mikroskopiskajā, gan makroskopiskajā līmenī.

Jebkurai teorijai, kas cenšas to izdarīt, pretendējot kļūt par visaptverošu Dabas attēlojumu, vismaz jāspēj aprakstīt visi lauki un spēki kvantu terminos, savukārt teorijas prognozēm jābūt pārbaudāmām ar eksperimentiem vai novērojumiem.

Tā ir problēma, jo gan kvantu, gan relativitātes teorija katra savā veidā ir bezgalīgu lielumu pilnas.

Mikroskopiskajā kvantu līmeni bezgalīgums sāk parādīties, izmantojot kvantu uzvedības mehānismu, lai aprakstītu enerģijas laukus. Telplaika galējās izpausmēs, piemēram, melnajā caurumā, gravitācijas lauka lielums teorētiski palielinās līdz bezgalībai tā dēvētajā singularitātē cauruma centrā.

Kad zinātniska teorija saskaras ar bezgalīguniu, tas parasti signalizē, ka teorija nespēj aprakstīt realitāti attiecīgajā līmenī. Vairāku paaudžu garumā dedzīgi jaunie zinātnieki cerēja, ka, attiecinot kvantu īpašības uz gravitāciju - radot kvantu gravitācijas teoriju -, mūsu izpratne par visumu gan tā mikroskopiskajā, gan makroskopiskajā līmenī būs pilnīga.

Taču, par spīti milzīgām pūlēm, tas vēl nav noticis un gravitācija joprojām nav iekļauta fizikālajā T'OE. Viens no galvenajiem iemesliem ir tas, ka Zemes atmosfērā ar pašreiz pieejamajām tehnoloģijām mēs spējam zondēt enerģijas līmeņus un fizikālos mērogus daudzu pakāpju attālumā no tiem līmeņiem, kuros parādās kvantu gravitācijas efekti. Kvantu gravitācija būtu jāmeklē Dabas galējās izpausmēs, visuma rašanās atbalsīs un zvaigžņu agonijā.

Meklējumi ir atklājuši gandrīz neiedomājami mikroskopisku pastāvēšanas līmeni, kura elementi dabiski atvasinās no telpas un laika fizikālajām īpašībām. 1a dēvētais 10~3S metru Planka garums - triljoniem miljonu reižu mazāks par subatomu daļiņu garumu - un Planka laika vienība, \0'A4 sekundes, tiek uzskatīti par "šeit un tagad" mērvienībām.

Tieši šajā fundamentālajā līmenī visuma nedalāmā realitāte kļūst izprotama.

Visa un nekā teorijas?

Divus pēdējos gadsimtus līdz pat pašreizējai zinātnieku paaudzei fundamentālās fizikas teorijas un tās apstiprinošie eksperimenti ir gājuši cieši līdzās.

Līdzīgi kā veiksmīgās laulāto attiecībās, dažreiz vadībā bijusi teorija, kas vēlāk pierādīta ar eksperimentu, bet citreiz eksperimenti atklājuši parādības, ko dažu gadu robežās spējusi izskaidrot teorija. Taču šis modelis nav attiecināms uz pēdējiem aptuveni 30 gadiem.

Tomēr eksperimentālā atbalsta trūkums nav atturējis no meklējumiem tos pētniekus, kas cenšas radīt visa teoriju. Gluži pretēji, ir izteikti neskaitāmi pieņēmumi, ka bez eksperimentiem jeb novērojumiem, kas teorijas apstiprinātu vai atspēkotu, fiziķi nezinātu, vai teorijas attiecas uz reālo pasauli vai tās ir tikai gudras "fabulas" vai neprātīgas idejas.

Dažus pēdējos gadus viszināmākais TOE sāncensis ir tā dēvētā superstīgu teorija.

Senie filozofi raksturoja Kosmosu ar muzikāliem terminiem, intuitīvi izprotot tā harmonisko dabu. Līdz ar superstīgu teorijas rašanos ideja, ka subatomu daļiņas iespējams uztvert kā vibrējošas stīgas, atspoguļo seno atklāsmi, ka pasaule ir dabiski harmoniska. Šī pieņēmuma valdzinājums slēpjas apstāklī, ka atšķirībā no iepriekšējām idejām šajā gadījumā kvantu gravitācija rodas saskaņā ar Dabas likumiem.

Kvantu fizikā valda uzskats, ka gravitācijas spēku pārnes nulles masas nesējdaļiņa, saukta par gravitonu. Liels atbalsts topošajai teorijai bija atklājums, ka stīgu zemākā vibrācija raksturo šādu daļiņu.

Pēc vairāk nekā 20 gadiem, kuru laikā teorija turpināja attīstīties, tas jaunāko versiju, sauktu par M-teoriju, 1995. gadā izvirzīja Edvards Vitens. Stīgu teorijās ir būtisks priekšnosacījums, ka stīgām jāvibrē nevis mums ierastajā četrdimensiju telplaikā, bet gan lielākā skaitā dimensiju - saskaņā ar M-teoriju kopumā 11 dimensijās.

Līdzās tam, ka M-teorija uztver fizikālo pasauli kā dabiski harmonisku un pieprasa papildu dimensijas, lai to izprastu, teorijai ir vēl kāda būtiska iezīme. No teorijas matemātikas negaidīti, bet dabiski izriet virkne virsmu, sauktas par membrānām jeb saīsinājumā "brānām". Arī tās ir daudzdimensiju objekti, kas spēj veidot sistēmu, kuras ietvaros stīgas vibrē un kurai tās ir enerģētiski piesaistītas.

"Brānu" visums

Lai saprastu brānu nozīmīgumu, ir nepieciešams palūkoties uz vienu no galējām kosmiskajām vidēm - uz melno caurumu, kas radies pēc masīvu zvaigžņu sabrukuma un no kura gravitācijas lauka nespēj izkļūt pat gaisma.

Taču ir atklāts, ka melnie caurumi nav pilnīgi melni - kvantu svārstību rezultātā iespējama neliela starojuma izdalīšanās. Attiecinot M-teoriju uz melnajiem caurumiem, starojuma temperatūru ir iespējams izskaidrot ar brānu kvantu stāvokli un tā ir proporcionāla temperatūrai cauruma virsmas zonā.

Šis atklājums saskan ar pieņēmumu, ka kopējais informācijas daudzums melnajā caurumā ir proporcionāls tā virsmas zonai. Sākumā tas bija pilnīgi negaidīti, ja pieņem, ka informācijai, kas glabājas šādā trīsdimensiju objektā, drīzāk jābūt proporcionālai tā tilpumam. Tas ir tā, it kā kādā grāmatā iekļautais informācijas daudzums būtu atkarīgs tikai no tās vāku izmēra. Tatad, ja maksimālā telpā izpaustā informācija ir proporcionāla tās virsmas zonai, tad, iespējams, šīs informācijas raksturīgās iezīmes būtībā atrodas uz šīs robežas starp telpu un virsmas zonu. Iespēju, ka tā varētu būt taisnība attiecībā uz visu visumu, pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā pirmoreiz izvirzīja Leonards Suskinds un Hērards 't Hofts.

Šīs atklāsmes iespaidots, jaunais fiziķis Huans Maldacena 1997. gadā pielietoja M-teoriju un brānas, ierosinot, ka tas patiešām tā varētu būt un ka redzamā pasaule pilnībā varētu būt tās robežā ietvertās informācijas hologrāfiska projekcija. Nākamajā nodaļā redzēsim, ka pārsteidzošais pieņēmums - ka visumu un visu tā saturu (ieskaitot pašus) vada hologrāfiska informācija - ir apstiprināts visos pastāvēšanas līmeņos.

Taču attiecībā uz M-teoriju kā skaidrojošo bāzi ir daudz neatrisinātu jautājumu. Kaut arī teorija ir intuitīvi skaists visuma modelis, pagaidām nav pietiekami daudz pierādījumu, ka tās pašreizējais formulējums precīzi attēlo reālo pasauli. Lai arī teorija izskaidro gravitona - līdz šim tieši nenovērotas hipotētiskas gravitācijas spēka nesējdaļiņas - īpašības, tā nespēj paredzēt citu fizikā zināmu būtisku daļiņu masu un īpatnības.

Kā esam noskaidrojuši, Einšteina relativitātes teorija atzīst, ka telp- laiks ir relatīvs un dinamisks. Tā ģeometrija mainās matērijas un enerģijas klātbūtnē. Tātad jebkurai redzamo visumu aplūkojošai teorijai jāatzīst iepriekšminētais, esot, fiziķu valodā runājot, neatkarīgai no fona un pieņemot, ka telplaiks rodas no fundamentālāka realitātes līmeņa. M-teorijas formulējums neatbilst šīm prasībām.

Tumšās enerģijas atklāšana 1998. gadā kļuva par lielāko izaicinājumu M-teorijai un lika Edvardam Vitenam atzīties, ka viņš nezina, kā izskaidrot tumšās enerģijas klātbūtni kā telplaika iezīmi ne ar stīgu teorijas, ne M-teorijas palīdzību. Pateicoties veidam, kādā fizikālas konstantes tiek ievietotas dažādos stīgu modeļos, kas ir M-teorijas atvasinājumi, eksistē aptuveni 10i0 ° dažādas stīgu teorijas versijas, kas potenciāli ir spējīgas sniegt atbildes saskaņā ar pašreizējiem tumšās enerģijas novērojumiem.

Kaut arī daudzi stīgu teorētiķi ir pārliecināti, ka galu galā radīs visa teoriju, kas atbilst mūsu pieredzei par "visu", nav skaidrs, vai kādam no pašreiz plašā iespējamo iznākumu klāsta ir savstarpēja saistība ar realitāti.

Tātad te nu mēs esam…

Gadsimtu pēc beidzamā aizraujošā atklājuma zinātniskais pasaules uzskats atrodas vēl viena bezdibeņa malā. Ja tas tur atrastos viens pats, lai tā būtu. Taču savā paļāvībā uz to, ka zinātne izprot pasauli, mēs kolektīvi sekojam tam šajā strupceļā.

Tagad, kad izrādās, ka tumšā enerģija un tumšā matērija veido aptuveni 96 procentus visuma un standarta teorētiskie modeļi patiešām nomācošu faktoru dēļ nesaskan ar reālo pasauli, neatbildētie jautājumi šķiet daudz būtiskāki par šķietami triviālajām anomālijām, kas izraisīja iepriekšējo zinātnisko revolūciju. Un lūk, kur tā mūs novedusi.

Neraugoties uz to, kvantu teorijas un relativitātes standartu iznīcinošā daba, kā ari tās atbalstošie eksperimentālie atklājumi bija tik savādi un apbrīnojami, ka daudzi vadošie zinātnieki sākumā lūkojās Austrumu filozofiju virzienā, lai palīdzētu rast jēgu pašu atklātajai pasaulei.

Taču, kamēr Alberts Einšteins uztvēra visumu kā kosmiskā prāta izpausmi, vairākums zinātnieku galu galā izvairījās no dziļākas ieinteresētības pasaules izpētē. Viņi koncentrējās uz savu atklājumu praktisko nozīmīgumu, lai radītu tehnoloģijas, kuras lietojam šodien, un atstāja dziļākas jēgas meklējumus tiem dažiem, kuri tiecās pēc patiešām kosmoloģiskas izpratnes. Zīmīgi, ka, par spīti novērotāja integrācijai ar kvantu uzvedību un relatīvo telplaika dabu, apziņas loma labākajā gadījumā tika ignorēta, bet sliktākajā - izslēgta. Šāda situācija aizvien turpinās populārajā zinātnē.

Tomēr pašreizējā teorijas, novērojumu un eksperimentu nespēja citam citu atbalstīt un līdz ar to izskaidrot anomālijas mūsu izpratnē par visuma radīšanu, vēsturi un dabu izraisa nākamo triecienu, lai apstrīdētu mūsu kolektīvo pasaules uzskatu. Mēģinājums izprast šī satricinājuma dabu pārvērtīs ne tikai mūsu fizikālās pasaules uztveri, bet arī izpratni par mums pašiem.

Nedalāmā realitāte

Esam jau aplūkojuši, kā kvantu nelokalitāte - pāra daļiņu saistītā daba - parāda mums visumu kā dabisku veselumu.

Daudzus gadus zinātnieki apgalvoja, ka šāda sasaiste izpaužas tikai mikroskopiskā eksistences līmenī. Taču 1999. gadā šajā vienprātībā iezagās šaubas, jo neparasti smaga oglekļa izotopa, saukta par bakminstera fullerēnu, atomi demonstrēja viļņu/daļiņu iezīmes. Tādējādi atklājās, ka arī tas potenciāli spēj būt nelokāli sasaistīts.

Iespējamās sasaistes līmenis iedrošināja zinātniekus to sasniegt realitātē. Līdz 2005. gadam veiksmīgi izdevās sasaistīt kompleksas organiskas molekulas, parādot, ka teorētiski šādam sasaistes stāvoklim nav mēroga ierobežojumu.

Līdz šim ir savākts ļoti daudz plašu zinātnisku pierādījumu, ka mūsu prāti arī ir nelokāli saistīti. Šādu pierādījumu skaits turpina augt. Apkopotie dati par tādām parapsiholoģiskām izpausmēm kā telepā- tiska savienošanās un gaišredzība pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidū ļāva Amerikas pētniecības institūta ekspertiem paziņot, ka nākotnē vajadzētu koncentrēties uz šādu parādību izpratni un lietošanu, jo uzskatīja, ka to eksistence ir pietiekami pierādīta.

Turpmākajās nodaļās aplūkosim jaunākos pētījumus, kuri ne tikai atbalsta šo viedokli, bet arī uzdod jautājumus un sniedz atbildes, kas ieviesīs pārmaiņas mūsu realitātes izpratnē.

"Ar vienu lēcienu" esam tikuši brīvībā

Fizikas zinātne, kas cenšas aprakstīt fizikālā visuma fundamentālo dabu, ir satraukta. Kā tā dēvētā visu zinātņu māte, tā ir saistīta ar visu zinātnisko pasauli.

Taču, kā jau esam paguvuši atskārst, Kosmosā valda saskanīgas attiecības. Lai arī kādā veidā izpaužas enerģija, matērija, telpa un laiks, ir skaidrs, ka tas tiek darīts ar nolūku, lai visums attīstītos kā saliedēta realitāte.

Kosmiskās informācijas visupārņemošā daba strauji parādās kā neapspriežama mūsu dziļākajai pasaules izpratnei. Hologrāfiskā principa- veida, kā informācija piepilda redzamo pasauli - jēdziens ir izšķirošais.

Tātad šoreiz, ja grasāmies pārlēkt bezdibeni un "ar vienu lēcienu" kļūt brīvi, lai izpētītu dziļāku Kosmosa izpratni, ir skaidrs, ka mēs vairs nedrīkstam atdalīt prātu no matērijas, ķermeni no dvēseles un mūs pašus no realitātes, kas patiesībā ir nedalāma.

Otrā nodaļa

Visvarenie spēki

Dievs vienmēr izvēlas vieglāko ceļu.

Alberts Einšteins

Pēdējā gadsimta laikā fiziķi ir centušies izprast visuma dabu tā zemākajā, augstākajā un pat neaizsniedzamajā līmenī un ir nešaubīgi pieņēmuši, ka ikdienā pieredzētā pasaule ir labi izprasta. Taču, kā tūdaļ redzēsim, tas nebūt tā nav. Jaunākie atklājumi visās zinātnes jomās parāda radikāli jaunu fizikālās pasaules dabas vīziju, uzskatot, ka pasauli piepilda un in-formē hologrāfisks lauks. Tātad pasaule ir vienota, saliedēta un harmoniska visos pastāvēšanas līmeņos.

Ikdienā pieredzētais apliecina, ka hologrāfiskas ir ne tikai "dabiskas" sistēmas, piemēram, laikapstākļi, bet arī bioloģiski organismi, ekosistēmas un "mākslīgas" parādības, ieskaitot konfliktu biežumu, ekonomiskās un sociālās sistēmas un pat globālo tīmekli.

Visa teorijas meklējumos jāņem vērā šī revolucionāri jaunā izpratne, jo šis universālais princips - aizvien biežāk atklājas, ka tas aptver un iekļauj visas parādības (ieskaitot mūs) - varētu sniegt atbildi uz jautājumu, kā līdzattīstās un tiek nepārtraukti līdzradīta pasaule un viss, ko dēvējam par realitāti.

Kosmiskā pavārgrāmata

Mūsu mātes bija lieliskas virējas.

Katrai bija savs mīļākais ēdiens, kuru gatavoja tik bieži, ka vairs nebija vajadzības svērt vai mērīt sastāvdaļas. Mammas vienkārši zināja pareizos daudzumus - drusciņu no tā un kripatiņu no šī, lai rastos nevainojams rezultāts, un visa ģimene vienmēr novērtēja viņu mīlestību, kas bija katra ēdiena svarīgākā sastāvdaļa.

Visums krietni vien līdzinās mūsu māmiņu pavārmākslai. Tāpat kā viņu receptes izcilā līdzsvarā apvienoja visas sastāvdaļas, sākotnējie fizikālās pasaules apstākļi no pašiem laika un telpas pirmsākumiem bija smalki saskaņoti, veicinot kompleksu sistēmu evolūciju un dzīvības rašanos.

Mammām bija iespēja ieviest nelielas izmaiņas receptēs, pirms kāds sāka sūdzēties, ka gatavais ēdiens nav gluži tas, kas bijis gaidīts. Toties pazīstamais fiziķis Lī Smolins ir aplēsis: ja visuma primārie spēki un fizikālās īpašības no to pirmsākumiem izmainītos par vairāk nekā neiedomājami precīzo vienu daļu no I027 - tā ir viena daļa no tūkstošiem triljonu triljonu - kompleksais visums ar savu ķīmisko uzbūvi, galaktikām un bioloģisko dzīvību nebūtu spējis attīstīties.

Šo kosmisko attiecību izsmalcinātā harmonija ietver sevī būtisko proporciju starp elektrisko un kodolspēku, kas saista atomus un molekulas, un ievērojami vājāko gravitācijas spēku. Šo spēku precīzi līdzsvarotās enerģijas un tiešā, tomēr daudzveidīgā kopsakarību daba, sākot ar visuma rašanās brīdi, ir veicinājusi ķīmisko elementu veidošanos un mijiedarbību, zvaigžņu, galaktiku un planētu rašanos, bioloģisko organismu un ekoloģijas evolūciju. Bez šīs neticami saskaņotās precizitātes, kas valdījusi no pašiem telplaika pirmsākumiem, nespētu eksistēt šobrīd piedzīvotais kompleksais visums.

Turklāt mūsu nebūtu šeit, lai izbaudītu savu māmiņu pavārmākslu.

Universālais cikliskums

Kā lai izskaidro šo apbrīnojamo harmonijas līmeni?

Daudzu kosmologu pieņemtais uzskats sākotnēji radās no viņu mēģinājumiem paskaidrot, kā neticamo visuma precizitāti spēja izraisīt nejaušs rašanās process. Saskaņā ar šo uzskatu mēs dzīvojam vienā no potenciāli milzīga daudzuma universiem, kas būtībā ir dažādas iezīmes demonstrējoši burbuļi vēl plašākā "multiversā".

Taču universs nespētu rasties multiversā nejaušas atlases procesa rezultātā. Visumu tā rašanās brīdi, iespējams, in-formēja pirms tā eksistējošais visums. Saskaņā ar šo modeli universi attīstās garu dzīves ciklu laikā. Katru nākamo ciklu in-formē iepriekšējais, tādējādi aizvien vairāk tuvojoties precizitātei, kas padara par iespējamu kompleksu sistēmu esamību un dzīvības attīstību.

Šāds redzējums saistās ar senās Indijas vēdu zintnieku misticismu. Atklāsmē, kas radās daudzus gadu tūkstošus pirms modernā multiversā modeļa, zintnieki aprakstīja universālu ciklu sēriju. Arī viņi iztēlojās katra kosmiskā cikla sākumu kā izelpu, uzpūstu burbuli, kas pārplīst, nākamajam burbulim iznirstot no pirmatnējās eksistences veseluma. Pieņemot universālos ciklus kā dabisku Dieva izpausmi, senie zintnieki skatīja kosmisko prātu kā visupārņemošu un vienmēr klātesošu, un šajos plašajos kosmiskajos ciklos saskatīja dabisku jēgu, nevis nejaušu procesu izspēli.

Lai kāda arī būtu mūsu pārliecība - neatkarīgi no tā, cik plaši mēs izvēršam savu uztveri, un neraugoties uz to, cik pilnīga ir zinātnes spēja izprast rašanās procesus - agrāk vai vēlāk mēs nonākam pie vajadzības pēc apzināta radīšanas procesa. Galu galā nokļūstam pie kosmiskā prāta jēdziena.

Kaut arī zinātne līdz šim ir ignorējusi šo neizbēgamo loģiku, jo dziļāk mēs ienirstam Dabas mistērijās - kā to darīja Einšteins -, jo skaidrāk redzam visumā valdām kārtību, harmoniju un kosmisko prātu. Atklājumi neliek mums izvēlēties starp apzinātu radīšanu un evolūciju, bet gan palīdz saskatīt evolūciju veicinošu līdzradīšanu. Tas, ko burtiski pilnā mērā paslēptu ieraugām, ir Einšteina priekšstats par kosmisko prātu darbībā.

Hologrāfiskā ģeometrija

Senie zintnieki nešaubīgi būtu uzskatījuši Kosmosu par hologrāfiski in-formētu universu ar tam raksturīgo kārtību, mērķi un jēgu. Senās Ēģiptes metafiziskajās mācībās un Hermētisma domugraudā "kā augšā, tā apakšā", zintnieki aprakstīja hologrāfisko "pašlīdzīgo" redzamās pasaules spoguļošanos visos pastāvēšanas līmeņos. Viņu izpratne par Vienīgo, kas izpaužas, pateicoties vairākuma dažādībai, perfekti sasaistās ar Dabas būtību, ko šobrīd atklājam no jauna.

Būdami pirmie, kas nonāca pie šīm kosmiskajām atklāsmēm ārpus svētajām antīko tempļu sienām, grieķu zintnieki pirms vairāk nekā diviem ar pusi tūkstošiem gadu intuitīvi nojauta dziļas patiesības par visumu skaitļos un ģeometriskās formās, kas iemieso idealizēto Kosmosa harmoniju. Viņi atskārta, ka ģeometriskas sakarības ir universālas.

Vienkāršākajā līmenī, piemēram, trijstūra formu iespējams pilnībā aprakstīt ar tā trīs iekšējiem leņķiem. Ja leņķu attiecība saglabājas vienāda, tad trijstūra forma ir nemainīga - tā ir pašlīdzīga - neraugoties uz to, cik tas ir liels vai mazs. Šādu izmēra ignorēšanu dēvē par mēroga invarianci.

Bija nepieciešami turpmākie 2500 gadi un datoru parādīšanās, lai no jauna atklātos, cik pilnīga bija senā izpratne par universālajām ģeometriskajām sakarībām, jo datoru analītiskās spējas šobrīd ļauj saskatīt komplekso sistēmu dažādībai raksturīgās maldinoši vienkāršās ģeometriskās formas. Sistēmu fragmentāro ģeometrisko formu - tā dēvēto fraktāļu - pašlīdzība un mēroga invariance ir hologrammu pamats.

Kā redzēsim, fraktāļi - hologrāfiskā principa atpazīšanas zīme - atklājas kā formas un struktūras, kas ir pamatā visas redzamās pasaules izpausmēm.

Fraktāļi

Turpināsim izzināt topošo vīziju par to, kā viss, ko dēvējam par realitāti, ieskaitot redzamo pasauli, līdzattīstās un tiek nemitīgi līdzradīts. Visuma izcelšanās precizitāte un dabiskā kārtība parāda, ka tas noteikti neradās "sprādzienā" tā eksplozīvajā nozīmē. Par spīti tās nosaukumam, lielā sprādziena teorija atzīst novēroto telplaika izplešanos kā nevainojami sakārtotu. Tomēr, kā redzējām iepriekšējā nodaļā, attiecībā uz lielā sprādziena teoriju ir daži nopietni diskutējami jautājumi. Kaut arī teorija, iespējams, ir līdz šim labākais izskaidrojums universālajam rašanās aktam, šobrīd tiek piedāvāti jauni skaidrojumi, kas varētu izrādīties tuvāki realitātei.

Astronomu Margaretas Gelleres un Džona Hačra veiktā tūkstošiem attālu galaktiku analīze 1986. gadā atklāja universālu shēmu - struktūru, ko viņi aprakstīja kā putu burbuļus kosmiskā līmenī, katram burbulim aizņemot simtiem miljonu gaismas gadu lielu apgabalu. To virsmas membrānas ietver galaktikas, katrai no tām apņemot milzīgu telpas apjomu, kas ar gravitācijas spēka palīdzību sasaistīts plašos klasteros.

Sloana Digitālā Debesu Izpētes projekta statistiskā analīze dažus pēdējos gadus apstiprina uzskatu, ka matērija viscaur visumam ir strukturēta. Projekta ietvaros nofotografēta vairāk nekā ceturtdaļa debesu. Vadoties pēc šīs analīzes, fiziķis Lučāno Pjetronero apgalvo, ka matērija iedalās vienādās struktūrās, lielās vai mazās, vienalga kādā mērogā tā tiek analizēta. Citiem vārdiem sakot, matērijas izplatība visumā ir fraktāļa, tā izpaužas hologrammām raksturīgā ģeometrijā. Pjetronero grupa uzskata, ka šādas struktūras ir saskatāmas simtiem miljonu gaismas gadu vai pat vēl plašākā mērogā. Kā redzējām iepriekšējā nodaļā, ar lielā sprādziena teoriju šādu milzīga mēroga strukturētību izskaidrot nav iespējams.

Franču astrofiziķis Lorāns Notals ir radījis fraktāļu telplaika aprakstu piedāvājošu alternatīvu lielā sprādziena teorijai. Ar viņa tā dēvētās mēroga relativitātes teoriju iespējams ne tikai izskaidrot acīmredzami fraktāļu struktūru novērojumus un interpretācijas kosmiskā līmenī, bet arī apvienot visuma fraktālo dabu no paša mikroskopiskākā līmeņa līdz vislielākajam.

Ja Notals nekļūdās, tad pamatvienības Planka līmenī - ultramikro- skopiskajā līmenī, kur, kā tiek uzskatīts, telplaiks ir kvantēts - iespējams, ir sākotnējie fraktāļi, no kuriem rodas visuma hologrāfiskā kārtība.

Tumšās atklāsmes

Pieņemot, ka kosmisko mikroviļņu fona jeb CMB starojums ir frak- tāls, tā viļņa garumu svārstību analīze, iespējams, sniegs dziļāku ieskatu tā dabā.

CMB starojumā vienam lielākam vilnim seko vairāki saskaņoti mazāki vilnīši. Tas kosmologiem ļauj secināt, ka gaisma, kas izplatās visumā, ir rezonējoša. Viļņa garums parāda līmeni, kurā visums šādas gaismas enerģijām kļūst caurspīdīgs.

Sarūkošo viļņu virkne izbeidzas pie lielākā viļņa garuma, aiz kura rezonanse pakāpeniski izzūd. Kā atzīst fiziķis Lī Smolins, zīmīgi, ka šis viļņa garums (viņš sauc to par R) sasniedz līmeni, ko saista ar tā dēvēto tumšo enerģiju, kas izraisa šķietamo telplaika izplešanās paātrinājumu.

Smolins norāda, ka, izdalot R ar gaismas ātrumu (c), iegūstam laika mērvienību, kas ir vienāda ar visuma vecumu. Apgrieztā veidā - izdalot c ar R, iegūstam frekvenci - kosmisku viena cikla garumu pret pašreizējo visuma vecumu. Nākamā formula - c2 /R - izmēra paātrinājumu - ļoti mazu paātrinājumu. Tā nu ir iznācis, ka tieši šo novēroto visuma paātrinājuma līmeni attiecina uz mistisko tumšo enerģiju.

Galaktikā riņķojošo zvaigžņu paātrinājums arī ir tikpat niecīgs. Savukārt citu galaktiku orbītās riņķojošām galaktikām tas ir vēl mazāks. Šis novērojums, iespējams, palīdzēs izprast vēl vienu kosmoloģijas noslēpumu - tā dēvēto tumšo matēriju, kas nepieciešama, lai izskaidrotu to, kā galaktikas turas kopā.

Astronomi pirmo reizi saskārās ar tumšās matērijas klātbūtni saistītu problēmu, novērojot zvaigžņu un galaktiku paātrinājumu. Viņi atskārta, ka problēma attiecas tikai uz zvaigznēm, kas riņķo orbītās zem noteikta līmeņa. Taču šim līmenim, šķiet, nav saistības ar šādu orbītu attālumu no galaktiku centriem vai ar to, kā zvaigznes apkopojas galaktikās. Šķiet, ka šo līmeni nosaka tikai paātrinājums. Virs noteiktā līmeņa zvaigžņu dinamiku iespējams izskaidrot ar Ņūtona gravitācijas teoriju bez nepieciešamības pēc tumšās matērijas. Citādi ir zem attiecīgā līmeņa.

Vai nu tumšā matērija eksistē kādā vēl neatklātā formā, vai arī Ņūtona gravitācijas teorija zaudē spēku šajā ļoti zemajā paātrinājuma līmenī. Un šis paātrinājums ir tuvu c2 /R.

Šādu teorētisku Ņūtona gravitācijas modifikāciju, sauktu par MOND (saīsinājums no angļu vai. termina modified Newtonian dynamics, modificētā Ņūtona dinamika), 1981. gadā pirmoreiz izvirzīja fiziķis

Mordehajs Milgroms. Lai ari tā nesakrīt ar Lī Smolina secinājumiem, šķiet, ka tumšā enerģija un tumšā matērija atrodas vienā universālā līmenī (R), kas ir ekvivalents aptuveni 10 miljardiem gaismas gadu - redzamā visuma līmenī. R līmenī, kuru, kā redzējām, iespējams pārvērst uz gaismas ātrumu balstītā paātrinājumā un tādējādi vienādot visuma paātrināto izplešanos un gravitācijas pievilkšanās spēka izpaušanos galaktikās.

Hologrammas un laika plūdums

Pirms iedziļināmies tajā, kā modernā zinātne aizvien vairāk uztver fizikālo pasauli kā hologrāfisku procesu, veltīsim nedaudz laika, lai izprastu, kas tad patiesībā ir hologramma.

Hologrammas veido laboratorijā, sadalot divās daļās lāzera staru. Sākumā panāk, lai viens no sekundārajiem stariem atlec no trīsdimensiju objekta, bet pēc tam abus starus no jauna savieno uz fotogrāfiskas plates. Kad pēc tam lāzera staru spīdina cauri uz divdimensiju plates uzdrukātam interferences rakstam, projicējas objekta trīsdimensiju hologramma.

Hologrammas rada ar gaismu, un savu neaptveramo spēju glabāt un apstrādāt milzīgu datu apjomu tās gūst, galvenokārt pateicoties gaismas īpašībām. Kā jau noskaidrojām, gaisma saauž kopā telpu un laiku, matēriju un enerģiju. Dziļāka izpratne par tās dabu un hologrāfiskais princips nosaka to, kā viss, ko saucam par realitāti, ir redzams.

Dziļākā līmenī pārsteidzošā hologrammas spēja ietvert sevī informāciju ir neizskaidrojami saistīta ar noslēpumaino parādību, ko saucam par laiku. Lai izprastu, kā tas notiek, jāaplūko vēl viena fizikālās pasaules pamatīpašība, saukta par entropiju.

Kntropiju parasti apraksta kā mērvienību kārtībai un nekārtībai kādā sistēmā - jo zemāka entropija, jo sakārtotāka sistēma; jo augstāka entropija, jo nesakārtotāka. Otrais no četriem fizikālajiem likumiem, kuri raksturo dažādu enerģijas formu savstarpējās attiecības, klāsta, ka slēgtā sistēmā, tādā kā visums, entropija statistiski visticamāk palielināsies. Tas kļūst skaidrs, iedomājoties sistēmas piemēru, teiksim, bērnu rotaļu istabu. Varbūtība, ka tā būs neskaitāmos veidos nekārtīga, ir daudz lielāka par iespēju, ka tā būs kārtīga. Tātad istabas entropijai vai nekārtības līmenim ir daudz vairāk iespēju izpausties nekā kārtībai, kurai visdrīzāk priekšroku dod vecāki.

Entropijas vienādojumi, tāpat kā daudzi fizikas pamatlikumi, darbojas simetriski attiecībā uz laiku. Tātad teorētiski sistēmas entropija var pieaugt no pašreizējā brīža uz priekšu nākotnē vai atpakaļ pagātnē. Taču kopumā telplaika visumā šis pieaugums ir vienvirziena - entropija pieaug no laika, ko dēvējam par pagātni, līdz laikam, ko saucam par nākotni. Mēs pieredzam tā dēvēto laika bultu. Turpinot tendenci samazināt entropiju atpakaļ laikā, nonākam pie visuma sākuma, kas iemieso ļoti zemu entropiju - tātad ir ļoti sakārtotā stāvoklī.

Kā esam noskaidrojuši, visas teorijas un novērojumi apstiprina faktu, ka visums jau tā dēvētā telplaika sākumā patiešām atradās sakārtotā stāvoklī. Tādēļ entropija no nulles laika varēja pieaugt rikai vienā virzienā, rādot ceļu laika plūdumam.

Harmoniskā kārtība

Kad Klods Šenons, viens no informācijas tehnoloģiju atklājējiem, izgudroja vienādojumu, lai attēlotu maksimālo informācijas apjomu, kādu iespējams iekļaut sistēmā, viņa vienādojums izrādījās tieši tāds pats, kādu iepriekš bija izprātojis Ludvigs Bolcmanis, lai aprakstītu termodinamisko - ar enerģiju saistīto - entropijas mērvienību.

Svarīgi, ka gan enerģijas, gan informācijas entropiju aprakstošais vienādojums ir logaritmisks - matemātiski tas nozīmē, ka vienādojums ir harmonisks un hologrāfisks. Informācija un ar to saistītā entropija ir tikpat reālas kā jebkurš materiālais vai enerģētiskais fizikālā visuma aspekts un entropija, kas apraksta tā uzvedību un eksistences stāvokļus. Patiesībā, kā redzēsim, tās ir pat vēl reālākas.

Pirms tika izgudroti datori, pasaules matemātisko analīzi ierobežoja cilvēka skaitļošanas ātrums. 18. gadsimtā 80 cilvēku grupai bija nepieciešami vairāk nekā seši gadi, lai izskaitļotu 19 matemātisko tabulu sējumus Francijas valdībai. Pat Otrā pasaules kara laikā cilvēku skaitļošanas spējas bija vienīgais līdzeklis nozīmīgu datu apjomu aprēķināšanai.

Taču kompleksu jeb šķietami haotisku sistēmu, piemēram, laikap- stākļu, analīze nebija iespējama, iekams netika izgudrots dators, kas ļāva apstrādāt milzīgus datu apjomus pieņemamā ātrumā. Pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados datoru pirmā paaudze ļāva matemātiķim Benuā Mandelbrotam pirmajam izpētīt šādas parādības. Kad matemātiķis desmit gadus bija pētījis tādas acīmredzami nesaistītas sistēmas kā biržas cenu svārstības un dabīgas, bet šķietami neregulāras piekrastes līniju formas, viņš spēja saskatīt to, ko pirms viņa nebija spējis neviens.

Mandelbrots atklāja, ka pamatā šķietamajai dažādībai šajās būtiski atšķirīgajās parādībās un to starpā ir arvien lielākā vai mazākā mērogā atkārtojošās pašlīdzīgas figūras. Mandelbrots nosauca šīs fragmentārās ģeometriskās figūras par fraktāļiem. Viņa atklājumi bija pirmā pazīme, ka zem šķietamā komplekso sistēmu haosa slēpjas pilnīga harmoniska kārtība.

Zemestrīces un laikapstākļi

Kamēr nebija radusies komplekso sistēmu teorija, pētnieki kļuva aizvien neapmierinātāki, cenšoties izprast un paredzēt potenciāli katastrofālus notikumus, piemēram, zemestrīces. Taču, izmantojot šo jauno teoriju dažādu parādību pētīšanā, zinātnieki ievēroja tās pašas harmoniskās sakarības, kas atklāj parādību hologrāfisko dabu. Seismologi atklāja, ka plašā diapazonā zemestrīču biežums ir cieši saistīts ar to atbrīvoto enerģiju, parādot, ka zemestrīce, kas atbrīvo divreiz vairāk enerģijas, notiek četras reizes retāk.

Zemestrīču gadījumā, kur nepārtraukta viena faktora (piemēram, atbrīvotās enerģijas) frekvences dubultošanās izsauc pastāvīgu atbildes reakciju cita faktora (piemēram, sastopamības) frekvencē, atklājas parādības harmoniskā un hologrāfiskā daba, un attiecībā uz entropiju šādas harmoniskas sakarības izpaužas logaritmiski.

Šīm sakarībām raksturīgā vienkāršība rada nepatiesu priekšstatu par to raksturoto parādību kompleksumu. Parādību iemiesotās hologrāfiskās sakarības sauc par spējas likumiem, un tās ir mēroga invarian- tas un pašlīdzīgas. Tādējādi, ja neskatās uz to biežumu, maza zemestrīce nav ne vairāk, ne mazāk tipiska kā liela zemestrīce. Faktiski, nav tādas tipiskas zemestrīces vai tipiska kaut kā, kura uzvedība slēpjas dziļajā spējas likuma vienkāršībā.

Kompleksām sistēmām, kas pakļaujas šādiem spējas likumiem, ir vēl viena pamatiezīme - tās ir dabiski nelineāras. Citiem vārdiem sakot, sīks cēlonis spēj izraisīt nozīmīgas sekas. Tāpat būtisks cēlonis, iespējams, novedīs pie mazsvarīgām sekām. Šis novērojums dramatiski izpaužas zemestrīču mērogā un biežumā, taču tāpat tas attiecas arī uz citām līdzīgām sistēmām. Tas nozīmē: ja šādām parādībām ir tādas pašas pamatiezīmes kā zemestrīcēm un tās iemieso tikpat harmoniskas sakarības, aiz noteikta līmeņa robežām precīzi paredzēt to uzvedību ir neiespējami.

Tas pats redzams arī laikapstākļu prognozēšanā. Par spīti superdatoru pieaugošajām spējām tikt galā ar neskaitāmi daudz mainīgo lielumu, spēja paredzēt laikapstākļus kaut vai tikai dažas dienas uz priekšu strauji mazinās. Tāpēc, ka tie paši cēloņi, kas spēj izraisīt vieglu vējiņu, ir spējīgi izraisīt arī viesuļvētru.

Atraktori

Kaut arī nav divu vienādu dienu, laikapstākļi gan lokālā, gan globālā mērogā ilgstoši mēdz saglabāties nemainīgi. Analizējot laikapstākļus ar šādu sistēmu pētīšanai radītām matemātiskām metodēm, tie paši vienādojumi, kas attēlo sistēmu fraktālo struktūru, arī izskaidro, kā sistēmas spēj būt vienmēr dažādas, tomēr noteiktā diapazonā saglabājoties vienādām.

Analizējot dažādos laikapstākļus un citas kompleksas sistēmas raksturojošos faktorus, to matemātiskās sakarības veido ārkārtīgi vienkāršas un harmoniskas struktūras, sauktas par atraktoriem. Šķiet, pietiek tikai ar trim atraktoru tipiem, lai aprakstītu visas parādībās visumā. Šādas arhetipiskas struktūras ne tikai raksturo redzamo pasauli, tās ir arī iepriekšeksistējošas informācijas sagataves, kurām sekojot visumā rodas fizikālās parādības.

Pirmie divi tipi, zināmi kā punkta un periodiskie atraktori, raksturo vienkāršas sistēmas, kamēr trešā tipa - tā dēvētie dīvainie - atraktori ir pamatā daudzu kompleksu sistēmu darbībai. Dīvainajam atrakto- ram, kas nosaka laikapstākļu uzvedību, ir bezgalības zīmei līdzīga forma - oo.

No šīs vienkāršās struktūras, kuras forma līdzinās tauriņa spārniem un ko tās atklājēja vārdā mēdz saukt par Lorenča taureni, ir cēlušies visi laikapstākļi, kādi jebkad novēroti uz mūsu planētas pēdējo četru miljardu gadu laikā.

Kritiskie stāvokļi

Kā esam uzzinājuši, kompleksas sistēmas ir dabiski nelineāras tādā nozīmē, ka sīks cēlonis ir spējīgs izraisīt gan nelielu novirzi, gan katastrofālu dislokāciju. Kad tādas sistēmas lēnām pārvietojas no sabalansēta stāvokļa uz robežpunktu starp stabilitāti un nestabilitāti, tās atrodas tā dēvētājā kritiskajā stāvoklī. Šāda stāvokļu maiņa ir raksturīga neskaitāmām šķietami nesaistītām parādībām, tādām kā ūdens pāreja ledū, epidēmiju izplatība, ekosistēmu sabrukums, biržu bankrots vai meža ugunsgrēku izplatīšanās.

Aizvien vairāk zinātnieku atzīst, ka dažāda tipa savstarpēji saistītām sistēmām ir tendence dabiski pārvērsties no viena stāvokļa citā, kur ikviena individuāla elementa darbības ir pakļautas tā mijiedarbībai ar citiem. Šādu pašpārvēršanos iespējams novērot visās evolucionējošās sistēmās, ieskaitot bioloģiskus organismus un ekosistēmas.

Gan eksperimenti, pielietojot datorsimulāciju, gan reālu sistēmu novērojumi ir parādījuši, ka, par spīti to dažādībai, sistēmu uzvedības veidi šķiet atkarīgi tikai no tā, cik viegli kārtību vai nekārtību radošai ietekmei kādā sistēmas punktā ir ieviest kārtību vai nekārtību citā tuvējā punktā. Galu galā izrādās, ka, liekot lietā šo ietekmi un tādā veidā iespaidojot sistēmas uzvedību, nozīme ir tikai sistēmas elementu formai, izmēram un "pielīmēšanās spējai", un nekam citam.

Tas ir neticami, jo atklājas, ka parādības, kuru pamatelementi iemieso līdzīgus kritērijus attiecībā uz šiem trim lielumiem, nonāks vienādā kritiskajā stāvoklī, neraugoties uz to, cik absolūti atšķirīgas šīs parādības šķiet esam. Šis atklājums parāda arī to, ka kompleksas sistēmas iespējams sīki aprakstīt ar daudz vienkāršāku modeļu uzvedību, kas vienīgi atspoguļo sakarības šo pamatelementu starpā.

Virkni parādību, kas rodas no šādām līdzībām, sauc par universālo grupu. Tātad, ja tiek identificēti viena piemēra elementi universālā parādību grupā, tad kļūst izprotams ne tikai šis piemērs, bet arī visi citi šīs parādību grupas locekļi - pat ja tie šķiet tik atšķirīgi kā tropu meži un vīrusi, cukura kristāli medū un nogulumi upju deltās, tie visi ir veiksmīgi simulēti šādā veidā. Pateicoties tam, ka "reālas" kompleksas sistēmas kritiskais stāvoklis ir atkarīgs tikai no šiem trim pamatelementiem, simulācija spēj efektīvi izslēgt visas citas detaļas un joprojām precīzi aprakstīt "reālās" sistēmas uzvedību.

Rašanas

Balansējot uz naža asmens starp kārtību un nekārtību, sistēma kritiskā stāvoklī nepārtraukti ciklē tās atraktora noteiktajās stabilitātes robežās.

Taču ne visas ietekmes šādās sistēmās un ārpus tām ir cikliskas; daudzas patiesībā ir neatgriezeniskas. Tas nozīmē, ka nākotnes notikumi ir atkarīgi no pagātnes notikumu un no tagadnē notiekošā kopuma. Šādi asimetriski procesi raksturīgi kritiskām sistēmām attīstības un evolūcijas kontekstā. Šo procesu ietekmē sistēma galu galā vai nu pamazām, vai pēkšņi nokļūst ārpus atraktora noteiktajām robežām, sasniedzot izšķirošo jeb tā dēvēto bifurkācijas punktu, kur tā pārdzīvo nozīmīgu kāpumu vai kritumu. Sistēma, iespējams, izjūk haosa virpulī, tās enerģijas tiek iztraucētas un izkliedētas. Tikpat labi tā sasniedz augstāka līmeņa kārtību procesā, ko sauc par rašanos.

Sistēmas pieaugošā kompleksuma raksturīgs aspekts ir tās spēja ietvert sevī aizvien vairāk informācijas. Tas nozīmē, ka vesela sistēma vienmēr ir lielāka par tās daļu summu.

Tā, piemēram, izpratne par ūdeņraža un skābekļa atomu īpašībām neļauj pilnībā izskaidrot ūdens molekulas topošās īpašības. Nepietiek tikai ar ūdens molekulāro īpašību aprakstu, lai saprastu tā uzvedību kompleksākajā upju un ezeru līmenī. Lai arī katrs līmenis nosaka nākamā līmeņa iespējas, starp pieaugošā kompleksuma līmeņiem parasti ir cēloniska plaisa, ko nav iespējams paredzēt, skatoties tikai uz sastāvdaļām un mijiedarbību.

Šāda evolucionējoša rašanās aizved mūs no viselementārākajiem un vissīkākajiem pastāvēšanas fraktāļiem līdz visuma veselumam. Katrs hologrāfiskais līmenis ir gan vesels pats par sevi, gan daļa no nākamā augstākā kompleksuma līmeņa, ko novelists un filozofs Artūrs Koestlers nosauca par balonu, bet hierarhiskās attiecības starp holoniem - par holarhiju.

Pilsētas un konflikti

Vairākums no mums uzskata, ka pilsētas attīstība ir atkarīga no daudziem faktoriem, ieskaitot tās ainavas apstākļus, neskaitāmos kultūras, sociālos un ekonomiskos mainīgos lielumus un tās iedzīvotāju izvēles personīgā un kolektīvā līmenī.

Tādēļ šķiet, ka pilsētām dažādās kultūrās un kontinentos būtu jāattīstās atšķirīgi. Taču tāpat kā jebkura cita kompleksa sistēma, arī pilsētu attīstība (kā to modelē analītiķi - plānotājs Džejs Foresters un valodnieks Džordžs Kingslijs Zafs) atspoguļo universālo atkarības spējas likumu un fraktālās struktūras, neņemot vērā sociālās normas, vēsturiskos faktorus vai ekonomiskos apstākļus.

Līdzīgi pastāv daudz iemeslu, kādēļ rodas konflikti. Dažreiz šķietami triviāls atgadījums pārrauj apspiesta naida aizsprostu, izraisot lielu ugunsgrēku. Tikpat labi var gadīties, ka iepriekš raidīts sitiens neizraisa atbildes reakciju. Lēmumus, kas izraisa konfliktus, pieņem individuālā un kolektīvā līmenī, kā slepkavas, tā premjerministri un prezidenti, kā koledžas vadība, tā diktatoriski varas orgāni.

Tad jau iznāk, ka katram nenozīmīgākajam konfliktam, katrai genocīda kampaņai un karam noteikti būtu jābūt unikālam?

Savā specifikā tie tādi arī ir. Taču politikas analītiķa Džeka Levija 1983. gadā veiktā konfliktu analīze, kas aptvēra gan vietēja mēroga sadursmes, gan pasaules karus vairāk nekā piecu gadsimtu garumā, parādīja, ka arī šie konflikti ievēro spējas likumu. Konflikts, kas nogalina divreiz vairāk cilvēku - neraugoties uz tā šķietamajiem motīviem, tā aizsākumu vai nobeigumu - izceļas 2,62 reizes retāk. Tātad konflikti ir arī harmoniski un hologrāfiski. Tādas ir ari šķietami tik atšķirīgas sistēmas kā ekonomiskie procesi, satiksmes plūsma, globālais tīmeklis un internets.

*

Šķiet, ka viss, ko saucam par "fizikālo" realitāti, galu galā kļūst harmoniski un hologrāfiski sakārtots. Mēs nevaram izslēgt sevi no hologrāfiskās un vienotās visuma dabas. Pat tad, kad ticam, ka izdarām no citiem neatkarīgas izvēles, izrādās, ka šīs izvēles kļūst par daļu no kolektīvas sistēmas, kas ir saliedētās vis-pasaules daļa. Kā teiktu senie zintnieki, mēs esam ar Vienīgo izteikts vairākums un ar vairākumu izteikts Vienīgais. Mēs esam radītie un līdzradītāji.

Visums sākās tāpat kā mūsu mammu pavārmāksla - visas sastāvdaļas kārtīgi sarindotas uz virtuves plaukta precīzi pareizajā kārtībā un daudzumos, lai pārvērstos brīnišķīgā maltītē.

Hologrāfiskās īpašības un procesi ir visvienkāršākie un piemērotākie līdzekļi, kas ļauj līdzradošuma izpausmēm realizēties aizvien kompleksākos līmeņos cauri evolūcijas procesiem, kas jau ilgstoši norisinās un aizvien turpina raisīties.

Trešā nodaļa

Relativitāte

Kad izrādi uzmanību jaukai meitenei, stunda šķiet kā sekunde.

Kad sēdi uz nokaitētiem izdedžiem, sekunde šķiet kā stunda.

Tā ir relativitāte.

Alberts Einšteins

Pateicoties Albertam Einšteinam, kurš mūsu priekšstatu par pasauli papildināja ar relativitātes ideju, sākām apzināties šī jēdziena nozīmīgumu. Šobrīd saprotam, ka ne tikai fizikālais visums, bet viss ir relatīvs. Tikai attiecībās ir iespējams pieredzēt un censties izprast realitāti. Un mūsu priekšstati par realitāti ir relatīvi attiecībā uz mūsu perspektīvu.

Iņ un jaņ

Senās Ķīnas taoisma filozofi uzskatīja, ka pasaule rodas no veseluma sašķelšanās universālos pretpolos, ko tie nosauca par iņ un jaņ.

Savā vērīgumā viņi universālajā iņ un jaņ simbolā šos pretpolus attēloja drīzāk kā savstarpēji papildinošus, nevis pretstatāmus principus. Uz ārpusi vērstais jaņ un iekšupvērstais iņ - kosmiski vīrišķais un sievišķais - pagodina viens otru ar pastāvīgu klātbūtni. Tāpat kā citu seno mācību sekotāji, taoisti atzina dabisko spriedzi šajās duālajās attiecībās un meklēja atrisinājumu trešajā aspektā - abu iepriekšējo līdzsvarā. Iņ/jaņ simbolā tas parādīts ar abu starpā plūstošu vilni. Un tieši uz šī plūstošā sliekšņa starp gaismu un ēnu, pozitīvo un negatīvo īstenojas līdzradošums.

Senās Indijas vēdu zintnieki vēl skaidrāk uztvēra šo radīšanas saspēli, uzskatot, ka visas parādības rodas no saaustu kosmisko spēku, kurus tie dēvēja par gunām, trīsvienības. Šo un daudzu citu garīgo mācību audzēkņi saprata, ka pastāvēšanas un pieredzes noslēpums ir šādu kosmisko spēku mijiedarbībā. Tie skatīja visumu kā savstarpēji saistītu veselumu, kurā attiecības starp šiem arvien mainīgajiem, tomēr pastāvīgajiem spēkiem veicina mūsu apziņas izzināšanu.

Tomēr pēdējos trīs gadsimtus zinātniskās metodes ir centušās pret- darboties seno zintnieku saskatītajai dabiskajai vis-pasaules vienotībai. Atšķirībā no viņiem kopš 17. gadsimta aizvien vairāk, lai arī ne visi, zinātnieki ir uzskatījuši, ka visums sastāv no atsevišķām un atšķirtām "parādībām". Tomēr šādai reduktīvai attieksmei, kurai ir lieli nopelni kā vienai no pieejām, kā izprast Dabu, ir nozīmīgs trūkums, kad tā sāk dominēt, liekot šādi uztvert visu pasauli. Kā norādījis Dīpaks Čopra, tas ir tāpat kā izjaukt radioaparātu un brīnīties, kur pazudusi mūzika.

Zinātniskajai revolūcijai 20. gadsimta sākumā vajadzēja apgāzt šo atšķirtības un izolācijas uzskatu, kad tās atklājumi lika pārvērst lietas procesos, spēkus ietekmes laukos, noteiktību varbūtībā un absolūto pasaules dabu relatīvā.

Kaut gan aizvien ir turpinājušies un, kā redzējām, joprojām nav veiksmīgi beigušies eksperimentāli apstiprinātas pasaules fundamentālo dabu apvienojošas teorijas meklējumi, vairākums zinātnieku vēl arvien neatkāpjas no pasaules uzskata, kas drīzāk uzsver atšķirtību nekā saliedētību. Lai arī jau vairāk nekā pirms 80 gadiem par maldinošu atzina pieņēmumu, ka novērotāju iespējams uzskatīt par pilnīgi nošķirtu no novērotā, zinātniskais akcepts tam, cik lielā mērā tā ir patiesība, bijis stingri liegts.

Taču pēdējos 30 gados uzkrātie zinātnisko pētījumu konstatējumi par mūsu spēju apzināties un ietekmēt notikumus ir atklājuši dabisku saistību starp novērotāju un novēroto.

Relativitāte

Atskāršot dažādu novērotāju relatīvās perspektīvas, Einšteinam izdevās apvienot šķietami nošķirtas parādības.

Alberts 16 gadu vecumā nolēma noķert gaismas staru. Jau tad un turpmākos desmit gadus viņu mulsināja fakts, ka šajā intuitīvi iedomātajā eksperimentā viņš nekad nespēja gaismu noķert, lai arī cik ātri kustētos. Taču, iedziļinoties vienādojumos, ko Džeimss Klerks Maksvels izgudroja, lai attēlotu elektromagnētisko lauku, Einšteins rada neticamo atbildi, kuru Maksvels pats nebija pamanījis. Einšteins saprata, ka saskaņā ar Maksvela vienādojumiem gaismas ātrumam jābūt vienādam visiem novērotājiem, vienalga, cik ātri vai lēni tie pārvietotos. Tas apgāza gadsimtiem valdījušo zinātnisko izpratni un pieņēmumu, ka laiks ir absolūts. Einšteins aptvēra - jo ātrāk kāds objekts pārvietojas, jo vairāk palēninās laiks. Laiks nav absolūts, bet gan dabiski relatīvs attiecībā pret novērotāja atrašanās vietu un ātrumu.

Iedomājieties divus novērotājus stāvam kopā vienā punktā telpā un laikā. Pirms viens no viņiem dodas ceļojumā ar kosmosa kuģi, kura ātrums gandrīz sasniegs gaismas ātrumu, abi saskaņo savus pulksteņus.

Katram no novērotājiem šķitīs, ka paša laikrādis darbojas "normālā" tempā. Taču novērotājam kosmosa kuģī liksies, ka uz vietas stāvošā drauga pulkstenis steidzas. Savukārt stāvošajam novērotājam šķitīs, ka ceļojošā drauga pulkstenis atpaliek.

Brīdī, kad kosmosa kuģis sasniegs 90 procentus no gaismas ātruma, novērotājam, kas tajā atrodas, liksies, ka drauga laiks skrien divreiz ātrāk, nekā ierasts, kamēr lejā stāvošajam šķitīs, ka kosmosa kuģotāja laikrādis - un laiks, kādā viņš noveco - virzās uz priekšu uz pusi lēnākā tempā nekā parasti.

Einšteins arī saprata: brīdī, kad jebkurš objekts, kam ir masa, sasniedz gaismas ātrumu, ne tikai laiks virzās uz priekšu lēnāk, bet tādā pašā pakāpē gar sava ceļojuma asi sarūk attālumi, matērija kļūst smagāka, un enerģija pieaug. Teorētiski, gaismas ātrumā masa un enerģija kļūst bezgalīgas, bet telpa un laiks sarūk līdz nullei. Redzot pasauli no tik atšķirīgiem skatupunktiem un tomēr saprotot tās veselumu, Einšteinam izdevās izvirzīt savu speciālo relativitātes teoriju, lielā mērā apvienojot telpu un laiku, matēriju un enerģiju. Savukārt Ein- šteina vispārīgā relativitātes teorija panāca to pašu ar gravitāciju un paātrinājumu.

Slēptas simetrijas

Piecdesmit gadus pēc Einšteina jaunatklājumiem fiziķi identificēja nākamo saskatāmo atšķirību starp parādībām, kas dziļākā līmenī ir vienotas.

Labs piemērs ir ūdens spēja ieņemt dažādus agregātstāvokļus. Pie atšķirīgas temperatūras un spiediena ūdens spēj būt gāze, šķidrums vai cieta viela. Taču tie visi ir noteikti vienas un tās pašas molekulas, ķīmiķu nosauktas par H2 0, agregātstāvokļi. Molekulas simetrija tiek salauzta acīmredzami atšķirīgās formās - mākonī, ezerā un sniegpārsliņā.

Šāda veida simetrijas laušana ir novērojama viscaur Dabā. Izpratne par simetriju un tās laušanu palīdzēja saskatīt trīs no četru zināmo Dabas spēku - elektromagnētisma, stiprā kodolspēka un vājā kodol- spēka, kas raksturo subatomo daļiņu uzvedību, - līdzību.

Atskārsme, ka parādības īpašības iespējams aprakstīt ar tās slēpto simetriju palīdzību, būtiski atvieglo unifikācijas meklējumus. Lai arī daudzos gadījumos parādības simetriju apzināšana neļauj parādību izprast līdz galam, visuma fundamentālajā līmenī ir novēroti gadījumi, kad burtiski visas spēka fizikālās īpašības iespējams atvasināt, izprotot spēka simetriju sakarības.

Šo izšķirošo ieskatu Dabas darbības likumos dēvē par mēroga principu. Meklējot teoriju, kas apvienotu telpu, laiku, matēriju un enerģiju visos pastāvēšanas līmeņos - no kvantu valstības līdz visuma veselumam , vissvarīgākais, lai teorija ietvertu sevī mēroga principa un simetrijas laušanas relativitāti.

Pastāv īpaši nozīmīgs simetrijas laušanas veids, kura rezultātā rodas vienai otru atspoguļojošas parādības, un no to relativitātes izriet, ka viena parādība ir otras "duālis". Kā piemērs lai kalpo gaisma. Pirms Maksvela neviens nebija nojautis elektrības un magnētisma radniecīgo dabu vai iedomājies, ka abas šīs parādības faktiski ir vienota elektromagnētiskā lauka izpausmes. Maksvels to izdarīja 19. gadsimta beigās. Elektriskā lauka dabiskās izpausmes - piemēram, elektrostatiskais lādiņš, kad ķemmējam matus - izskatās pavisam citādi nekā magnētisma izpausmes, teiksim, dzelzs skaidiņu izkārtošanās ap magnēta stienīti.

Maksvels ne tikai izprātoja vienkāršus, savienoto lauku attēlojošus vienādojumus, bet, to darot, parādija, ka zemas intensitātes elektriskais lauks ir tieši tas pats, kas augstas intensitātes magnētiskais lauks - abi ir viens otru atspoguļojoši duāļi.

Sengrieķu ģeometri jau pirms aptuveni diviem ar pusi tūkstošiem gadu atklāja šādu spoguļošanos tā dēvētajos Platona ķermeņos. Šie pieci regulārie daudzskaldņi, kas, kā viņi ticēja, piešķīra formu arhetipis- kajiem matērijas pamatelementiem - zemei, ūdenim, gaisam, ugunij un ēterim -, arī ir cits cita duāļi. Piemēram, sešskaldņu kubs un astoņ- skaldņu oktaedrs, kas ezotērikā attiecīgi simbolizē zemi un gaisu, ir viens otra duāļi. Kubs var veidoties iekšpus vai ārpus astoņskaldņa, tad mazāks vai lielāks astoņskaldnis iekšpus vai ārpus kuba, un tā uz priekšu, katrā mazākā vai lielākā līmenī nemitīgi hologrāfiski atspoguļojot vienam otru.

Tāpat divpadsmitskaldņu dodekaedrs (ēteris) un divdesmitskaldņu ikosaedrs (ūdens) ir viens otra duāļi. Piektais Platona "ideālais" ķermenis, četrskaldnis, simbolizē uguns garīgās enerģijas un ir sevis paša duālis.

Katru Platona ķermeni raksturo trīs lielumi: tā virsotņu (punkti, kur satiekas to malas), malu un skaldņu skaits, un katrs no šiem lielumiem ir ekvivalents. Tā, piemēram, kubam ir astoņas virsotnes, divpadsmit vienāda garuma malas un sešas vienāda izmēra skaldnes. Platona ķermeņa virsotņu skaits ir vienāds ar tā duāļa skaldņu skaitu. Savukārt malu skaits abiem duāļiem ir vienāds. Idealizētie Platona ķermeņi ietver neskaitāmu daudzumu šādu harmonisku sakarību.

Nav nekāds brīnums, ka grieķu zintnieki skatīja Dievu kā visuma diženo arhitektu.

Daļiņas un viļņi

Daba ir pārpilna ar "dualitāšu" atspulgiem, kas nav nošķirti, bet gan viens otru papildinoši aspekti. Šāda atspoguļošanās izpaužas telpas un laika attiecībās, tādos būtiskos pretmetos kā kvantu viļņi/daļiņas, kā arī vispārējās pasīvā iņ un aktīvā jaņ principu iezīmēs viscaur visumā.

Senie zintnieki saprata, ka viena elementa iedīglis rodas no otra elementa pilnīgas izpaušanās nepārtrauktās attiecībās. Reizēm to iespējams saskatīt, bet citreiz šādas sakarības ir grūti pamanāmas vai slēptas. Vēl pavisam nesen šāds bija kvantu fiziķu viedoklis attiecībā uz to, ko viņi nosaukuši par kvantu "viļņu-daļiņu dualitāti". Pirms kādiem 80 gadiem fiziķis Nīlss Bors konstatēja, ka šos divus lielumus nav iespējams uztvert abus vienlaicīgi. Piemēram, kas attiecas uz gaismas kvantu, tas izturas vai nu kā vilnis, vai kā daļiņa.

2004. gadā fiziķis Šahriars Afšars veica eksperimentu, kas apstrīdēja kvantu teoriju un Bora apgalvojumu, izraisot kņadu fiziķu vidū. Afšars izgudroja īpašu tā dēvētā dubultgriezuma eksperimenta, kas sā- kotnēji parādīja, ka gaismai ir gan viļņveida, gan daļiņu īpašības, paveidu. Afšara eksperiments, kuru viņš uzlaboja un atkārtoja 2006. gadā, ļāva abus - gan daļiņas, gan viļņveida - gaismas aspektus uztvert kopā, mērot fotonu (gaismas daļiņu) gaitu un tajā pašā laikā parādot to viļņveidīgo interferences ainu.

Līdz šim kvantu fiziķi uzskatīja, ka novērotāja darbības "pārvērš" novērotā objekta viļņveida kvantu varbūtības reālistiskā vai noteiktā stāvoklī. Taču Afšaram izdevās parādīt, ka viļņa funkcija ir būtiskāka par redzamo daļiņu un ka īstenībā vilnis nevis izzūd, bet novērošanas rezultātā kļūst koherents.

Trīs vienā

Esam parādā senajiem zintniekiem vēl vienu būtisku atklāsmi. Viņi atklāja šķietami vienkāršu, tomēr dziļu sakarību, kas valda telpā un laikā un atklāj redzamās pasaules trīs-vienotību.

Ķīniešu zintnieki uztvēra trešā kosmiskā principa, caur kuru izpaužas līdzradošais iņ un jaņ raksturs, dabisku klātbūtni. Ar šīs universālās trīsvienības trīs-vienotības palīdzību tiek līdzradītas formas un parādības.

Arī Platons saprata, ka "divas lietas nav iespējams pareizi savienot bez trešās; starp tām jābūt kādai vienojošai saitei. Un vislabākā saite ir tā, kas rada vispilnīgāko saplūsmi starp sevi un lietām, ko tā apvieno." Par "vislabāko saiti" Dabā Platons atzina sakarību, kas rodas, līniju sadalot divās da|ās tā, ka attiecība starp īsāko un garāko daļu ir vienāda ar attiecību starp garāko daļu un veselo.

Šo universālo un vienreizējo sakarību plašāk pazīst kā zelta skaitli jeb <l> (fī). Tā matemātiskās un skaitliskās īpašības ir apbrīnojamas, jo tādu nav nevienam citam līdz šim zināmam skaitlim. Fī izpausmes viscaur Dabā ir tik nozīmīgas, ka 15. gadsimta matemātiķis Luka Pa- čoli nosauca to par "dievišķo proporciju". Viņš teica: "Tas ir kā Dievs… vienmēr līdzīgs sev pašam." Matemātikā to sauc par transcendentu skaitli, jo cipari pēc decimālā atdalītāja vērtībā 0,61803… turpinās mūžīgi bez atkārtošanās.

Agrāk, 13. gadsimtā, itāļu matemātiķis Leonardo no Pizas, plašāk pazīstams kā Fibonači, atklāja dziļākus fī aspektus, pateicoties skaitļu virknēm, kuras tika nosauktas viņa vārdā. Virkne sākas ar 0, kurai seko I, bet katru nākamo skaitli iegūst, saskaitot divus iepriekšējos: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, 89, 144, un tā tālāk bezgalīgi.

Sākoties no nulles tukšuma un pirmās sakarības bezgalīguma, fī rodas katru virknes skaitli tālāk izdalot ar skaitli, kas atrodas pirms tā: 1/0, 1/1, 2/1, 3/2, 5/3, 8/5, 13/8. … Pārvēršot šīs sakarības decimālā formā un attēlojot diagrammā, rodas vilnis, kas virzās aizvien tuvāk fī vērtībai, kas atkāpjas aizvien dziļāk realitātē. Šīs universālās sakarības harmoniskā daba kļūst saskatāma, kad Fibonači virknes proporcionāli augošos skaitļus attēlo spirālē, kā tas redzams viscaur Dabā, no ēdamo gliemju čaulām un atvariem līdz augu augšanai un dzīvnieku embrionālajai attīstībai, un līdz pat apbrīnojamajam galaktiku līmenim.

Šī harmonija brīnišķīgi atklājas, Fibonači virknes divpadsmito skaitli (89) izdalot vienā, kad rodas bezgalīgs skaitlis, kurš, kad to izdala, ietver sevī visu virkni: 1/89 = 0.01123581321345589144. … Fī sakarības ir plaši sastopamas evolucionējošās un bioloģiskās sistēmās. Ari paši tās iemiesojam tādējādi, ka pastāv zināmas proporcijas mūsu pirkstu kaulu garumā attiecībā pret mūsu plaukstu un pēdu garumu, kas savukārt ir proporcionāli īsākas par rokām un kājām, un tās ir proporcionāli īsākas attiecībā pret visa ķermeņa garumu.

Valda uzskats, ka tieši Luka Pačoli ar fī iepazīstināja Leonard« da Vinči. Leonardo labi izprata tā kosmisko dabu, jo viņš un daudzi citi mākslinieki iekļāva šo sakarību savos mākslas darbos. Tas ir estētisks līdzsvars, kuru par piemērotu atdarināšanai uzskata pat moderno kredītkaršu radītāji. Šī sakarība ir tik universāla, ka pētnieki no Ārpus- zemes civilizāciju meklēšanas institūta ir ieteikuši to lietot, sūtot signālus, kas ziņotu citiem visuma iemītniekiem par mūsu kā saprātīgu būtņu klātbūtni.

Ikdienas harmonija

Varētu domāt, ka, lai arī fī harmonija vēlreiz atklāj dabas pasaulē valdošos hologrāfiskos principus, tiem ir maza ietekme uz izvēlēm, ko izdarām dzīves laikā. Taču tā domāt būtu kļūdaini.

Kā jau esam noskaidrojuši, hologrāfisko procesu iezīmes cilvēku pasaulē izpaužas, piemēram, konfliktu biežumā, ekonomisko rādītāju kāpumos un kritumos, kā arī visas pasaules kopienā - internetā. Taču pastāv kāds visaptverošs universāls likums, kas ir tik negaidīts, ka matemātiķi un zinātnieki tikai tagad sāk samierināties ar tā sekām.

Likums, kurš nosaukts fiziķa Franka Benforda vārdā un kuru 1996. gadā matemātiski pierādīja Teodors Hills, nosaka, ka viscaur visumam skaitļu no nulles līdz deviņi relatīvās proporcijas seko vienkāršam un harmoniskam principam, neraugoties uz to, kādu parādību, sistēmu vai procesu un kādā līmenī tās apraksta. Lai Benforda likuma harmoniskās sakarības izpaustos jebkādos apstākļos, ir nepieciešami tikai divi priekšnoteikumi: pirmkārt, skaitļu paraugam, kas nosaka parādību daudzumu, ir jānodrošina proporciju veidošanos, un, otrkārt, skaitļu rindai ir jāļauj brīvi pieņemt jebkuru vērtību.

Būtībā likums attēlo kvantu pasaules, kas ir fraktāli proporcionāli palielināta, lai raksturotu visu fizikālo realitāti, dabiskās varbūtības. Šis logaritmiskais skaitliskās harmonijas likums attiecas uz visām no personiskām un kolektīvām izvēlēm atkarīgām parādībām, kas ir tik dažādas kā tautas skaitīšanas dati, korporatīvo pārdošanu un izmaksu rādītāji un pat no laikrakstu lappusēm salasītas skaitļu rindas.

Beidzamais elegantais atklājums parāda, ka šo harmonisko skaitļu likumu caurvij fī, jo visu Fibonači virkni veidojošo skaitļu cipari proporcionāli augoši pakļaujas Benforda likumam.

Kosmiskā harmonija

Kā esam uzzinājuši, fī ir dabiski harmonisks un pats sevi replicē arvien mazākā un lielākā mērogā. Tomēr tajā iekļautās sakarības ir asimetriskas - tās galu galā rodas, sadalot veselo nevis vienādās, bet gan lielākās un mazākās daļās. Šī asimetrija apstrīd, bet vienlaicīgi arī papildina primāro mūzikas īpašību, kad simetriska, teiksim, vijoles stīgas, sadalīšana divās vienādās daļās rada oktāvas sakarību, kurā nots frekvence dubultojas vai sadalās uz pusēm.

Taču fī asimetrijas izpaužas pat simetriskā oktāvas sadalījumā - trīs galvenās mūzikas gammas, kuru zemāko un augstāko noti savieno oktāva, visā pasaulē un cauri laikiem ir balstījušās uz 5 (pentatonika), 8 (diatonika) vai 13 (hromatiskā gamma) notīm - tie visi ir Fibonači skaitļi. Tātad mūzika savos pamatos un harmonijā veidojas no nepārtrauktiem cikliem, kuros izpaužas mūžam mainīgās evolūcijas spirāles.

Šādas senās gudrības šodien atdzimst, jo tiek atzītas to mūžīgās patiesības un nozīmīgums mūsu līdzsvara, veselības un veseluma atgūšanā. Zinātnei progresējoši atklājot redzamās pasaules harmoniskās un hologrāfiskās dabas vienotību, skaņas un gaismas īpašības kļūst par pamatu neuzmācīgām un savu universālo harmoniju lietojošām dziedināšanas metodēm. No lāzeru, magnētiskās rezonanses un ultraskaņas tehnoloģiskā pielietojuma līdz visu tradīciju garīgo dziednieku praksēm enerģiju harmoniskos aspektus - rezonansi, ko- herenci un saskaņu - izprot kā dziedināšanu veicinošus un veselību uzlabojošus.

Šie harmoniskie aspekti, izteikti mūzikas valodā, ir noteicoši mūsu apziņas un Kosmosa nedalāmās realitātes izpratnē.

Evolucionārās spirales

Kaut ari Dabā valda ļoti daudz redzamās pasaules pamatā esošu slēptu simetriju, kā arī neskaitāmas stabilitātes ciklus veidojošas simetrijas, evolūcijas procesu spirālēm ļauj atraisīties tieši asimetrijas, piemēram, tās, ko iemieso fī.

Viena būtiska, viscaur mūsu nedalāmās realitātes pieredzei novērojama asimetrija ir šķietamais laika plūdums. Kā jau esam noskaidrojuši, visums sākās neticami sakārtoti - izteikti zemas entropijas stāvoklī -, ļaujot laika bultai sākt tās lidojumu. Lai gan parasti entropiju apraksta kā mērvienību kārtībai vai nekārtībai sistēmā, ir vēl divi veidi, kā uztvert entropiju, kas ir noteicoši mūsu izpratnei ne tikai par to, kā, bet arī kāpēc visums ir tāds, kāds tas ir.

Otrais veids, kā izteikt entropiju, ir kā varbūtību sistēmai ieņemt kādu noteiktu enerģētisko stāvokli, jebkuras šādas "sistēmas" diapazonam spējot svārstīties no kvantu daļiņas mikroskopiskumam līdz plašā visuma izmēriem. Savukārt trešā iespēja ir uztvert entropiju kā mērvienību sistēmā ietvertās informācijas daudzumam.

Šie trīs saaustie entropijas izteiksmes veidi, kurus visus attēlo ar vienu un to pašu vienkāršo un hologrāfisko vienādojumu, atklāj vairākas dziļas patiesības.

Pirmkārt, to, ka informācija sistēmā ir būtiskāka par enerģiju, ar kuras palīdzību tā izpaužas. Otrkārt, sistēmu raksturojošās varbūtības nekad nav nejaušas, kā tās bieži tiek kļūdaini interpretētas. Tā vietā varbūtības vienmēr ietver informāciju, vienalga, vai tās apraksta kvantu iespējamības vai indivīdu sadalījumu pa garumiem. Treškārt, neizbēgamais entropijas - tātad arī informācijas daudzuma - pieaugums no minimālā līmeņa visuma aizsākumos ir fizikāls process, kas padara par iespējamu komplekso sistēmu evolūciju un līdz ar to apzinātu aizvien augstāku apzināšanās līmeņu sasniegšanu.

Līdzradīšanas saskanība

Reduktīvā pieeja zinātnei, kas koncentrējas uz sistēmu sadalīšanu, lai izdibinātu to daļas, joprojām runā novecojušajā "lietu" un "materialitātes" valodā. Šāda pieeja iemūžina šim ierobežotajam pasaules izpratnes veidam raksturīgo iluzoro nošķirtību. Populārā zinātne ar visām tās tehniskajām gudrībām vēl arvien drīzāk veicina nekā dziedē mūsu kolektīvās osihes "ne-biedriskumu" un nevienprātību mūsu un Dabas starpā.

Taču top jauna holistiskā zinātne, kas atzīst, ka viss, kas ir izplatījumā, un viss, ko saucam par realitāti, ir savstarpēji saistīts un ir daļa no saliedētas vis-pasaules. Šim no jauna atklātajam holismam kļūstot populāram, kādreizējie dualitāšu apraksti piekāpjas polaritātes un savstarpēji papildinošu relativitāšu uztveres priekšā.

Pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu Buda aprakstīja Kosmosu kā zelta pavedienu tīmekli, kas savieno neskaitāmus daudzšķautņu dārgakmeņus, katram no tiem atspoguļojot visu pārējo dārgakmeņu daudzkrāsaino gaismu. Būdas skaisto un simbolisko vīziju šobrīd no jauna atklāj modernā zinātne un jaunākie sasniegumi apziņas izpētē.

Līdzradīšanas harmonija, kas atklājas, pateicoties skaņas un gaismas rezonansei, kā arī ģeometriskajām sakarībām, sākot ar idealizētajām Platona ķermeņu formām un komplekso sistēmu fraktāļiem un beidzot ar fī iemiesotajām evolūcijas spirālēm un dinamisko telplaika ģeometriju, parāda redzamā visuma vienotību.

Procesi, kurus uztveram kā fizikālo pasauli, būtībā ir nepabeigti. Kā esam noskaidrojuši, tie ir dziļāku daudzdimensiju cēloņu izpausmes, kas rod pirmsfizikālu formu visām parādībām pamatā esošā matemātiskā un harmoniskā sistēmā.

Nākamajā nodaļā apvienosim šīs atklāsmes, lai iezīmētu aprises vispusīgam Kosmosa kā nedalāmas realitātes modelim. Aplūkosim, kā nelokālo sakarību visupārņemošā daba ārpus zināmajām telpas un laika robežām aicina mūs atzīt, ka esam ne tikai radīšanas mūzika, bet arī to atskaņojošie mūziķi un līdzradošie komponisti.

Ceturtā nodaļa

Akaša un vis-pasaule

Nav loģiska paņēmiena dabas pamatlikumu atklāšanai.

Ir tikai intuīcija, kuru papildina izjūta par kārtību, kas slēpjas aiz ārējā veidola.

A Einsteins

Šajā nodaļā aplūkosim in-formēta, pilnībā saskaņota un saliedēta Kosmosa vīziju. Kosmosa, kurā - neraugoties uz gaismas ātruma ierobežotu komunikāciju telplaikā acīmredzami atšķirtu notikumu starpā - dziļāka realitāte ir pastāvīga un gandrīz acumirklīgi saistīta. Lai to paveiktu, no jauna atklāsim seno Akašas - informācijas lauka, no kā rodas viss, ko saucam par realitāti, - jēdzienu.

Entropija un evolūcija

Kad Einšteins atklāja gaismas ātruma saistītu enerģijas un matērijas ekvivalenci, dzima izpratne, ka "cieto" matēriju būtībā veido stāvoši enerģijas viļņi.

Tā sauktā enerģētiski slēgtā sistēmā, kāds ir visums, valda fizikas pamatlikums, ka savā veselumā, pat ja enerģijas (un tātad arī matērija) spēj mainīt formu, kopējais enerģijas/matērijas daudzums sistēmā saglabājas nemainīgs - fizikas valodā runājot, enerģija tiek iekonservēta.

Tajā pašā laikā visuma apjoms, sākot ar tā izcelšanās mirkli, turpina palielināties. Kā enerģētiski slēgtā sistēmā enerģijas iekonservēšanai nepieciešams, lai šajā procesā visuma vispārējā temperatūra kristos.

Kaut ari temperatūra viscaur izplatījumā ir kritusies, to daļēji kompensējis evolūcijas procesu radītais karstums, tādējādi vispārējai enerģijai visumā saglabājoties nemainīgai, lai arī kādas formas enerģijas pieņemtu.

Taču tas neattiecas uz visuma entropiju (kārtības un informācijas līmeni). Kosmiskā cikla laikā entropija pieaug no tās zemākā līdz augstākajam kārtības un informācijas līmenim - no sākuma, kur tā ir augsta potenciāla un zemas realitātes stāvoklī, līdz beigām, kur viss potenciāls ir pārvērsts reālā pieredzē.

Pašā pirmajā laika mirklī entropija bija tās zemākajā iespējamajā līmenī, kas ir vienlīdzīgs augstākajam enerģētiskās kārtības līmenim. Tas ļāva fizikālajai pasaulei atklāties trīs noteicošos veidos.

Pirmkārt, tas norādīja laika "bultai" virzības ceļu, kurā visums, pateicoties pieredzētā laika plūdumam, attīstās no tā, ko saucam par pagātni, līdz tagadnei un tālāk nākotnē. Otrkārt, entropijai neizbēgami pieaugot no tās sākotnējā zemākā līmeņa, kļūst iespējams fizikālajā pasaulē iemiesot un pieredzēt arvien vairāk informācijas un komplek- suma. Treškārt, šo informācijas un sakārtotā kompleksuma pieaugumu viscaur visuma kosmiskajam dzīves ciklam nevainojami atspoguļo līdzsvarots vispārējās kārtības samazinājums.

Šis process, kurā vienotas sistēmas viena aspekta pieaugumu līdzsvaro to papildinošā partnera samazinājums, kā atklājām, ir pamatā iepriekšējā nodaļā aplūkotajiem mēroga un relativitātes principiem. Gluži kā mūsu dzīvē, kur smelšanās zināšanās un gudrībā atbilst mūsu novecojošo ķermeņu pieaugošajai entropijai, tā arī kolektīvā un vienotā līmenī, visuma evolūcija iemieso arvien pieaugošus informācijas līmeņus. Tās sakārtotībai pārslēdzoties uz enerģētisko nesakārtotību - vai drīzāk uz pieaugošo iespējamo stāvokļu skaitu -, gadu pieredze tiek proporcionāli augoši ierakstīta šo enerģētisko stāvokļu informācijas saturā.

Tomēr ne jau evolucionārā informācijas izplešanās rada entropijas pieaugumu un tādējādi noved visuma kosmisko ciklu līdz tā galīgajam sabrukumam. 1961. gadā fiziķis Rolfs Landauers parādīja, kā datori (jeb visuma smadzenes) izmanto enerģiju informācijas apstrādei, domāšanai vai attīstībai. Pastāv iespēja pievienot, pavairot vai pat iznīcināt "bitus" - informācijas pamatvienības, nepatērējot enerģiju un nepalielinot visuma entropiju. Taču viena darbība, tikai viena vienīga, rada karstumu un palielina visuma entropiju - informācijas dzēšana.

Tikai un vienīgi šī darbība - vienalga, vai datora atmiņā, cilvēka smadzenēs vai visumā - patērē enerģiju. Atgriežamas darbības nepalielina entropiju, kamēr neatgriežamas - palielina, un dzēšana ir neatgriežama. Ir sāpīgi to atzīt, taču evolūciju virza zaudējumi.

Kvantu vakuums

Iespējams, pirmo ieskatu fizikālās pasaules zemākajā informācijas līmenī sniedza atskārsme, ka telpas vakuums nebūt nav tukšs. Pat pie absolūtās nulles temperatūras vakuuma iemiesotās kvantu svārstības tagad tiek uztvertas kā primāras visiem Dabas fizikālajiem enerģijas laukiem.

Nepārtrauktā kvantu vakuuma izpēte ir parādījusi, ka tas ir tā saukto virtuālo enerģiju un daļiņu mutuļojoša matrice. Šīs enerģijas un daļiņas uzplaiksna un nodziest fizikālajā eksistencē tik ātri, ka tām nav tīras iedarbības uz visuma vispārējo enerģiju. Taču arvien biežāk tiek pieņemts, ka pašos pamatos redzamo visumu nerada vienkārši pirmatnējs enerģijas lauks, bet gan pilnīgi integrēts in-formācijas lauks - Einšteina kosmiskais prāts.

Nepietiek tikai ar fizikālo vakuumu - universālā kvantu elektromagnētiskā lauka zemāko līmeni, lai izskaidrotu visuma nelokalitāti un vienotību. Kaut arī kvantu vakuuma fizikālajam telplaikam pamatā ir maksimāli zemākais informācijas līmenis, tas nav atšķirts no dabas pasaules. Patiesībā tas ir Dabas harmoniskās un hologrāfiskās kārtības virzītājspēks, un tā dabiskā klātbūtne ir visupārņemoša.

Daudzās konkurējošās teorijas, kas mēģina aprakstīt fizikālā visuma pamatlikumus, sliecas aprakstīt tā redzamo dabu ar vibrējošām kustībām, kas īstenībā ir viļņformas. Pateicoties šādu viļņformu lielajam skaitam un to nepārtrauktajai un dinamiskai mijiedarbībai, kļūst iespējams iemiesot un izpaust pasaulē valdošo informāciju. Pēc daudzajiem neražīgajiem gadiem, kuru laikā, kā redzējām, teorija krietni apsteidza eksperimentālus apstiprinājumus, neseni pētījumi mums sola dažus revolucionārus sasniegumus. Izšķirošs piemērs ir nelokāli sasaistītu kvantu sistēmu pētījumi. Tie sniedz pierādījumus, kas rosina domāt, ka elementārdaļiņas izturas kā saausti enerģijas virpuļi, kuru vibrācijas rada atbilstoši elektromagnētisma likumiem darbojošās viļņformas.

Saskaņā ar šo topošo uzskatu kvantu vakuums enerģijas aspektā ir supervide - vide, kurā nav berzes un tātad arī pretestības -, kas ļauj informācijai, tās ietekmēm un veidiem gan pastāvēt kā kosmiskajai atmiņai, gan aktīvi līdzattīstīt to, ko saucam par fizikālo realitāti.

Fāžu telpa

Fundamentālo informācijas lauku apņem un sevī ietver tā dēvētā fāžu telpa.

Tā ir realitātes plakne, ko matemātiski definē ar kompleksiem skaitļiem, kas ietver gan "reālus", gan tā dēvētos iedomātos elementus, kurus attēlo ar kvadrātsakni no - 1 (matemātiķu saukta par "I"). Šādu skaitļu iekļaušana parāda, ka fāžu telpas kompleksā plakne ģeometriski ir 90 grādus ārpus fāzes attiecībā pret materializēto pasauli.

18. gadsimtā franču matemātiķis Žans Furjē pavēra ceļu mūsu izpratnei par to, kā informācija izpauž realitāti. Izgudrojot veidu, kā transformēt visas sistēmas un tātad arī visas parādības matemātiskā viļņu valodā, viņam izdevās parādīt, kā viļņi spēj ģenerēt parādību realitāti. Furjē atklāsmes veicināja hologrammas radīšanu un mūsu izpratni par fenomenālās pasaules procesu hologrāfisko dabu. Zīmīgi, ka šādu Furjē transformāciju matemātiku izsaka komplekso skaitļu un fāžu telpas valodā.

Pēdējā laikā tādā pašā veidā apraksta arī kvantu varbūtības, fraktālo ģeometriju, dīvainos atraktorus un redzamās realitātes visas pirmdaļiņas.

Tātad visu mūsu pieredzēto ir iespējams matemātiski atainot ar komplekso skaitļu viļņformām, kuras izsaka ar fraktālo atraktoru formu palīdzību. Taču šie informācijas procesi, no kuriem rodas Dabas kosmiskā kārtība, ļoti atšķiras no datorizētajām tehnoloģijām pamatā esošās datu apstrādes.

Mūsdienu datori darbojas digitāli, elektroniski manipulējot ar ciparu 0 un 1 virknēm, kuras atspoguļo izslēgts vai ieslēgts elektroniskais komutators. Šādā veidā iespējams kodēt visas valodas un skaitļus. Tomēr, lai arī datoru ātrums ir neiedomājami pieaudzis, šī apstrādes metode vēl aizvien ir ārkārtīgi ierobežota. Turpretim hologrāfiskie procesi ir drīzāk analogi nekā digitāli no tāda aspekta, ka tie spēj aptvert plašu vērtību diapazonu no nulles līdz vienam. Līdz ar to tie spēj kodēt daudz vairāk informācijas un apstrādāt to krietni ātrāk. Faktiski hologramma kodē maksimālo informācijas apjomu uz tās divdi- mensiju virsmas hologrāfiska objekta projicēšanai trīsdimensiju telpā.

Redzamajā telplaika sfērā hologrammas spēj kodēt un tādējādi ietvert sevī gigantisku informācijas apjomu, pateicoties gaismas pamatīpašībām, jo lielais skaits fotonu daudzajos vibrācijas līmeņos ieņem tieši tos pašus telplaika punktus.

Tādā veidā hologrāfiskie procesi veido nevainojamu mehānismu, kas ļauj vis-pasaulci attīstīties atšķirīgos, tomēr vienotos veidos.

Nelokalitate

Zinātnes augošā atzinība informācijas pārākumam ir revolucionāra. Tas ir eksperimentāls apstiprinājums tam, ka nelokāla savienojamība sniedzas līdz makrokosmiskajai pasaulei un, kā redzēsim, ir raksturīga cilvēka apziņai.

Priekšstats par fundamentālu, fāžu telpas raksturotu informācijas lauku, no kura rodas un kas patiesībā ir viss, ko saucam par realitāti, mainīs mūsu pasaules izpratni. No telplaika primārās dabas līdz visām redzamajām parādībām, kas tajā attīstās un dzīvo, visa realitāte tiks uztverta kā nedalāma.

Liels solis uz priekšu šīs izpratnes zinātniskajā apstiprinājumā bija Markusa Aspelmeijera un Antona Ceilingera vadītās austriešu grupas nesenais eksperiments, kura rezultāti kļuva zināmi 2007. gada aprīlī.

Austriešu novatoriskā eksperimenta mērķis bija noteikt, vai visums pastāv neatkarīgi no tā, vai tas tiek mērīts - citiem vārdiem sakot, viņi grasījās atbildēt uz jautājumu, vai pastāv kas tāds kā objektīvā realitāte.

Aspelmeijers un Ceilingers kvantu eksperimentā pārbaudīja līdz šim eksistējošo populārās zinātnes pieņēmumu, ka lietas ir tādas, par kādām tās uzskatām, un ka tās reāli pastāv pirms to izmērīšanas. Viņi radīja saistītus (nelokāli savienotus) fotonu pārus un mērīja to elektromagnētisko lauku virzienu jeb polarizāciju. Saskaņā ar fiziķu atklājumu, pieņemot, ka fotoniem ir specifiskas polarizācijas pirms to mērīšanas, skaitļi nesakrīt ar sekojošo mērījumu. Taču, pieņemot, ka fotoni kļūst "reāli", iegūstot savas specifiskās polarizācijas tikai, kad tie ir izmērīti, eksperimenta rezultāti ir tādi, kādus paredz kvantu teorija.

Šis šķietami vienkāršais eksperiments nelokalitāti un jauno izpratni par realitātes dabu neizbēgami nostādīs ietverošas un saskaņotas fizikālās realitātes teorijas - "visa teorijas" - zinātnisko meklējumu pašā centrā.

A-lauks

Zinātnieki šodien no jauna atklāj seno Akašas jēdzienu, lai aprakstītu "in-formācijas" lauku, kas sāk atklāties kā visbūtiskākais visuma elements.

Akaša ir sanskrita vārds, kas apzīmē "visupārņemošu telpu", un tas ir pirmais un pats būtiskākais no pasaules arhetipiskajiem elementiem. Tas ir kā klēpis, no kura dzimis viss, ko uztveram, un kurā viss galu galā arī atgriezīsies. Tas ir visas realitātes dinamiskais lauks un liecība visam, kas ir, jebkad ir bijis un būs. Izpratne par Akašas vai A-lauka dabu un par to, kā tiek "in-formēts" visums, ļauj pamazām tuvāk iepazīt nedalāmās realitātes dabu un visu fizikālo parādību izpausmes.

Tagad aplūkosim, kā uz informācijas A-lauka balstītā Kosmoloģija piedāvā mums līdz šim vispilnīgāko un iedrošinošāko Kosmosa fundamentālās dabas vīziju. Redzēsim, kā visums palielina informāci- ļ.is plūsmu - un līdz ar to arī apziņas spēju izzināt sevi - ar hologrāfiskā principa un fizikas likumu, kas stiprina harmoniju un saliedētību, palīdzību.

Daži jautajumi un atbildes par vis-pasauli

Pirmajās četrās KosMosa nodaļās apskatījām matērijas, enerģijas un telplaika hologrāfisko raksturu, raugoties no A-lauka perspektīvas. Redzamās pasaules hologrāfiskā daba ļauj visuma saliedētajai vienotībai un nedalāmajam veselumam izpausties kosmiskās kārtības daudzajās šķautnēs visos pastāvēšanas līmeņos. Šī hologrāfiskā daba ir līdzeklis, ar kura palīdzību katrs Kosmosa aspekts spēj saistīties un mijiedarboties ar katru no pārējiem aspektiem, kā arī ar visu veselo.

Tagad, lūkojoties no A-lauka informētās vis-pasaules perspektīvas, meklēsim atbildes uz dažiem jautājumiem, kādēļ visums ir tāds, kāds tas ir.

Kādēļ visums tika radīts ar tik augstu sākotnējās kārtības līmeni?

Visuma sākotnēji augstais kārtības līmenis un tādējādi neticami zemā entropija ļauj atklāties diviem noteicošiem visuma aspektiem. Pirmkārt, tas garantē, ka entropija telplaikā spēj plūst tikai vienā virzienā (no zema līmeņa uz augstu, no kārtības uz nekārtību), un, to darot, tā paver ceļu laika bultas lidojumam un līdz ar to arī pieredzes aizsākumam. Otrkārt, apvienojumā ar enerģijas iekonservēšanu spirāles augšupceļš no zemākā iespējamā entropijas līmeņa ļauj izzināt maksimālo komplek- suma un evolūcijas apjomu viscaur telplaika universālajam ciklam.

Kādēļ telplaiks izplešas?

Kā seno zintnieku aprakstītā simboliskā kosmiskā izelpa, telplaika izplešanās ir nepieciešama universālā cikla termodinamiskai aktivizēšanai. Šī izplešanās ir būtiska, lai izpaustos visi mēroga principi, kas savstarpēji sadarbojas viscaur universālajam ciklam. Ģeometriskā telp- laika izplešanās nosaka ari redzamās pasaules harmonisko dabu tādā aspektā, ka līdz ar šo izplešanos galaktika, kas atrodas divreiz tālāk no mums, attālinās divreiz tik ātri.

Kādēļ enerģijas un matērijas izpaušanas ir kvanteta?

Līdzīgi mūzikas notīm, kas ir pamatā neskaitāmajām visu cilvēces kultūru dziesmām un simfonijām, enerģijas un matērijas kvantēšana ļauj izpausties gandrīz bezgalīgajai līdzradīšanas kosmiskās simfonijas daudzveidībai. Kvantēšanas procesā enerģiju un matēriju "notis" tiek sakārtotas tā, lai rastos koherence, rezonanse un saskaņa, ar kuru palīdzību izpaužas visas vis-pasaules parādības.

Kādēļ rodas viļņu-daļiņu dualitāte?

Daudzus gadus kvantu fiziķi aprakstīja viļņa alķīmisko pārvēršanos daļiņā kā viļņu varbūtības sabrukumu, ko kaut kādā veidā izraisa tā novērošana vai mērīšana. Lai arī līdz šim nav sniegts pārliecinošs zinātnisks izskaidrojums, kādēļ būtu jānotiek šim tā dēvētajam sabrukumam, viļņu-daļiņu dualitātes komplementaritāte - kaut kas ir vai nu vilnis, vai daļiņa, bet ne abi divi - ir fizikas stūrakmens pēdējos 80 gadus.

Taču, kā redzējām, fiziķim Šahriaram Afsaram 2004. gadā izdevās apmulsināt zinātniekus. Afšars eksperimentāli novēroja gaismas viļņveidīgo interferences ainu, vienlaicīgi mērot specifiska gaismas aspekta - fotonu - ceļu. 2006. gadā fiziķis uzlaboja savu eksperimentu un atkārtoti ieguva sākotnējos secinājumus. Šobrīd notiek sacensība citu zinātnieku grupu starpā, lai vai nu atkārtotu Afšara atklājumu, vai eksperimentāli to noliegtu.

Afšara atklājums, ja to atzīs citi pētnieki, ir svarīga norāde uz to, kā īstenojas nedalāmā realitāte. Kvantu viļņformas novērošanas rezultātā nevis sabrūk, bet gan kļūst koherentas.

Kādēļ kvantu uzvedību regule ta dēvētais neskaidrības princips?

Šis kvantu princips, kā to sākotnēji izklāstīja fiziķis Verners Heizen- bergs, īstenībā apraksta nevis neskaidrību, bet gan nenoteiktību.

Neskaidrība raksturo nejaušu uzvedību, taču šis Dabas pamatprincips norāda, ka kvantu pasaules līmenī jo vairāk informācijas mums ir par vienu parādības aspektu, jo mazāk informācijas spējam iegūt par citu to papildinošu aspektu. Tā vietā, lai dotu vienu vienīgu iespēju spēlē, šis princips drīzāk ir universālā mēroga principa vēl viena izpausme darbā - smalks paņēmiens, ar kura palīdzību savstarpēji saistās vispasaules cikli.

Iespējams, ka dziļākā šī nenoteiktības principa jēga slēpjas tajā, kā tas saista "neatkarīgus no laika" lielumus, piemēram, masu, ar "no laika atkarīgiem" lielumiem, piemēram, inerci. Turpinot iedziļināties laika noslēpumainajā dabā, jādomā, ka gūsim priekšstatu par brīvas gribas un likteņa mijiedarbību. Iespējams, ka tieši ar šīs nenoteiktības palīdzību, ne tikai kvantu fundamentālajā līmenī, bet viscaur Kosmosa holarhijai, apziņa parāda "brīvas gribas" izpausmes, kā arī izvēles procesus un sekas. Statistiski noteiktais "liktenis" izpaužas organizācijas holistiskajā un kolektīvajā līmenī. Tādējādi redzam, kā nenoteiktības princips padara par iespējamu individuālās pieredzes maksimumu saliedētajā evolūcijas procesā, kas ir redzamā visuma autentiskuma pierādījums.

Kādēļ kvantus definē kā varbūtības, nevis kā noteiktības?

Kvantu varbūtības (un patiesībā visas varbūtības) nav "nejaušas" vai gadījuma rakstura, kā tas bieži tiek interpretēts. Īstenībā šīs varbūtības darbojas saskaņā ar virkni iespēju, kas ir atkarīgas no informācijas, ko tās sevī ietver.

Viscaur hologrāfiskajiem procesiem, kas savos neskaitāmajos līmeņos īsteno vis-pasauli, individuālas varbūtības uzkrājas, lai veidotu kolektīvu noteiktību. Piemēram, cilvēku garums atšķiras, tomēr tie nav "nejauši", bet varbūtiski. Cilvēciskas būtnes biolauks ietver informāciju, ko iekļauj statistiskā līknē, kas parāda gan jaundzimuša mazuļa garumu, gan basketbolistu raženos izmērus. Kolektīvi šī līkne ir noteikta. Ja, piemēram, visu iedzīvotāju garumu attēlotu grafikā attiecībā pret šī garuma sastopamību (cilvēku skaitu ar attiecīgo garumu), tad grafika forma atgādinātu zvanu, kura virsotne atbilstu vidusmēram. Attiecībā uz garumu šāda zvana izliekumi attēlotu dažādu iedzīvotāju tipu īpašību standarta izplatību.

Kādēļ visums ir saistīts nelokāla līmenī?

Jebkuram detalizētam zinātniskam vis-pasaules aprakstam noteikti jāiekļauj sevī nelokalitātes realitāte. Šī parādība, ko Einšteins nosauca par "spokainu darbību tālumā", ir kvantu objektu - un, kā drīz redzēsim, dzīvu organismu un cilvēka prāta - dabiska spēja būt saistītiem ārpus telpas un laika robežām.

Telplaika robežās nav tādas informācijas, kas spētu pārvietoties ātrāk par gaismas ātrumu. Šis fakts vedina domāt par nošķirtību un individualitāti. Tomēr tūlītēja, nelokāla savienojuma pierādītā realitāte padara Kosmosu par vienotu veselumu. Šie šķietami paradoksālie, taču patiesībā viens otru papildinošie principi rosina pieņemt, ka mūsu pieredze telplaika robežās, balstīta uz mūsu laika ritējuma uztveri, ļauj apzināt individuālas izvēles un to sekas - specifisko cēloņa un seku plūdumu. Turpretim pirmatnējā un nelokālajā A-lauka līmenī vis-pasaule saņem un pārraida cieši saistīto informāciju nekavējoties.

Kādēļ telplaiks ir pakļauts relativitātes principam?

Ne tikai modernie kosmologi, bet ari senie zintnieki saprata, ka visumā visu iespējams uztvert un pieredzēt tikai attiecībās ar kaut ko un, galu galā, ar visu pārējo. Savā relativitātes teorijā Einšteins parādīja, ka telpa un laiks ir relatīvi attiecībā uz novērotāja pārvietošanos jeb atrašanās vietu. Tāpat kā relativitātes princips palielina dažādu perspektīvu pieredzēšanas iespējas, tas ari ļauj visumam darboties kā vienotai sistēmai, kas ievēro vienus un tos pašus fizikas likumus un principus.

Tam par iemeslu ir fakts, ka, tā kā viss ir relatīvs attiecībā uz mūsu .itrašanās vietu, tad telplaikā nav izdevīgu punktu - jebkura vieta ir līdzena laukuma daļa. Turpretim, ja telplaiks būtu absolūts, būtu gan vietas, gan laiki, kas būtu izdevīgāki salīdzinājumā ar citiem. Tas nozīmētu, ka dažādi punkti telplaikā varētu būt pakļauti dažādiem fizikas noteikumiem un likumiem.

Tā vietā relativitāte garantē, ka uz visu telplaiku attiecas tikai viens likumu apkopojums.

Kādēļ telpai ir trīs dimensijas un ne vairāk, ne mazāk?

Kamēr mums trīs telpiskās dimensijas - augšā/lejā, no vienas puses uz otru un uz priekšu/atpakaļ - šķiet pašas par sevi saprotamas, matemātiķiem un fiziķiem atbilde uz jautājumu, kādēļ fizikālajai pasaulei ir trīs telpiskie virzieni, ir dziļš noslēpums. Katra telpas dimensija atrodas taisnā (90 grādu) leņķī cita pret citu, un tieši šī sakarība pasaka mums priekšā pareizo atrisinājumu.

Atbilde, iespējams, slēpjas veidā, kādā fāžu telpas A-lauku apraksta ar kompleksiem skaitļiem. Kā esam uzzinājuši, tie ir skaitļi, kas sastāv gan no "reāliem", gan "iedomātiem" elementiem, kurus ģeometriski pārbīda pa 90 grādiem, lai parādītos to fizikālā forma. Šādas 90 grādu sakarības ir pamatā arī elektromagnētiskajiem laukiem, kuru elektriskie un magnētiskie elementi atrodas 90 grādus atstatu, izrietošajiem gaismas viļņiem ceļojot trešajā dimensijā - 90 grādu attiecībā pret pārējam dimensijām.

Sengrieķu ģeometri laikam intuitīvi uztvēra šo dziļo patiesību, saistot Zemes arhetipisko elementu ar kubu, kura trīs dimensijas atrodas taisnā (90 grādu) leņķī cita pret citu.

Kādēļ ir tik grūti iekļaut gravitāciju fizikālajā "visa teorijā "?

Kad Einšteins formulēja savu speciālo relativitātes teoriju, viņš ierobežoja tās lietojamību līdz noteiktā ātrumā ceļojošiem objektiem, turklāt viņš ignorēja gravitāciju. Einšteinam bija vajadzīgi vēl desmit gadi, lai paplašinātu teoriju un iekļautu tajā objektus, kas palielina vai samazina savu ātrumu - citiem vārdiem sakot, paātrinās vai palēninās. To darot, viņš saprata kaut ko ļoti svarīgu: paātrinājums gan matemātiski, gan empīriski ir ekvivalents gravitācijai. Dažus gadsimtus pirms Einšteina - atgriežoties atpakaļ īzaka Ņūtona laikā; viņš pirmais definēja gravitācijas iedarbību, - zinātnieki aplūkoja gravitāciju kā Dabas spēku. Taču Einšteins parādīja, ka tā jāuztver citādi.

Lai arī "visa teorijai" būtu jāietver sevī gravitācija kā telplaika pamatelements, fiziķi tomēr turpina to aplūkot kā radniecīgu citiem Dabas spēkiem. Tāpēc milzīgie pūliņi radīt kvantu gravitācijas teoriju līdz šim nav vainagojušies panākumiem.

Iespējams, mums vajadzētu pašos pamatos no jauna apsvērt gravitācijas dabu un attiekties pret to vienīgi kā pret sekām, kuras izraisījusi paātrināta kustība telplaikā. Tad mums rastos iespēja mēģināt tās principus un sintēzi ar trim galvenajiem Dabas spēkiem atvasināt no telplaika ģeometrijas un gaismas īpašībām, kas savukārt ir atvasinātas no visumu in-formējošā fundamentālā A-lauka.

Kas ir laiks?

Kad fiziķim Džonam Vīleram reiz palūdza definēt laiku, viņš noteica: laiks ir tas, kas apstādina visu notiekošo nekavējoties. Zinātnieki vēl aizvien meklē pamatotu definīciju, jo problēma ar laiku ir tāda, ka tas nešķiet pastāvam.

Kvantu un relativitātes teorijas laika jēdzienu uztver atšķirīgi. Kvantu pasaulē laiku mēra pulkstenis, kas atrodas ārpus modelētās sistēmas. Relativitātes teorijā laiku mēra pulkstenis, kas ir teorijas aprakstītā visuma sastāvdaļa. Turklāt teorijā nav nekā, kas atbilstu mūsu pieredzei par attīstošos laiku - par pagātni, tagadni un nākotni. Daudzi zinātnieki tic, ka matemātika attēlo patiesību mūžīgās sakarībās, ļaujot formulēt fizikas likumus, balstoties uz ārpus laika pastāvošu loģiku. Diskutējams ir jautājums par tagadnes vai tapšanas izzušanu. Fiziķi, pārāk skaļi to neafišējot, ir šādā veidā izslēguši laiku vismaz kopš Galileja ēras.

DAUdzu gadu garumā veikrie eksperimenti ir apstiprinājuši relati- vil.iics teorijas pareģojumus, ka laiks palēninās, objektam palielinot Atminu (pieaugot gravitācijai). Jebkāda veida pulksteņa vienīgā ne- iii.iinigā īpašība ir tā, ka, mērot laika plūdumu, tas rāda cēloni pa priekšu sekām. Par spīti eksperimentu pārpilnībai gan fizikā, gan apziņas izpētē, kaut arī mūsu priekšstati par laiku mainās, cēloņa un seku p.imatprincips nezūd.

Fundamentālajai cēloņa un seku pieredzei, kā arī laika vienvirziena kustībai ir iespējams izsekot līdz pat pašiem visuma pirmsākumiem un i i sakārtotajai sākotnei. Tajā mirklī entropija bija zemākajā līmenī, mii kopš tā brīža tai bijis tikai viens ceļš ejams. Entropijas neizbēgamā palielināšanās lika laika bultai sākt savu lidojumu. Taču ar priekšstatu par nedalāmo realitāti un visupārņemošo A-lauka dabu mēs šobrīd spējam ierosināt jaunu laika dziļā noslēpuma perspektīvu - modeli, kas .ii/ist gan pagātnes uzkrāšanos, gan tagadnes līdzradošo fokusu.

Telplaika relativitāte nozīmē, ka nav izdevīgu punktu ne telpā, ne laikā. Šī universālā simetrija nozīmē, ka realitāte ietver visus "tagadnes mirkļus" no visuma sākuma līdz tā eventuālajām beigām, neizšķirot pagātni, tagadni un nākotni. Gluži kā DVD filmā, katrs "tagadnes mirklis" būtībā ir nekustīgs kadrs, un šādu kadru secīga izrādīšana veicina nepārtrauktu pieredzes atklāšanos.

Tomēr, kā esam noskaidrojuši, visuma attīstības cikls - tāpat kā DVD filmā uzņemts stāsts - ietver sevī virzienu laikā. Kamēr telplaika pamatmateriāls ir vienmēr tagadējs, informācija, ko sevī ietver visums, attīstoties turpina pieaugt. Sekas pavada cēloņus, tādējādi nākotne dabiski atšķiras no pagātnes. Turklāt visums tiek pastāvīgi radīts no jauna Planka laika fraktālajā "tagadnes mirklī", gandrīz neiedomājami īsajā ĪO^14 sekunžu brīdī.

Nepārtrauktie meklējumi

Einšteina un citu zinātnieku aizsāktā zinātniskā revolūcija tā arī ir palikusi nepabeigta jau ilgāk par pusgadsimtu.

Kā redzējām, nesenie atklājumi par to, kāda patiesībā ir ne tikai kvantu līmeņa pasaule, bet arī mūsu ikdienas pieredzes makropasaule, liek vadošajiem zinātniekiem uzdot visnopietnākos jautājumus, ar kādiem tie jebkad ir saskārušies: ne tikai par to, ko saucam par fizikālo pasauli, bet arī par realitāti. Ilgāk nav iespējams izvairīties no neērtajām nelokalitātes sekām vai uztvert tās kā kaut kādā veidā perifēras "reālajai" pasaulei. Vairāk nav iespējams uzturēt pieņēmumu, ka mēs kā novērotāji varam atdalīt sevi no visa, ko novērojam.

Dziļāk ielūkojoties fizikālās pastāvēšanas vismikroskopiskākajos līmeņos un telplaika plašumos, iedziļinoties visneparastākajās Dabas izpausmēs un saskatot patieso visuma veselumu un intelektu, mēs vairs nespējam izslēgt visupārņemošo informācijas klātbūtni Kosmosā. Mēs nespējam "saredzēt", "sajust", "izgaršot", "sadzirdēt" vai "pieskarties" plašajām elektromagnētisko enerģiju dzīlēm, kas vēl pirms gadsimta bija zinātnei svešas, kaut gan šodien daudzās enerģiju viļņ- formas un frekvences ir mūsu globālo tehnoloģiju pamats.

Lai arī mūsu fiziskās maņas vēl nav spējīgas uztvert lielu daļu no topošās izpratnes, kā redzēsim, mums ir citi līdzekļi, kā pārvietoties pa informācijas lauku, kas kalpo par pamatu, rada un nemitīgi rosina apstākļus atklāt Kosmosa noslēpumus. Savos centienos pilnībā aprakstīt fizikālo pasauli mums jāskata vairākdimensiju realitāte kā redzamās realitātes pamats un evolucionējoša sagatave.

Cik tālu esam tikuši

Tagad, kad esam nokļuvuši līdz KosMosa pirmās daļas noslēgumam, ieturēsim pauzi, lai palūkotos, ko šobrīd saprotam par Kosmosu un mums kā tā daļu.

■ Redzamās pasaules veselums - ieskaitot mūs - izpaužas harmoniskos procesos, kas sevī ietver fraktāļu kārtību un hologrāfiskus principus.

■  Informācija fizikāli iedarbīgas "in-formācijas" formā nav tikai reāla, tā ir vēl būtiskāka nekā viss pārējais, ieskaitot telpu, laiku, matēriju un enerģiju.

■  Viss, ko saucam par realitāti, ir nedalāms.

■  Ar tajā ietvertās in-formācijas palīdzību evolūcija spēj atklāties viscaur visuma kosmiskajam ciklam.

■  Gaismas ātrums telplaika robežās un nelokālā savienojuma realitāte ārpus tām ļauj vis-pasaulei apzināt savas iekšējās sakarības un paļauties uz saviem procesiem.

Zinātnieki sāk izgudrot veidus, kā noteikt fizikālās realitātes augstāku un dziļāku dimensiju pastāvēšanu, ieskaitot veidus, kādos Kosmosa in-formējošais A-lauks līdzattīsta šīs realitātes redzamās sfēras. Sāk parādīties vispusīga vis-pasaules vīzija, būtisks teorētisks skatījums, kas atklāj, kā enerģija, matērija, telpa un viss, ko saucam par realitāti, rodas un ir. Šī vīzija mums sola zinātniski pamatotu kontekstu, lai mēs saprastu savas cilvēciskās pieredzes kopumu.

Šī solījuma dabu un realitāti izpētīsim KosMosa otrajā daļā.

OTRĀ DAĻA

Varenais vārds

Kā esam noskaidrojuši, informācija ir svarīga topošā vis-pasaules uzskata sastāvdaļa. A-lauka līmeni un viscaur visumam informācija ir visupārņemoša un būtiskāka nekā telpa, laiks, matērija un enerģija.

Nākamajās piecās KosMosa nodaļās aplūkosim, kā atklāsmes par kvantu informāciju un A-lauku aizvien vairāk tiek uztvertas kā primāras visu fizikālo parādību izpausmēm. Ielūkosimies dziļāk savos mēģinājumos izprast apziņu un mūsu iedzimto kosmisko lidzradītāju dabu. Redzēsim, kā jaunākie pētījumi atklāj patiesību par nelokālo apzināšanos, kas pārspēj telpu un laiku, un tieksimies pēc pieredzes, kas paceļ mūs pāri ierobežotajai sevis uztverei.

Apskatīsim strauji pieaugošos zinātniskos pierādījumus mūsu personiskās apziņas turpinājumam pēc ķermeņa nāves.

Piektā nodaļa

lnformacija

Visas reliģijas, mākslas un zinātnes ir viena un tā paša koka zari.

Alberts Einsteins

"Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs." Tā sākas Svētā Jāņa evaņģēlijs.

Zinātne pamazām sāk piekrist garīgajām mācībām, ka "Vārds" - in-formācija, kas ir pamatā un valda pār Kosmosa redzamajām sfērām -, ir nozīmīgāks nekā fenomenālās pasaules enerģijas un matērija, ar kuru palīdzību tas tiek izpausts.

Palūkosimies, kā visums tiek tādējādi in-formēts un kā nemitīgā enerģijas-informācijas lauku mijiedarbība aptver visas parādības. Izpētīsim, kā eksperimentālie pierādījumi mūsu nelokālās apziņas eksistencei liek aptvert, ka esam dziļi savstarpēji saistīti cits ar citu un plašāko Kosmosu.

Kosmiskais prāts

Einšteins, tāpat kā daudzi zinātnieki pirmatklājēji, redzēja pasauli kā nedalāmu veselumu un saskatīja prāta radošo un visupārņemošo klātbūtni Kosmosā. Taču ko mēs saprotam ar jēdzienu "prāts"?

Neirozinātnieku paaudzes bijušas pārņemtas ar atbildes meklēšanu uz šo dziļāko no jautājumiem, un, mēģinot definēt prātu, ir sarakstītas neskaitāmas grāmatas. Tomēr, par spīti daudzajām lietotajām definīcijām, īstā definīcija vēl aizvien ir izvairīga un strīdīga.

Zinātnieku nespēja vienoties par to, no kā sastāv "prāts", neizbēgami ir sekas domu, sajūtu un pieredzes uztveres raksturīgajai nemateriali- tātei. Tomēr saskaņā ar premisu, kurai piekrīt vairākums zinātnieku, nemateriālais prāts - kas, kā tie uzskata, piemīt tikai cilvēkiem un augstākās kārtas dzīvniekiem - rodas no materiālajām smadzenēm. Taču, kā tas notiek, paliek zinātniekiem neizprotams.

Lai arī jaunās tehnoloģijas ļauj zinātniekiem aizvien dziļāk izprast mehānismu, kā prāts izpaužas ar smadzeņu palīdzību, pēc daudziem pētījumu gadiem tas vēl joprojām nav ļāvis piepildīt zinātnieku galveno misiju - to, kuru uzskatām par nepiepildāmu, jo premisa, uz kuras zinātnieki balstās, ir kļūdaina. Piekrītam transpersonālajam psihologam Staņislavam Grofam, kurš vairāk nekā 50 gadus ir pētījis cilvēka apziņu. Grofs salīdzina centienus atklāt to, kā prāts rodas no smadzenēm, ar inženiera mēģinājumiem saprast televīzijas raidījuma saturu, vienīgi vērojot, kuri elementi iedegas televizora iekšienē. Ja kāds mēģinātu to izdarīt, mums nāktu smiekli, tomēr tā ir pieeja, ko populārā zinātne lieto un uzstāj uz tās pareizumu, par spīti neesošajiem pierādījumiem, kas šo pieeju atbalstītu, un neskaitāmajām liecībām, kas ir pretrunā ar to.

Tomēr saskaņā ar topošo nedalāmās realitātes vīziju visas fizikālās pasaules parādības rodas no visupārņemošas informācijas Kosmosā un ir tās izpausme. Evolūcijas procesi telplaika robežās ļauj aizvien augstākiem prāta līmeņiem iemiesoties un izpausties fizikāli un tādā veidā līdzradīt pieredzi arvien augstākos sevi apzinošās apziņas līmeņos.

Ar savu individualizēto apzināšanos mēs esam gan mūsu pieredzētās realitātes radītie, gan līdzradītāji. Un cilvēka apziņa, tāpat kā redzamo pasauli vadošā informācija, izpaužas daudzos līmeņos.

Atmošanās

Tāpat kā attiecībā uz prāta definīciju, saskaņotas definīcijas nav arī apziņai. Tomēr parasti to uztver kā prāta iezīmi, ko raksturo būtnes sevis apzināšanās.

Pašu modrā apziņa mums ir pazīstama. Tā ir iekšējais liecinieks mūsu dzīves notikumiem. Filozofs Malkolms Holliks rakstīja: "Notikumus pieredz pieredzētājs, domas domā domātājs, sāpes jūt jutējs, fantāzijas rada fantazētājs, un izvēles izdara izvēlētājs." Apziņa ir vis- sasniedzamākā cilvēciskās personas daļa, uz ego balstītā uztvere, ko indiešu avatārs Sai Baba apraksta kā "personu, kuru domājamies esam".

Taču lielu daļu sajūtu informācijas, ar kuru mūs apgādā apkārtējā vide, pārstrādā un no tās ietekmējas nevis mūsu apziņa, bet gan zemapziņa. Tajā mēs apglabājam pagātnes traumas un savas "nepieņemamās" daļas. Līdzīgi aisbergam, 7 /8 no kura masas atrodas zem ūdens virsmas, zemapziņā nogulst mūsu kultūras nosacītie aizspriedumi un ierastās reakcijas. Taču, tāpat kā mistiķiem gadu gadiem ir bijusi, arī mums ir pieeja arhetipiskajiem un kolektīvajiem apziņas līmeņiem, tādiem kā neskaitāmie transpersonālie līmeņi, kas paplašina apzināšanos ārpus mūsu personības vispārpieņemtajām robežām.

Piecas desmitgades pētot šādus apziņas stāvokļus un uztveres līmeņus, Staņislavs Grofs - viens no tiem pētniekiem, kuri cenšas panākt šādas apzināšanās iekļaušanu zinātniskajā pasaules uzskatā, - ir pierakstījis sevis pieredzēto grāmatās The Cosmic Game (Kosmiskā spēle), Psychology of the Future (Nākotnes psiholoģija) un When the Impossible Happens: Adventures in Non-Ordinary Realities (Kad notiek neiespējamais: piedzīvojumi neparastā realitātē), kas sagrauj pasaules materiālistisko modeli.

Antīkās pasaules garīgās mācības ietver sevī šo dziļo uztveri par Kosmosa un mūsu dabu. Tomēr, lai arī šīs mācības sniedz daudzas universālas un mūžīgas patiesības, tās ir par attiecīgo laiku un vietu un tādējādi iekļauj tādas kultūras un sociālās normas attiecībā uz dzimumu un dzīvesveidu, no kurām esam kolektīvi izauguši, un, turpinot šīs mācības uzturēt, vairs negūstām no tām vispārēju labumu. Kaut arī to atskārsmes drīzāk uztver realitātes ciklisko dabu nekā paviršu linearitāti, šīs mācības parasti sliecas apstiprināt status quo savā laikā un pavisam nedaudz, ja vispār, ņem vērā evolūcijas procesus.

Taču mēs dzīvojam nozīmīgā laikmetā, kurā risinās spēcīgi evolucionāri un revolucionāri procesi. Mēs individuāli un kolektīvi atmostamies kā no ilgstošas amnēzijas. Ne tikai mēs atzīstam savas iedzimtās spējas uztvert nelokālos līmeņos, bet arī apzināšanās izplešas ārpus mūsu apziņas robežām.

In-formācija

Mūsu individuālajai apziņai izplešoties, vienlaikus piedzīvojam arī kolektīvas pārmaiņas, kas izpaužas globālajos sakaros, masu kustībās un dramatiskās izmaiņās organizatoriskās un sociālās struktūrās. Līdz ar šiem kolektīvajiem procesiem mēs kļūstam dažādāki arī savas unikalitātes izpausmēs. Kļūstot kolektīvi līdzradošākiem, mūsu apzināšanās vārti atveras mūsu spējai atklāt savu caurspīdīgo dzīvesveidu. Šajā kontekstā jēdzienu caurspīdīgs Arjuna Ardāgs, grāmatas The Translucent Revolution (Caurspīdīgā revolūcija) autors, lieto, lai aprakstītu pieaugošo labsajūtas un līksmības izjūtu, mazinājušās bailes un dziļi izjusto pamudinājumu dot savu ieguldījumu plašākā pasaulē.

Tomēr daudziem no mums šajā "ikdienišķās" dzīves steigā un stresā pieredzētais, kā arī "neikdienišķā" mantojuma un kosmiskā likteņa atklāsmes nemitīgi vairojas, draudotmūs pārņemt. Līdz ar pakāpeniski augošo interneta izmantotāju skaitu, kas nesen pārsniedza globālo viena miljarda pagrieziena punktu, informācijas daudzums burtiski mūsu pirkstu galos dramatiski pārsniedz to, kas bijis pieejams jebkurai citai paaudzei visā cilvēces vēsturē. Taču, kā reiz izteicās kāds draugs, "informācijai dubultojoties, zināšanas samazinās uz pusi, bet gudrība sarūk līdz ceturtdaļai". Informācijas pieaugums nebūt negarantē zināšanu padziļināšanos vai gudrības iemantošanu. Pašreizējā laikmetā, vairāk nekā jebkad agrāk, informācijas izvirdums ietver sevī arī maldinošus, mulsinošus vai nepatiesus faktus.

Vispārējais vārda informācija lietojums apraksta būtībā "nenogatavojušos" faktus bez konteksta vai nozīmes. Šie fakti nogatavojas tikai tad, kad gūstam izpratni par to, kā tie savstarpēji saistās. Un tikai tad, kad šādā informācijā saskatām sistēmu, tā kļūst par zināšanām.

Fakti un informācija mēra vai apraksta pagātni, turpretim zināšanas, kas rodas no to apzināšanās, ļauj mums novērtēt tagadni un palīdz saskatīt nākotnes iespējas. Tikai tad, kad zināšanu uzkrājums ļauj mums izprast un atskārst pieredzē gūtos pamatprincipus, mēs spējam prātīgi pieņemt lēmumus un izdarīt izvēles, kas veido mūsu individuālo un kolektīvo nākotni. Tomēr šajā datoru laikmetā esam sākuši informāciju uztvert ierobežojoši. Parasti uzskatām informāciju par faktisku un pārsvarā saskaitāmu - piemēram, sastāvdaļu un to daudzumu uzskaitījums un norādījumi, kā izcept torti. Mēs redzam informāciju simbolos, skaitļos vai formālā verbālas un rakstītas valodas sintaksē.

Taču topošajā zinātniskajā pārliecībā informācija ir kas daudz vairāk -tā ir realitātes pamatbūtība. Informācija fizikāli iedarbīgā veidā ir "in-formācija" - tā ir Akašas A-lauks, kosmiskais paraugs, pēc kura vadoties redzamā pasaule veido savu dinamiku un formu.

"Septītā mana"

Šādas kosmiskās informācijas uztverei un izzināšanai ir dažādas metodes. Taču pēdējo trīs gadsimtu laikā Rietumu un rietumnieciskajā pasaulē viena no šīm metodēm ir sākusi ne tikai dominēt, bet arī progresējoši ignorēt un nievāt citus izzināšanas veidus. Tā ir tā dēvētā loģiskā jeb racionālā prāta saprātīgā zināšana.

Pašreizējais vārda loģika lietojums parāda, cik tālu esam sagrozījuši tā nozīmi, salīdzinot ar oriģinālo grieķu vārdu logos. Sengrieķu filozofiem šis vārds nozīmēja dievišķo saprātu, kas sakārto Kosmosu - pasaules vienojošo principu. Taču mūsu tā dēvētā loģiskā prāta analītiskā pieeja ir tikai viens veids realitātes dabas uztveršanai un izprašanai. Kā redzēsim nākamajās nodaļās un kā šobrīd sāk atskārst biologi, mēs saskatām informāciju daudz dažādos līmeņos, ieskaitot sava ķermeņa šūnu līmeni.

Apkārtējās vides datu apjoms, kuram piekļūstam, ir ļoti plašs. Taču pēc tam, kad šos datus izfiltrē autonomā nervu sistēma, līdz mūsu apzinātai uzmanībai nogādājot tikai niecīgu proporciju, mēs paliekam nezinot, cik dziļi rezonējam ar apkārtējo vidi, cits ar citu, dzīvojošo Zemi, Saules un Mēness cikliem un plašāko Kosmosu.

Kaut gan mēs novērtējam savu piecu maņu sensoro ieguldījumu, smalkie signāli, kurus nemitīgi izsūtām un uztveram, lai arī mūsu apzinātā prāta radara uzraudzīti, sniedz mums dziļāku uztveri, ko saucam par sesto maņu. Mūsu nelokālās spējas piekļūt informācijai ārpus telpas un laika robežām (biologa Rūperta Šeldreika sauktas par mūsu septīto maņu) un atšķirt to no mūsu sestās maņas lokalizētās, bet neapzinātās vides apzināšanās, atklāj mūsu dabisko saistību ar A-lauku - visupārņemošo informācijas pamatu, kas atbilst mūsu priekšstatam par kosmisko prātu.

lekšejās zināšanas

Katrs uztver un piedzīvo pasauli unikālā veidā, tomēr mēs kolektīvi cenšamies izzināt, ko nozīmē būt cilvēkam. Mēs cenšamies izprast patiesību par Kosmosu. Taču kas ir vienīgā patiesība? Kas ir mūsu patiesības? Secinājumi, pie kuriem nonākam, pateicoties plašajai pieredzei, ir kā gobelēns, saausts no mūsu personiskajām perspektīvām un kolektīvās vienprātības.

Kā to atklāj daudzi pētījumi, pat mūsu pieredzes "faktiskos" aspektus ietekmē gaidas, ticība un uzmanības līmenis. Mēs izdarām secinājumus par to, kā pasaule balstās uz mūsu agrākās pieredzes, kā arī mūsu saprāta un emocionālajām reakcijām un atmiņām par pieredzēto.

Vai nu vēlamies vai nevēlamies ticēt tam, ka esam bezkaislīgi savā realitātes un patiesības uztverē, visi pierādījumi liecina, ka mūsu izpratne balstās uz dažādiem uztveres līmeņiem apvienojumā ar uzmanības un nolūku mijiedarbību.

Pirmos kristīgos mistiķus sauca par gnostiķiem no grieķu vārda gnosis, kas nozīmē "iekšējās zināšanas" jeb "iekšzināšanas". Šādas iekšzināšanas, domājams, ir labākais termins, ko izmantot, lai aprakstītu komplekso uztveres matrici, no kuras veidojas mūsu uz ego balstītā izpratne par to, kas esam un kā mijiedarbojamies ar pasauli. Iegūstot iekšzināšattas, paplašinās mūsu tīri racionālo zināšanu robežas.

Taču ir vēl solis tālāk aiz iekšzināšanām. Vārdnīcas definīcija angļu valodas vārdam wise (gudrs) apraksta zināšanas, kas rodas no mūsu spējas un apzināšanās izmantot savu uzkrāto pieredzi, lai saskatītu un izvēlētos to, kas ir dzīvi apliecinošs. Arhaiskais britu vārds wyse, no kura ir atvasināta modernā pareizrakstība (wise), nozīmē "tāds kam piemīt maģiskie spēki", tātad tas pats par sevi apraksta neparastas ietekmes spējas.

Telplaika robežās mūsu pieredzes izpaušanās ir gaismas ātruma ierobežota, ļaujot uztvert šķietamo laika plūsmu, kā arī gūt zināšanas, kas izriet no personiskajām un kolektīvajām izvēlēm un to sekām. Taču nelokālā apziņa - informācija viņpus iluzorajām telpas un laika robežām - ir visuresoša. Ta apliecina, ka mūsu nelokālā apzināšanās ir vārti uz iekšzināšanām un, galu galā, uz "maģisko spēku iemantošanu".

Cauri laikiem dažādu garīgo prakšu aizsācēji savās mācībās uzsvēruši trīs galvenos veidus, kā uztvert Kosmosa dziļākos noslēpumus. Kultūrās, kas galvenokārt novērtēja saprātu, tie, kurus uzskatīja par zintniekiem, meklēja savas atskārsmes ar prāta palīdzību. Citās kopienās samaņu emocionālā pieredze apveltīja to gudrību ar sirdī balstītu īstumu. Turklāt vienmēr, parasti kopienu perifērijā, gaišreģi savās mistiskajās atklāsmēs konsekventi uzskatīja pasaules veselumu par atklātu. Lai kā, visas šīs mācības apgalvoja, ka mūsu "iekšzināšanas" pārspēj telpas un laika robežas, ļaujot piekļūt mūsu apziņas paplašinātajai uztverei, kolektīvās apzināšanās arhetipiem un atskārtām par visuma veselumu.

Par spīti gadu tūkstošu garumā uzkrātām, lai arī neapstiprinātām, liecībām par nelokālo apzināšanos, materiālistiskais modelis Rietumu kultūrās dažu pēdējo gadsimtu laikā aizvien biežāk smīkņāja par šādas apzināšanās iespējamību. Tomēr pēdējo 30 gadu laikā tādas parādības kā telepātija, gaišredzība (vai, kā to reizēm mēdz saukt, "tālre- dzība"), paredzēšana, meditācijas un lūgšanu spēks, kā arī spēja ar domu vien ietekmēt šķietami nejaušu notikumu iznākumu tiek pakļautas aizvien rūpīgākiem zinātniskajiem pētījumiem. Simtiem tūkstošu eksperimentu, kas šajā laika posmā veikti ar arvien pieaugošu zinātnisko precizitāti, ļāvuši uzkrāt milzīgu datubāzi, kas parāda, ka pierādījumi par nelokālo apzināšanos un ietekmi šobrīd ir vairāk nekā pietiekami.

Noticēt nozīme redzet

Pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados Amerikas Savienoto Valstu Kongress lūdza Amerikas pētniecības institūtam pārskatīt valdības sponsorētu pētījumu par parapsiholoģiskām spējām, un 1995. gadā institūts sniedza ziņojumu par saviem secinājumiem. Paziņojot, ka, viņuprāt, parapsiholoģiska iedarbība ir reāla, institūta pētnieki strikti ierosināja, ka vajadzētu nevis tērēt resursus tālākiem pierādījumiem par šīs iedarbības eksistenci, bet koncentrēt pūles, lai izprastu, kā šī parādība darbojas un kā to attīstīt. Kopš pētnieku apstiprinošā ziņojuma zinātniskie pierādījumi par nelokālo apziņu ir kļuvuši vēl ticamāki. Dažu pēdējo gadu laikā vispārējais šādas apzināšanās atzinēju skaits turpina pieaugt, galvenokārt pateicoties cilvēku tiešajai pieredzei.

Nacionālā zinātnes fonda veiktā tautas aptauja ASV 2002. gadā parādīja, ka 60 procenti aptaujāto piekrīt vai pilnībā piekrīt apgalvojumam, ka dažiem cilvēkiem piemīt mediju spējas jeb ekstrasensorā uztvere. Savukārt žurnāla Reader's Digest 2007. gadā veiktā tūkstoš cilvēku aptauja parādīja, ka šādu spēju varbūtībai tic 60 procenti aptaujāto, rosinot pieņemt faktu, ka, par spīti modernās zinātnes pūlēm atspēkot šādu uztveri, daudziem tā strauji kļūst par vispārpieņemtu dzīves daļu.

Lielai daļai žurnāla aptaujāto personu ekstrasensorā uztvere drīzāk ir realitāte nekā pieņēmums, pateicoties pašu pieredzētām priekšnojautām vai telepātiskiem sakariem. Vairāk nekā puse aptaujāto stāstīja par priekšnojautām vai sapņiem, kas piepildījušies, vairāk nekā 40 procenti atzinās, ka reizēm esot vai nu apzinājušies citu domas, vai sajutuši, ka viņu pašu domas tiek lasītas, ceturtdaļa aptaujāto zināja, ka kādu tuvu cilvēku piemeklējusi slimība vai nepatikšanas, pirms viņi bija par to informēti. Lai gan daudzi tic šādām parādībām un ir (as pieredzējuši, aptauja parādīja, ka tikai deviņi procenti uzskata sevi par "medijiem".

Taču, kā redzēsim, tiklīdz esam gatavi atvērt savu prātu pilnībā savstarpēji saistīta un nelokāla kosmosa pieņemšanai, mēs aptveram, ka šādas spējas ir iedzimtas katrā no mums.

Mēs visi kaut kādā mērā esam pakļauti kultūras nosacījumiem. Tātad, ja nosacījumi paredz, ka parapsiholoģiska iedarbība nav iespējama vai arī mēs nespējam iedomāties tās realitāti, maz ticams, ka uztversim šo iedarbību, pat ja pierādījumi būs burtiski mūsu acu priekšā. Eksperimentālie pētījumi rāda, ka senās parunas "redzēt nozīmē noticēt" vietā mums vajadzētu aptvert, ka "noticēt nozīmē (veidu, kā) redzēt".

Labi zināms piemērs šim faktam ir Ilinoisas universitātes Vizuālās izziņas laboratorijas pētnieku 1999. gadā veiktais eksperiments. Ierakstījuši kasetē iekštelpu basketbola spēli, pētnieki lūdza brīvprātīgiem eksperimenta dalībniekiem skatīties nofilmēto un saskaitīt, cik reižu bumba pārceļoja no vienas komandas pie otras. Iegrimuši uzdevumā, daudzi nepamanīja cilvēku gorillas kostīmā, kas pārvietojās pa laukumu. Daži to nepamanīja pat tad, kad viņus uz to uzvedināja. Pētnieki vēlāk aprakstīja eksperimenta rezultātus, dodot tam nosaukumu "Gorillas mūsu vidū".

Šāds aklums attiecībā uz negaidītiem vai neticamiem notikumiem arī sniedzas līdz mūsu parapsiholoģiskajai pieredzei. Savstarpēju saistību starp mūsu atvērtības līmeni šādai pieredzei un eksperimentāliem rezultātiem komentējis Roberts Moriss no Koestlera institūta Edinburgā, Skotijā. Kad Morisu 2001. gadā intervēja žurnāls New Scientist, viņš saistīja labākos eksperimentālos rezultātus ar radošiem cilvēkiem, īpaši vizuālās mākslas pārstāvjiem un mūziķiem. Pieņemot redzamajai realitātei pamatā esošās informācijas harmonisko dabu, tas, iespējams, nešķiet pārsteidzoši un parāda, cik liela nozīme mūsu izglītībā un dzīvē ir dziedinošai mūzikai.

Moriss uzskata, ka veiksmīgas eksperimentēšanas noslēpums slēpjas "veidā, kā jūs atlasāt eksperimenta dalībniekus; kā sagaidāt viņus laboratorijā; kā palīdzat viņiem atslābināties un justies tā, it kā šāda piedalīšanās ir dabiska. Ir svarīgi atlasīt dalībniekus no grupām, kuras šķiet sniedzam labākus rezultātus, un izvairīties no dalībniekiem, kuri jūt, ka viņiem labi neveiksies."

Šim novērojumam nevajadzētu mūs pārsteigt, jo tas pats ir konstatēts eksperimentos visās sociālajās zinātnēs. To, kā mēs rosinām apstākļus un reaģējam uz tiem, vienmēr ietekmē gan pozitīvi, gan negatīvi cēloņi. Šādas ietekmes - no neapzinātas ķermeņa valodas un aizspriedumiem pašiem par sevi un citiem līdz pat grupas dalībnieku spiedienam un runasveidam - nozīmīgi iespaido mūsu apzināto sniegumu.

Revolucionāri eksperimenti

Tagad palūkosimies uz dažu eksperimentu rezultātiem, kas radikāli maina mūsu pasaules uztveri, atklājot mūsu spējas apzināties viņpus telpas un laika robežām.

Pateicoties vairāku desmitgažu pētījumiem, zinātnieki ir apguvuši milzum daudz eksperimentālu metožu nelokālu parādību pētīšanai. Ļoti plaši izmantota ir tā dēvētā ganzfeld (vācu vai. viss lauks) metode. Eksperimenta dalībniekus ieved telpā, kas bieži tiek elektromagnētiski aizsargāta, lai līdz minimumam samazinātu sensoro vidi, tādējādi noklusinot parasti augsto apkārtējo troksni, lai dalībnieki labāk spētu uztvert nelokālās informācijas smalkos signālus. Šo paņēmienu īpaši bieži izmanto eksperimentos, pētot telepātiju un tālredzību - tādu ainu mentālu identificēšanu, kas atrodas tālu gan telpā, gan laikā no personas, kurai lūdz tās uztvert.

Pastāv vairākas plaši lietotas eksperimentālās metodes koncentrētas uzmanības un nolūka nelokālās ietekmes pētīšanai. Vienā no tām izmanto ierīci, ko sauc par gadījumskaitļu ģeneratoru. Šo aparātu iesākumā uzstāda tā, lai tas nemitīgi ģenerētu nejaušas virknes no cipariem 0 un 1. Specifiskā nolūka iedarbība parādās kā novirze no nejaušās secības. Vēl viena populāra metode ir DMILS (saīsinājums no angļu vai. termina direct mental interaction with living systems, "tieša garīga mijiedarbība ar dzīvajām sistēmām"). Šo plaši interpretējamo terminu attiecina uz dažādiem pētījumiem, sākot ar attālās dziedināšanas un lūgšanu iedarbību pētošiem līdz tādiem, kas novēro ietekmētās pārmaiņas augu attīstībā.

Mūsu kultūras apstākļu mainīgums un nespēja redzēt to, kam neticam vai ko nespējam iedomāties, veicināja to, ka, plānojot daudzus parapsiholoģisko iedarbību pētošus eksperimentus, pētnieki nolēma apiet mūsu apzināto apzināšanos un tā vietā tieši vērtēt mūsu neapzinātās un fiziskās reakcijas. Šī ir īpaši noderīga pieeja, lai analizētu cilvēku patieso - kultūras vai personiskā konteksta neizkropļoto - reakciju uz stimuliem. Šādos eksperimentos dalībniekus parasti pieslēdz ādas elektriskās vadāmības spēju reģistrējošam elektroencefalogrāfijas (EEG) aparātam. Tādā pašā veidā, kā izmanto melu detektorus, lai novērotu izmaiņas cilvēku reakcijā, eksperimentos iespējams izmantot EEG rādījumus, lai noteiktu patieso fizisko reakciju, pat ja viņu apzinošais prāts reaģē citādi.

Ganzfeld metodes izmanto jau daudzus gadus, lai pārbaudītu nelokālo, pārsvarā attālinātu attēlu, uztveri. Eksperimentālās metodes arvien tiek uzlabotas, lai izslēgtu neobjektivitāti un netīšas vai tīšas blēdīšanās iespējamību. Izmantojot vienkāršāko metodi, "uztverošo" dalībnieku ieved izolētā telpā un apsēdina ērtā krēslā. Dalībniekam uzliek austiņas, kurās skan tā dēvētais rozā troksnis, palīdzot nomierināties prātam, bet acis tiek aizklātas. "Pārraidošajam" dalībniekam, kas atrodas citā telpā, lūdz aplūkot nejauši izvēlētu attēlu un telepā- tiski pārraidīt tā saturu "uztvērējam", kuram savukārt skaļi jāapraksta gūtie iespaidi.

Jaunākajos eksperimentos pārraidāmo attēlu no četrām tīši dažādām ilustrācijām nejauši izvēlas dators. Pēc seansa uztvērējs apspriež visus četrus attēlus ar eksperimentētāju - kurš nezina, kuru no četriem attēliem "pārraidītājs" pārraidījis, - lai uztvērējs izvēlētos uztverto attēlu. Tikai pēc tam uztvērējam un eksperimentētājam atklāj pārraidīto attēlu. Ja uztvērējs izvēlētos pareizo ilustrāciju vienā no četrām reizēm (25 procentos gadījumu), to varētu izskaidrot ar nejaušību. Taču daudzo seansu un simtiem pētījumu gaitā veikto eksperimentu meta-analīzes uzrāda rezultātus, kas būtiski pārsniedz nejaušības procentu, demonstrējot šādas nelokālas apzināšanās realitāti.

Standarta ganzfeld pētījumos izmanto vizuālus attēlus, taču nesen nestandarta eksperimentos pētnieki iekļāva muzikālu fragmentu pārraidīšanu un uztveršanu. Interesanti, ka vizuālo eksperimentu rezultāti līdz šim būtiski pārsnieguši nejaušības procentu, kamēr nestandarta muzikālo eksperimentu rezultāti to nejaudā paveikt. Šķiet, ka - vismaz veidā, kādā eksperimenti tiek īstenoti - mūsu nelokālā apzināšanās lielākā mērā rezonē un pieaug ar vizuālās tēlainības, nevis skaņas palīdzību.

Vēl vairāk revolucionāru eksperimentu

Vēl ir parapsiholoģiskie eksperimenti, kas saistīti ar koncentrēšanos uz mērķi, mēģinot ietekmēt citādi nejaušus iznākumus. Inženieris Roberts Jāns un viņa kolēģe Brenda Danna kopā ar savu grupu Prinsto- nas tehnoloģiju anomāliju izpētes laboratorijā gandrīz 30 gadus ir pētījuši, vai brīvprātīgi eksperimenta dalībnieki spēj ietekmēt nejaušas gadījumskaitļu ģeneratoru sastādītas virknes no cipariem 0 un 1. Dalībniekiem secīgi lūdza mēģināt ietekmēt rezultātus tā, lai tie pārsniegtu vidējo jeb nejaušības līmeni, bet pēc tam - tā, lai tie kristos zem šī līmeņa. Visbeidzot tiem lūdza pārtraukt mēģinājumus ietekmēt iznākumu pavisam.

Rezultāti pārliecinoši parādīja, ka šāda ietekme ir reāla. Noteikti jāpiezīmē - rezultāti demonstrēja arī to, ka, darbojoties kopā, pāri spēj ietekmēt gadījumskaitļu ģeneratora sastādītās virknes daudz būtiskāk, nekā katram pāra dalībniekam darbojoties individuāli. Turklāt, ja pāri vieno arī emocionālas saites, ietekme ir sešas reizes lielāka nekā tā, ko novēro, katram no viņiem darbojoties atsevišķi. Apkopojot savu plašo arhīvu ar nelokālo cilvēka apzināšanos demonstrējošiem eksperimentālajiem rezultātiem, Jāns sacīja: "Ja cilvēki mums nenotic, redzot visus mūsu gūtos rezultātus, tad viņi nenoticēs nekad."

1997. gadā vairāki pētnieki, ieskaitot psihologus Dīnu Radinu un Rodžeru Nelsonu, darbināja virkni gadījumskaitļu ģeneratoru pirms princeses Diānas bērēm, to laikā un pēc tām. Šīs bēres tiešraidē translēja visā pasaulē. Pētnieki atklāja, ka globālā līmenī bēru laikā bija novērojama zīmīga novirze no nejaušības. Kolektīvā reakcija uz šo skumjo notikumu kļuva par impulsu Nelsona vadītajam Globālās apziņas projektam, kas notiek joprojām. Līdz 2007. gadam projekta ietvaros visā pasaulē ir izveidoti 65 punkti, kuros pastāvīgi darbojas gadījumskaitļu ģeneratoru monitori, kas novēro saskanīgo reakciju uz plānotiem un negaidītiem notikumiem.

Pāvesta Jāņa Pāvila II bēres 2005. gada aprīlī izraisīja vienu no vissaskanīgākajām Globālās apziņas projekta ietvaros mērītajām reakcijām, simtiem miljonu televīzijas skatītāju visā pasaulē pievienojoties sērotāju tūkstošiem Sv. Pētera laukumā Romā. Šis mērījums papildina pieaugošo datubāzi ar rezultātiem, kas demonstrē vairākas kolektīvās uzmanības iezīmes.

Līdz šim visnozīmīgākais no Globālās apziņas projektā novērotajiem notikumiem ir traģēdija, kas risinājās 2001. gada 11. septembrī, kad pasaules gadījumskaitļu ģeneratoru tīkla rādījumi ziņoja par vislielāko novirzi no nejaušības visa 2001. gada laikā. Nelsonam un viņa kolēģiem analizējot aparātu iegūtos rezultātus, tika saskatīta kolektīva novirze, kas sasniedza augstāko pakāpi pāris stundu iekams pirmā nolaupītā lidmašīna ietriecās Pasaules tirdzniecības centra ziemeļu tornī Ņujorkā. Vai tas liecina par visas cilvēces nojautu par šausmām, kas grasījās risināties tajā dienā?

Vairāk nekā 200 līdz 2007. gadam norisinājušos pasaules notikumu analīzes parāda, ka kolektīvās reakcijas līmenis šķiet pieaugam proporcionālā intensitātē. To apstiprina rezultāti no notikumiem, kas izraisa jauktu reakciju vai kas risinās ilgāku laiku, piemēram, 2004. gada 26. decembra cunami. Kopumā rezultāti parāda atbilstību starp uzmanības intensitāti un reakcijas saskanīgumu. Kolektīvo reakciju analīze līdz šim ir parādījusi pieaugošu varbūtību novirzei no nejaušības, tikai vienā gadījumā no miljona kolektīvajai reakcijai esot nejaušai.

Kolektīvie nolūki

Kamēr kolektīvās uzmanības nelokālā ietekme ir skaidra, kādi ir pierādījumi kolektīvo nolūku ietekmei? Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgriežas 1966. gadā, kad Klifs Baksters, melu atklāšanas metožu pionieris, nolēma pabiedēt dracēnu savā birojā.

Dažas minūtes pirms Baksters, sava untuma vadīts, pievienoja augu kāda melu detektora elektrodiem, viņš pamanīja, ka, aplaistot dracēnas saknes, augs izrādīja reakciju, ko cilvēciskas būtnes kontekstā varētu interpretēt kā emocionālu. Lai izraisītu tik stipru reakciju, cik vien iespējams, eksperimentētājs vispirms iemērca auga lapu karstā kafijā, taču tas neizsauca pamanāmu reakciju. Tad viņš nolēma par labu ļaunākai iebiedēšanas metodei: lapas aizdedzināšanai. Tiklīdz Baksters iedomājās par liesmu, sekoja tūlītēja auga reakcija - tas reaģēja, eksperimentētājam pat nepakustoties, bet tikai iedomājoties par apdraudējumu.

Kad Baksters pēcāk atstāja telpu un atgriezās ar dažiem sērkociņiem, augs demonstrēja vēl vienu nojautu uzplūdu. Eksperimentētājam negribīgi aizdedzinot lapu, dracēna izrādīja apspiestu, tomēr pamanāmu reakciju. Nākamos 40 gadus Baksters veica rindu eksperimentu, sakrājot apjomīgu datu arhīvu, kas parāda, ka visi organismi nemitīgi sazinās dinamiskās un nelokālās apzināšanās plašumos.

Šobrīd ir pieejams bagātīgs Bakstera un citu pētnieku iegūto datu apjoms, kas apstiprina tiešu garīgu mijiedarbību starp dzīvām sistēmām, sākot ar mikrobiem un beidzot ar cilvēciskām būtnēm. Dati apliecina plašu mijiedarbību spektru - no mūsu spējas ietekmēt pieauguma tempus līdz pat lūgšanu dziedinošajam spēkam.

Arī Transcendentālās meditācijas organizācija daudzu gadu garumā ir pētījusi mūsu nolūku spēku, veicot simtiem pētījumu, kas saista kopienas konfliktu mazināšanos un atrisināšanos ar kolektīvi nodomātas dziedināšanas ietekmi.

Vēsturisks notikums 2007. gada 20. maijā, ko atzīmē kā Vispasaules miera meditācijas un lūgšanu dienu (to ieviesa Budapeštas klubs), sinhronizēti saveda kopā vairāk nekā vienu miljonu cilvēku 65 valstīs visā pasaulē, lai tie lūgtos un meditētu ar vienu nolūku: radīt mieru uz Zemes. Lūdzēju nolūka saskanīguma līmeni mērīja Nelsona globālā novērošanas sistēma. Neatkarīgi no tās, Itālijā divu grupu dalībnieku smadzeņu viļņu sinhronizāciju novēroja Nitamo Montekuko no Kiber- holistiskā izpētes institūta.

Gan Nelsona, gan Montekuko iegūtie rezultāti demonstrēja zīmīgu savstarpēju saistību, pierādot todien meditējošo cilvēku apziņas nelokālo savienošanos. Meditācija, kas saveda kopā šos daudzos atšķirīgu ticību un kultūru cilvēkus dažādās pasaules malās, bija vēsturisks notikums. Tas parādīja, ka acumirklīga cilvēku prātu savienošanās pārspēj ģeogrāfiskus attālumus, kā arī nacionālas, rasu 1111 kultūras robežas. Visi šie rezultāti apstiprina viedokli, ka nelokālās ietekmes iedarbība ir atkarīga no nolūka intensitātes, grupas garīgās un emocionālās saskaņas līmeņa un tās izmēra. Taču pagaidām šo faktoru relatīvais nozīmīgums ir atklāts jautājums.

Sekojot Budapeštas kluba 2007. gada maija Vispasaules miera meditācijas un lūgšanu dienai, pašlaik noris nākamais plašākais nolūka eksperiments, lai rastu atbildes uz šiem jautājumiem. Sākot ar 2007. gada martu, žurnāliste un rakstniece Linna Maktagarta kopā ar starptautisku zinātnieku grupu aicināja brīvprātīgos ar interneta starpniecību piedalīties globāli koncentrētā nolūkā ietekmēt dzīvās sistēmas. Kā aprakstīts Maktagartas grāmatā The Intention Experiment (Nolūka eksperiments), šīs akcijas mērķis ir veikt eksperimentus, lai pārbaudītu šādas nelokālas ietekmes realitāti un izprastu faktorus, kas izraisa mainīgus iedarbības līmeņus.

Pirmie eksperimenti tīšuprāt bija vienkārši, to mērķis bija parādīt, ka patiešām ir novērojama iedarbība, ko pētīt. Turklāt, ņemot vērā projekta globālo raksturu, bija svarīgi, lai būtu iespējams pārvarēt eksperimenta mestos tehnoloģiskos izaicinājumus. Pirmo eksperimentu veica Londonā ar 400 konferences dalībniekiem. Viņiem lūdza koncentrēt savu nolūku uz vienu pašu ģerānijas lapu psihologa Gerija Švarca laboratorijā Arizonas universitātē ASV. Rezultāti bija pārliecinoši. Kā redzēsim vēlāk, visi bioloģiskie organismi izstaro zema līmeņa gaismu. Šo parādību sauc par biofotonisko emisiju, un tās līmenis norāda uz organismu veselību. Konferences dalībnieku nolūks bija paaugstināt lapas biofotonu emisijas līmeni salīdzinājumā ar otru tādu pašu kontroles lapu. Kad Švarcs izmērīja abu lapu biofotonisko starojumu nolūka pārraidīšanas brīdī un pēc pārraides, viņš atklāja, ka izvēlētās lapas bio- fotoniskā starojuma līmenis bija daudz augstāks nekā kontroles lapai.

Par spīti vairākām tehniskām problēmām, nākamie eksperimenti turpina uzrādīt labus rezultātus, kaut gan pētnieki atzīst, ka projekts vēl aizvien ir tikai sākumstadijā.

Dziļāks ieskats pierādījumos

Tā kā mainīgo lielumu skaits, kas jāņem vērā dabaszinātnēs, ir relatīvi limitēts, universālie fiziku un ķīmiju regulējošie likumi ir ļāvuši zinātniekiem izplānot eksperimentus tā, lai būtu iespējams no jauna atveidot apstākļus, pieļaujot eksperimentu kopēšanu un teoriju pierādīšanu vai noraidīšanu. Šāda spēja precīzi atveidot un kontrolēt apstākļus un tūlīt pārbaudīt rezultātus ir pamatā zinātniskajai pieejai jau trīs gadsimtus. Taču šī pieeja būtu no jauna jāapsver, jo, iedziļinoties aizvien tālāk realitātes dabā vissīkākajā un vislielākajā mērogā, secinājumi, kas izdarīti, balstoties uz netiešiem parādību mērījumiem, strauji kļūst par normu. Tomēr šādos fizikālos eksperimentos aizvien ir nepieciešama stingrība, lai arī tās pielietojumu daudzās zinātnes jomās nepieciešams mainīt.

Tādas zinātnes kā bioloģija, cenšoties sekot šādiem stingriem ierobežojumiem, ir vispārēji koncentrējušās uz specifiskām organisma daļām, lai mazinātu mainīgo lielumu skaitu līdz vadāmam līmenim. Taču, tā rīkojoties, nopietni tiek kompromitēta izpratne par organismu tā veselumā. Kā redzēsim, tikai lietojot holistisku pieeju, atklājas un var tikt izprasta šādu organismu saistītā daba.

Līdz ar bioloģiju, tādas zinātnes kā meteoroloģija, kas pēta kompleksas sistēmas, ieskaitot laikapstākļus, nespēj precīzi atveidot vidi un tādēļ paļaujas uz tādu modeļu izstrādāšanu, kas vislabāk atbilst un apraksta to mērīto realitāti. Zinātnes, kas pēta sabiedriskās iekārtas un cilvēku - kuru darbības un sniegums neizbēgami mainās neskaitāmu iemeslu dēļ - uzvedību, paļaujas uz metodēm, kas apvieno tik lielu informācijas daudzumu, cik vien iespējams, lai izprastu dažādas parādības un noteiktu to nozīmīgumu. Cenšoties pēc iespējas vairāk kontrolēt ārējos mainīgos lielumus, šo jomu zinātnieki viņu pētītajās parādībās saskata būtiskas neskaidrības. Tādēļ viņi sliecas veikt eksperimentus, iesaistot lielu skaitu cilvēku un lietojot matemātiski pierādītas metodes, lai statistiski analizētu rezultātus. Lai tālāk pārbaudītu savu teoriju pielietojamību, zinātnieki bieži apvieno dažādu eksperimentu rezultātus tā dēvētajā meta-analīzē. Nelokālo vai parapsiho- loģisko iedarbību pētnieki, atzīstot, ka arī viņu jomā nav izbēgams šāds cilvēcisks mainīgums, arvien biežāk izstrādā konsekventas zinātniskas metodes, kas ļauj veikt šādas meta-analīzes. Šādu meta-analīžu pieaugošais skaits pārliecinoši apstiprina Amerikas pētniecības institūta apgalvojumu, ka nelokāla iedarbība ir reāla.

Līdz savai nāvei 2004. gadā Roberts Moriss kopā ar parapsiholoģijas kolēģiem visā pasaulē 19 gadus veica eksperimentus, kas demonstrēja pārliecinošu parapsiholoģisko iedarbību ar nejaušības varbūtību vienā no miljoniem gadījumu. Salīdzinājumam - tradicionālā zinātne kā vērā ņemamu atzīst parādību ar nejaušības varbūtību vienā no 20 gadījumiem. Morisa un viņa grupas Koestlera institūtā iegūtie rezultāti, kā arī rezultāti, kas iegūti citos pētniecības centros, piemēram, Prinstonas tehnoloģiju anomāliju izpētes laboratorijā ASV, ir desmitiem tūkstošu reižu pārliecinošāki par pierādījumiem, kādus pieprasa valdības, lai atļautu farmācijas uzņēmumiem ieviest tirgū jaunas zāles.

Sestā nodaļa

Kosmiska valoda

Manu priekšstatu par Dievu veido tā dziļi emocionālā pārliecība par augstāku spriest spējīgu spēku, kas atklājas neizprotamajā visumā.

AlBeRTS EiNŠTEINS

Sengrieķu filozofi uzlūkoja matemātiku, mūziku un ģeometriju kā saistītus un savstarpēji papildinošus Kosmosa "valodas" aspektus. Viņi uzskatīja, ka visas parādības iemieso šīs informācijas valodas radīto un strukturēto arhetipisko modeli. Kosmiskā valoda pamatos ir harmoniska un saistīta - gluži kā hologrāfiskā kārtība, ar kuras palīdzību A-lauka in-formācija piešķir veidolu matērijas un enerģijas viļņformām, kas veido realitātes redzamās sfēras. Vairākums no mums, visticamāk, ir tikai attāli pazīstami ar matemātikas un ģeometrijas komplicētību, kamēr mūzika uzrunā kādas dziļas dvēseles atmiņas daudzos no mums. Tās spēja mūs saviļņot, noskaņot uz labu vai ļaunu rezonē līmenī ārpus saprāta un loģikas. Tagad aplūkosim, kā mūziku atkal sāk uzskatīt par valodu, kas atspoguļo Kosmosa nedalāmo realitāti.

Harmonija

Eksistē trīs harmoniski mūzikas aspekti, kas vienlīdz attiecas uz visām Dabas parādībām, ieskaitot mūs. Tie ir: saskaņa, koherence un rezonanse. Aplūkojot katru no tiem pēc kārtas, iespējams saskatīt, kā seno zintnieku gudrība kalpo par kompasu mūsu dziļākajai izpratnei par to, kā kosmiskā informācija rada mūsu pieredzēto pasauli.

Mūzikā saskaņošanas procesā instrumenta frekvenci noregulē tā, lai tas saskanētu ar citu instrumentu vai ar standarta noti - kamertoni. Plašākā kontekstā mēs neapzināti vai apzināti pieskaņojamies citiem cilvēkiem, apkārtējai videi, kā arī noskaņojam sevi dvēseliskā līmenī. Mūsu labsajūta lielā mērā ir atkarīga no tā, cik saskaņoti esam paši ar sevi un citiem fiziskā, emocionālā un garīgā līmenī. Iespējams pat pilnībā neaptverot, mēs to atzīstam, kad sākāmies esam "saskaņā" vai "nesaskaņā" ar kaut ko. Pēc seno zintnieku domām, tas, ko saucam par slimību, pirmkārt ir nesaskaņas stāvoklis. Apziņai paplašinoties un atveroties, pieaug mūsu jutīgums pret apkārtējo vidi. Kā to cauri laikiem ir atklājuši garīgie meklētāji, mūsu paplašinātā apzināšanās nes sev līdzi padziļinātu uztveri un līdzjūtību.

Lai izprastu pārējās divas īpašības, kas attiecas gan uz muzikālo harmoniju, gan uz apziņu, jāsaprot, ka viļņformas raksturo ne tikai to frekvence, bet ari to tā dēvētā amplitūda un fāze. Šos lielumus visvieglāk iespējams aptvert ar vienkārša eksperimenta palīdzību.

Turot rokā auklas vienu galu, pieliecot roku tā, lai aukla gulētu uz zemes, un kustinot roku no vienas puses uz otru, radīsies kustīgs vilnis. Tālāk būs redzama viļņu rinda, kas pārvietojas auklas garumā. Jūs pamanīsiet, ka katrs vilnis iziet cauri trīs posmiem - tas paceļas, sasniedz augstāko punktu un nolaižas, pirms sāk ciklu no jauna, vēlreiz paceļoties. Katra šī enerģētiskā procesa stadija simbolizē veselā viļņa vienu fāzi. Viļņa amplitūda ir attālums no tā virsotnes līdz viduspunktam, un tā nosaka viļņa enerģētisko intensitāti. Viļņus apraksta kā koherentus, kad gan to fāzes, gan amplitūdas izlīdzinās vai nu precīzi, vai veselu skaitļu attiecībās. Šāda koherence dabā ir atslēga uz visumu, kas burtiskā nozīmē ir saskaņā ar sevi.

Rezonanse

Rezonansi reizēm mēdz saukt par solidaritātes vibrāciju. Tā parādās, kad kaut kas ir saskaņots, tātad koherents, ar kaut ko citu, ļaujot abu objektu enerģijām apvienoties. Rezonanses radītās koncentrētās enerģijas ir patiešām spēcīgas.

Piemēram, caurmēra mājsaimniecības spuldzīte izmanto 100 vatus elektrības, kas ir pietiekami, lai apgaismotu nelielu istabu. Spuldzītes gaisma aptver spektru frekvenču, kas izstarojas ārpus fāzes un apvienojas, lai veidotos mums redzamā baltā gaisma. Kad tādu pašu enerģijas daudzumu, 100 vatus, izmanto, lai darbinātu lāzeru, kur gaisma ir padarīta koherenta, stars spēj izlauzties cauri metālam. Garākais līdz šim novērotais lāzera stars stiepās 15 miljonu jūdžu garumā - to izmantoja, lai elektroniski ieslēgtu signālu no starpplanētu zondes Messenger satelīta, kas pārvietojās Merkura virzienā.

Mūzikā pastāv būtiska sakarība: kādas nots frekvenci dubultojot vai pārdalot uz pusēm, divas iegūtās notis atrodas oktāvas attālumā viena no otras. Kad klaviatūrā uzspiežam uz zemas nots, šajā sakarībā iespējams saskatīt dabisku rezonansi, jo tajā mirklī vāji dzirdam arī nots augstākās oktāvas. Veselu skaitļu attiecības starp notīm ir bieža parādība muzikālās izpausmēs. Šīs attiecības piešķir koherenci un rezonansi skaņai, bagātinot mūziku un padarot to pilnskanīgu.

Šī vienkāršā, tomēr dziļā harmonija parāda, ka, šādā koherentā veidā saskaņojot akustiskās enerģijas, izrietošā skaņa pastiprinās un kļūst piesātinātāka. Šādā veidā iespējams saskaņot ne tikai akustiskās, bet būtībā jebkuras enerģijas.

Kosmisko principu oktāva

Attiecinot šo harmoniju uz apziņu un mūsu pieredzes izpaušanos, dažādas metafiziskās mācības pielīdzina to kosmiskiem principiem, īsumā aplūkosim astoņu kosmisko principu oktāvu, kas izveidota, balstoties uz šīm mācībām.

Šī astoņu kosmisko principu oktāva iemieso un attēlo visuma harmonisko dabu. Apzinoties šos principus, saprotot to mērķi un iemācoties darboties apzinātā saskaņā ar tiem, pieaug mūsu individuālā un kolektīvā labsajūta.

Relativitātes princips

Ar šī pirmā principa klātbūtni esam saskārušies jau iepriekš aplūkotajā visuma izpaušanās relativitātē. Relativitātes princips parāda, ka viss, ko saucam par realitāti, pastarpināti izpaužas caur attiecībām. Esam noskaidrojuši, kā šādas attiecības ieviešas Dabas principos. Līdzīgi - mūsu cilvēciskās pieredzes attiecību dejas partneris ir neskaitāmas polaritātes, kuru gaismas un ēnas mijiedarbība rada un atspoguļo mūsu uztveri.

apvienošanas princips

Tālāk par sadejošanos ar šīm polaritātēm attīstītas apziņas galējais mērķis ir sasniegt līdzsvaru un veselumu. Šie centieni iemiesojas apvienošanās principā.

Kā esam pamanījuši un kā turpināsim atklāt, mēs spējam paplašināt savu apzināšanos ārpus pašu personas uztvertajām robežām, tādējādi sasniedzot transpersonālas apziņas dimensijas. Atverot sevi in-formēta visuma izprašanai, šī pārbīde mūsu kolektīvajā apziņā vēsta par barjeru nojaukšanu, kas mūs tik ilgi šķīrušas gan no citiem, gan sevis paša. Tā ir kosmiskā odiseja, ko senās tautas bieži attēloja savos mītos un leģendās un ko lietpratēji aprakstīja kā Vienīgā izšķiršanos, lai no jauna paliekoši apvienotos ar sevi.

Rezonanses princips

Kosmosa muzikālā valoda tālāk aizved mūs uz kosmisko rezonanses principu, kas respektē hologrāfiskajam A-laukam pamatā esošās harmoniskās attiecības. Fiziskā, emocionālā un garīgā līmenī esam rezonējošas un harmonējošas būtnes. F'sam pastāvīgā saziņā ar citiem un apkārtējo vidi, turklāt lielu daļu no tās neapzināmies. Mēs gan ietekmējam, gan ietekmējamies no apkārtējās vides enerģētiskajām norisēm. Mēs uztveram ap mums rezonējošo tembru, un mūsu iekšējais emocionālais un garīgais stāvoklis izplatās ārpus mums. Kad rezonējam ar bailēm, mūsu fiziskais ķermenis atkāpjas un noslēdzas tāpat kā mūsu emocijas. Turpretī, kad rezonējam ar mīlestību, mūsu ķermenis staro un emocijas ir ekspansīvākas. Augstākas frekvences izjūtas, tādas kā mīlestības, prieka un cerības izpaušanās, mūs iedvesmo un uzlādē. Zemākas frekvences, tādas kā hroniskas bailes, dusmas vai bezcerība, mūs iztukšo. Līdz ar mūsu apzināšanās izplešanos, sākam harmonēt spēcīgāk - mēs rezonējam ar Kosmosa veselumu.

Atspoguļošanas princips

Kosmiskais atspoguļošanas princips ir rezonanses principa sekas tādā ziņā, ka tas parāda, kā mūsu dzīves ārējie apstākļi atspoguļo mūsu iekšējo stāvokli - un otrādi.

Senais ķīniešu zintnieks Lao Cu saskatīja šo dziļo patiesību pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu, rakstot:

Lai būtu miers pasaulē,

jābūt mieram valstīs.

Lai būtu miers valstīs,

jābūt mieram pilsētās.

Lai būtu miers pilsētās,

jābūt mieram starp kaimiņiem.

Lai būtu miers starp kaimiņiem,

jābūt mieram mājās.

Lai būtu miers mājās,

jābūt mieram sirdī.

Maiņas princips

Pieņemot, ka pārmaiņas šķiet esam vienīgais nemainīgais lielums mūsu dzīvē, kosmiskais maiņas princips, iespējams, liekas viegli uztverams. Tomēr cik daudzi no mums cenšas novērst pārmaiņas un emocionāli sevi noslēgt no to klātbūtnes! Daudzi no mums uztver neizbēgamās pārmaiņas savā dzīvē ar bailēm. Pārmaiņas šķiet drīzāk draudi, nevis izdevība. Taču, ja un kad iemācīsimies noturēties pārmaiņu viļņa mugurā, sāksim novērtēt pārmaiņu sniegtās morāles mērķi un nozīmi.

Izvēles un seku princips

Principu, ko parasti saucam par cēloņa un seku principu, lolo ne tikai klasiskā fizika. To slavinām, ari ikdienā uztverot savu dzīves pieredzi. Fizikā tas simtiem gadu bijis teorijas un eksperimentu stūrakmens, taču notiekošās pārmaiņas veidā, kā redzam sevi un pasauli, mūsu telpas un laika izpratni apgriež kājām gaisā.

Šī jaunā interpretācija ļauj mums atrast jēgu "sa-kritībās", tā dēvētajās sinhronitātēs, kurām nav izskaidrojuma, raugoties no lineārās cēlonības aspekta. Ar mūsu attīstošos vis-pasaules uzskatu lineārās cēlonības principu iespējams pārdēvēt no cēloņa un seku principa par izvēles un seku principu.

Iekonservēšanas princips

Septītais princips ir paplašināts enerģijas iekonservēšanas paveids. Fizikā enerģijas iekonservēšana nozīmē: lai arī kopējā fizikāli slēgtas sistēmas - tādas kā visuma cikls - enerģija saglabājas nemainīga, tās pieņemtās formas var mainīties. Starp visuma enerģijām novērojami atplūdi un uzplūdi, kā arī nemitīga došana un ņemšana.

Apvienojumā ar iepriekšējo izvēles un seku principu iekonservēšanas princips aizsniedzas līdz mūsu apziņai un sniedz jēgu senajam karmas jēdzienam. Karmu bieži vien šauri uztver kā "dots pret dotu" sekas mūsu apzinātajām izvēlēm, taču izvēles bieži izdarām daudzos citos apziņas līmeņos, nevis tikai personiskās apzināšanās līmenī. Kaut arī šajā līmenī izdarītās izvēles noteikti mūs ietekmē, mēs ietekmējam apkārtējo pasauli arī neskaitāmos citos līmeņos. Karmas jēdziens pilnībā izpaužas tikai laikā un telpā risinošās pieredzes pabeigtībā.

Piekāpšanas princips

Pēdējais astoņu kosmisko principu oktāvā ir piekāpšanās princips. Atšķirībā no citiem principiem, kuriem ir fizikāls dubultnieks, šis princips attiecas tikai uz sevi apzinošas apziņas izpausmēm. Būtībā tas mudina mācīties no pieredzes. Šis princips liek apzināties, ka, pieredzot savas izvēles sekas - vienalga kādā līmenī tās izpaužas -, mēs mācāmies un augam.

Šis princips pieprasa atzīt mūsu dzīves apstākļu noteicošo nozīmi. Tas prasa uzņemties atbildību par savām izvēlēm un pieņemt no tām izrietošo seku pamatotību.

Pievilkšanās likums

Rezonanses un atspoguļošanas principi savienojas Pievilkšanās likumā, kas nosaka, ka līdzīgais pievelk līdzīgo - pozitīva domāšana un nolūki pievelk pozitīvus rezultātus, un otrādi.

Mūsu nolūka spēks un tā izstarotā enerģija ir atkarīgi no mūsu skaidrības un intensitātes līmeņa. Pozitīvo nolūku apstiprinājums domās, sajūtās un rīcībā paaugstina mūsu spēju spēkus. Tomēr ir svarīgi saprast, ka apziņas fizisko, emocionālo un garīgo līmeņu, ar kuru palīdzību mēs apzinām un piedzīvojam savus personīgos un kolektīvos nolūkus un izvēles, pamatbūtība pieprasa "brīdinājumu par kaitējumu veselībai", ko rada pārāk vienkārša Pievilkšanās likuma interpretācija.

Ir daudzi iemesli, kādēļ mūsu dzīves apstākļi ir tādi, kādi tie ir. Paplašinot mūsu apzināšanās spēju izprast šos apstākļus un uzvedības modeļus, kā arī ierobežojot vispārpieņemtus uzskatus, gūstam izredzes sasniegt lielāku līdzsvaru un veselumu. Kad esam gatavi uzsākt šo piedzīvojumu, mums tiek dota iespēja "pievilkt" mūsu augstāko mērķi, lai tas ieplūst mūsos. Šis ir ceļojums dziļākās skaidrības gūšana. Visskaidrākos galamērķus iespējams sasniegt ar visskaidrākajiem līdzekļiem. Šajā kontekstā "līdzekļi ne tikai attaisno mērķi", tie par to kļūst.

Valoda

Kā esam uzzinājuši, muzikālās harmonijas valoda ļauj saprast, kā mēs galu galā esam saistīti cits ar citu un Kosmosu. Taču mūža garumā mēs izmantojam arī citas valodas formas, kas iemieso saskaņu, koherenci un rezonansi veidos, kas vai nu dzīvi uzlabo, vai ne.

Informācija izpaužas kā neskaitāmas viļņformas, kuru nemitīgā mijiedarbība veido redzamās pasaules hologrāfisko matrici. Šī in-for- mācijas tīmekļa robežās viss ir saistīts ar visu citu nedalāmā veselumā. Tomēr Rietumu sabiedrībās cilvēki aizvien vairāk atsvešina individuālo sevi no citiem cilvēkiem un plašākas pasaules. Personiskā līmenī mūsu psihes šobrīd ir kļuvušas tik "ne-biedriskas" kā vēl nekad.

Lai arī mazu bērnu izpēte parāda, ka izziņa spēj eksistēt bez vārdiem, mēs mācāmies filtrēt lielu daļu mūsu realitātes uztveres caur kultūras atvasinātās valodas plīvuru. Kā cilvēciskām būtnēm, mūsu izmantotā valoda spēlē galveno lomu tajā, kā redzam un interpretējam pasauli. Saskaņā ar antropologu veiktajiem pētījumiem, ja kādā valodā trūkst vārda noteikta jēdziena apzīmēšanai, tad šīs valodas lietotājiem par to ir ļoti vāja izpratne vai tās nav nemaz, pat ja citā valodā runājošie izprot attiecīgo jēdzienu kā kaut ko ikdienišķu.

Viens no daudziem piemēriem ir tas, kā uztveram kaut ko tik universālu mūsu sugai kā krāsas. Dažādās valodās atšķirīgu krāsu nosaukumu klāsts ir bagātīgāks vai nabadzīgāks, taču zuni ciltij ASV dienvidrietumos nav atšķirīgu vārdu dzeltenas un oranžas krāsas apzīmēšanai. Kad šīs cilts pārstāvjiem parāda šīs divas krāsas, viņi nespēj tās atšķirt - nevis tāpēc, ka būtu daltoniķi, bet tāpēc, ka viņi neuztver šīs krāsas kā atšķirīgas.

Šodien plaši izmantotā zinātniski koncentrētā valoda balstās uz domāšanas veidu, kas parasti skata visumu kā nošķirtu un bezmērķīgu. Tātad lietojot šo valodu un tās blakus nozīmes, Rietumu sabiedrības pieņem tās aklo pasaules uzskatu. Pietiek ar dažiem piemēriem, lai parādītu, cik šī valoda ir nepilnīga:

-     Lielais sprādziens, pat ja tāds patiešām notika, nebija ne liels, ne eksplozīvs "sprādziens". Fizikālā pasaule, kā esam noskaidrojuši, radās neticami precīzā un smalki sakārtotā veidā.

-     Kvantu teorijā lolotais neskaidrības princips neapraksta nepa- redzamību, kā varētu šķist pēc tā nosaukuma. Tas patiesībā iemieso izteiktu sakarību principu, jo apraksta ierobežojumus kvantu daļiņu parametru mērīšanā.

-    Zinātnieki parasti izmanto kvantu varbūtības, lai rosinātu domāt, ka realitāte ir nejauša un bezmērķīga. Taču kvantu varbūtības, tāpat kā visas varbūtības, nav nejaušas. In-formācija kā fizikālās pasaules pamats ir visupārņemoša. Tātad varbūtības veido iespēju klājienu tās in-formācijas kontekstā, kura pieejama varbūtību ieņemtajā enerģētiskajā līmenī. Reduktīvās zinātnes valoda cenšas mūs piespiest skatīt pasauli kā dabiski neskaidru un sadrumstalotu, nevis interpretē individuālo "izvēlu" un kolektīvo seku deju kā varbūtisku.

-    "Haosa" teorija ir termins, ko bieži lieto, lai aprakstītu kompleksas sistēmas, piemēram, laikapstākļus. Paradoksāli, ka teorija patiesībā attēlo šādām sistēmām raksturīgo kārtību. Atkal jau - haotiska pasaule parasti saistās ar ko tādu, ko nav iespējams izprast, nevis ar fundamentālu kārtību, kas izpaužas redzamās pasaules daudzveidīgajā harmonijā.

-    Terminu vakuums fizikā lieto, lai apzīmētu no matērijas brīvu telpu. Tas liek aizdomāties par tukšumu. Tomēr šāda telpa nebūt nav tukša. Pareizāk to būtu skatīt kā plēnumu, jo tā ir mājoklis visiem Dabas spēkiem un visai in-formācijai, kas nosaka to vērtības un regulē pasaules esību izturēšanos un attīstību.

Ar valodas palīdzību mēs dalāmies domās, emocijās un atklāsmēs. Tādēļ, ja zinātnieki lieto maldinošus jēdzienus, mēs Kosmosu un savu vietu tajā arī uztveram maldinoši.

Ir daudz vārdu, terminu un pieņēmumu, kas mums šķiet tik pazīstami, ka pat nepamanām, cik dziļi tie ietekmē mūsu uztveri. Šķietami vienkāršs piemērs ir mūsu vārds un tas, kā mēs apzināti vai neapzināti to izjūtam.

Vārds, kuru vecāki dod, mums piedzimstot, spēj atbalsot to, ko izjūtam attiecībā uz savu audzināšanu un kā mūsu vārdu lieto citi - kā uzslavu vai kā nopēlumu. Bieži paši vai apkārtējie mēdz vārdu saīsināt. Daži pieaugot pilnībā nomaina vārdu, darot to atšķirīgu iemeslu dēļ, bet pārsvarā tāpēc, ka mums šķiet, ka piedzimstot saņemtais vārds vairs neizsaka to, kas esam un kā jūtamies.

Rakstītās valodas likumi pieprasa, ka "īstiem" vārdiem, piemēram, Ervins, Džūda, Ņujorka un Londona, jāsākas ar lielo burtu, lai izpaustos to nozīmīgums un unikalitāte. Tajā pašā laikā tādus vārdus kā zeme, saule un mēness - katram no tiem esot unikālam un izšķiroši nozīmīgam - rakstām, nepagodinot tos ar lielo burtu. Tas, visticamāk, šķiet triviāli, bet attālināšanās no Dabas ir viena no vissāpīgākajām brūcēm mūsu nebiedriskajā psihē un, iespējams, arī visstiprāk sadzīšanu alkstošā.

Lai pierādījumi vis-pasaules vīzijai kļūtu par pārliecinošu realitāti, ir jārada jauna valoda, kurā tādi jēdzieni kā nedalāmā realitāte, līdz- radīšana, kārtība un mērķis, kā arī to blakus nozīmes tiktu drīzāk uzsvērtas, nevis noniecinātas.

Kosmiska saliedetība

Seno metafizikas apcerējumu autori uzsvēra mūsu izklāstītās kosmisko principu oktāvas nozīmīgumu. Viņi aprakstīja dažādus paņēmienus, kā saskaņot domas un emocijas, kā arī apgalvojuma un nolūka spēku. Šo apcerejumu autori daudzējādi izprata kosmisko harmonijas un vienotības valodu, kas balsta un vada redzamo pasauli.

Uz šādu iekšēju harmonijas un vienotības ar Kosmosu sasniegšanu tiecas dažas no godājamākajām filozofijām. Indijas vēdu kultūrā pirms četriem tūkstošiem gadu radītās jogas nosaukums ir atvasināts no tādas pašas saknes kā angļu valodas vārds yoke, kas nozīmē "savienot ar". Tās nolūks ir panākt personiskās psihes un Kosmosa savienību. Ar elpas, kustību un enerģijas plūsmas palīdzību joga māca tās sekotājiem pieskaņoties un kļūt vienotiem ar realitātes nedalāmo dabu.

Līdzīgi ķīniešu Tai či un Cigun vingrinājumi ar kustību un elpošanas palīdzību cenšas radīt iekšējo harmoniju un labsajūtu, panākot, ka ķermeni pārpludinošās dzīves enerģijas plūst brīvi un līdzsvaroti. Abas šīs disciplīnas uztver mūs kā dzīvības spēka pārņemtas enerģētiskas būtnes. Vēdu zintnieki sauca šo spēku par prāmi, bet ķīnieši par či. Abu tradīciju pamatā ir uzskats, ka mēs esam pilnīgi nedalāma Kosmosa makrokosma mikrokosmi.

Turpmāk aplūkosim, kā "jaunā" bioloģija sāk aptvert to, ka mēs esam daļa no vienota veseluma, kas sevī ietver ķermeni, sajūtas, prātu un apziņu, un kā visi organismi, ieskaitot mūs, arvien biežāk tiek uztverti kā saliedēti enerģijas-informācijas lauki.

Septītā nodaļa

Koherence

Tu jautā, vai man ir piezīmju grāmatiņa, kurā pierakstīt savas dižās idejas. Man tāda ir bijusi tikai viena.

Alberts Einšteins

Pamatā fizikālās pasaules kompleksumam visos pastāvēšanas līmeņos ir fundamentāla harmonija un noteikta kārtība. Kvantu fiziķi pūlas izprast pasauli tās pašā mikroskopiskākajā subatomu līmenī, savukārt kosmologi raugās plašajā izplatījumā, lai izpētītu galaktiku varenību. Mēs, cilvēciskās būtnes, atrodamies burtiski pa vidu šai skalai starp atomu un galaktiku valstībām. Kā bioloģiski organismi mēs pārstāvam viskompleksāko dzīvības formu, kas līdz šim ir atklāta visumā.

Dzīvības izcelšanās

Vēl pavisam nesen faktiski visi biologi uzskatīja, ka dzīvība sākās uz Zemes. Saskaņā ar alternatīvu viedokli, tā dēvēto panspermijas teoriju, ko izgudroja grieķu filozofs Anaksagors un ko pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados tālāk attīstīja britu kosmologs Freds Hoils un citi zinātnieki, bioloģiskā dzīvība aizsākās izplatījumā. Arvien vairāk zinātnieku šobrīd sāk uztvert šo teoriju nopietni.

Kopš pagājušā gadsimta piecdesmito gadu sākuma biologi cenšas imitēt bioloģiskās dzīves aizsākšanās apstākļus. Deviņdesmito gadu beigās ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa pārvaldes zinātnieku grupa astroķīmiķa Luisa Alamandolas vadībā sekmīgi nodemonstrēja, kā organiskas molekulas spēj izveidoties no pamatelementiem ūdens tvaiku klātbūtnē - nevis uz Zemes virsmas, bet ekstrēmos starpzvaigžņu telpas apstākļos. Atdarinot šos apstākļus laboratorijā, zinātnieki sajauca kopā ūdeņradi, slāpekli, skābekli un oglekli (bioloģiskās dzīvības pamatelementus) ar ūdens tvaiku. Starpzvaigžņu putekļus šajā eksperimentā aizstāja daži smilšu graudiņi. Apstarojot šo maisījumu ar ultravioleto gaismu kā enerģijas avotu, ap smilšu graudiņiem ātri izveidojās kompleksas organiskas ķimikālijas - proteīna pirmdaļiņas. Turklāt tās spontāni apvienojās vezikulās - mazos organisko vielu pūslīšos, būtībā membrānās, kas atdala un aizsargā elementus to iekšpusē no apkārtējās vides. Šīm organiskajām vezikulām sīku nūjiņu formā ir vēl viena būtiska iezīme - to viens gals piesaista ūdeni, bet otrs - atgrūž, kas ir ideāls pašorganizēšanās veids un risinājums visu sekojošo bioloģisko formu izdzīvošanai un evolūcijai.

Astronomi ir vienisprātis, ka mūsu Saules sistēma aizsākās kā milzīgs, šos četrus dzīvības pamatelementus saturošs starpzvaigžņu putekļu mākonis. Nesen atklātie, ar ūdens tvaiku un organiskiem savienojumiem pilnie starpzvaigžņu gāzes mākoņi veicina pieņēmumu, ka dzīvības izcelšanās uz Zemes aizsākās izplatījumā norisošos procesos.

Vienalga, vai dzīvība radās uz Zemes vai izplatījumā, jautājums paliek: kā kompleksi organismi spēja rasties zināmās laika robežās, kas tiem bija atvēlētas uz šīs planētas? Tas aizvien ir noslēpums populārajai zinātnei. Vairākums biologu turas pie materiālistiskā priekšstata par pasauli kā tīri fizikālu un evolūciju kā nejaušu spēku izpausmi. Turklāt valda vispārējs uzskats, ka DNS un ģenētiskais kods ir svarīgākie rādītāji bioloģisko procesu izpratnei. Taču Freds Hoils, kurš sava mūža otrajā pusē izrādīja lielu interesi par bioloģiskās dzīvības izcelšanos, aprēķināja: ja DNS veidošanos ietekmētu tikai nejauši procesi, tad tam būtu nepieciešams daudz ilgāks laika posms nekā visuma pašreizējais vecums.

Tomēr, pat ja DNS veidojas no vienkāršākām molekulām, kas neredz atšķirību starp to, kas ir dzīvība, un to, kas tā nav, Hoila arguments par evolūcijas hronoloģiju vēl aizvien ir spēkā. Ja visums patiešām ir nejaušs process, tad evolūcija nebūtu spējusi radīt kompleksas sugas zināmās laika robežās un mūsu nebūtu šeit, lai apspriestu, kā tas varēja notikt.

Beidzot aptveram to, ka evolūcijas procesiem ļāva risināties visumā no pašiem pirmsākumiem valdošā apbrīnojamā precizitāte un raksturīgā kārtība. Visums, iespējams, netika iecerēts tāds, kāds tas šobrīd ir, taču šķiet, ka zināmā mērā tas tika iecerēts, lai kļūtu par tādu, kāds tas šobrīd ir.

Gēnu loma

1859. gadā iznāca Čārlza Darvina grāmata Sugu izcelšanās. Tūlīt kļūstot par bestselleru, grāmata izvirzīja Darvina teoriju, ka organismi attīstās, pateicoties nejaušām pazīmju variācijām, un ka, visticamāk, izdzīvos un vairosies tie organismi, kas ir savai videi visvairāk pielāgoties spējīgi.

Saskaņā ar Darvina dabas pasaules uzskatu būtu nepieciešams milzīgi ilgs laika posms, lai dzīvības kompleksums uz Zemes attīstītos līdz tā pašreizējai daudzveidībai - lai arī Darvins neaprēķināja tieši, cik ilgam šim laika posmam būtu jābūt, ja darbotos tikai nejauši procesi. Sekojoša atskārta, ka ne visi evolūcijas procesi ir pakāpeniski, lika biologiem pārveidot Darvina teoriju un atzīt tā dēvēto pārtraukto līdzsvaru: pakāpeniskas izmaiņas, ko pārtrauc bieži vien katastrofālu notikumu izraisīta strauja pārveidošanās. Tomēr līdz šim pārsvaru guvis Darvina teorijas izskaidrojošais spēks. Par to galvenokārt jāpateicas DNS atklāšanai 1953. gadā, jo DNS un gēnu eksistence šķita nodrošinām galveno, ja ne vienīgo, mehānismu, ar kura palīdzību spēja rasties un evolūciju virzīt Čārlza Darvina pieminētās mutācijas. Kopš izšķirošās gēnu kartes atklāšanas biologi ir koncentrējušies uz ģenētikas detalizēto mehānismu izpēti.

Daži no Darvina teorijas piekritējiem paplašināja tās paskaidrojošo bāzi līdz fundamentālistu nostājai par "savtīgo gēnu", kas pretendē paskaidrot visu dzīvo. To darot, tika ignorēti vai nopelti pierādījumi, kas parāda, ka mūsu gēni ir evolūcijas kalpi, nevis saimnieki un ka

Dabā ir iedzimts mērķis, nozīme un kārtība. Bioloģiskais uzsvars uz gēniem joprojām dominē. Tomēr tas var radikāli mainīties, lielā mērā pateicoties pārsteidzošajam Cilvēka genoma projekta iznākumam 2001. gadā. Projekta mērķis ir kartēt cilvēku sugas ģenētisko uzbūvi.

Saskaņā ar dominējošo viedokli, ka gēni kontrolē bioloģiju, lielākā daļa biologu gaidīja, ka gēnu skaits visā mūsu genomā izrādīsies lielāks par simts tūkstošiem, lai savstarpēji saistītos un tiktu galā ar organisma saražotajām olbaltumvielām. Taču, šokējot vairākumu pētnieku, galējais skaits izrādījās mazāks par trešo daļu no gaidītā. Faktiski mūsu gēnu daudzums ir līdzīgs tam, kas piemīt daudz vienkāršākām sugām. Retos gadījumos, piemēram, salīdzinot ar rīsu, mēs esam tie, kuriem gēnu skaits ir mazāks. Rezultāti bija pilnīgi negaidīti un lika Kregam Venteram, vienam no projektu īstenojošās grupas līderiem, atzīt: "Tas parāda, ka gēni nejaudā izskaidrot pilnīgi visu, kas padara mūs par tiem, kas esam."

It kā ar to nepietiktu, lai izraisītu radikālas pārdomas, olbaltumvielas šifrējošā genoma daļa - līdz šim kartētā daļa - sastāda tikai niecīgu proporciju no vispārējās DNS ģenētiskās sekvences. 2007. gadā sniegtais novērtējums vedina domāt, ka šī proporcija ir tik sīka kā viens procents. DNS atlikušos 99 procentus biologiem vēl joprojām nav izdevies izprast.

Vēl pavisam nesen genoma lielāko daļu zinātnieki noniecinoši dēvēja par "nepilnvērtīgo" DNS. Kaut ari šobrīd tie ir sākuši atzīt tā nozīmīgumu, pārdēvējot to par nešifrējamo DNS, šīs genoma daļas uzdevums vēl nav atklāts. Krievu zinātnieki Pjotrs Garjajevs, Vladimirs Popoņins un viņu pētnieku grupa Ļebedeva institūtā Maskavā ir tikai viena no daudzajām visā pasaulē, kas iesaistījušās sacensībā, lai atrisinātu šo noslēpumu, kas slēpjas katra organisma, no baktērijas līdz cilvēkam, ikkatrā šūnā. Krievu grupas pieeja un tās līdz šim atklātais varētu pārvērst mūsu izpratni par genomu un tā uzdevumu. Salīdzinājuši cilvēku valodas struktūru ar elementāro bāžu izkārtojumu nešifrējamajā DNS, grupas dalībnieki uzskata, ka viņi ir atklājuši līdzības, un rosina pieņemt, ka abas aplūkotās sistēmas seko gramatikas likumiem, lai strukturētu informāciju, ko tās izplata.

Citas pētnieku grupas pēta DNS vibrāciju reakcijas, uzvedinot uz domām, ka DNS forma ir ideāla, lai darbotos kā antena, kas uztver un pārraida signālus, lai ieslēgtu vai izslēgtu gēnu izpausmes. Kā šāda antena DNS ir bioloģisks instruments, mūsu nolūku, gribas un ticības pārraidītājs, nevis kalpo par patentatslēgu mūsu fizikālajai formai.

Membrānās un smadzenes

Divi pirmatnējo šūnu vezikulu pamataspekti - ūdens saturēšana un to aizsargājošā ārējā membrāna - ir sastopami katrā bioloģiskā organismā, sākot ar mikrobiem un beidzot ar mums. Taču bioloģiskās membrānas nav pasīvas, tās aktīvi rūpējas par nemitīgu divvirzienu signalizēšanas procesu starp apkārtējo vidi un organismu. Membrānas to dara ar tā dēvēto receptoru olbaltumvielu palīdzību. Šīs olbaltumvielas atpazīst signālus: gan ķīmiskos, tādus kā elektriski lādētus jonus, gan enerģētiskos, piemēram, elektromagnētiskās vibrācijas. Receptori ir tik būtiski ķermeņa uzbūvē, ka saskaņā ar zinātnieku aplēsēm aptuveni 40 procentu šifrētā DNS uzdevums ir gādāt par to pilnīgu atjaunošanos.

Brūss Liptons ir viens no pirmajiem biologiem, kas novērtē membrānu prioritāti bioloģiskās dzīvības veidošanā. Par individuālas šūnas "smadzenēm" parasti uzskata tās kodolu, jo tieši tur atrodas lielākā daļa šūnu DNS. Tomēr Liptons un daži citi biologi tā vietā uzsver šūnu membrānu nozīmīgumu, jo membrāna ne tikai uztver apkārtējo vidi, bet arī aktīvi pārraida informāciju.

Liptons un citi zinātnieki ir novērojuši, ka optimālais veids, kā enerģētiski organizēt divdimensiju membrānas trīsdimensiju telpā, ir iesaistot fraktālo ģeometriju - hologrāfisko procesu pamatu. Daudzšūnu organismu attīstībā organismu ieskaujošās membrānas darbojas kā informācijas apstrādātāji vispārējās formas enerģijas un informācijas datnē. Liptons apraksta šādas attīstības pieaugošo kompleksumu kā fraktālo evolūciju un, būdams šūnu biologs, koncentrējas uz tās procesiem, raugoties no organisma iekšienes. Sistēmu zinātnieks

Stjuarts Kaufmans veras uz evolūciju no citas perspektīvas, taču nonāk pie tāda paša secinājuma. Kaufmana aizraušanās ir sakarības, un tā novedusi viņu līdz pētījumiem, kas, iespējams, atklās bioloģiskās formas pamatus.

Kā atklājām iepriekš, atraktori ir pamatā un kalpo kā sagataves formām, kuras tiem seko un kuras tie vada. Kaufmans ir modelējis atraktorus, kas darbojas trīskārtīgu mezgla savienojumu sistēmā. Aizsākoties jebkādā nejauši izvēlētā rakstā, šīs specifiskās sakarības iemiesojošas sistēmas ātri sāk darboties stabilos ciklos. Attiecinot šīs atskārsmes uz organisma ģenētisko uzbūvi, Kaufmans rosina pieņemt, ka katru specializēto šūnu tipu organisma ģenētiskajā uzbūvē iespējams pielīdzināt specifiskam ģenētisko stāvokļu ciklam. Lai pārbaudītu, kā šis pieņēmums attiecas uz dažādiem organismiem, Kaufmans kartēja DNS daudzumu šūnā attiecībā pret dažādu šūnu tipu skaitu. Viņš parādīja, ka šo lielumu starpā pastāv spējas likuma noteiktas sakarības un tādējādi tie atklāj savu mēroga-invarianto fraktālo dabu.

Attiecībā uz cilvēka genomu Kaufmans ierosina, ka mūsu aptuveni 200 specializētie šūnu tipi kalpo kā atraktori desmitiem tūkstošu gēnu tīklā, trīskārši mijiedarbojoties cits ar citu. Kamēr katrā šūnu tipā vairākums gēnu ir neaktīvi, mazākums mijiedarbojas cits ar citu regulārā rakstā, kas nemitīgi atkārtojas atkarībā no attiecīgā šūnu tipa. Šajā jaunradītajā modelī gēnu izpaušanās variācijas un mutācijas ir reakcija uz apkārtējās vides signāliem, ko pārraida šūnu membrāna, kā to ierosinājis Liptons. Jaunu norādījumu izsniegšana genomam šūnas iekšienē mainītu mezgla savienojumus gēnu starpā un noteiktu, vai un kādā veidā tiem jāizpaužas. Sistēmu evolūcijā šādas izmaiņas savukārt izraisa pēkšņas pārveidošanās, zināmas kā bifurkācijas. Kompleksu sistēmu pētījumos ir novērots, ka šīs pārveidošanās rada pārbīdes atraktoru konfigurācijā, kā arī veicina pēkšņu jaunu kārtības formu parādīšanos.

DNS uzbūve kā aptītai dubultai spirālei ir ideāla, lai darbotos kā elektromagnētiskos viļņus uztveroša un pārraidoša antena. Ar šūnu membrānās esošo receptoru palīdzību rezonējoši saistīta, šī antena nodrošina nemitīgu koherences plūsmu organismā, kā arī selektīvu rezonansi ar apkārtējo vidi.

Uz gēniem centrēta modeļa pamatpremisa ir tā dēvētais Mendeļa iedzimtības likums. Tas nosaka: lai arī informāciju iespējams no gēniem nodot organismam, nekas, kas notiek ar organismu tā dzīves laikā, nespēj ietekmēt gēnus un nevar tikt nodots tālāk nākamajām paaudzēm. Tomēr šis likums aizvien vairāk sāk izskatīties nepārliecinošs.

Pētnieki Virdžīnijas universitātē un citviet mēģina definēt no jauna, ko varētu nozīmēt ģenētiskā pārmantojamība. Vienolšūnas un divol- šūnu dvīņu, kā arī to pēcnācēju pētījumos zinātnieki ir atklājuši, ka uzvedības un dzīvesveida tendences iespējams nodot tālāk. Eksperimenti ar laboratorijas dzīvniekiem parāda, ka šādas tendences iespējams pārmantot vairākās paaudzēs. Kamēr DNS kods, iespējams, saglabājas nemainīgs, dažos šūnu tipos atšķirības parādās gēnu izpausmes veidā. Šīs atšķirības tiek nodotas pēcnācēja šūnām, un šo parādību sauc par epiģenētisko pārmantojamību. Šādas epiģenētiskas iezīmes un ietekmes - lai arī tām nav ilgtermiņa evolucionāras nozīmes - iespējams nodot tālāk vairāku paaudžu garumā gan cilvēku, gan dzīvnieku valstī.

Organiska koherence

Bioloģiskās evolūcijas dominējošo, tik ļoti gēnu nozīmīgumu uzsverošo modeli ir nepieciešams radikāli apsvērt no jauna. Viss organisms būtu jāskata kā vienota būtne pastāvīgā un dinamiskā vairāklīmeņu mijiedarbībā ar apkārtējo vidi.

Ievērojamu koherences formu baktērijās paģērēja jau viens no pirmajiem soļiem kompleksu dzīvības formu evolūcijā - no Saules uz Zemi plūstošās enerģijas pārveide, zināma kā fotosintēze. Biofiziķis Gregorijs Engelss un viņa līdzstrādnieki žurnāla Nature 2007. gada aprīļa numurā ziņoja, ka koherences veids, ko uzskatīja par klātesošu tikai subatomu kvantu mikrolīmenī, ir reāli sastopams zaļā sēra baktērijās. Šī "kvantu koherence" darbojas kā enerģijas "viļņu pār- vadītājs", kas savieno gaismu uzkrājošo hromosomu ar baktērijas reakcijas centru. Bez viļņveidīgās enerģijas nodošanas ar šīs koherences palīdzību iedarbīgā fotosintēze, kas ļāva attīstīties dzīvībai uz mūsu planētas, nebūtu varējusi norisināties un uz Zemes nebūtu sarežģītākas dzīvības formas par baktērijām.

Kvantu koherenci dzīvajos audos savos eksperimentos ir demonstrējuši Ēriks Kornells, Volfgangs Keterle un Karls Vīmans, kuri 2001. gadā par to saņēma Nobela prēmiju. Kā bioloģiskas radības mēs esam enerģētiskas būtnes nemitīgā koherentas vibrācijas stāvoklī. Ne tikai mūsu iekšējās neiropsiholoģiskās sistēmas savstarpēji saistās ar enerģijas apmaiņas palīdzību, bet, kā redzēsim, mūsu realitātes uztvere arī ir atkarīga no šādas koherences.

Biolauki

Jau no visagrākajiem laikiem, par kuriem ir pieejamas liecības, cilvēce ir centusies izprast, kas ir tā parādība, kas būtnēs iedveš dzīvību - ierodas dzimšanas brīdī un dodas prom līdz ar fizikālā ķermeņa nāvi.

Daudzas kultūras visā pasaulē uztvērušas apziņas izpaušanos dažādos enerģijas frekvenču līmeņos. Austrumu dziedināšanas metodes turpina šo holistisko tradīciju, slimību skatot kā dzīvības spēku enerģijas plūsmas bloķēšanu vai izsišanu no līdzsvara. Gandrīz visas netradicionālās pieejas medicīnai piešķir nozīmi dzīvības spēkam - piemēram, indiešu kultūrā tā ir prāna, bet ķīniešu kultūrā - ci. Šie spēki atdzīvina bioloģisku radību tās dzimšanas brīdī un atstāj to, tai nomirstot.

Pamazām zinātnieki sāk atzīt un arvien vairāk novērtēt ar ķermeņa enerģijas plūsmām saistīto ļoti zema enerģijas patēriņa elektromagnētisko lauku nozīmīgumu. Šīs enerģijas plūsmas pārvietojas pa specifiskām līnijām, ko austrumu medicīna jau sen nosaukusi par meridiāniem. Valda uzskats, ka, tāpat kā artēriju sistēma mūsu ķermenī transportē asinis, šādi meridiāni transportē gan šo enerģiju neuztveramos, gan elektromagnētiskos elementus. Viscaur ķermenim, sadalīti šo meridiānu garumā, ir aptuveni tūkstotis punktu, kas ir šādu enerģiju mezgli, kur tām iespējams piekļūt cauri ādai. Ķīniešu akupunktūras metodes praktizētāji izmanto ļoti smalkas adatas, ko nesāpīgi iedur ādā šajos punktos, lai atbrīvotu enerģijas blokādes, paātrinātu ievainojumu dzīšanu, kontrolētu sāpes un stimulētu enerģijas plūsmu meridiānu sistēmā.

Jau 1950. gadā vācu medicīnas doktors Reinholds Folls aizsāka akupunktūras elektronisko testēšanu. Parādot, ka dažu milimetru robežās no akupunktūras punktiem, salīdzinot ar organisma punktiem ārpus šīm robežām, ir novērojama zīmīga ādas elektriskās pretestības samazināšanās, Folls pierādīja, ka eksistē izmērāma atšķirība pretestības līmeņos šajos punktos starp veselu ķermeni un slimu. 1992. gada pētījumā, iesaistot 300 brīvprātīgus dalībniekus, ārsti Žans-Klods Darra un Pjērs de Vernežuls dalībnieku akupunktūras punktos injicēja izsekojamas radioaktīvas vielas. Izsekojot šo vielu virzībai ķermenī, ārsti konstatēja, ka tās virzās pa ķīniešu medicīnai tradicionālajiem meridiānu ceļiem, kamēr citos punktos ķermenī injicētās vielas vienkārši izklīst. Atklājās, ka izplatīšanās temps enerģijas meridiānu sistēmā apliecina seno novērojumu, ka veselā ķermenī enerģijas plūsmas pieskaņojas diennakts bioritmiem.

Aizvien vairāk pētījumu šobrīd apstiprina akupunktūras iedarbī- gumu sāpju remdēšanā. Neirozinātnieks Brūss Pomerancs pirmais pierādīja, ka akupunktūra izraisa endorfīnu - mūsu organisma dabisko "labsajūtas" hormonu - ražošanu. Funkcionālā magnētiskās rezonanses izmeklējumu (/MRI) tehnoloģija smadzeņu skenēšanai, ko izmanto daudzi pētnieki, ieskaitot Zangu Hī Co Kalifornijas universitātē Irvinā, pēdējos gados ir parādījusi, ka akupunktūra padara neju- tīgu sāpju kontroles mehānismu mūsu smadzenēs. Akupunktūras spēja mazināt sāpes ir tik spēcīga, ka to izmanto, lai bez anestēzijas veiktu sirds operācijas.

Senie ķīnieši apgalvoja, ka či enerģijas rodas kaulos. Tāpēc ir interesanti, ka 2000. gadā atklājās, ka cilmes šūnas (nediferencētās ķermeņa sākotnējās šūnas) rodas kaulu smadzenēs. Doktore Eva Mīzija no ASV Nacionālā veselības institūta atklāja, ka pēcāk šūnas pārveidojas imūnšūnās un tādējādi tām nedraud ķermeņa aizsargsistēmas "uzbrukums", kamēr tās migrē pa ķermeni uz smadzenēm, kur tās rediferencējas neironos. Tas papildina pierādījumus, kas apstrīd nei- rozinātnieku iepriekš uzturēto pieņēmumu, ka mēs piedzimstam ar zināmu skaitu neironu, kas progresējoši iet bojā, mums pieaugot. Tā vietā reģenerācijas process turpinās visu mūžu, un zinātnieki ir atklājuši, ka tas reaģē uz mūsu gatavību mācīties, mainīties un augt emocionāli, prātā un garā.

Elektriskais ķermenis

Pētījumi rosina domāt, ka biolauku, cēlonisko organisma informācijas- enerģijas matrici, fizikālā formā pārvērš koherenti elektromagnētiskie lauki. Bioķīmiķis Alberts Sentģērģi pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados norādīja, ka daudzu šūnas daļu molekulārā struktūra ir pietiekami sakārtota, lai darbotos kā elektrības pusvadītājs. Astoņdesmitajos gados fiziķis Kirils Smits un pētnieks Simons Bests salīdzināja bioloģisko šūnu kārtīgo struktūru ar Shah funkciju (tās nosaukums, iespējams, izskaidrojams ar to, ka funkcijas grafiskais attēlojums atgādina kirilicas burtu ui). Tā ir specifiska Furjē transformācijas versija - matemātisks līdzeklis parādību transformēšanai uz un no to pamata viļņformas.

Ir labi zināms, ka nervi visā cilvēka ķermenī ir enerģētiski un vienādi polarizēti: pozitīvi ievades galā (vai dendrītā) un negatīvi izvades šķiedrā (vai aksonā). Tas ļauj elektriskajiem impulsiem pārvietoties tikai vienā virzienā un tādējādi nodrošina vispārēju elektromagnētisko koherenci nervu sistēmā. Medicīnas pionieris Luijs Pastērs 19. gadsimtā atklāja, ka tieši elektrisko lauku polarizācija ķermenī atšķir dzīvu bioloģisku vielu no mirušas, pat ja to ķīmiskais sastāvs ir identisks.

Elektriskie lauki ir cieši iesaistīti arī to mehānismu stimulēšanā, kas padara šūnas funkcionāli diferencētas. Gandrīz 30 gadus medicīnas doktors Roberts Bekers pētīja šos mehānismus un apkopoja pētījumus savā 1985. gadā iznākušajā grāmatā The Body Electric (Elektriskais ķermenis). Grāmatas līdzautors ir Garijs Seldens. Daži no Bekera pētījumiem bija saistīti ar elektromagnētisko lauku novatorisko izmantošanu šūnu ataugšanas stimulēšanā. Lai tas izdotos, Bekers vispirms izpētīja salamandru un citu abinieku, piemēram, varžu locekļu pārliecinošo spēju dabiski reģenerēties. Bioloģiski organismi sastāv 110 šūnām, dažas no tām (sauktas par cilmes šūnām) uzskata par "nediferencētām", jo tās spēj pārveidoties un "diferencēties" specifiskās šūnās, piemēram, aknu vai muskuļu šūnās. Bekers atklāja, ka abiniekiem ievainojuma vietā darbojošies elektriskie lauki izraisa šūnu de- diferenciāciju un sekojošu rediferenciāciju blakus esošās asins šūnās, tādējādi sekmējot trūkstošā locekļa reģenerāciju. Elektriskā strāva šķiet mijiedarbojamies ar šūnu membrānu, atbalstot Liptona uzskatu par tās intelektuālo funkciju. Atlabšanai turpinoties, elektriskais lauks, kura spēks pēc ievainojuma sākotnēji palielinās, atgriežas savā normālajā līmenī līdz ar sadzīšanu.

Evolucionārajam kompleksumam pieaugot, spēja dabiski reģenerēties šķiet mazināmies. Zinātnieki to mēdz saistīt ar proporcionāli lielāku nervu audu koncentrāciju smadzenēs, tādējādi samazinot nervu šķiedru daudzumu citās ķermeņa daļās zem kritiskā līmeņa, kas nepieciešams, lai stimulētu reģenerāciju. Tomēr zīdītāju fizioloģijā šķiet pastāvam nezūdoša spēja atjaunoties. Bekers atklāja, ka ataugšanu ierosina specifiska elektriskā aktivitāte epidermā (ādas membrānas virsējā slānī). Viņš atskārta, ka pēc ievainojuma ataugošās nervu šķiedras veido unikālus savienojumus ar epidermas slāni, radot tā sauktos neiroepidermālos savienojumus. Darbojoties kā kontaktligzdās iespraustas elektriskās kontaktdakšas, šie savienojumi veido precīzu elektrisko ķēdi, kas transportē nepieciešamo informāciju, lai izraisītu apkārtējo šūnu dediferenciāciju un tai sekojošu rediferenciāciju veselos audos. Šādos ievainojumos elektriskās strāvas virziens (polaritāte), amplitūda un spēks kalpo kā peilēšanas informācijas sistēma, piešķirot specifisku vērtību katrai ķermeņa zonai. Tas ir līdzvērtīgi veidam, kādā kompleksas sistēmas tiek matemātiski kartētas fāžu telpā, kas, kā noskaidrojām, atklāj fraktālo sistēmu pamatmodeļus, kā arī hologrāfiskos procesus darbībā.

Šādi pētījumi demonstrē, kā koherenti zema enerģijas patēriņa elektromagnētiskie lauki spēlē izšķirošu lomu formas strukturēšanā, kā arī mūsu un visu organismu veselības uzturēšanā.

Koherenta gaisma

Vadošā pētniece Valērija Hanta ir sniegusi nozīmīgu ieguldījumu mūsu biolauka izpratnē, pētot zema līmeņa elektromagnētiskos enerģijas laukus. Viņa identificēja divus galvenos lauka tipus, kas papildina viens otru, lai koordinētu mūsu ķermeņa formu un funkcijas. Pirmais tips darbojas kā mainīgs ieslēgšanas/izslēgšanas mehānisms, savukārt otrais ir pastāvīgs, lai ari svārstīgs, un tiešs lauks.

Mainīgais elektriskais lauks ir labi zināms. Tas izplatās mūsu nervu sistēmā, izraisot nervu, dziedzeru un citu sensoro impulsu pārraidi. Darbojoties ar digitālo "ieslēgts" un "izslēgts" signalizēšanas procesu palīdzību, mainīgais elektriskais lauks izraisa daudzus ķermeņa procesus, ieskaitot muskuļu kontrakcijas, sirdspukstus, dziedzeru sekrēciju un daudzas mūsu sensorās sajūtas. Otrais ir zemas intensitātes tiešais elektromagnētiskais lauks, kas šķiet nemitīgi starojam šūnu līmenī, ko Hanta un citi pētnieki uzskata par mūsu ķermeniskās formas lauka veidnes elektromagnētisko komponentu, saistītu ar Bekera reģeneratīvo lauku.

Hantai bija iespēja izpētīt arī rotējošam ritenītim līdzīgo virpuļu, ķermeņa enerģijas centru, izmērojamās enerģijas. Senās tautas dēvēja šos enerģijas centrus par čakrām. No septiņām primārajām čakrām, kuras, kā tiek uzskatīts, vada mūsu personiskā enerģijas lauka apzināšanos un enerģijas, piecas ir izkārtotas gar centrālajiem meridiāniem augšup pa mugurkaulu, viena ir starp un nedaudz virspus acīm, bet vēl viena atrodas galvvidū. Būdamas saistītas ar nervu pinumiem un hormonus izdalošo un hormonālo līdzsvaru regulējošo ķermeņa endokrīno sistēmu, čakras - kā to uzskata austrumu kultūras - spēlē galveno lomu apziņas vadīšanā.

Pētījumos atklājās, ka cilvēka biolauka elektroniskie ieraksti ir visstiprākie virs čakrām. Kad signālu no nervu sistēmas mainīgā lauka izfiltrēja frekvencē virs 500 cikliem sekundē, bija iespējams saskatīt pastāvīgo zemas intensitātes tiešo lauku. Šī koherentā enerģijas lauka frekvences šķiet esam aptuveni desmit reizes augstākas nekā laukam, ar kura palīdzību tiek kontrolēta cilvēka nervu sistēma, lai arī tā intensitāte ir mazāka par pusi no nekustīga muskuļa intensitātes.

Biofiziķis Fricis Alberts Pops, vadošs cilvēka biolauka pētnieks, kopā ar kolēģiem Starptautiskajā biofizikas institūtā daudzus gadus ir pētījis biolauka tālāku, gaismas emisijas veidotu aspektu - "biofo- tonus". Šī emisija ir ultravioletā starojuma gaismas diapazonā redzamā zema līmeņa koherenta luminiscence - aura, kuras funkcija, šķiet, ir enerģijas procesu regulēšana un komunikācija gan ar, gan starp šūnām. Sadarbībā ar Popu krievu fiziķis Konstantīns Korotkovs izstrādāja veidu, kā palielināt biofotoniskās emisijas, lai izmērītu cilvēka auru. Korotkovs pirmais izmantoja gāzu emisijas vizualizēšanas metodi kā diagnostikas instrumentu, jo emisijas līmenis veselos un slimos organismos atšķiras.

Pēdēja laikā šo metodi arī izmanto, lai izpētītu saistību starp biolaukiem un apziņu. Mērot dziednieku auras rādījumus brīdī, kad tie sūta dziedinošās enerģijas, Korotkovs atklāja nozīmīgas pārmaiņas. Kad viņš palūdza brīvprātīgiem eksperimenta dalībniekiem nosūtīt spēcīgas mīlestības pilnas vai naidpilnas domas, gāzu emisijas vizualizēšanas monitors uzrādīja būtiskas izmaiņas dalībnieku gaismas emisijas. Tāpat kā Klifs Baksters pirms daudziem gadiem - pievienojot aprīkojumu augam un liekot kādam nosūtīt spēcīgus apdraudošus vai augšanu veicinošus nolūkus, - Korotkovs izmērīja organisma reakciju.

Jaunākie pētījumi rāda, ka vienmēr klātesošais fona elektromagnētiskais "troksnis" dzīvās sistēmās ar rezonanses palīdzību spēj nozīmīgi pastiprināt vājus enerģijas laukus. Par rezonanses spēku esam pārliecinājušies jau iepriekš. Šajā gadījumā tā krietni spēcina impulsus, kas citādi būtu pārāk vāji, lai izraisītu pārmaiņas. Tagad ir zināms, ka šāda tā dēvētā stohastiskā vai fona rezonanse ir sastopama daudzās organisma sistēmās, ieskaitot sensorās informācijas apstrādi un ķīmisko reakciju svārstības.

Ūdens brīnumainās spējas

Jau noskaidrota ūdens svarīgā nozīme kā enerģiju un to saturošās informācijas vadītājam, transportētājam un rezonatoram.

Zinājām, ka ūdens ir bioloģiskās dzīvības pamats, tomēr, iespējams, neapzinājāmies, cik tas ir īpašs. Ūdeni dzīvās šūnās cilvēki bieži uztver tāpat kā ūdeni okeānā, taču pastāv viena būtiska atšķirība. Pretēji ūdenim okeānā, ūdens mūsu organismā ir ļoti strukturēts, un šī organizētā kārtība ir izšķiroša šūnu veselīgai funkcionēšanai. Līdzīgi kā elektromagnētisko lauku fona rezonanse, kas veicina mūsu biolauku koherenci, ūdens kā šādu lauku vadītājs uzlabo informācijas uzglabāšanu, vadīšanu un transportēšanu, tādējādi atvieglojot procesus, kas ļauj mūsu ķermenim saglabāt līdzsvaru un harmoniju. Mūsu ķermenī ūdens, ko padzeramies, ir pakļauts krasām pārmaiņām, tam tuvojoties DNS molekulu virsmai. Tā ūdeņraža saišu vibrācijas tīkls palēninās, un ūdens klātbūtne patiesībā vada DNS un tuvējo olbaltumvielu mijiedarbību.

Monika Fuksreitere kopā ar kolēģiem ir atklājusi, ka brīnumainā kārtā ūdens to paveic, retranslējot informāciju olbaltumvielām. Šī informācija brīdina olbaltumvielas par iespējamām problēmām ar DNS un tādā veidā veicina olbaltumvielu pārvietošanos uz potenciāli labvēlīgāku vietu.

2005. gadā materiālzinātniekam Rustumam Rojam un viņa kolēģiem izdevās atrast iespējamo mehānismu, kas veicina uz ūdens bāzētu homeopātisko līdzekļu iedarbību. Pētnieki atklāja, ka ūdenim piemīt tā dēvētās pārveidošanās īpašības tajā aspektā, ka tā atomu struktūra ļauj ūdenim rezonējoši pārveidoties citai vielai pieskaņotā formā un paturēt oriģinālās vielas atmiņas pat tad, kad tās vairs nav klāt. Rezonansi un tādējādi arī homeopātisko līdzekļu potenci ir iespējams vēl vairāk veicināt ar kratīšanu. Ir nepieciešams līdzekli strauji sakratīt, jo tas, kā atklājuši pētnieki, rada būtiskas pārmaiņas tā struktūrā.

Gaismas kristāli

Pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados pirmo reizi atklāja, ka ko- herenta gaisma patiesībā spēj in-formēt matēriju, lai tā paškomplek- tētos. Lāzera stara raidīšana uz sīkām polistirola lodītēm ūdenī izraisa tūlītēju paškomplektēšanos kristāliskā struktūrā. Žurnāla New Scientist 2006. gada maija numurā žurnālists Džastins Mullins rakstīja, ka gaisma "darbojas kā arhitekts, mūrnieks un būvstrādnieks, pārvēršot būvmateriālus tempļos". Mainot gaismas polarizāciju (elektromagnētiskā lauka ierobežošanu noteiktā virzienā), kristāliskās struktūras iespaidīgi un nekavējoties pārvēršas no vienas ģeometriskas formas citā.

Kišans Dolakija kopā ar kolēģiem Sv. Andreja universitātē Skotijā izmanto šo paņēmienu, lai radītu optiskas bioloģisko struktūru, piemēram, sarkano asins šūnu, grupas. Demonstrējot gaismas organizējošo spēku, ko bioloģiskos organismos stabilizē ķīmiskās saites, pētnieki palīdz saprast, kā koherentās biolauku enerģijas veido organisku formu.

Veidus, kādos ne tikai gaismas, bet arī skaņas koherentās vibrācijas spēj veidot noteiktas struktūras, pēta fizikas nozare simātika. Specifiskas skaņas frekvences lietošana pētījumos liek smiltīm un citām sīkām daļiņām paškomplektēties ģeometriskās un harmoniskās struktūrās.

Visi esam "dvīņi Džimi"

Mūsu ķermeņu nelokālā saistība ir pārsteidzoša. Biosasaistes atklāšana ir vēl viens piemērs šai vienotībai un tam, kā tā iemiesojas mūsos.

Vienolšūnas dvīņu pētījumi ir parādījuši, ka lielā mērā viss viņu dzīvesstāsts, iespējams, atspoguļo šādu sasaisti. Jādomā, ka visplašāk pazīstamais piemērs ir stāsts par "dvīņiem Džimiem", kurus atšķīra vienu no otra, kad viņi bija tikai četras nedēļas veci, un kuri atkal satikās, sasnieguši 39 gadu vecumu. Minesotas universitātes pētnieku analizētie dvīņu dzīvesstāsti ir apbrīnojami līdzīgi. Kamēr brāļu identisko garumu un svaru, kā arī līdzības simpātijās un antipātijās iespējams piedēvēt viņu ģenētiskajai predispozīcijai, citi dvīņu dzīves aspekti liecina par noslēpumaināku sakarību līmeni. Abu brāļu audžuvecāki, kuri nebija pazīstami, nosauca zēnus par Džimiem. Bērnībā abiem puikām bija suņi, kuriem abi bija devuši vārdu Tojs. Katrs dvīnis apprecēja sievieti, vārdā Linda, tad izšķīrās un apprecējās no jauna ar sievieti, vārdā Betija. Kad brāļi beidzot atkal satikās, viņi atklāja, ka abi ir ugunsdzēsēji, bet pirms tam abi uz pusslodzi pildījuši šerifa pienākumus.

Pēdējo 40 gadu laikā eksperimenti, kas veikti, pētot vienolšūnas dvīņu pāru smadzeņu sistēmas, ir atkārtoti parādījuši augstu nelokālās saistības līmeni dvīņu starpā. 2004. gadā psihofiziologs J. Vaker- mans prezentēja apskatu par /MR1 eksperimentiem, kas ilustrēja viena cilvēka vizuālās smadzeņu garozas aktivizēšanos, kad tā partneri pakļāva žilbinošai gaismai citā telpā. Šādus "pārsūtīto stimulu" eksperimentus iespējams atkārtot un neatkarīgi pierādīt, nešaubīgi parādot nelokālas pārsūtīšanas no smadzenēm uz smadzenēm realitāti.

Kļūst skaidrs, ka organisma informācijas matrice jeb biolauks ir tikpat reāla organisma daļa kā tā šūnas, sirds vai locekļi. Visi organismi - ieskaitot mūs - ir "makroskopiskas kvantu sistēmas", kuras nav iespējams reducēt uz to sastāvdaļu summu.

Astotā nodaļa

Pieredze

Mūsu uzdevums ir atbrīvot sevi no šī cietuma Itelpas un laika ilūzijas!, paplašinot savu labvēlības loku, lai apskautu visas dzīvās radības un visu dabu tās skaistumā.

Alberts Einšteins

1995. gadā apziņas filozofs Deivids Čalmers uzdeva divus jautājumus. Pirmais, ko viņš definēja kā "vieglo" jautājumu, vaicā: kā darbojas materiālās smadzenes un kā tās sasaista kopā sensorās informācijas pārpilnību, lai veidotu mūsu saliedēto pasaules uztveri? Otrais, "grūtais", jautājums ir: kā materiālās smadzenes "ģenerē" nemateriālo prātu un mūsu pieredzes realitāti?

Čalmera jautājumi rezumē materiālistiskās zinātnes pieeju, kas skata apziņu vienīgi kā nejaušu evolūcijas procesu rezultātu. Taču, kā esam atzīmējuši visas grāmatas garumā, dzimst jauna realitātes vīzija. Tādēļ - līdz ar strauji augošo novatorisko zinātnieku skaitu - uzskatām, ka Čalmera jautājumus, it īpaši otro, ir nepieciešams radikāli pārformulēt.

Vairākums zinātnieku koncentrējas tikai uz savu kompetences jomu. Lai arī tas ļauj viņiem aizvien dziļāk izprast tās specifiskās īpašības, rezultātā tiek sašaurināta un ierobežota viņu izpratne par plašāku pasauli. Tā, piemēram, lielākā daļa biologu ne tikai neapzinās jaunākos atklājumus fizikā un komplekso sistēmu zinātnē, bet viņu izpratne krietni vien atpaliek, tādēļ tie iespaidojas no jau novecojoša pasaules uzskata. Tomēr šie biologi - kā vairākums zinātnieku un iesīkstējušu agrāko ideoloģiju kalpu - bieži izsakās ar tāda līmeņa autoritāti, kas nav attaisnojama, ņemot vērā viņu nepietiekamās mūsdienīgās zināšanas.

Ir ļoti maz vadošu zinātnieku ar tik plašām interesēm un apzināšanos, lai gan izprastu, gan palīdzētu attīstīt jaunu pasaules uzskatu, ietverot atklājumus, kas neiekļaujas pastāvošajā modelī.

Lai vai kā, topošā nedalāmās realitātes vīzija piedāvā vispusīgu pasaules uzskatu un pasaka priekšā atbildes uz abiem Deivida Čalmera uzdotajiem jautājumiem - gan "vieglo", gan "grūto". Šī vīzija nevis uztver "materialitāti" atsevišķi no "nematerialitātes" un prātu atsevišķi no matērijas, bet visu, ko saucam par realitāti, skata kā cieši saaustu līdzattīstošos un līdzradošu procesu gobelēnu.

Dziedinot veselo

Jaunākie apziņas pētījumi paplašina mūsu prāta spēju apzināšanos, kā arī spēju uztvert un ietekmēt nelokālā līmenī - tas ir spēks, ko vairākums vēl neapzinās.

Kā atklājām iepriekšējā nodaļā, mūsu ķermenis ir vienots veselums, kas daudzos līmeņos nemitīgi rezonē ar apkārtējo vidi. Mūsu domas un emocijas ir neatņemami realitātes pieredzēšanas aspekti. Ķermenis, prāts un jūtas jāskata kā kopums, ko pareizi izprast iespējams vien tā veselumā. Šāda pieeja nav raksturīga Rietumu medicīnai. Lai arī ārsti identificē slimības simptomus un ārstē tos ar specifiskiem līdzekļiem, simptomu dziļākie cēloņi bieži netiek apzināti un to tālākās sekas parasti paliek neievērotas. Tas līdzinās centieniem izprast skaņdarbu, ņemot vērā tikai atsevišķas notis.

Notis, tāpat kā slimības simptomus, iespējams specifiski identificēt. Taču tikai tad, kad notis uztveram kā vispārējas kompozīcijas daļas, mēs spējam izprast skaņdarba mērķi un nozīmi. Līdzīgi - tikai tad, kad ārsts izprot slimību holistiskā kontekstā, tas spēj ārstēt drīzāk tās cēloni, nekā simptomus un galu galā izārstēt slimnieku.

Mūsu laika izjuta

Cilvēka smadzenes ir visapbrīnojamākā līdz šim atklātā datu apstrādes sistēma. Salīdzinājumam, visjaudīgākie līdz šim konstruētie datori ir vienkāršāki par visvienkāršāko vienšūnas bioloģisko organismu.

Ciparu datori šifrē signālu ievadi un izvadi bitos (ciparu 0 un 1 virknēs) un apstrādā informāciju ar elektroniskiem, ar bitiem manipulējošiem, ieslēgts/izslēgts komutatoriem. Turklāt datoriem ir iebūvēts pulkstenis, kas sinhronizē datu apstrādes operācijas. Kaut gan šo pieeju aktīvi izmanto daudzās tehnoloģijās, tā ir pilnīgi nepiemērota, lai izpildītu tos kompleksos mentālos uzdevumus, kurus apstrādā mūsu smadzenes un kurus uzskatām kā pašus par sevi saprotamus. Piemēram, atpazīt seju pūlī ir uzdevums, ko spējam paveikt, ne mirkli nevilcinoties, kamēr datoram tas šķiet neticami grūti. Iemesls slēpjas tajā, ka mūsu smadzenēs ir dinamiska matrice, kas sastāv no kādiem simts miljardiem neironu - nervu šūnu, kas, līdzīgi datoriem, darbojas elektriski. Taču tās nevis vienkārši darbojas digitāli ieslēgtā vai izslēgtā režīmā, bet tā dēvētajā analogajā režīmā un spēj atbildēt uz ievades signāliem un ražot izvades spriegumu dažāda stipruma signālu diapazonā.

Esam noskaidrojuši, ka, atšķirībā no datoriem, mūsu smadzenēs nav iekšējā pulksteņa. Mūsu notikumu izpratne uzkrājas no nebeidzamiem, uz sajūtām balstītiem ievades signāliem no apkārtējas vides. Šie signāli parādās dažu milisekunžu robežās un tikai tad, kad tie kopīgi pārkāpj enerģijas slieksni, attiecīgais neirons sūta izvades signālu, kuru saņemot sākam apzināties notiekošo. Atkal, atšķirībā no datoriem, kas ir konstruēti ar fiksētu tehnisko nodrošinājumu un programmējamu programmatisko nodrošinājumu, mūsu neironi ir ļoti plastiski. Nervu kanāli - neironu savienotāji - pastāvīgi mainās un pielāgojas, mijiedarbojoties ar to, ko uztveram kā realitāti. Lai arī daudzus gadus neirozinātnieki ticēja, ka, neironiem ejot bojā vecuma, slimības vai traumas dēļ, tie netiek aizstāti, kā jau minējām, ir pierādījies, ka tā nav taisnība. Procesā, ko sauc par neiroģenēzi, jauni neironi rodas visa mūsu mūža garumā, it īpaši pastiprināti izjustas pieredzes rezultātā.

Mūsu pieredzes enerģētiskie nospiedumi šifrē ne tikai pieredzes fizikālās īpašības, bet arī to, kā mēs šo pieredzi izjūtam un ko par to domājam. Faktiski tieši mūsu domas un emocijas par notikumiem mūsu dzīvē ir visspilgtākie un ilgstošākie šo notikumu aspekti. Pat tad, kad vairs apzināti neatceramies kādu notikumu, ar to saistītās emocijas mēdz saglabāties neapzinātajā atmiņā. Papildinot mūsu ierastās reakcijas modeli, cerības, bailes, dusmas, nožēla un neskaitāmas citas sajūtas ir ēnainā nostūra aspekti, no kura iznirst mūsu "saules apspīdētā" apzināšanās.

Smadzenes bez apstājas apstrādā lielu apjomu apkārtējās vides iespaidu, uz kuriem sākotnēji reaģējam neapzināti. Milzīga daļa no šiem iespaidiem tā arī paliek neapzināti, jo tikai tad, kad tie ir enerģētiski pietiekami spēcīgi, tie šķērso mūsu apzināšanās slieksni. Apzināto iespaidu šķietamā nepārtrauktība ir iluzora, jo bez iekšējā "laikrāža" mūsu uztvere atpaliek no daudzajiem stimuliem, kuri nemitīgi ir mums visapkārt un ar kuriem mēs mijiedarbojamies. Uz šādiem iespaidiem reaģējošiem nervu procesiem nepieciešama aptuveni ceturtdaļa sekundes, lai uzkrātos un pārvērstos apzinātā pieredzē - tas ir izskaidrojams ar stimulu dažādajām īpašībām, tādām kā krāsa, forma un faktūra. Lai arī šīs īpašības parādās vienlaicīgi, smadzenes reģistrē tās atšķirīgos laikos.

Mūsu ikdienas apzināšanās procesā šī iespaidu daļējā sakritība kļūst par vienotu veselumu un mēs piedzīvojam savu mostošos apziņu kā vienotu plūsmu. Tieši tā veidojas mūsu laika izjūta. Pieredzi bagātinošie emocionālie un garīgie iespaidi manipulē ar laika izjūtu, paātrinot to līdz "ātrās pārtīšanas" režīmam vai pārslēdzot uz palēnināto režīmu. Traumatiski notikumi šķiet palēninām vai pat apstādinām laiku, turpretim, kad izklaidējamies, "laiks skrien vēja spārniem".

Prāts pār matēriju

Šāda vienas un tās pašas realitātes atšķirīga uztvere ir ikdienišķa parādība. Taču mēs reti kad apzināmies, cik ļoti mūsu ticība vai neticība iespaido to, ko patiesībā "redzam". Parasti mūsu ego patība ir atkarīga no kultūras nosacījumiem. Sekojoši mēs ne tikai rīkojamies saskaņā ar savu dominējošo pasaules uzskatu un pārliecību, bet mūsu identifikācija ir tik spēcīga, ka mēs burtiski nespējam saskatīt to, ko nespējam iedomāties. Kad spējam kaut ko iedomāties, radām šīs parādības tēlu, kas mums ar to saistās. Bez šādas saistības trūkst rezonanses un mums nepietiek enerģētisko un informācijas līdzekļu, lai pieskaņotos jaunai parādībai. Kad spējam iedomāties kādu parādību un ticam tās realitātei, mēs spējam šo realitāti arī pieredzēt.

Gadu tūkstošiem garīgie skolotāji mācījuši saviem skolēniem iemantot lielisku labsajūtu ar meditatīviem paņēmieniem, harmoniski saskaņojot prātu un emocijas. Turklāt skolotāji ir atklājuši mācekļiem, kā prāta saskaņotais spēks spēj uzveikt fiziskas sāpes. Tibetiešu mūkus, piemēram, kopš sendienām apmāca vizualizēšanas treniņos, kas ļauj tiem palēnināt vai paātrināt sirdsdarbību un pēc vēlēšanās mainīt ķermeņa temperatūru. Šādi vingrinājumi daudzu gadu garumā ļauj mūkiem koncentrēt savu prātu tik mērķtiecīgi, ka ir dokumentēti gadījumi, kad, pavadot nomoda nakti ieputinātiem sniegos, mūkiem ir izdevies izkausēt sniegu sev apkārt tikai ar savu ķermeņu siltumu. Lai arī mums var nepiemist viņu gara spēks un trenētība, arī mūsu ticība ne tikai ir spējīga izmainīt mūsu bioloģiju, bet patiesībā tā dara to visu laiku.

Kas ir tas process, kas piešķir domām un sajūtām tādu spēku pār mūsu ķermeni? Iepriekšējā nodaļā aplūkojām biologa Brūsa Liptona modeli, saskaņā ar kuru šūnu membrānas darbojas kā organiski, ar apkārtējo vidi dinamiski saistīti informācijas procesori. Receptoru molekulas membrānās rezonē un savstarpēji saistās ar specifiskiem apkārtējās vides fizikāliem un informācijas stimuliem. Šo molekulu reakcijas ir impulsi, kas nosaka šūnas uzvedību un iekšējo stāvokli.

Taču, kā norāda Liptons, šūnu aktivitāti izraisošos stimulus iespējams izkropļot. Tādējādi tie drīzāk ataino mūsu uzskatus par realitāti. Apkārtējās vides signāli, piemēram, mūsu sajūtas un domas - pat, un bieži it īpaši, kad tie ir neapzināti - ietekmē šūnas uzvedību un tātad arī veselību, vienalga, vai tie atspoguļo vai neatspoguļo "reālo" pasaules uzskatu. Kā savā grāmatā It's the Thought Tbat Counts (Tieši domai ir nozīme) raksta bioķīmiķis Deivids Hamiltons, mūsu apzināto un neapzināto domu un emociju - abas izpauž mūsu uzskatus par mums un plašāko pasauli - saskaņa spēcīgi ietekmē ķermeņa veselību un vispārējo labsajūtu katras mūsu ķermeņa šūnas līmenī.

Placebo efekts

Tas, kā ticība un gaidas iespaido mūsu bioloģiju, zīmīgi izpaužas tā dēvētajā placebo efektā.

Pirmo reizi šis efekts atklājās farmaceitisko zā|u izmēģinājumos divdesmitā gadsimta piecdesmitajos gados, pārbaudot jauna medikamenta iedarbību, salīdzinot to ar fiktīvu līdzekli jeb placebo, ko deva pacientiem ar simptomiem, kādus paredzēts ārstēt ar jauno medikamentu. Daudzos pētījumos ir atklājies, ka vidēji trešdaļa pacientu, kas lietoja placebo medikamentu,sāka justies labāk. Pie tam vairāki pētījumi ir parādījuši, ka cilvēki ar vieglas depresijas simptomiem reaģē uz placebo zālēm tikpat labi kā uz antidepresantiem, turklāt bez jebkādiem nelabvēlīgiem blakusefektiem.

Ilgu laiku ārstu vidū bija populārs uzskats, ka reakcija uz placebo medikamentiem ir psiholoģiska rakstura. Pētnieki Mičiganas universitātē pārbaudīja šo pieņēmumu, skenējot smadzeņu darbību veselīgiem brīvprātīgiem eksperimenta dalībniekiem, kuru žoklī injicēja sālsūdeni, izraisot sāpīgu spiedienu. Brīvprātīgajiem pateica, ka tie tūdaļ saņems jaunu sāpes remdinošu līdzekli, kaut gan patiesībā viņiem deva placebo. Skenēšanas rezultāti parādīja, ka eksperimenta dalībnieku smadzenes reaģēja uz viņu ticību placebo medikamentam, izdalot en- dorfīnus - dabiskas sāpes remdinošas ķīmiskas vielas, kas bloķē sāpju signālus nervu šūnās-, un, tiem kursējot pa viņu ķermeņiem, brīvprātīgie sāka justies labāk.

Jādomā, ka placebo medikamentu iedarbības koeficients pieaug. 1999. gadā savā rakstā žurnālam Science Martins Enserinks stāstīja: izmēģinājumi ar medikamentiem obsesīvi kompulsīvo traucējumu mazināšanai atklāja, ka 15 gadu garumā uz placebo medikamentiem reaģējošo pacientu skaits pieauga faktiski no nulles līdz tādam līmenim, ka daži izmēģinājumi cieta neveiksmi, jo uz placebo reaģējošo pacientu skaits bija pārāk augsts. Gadu agrāk 19 antidepresantu izmēģinājumu meta-analīzē psihologi Irvings Kiršs un Gijs Sapirsteins secināja, ka attiecīgie medikamenti trīs ceturtdaļās sava iedarbīguma paļaujas uz placebo efektu.

Šī efekta dziedinošo spēku un potenciālu beidzot sāk atzīt, taču ne jau medikamentu ražotāji, kas, protams, nav pārsteidzoši. Šķiet, ka placebo efekts ir atkarīgs no cilvēka vēlmes tikt dziedinātam un no paļāvības uz līdzekļa iedarbīgumu.

Psihofarmakoloģe Kendisa Pērta, grāmatas Molecules ofEmotion (Emociju molekulas) autore, bija viena no pirmajām, kas pētīja ciešo saistību starp prātu, emocijām un ķermeni. Pagājušā gadsimta septiņdesmito gadu sākumā biologi centās izprast, kā darbojas prātu un garastāvokli ietekmējoši narkotiski līdzekļi, piemēram, morfijs. Pieņemot, ka šādi līdzekļi mijiedarbojas ar smadzeņu šūnu receptoriem, Pērta ar kolēģi Solu Snaideru atklāja šādu receptoru esamību. Šis atklājums deva zaļo gaismu atziņai - ja mūsu ķermenī ir šādi receptori, tad mūsos jābūt arī dabiskam labsajūtas opiātam. 1975. gadā neiro- zinātnieki Džons Hjūzs un Hans Kosterlics šo opiātu identificēja; tā izrādījās molekula, saukta par endorfinu, kas, starp citu, lielā daudzumā izdalās fiziskas slodzes laikā, kā arī ēdot šokolādi.

Endorfīni ir vieni no tā dēvēto neiropeptīdu veidiem, kas rodas no emocijām un paši tās rada mūsu nepārtrauktajā pieredzes plūdumā. Iesaistīti daudzās ķermeniskajās funkcijās, sākot ar sāpju kontroli un beidzot ar hormonu izdalīšanu, neiropeptīdi un šūnu receptori, ar kuriem tie mijiedarbojas, veido psihosomatisku un dinamisku sistēmu, kas darbojas mūsu domās, emocijās un ķermenī.

Sirds un prāts

Vairākumam no mums parasti domas un emocijas saistās ar personisko sevis izjūtu, kas balstīta uz ego. Šādas sevis izjūtas izraisīta dabiska nošķiršanās no citiem ir pamatā vārdam savtīgs. Kad nespējam pārkāpt šīs izjūtas dabiskajām robežām, mēs jūtamies vientuļi un nošķirti, kādi patiesībā arī esam, raugoties uz pasauli vienīgi no šīs šaurās perspektīvas. Kad mūsu ego ir pārāk dominējošs vai, pretēji, pārāk vājš, šādu šķietamu nošķirtību bieži pavada grūtības izjust em- pātiju pret plašāku pasauli. Šī dziļā nošķirtības, savas vietas nerašanas un vientulības izjūta, kā uzskata daudzi psihologi, veicina pēdējos gados pieaugošo depresiju. Mūsu ego prāta nošķirtības un baiļu ģenerētajās negatīvajās emocijās sakņojas daudzās nesaskaņas, kas šķir cilvēkus citu no cita. Turpretī pozitīvās sajūtas, ko izraisa bauda, prieks un mīlestība, nerodas prātā, bet sirdī. Šīm sajūtām piemīt spēja savienot mūs ar vis-pasauli arvien plašākos apzināšanās līmeņos.

Ksam noskaidrojuši, ka viss mūsu ķermenis ir saliedēta enerģijas- informācijas sistēma. Šis novērojums izvirzās priekšplānā arī secinājumos, ka intelektu un uzmanību neregulē smadzenes, jo, kā parāda pētījumi, sirdij piemīt uztveres spēja, turklāt tai ir iedzimts intelekts.

Pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados fiziologi Džons un Beatrise Leisiji atklāja, ka ne tikai smadzenes sūta signālus mūsu sirdij, kurus sirds gan ņem vērā, taču ne vienmēr tiem seko, bet ari sirds sūta signālus smadzenēm, kuras šiem signāliem klausa. Vēlāk atklājās, ka sirdij ir pašai sava nervu sistēma, kas sastāv no vismaz 40000 nervu šūnām (neironiem) - tikpat daudz, cik dažādos smadzeņu zemgarozas centros. Turpmākā šo atklājumu izpētē noskaidrojās, ka starp sirdi un smadzenēm darbojas domu un sajūtu divvirzienu biokomunikācijas sistēma.

Kopš 1991. gada stresa pētnieks Doks Čildre kopā ar kolēģiem HeartMath institūtā Kalifornijā veic pētījumu, lai demonstrētu, kā tādas negatīvas emocijas kā nedrošība, dusmas un bailes izsit ķermeņa nervu sistēmu no līdzsvara un izraisa neregulāru un traucētu sirdsdarbību. Turpretim mīlestības, līdzjūtības un labvēlības izraisītās pozitīvās emocijas, kā pētnieki atklāja, raida atbilstošus enerģijas signālus, kas veicina kārtību, mazina stresu un ievieš līdzsvaru nervu sistēmā. Tas atspoguļojas harmoniskā sirdsdarbībā.

Sirds ģenerē spēcīgāko no ķermeņa radītajiem elektromagnētiskajiem laukiem - lauku, ko, kā demonstrēja HeartMath pētnieki, ar magnētiskiem un elektrostatiskiem detektoriem iespējams izmērīt vairāku pēdu attālumā.

Pozitīvo emociju spēks

Viens no izaicinājumiem, kam stājas pretim pētnieki, izzinot cilvēku uzvedību ārpus laboratorijas "reālas dzīves" situācijās, ir to mainīgo lielumu skaita samazināšana, kurus nepieciešams ņemt vērā, lai sniegtu pierādījumus kādā noteiktā gadījumā. Tomēr kāds projekts spēja tikt galā ar šo uzdevumu - tā mērķis bija noskaidrot, vai pozitīvas emocijas veicina garāku mūžu. Projekta ietvaros pētnieki izzināja 180 mūķeņu ilgmūžību. Visas mūķenes vadīja savu vienādi rimto mūžu klosterī projām no ārpusē valdošajiem nemieriem un stresa. Viņu dienasgrāmatās lietoto pozitīvo vārdu analīze, kuras rezultāti 2001. gadā tika publicēti žurnālā Journal of Personality and Social Psychiatry, parādīja, ka mūķenes ar vispozitīvākajiem uzskatiem un emocijām bija ne tikai laimīgākas par savām māsām, bet arī nodzīvoja daudz garāku mūžu. Tātad pozitīvas emocijas būtiski ietekmē gan mūsu labsajūtas līmeni, gan to, cik ilgi baudīsim dzīvi.

Franču golfa spēlētājs Žans van dc Velde 1999. gada atklātajā čempionātā Carnoustie laukumā Skotijā ieņēma līderpozīcijas, pirms viņš veica izšķirošo sitienu, bumbiņai ielidojot ūdenī un atstājot spēlētāju otrajā vietā. Kad 2007. gadā čempionāts atkal notika tajā pašā laukumā, sportistam kāds pajautāja, kā viņš toreiz juties, uz ko Van de Velde atbildēja: "Es redzu pasauli kā glāzi, kas ir līdz pusei pilna, ieteicams, ar vīnu. Jo labāk, ja es pats jau esmu to pirmo pusi izdzēris." Vai nav labi teikts?

Emocionālais IQ

1996. gadā psihologs Daniels Goulmens pārskatīja sirds nozīmīgumu tajā, kā uztveram pasauli un mijiedarbojamies ar to. Viņš pamanīja, ka cilvēka intelektuālo un izziņas spēju koeficients IQ būtiski nemainās no bērnības līdz vecumdienām, neraugoties uz izglītības iespējām un sasniegumiem. Goulmens atklāja, ka panākumi dzīvē, ko atspoguļo labklājība, šķiet, ir mazāk atkarīgi no IQ, bet vairāk no spējas pārzināt un attīstīt emocionālo intelektu. Psihologs nosauca attiecīgo rādītāju par EQ: emocionālo intelekta koeficientu. EQ saistās ar sevis apzināšanos un spēju uztvert kopsakarību starp mūsu domām, emocijām un darbībām, kā arī to ietekmi uz citiem. Atšķirībā no IQ, EQ iespējams apmācīt un pat mainīt visa mūža garumā.

Bailes bieži vērtē kā negatīvu emociju. Taču tās ir veselīgas brīžos, kad ļauj apzināties nenovēršamus draudus un atbilstoši rīkoties. Problēma parādās tad, ja baidīšanos pārvēršam pieradumā, jo, izjūtot bailes, ķermenis burtiski saraujas. Bioloģiski mēs izslēdzam visus nebūtiskos procesus, lai koncentrētos uz arhaisko evolucionāro izvēli starp cīņu un bēgšanu. Kad briesmas ir garām, mēs atslābināmies un ķermenis atgriežas līdzsvara stāvoklī. Taču, kad bailes kļūst hroniskas, šī bioloģiskā atgriešanās līdzsvarā nav iespējama. Tā vietā pastāvīgais baiļpilno domu un emociju līmenis mūs cieši tur "cīnies vai bēdz" stresa spīlēs. Tas neizbēgami ierobežo mūsu uzvedību. Arī Kendisa Pērta atzīst: "Nav iespējams aptvert jaunu informāciju, esot baiļu pārņemtam (..) sods un draudi patiesībā nomāc apguves procesu."

Hroniskas bailes bieži parādās bērnībā, un līdz laikam, kad esam pieauguši, šīs bailes jau ir kļuvušas par daļu no mūsu pasaules uzskata. Kad spējam apzināties šīs bailes - atzīt to ierobežojumus un, ja nepieciešams, vērsties pie citiem pēc palīdzības, lai tās pārvarētu, - dzīvi ir iespējams pārvērst. Nomainot šādu baiļu izraisīto aizvainojumu, neapmierinātību, dusmas un sāpes pret līdzjūtību, prieku un pateicību, mēs burtiski kļūstam par citu cilvēku. Šī pārvērtība ir ne tikai iespējama, bet īstenojama ikvienam, kas vēlētos tai ļauties.

Dažreiz mums trūkst atbilstošu vārdu, lai izpaustu patiesās domas vai izjūtas, taču angļu valoda ir ievērojama ar to, ka tajā ir vienkārši vārdi, kas spēj sevī ietvert dziļāku nozīmi. Piemēram, katrs no mums varētu atšķirīgi definēt vārdu evil (angļu vai. ļaunums). Taču, atskār- šot, ka, lasot no beigām, veidojas vārds live (angļu vai. dzīvot), mēs, iespējams, ieraugām nozīmi, kas iepriekš nav ienākusi prātā: ļaunums ir pretstats dzīvei. Tatad ļaunums ir nāvi nesošs. Savukārt pats par sevi tik asociatīvais vārds love (angļu vai. mīlestība) tikai ar vienu burtu atšķiras no vārda Uve. Tāpat kā ļaunums nozīmē nāvi, mīlestība nozīmē dzīvi.

Emocionālas un garīgas traumas pavadošais stress un depresija pastiprinās un stāvoklis pasliktinās, ja turpinām koncentrēties vienīgi uz ego balstīto sevis uztveri. Mūžsenā paruna "dzīvot, mīlēt un smieties", iespējams, ir visvienkāršākais un pilnīgākais pašpalīdzības padoms, kāds vispār eksistē. Nav svarīgi, kā to ietērpj izsmalcinātā valodā, modernā zinātne un apziņas pētnieki ir vienisprātis, ka:

dzīvot fiziski, garīgi un emocionāli

aktīvu dzīvi, mīlēt, izdarot pakalpojumu citiem, un smieties, ieteicams, pašam par sevi -

nozīmē izvēlēties vistaisnāko ceļu uz veselumu un veselību, lai arī reizēm tajā netrūkst izaicinājumu.

Ir svarīgi, lai mēs novērtētu, ka mūsu emocijas un domas ir enerģētiski modeļi, kas iemieso apzināšanos, un to pārkārtošana spēj nomākt vai atjaunot veselību. Mūsu sajūtas un pārliecība par mums un pasauli ir izšķirošas. To ierobežojumi ir mūsu ierobežojumi; to iespējas ir mūsu iespējas.

Mēs vairs nedrīkstam nošķirt savas domas un emocijas no fiziskās labsajūtas.

Devītā nodaļa

Pārdzīvojot smadzenes

Viss, ko iespejams saskaitīt, nebūt ne vienmēr skaitās; visu, kas skaitās, nebūt ne vienmēr iespējams saskaitīt. Alberts EinSteins

Tuvās nāves pieredzes un pēcnāves komunikācijas zinātniskie pētījumi, kā arī pierādījumi reinkarnācijai aizvien biežāk apliecina mūsu personiskās apziņas ceļojuma turpināšanos ārpus smadzenēm un ķermeņa. Pētījumi no jauna atklāj un atvieglo piekļuvi kolektīvai arheti- piskai apziņai - nelokālai izpratnei, kas sniedz dziļu ieskatu realitātes un mūsu dabā.

Tuvas nāves pieredze

Rakstītas liecības par tuvās nāves pieredzi datētas jau pirms tūkstošiem gadu un ir sastopamas visās kultūrās. Tuvās nāves pieredze gandrīz vienmēr rodas spēcīgu traumatisku piedzīvojumu rezultātā, parasti dzīvību apdraudošā negadījumā vai lēkmes laikā apstājoties sirdsdarbībai. Šādos galējos apstākļos cilvēka apzināšanos iespējams ieraut spēcīgā un spilgtā piedzīvojumā.

Pēdējo 25 vai pat vairāk gadu laikā šādu atgadījumu zinātniskā izpēte kļuvusi aizvien pamatīgāka. Agrīnos pētījumos 1982. gadā kardiologs Maikls Saboms salīdzināja piecu gadu laikā sakrājušās intervijas ar pacientiem, kas atdzīvināti pēc sirdslēkmes. No 78 cilvēkiem, ar kuriem Saboms pārrunāja viņu pieredzēto bezsamaņas stāvoklī (bez uzvedināšanas), vairāk nekā 40 procenti bija izbaudījuši tuvās nāves pieredzi. Izrādījās, ka starp pacientiem ar tuvās nāves pieredzi un pacientiem bez šīs pieredzes nebija atšķirību, kas attiektos uz viņu iepriekšējo reliģisko pārliecību. Ņemot vērā, ka tuvās nāves pieredzi pārdzīvojušo cilvēku vidū vairāk bija tādu, kas iepriekš nezināja par šādas pieredzes iespējamību, nekā to, kas zināja, Saboms secināja, ka šīs pieredzes gūšanai nav nekādas saistības ar iepriekšējām gaidām.

Sev par lielu pārsteigumu Saboms atklāja, ka tuvās nāves pieredzi pārdzīvojušo pacientu stāstos ir daudz līdzīgu iezīmju. Tas pats atklājās arī visos turpmākajos tuvās nāves pieredzes pētījumos. Bieži pacienti stāsta, ka ceļojuši cauri tunelim, tuvojoties visuaptverošai gaismai, kas dabiski šķitusi mīlestības un svētlaimes pilna, un tur tos sagaidījuši aizgājušie tuvinieki, arhetipiskas vai ikoniskas personības. Tālāk seko apziņas paplašināšanās, ko regulāri pavada netiesājošs, bet atklāts atskats uz dzīvi. Visbeidzot, reizēm pēc personas pašas izvēles, bet citreiz, sekojot vieglam, bet stingram norādījumam, persona atgriežas atpakaļ dzīvē, bieži ar dziļu pārliecību par uzdevumu izpildīt kādu misiju.

Lai tālāk izvērtētu šādas pieredzes kopējās iezīmes un novērstu šīs parādības iepriekšējas apzināšanās ietekmi, 1990. gadā medicīnas doktors Melvins Morze intervēja 12 bērnus, kas bija pārdzīvojuši sirdsdarbības apstāšanos. Astoņi no 12 bērniem pastāstīja Morzem, ka bezsamaņas stāvoklī atstājuši savu ķermeni un devušies uz tādu pašu transcendentālu valstību, kādu aprakstīja tuvās nāves pieredzi pārdzīvojušie pieaugušie.

Tuvās nāves pieredzes pētījumu kritiķi parasti norāda uz tās drīzāk iedomāto, nekā reālo raksturu. Šāda kritika būtu pamatota, ja varētu pierādīt, ka tuvās nāves pieredze ir pakļauta kultūras ietekmei. Tomēr Kārļa Oša un Erlendura Haraldsona veiktais plašais pētījums, kura rezultāti tika publicēti 1995. gadā un kurā bija iesaistīti gandrīz 900 uz nāvi slimi pacienti no ASV un Indijas, līdz sīkumiem apskatīja 120 tuvās nāves pieredzes gadījumus, atklājot tajos abām kultūrām kopējus elementus. Ne tikai paši pieredzes gadījumi bija pietiekami līdzīgi, lai pārliecinātu pētniekus, ka tie attiecas uz "reāliem", nevis "iedomātiem" notikumiem, bet kopumā tuvās nāves pieredzes gadījumos bija iesaistīti apstākļi, kas neatbilda attiecīgo reliģiju pēcnāves dzīves pārliecībai. Amerikas kristiešu tuvās nāves pieredzes aprakstos trūka tiesāšanas, pestīšanas un grēku izpirkšanas ainu, kamēr indiešu stāstos nemanīja nekādas norādes uz reinkarnāciju vai personības sairšanu, kā to māca indiešu tradīcijas.

Vai tuvās nāves pieredzes gadījumi nav tikai mirstošu smadzeņu triki, bet gan pierādījums, ka mūsu personiskā apziņa turpinās pēc fiziskā ķermeņa nāves? Liela mēroga pētījumos Apvienotajā Karalistē un Nīderlandē secināts, ka pētītos pieredzes gadījumus nav iespējams izskaidrot ar ķermeņa reakciju uz pieredzi katalizējušo traumu. Doktors Sems Parnija un doktors Piters Fenviks The Horizon Research Foundation uzdevumā Apvienotajā Karalistē veica tuvās nāves pieredzes pētījumu vairākās slimnīcās, sekojot iepriekšējai 1000 Apvienotās Karalistes iedzīvotāju aptaujai, kas parādīja, ka 10 procenti aptaujāto bija pieredzējuši, kā viņu apziņa ceļo ārpus fiziskā ķermeņa. Savukārt Pima van Lommela Nīderlandē veiktais pētījums, iesaistot vairāk nekā 300 pēc klīniskās nāves atdzīvinātus sirds slimniekus, parādīja, ka aptuveni 18 procenti no pacientiem bija pārdzīvojuši tuvās nāves pieredzi.

Kamēr medikamentu lietošanas vai skābekļa trūkuma (anoksija) izraisīta pieredze ir haotiska un fragmentāra, šis pētījums parāda, ka tuvās nāves pieredzes gadījumi ir gandrīz nemainīgi sakarīgi. Halucinācijas, ko izraisa medicīniskā kondīcija pati par sevi vai ar medikamentu palīdzību, parasti ir dislocētas, īslaicīgas un ļoti personiskas, turpretim atmiņas par tuvās nāves pieredzes gadījumiem ir vispārējas un parasti saglabājas spilgtas un dziļi iespaidojošas. Smadzeņu daļu stimulēšana ar zema līmeņa elektrisko strāvu - lai arī reizēm rada svētlaimes sajūtu - nekādā veidā neizraisa tipiskos tuvās nāves pieredzes gadījumos novērotos detalizētos notikumus.

Hipotēzi, ka tuvās nāves pieredze ir ilūzija, ko izraisa progresējoša mirstošu smadzeņu atslēgšanās, kā to savā grāmatā Is There An Afterlife? (Vai ir dzīve pēc nāves?) norāda Deivids Fontānā, iespējams argumentēti apstrīdēt. Pirmkārt, ja tuvās nāves pieredze ir mirstošu smadzeņu pēdējās atmiņas, tad pieredzes gaitai būtu jākļūst arvien haotiskākai, taču tuvās nāves pieredzes gadījumi tiek raksturoti kā pilnībā sakarīgi un, pieredzei attīstoties, sīku detaļu un skaidrības līmenis bieži paaugstinās. Otrkārt, ja smadzenes mirst, mums vajadzētu gaidīt, ka cilvēku pieredze būs dziļi individuāla, turpretim daudzos tūkstošos līdz šim salīdzināto atstāstījumu atklājas, ka pieredzei ir izteikti kolektīvs raksturs. Treškārt, daudzi cilvēki sīki apraksta, kā pametuši ķermeni, bet daži redz un dzird apkārtējā vidē notiekošo, ko pēc tam iespējams apstiprināt.

Tuvās nāves apzināšanās

Parādība, ko sauc par tuvās nāves apzināšanos, ir plaši pazīstama ārstu, medmāsu un uz nāvi slimo cilvēku kopēju vidū. Saskaņā ar Londonas King's College universitātē veiktu pētījumu aptuveni 10 procenti uz nāvi slimo cilvēku, reizēm ieskaitot arī viņu kopējus, pārdzīvo pieredzi, kas šķiet dāvājam tiem izpratni par dzīvi pēc nāves.

Pīters Fenviks, King's College izpētes grupas vadītājs, apraksta trīs veidu parādības, ko parasti saista ar šo pieredzi. Pirmā parādība ir saistīta ar aizgājušu tuvo cilvēku apciemojumiem vai gaismas vai debesu valstības vīzijām. Dažreiz ar nemateriālajiem ciemiņiem ir iespējams sarunāties. Šādas vīzijas un satikšanās ir ļoti mierinošas un gandrīz vienmēr novērš mirstošā cilvēka vai jebkura šī transformācijas procesa aculiecinieka bailes no nāves.

Otrā parādība ir saistīta ar piemērota laika izvēli un ar gaidāmās pieredzes personiskumu. Arī šī parādība var saistīties ar nemateriālu vai simbolisku mirušu personu parādīšanos, pieredzes aculieciniekam bieži to nemaz nezinot.

Trešā veida parādība ir saistīta ar tādiem notikumiem kā neizskaidrojama pulksteņa apstāšanās cilvēka nāves brīdī (vai nu tajā pašā telpā, vai kur citur) vai gaismas materializēšanās mirstošā tuvumā. Gadās arī novērot, kā caurspīdīga enerģija atstāj ķermeni, tam mirstot. Visām šīm parādībām ir kas kopējs: tās ir atvieglojuma un mierinājuma avots no fiziskās dzīves aizejošajiem, kā arī aizgājēju tuviniekiem un aprūpētājiem.

Gan tuvās nāves apzināšanās, gan tuvās nāves pieredze saistās ar tuvo nāvi. Līdz ar apjomīgu datubāzi ar pierādījumiem ārpus ķermeņa pieredzētajam, kam ir daudz kopēju iezīmju ar tuvās nāves pieredzi, šie pārmainītie apziņas stāvokļi stiprina uzskatu, ka apziņa plešas ārpus fiziskā ķermeņa robežām.

Paši par sevi šādi piedzīvojumi nesniedz zinātnisku pierādījumu apziņas turpinājumam pēc nāves. Ar šo hipotēzi saistītos pierādījumus papildina eksperimentāli dati attiecībā uz parādību, kas kļuva zināma kā pēcnāves komunikācija.

Pēcnāves komunikācija

Nepierādītu liecību pēcnāves komunikācijai netrūkst. Par to bieži stāsta - kaut gan droši vien, baidoties no izsmiekla, vēl biežāk nestāsta - radinieki un draugi, kuri izjūt saistību turpināšanos ar tuvo cilvēku pēc viņa fiziskās nāves. Pārsvarā komunikācija notiek ar mediju un cilvēku ar izteikti attīstītām gaišreģa spējām starpniecību. Lai arī eksperimentāla mediju darbības izpēte aizsākās jau pirms 80 gadiem, tikai pēdējā desmitgadē speciālisti šajā jomā lieto precīzākas metodes un veic plašākus pētījumus.

Mediju pētnieku Arčija Roja un Patrīcijas Robertsones Glāzgovas universitātē Skotijā veiktajos eksperimentos mediji un viņu klienti ne vien tika izolēti viens no otra, bet mediji pat nezināja, kas ir viņu uztvertās informācijas uzklausītāji. Pētnieki sadalīja klientu grupas saņēmēju un nesaņēmēju apakšgrupās, viņiem pašiem nezinot, kurā grupā tie ir iedalīti, un tātad arī nenojaušot, vai mediju iegūtā informācija ir paredzēta viņiem vai nav.

Šādos eksperimenta apstākļos Rojs un Robertsone atklāja, ka cilvēki saņēmēju apakšgrupās uztvēra krietni vairāk informācijas no medijiem nekā tie, kas bija nesaņēmēju grupās. 2004. gadā publicētajos konstatējumos bija aprēķināts: iespēja, ka eksperimenta rezultātus noteikusi nejaušība, bija tikai vienā gadījumā no miljona. Līdzīgs pētījums, ko Arizonas universitātē veica psihologs Gerijs Švarcs un viņa kolēģe Linda Ruseka, arī atklāja nozīmīgu novirzi no nejaušības.

Salīdzinot lielu skaitu nelokālās apzināšanās eksperimentu meta- analīzē, statistiskā ticamība šai parādībai ir satriecoša. Tomēr dažus nelokālās apzināšanās eksperimentus nav iespējams izmantot statistikas vajadzībām, jo laboratorijas apstākļos mediji darbojas atšķirīgi - vieni labāk, bet otri sliktāk.

Roja un Robertsones Glāzgovā pārbaudītais britu medijs Gordons Smits uzrādīja visaugstāko precizitāti no visiem tur līdz šim pārbaudītajiem medijiem. Smits sasniedza 98 procentu sekmības koeficientu, un viņa uztverto informāciju pētnieki novērtēja kā konkrētu un precīzu saskaņā ar strikto eksperimenta protokolu. Smits ir septītā dēla septītais dēls, kurus tradicionāli uzskata par spējīgiem izrādīt spēcīgu mentālu jutīgumu, un viņa medija talants ir aprakstīts piecās atmiņu grāmatās, kas stāsta par viņa mūžu garo pieredzi saziņā starp pasaulēm. Jautāts, kas, viņaprāt, ir pārliecinošākais pierādījums cilvēka apziņas turpinājumam pēc smadzeņu nāves, Smits pastāstīja konkrētu gadījumu, kurā pats bijis iesaistīts. Kāda stipri noraizējusies sieviete, vārdā Sallija, bija atnākusi pie viņa, lai lūgtu, vai viņš nevarētu palīdzēt tai atrast viņas pazudušo dēlu. Bez jebkādas papildu informācijas Gordons spēja sazināties ar šīs sievietes dēlu, kurš pastāstīja medijam, ka viņu sauc Bleiks un ka "viņa mātei nepatiks" tas, ko viņa uzzinās. Šī ziņa diemžēl izrādījās patiesa. Bleiks turpināja stāstīt, ka viņš bijis karavīru apmācībās Francijā un pēc laukā pavadītas nakts nejauši ticis nogalināts. Bleiks aprakstīja Gordonam upi, kurā tobrīd atradās viņa ķermenis.

Visas personiskās detaļas atbilda patiesībai. Gadu vēlāk vietā, kurā Bleiks Gordonam teicās esam, tika atrasts cilvēka augšstilba kauls, un DNS analīzes pierādīja, ka tas pieder Sallijas mirušajam dēlam.

Instrumentālā transkomunikācija

Intriģējošs piemērs mediju saziņai ar aizgājušajiem ir komunikācija ar tādu ierīču palīdzību kā radio, televizori, datori un kameras, kas izmanto elektromagnētiskos laukus (un, šķiet, arī netveramākos kvantu laukus), lai uztvertu un pārraidītu skaņas vai vizuālus attēlus. Šo komunikācijas formu sauc par instrumentālo transkomunikāciju. Itālis Marčello Bači ir viens no medijiem, kas šādā veidā veiksmīgi komunicē ar mirušajiem. Ar vecmodīga radioaparāta starpniecību Bači un daudzie viņa "dialogu ar mirušajiem" regulārie apmeklētāji tiek pārliecināti, ka patiešām piedalās šādā komunikācijā. Saņemtās ziņas bieži ietver sevī specifisku informāciju, kurai Bači pats nespētu piekļūt, piemēram, tālu ļaužu, vietu vai viņam nezināmu valodu aprakstus. Dialogi attiecas ne tikai uz laiku, kad balss bija fiziski dzīva, bet arī ietver zināšanas par pašreizējiem notikumiem.

1996. gadā balsu autentiskumu pētīja fiziķis Mario Festa no Neapoles universitātes. Klātesot pētniekiem no itāļu pētniecības centra II Laboratorio, kas nodarbojas ar šādu parādību izpēti, Festa izmērīja elektriskos un magnētiskos laukus brīdī, kad bija dzirdamas balsis. Fiziķa atklājums, viņaprāt, apgāza zināmos fizikas likumus. Festa atklāja, ka balsu pārraides laikā elektriskais lauks samazinājās līdz līmenim, kas bija mazāks par trešo daļu no tā normālā darbības līmeņa - gandrīz līdz līmenim, kādu izmērīja izslēgtam radioaparātam, - turpretim parasta pārraide liktu tam saglabāties daudz augstākā līmenī. Šī pierādījuma nepārliecināts, Festa ar elektronikas inženiera Franko Santi palīdzību, balsīm runājot, izņēma no radioaparāta galvenos uztvērējus. Tam būtu vajadzējis apklusināt pārraidi visos radioviļņos, taču balsis turpināja netraucēti runāt.

Bači nav vienīgais šādu komunikāciju praktizējošs medijs. Atsaucoties uz franču instrumentālās transkomunikācijas pētnieku Tēvu Fransuā Brune, aptuveni 20000 pētnieku nopietni strādā instrumentālās - uz radioaparātiem, telefoniem, televizoriem vai magnetafoniem balstītas - komunikācijas jomā.

Reinkarnācija

Pret reinkarnācijas zinātnisko izpēti, līdzīgi kā pret pēcnāves komunikācijas pētījumiem, līdz nesenam laikam cilvēki izturējušies nevērīgi un to pat izsmējuši. Kā ironiski komentē Ians Stīvensons, šādu pētījumu aizsācējs, lielākā vilšanās nav tajā, ka cilvēki noraida teorijas, bet gan tajā, ka tikai daži no viņiem papūlas izlasīt ar šīm teorijām saistītās liecības.

Reinkarnācijas jēdziens pasaules kultūrās ir plaši izplatīts. Senajās ēģiptiešu, grieķu, jūdu un agrīnajās kristiešu tradīcijās, budismā, daudzās hinduisma mācībās, japāņu sintoismā un ķīniešu taosimā reinkarnācija ir ne tik daudz "pārliecība", kā "fakts", kam pamatā ir tieša pieredze un novērojumi. Tādi psihologi kā Braiens Veiss, Edīte Fiore un Helēna Vambaha, kuri ir plaši lietojuši regresijas metodes, lai pētītu savu pacientu, domājams, pagājušās dzīves atmiņas, ir novērojuši, kā būtiski mazinās vai izzūd pacientu fobijas, emocionālas traumas un pat fiziski simptomi.

Lai arī pagājušās dzīves atmiņu atjaunošana ir labvēlīga neatkarīgi no vēlmes apstiprināt to eksistenci, dažreiz apstiprinājums ir būtisks pacientam. No zinātniskā skatupunkta tā ir atslēga šīs parādības izpratnei.

Līdz savai nāvei 2007. gada sākumā Ians Stīvensons izpētīja vairāk nekā 3000 gadījumu, kad maziem bērniem spontāni radušās pagājušās dzīves atmiņas. Izmantojot šo pieeju, lai līdz minimumam samazinātu atmiņas veicinošo jeb slāpējošo kultūras ietekmi, Stīvensons pedantiski darbojās, lai izpētītu, apstiprinātu un protokolētu derīgās atmiņas. Pētnieks rūpīgi apskatīja katru gadījumu, kas novērots ASV un Apvienotajā Karalistē, kā arī Indijā, kur reinkarnācija ir sabiedrībā pieņemta, un izslēdza tos, kuros viņš pamanīja jebkādas manipulācijas - nejaušas vai tīšas - pazīmes. Stīvensons savos ziņojumos, kas aptver vairākus simtus pētījumu, iekļāva tikai zinātniski visspēcīgāk pierādītos gadījumus.

Izteikti detalizētās atmiņas par iepriekšējo dzīvi ļāva Stīvensonam pierādīt bērnu atstāstījumu ticamību. Atmiņas sevī ietvēra precīzas zināšanas par bērnu iepriekšējām mājām, apkārtējo vidi un ģimenēm un sniedzās pat līdz tādām detaļām kā dzimumzīmju izvietojums, kas sakrita ar to cilvēku traumu vai nāvīgu ievainojumu vietām, kuru dzīves bērni šķita piedzīvojam.

Pieaugušiem regresijas terapijas pacientiem atmiņas, līdzīgi kā bērniem, atklāj konkrētas iegaumētas dzīves detaļas, kuras reizēm iespējams salīdzināt ar realitāti un kuru precizitāte bieži apstiprinās. Pretēji izplatītai maldīgai kritiķu interpretācijai, regresijas pētījumi ļoti reti atklāj neievērojamu cilvēku dzīves. Turklāt pieaugušo atmiņas regulāri saistās ar grūtu un nelaimīgu mūžu. Regresijas analītiķa vadībā cilvēku gūtā izpratne bieži sniedz ieskatu fobijās un ierobežojošos vai disfunk- cionālos uzvedības modeļos. Ir daudz detalizētu analīžu, kas pierāda, ka šāda terapija veicina emocionālo dziedināšanu.

Pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados agrīnos pētījumos par ārpusķermeņa apziņas stāvoklī novērotām sensorajām spējām pētniece Sēlija Grīna atklāja, ka dažos gadījumos akli cilvēki atgūst redzi, kurlie atkal spēj dzirdēt un cilvēki ar citiem maņu ierobežojumiem atskārš, ka viņu maņas ne tikai pilnībā atjaunojas, bet ka tie spēj redzēt, dzirdēt un kustēties cauri acīmredzami cietiem objektiem. Dažos šādas paplašinātas uztveres gadījumos sensorās sajūtas kļūst sinestēziskas, pateicoties fizisko redzes, dzirdes un taustes maņu saplūšanai. Šādu tā dēvēto prāta redzi cilvēki mēdz piedzīvot arī sapņos un citos izmainītos apziņas stāvokļos.

Gandrīz universāla tuvās nāves pieredzes un reinkarnācijas atmiņu iezīme ir netiesājoši un atklāti atskati uz dzīvi, ko pavada mērķa un misijas izjūta.

Paplašinata apzinašanas

Ar terminu transpersonālā pieredze parasti apraksta apziņas līmeņus, kas sniedzas aiz mūsu ego apzināšanās robežām un krietni paplašina personiskās identitātes izjūtu. Tūkstošiem mistiķu tieši pieredzēta transpersonālā pieredze aptver plašu nelokālo uztveres spēju spektru.

Šo dzīvi pārmainošo pieredzi izraisa un iedrošina identificēšanās ar citiem cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem un Dabas spēkiem, kā arī sakari ar arhetipiskām, eņģeļiem līdzīgām un ārpus zemes esošām būtnēm. Daudzus gadus antropologi, strādājot ar senajām tautām, novēroja un aprakstīja šādas pieredzes gadījumus. Meklējot zinātnisku objektivitāti, antropologi parasti izvēlējās vērot, nevis piedalīties rituālos, kas bieži ievadīja transpersonālo pieredzi. Taču, kā tagad atzīst daudzu jomu zinātnieki, šāda tiekšanās pēc objektivitātes, iespējams, izslēdz ļoti svarīgo izpētes objekta novērtēšanu un izpratni. Pēdējos gados aizvien vairāk antropologu piedalās tradicionālos rituālos un paši nepastarpināti piedzīvo atklāsmes, kā rezultātā pārveidojas viņu pasaules uzskats. Apkopojot vairāk nekā pusgadsimta garumā šādā tiešā pieredzē gūtās atklāsmes grāmatā When the Impossible Happens (Kad notiek neiespējamais), Staņislavs Grofs atstāsta, kā "šāda pieredze piespieda viņu atteikties no sava skeptiskā un materiālistiskā zinātniskā uzskata par dzīvi un pieņemt austrumu garīgās filozofijas un mistiskās mācības par pasauli".

Savos agrīnajos pētījumos par pārmainītiem apziņas stāvokļiem psihologs Karls Jungs atklāja plašu apzināšanās arhīvu, kuram spēj piekļūt ikviens. Atskāršot, cik raksturīgs cilvēkiem ir šāds arhīvs, viņš nosauca to par kolektīvi neapzināto un uztvēra to kā cilvēces vēsturiskā un kultūras mantojuma kopumu. Jungs atklāja pirmatnējos radošos principus, sauktus par arhetipiem, kuru būtība iespiežas mūsu kolektīvajā apziņā. Šie arhetipi veido dievību panteonus visās kultūrās visos laikos. Lai arī pieredzam šos arhetipus veidos, kas ir specifiski mūsu kultūrai, to apziņa ir vispārēja un pieejama ikvienam. Paplašinātos uztveres stāvokļos spējam saņemt informāciju, kas šķiet esam iepriekšējo mūžu atmiņas. Spējam identificēties ar citām būtnēm - dzīvniekiem, kokiem, kalniem un upēm - un sākam dziļi apzināties, ka arī tie ir jutīgi. Turklāt spējam sazināties ar eņģeļu un dievību garīgo valstību.

Piekļuvi transpersonālajai pieredzei atvieglo meditācija. Tradicionālo meditācijas metožu mērķis parasti ir atbrīvot mūsu ikdienas rūpju pārņemto prātu. Pētījumi apliecina, ka dziļā meditācijas stāvoklī norisinās kaut kas nozīmīgs. Kad klusībā meditējam, mūsu smadzeņu viļņi parasti sasniedz zemu frekvences līmeni, sauktu par alfa stāvokli, viļņu frekvencei esot 8-12 herci (cikli sekundē), taču mēs spējam sasniegt vēl dziļāku 4-8 hercu teta stāvokli. Šāds stāvoklis kontrastē ar nomodā esošu smadzeņu normālo stāvokli ar beta frekvenci 12-30 herci. Kad pieredzējuši meditētāji vai dziednieki koncentrējas kādam noteiktam uzdevumam, piemēram, līdzjūtības sūtīšanai, viņu smadzeņu viļņi kļūst koherenti ļoti augstajā, tā dēvētajā gamma frekvenču diapazonā starp 25 un 70 herciem. Smadzeņu stāvoklis, ko saista ar meditāciju, ietver arī izteikti zemas frekvences viļņus. Ginters Hafelders no Smadzeņu izpētes institūta Štutgartē Vācijā atklāja pārsteidzoši lēnus viļņus ar frekvenci viens vai divi viļņi nevis sekundē, bet gan veselā stundā.

Neirozinātnieka Ričarda Deividsona veiktais pētījums sadarbībā ar Dalailamu parādīja, ka konsekventa meditācija veicina frontālās smadzeņu garozas šūnu sabiezējumu.

Rezonanse, koherence un saskaņa ir atslēgas nedalāmās vis-pasau- les darbības principu izprašanai. Mūsu mainīto un transpersonālo stāvokļu pieredze, kā arī pierādījumi tam, ka apziņa turpinās pēc fiziskā ķermeņa nāves, stiprina izpratni, ka mūsu smadzenes un ķermeni aptver hologrāfiskais A-lauks. Kad esam pieskaņojušies šim laukam, mums ir piekļuve komunikācijas transpersonālajām formām. Piemēram, kad pieskaņojamies cita cilvēka apziņai, mēs dalāmies hologrāfiskajā in-formācijā, ko sevī nes A-lauks.

* *• *

Otrajā KosMosa daļā aplūkojām pārliecinošos pierādījumus tam, ka mēs individuāli un kolektīvi paplašinām savu apzināšanos. Kā redzēsim turpmāk, tas nav nekas ārkārtējs. Pārbīde apziņā briest visā pasaulē, turklāt paātrinot savu gaitu.

III DAĻA

Reala pasaule

Līdz šim KosMosā esam aplūkojuši, kā topošā nozīmīgā realitātes vīzija apraksta vis-pasauli kā smalki un ar nolūku radītu, lai ļautu apziņai izzināt sevi daudzos pieredzes līmeņos.

Taču šī revolucionārā vīzija dzimst brīdī, kad kolektīvi atrodamies bezdibeņa malā. Mūsu tagadējās izvēles noteiks, kurš no diviem cilvēces un dzīves uz Zemes globālajiem iznākumiem sekos: sabrukums vai uzplaukums.

Mēs mostamies atskārsmei, ka esam neatņemama vis-pasaules daļa.

Mēs atzīstam, ka mums vairs nav nepieciešami reliģisko pārliecību guru, lai stāstītu mums, kas mēs esam un kā savienoties ar Kosmosu.

Atšķirībā no pagātnes jaunatklājējiem, tikai daži no mums spēj vai patiesībā vēlas nošķirt sevi no pasaules - nedz arī tas mums ir nepieciešams. Jau notiekošā apziņas maiņa ļauj mums savā ikdienas dzīvē iekļaut gan ekstraordināro, gan ordināro.

Turpinot ceļu uz priekšu, trešajā un beidzamajā KosMosa daļā apsvērsim, ko šī Maiņa nozīmē mums personiski un kolektīvi attiecībās ar sevi, citam ar citu, Zemi un vis-pasauli.

Redzēsim lielus izaicinājumus, kas mūs sagaida un no kuriem nav iespējams izvairīties.

Izpētīsim dažus no veidiem, kā kļūt apzinošiem līdzradītājiem, no jauna ieraugot un pārveidojot sevi un savas attiecības ar Kosmosu.

Turklāt atklāsim dziļāku nozīmi savai eksistencei: misiju, kuras piepildīšanas dēļ cilvēce ir ieradusies uz Zemes.

Desmitā nodaļa

Mainu uzsakot

Kad atrisinājums ir vienkāršs, Dievs pasaka atbildi.

Alberts EinSthins

Kad bijām pavisam mazi, pastāvīgi vaicājām ikvienam uzklausīt gatavajam - it īpaši mammām -, kāpēc pasaule ir tāda, kāda tā ir. Jautājums kā bija gandrīz, bet ne gluži tikpat konstants. Jau tad, kā jau visi bērni, zinājām, ka kādā dziļākā līmenī svarīgākais jautājums ir kāpēc un atbilde uz to ir būtiskāka mūsu labklājībai nekā atbilde uz otro jautājumu.

Ceļojot cauri KosMosam, esam sapratuši, ka beidzot varam sākt atbildēt uz šo jautājumu. Katrs no mums ir Kosmosa mikrokosms. Senie gudrību glabātāji savā simboliskajā valodā aprakstīja katru no mums kā "dievišķā ugunskura dzirksti" vai kā "pilienu kosmiskajā okeānā". Lai arī senās tautas saskatīja kosmisko ciklu universālumu, saskaņā ar viņu pasaules uzskatu šie cikli nepārtraukti atkārtojās. Taču mūsu šodienas kolektīvajā izpratnē evolūcijas procesi viscaur Kosmosā nerisinās cikliski, bet gan kā radošas spirāles.

Šobrīd satiekoties laikā, kad vērojama nepieredzēta globālā krīze, kuru apzīmējošais senais ķīniešu hieroglifs ietver sevī gan risku, gan izdevību, šīs izdevības izmantošanai nepieciešams mūsu potenciāla piepildījums, lai spētu veikt evolucionāru apzināšanās lēcienu. Lēcienu, kuru pamazām sākam pazīt kā Maiņu.

Apzinošies līdzradītaji

Lai kļūtu par apzinošiem līdzradītājiem, mums jātiek galā ar savu spēju izdarīt izvēles. Zinātnieki un filozofi pūlas izprast, vai mums kā cilvēciskām būtnēm patiesībā piemīt brīva griba. Viņi vaicā: vai ticība, ka varam brīvi izdarīt savas izvēles dzīvē, ir iluzora? Vai tā vietā esam efektīvi, iepriekšnoteiktu likteni izpildoši automāti? Tas ir fundamentāls jautājums, ko esam atstājuši uz šo brīdi, jo atbildi iespējams sniegt tikai vis-pasaules un neskaitāmo līmeņu, kuros tā tiek nemitīgi līdz- radīta, kontekstā.

Pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu beigās Bendžamins I.ibets veica noteicošo eksperimentu, kas, kā to bieži interpretē neirozināt- niekr, rosina domāt, ka mums nepiemīt brīva griba. Vienkāršā eksperimentā viņš lūdza brīvprātīgajiem dalībniekiem saliekt pirkstu precīzi tajā pašā mirklī, kad viņi nolēma veikt šo darbību, bet pats sekoja līdzi dalībnieku smadzeņu viļņiem. Kā jau bija sagaidāms, smadzeņu darbībās bija novērojama neliela pauze starp brīdi, kad dalībnieki pieņēma lēmumu un reālo pirksta saliekšanas momentu - šī pauze bija nepieciešama, lai ķermeņa neiromuskulārā sistēma reaģētu uz dalībnieku apzināto nodomu. Taču pavisam negaidīti atklājās, ka dalībnieku smadzeņu nervi izrādīja aktivitāti sekundes trešdaļu pirms viņu apzinātā lēmuma saliekt pirkstu.

Vai tad, ja nodoms, kuru uzskata par raksturīgu brīvai gribai, nerodas mūsu apzinātajā ego prātā, visas mūsu darbības nosaka - un tātad iepriekšnolemj - procesi ārpus mūsu apzinātās kontroles, kā to rosina domāt Libets un citi zinātnieki?

Kā esam noskaidrojuši, visā nedalāmajā Kosmosā izvēļu līdzrado- šums izpaužas neskaitāmos apzināšanās līmeņos. Paplašinot uztveri ārpus mūsu uz ego balstītās apzināšanās robežām un pieskaņojoties augstākiem apziņas līmeņiem, spējam pilnīgāk izprast savu personisko un kolektīvo izvēļu un to seku būtību un nozīmi.

Mūsu fizisko iedzimtību nosaka ne tikai vecāku DNS savienojums, bet arī smalkākas epiģenētiskas ietekmes no vecvecākiem, ja ne vēl senākiem priekšgājējiem. Ģimenes uzvedības modelis un dzīves stils atstāj savas pēdas mūsu dzīvē, tāpat kā mūsējie ietekmē mūsu bērnus un mazbērnus. No sabiedriskā aspekta mūsu kultūras mantojums un sociālie apstākļi arī ietekmē to, kā mēs neskaitāmos veidos un apzināšanās līmeņos piedalāmies dzīvē.

Mūsu dzimšanas laiks un vieta iemiesojas astroloģiskajā Saules, Mēness un planētu matricē, ar kuru gadu tūkstošiem strādājuši astrologi, lai izprastu cilvēka personības tipus - brīnumainos veidus, kādos katrs citādi reaģē uz līdzīgiem notikumiem un apstākļiem. To arhetipisko ietekmi vēlāk no jauna novērtēja psihologi Karls Jungs, Ričards Tar- nass, Staņislavs Grofs un daudzi citi pētnieki. Mūsu individuālās dzīves melodijas tiek komponētas un mūsu kolektīvā līdzradošuma simfonija tiek spēlēta, mijiedarbojoties neskaitāmiem apzināšanās līmeņiem un nodomiem, brīvai gribai un liktenim.

Spirālveida dinamika

Pēc gadu tūkstošiem valdījušās kārtības, kas pieļāva un perināja cilvēku labklājības ļaunprātīgu izmantošanu, pēdējo divu gadsimtu laikā prasības ievērot pamata cilvēktiesības kļuvušas arvien skaļākas. Tomēr, kā norāda globāli novērotāji, piemēram, starptautiskā cilvēktiesību organizācija Amnesty International un humānās palīdzības biedrības Sarkanais Krusts un Sarkanais Pusmēness, daudziem mūsu cilvēciskās ģimenes locekļiem tiesību pārkāpumi joprojām ir ikdiena. Turpinot attīstīt mūsu kolektīvo apzināšanās līmeni, jāatzīst, ka šīs tiesības ir jālīdzsvaro ar vienlīdzīgiem pienākumiem vienam pret otru. Kādā dziļākā līmenī mēs visi esam vienoti. Nodarot kādam pāri, nodarām pāri paši sev; ignorējot citu grūtības, panākam, ka šāda ignorance mums kādreiz mazākā vai lielākā mērā atspēlēsies.

Turpinot izdzīvot personisko un kolektīvo pieredzi, kosmiskais atspoguļošanas princips atbalsojas visa mūsu mūža garumā. Tomēr par izdarītajām izvēlēm varam būt atbildīgi tikai tajā apzināšanās līmenī, kādā atrodamies izvēles izdarīšanas brīdī. Un mūsu apzināšanās neattīstās mehāniski vai lineāri, bet gan pieredzes viļņos un spirālēs, kas nes gan pakāpeniskas, gan pēkšņas atskārsmes. Tas pats notiek ari kolektīvajā līmenī.

Savā ietekmīgajā grāmatā Spiral Dynamics (Spirālveida dinamika) Dons Beks un Kristofers Kovans apraksta apziņas attīstības modeli visās kultūrās. Viņi sadala mūsu pašreizējās sabiedrības astoņos apzināšanās līmeņos, katru ar attiecīgajam līmenim atbilstošu pasaules uzskatu, kurš, kā autori argumentē, radies vēsturiski, reaģējot uz dzīves apstākļiem konkrētās vietās un laikos, un ir kļuvis arvien vairāk komplekss.

Spirālveida dinamikas teorijas izšķirošā atziņa ir tāda, ka šo līmeņu ietvertā uztvere un sociālās normas ir elastīgas un dinamiskas un katrs līmenis ir autentiska mūsu kolektīvās pieredzes izpausme. Mūsu sabiedrības evolūcijas procesi - piemēram, mūsu personiskā attīstība - izpaužas nevis horizontāli, bet drīzāk viļņos, kas ceļas, sasniedz augstāko punktu un krīt, tomēr aizvien vijoties augšupejošā spirālē. Pirmie seši līmeņi (no arhaiskā līdz cilšu, no autoritārā līdz konformistiskajam, no individuālistiskā līdz humānistiskajam) veido apzināšanās sākuma līmeņus un būtībā attēlo cilvēces vēsturiskās perspektīvas. Divi beidzamie līmeņi veicina jauna apzināšanās līmeņa rašanos.

Septīto līmeni Beks un Kovans apraksta kā orientētu uz mūsu un plašākā Kosmosa atkalapvienošanu. Lai arī šim līmenim ir raksturīga globālā perspektīva un sistēmas domāšana, kas uzskata veselo par lielāku nekā tā sastāvdaļu summa, šis līmenis tomēr sliecas uztvert "ārējo" pasauli kā atšķirtu no personiskā vai "iekšējā" paša. Šādu pasaules uzskatu filozofs Kens Vilbers ir nosaucis par boomeritis (atvasinot to no termina baby-boom (angļu vai. mazuļu bums), kas radās Amerikā, lai aprakstītu dzimstības līmeņa straujo pieaugumu pēc Otrā pasaules kara). Šajā pasaules uzskatā filozofs saskata baby-boom paaudzei raksturīgo spriedzi starp garīgo atmošanos un centrēšanos uz sevi.

Tomēr šis uzskats ir izšķirošs solis ceļā uz pašreiz topošā astotā līmeņa iedzīvināšanu, kurš nes sevī šajā grāmatā aplūkoto pasaules redzējumu. Tas rodas mūsos gan personiskā, gan kolektīvā līmenī. Pieņemot šo pasaules uzskatu, atzīstam būtisko vis-pasaules savienošanos un aptveram, ka dzīve ir dabiski jēgpilna. Mūsu pieredze apvieno mūsu sirdis, prātus un mērķus, un mēs spējam piekļūt pieredzes trans- personālajiem līmeņiem.

Daudzi garīgie skolotāji visā pasaulē ir atzinuši, ka pastāv un darbojas augstākas, mūsu transpersonālo pieredzi vadošas čakras, kā arī septiņas citas čakras, ar kuru palīdzību aktivizējas personības apzināšanās. Valda vienprātība, ka piecas transpersonālās čakras arvien augstākos apzināšanās līmeņos veido divpadsmitkārtīgu čakru sistēmu, kuras pilnība noslēdz mūsu apziņas trīspadsmitā līmeņa "oktāvu". Daži sauc astoto čakru par universālo sirdi, un tas ir tilts starp mūsu uz ego balstīto uztveri un augstāku apzināšanos. Vis-pasaules aina, ko šī čakra ļauj mums uztvert un pieredzēt, ir Beka, Kovana un citu pētnieku aprakstītā astotā līmeņa hologrāfiska panorāma.

Pagātnē daudzas garīgās mācības ieaudzināja cilvēkos pārliecību, ka tiem jāatsakās no sava ego, lai gūtu "apgaismību". Bieži uzskatīja, ka šī mērķa sasniegšanai jāspēj pārkāpt pāri arī cilvēka ķermeņa un cilvēciskās pieredzes fiziskajām vajadzībām. Šādas mācības efektīvi izslēdz apziņas evolūcijas iespēju dzīves ikdienišķajā kontekstā. Taču dažu pēdējo gadu laikā cilvēka apziņā ir pakāpeniski attīstījusies revolucionāra kustība. Arjuna Ardāgs nosaucis šo kustību par caurspīdīgo revolūciju, jo tā burtiski ļauj gaismai spīdēt mums cauri. Tam notiekot, kļūstam arvien saskaņotāki ar sevi un vis-pasauli.

No jauna savienojot mūsu sadrumstalotās psihes daļas, kļūstam īstāki un atvērtāki. Mēs spējam saredzēt - bez tiesāšanas vai dusmām, bet ar izpratni - cauri liekulībai, krāpšanai un manipulēšanai. Līdzjūtība un skaidrība, ko šāda uztvere ļauj mums sajust un aptvert, palīdz apzināties uzvedības modeļus, kuru motīvi ir periodiski atgriezušies mūsu dzīves pieredzē, ierobežojot un atturot no sava potenciāla piepildīšanas. Taču vēl būtiskāk mums katram un visai cilvēcei kopumā ir tas, ka šāds caurspīdīgums un astotās čakras atvēršanās veicina atbrīvošanos no ierobežojošiem uzvedības modeļiem. Tādējādi kļūst iespējams izlīdzināt šķietami nesamierināmas dzimumu, rasu, reliģiju un kultūru nesaskaņas, kas jau tik ilgi atšķīrušas mūs citu no cita. Kaut arī individuāli un kolektīvi ilgstoši esam bijuši sadalīti, beidzot mums ir iespēja apvienoties.

Ceļa uz veselumu

Reizumis spontāni, bet citreiz ar kādas garīgas prakses, piemēram, meditācijas vai pieskaņošanās starpniecību, mums izdodas savienoties ar Kosmosu. Ir vairākas pazīmes, kas apliecina šo ceļu uz veselumu. Garīgie meklētāji šo ceļu minuši cauri laikiem, un šobrīd nonākam uz tā kā parastos, tā neparastos ikdienas dzīves mirkļos.

Astotajai universālās sirds čakrai atveroties mūsos, pieaug mūsu empātija pret vis-pasauli. Mēs arvien vairāk atbrīvojamies no raizēm. Mūsu prāta satraukums rod iekšēju mieru: esam brīvi attiecībās ar sevi un pasauli. Nedrošība un šaubas mūsos piekāpjas mērķa apziņai - nevis savtīga mērķa, bet mērķa, ko iedrošina un aizrauj neatlaidīgs jēg- pilnas kalpošanas impulss. Lai arī mūsu dzīves apstākļi nespēj pārvērsties (vismaz ne īsā laikā), mūsu attieksme to spēj un to arī dara. Dzīve kļūst jēgpilna un caurstrāvota ar apzināšanos, ka darām pareizo lietu pareizajā vietā un pareizajā laikā.

Laikam visbūtiskākais ieguvums no paplašinātas apzināšanās ir spēja pilnīgāk novērtēt un pieredzēt laimes nozīmi. Daudzi no mums tādējādi atskārst, ka mūsu ārišķais materiālais īpašums nebūt ne vienmēr garantē iekšējo apmierinātību. Toms Hartmans, viens no ilgt- spējīgas dzīves aizsācējiem, ir izteicies par noslēpumu, ko sevī ietver jēdziens "pietiekams". Rietumu kultūrās un jaunattīstības valstīs, kas tiecas pēc Rietumu dzīvesveida, par dziļu pārliecību ir kļuvis bīstams mīts: vairāk "mantas" par to, kas nepieciešama, lai apmierinātu mūsu vajadzības, nozīmē vairāk prieka. Tajā pašā laikā garīgo slimību un depresijas pacientu skaits un cilvēku neapmierinātības līmenis industriālajās valstīs ir viens no augstākajiem pasaulē. Kā to atskārtis Hartmans un daudzi citi ilgtspējīgas dzīves atbalstītāji un kā to apstiprina viena aptauja pēc otras, iegūstot vairāk materiālu labumu, mēs nekļūstam laimīgāki. Pārāks, lielāks un jaunāks nebūt nenozīmē labāks. Ja ārišķīgā bagātība slēpj iekšējo nabadzību, nekāda "manta" nejaudās aizpildīt radušos tukšumu.

Ārstējot parpilnības gripu

2005. gadā iznāca otrais metiens Džona de Grāfa, Deivida Vanna un Tomasa Neilora kopīgi sarakstītajai grāmatai, nosauktai par godu ekstrēma patērnieciskuma kaitei jeb affluenza. Šis nosaukums radies, apvienojot vārdus affluence (angļu vai. pārpilnība) un influenza (angļu vai. gripa). Lai arī grāmata galvenokārt koncentrējas uz situāciju ASV, tās vēstījums attiecas uz visām valstīm ar tādu pašu uzsvaru uz materiālismu un patērnieciskumu, kā arī uz valstīm, kas cenšas to sasniegt.

Grāmatas autori akcentē pārāk liela patērnieciskuma personiskās, sociālās un apkārtējās vides izmaksas, tā īslaicīgumu un nespēju sniegt un veicināt laimi un veselību. Tā vietā, lai vienkārši tikai nosauktu šīs pārpilnības gripas simptomus un cēloņus, autori, tāpat kā jebkurš labs ārsts, iesaka lasītājiem iedarbīgu terapiju.

Līdzīgi kā ārstējoties no jebkuras atkarības, slimnieka pirmais solis ir atzīt savu atkarību - pieņemt, ka ir sasniegta galējā robeža. Tikai tad var sākties dziedināšana. Par laimi, miljoniem cilvēku Rietumu sabiedrībā jau ir nonākuši pie šāda secinājuma un lūkojas pēc iespējām, kā dzīvot vienkāršāku un ilgtspējīgāku dzīvi, gūstot labumu ne tikai sev, bet dodot to arī sabiedrībai. Šādu vienkāršības meklējumu pamatā nav bailes un nepietiekamības apzināšana, bet gan pārpilnības pārde- finēšana. Dzīvojot apstākļos, kad maz laika, bet daudz stresa, iekšējā nedrošībā bieži mēģinām piepildīt tādējādi radušos tukšumu, apkraujot sevi ar ārišķīgām mantām, kas nepaildzina dzīvi ne mums, ne plašākai pasaulei. Taču, aizvien lielākai daļai no mums nonākot pie šīs atskārsmes un sākot izprast un no jauna līdzsvarot savu ārējo un iekšējo bagātību, daudzi atklāj ciešus sakarus ar vis-pasauli.

Starptautiskas aptaujas par cilvēku laimi daudzu gadu garumā konsekventi rāda, ka, tiklīdz mums ir "pietiekams" daudzums materiālo līdzekļu, lai nodrošinātu savas vajadzības, tā vietā, lai vairāk līdzekļu padarītu mūs laimīgākus, šim "vairāk" patiesībā ir pretējs efekts. Aptaujas parāda, ka, neraugoties uz sabiedrību, kurā dzīvojam, mūsu laimes pamatā ir jēgpilna dzīve, kurā piedzīvojam mīlošas un atbalstošas attiecības, tiekšanās pēc jēgpilnu mērķu sasniegšanas, prieks par ikdienas notikumiem un pietiekami daudz laika savām interesēm. Neko no tā visa nav iespējams nopirkt par naudu.

Iedrošinošās pārmaiņas

Grāmatas Affluenza autori uzskata: brīdī, kad atskāršam patērniecis- kuma atkarību izraisošo dabu un to, cik veltīga ir stresa pilnā naudas pelnīšana, lai finansētu savu vēlmi iegādāties aizvien vairāk "mantas", mēs apstājamies, kritiski novērtējam stāvokli un ieturam pauzi. Saskaņā ar pārbaudītām un pierādītām atkarību ārstējošām metodēm tālāk mums, iespējams, būs nepieciešama palīdzība. Kā jau vairākumā gadījumu, vislabākie palīgi izrādās tie, kas paši bijuši atkarīgi un spējuši savu atkarību pārvarēt. Atšķirībā no citām atkarībām, pārpilnības gripu aktīvi atbalsta ekonomiskā iekārta, slavinot patērniecis- kumu kā mērķi, uz ko tiekties.

Pie iniciatīvām, kas globālā mērogā cenšas mainīt pašreizējās tendences politiskā un ekonomiskā aspektā, atgriezīsimies vēlāk, bet vispirms palūkosimies uz tām ierosmēm, kas iedrošina pārmaiņas personiskā un masu līmenī. Šādas pārmaiņas ir revolucionāras. Pateicoties cilvēkiem, kuri ilgtspējīgu dzīvi ne tikai apspriež, bet arī īsteno, ir pieejami resursi, instrumenti, paraugi un kontakti, kur griezties pēc iedvesmas, praktiskas palīdzības un savstarpēja atbalsta. Internets un aizvien pieaugošais lokālo atbalsta grupu skaits visā pasaulē veicina interaktīvas kopienas attīstību. Šī kopiena pamazām kļūst pazīstama kā brīvprātīgā vienkāršības kustība. Tadas tīmekļa vietnes kā www.simpleliving.net atbalsta personisko izvēli piekopt vienkāršu, veselīgu un atjaunojošu dzīvesveidu, kur katrs ir tiesīgs noteikt, kas ir svarīgs un "pietiekams". Sesila Endrūsa, viena 110 šīs kustības, kuras mērķis ir iedrošināt cilvēkus dzīvot ārēji vienkāršu, bet iekšēji bagātu dzīvi, dibinātājām ASV izteikusies: "Cilvēki neaptver, cik tas ir būtiski. Tas ir sociālo pārmaiņu Trojas zirgs."

Brīvprātīgā vienkāršības kustība, pirmkārt, aicina svinēt dzīvi. Tā neprasa upurēties vai sev kaut ko liegt, bet gan vedina izzināt un no jauna atklāt, kā dzīvot saskaņā ar vis-pasauli. Kā secina arvien vairāk cilvēku, šādas atmošanās prieks slēpjas no jauna atklātos parastas, vienkāršas dzīves priekos. iMēs atskāršam, ka nav nepieciešams nošķirt sevi no ikdienas pasaules, lai sasniegtu apgaismību. Pirms diviem tūkstošiem gadu lielie skolotāji Jēzus, Buda un Lao Cu uzsvēra, ka tā ir mūsu patiesā daba un kosmiskais liktenis. Pateicoties mūsos norisošajai Maiņai, mēs spējam godāt savu ego, pārvarot iluzoro nošķirtības izjūtu, nevis cenšamies kļūt par būtni bez sava ego.

Šī Maiņa ir izšķiroša, ja grasāmies atrisināt globālās problēmas, kas mūs izaicina šajā potenciālā sabrukuma vai uzplaukuma laikā. Ja mēs grasītos palikt iestrēguši sadrumstalotā, savtīgā, uz ego balstītā uztveres līmenī, mūsu individuālā un kolektīvā reakcija uz šiem izaicinājumiem būtu bailes, un globāls sabrukums būtu neizbēgams. Taču mūsos ir manāmas mošanās pazīmes. Aizvien vairāk cilvēku nojauc barjeras, kas sadalījušas viņus un mūs visus, un piekāpīgi un līdzradoši samierina sirdi, prātu un gribu.

Beidzamajās KosMosa nodaļās ieskatīsimies acīs globālajām domstarpībām, kas aizvien mūs šķir, un paskatīsimies, kā mūsu topošais kolektīvās apzināšanās līmenis spēj - un jau sāk - sniegt jaunus un revolucionārus risinājumus šķietami nepārvaramām problēmām.

Vienpadsmitā nodaļa

Nedalama realitate

Nevienu problēmu nav iespējams atrisināt tajā pašā apziņas līmenī, kur tā radās.

Alberts Einšteins

Biologi mēdz attēlot visu četrus ar pusi miljardus gadu garo Zemes vēsturi kā diennakti. Bioloģiskajai dzīvei, kas šajā kosmiskajā dienā aizsākās pavisam agri, bija nepieciešams laiks līdz pieciem no rīta, lai izpeldētu no lolojošā un sargājošā okeāna neviesmīlīgajā un nedrošajā sauszemes vidē. Pagāja vēl 18 stundas līdz aptuveni desmitiem vakarā, kas ir ekvivalents laikam pirms 500 miljoniem gadu, kad beidzot notika plašais un apbrīnojami straujais pieaugums Zemes bioloģiskajā daudzveidībā, saukts par kembrija eksploziju. Zemes dienas vēlā vakarā pār planētu valdīja dinozauri, un tikai pēc viņu nāves, kādas 20 minūtes pirms pusnakts, sāka parādīties zīdītāji.

Vien pašās pēdējās sekundēs pirms dienas beigām kāju uz Zemes spērām mēs, modernie cilvēki. Šajā tik īsajā laika posmā, no, pēc ģenētiku domām, niecīgā Homo sapiens kopskaita esam izauguši līdz pašreizējam skaitam. Šobrīd, pēdējā Zemes dienas 24. stundas 59. minūtes un 59. sekundes mirklī, diemžēl esam kļuvuši par tiem, kam jāuzņemas atbildība par biosfēras un tās dzīvo radību novešanu līdz posta robežai.

Sadarbība

Populārie biologi bieži uzsver evolūcijas procesu konkurējošo dabu, pat tik ekstrēmi interpretējot Čārlza Darvina ideju par pielāgotākā

izdzīvošanu, ka uzskata dzīvi vienīgi kā procesu savtīgu gēnu pastāvēšanas iemūžināšanai. Šajā kontekstā vārdu pielāgotākais biologi lieto ar nozīmi lielākais, stiprākais un konkurētspējīgākais. Esam ne tikai pārliecinājušies par šādas interpretācijas sterilitāti, bet arī redzējuši bezgalīgus pierādījumus tās labprātīgo ierobežojumu nepareizībai. Darvins pats uztvēra "pielāgotību" citādi. Viņš to attiecināja uz īpašībām, kas visoptimālāk iederas apkārtējā vidē.

Skatoties uz apbrīnojamo Dabas daudzveidību, iespējams novērot daudz vairāk sadarbības nekā konkurences. Lai arī bioloģiskās dzīves barības ķēdēs pastāv hierarhija, pat plēsoņu un upuru starpā ir iespējas dot vai gūt savstarpēju labumu. No pašiem dzīvības uz Zemes pirmsākumiem sadarbība - drīzāk nekā konkurence - sugu ietvaros un starp tām ir sevišķi svarīga. Patiesībā daudzi vienšūnas organismi, ieskaitot primitīvos arhejus, kas bija pirmā dzīvības forma uz Zemes, mainās gēniem pārsteidzošā intensitātē. To sadarbība ir tik aktīva, ka biologi nespēj noteikt striktas robežas un tādējādi konstatēt dažādas sugas.

Sugu neparastā daudzveidība ekosistēmās ir daudz lielāka, nekā tā būtu tad, ja to galvenokārt noteiktu konkurences faktori. Bagātās ekosistēmās ir neticami plašs spektrs to radību - gan augu, gan dzīvnieku -, kas ir atkarīgas cita no citas neskaitāmos veidos un kas izmanto bieži ārkārtīgi šauras nišas savā vidē, lai kolektīvi radītu kuplu skaitu dzīvības izpausmju.

Vēsturiski nozīmīgā rakstā 1981. gadā politologs Roberts Aksel- rods izskaidroja, kā cilvēki drīzāk sadarbojas nekā konkurē vai savtīgi kaitē cits citam. Pie šīs sapratnes politologs nonāca, spēlējot spēles. Akselrods uzaicināja profesionālus spēļu teorētiķus uz turnīru, kur tie izspēlēja dažādas sadarbības vai konkurences stratēģijas starp divām pusēm, lai panāktu vislabāko kopīgo iznākumu, mērot to labumā, ko iespējams gūt no savstarpējas saskaņas un uzticēšanās. Akselroda spēles parādīja, ka, kā jau ierasts daudzās reālās dzīves situācijās, abas puses nespēja dalīties domās viena ar otru un tādēļ nebija spējīgas ne izskaidrot savu rīcību, ne vienoties savā starpā.

Turnīra uzvarētājs matemātiķis Anatols Rapaports pamanījās izgudrot visvienkāršāko stratēģiju, kuru viņš nosauca par "dots pret dotu".

Šis stratēģijas vienīgie noteikumi bija tādi, ka pusēm jāsāk ar sadarbību un tālāk katrai jāatspoguļo otras puses darbības. Tik ilgi, kamēr neviena no pusēm nenodara pāri otrai, attiecības saglabājas harmoniskas un tiek gūts maksimālais labums. Akselrods atklāja, ka jebkura stratēģija, kas sākas ar sadarbību, gūst virsroku pār to, kas sākas ar konkurenci jeb pašlabuma gūšanu. No uzvarējušās stratēģijas politologs izdarīja svarīgus secinājumus, kas attiecas gan uz organizācijām un tautām, gan uz indivīdiem: neesi pirmais, kurš nodara pāri, vienmēr veic atbildes gājienu, reaģē, nevis nogaidi un rīkojies tā, kā būtu vislabāk tev pašam, nemēģinot pārspēt otru.

Akselrods skaidri parādīja sadarbības priekšrocības, tomēr "dots pret dotu" stratēģijai kā praktiskai saskaņas sasniegšanas metodei reālajā dzīvē ir nopietns trūkums. Tam par iemeslu ir pušu nespēja dalīties domās vienai ar otru, tātad, ja "dots pret dotu" stratēģijā viena puse nodara pāri otrai vai konkurē ar to, tad otra puse atspoguļo šo darbību un sākas virzība lejup pa spirāli. Kad šāda konkurējoša rīcība vai pāridarījums ir netīšs vai radies kļūdas rezultātā, nepastāv iespēja to atsaukt un attiecības iesprūst nebeidzamā neuzticēšanās un nesaskaņu ciklā. Taču, kā atklāja spēļu teorētiķi Martins Novāks un Karls Zigmunds, kad stratēģiju pārveido tā, lai ļautu pusēm izvēlēties dažas pārestības atstāt nesodītas - būtībā mācīties gan no paša, gan no otras puses pagātnes kļūdām -, ir iespējama ilgtspējīgāka sadarbība.

Pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā Novāks un Zigmunds lietoja datorsimulācijas, lai izspēlētu milzīgu daudzumu stratēģiju, kuras ietvēra sevī dažādus sadarbības un konkurences/pāridarīšanas modeļus. Katrā no tiem izvēle konkurēt vai sadarboties bija atkarīga no otras puses rīcības iepriekšējā raundā. Simtos tūkstošu atkārtojumu spēļu teorētiķi novēroja sadarbības un pāridarījumu ciklu atplūdus un uzplūdus. Galu galā pēc diviem sadarbības cikliem, pēc katra sekojot pāridarīšanas posmam, sekoja trešais sadarbības vilnis - šoreiz ilgtspējīgs.

Pētniekiem izdevās parādīt "dots pret dotu" stratēģijas strupceļu gan personiskā, gan kolektīvā līmenī. Tāpat viņi demonstrēja miera un salabšanas iespēju, pusēm pārkāpjot pāri tās apvaldošām ierastajām reakcijām, atzīstot konfliktā iesaistītās otras puses cilvēcīgumu un iespēju kļūdīties un esot gatavām atzīt pašu pārestības. Šādā veidā dodoties pretim risinājumam, pusēm gandrīz noteikti būs nepieciešams vienoties savā starpā. Taču slāpējošā kompromisa sloga vietā tām būs pavērusies iespēja jaunai sadarbības fāzei.

Laime

Aizvien vairāk sabiedrisko pētījumu par to, kas dara cilvēkus laimīgus, ļauj ne tikai secināt, ka laimes pamatā nav nauda un pārlieku liels materiālisms, bet arī atklāj, ka visā pasaulē labsajūtu un laimi veicina vienas un tās pašas lietas:

■  Sociālo iemaņu apgūšana un jēgpilnu attiecību veidošana

■  Tiekšanās piepildīt nozīmīgus mērķus un prieka gūšana no šī procesa

■  Spēja izbaudīt mazos un vienkāršos dzīves priekus

■   Fiziski aktīvs dzīvesveids

■   Līdzsvars starp darbu un atpūtu

■   Brīvprātīgā darbs un palīdzības sniegšana citiem

■  Humora izjūtas nezaudēšana

Galu galā, šķiet, laime slēpjas attiecībās ar sevi un cilvēkiem, ar kuriem kopā pavadām dzīvi.

Iepriekšējā nodaļā apskatījām, kā cilvēki satuvinās, lai atbalstītu un līdzradītu brīvprātīgo vienkāršības kustību. Ir vēl daudzas citas iniciatīvas, kas, kā bangas sitoties pret krastu, stimulē pārmaiņu paisuma vilni.

Vienoti dažādībā

Redzamās pasaules procesi risinās visos pastāvēšanas līmeņos mijiedarbībā un savstarpējā saistībā. Tie ļauj vis-pasaulei izpausties tās daudzo izteiksmes veidu dažādībā. Dažos pēdējos gados esam pieredzējuši, kā šādi procesi iemiesojas iespaidīgajā globālā tīmekļa un inter- neta attīstībā. To sākotnējo sazināšanās struktūru, datu bāzu veidošanas metodes un datoru valodu izgudroja trīs dažādi speciālisti: inženieris Pauls Barans un datorzinātnieki Veslijs Klarks un Tims Berners-Lī. Bez kopīga ģenerālplāna viņu izteikti decentralizētie, elastīgie un dzīvotspējīgie jaunievedumi lika pamatus globālajam tīmeklim, kas pats saviem spēkiem ir izvērties uz tehnoloģijām balstītā ekosistēmā. Līdzīgi kā tas notiek bioloģiskās ekosistēmās, interneta un tīmekļa fraktālā un harmoniskā daba ļauj tiem augt un attīstīties, saglabājot savu ne- hierarhisko elastīgumu.

2007. gada sākumā balsu skaits, kas sazinājās globālajā tīmeklī, pārsniedza viena miljarda robežu. Šī tiešsaistes kopiena sarunājas vienā pamatvalodā, tādējādi spējot dalīties pieredzē ar koplietojamas datu bāzes palīdzību un gūstot labumu no elastīguma, kuru veicina datoru tehniskā un programmatiskā nodrošinājuma standartizēšana. 2007. gada jūnijā Stīvens Kass no žurnāla Discover nolēma aprēķināt kopējo tīklā esošās informācijas elektronisko svaru un atklāja, ka tas ir tik mazs kā vissmalkākajam smilšu graudiņam.

Vairāk nekā divus gadsimtus iepriekš dzejnieks un mistiķis Viljams Bleiks savā dzejolī Auguries of lnnocence (liezvainības pareģojumi) rakstīja: "Saskatīt pasauli smilšu graudā,/Debesis pļavas ziedā,/Turēt bezgalību savā plaukstā,/Un mūžības elpu sajust stundā."

Šobrīd sākam piekrist Bleika atskārsmei. Interneta iedzīvinātie procesi ir radījuši jaunas progresīvas saziņas un pieredzes formas. Tās sniedz iespēju izpaust sevi daudz dažādākos veidos nekā jebkad iepriekš, tajā pašā laikā ļaujot aizvien vairāk apzināties vienotību, kas ir pamatā mūsu dažādībai.

Vēl svarīgākas par jauno sadarbības formu specifiku ir vērtības, kuras sākam apzināties kā kopīgas mūsu sugai. Šīs vērtības - pamatīpašības un principi - ir universālas cilvēcei, neraugoties uz dzimumu vai etnisko un kultūras pārliecību. Tās laužas cauri Karla Junga aprakstītā kolektīvā neapzinātā mītiem un arhetipiem. Dažas no šīm neapzināti uzturētajām vērtībām šobrīd kļūst apzinātas, piemēram:

■  Cilvēku ka pasaules pilsoņu uzturēts līdzsvars starp tiesībām un pienākumiem

• Cilvēcisko nepieciešamību - drīzāk nekā vēlmju - līdzsvars un vajadzība kalpot vispārējam labumam

■  Vienlīdzīgas iespējas

■  Savstarpēja cieņa

■  Godīgums, atklātība un taisnīgums visos darījumos

■  Drīzāk iekļaušanās nekā aizspriedumi un noslēgšanās

■  Labvēlība un godīgums darbos; tāda izturēšanās pret citiem, kādu vēlētos pieredzēt paši

■  Cieņa pret visām dzīvības formām un izpausmēm

Neraugoties uz dzimumu, mums piemīt gan vīrišķas, gan sievišķas īpašības, kuru savstarpēji papildinošā daba un līdzsvars ir izšķirošs mūsu vēlmē pilnībā izpaust dzīves veselumu un piepildīt šo kopējo vērtību solījumu. Diemžēl faktiski visās kultūrās pēdējo divu gadu tūkstošu laikā īpašības, kuras saistām ar sievišķo, ir tikušas nomelnotas un marginalizētas. Rietumu tautās pat 20. gadsimta beigu feminisma kustība sliecās novērtēt un uzsvērt sievietes teju kā vīrieša aizstājējas agresīvos aspektus. Šobrīd ir nepieciešams atzīt, ka mums visiem piemīt gan uz prātu centrētās vīrišķās, gan uz sirdi centrētās sievišķās īpašības, kas ir savstarpēji papildinoši mūsu esamības un pastāvēšanas aspekti.

Maiņa to atklāj kolektīvā līmenī. Sievišķā atgriešanās ir izšķiroša, lai no jauna līdzsvarotu un - kā to aprakstītu senās tautas - svētītu svēto vienotību mūsos un starp mums visos dzīves aspektos. Tradicionālo sievišķo īpašību - gādība, līdzjūtība, empātija un sadarbība - iekļaušana mūsu kolektīvajās organizācijās ir steidzami nepieciešama, lai attīstītu un spēcinātu mūs un sabiedrību.

Divpadsmitā nodaļa

Sabrukums vai uzplaukums

lr tikai divi veidi, kā nodzīvot mūžu. Viens veids ir dzīvot tā, it kā nekas nebūtu brīnums. Otrs - tā, it kā viss būtu brīnums.

Alberts Einšteins

Ko topošā nedalāmās realitātes un mūsu kā līdzradītāju vīzija nozīmē mūsu attiecībās ar plašāko pasauli šajā nozīmīgajā un izaicinājumu pilnajā laikā?

Amerikas iedzimto kultūra, tāpat kā visu pirmatnējo tautu kultūras, godā Dabu un plašajā dzīvības tīklā uztver cilvēci kā līdzradītā- jus. Ne tikai radības, kas apdzīvo Zemi līdz ar mums, bet arī pati Zeme tiek uztverta un pieņemta kā dzīva būtne, kura jāgodā un ar kuru jādzīvo saskaņā. Šis uzskats izskan tradicionālajā svētības lūgsnā, kas veltīta "visam, ar ko mums ir attiecības".

Turpretim 1 8. un 19. gadsimtā reālistiskāka ideja šķita industriālā revolūcija. Tā norisinājās pakāpeniski, uzņēmējiem un izgudrotājiem cenšoties atrisināt problēmas un radīt vai reaģēt uz izdevībām milzīgu kultūras pārmaiņu laikā, kas kā paisuma vilnis aprija visu savā ceļā. No reliģiskās pārliecības līdz sociālām struktūrām idejas par visumu un mūsu vietu tajā padevās apvērsumam, dzimstot tā dēvētajam saprāta laikmetam, ļaunajam pasaules uzskatam sasniedzot briedumu, tas sāka uztvert cilvēci kā radīšanas kalngalu un zinātni kā pareizticību, kur cilvēka prāts spēja - un tika uzskatīts, ka tam ir tiesības - pakļaut un kontrolēt atšķirto, pasīvo un neierobežotiem resursiem bagāto Dabu.

Šīs revolūcijas zinātniskās metodes, lai cik iedarbīgas un noderīgas tās īslaicīgi bija, izrādījās dziļi ierobežotas un galu galā bīstamas.

Uztverot pasauli vienīgi kā mehānisku fonu cilvēka darbībai un kā izlaupāmus resursus, tehnoloģijas un industrija atšķīra mūs no Zemes un mums tuvajām radībām. Šīs pieejas rezultātā savairojušās ražošanas metodes vēl aizvien pieaugošā tempā turpina izsmelt Zemes dabas bagātības, postīt Viņas ekosistēmas un plūdināt milzīgi daudz toksisku vielu atmosfērā, okeānos un augsnē. Ražošanai draudzīgā ekonomiskā iekārta stūrgalvīgi turpina uzskatīt, ka Zemes resursi ir neizsmeļami. Tā ne tikai akceptē, bet rūpnieciskā ceļā veicina izšķērdību, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, ka Zemes resursi ir bezgalīgi. No ekonomiskā aspekta uzskatot piesārņojumu un karošanu kā dzīvotspējīgus nacionālo aktivitāšu veicinātājus, šī iekārta atbalsta nepārtrauktus drīzāk grēcīgas, nekā tikumīgas attīstības un uzvedības ciklus mūsdienu sabiedrībās.

Gajas lūzuma punkts

Kad pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados Džeimss Lavloks un Linna Margulis izvirzīja ideju par Zemi kā pašregulējošu sistēmu, viņus izsmēja un kritizēja. Viņi savu ideju nosauca sengrieķu Zemes dievietes vārdā par Gajas hipotēzi, un 30 gadu garumā sekojoši zinātniski pētījumi apliecināja, ka pastāv savstarpēji dziļi atkarīgas un līdzevo- lucionējošas attiecības starp bioloģiskiem organismiem un planētas ainavām, atmosfēru un ūdeni. Gaja nav pasīva; viņa ir līdzevolucionē- jošs partneris, un tās dzīvību uztur planēta. Gajas resursi nav neizsmeļami, ja tos laupa tā, kā to dara mūsu bezgala strauji augošā globālā populācija. Klimata pārmaiņu kritiskā stadija un apkārtējās vides lūzuma punkta nenovēršamība jau ir uz mūsu sliekšņa. Tomēr tikai tagad sākam atjēgties no tā, ko rakstnieks Džordžs Monbaiots sauc par šīs katastrofas realitātes, mēroga un tuvošanās "kolektīvo noliegumu".

Kā redzējām iepriekš, kompleksas sistēmas, piemēram, biosfēra ir kritiskā stāvoklī, nemitīgi balansējot uz kārtības un haosa robežas. Noteiktā mainīgo lielumu spektrā šādas sistēmas spēj piemēroties un attīstīties, kā to vairāk nekā četrus miljardus gadu ir darījusi Gaja, vienmēr protot uzturēt ilgtspējīgu apkārtējo vidi dzīvības evolūcijai. Par spīti pieciem zināmajiem katastrofālajiem vispasaules izmiršanas gadījumiem pēdējo 500 miljonu gadu laikā, katram no tiem iznīcinot dominējošas dzīvības formas, Dabas pārpilnība ir veicinājusi citu sugu attīstību un ļāvusi tām iekarot noteicošo stāvokli.

Šobrīd dzīvojam izšķirošā laikmetā, kad atkal esam pietuvojušies lūzuma punktam - globāla posta slieksnim. Taču šoreiz tā dominējošais cēlonis esam mēs, un līdz ar daudzām citām radībām mēs esam tie, kuri, iespējams, tiks noslaucīti no Zemes virsas.

Klimata parmaiņas

Vispamanāmākais, taču ne obligāti visbīstamākais globālā sabrukuma draudu aspekts ir briestošās klimata pārmaiņas. Nosaukt šādas pārmaiņas par globālo sasilšanu nozīmē radīt cilvēkiem priekšstatu par pakāpeniskām un vadāmām apkārtējās vides pārmaiņām, kuras mērenā laika joslā dzīvojošie varētu iztulkot pat kā izdevīgas. Tomēr, kā to apzinās ikviens komplekso sistēmu pētnieks, šādas pārmaiņas ir neparedzamas, nelineāras un bieži katastrofālas, visticamākajam scenārijam paredzot aizvien biežākas galējas laikapstākļu izpausmes, ko jau šobrīd pieredzam daudzās pasaules malās.

Nav "tipiskas" reakcijas uz Gajas lūzuma punktu. Uz to vedošie procesi ir savstarpēji saistīti, kompleksi un ne īpaši prognozējami. Klimata modeļi un laikapstākļu prognozes parasti nejaudā tikt galā ar šādu kompleksumu un tā neparedzamajām izmaiņām. Tie drīzāk norāda uz caurmēra tendencēm nekā uz pēkšņu, stihisku un neatgriezenisku pārmaiņu realitāti.

2007. gadā vairāk nekā 600 klimata speciālistu Apvienoto Nāciju Organizācijas Klimata pārmaiņu starpvaldību padomes aizbildniecībā vienprātībā publiskoja kritisku ziņojumu, kas pareģoja dramatiskas un bīstamas temperatūras un jūras līmeņu īstermiņa un vidēja termiņa globālas pārmaiņas. Par spīti pareģojumu nopietnībai, ziņojums iekļāva tikai tādus pierādījumus, kurus uzskata par neapstrīdamiem, un no tādiem modeļiem, kas izlīdzina globālo laikapstākļu galējas, tomēr iespējamas variācijas ar caurmēra laikapstākļiem. Daudz draudošākas ir ziņojumā neiekļautas, taču nozīmīgas, bet pagaidām vēl neprognozējamas briesmas. Viens no šādu neparedzamu draudu elementiem ir saistīts ar milzīgajiem metāna krājumiem, kas pašreiz sasaldēti glabājas Sibīrijas mūžīgajā sasalumā vai arī ir ieslodzīti zem aukstajām nogulsnēm jūras dibenā no poliem līdz pat tropiem.

Ģeoloģisko pētījumu pierādījumi liecina, ka pagātnē, atmosfēras un okeānu temperatūrai pieaugot, metānu krājumi dažviet izdalījās katastrofāli milzīgās gāzu izplūdēs. Šobrīd valda uzskats, ka šāds postošs gadījums norisinājās pirms 8000 gadu metāna krātuvē netālu no Norvēģijas krastiem, izraisot milzīgu cunami, kas sasniedza 20 metru augstumu un applūdināja teritoriju, ko šobrīd pazīstam kā Skotiju un Lielbritānijas austrumu krastu. Krātuve vēl joprojām tur atrodas. Šādi metāna hidrāti ir ne tikai potenciāli postoši paši par sevi, bet milzīgu metāna apjomu izplūde ir spējīga pakāpeniski paaugstināt atmosfēras temperatūru.

Ir aizvien vairāk uztraucošu pierādījumu tam, ka klimata pārmaiņas - it īpaši to ietekme uz ūdens līmeņiem un ledus klajumiem - iespaido zemestrīču, jūras dibena nogruvūmu un vulkānisko izvirdumu biežumu un mērogu. Tas izskaidrojams ar variācijām spiedienā uz Zemes garozu, ko rada ūdens un ledus noslodze un atslodze, kas reizēm spēj izraisīt pēkšņus un postošus ģeoloģiskus procesus, kā tas notika pēdējā ledus laikmeta beigās. Savukārt klimata pārmaiņu izraisītās izmaiņas nokrišņu daudzumā, iespējams, padarīs lielus, šobrīd ražīgus Zemes apgabalus neauglīgus, pārvēršot tos izkaltušos, tuksnesim līdzīgos nostūros, kur nekas neaugs un neko nevarēs ieaudzēt.

Pagrieziena punkts globālo klimata pārmaiņu realitātes atzīšanā tika sasniegts 2007. gada decembrī ANO klimata pārmaiņu konferencē Bali salā. "Bali ceļvedī" - divu gadu globālo sarunu apkopojumā - tika atzīts, ka pierādījumi globālajai sasilšanai ir "nepārprotami" un kavēšanās samazināt siltumnīcas efekta gāzu emisijas palielina "spēcīgu klimata pārmaiņu ietekmes" risku. Lai arī ASV delegācija turpināja izrādīt nepatiku attiecībā uz emisiju samazināšanas ekonomiskajām izmaksām un sekām, neviena valsts pasaulē vairs nespēja apstrīdēt klimata pārmaiņu realitāti, to potenciālo bīstamību un to, ka šo pārmaiņu novēršanai nepieciešams īstenot nacionāli saskaņotus un globāli koordinētus pasākumus.

Tagad atliek gaidīt, vai nepieciešamie saskaņotie un koordinētie pasākumi tiks īstenoti, turklāt īstenoti laikā, un vai tos īstenos ne tikai valdības, bet arī uzņēmumi un kritiskā cilvēku masa pilsoniskajā sabiedrībā.

Izmiršana

Klimata pārmaiņu uzbrukums ar aizvien ekstrēmākām laikapstākļu izpausmēm nav vienīgais nenovēršamā sabrukuma priekšvēstnesis. 2006. gadā ANO ziņojumā tika konstatēts, ka pieaugošās populācijas un būvniecības dēļ cilvēki ir tieši atbildīgi par dzīvnieku un augu izmiršanas tempiem, kas ir tūkstoš reižu augstāki nekā vēsturiski pieredzētie. Ziņojumā vēstīts: "Šobrīd esam atbildīgi par sesto lielāko izmiršanas gadījumu Zemes vēsturē un vislielāko kopš dinozauru izzušanas pirms 65 miljoniem gadu."

Zemes biosfēra ir saausts dzīvības tīkls, kur katrai būtnei ir sava niša un kur katra no tām sniedz savu ieguldījumu veselumā. Un mēs tikai tagad ar pūlēm sākam to novērtēt. Jāsaprot, ka jebkuras sugas zudums, lai cik maza tā būtu, spētu izraisīt nelineāru visas ekosistēmas bojāeju. Daudziem lielajiem dzīvniekiem draud izmiršana, jo mēs izpostām to dabisko vidi. 2007. gada augustā tika izziņota pirmā liela zīdītāja izmiršana vairāk nekā 50 gados: Jandzi upes delfīns bija spiests nogrimt aizmirstībā dēļ piesārņojuma, pārzvejas un paviršām zvejas metodēm, kas dzīvniekus ievaino, liek tiem sapīties tīklos un noslāpē.

Pasaules dabas aizsardzības organizācijas publicētajā tā dēvētajā sarkanajā grāmatā ir iekļautas vairāk nekā 16000 sugas, kas ir uz izmiršanas robežas.

Milzīgais pilsētnieciskās dzīves uzplaukums visā pasaulē pēdējo gadu laikā aizvien vairāk mūs atšķir no Dabas. Tādēļ daudziem cilvēkiem citu sugu un to ekosistēmu saglabāšana ir prioritāšu saraksta lejasgalā. Tomēr ilgstošā komplicēto un ekosistēmas līdzsvarošanai izšķirīgo metožu ignorēšana - un sekas, ko ekosistēmu degradācija atstāj uz augsnes eroziju, oglekļa otrreizējo pārstrādi un labības kultūru apputek- snēšanu, - jau izraisa plaši izplatītus un neatgriezeniskus postījumus gan attīstības valstīs, gan industrializētajā pasaulē.

Resursu izšķiešana

Fakts, ka globālās attīstības pārsteidzīgās gaitas dēļ sāk izsīkt Zemes minerālu resursi - līdz šim neiedomājama iespējamība - ir vēl viens potenciālā sabrukuma signāls.

Zemes uz oglekļa bāzētas rezerves - galvenokārt ogles, nafta un dabasgāze - ir krājušās simtiem miljonu gadu, taču jau šobrīd esam iztērējuši tik daudz naftas un gāzes, ka saskaņā ar enerģijas tirgus analītiķu aplēsēm, iespējams, ir atlikusi mazāk nekā puse no uzkrātā daudzuma. Turklāt analītiķi uzskata, ka attiecībā uz naftas ieguvi, ja arī vēl nav sasniegta tās augstākā pakāpe, tad tas notiks tuvākajā nākotnē un pēcāk tā strauji mazināsies. 'Pat ja globālais pieprasījums saglabāsies vienmērīgs, šādas izredzes ir šausminošas un prasa milzīgus ieguldījumus alternatīvajās tehnoloģijās. Taču situāciju vēl nopietnāku padara plānotais pieprasījuma kāpums, ko veicina gigantiskais globālās industrializācijas pieaugums, it īpaši tādās ļoti apdzīvotās attīstības valstīs kā Brazīlija, Ķīna un Indija.

Lai arī fosilais kurināmais nodrošina ar enerģiju lielu daļu globālās industrijas, tā emisijas ir lielākās klimatu pārmaiņu veicinātājas. Steidzami ir nepieciešami ilgtspējīgi enerģijas ražošanas veidi. Ogļu, vidē visnetīrākā fosilā kurināmā, krājumi ir relatīvi bagātīgi, un, turpinoties pašreizējām tendencēm, to varētu pietikt vēl krietni ilgāk par gadsimtu. Taču globālā ogļu dedzināšana jau tagad rada aptuveni 25 procentus no ogļskābās gāzes izmešiem. Ņemot vērā to, ka Ķīna uzbūvē vidēji divas ogļu spēkstacijas nedēļā, Indija plāno uzcelt desmit spēkstacijas gadā tuvākās desmitgades laikā un ASV korporācijas gaida atļauju uzbūvēt vēl aptuveni 150 spēkstacijas, vides aktīvistu grupas brīdina par pārsteidzīgu tuvošanos neatgriežamam postam.

Tuvākajos piecos gados gandrīz 40 valstis plāno uzbūvēt papildu ogļu spēkstacijas, globālajam ogļu ieguves apjomam tuvojoties savam augstākajam līmenim, ko paredzēts sasniegt nākamajos 25 gados. Šis "ogļu drudzis", ko veicina augstā, uz oglēm bāzētās enerģijas ražošanas rentabilitāte, ir kļuvis par globālu apdraudējumu.

Ogļu enerģijas industrijā ieinteresēto pušu cerība ir tā dēvētās tīrās ogles. Šī cerība saistās ar oglekļa piesaisti un sekvestrāciju jeb CCS (saīsinājums no angļu vai. termina carbon capture and sequestration) - drošu krātuvi, kur dziļi zem zemes plānots sūknēt triljoniem tonnu ogļskābās gāzes. Lai arī CCS modeļa aizstāvji lepojas ar pāris pilot- plāniem, pat saskaņā ar visoptimistiskākajiem novērtējumiem ir maz ticams, ka CCS tehnoloģija industriālā mērogā varētu kļūt dzīvotspējīga agrāk par 2030. gadu. Turklāt vēl aizvien ir neskaidrs nepieciešamais enerģijas ieguldījums CCS modelī. Bez tam vairākums šobrīd visā pasaulē ieplānoto spēkstaciju nemaz nav savietojamas ar CCS tehnoloģiju.

Nafta un dabasgāze ir acīmredzami visstraujāk izsīkstošie minerālu resursi, taču ir arī citi pašreizējām tehnoloģijām būtiski minerāli, un, kad to rezerves būs iztukšotas, tie būs neaizstājami. 2007. gada maijā žurnāls New Scientist Apvienotajā Karalistē veica Zemes dabas bagātību stāvokļa auditu, kas atklāja atskurbinošus rezultātus. Vairāki ģeologi, iespējams, pirmo reizi, aplēsa pastāvošo tehnoloģiju izmaksas minerālos, kas izmantoti to konstruēšanai un to rezultātu padarīšanai par pieejamiem augošajai pasaulei. Ģeologi vienbalsīgi secināja, ka ar pašreizējām tendencēm iedzīvotāju vidū un augošajiem attīstības valstu dzīves standartiem Zemes neaizstājamajiem minerālu resursiem izvirzītās prasības nebūs izpildāmas jau īstermiņā.

Dažu minerālu (pat ja vairums no mums par tiem nav dzirdējuši) pasaules krājumi ir izšķiroši globāli pielietotās tehnoloģijās. Starp šādiem minerāliem ir šķidro kristālu displeju vai plakano displeju televizoru ražošanā izmantotais indijs, mobilajos telefonos lietotais tantals un datoru mikroshēmās izmantotais hafnijs. Šo minerālu izmantošanas apjomam saglabājoties pašreizējā līmenī, to krājumi izsīks piecu līdz desmit gadu laikā. Pat "parastie" minerāli, piemēram, cinks, niķelis, fosfors un varš, izbeigsies mūsu bērnu vai mazbērnu mūža laikā.

Ģeopolitiskā līmenī ir novērojams augošs potenciāls konfliktam. Ķīna spēcīgi investē Āfrikas minerālu ieguvē un iepērk progresīvo tehnoloģiju metāllūžņus, lai iegūtu minerālus, kas nepieciešami tās strauji augošās industrijas uzturēšanai. Savukārt Krievija kļūst aizvien agresīvāka, izmantojot savu naftas un gāzes ietekmi, lai izdarītu politisko un ekonomisko spiedienu uz tās apgādātajām valstīm. Izveidojušos situāciju pārraugošie zinātnieki uzstāj, ka ir nepieciešama steidzama un globāli saskaņota rīcība, lai novērstu jau manāmo pasaules krīzi. Ir vajadzīgs ne tikai precīzāks pieejamo minerālu krājumu novērtējums un lielāka izpratne par to pielietojumu, bet pirmām kārtām ir nepieciešama globāla sadarbības programma neaizstājamo un neatjaunojamo materiālu izlietojuma mazināšanai, to pārstrādāšanai un, kad vien iespējams, atjaunošanai.

Slimības un piesārņojums

Daļa no biosfērai nodarītajiem postījumiem nav radušies no nepareizi ievirzītiem pūliņiem pabarot augošo populāciju, bet gan no centieniem darīt to, cik lēti vien iespējams, neraugoties uz sekām. Labības kultūru un dzīvnieku slimības vienmēr ir bijušas izaicinājums lauksaimniekiem jau no lauksaimniecības pirmsākumiem Tuvajos Austrumos pirms kādiem 10 000 gadu. Slimību kaitīgums un bieži vien neauglīgie mēģinājumi tās novērst ir pieauguši, attīstoties industriālā mēroga lauksaimniecībai un tendencei audzēt tikai vienu kultūras veidu.

Pūliņi produktīvi apstrādāt neauglīgu zemi un saglabāt ražīgumu noplicinātā augsnē ir krietni palielinājuši ķīmiskā mēslojuma un pesticīdu izmantošanu, tādējādi iznīcinot ekosistēmas dabisko imunitāti. Savukārt mēģinājumi kontrolēt postošas slimības iespējamību un stimulēt lopu skaita pieaugumu industrializēto fermu šausminošajos apstākļos noved pie milzīga daudzuma antibiotiku lietošanas, kas mazina ne tikai dzīvnieku, bet arī cilvēku dabisko imunitāti un kaitē veselībai.

Mūsu okeāni, jūras, upes un ezeri ir stipri piesārņoti, un tajos ir nedzīvas zonas, kurās nenorisinās ūdens organismu vairošanās. Tie ir arī tik ļoti cietuši no pārzvejas, ka, turpinoties pašreizējām tendencēm, visu komerciāliem mērķiem zvejoto zivju sugu populācija ies bojā līdz 2050. gadam. Potenciāli vēl bīstamāka ir dramatiski augošā jūras ūdens skābuma pakāpe. Oglekļa izmešu pieaugums pasaulē ir izraisījis milzīgu ogļskābās gāzes apjomu ieplūšanu okeānos. Ražojot kaitīgo ogļskābi, šāds skābums izposta okeānu ekosistēmas, iznīcinot koraļļu rifus un atņemot daudzām ūdens radībām to dzīvībai un augšanai nepieciešamās ķīmiskās vielas.

Šajā apkārtējās vides postījumu litānijā jāmin vēl viena nelaime: slimība, kuras sākotnējais cēlonis, iespējams, bija nāvējošs apkārtējās vides stresu kokteilis, kas masveidā iznīcināja medus bišu populāciju Amerikā. Līdz 2007. gada vasarai biškopji sniedza līdz šim neapstiprinātus ziņojumus par bišu saimju bojāejas nemiera izplatīšanos. Medus bitēm neapputeksnējot augļu dārzus un dārzeņu laukus, ilgt- spējīga veselīga diēta pasaulē nav iespējama. Neraugoties uz to, valstu budžeti bišu un citu dzīvnieku veselības problēmu pētīšanai ir mikroskopiski, bet dzīvnieku labklājību regulējošās vadlīnijas ir nožēlojamas.

Augsnes erozija

Ir pēdējais brīdis aptvert, ka augsne, kas veido uz lauksaimniecību balstītas dzīves pamatu, sāk izzust no mūsu planētas.

Lielās depresijas laikā pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados ASV Lauksaimniecības departaments nosūtīja ekspertu Valteru Louder- milku uz tūkstošiem gadu garumā apstrādātiem apgabaliem, lai viņš izpētītu, kā iepriekšējās civilizācijas tikušas galā ar augsnes eroziju.

Sīrijā - zemē, kas līdz 7. gadsimtam pirms mūsu ēras bija zeļošs apgabals - eksperts atklāja antīkas celtnes, kas reiz atradušās pārpilnības vidū, bet tagad pamestas stāvēja uz plika akmens. Pēc kaimiņvalstu iebrukumiem zemi daudzus gadsimtus uzturējušās dabas aizsardzības metodes tika atmestas, un augsne tika iznīcināta. Pat ja izklīdinātie iedzīvotāji būtu atgriezušies, tur nebūtu nekā, pie kā atgriezties.

Pētot iemeslus bieži katastrofālajai agrāko sabiedrību bojāejai, vēsturnieki atkal un atkal atrod pierādījumus erozijai un nespējai nodrošināt pietiekamu daudzumu pārtikas. Šodien straujā augsnes noplicināšana un erozija ir milzīgs apdraudējums. Atšķirībā no pagājušajiem laikmetiem, šobrīd nav jaunu zemju, uz kurām populācijas varētu pārcelties. Drauds slēpjas tajā, ka cilvēce varbūt vairs nespēs sevi sātīgi pabarot.

Starptautiskā pārtikas politikas pētījumu institūta zinātnieki ziņo, ka uz Zemes aptuveni 40 procenti lauksaimniecībā izmantojamo platību ir nopietni degradēti. Aplēsts, ka augsne tiek iznīcināta tūkstošiem reižu straujākos tempos, nekā notiek tās atjaunošana. Populācijas pieauguma veicinātā atmežošana, pārganīšana, pārmērīga pesticīdu lietošana, bioloģiskās daudzveidības samazināšana un lauksaimniecības ekspansija uz iepriekš neauglīgām teritorijām vēl nepieredzētā mērogā visā pasaulē rada tā dēvētos putekļu katlus (zemes, kas atgādina putekļu vētru izpostītus apgabalus) un mirušās zonas.

Piesārņojuma postījumus, ekosistēmu sagraušanu un dabas bagātību izlaupīšanu veicina maldinoša sevis uzskatīšana par atšķirtiem no Dabas un pārākiem par to. Šobrīd pa Zemes virsu staigā 6,7 miljardi cilvēku, pāri par divām ar pusi reizēm vairāk nekā tikai pirms 50 gadiem. Par spīti pieauguma tempu kritumam, tiek lēsts, ka līdz 2050. gadam globālā populācija sasniegs deviņus miljardus cilvēku. Tas ir milzīgs izaicinājums, jo, ja visiem būtu tāds pats dzīves līmenis kā ASV un Rietumeiropā dzīvojošajiem, būtu nepieciešams ducis Zemju, lai nodrošinātu mūs visus.

Kamēr mēs bezrūpīgi iznīcinām planētas ekosistēmas, mūsu pašu apgāde ar pārtiku ir uz bojāejas sliekšņa. Biosfēra, visticamāk, tiks pāri lūzuma punktam, bet cilvēcei tas, iespējams, neizdosies.

Sabrukums vai uzplaukums

Šobrīd atrodamies vai nu uz globāla sabrukuma, vai kolektīva uzplaukuma sliekšņa. Lai piedzīvotu patiesas pārvērtības, mums nepieciešams sapulcēties kopā un no jauna pārskatīt savas attiecības ar Dabu.

Pēdējā pusgadsimta laikā plaši pieaugošās urbanizētās populācijas aizvien vairāk atsvešinājušās no dzīvniekiem un augiem, kas apdzīvo Zemi līdz ar mums. Piemēram, ASV un Apvienotajā Karalistē gan pieaugušie, gan bērni pavada daudz mazāk laika brīvā dabā, nekā to darīja iepriekšējās paaudzes, un daudz retāk nonāk saskarē ar dabas pasauli. Aptaujas rāda, ka pašreizējā skolēnu paaudze ne tikai ar grūtībām saprot, no kurienes nāk un no kā sastāv viņu patērētā pārtika, bet daži pat nezina, ka pienu dod lopi, bet olas dēj vistas.

Nošķiroties no dzīvojošās apkārtējās vides, psiholoģes Čellisas Glen- deningas vārdiem sakot: "Mēs kļūstam par bezpajumtniekiem, atsvešināmies no vienīgajām mājām, kas mums jebkad piederēs." Taču mēs varam no jauna tuvināties Dabai dažādos veidos, vienkārši pavadot vairāk laika brīvā dabā, radot savvaļas vidi savos dārzos, audzējot dārzeņus paši sev, baudot vairāk vietējos sezonas produktus vai ievērojot Mēness fāzes. Mēs varam no jauna atklāt un sākt izprast savas ciešās enerģētiskās attiecības ar biosfēru. Spēcīgi rezonanses līmeņi, kas vēl pavisam nesen bija zinātnei sveši vai kurus nopēla kā nenozīmīgus, šobrīd izrādās reāli un ļoti svarīgi mūsu labsajūtai. Mēs gūstam aizvien lielāku izpratni par to, cik cieši mūsu personiskie bioritmi rezonē ne tikai ar Zemes cikliem un gadalaikiem, bet arī ar Sauli, Mēnesi un plašāko Kosmosu.

Kopš biologs Franks Brauns aizsāka savu izpēti - pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados viņš atklāja enerģētiskās saites starp dzīviem organismiem un apkārtējo vidi -, ir sakrājies milzums pierādījumu tam, ka dzīvniekiem un augiem piemīt iedzimts jutīgums pret ģeomagnē- tiskām un citām starojošām enerģijām.

Pateicoties daudzu gadu pacietīgam darbam, no kura lielu daļu veica pats Brauns, ir pierādījies, ka uzplūdu un atplūdu efekts, kas rodas, planētas ģeomagnētiskajam laukam sinhronizējoties ar Mēness un Saules dienām, iespaido dažādu sugu pozicionēšanās un navigācijas pa Zemes virsmu izjūtu, kā ari daudzos bioritmus, kas regulē labsajūtu visām radībām no augiem, gliemežiem un austerēm līdz pelēm un cilvēkiem.

Sekas, ko cilvēkos rada izolācija no šādām ietekmēm, ir cēlonis psiholoģiskām, emocionālām un fiziskām slimībām. Pēdējo desmitgažu laikā veiktie un joprojām turpinātie pētījumi rāda, ka mūsu smadzenes un ķermeņi darbojas kā bioloģiski skaņošanas mehānismi, kas rezonē ar apkārtējās vides enerģijām. Atsevišķas smadzeņu daļas ir izteikti jutīgas pret šiem enerģijas laukiem, un šāda rezonanse palielina enerģiju zema līmeņa intensitāti, izraisot bioloģisku iedarbību. 1980. gadā noskaidrojās, ka cikliskās pārmaiņas Zemes magnētiskajā laukā ietekmē par hormonu ražošanu organismā atbildīgo epifīzi, iespaidojot mūsu emocionālo noskaņojumu, seksualitāti un stresa līmeni. Taču, iespējams, visdziļākā, tomēr visneizprotamākā iedarbība ir tā, kuru izraisa izteikti zemas frekvences enerģijas, kas ir vienādas ar cilvēka smadzeņu viļņu garumu.

Rutgeram Vīveram Maksa Planka institūtā Vācijā izteikti zemas frekvences spektrā izdevās eksperimentāli identificēt, ka bioritmu regulēšanā izšķirošo lomu spēlē 10 hercu (ciklu skaits sekundē) elektriskie lauki. Tālāka apkārtējās vides ietekme, tā dēvētā Šūmaņa rezonanse, rodas zibens izlādēs, kas mētā enerģijas starp augšējo atmosfēru un Zemes virsmu 8 hercu frekvencē. Šī savstarpējā saistība starp planētas enerģētisko rezonansi un bioloģiskajiem organismiem ir pamatā tā dēvētajai planētas rezonanses hipotēzei, saskaņā ar kuru dzīvības sākotnējie elementi tiek iedzīvināti caur un saskaņoti ar Zemes, Saules un Mēness enerģētisko harmoniju.

Vēl mīklaināku kosmisko rezonansi ir izdevies atklāt ganzfeld eksperimentos. Kā noskaidrojām, šādu eksperimentu laikā sensoro apkārtējās vides ietekmju samazināšana ļauj dalībniekiem apzināties savu nelokālo uztveri. Džeimss Spotisvuds un Edvins Mejs no Kogni- tīvo zinātņu laboratorijas Palo Alto Kalifornijā 1997. gadā vieni no pirmajiem parādīja, ka šādu eksperimentu veiksmes līmenis zīmīgi paaugstinās, ja tos veic starp 11,9. un 13,9. stundu vietējā zvaigžņu laikā, augstākajam līmenim esot 12,9. stundā. (Zvaigžņu laiks ir laika mērīšanas sistēma attiecībā pret zvaigznēm.) Laikam sasniedzot šo jutības kulminācijas punktu, eksperimenta dalībnieki saskaņojas ar Zemi un galaktikas centru.

Kamēr beidzot sākam novērtēt savu ciešo saskaņu ar apkārtējo vidi, daži pētnieki, piemēram, Viljams Tillers atklāj pakāpi, līdz kurai mēs aktīvi spējam to ietekmēt nelokālā līmenī. Esam jau izzinājuši savas spējas ietekmēt citus dzīvus organismus, taču Tillers ir pavadījis daudzus gadus, ar specifiskiem nolūkiem kodējot - jeb, kā viņš pats saka, uzlabojot - telpu. Tilleram un viņa līdzstrādniekiem, visiem pieredzējušiem meditētājiem, ar savas kolektīvi saskaņotās koncentrēšanās palīdzību izdevās iekodēt konkrētus nodomus vienkāršās elektroniskās ierīcēs. Pēc tam viņi izmantoja šīs kodētās ierīces - izdalītas pa vairākām laboratorijām ASV un vēlāk arī Apvienotajā Karalistē un Itālijā -, lai uzlabotu laboratoriju telpu un tādējādi ietekmētu eksperimentu rezultātus. Vairāku gadu garumā pētnieki ir veiksmīgi iekodējuši nodomus, lai vai 1111 paaugstinātu, vai pazeminātu attīrīta ūdens skābuma pakāpi virs vai zem iepriekš paredzētā līmeņa. Citos eksperimentos viņi iekodēja nolūku izmainīt augļu mušiņu kūniņu attīstības ātrumu. Ikvienā gadījumā un dažādu eksperimentu laikā rezultātus replicēja, un tie uzrādīja zīmīgas novirzes no normas - vienmēr iekodētā nodoma virzienā.

Savā nezināšanā esam raudzījušies uz Dabu caur materiālistiska un mehānistiska pasaules uzskata prizmu, un tas ne tikai ļāvis, bet arī aktīvi iedrošinājis mūs "iekarot" un "kontrolēt" Dabu, lai demonstrētu savu iedomāto pārākumu. Esam uzsākuši augošā materiālisma un patērnieciskuma diktētu "attīstību" un pievēruši acis uz tās nežēlīgajām sekām, šajā procesā novedot sevi un visu dzīvību uz Zemes līdz posta robežai.

Trīspadsmitā nodaļa

Maiņu pabeidzot

īstā reliģija ir reālā dzīve, ko dzīvojam ar visu savu dvēseli, labestīgi un taisnīgi.

Alberts Einšteins

Viscaur KosMosā esam izzinājuši jaunākos zinātnes sasniegumus un apziņas pētījumus, lai atklātu, ka top dziļāka vīzija par pasauli nekā jebkad agrāk - pasauli, kurā risinās fundamentāla mūsu vērtību, rīcību un apziņas Maiņa. Šobrīd ir vērojamas nepārprotamas pazīmes, ka esam

«

gatavi Maiņu pabeigt, mainot savu domāšanas, jušanas un izturēšanās veidu.

■  Mēs uzņemamies lielāku atbildību, izdarot personiskās un kolektīvās izvēles.

■  Arvien vairāk sadzirdam, ieklausāmies un uzticamies savām "iekšzināšanām".

■   Kļūstam cmpātiskāki pret atstumtības vai netaisnības izraisītām ciešanām, vienalga, vai tās ietekmē cilvēkus, dzīvniekus vai Zemes ekoloģijas.

■  Ilgojamies pēc miera un harmonijas un rīkojamies, lai tos sasniegtu.

■  Apzināmies, kas sniedz mums patiesu laimi, un sākam "sekot svētlaimei".

■  Apņemamies ieviest gan ārēju, gan iekšēju līdzsvaru un pilnību visās savas dzīves jomās.

■  Pārslēdzāmies no eksistēšanas uz dzīvošanu.

■  Līdzīgi kā bērns pasakā Karaļa jaunais tērps, rodam spēju redzēt cauri meliem un krāpšanai līdz pat kailajai patiesībai un, tāpat kā šis bērns, vēlamies kaut ko bilst un darīt šajā sakarā.

Kā jebkurā revolūcijā, fundamentāla pārmaiņa sabiedrībā nerodas vairākuma vai centra laukumā un organizētas sociālās sistēmas saglabāšanā ieinteresētās grupās, kas atspoguļo status quo, bet gan sabiedrības nostūros, kur cilvēki meklē jaunu esības veidu.

Atskatoties atpakaļ, pirmos Maiņas viļņus iespējams pamanīt jau pagājušā gadsimta sešdesmito gadu skurbinošajā gaisotnē, kad miers, mīlestība un taisnīgums šķita ne vien iespējami, bet arī īstenojami. Lai arī šos viļņus, domājams, aizskaloja septiņdesmito un astoņdesmito gadu materiālisms, tomēr uzbangoja citi, aizsākot pieaugošus pārmaiņu plūdus. Deviņdesmitajos gados arvien vairāk cilvēku sāka aptvert, ka to dzīvi nepiepilda viņu patiesās vajadzības, un tā mēs nonācām līdz jaunajam gadu tūkstotim.

Šodien materiālisma un patērnieciskuma virzītājspēks joprojām pieaug attīstības valstīs, kur daudzi cilvēki turpina tiekties pēc šī novecojušā dzīvesveida. Globālā līmenī tā vietā, lai palēninātu gaitu, mēs to paātrinām. Tajā pašā laikā tiem, kam ir modusies dziļāka atbildības izjūta, pēdējo gadu laikā pievienojas arvien vairāk piekritēju. Revolūcija, kas aizsākās kā perifēriska kustība, šobrīd kļūst par mūsu dzīvei un nākotnei būtisku Maiņu.

Tomēr pastāvīgais plašsaziņas līdzekļu un rietumvalstu atbalsts tūlītēja apmierinājuma meklējumiem mēģina noturēt cilvēkus kolektīvi nenobriedušā stadijā. Iemesls tam ir vienkāršs: kad cilvēki izturas kā bērni, tie ir gan dedzīgi patērētāji, gan politiski pakļāvīgi. Taču šis vēsturiskās viltības sāk zaudēt sparu un ticamību, jo mēs pāraugam to spējas kontrolēt mūsu dzīvi.

Maiņu šobrīd stimulē daudz masu iniciatīvu un kustību, kuru domāšana nav hierarhiska, kuru līdzjūtība ir visaptveroša un kuru pilnvaras ir drīzāk sadalītas un uz sadarbību vērstas nekā centralizētas un konkurējošas. Tagad palūkosimies uz dažām jomām, kur šādas iniciatīvas un kustības sāk izpausties.

Līdzradoša ekonomika

Pirmā joma ir ekonomika - sociālā zinātne, kas pēta preču un pakalpojumu ražošanu un patēriņu un analizē sabiedrības komerciālo aktivitāti. Faktiski visās valstīs saskatāms ekonomiskais progress ir valdību primārā interese. To labi nodemonstrēja ASV nākamajā rītā pēc šausminošajiem 11. septembra notikumiem, prezidentam Bušam paziņojot, ka "Amerika ir atvērta uzņēmējdarbībai".

Rietumnieciskās valstīs parasti uzskata, ka ekonomiskā progresa rādītāji atspoguļo ne tikai materiālo labklājību, bet netieši vēsta arī par nācijas emocionālo veselības stāvokli. Taču, kā esam pārliecinājušies, šie rādītāji nesaskan ar dziļākām jūtām un vēlmēm. Galvenais globāli lietotais rādītājs ir IKP: iekšzemes kopprodukts. Ar to apzīmē visu valstī gada laikā saražoto preču un pakalpojumu kopējo vērtību. IKP kāpums un pieauguma temps rāda valdībai, bankām un uzņēmējiem, ka tie dodas uz priekšu pareizajā virzienā un ka viss ir labākajā kārtībā. Savukārt IKP kritums brīdina par lejupslīdi un grūtiem laikiem.

Kā norādījis pedagogs un vides speciālists Bils Makibens, grāmatas Deep Economy (Dziļā ekonomika) autors, mūsu kolektīvajā vēsturē raksturīgais pieņēmums, ka "vairāk" ir "labāk", lielākoties nozīmē "divu putnu sēdēšanu uz viena un tā paša cilvēku ekonomisko aktivitāšu zara". Šajos vairāk nekā divos gadsimtos, kopš modernā ekonomikas jēdziena parādīšanās līdz ar Ādama Smita grāmatu The Wealth of Nations (Tautu bagātība), maksimizējot visas ražošanas formas, esam neatlaidīgi dzinušies pakaļ abiem putniem.

Lai nodrošinātu mūs ar jēdziena "vairāk" un tādējādi, kā pieņemts uzskatīt, arī labāk, mērauklu, mūsu ekonomiskās iekārtas ir balstītas uz IKP iekļauto aktivitāšu veidiem un apmēriem. Taču tas nozīmētu, ka izmērojamās karadarbības izmaksas un militārie tēriņi (kas šobrīd pasaulē pārsniedz triljonu ASV dolāru gadā) ir vieni no spēcīgākajiem ekonomisko aktivitāšu dzinējspēkiem un tādējādi ir "labāki" nekā neizmērojamais miera sniegtais labums. Turklāt tāpēc, ka piesārņojumu un apkārtējās vides postījumus parasti neiekļauj šos kaitējumus radošo produktu izmaksās, postošās preces un pakalpojumus uzskata par ekonomiski izdevīgākiem nekā organiskās, godīgās tirdzniecības vai ilgtspējīgās preces un pakalpojumus, kam, iespējams, ir augstākas materiālās izmaksas, bet kas nerada sociālo un apkārtējās vides kaitējumu ne to sagādes, ne ražošanas, ne izmantošanas procesā.

Ir vispāratzīts, ka ekonomikā "tas, ko skaita, skaitās". Tātad, ja grasāmies līdzradīt ekonomikas pamatprincipus, kas atspoguļotu to, kam vēlamies piešķirt vērtību savā dzīvē, tad mums nepieciešams tajos iekļaut visas izmaksas, kas radušās preču un pakalpojumu sagādē, ražošanā un izlietošanā. Tā dēvēto mūža izmaksu iekļaušana šajos pamatprincipos nodrošinātu to, ka par visu saražoto un iegādāto kāds ir pilnībā atskaitījies. Piemēram, piesārņojošus produktus vajadzētu godīgi salīdzināt ar to videi draudzīgajām opcijām, nodrošinot iespēju investoriem un patērētājiem izdarīt uz informāciju balstītas izvēles.

Fundamentālākā līmenī ir nepieciešams no jauna definēt, ko mēs izprotam ar progresa jēdzienu, kā arī rast veidus, kā ekonomiskos mērījumos un novērtējumos iekļaut mūsu dzīves kvalitātei būtisko lietu neredzamo un tādējādi nepievienoto vērtību. Roberts Kenedijs reiz teica, ka "IKP mēra visu, izņemot to, kas padara dzīvi tās vērtu". Pat Saimons Kuznecs - galvenais IKP (sākotnēji dēvēts par NKP, "nacionālais kopprodukts") jēdziena un mērīšanas pamatlicējs - to atzina, sakot, ka tautas labklājības līmeni "tik tikko iespējams izsecināt no tāda mērījuma kā NKP".

Papildus tam, ka šo rādītāju palielina karošana, piesārņojums un drudžains patērnieciskums, IKP attiecas pret sociālo sabrukumu, piemēram, noziedzību un laulību šķiršanu, kā pret ekonomisku ieguvumu. Tajā pašā laikā apgādājamo aprūpēšana, mājsaimniecības darbi un brīvprātīgo darbs netiek uzskaitīts un tātad paliek neatzīts. 2007. gadā Līdsas universitātes veiktā pētījumā tika aplēsts, ka Apvienotajā Karalistē vien nepieskaitītie "izdevumi", kas rodas nespējīgu vai vecākā gadagājuma ģimenes locekļu aprūpētājiem, gada laikā ekonomikai ietaupīja veselus 87 miljardus mārciņu.

Tradicionālās un par modernās sabiedrībās pārāk zemu novērtēts jeb patiesībā neievērots ir sieviešu ieguldījums. Taču sieviešu darbs ne tikai darba tirgū, bet arī mājās ir ļoti būtisks sabiedrības veselībai un attīstībai. Apvienoto Nāciju Organizācijas ziņojumos tiek uzsvērts, ka, sievietēm dzīvojot pieņemamos apstākļos un iegūstot labu izglītību, samazinās populācijas pieaugums, tātad arī atkritumu ražošana un apkārtējās vides piesārņojums. Ekonomikas modeļiem jāņem vērā sieviešu ieguldījums un ekonomikas un sociālās vērtības novērtējumā sabiedrībās un organizācijās jāiekļauj gan sieviešu, gan vīriešu kvalitātes.

Jauna mēraukla, saukta par patieso progresa rādītāju, apvieno materiālo dzīves līmeni ar citiem veselīgas sabiedrības aspektiem un tādējādi ir daudz efektīvāka par vispārējo labklājību mērošo IKP. Patiesais progresa rādītājs ņem vērā reālās izmaksas, ko IKP ignorē. Sākotnēji ieviests ASV pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā un modernizēts 1999. gadā, patiesais progresa rādītājs parāda, ka ASV - lai arī valsts IKP no 1950. gada ir pakāpeniski audzis - ar patieso progresa rādītāju mērītā attīstība augstāko līmeni sasniedza pagājušā gadsimta septiņdesmito gadu sākumā un kopš tā laika ir tikai kritusies. Tas parāda ne tikai to, ka materiālā dzīves līmeņa kāpums virs "pietiekami" negarantē labklājību, bet arī to, ka augošā plaisa starp mūsu reālo pieredzi un valdības, lielo uzņēmēju un plašsaziņas līdzekļu mums iestāstītajām labklājības izredzēm vairo stresu, neapmierinātību un depresiju.

Jaunās ekonomikas forums Apvienotajā Karalistē sadarbojas ar politiskās un organizāciju politikas veidotājiem, lai attīstītu un ieviestu jaunas metodes labklājības un ilgtspējīguma novērtēšanai. Šīs metodes sevī iekļauj neatņemamos sabiedrības uzskaites un auditēšanas procesus, kas parāda ne tikai dzīves kvantitātes, bet arī kvalitātes. Savukārt Butānā, vienā no visattālākajām, taču arī vismiermīlīgākajām vietām uz Zemes, pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados ieviesa "nacionālās koplaimes" rādītāju, lai tas kalpotu kā vienojošs ceļvedis, tiecoties sasniegt visus valsts ekonomiskos un sociālos mērķus.

Līdzradoša komercija

Jaunas pieejas parādās ari attiecībā uz komerciju. 1976. gadā Muhameds Junuss no Bangladešas ieguldīja 27 dolārus savu privāto līdzekļu katrā no vairākiem niecīgiem aizdevumiem dažiem no nabadzīgākajiem cilvēkiem pasaulē, tādējādi liekot pamatus Grameen Bank, kas tulkojumā no bengāļu valodas nozīmē "ciematu banka". Šī banka pilnībā piederēja tās klientiem (pārsvarā sievietēm), kurus iedrošināja uzsākt pašiem savu biznesu, tādā veidā paglābjoties no nabadzības. Līdz 2007. gadam banka bija nodrošinājusi mikrofinansēšanas pakalpojumus un tehnoloģijas jau kādiem sešiem miljoniem ģimeņu 25 valstīs - sasniegums, par ko Junusam 2006. gadā piešķīra Nobela Miera prēmiju. Šodien "ētiskās bankas" dzen asnus daudzās pasaules valstīs, un globālā "ētisko ieguldījumu" vērtība pakāpeniski aug.

Visā pasaulē dažādos komercsektoros tiek dibināti uzņēmumi, kuru organizatoriskā struktūra un darbības veids iemieso ilgtspējīguma principus. Šādi uzņēmumi ir drīzāk "organiski" nekā "organizatoriski", drīzāk elastīgi nekā stingri, drīzāk pilnvarojoši nekā kontrolējoši un nevis autoritāri, bet nehierarhiski. To mērķis ir ieguvēja-ieguvēja attiecības ar visām ieinteresētajām pusēm, no investoriem un piegādātājiem līdz darbiniekiem un klientiem. Šie uzņēmumi koncentrējas uz iespējamo labāko sniegumu un sadarbību, kad vien tāda ir iespējama, nevis iesaistās konkurences cīņā.

Līdzradošs dizains

Apzinoties nepieciešamību jau tūlīt atbrīvot planētu no cilvēku soļu smaguma radītajām sāpēm, regulatori lūkojas pēc veidiem, kā ierobežot oglekļa pēdu nospiedumus, un skubina mūs uz samazināšanu, otrreizēju izmantošanu un pārstrādāšanu. Lai arī tas ir svarīgi, labākajā gadījumā tā ir īstermiņa stratēģija, kas neraisa paliekošas pārvērtības mūsu attiecībās citam ar citu un Dabu. Kā norādījuši arhitekts Viljams Makdonovs un ķīmiķis Maikls Braungarts, "mazāks ļaunums nenozīmē labumu". Resursus aizvien izsmeļ satraucošā tempā, piesārņojums un oglekļa izmeši joprojām ir nepanesami, un atkritumu līmenis daudzās valstīs ir nomācošs. Nepietiek tikai ar nolietotu produktu plūsmas palēnināšanu un to likvidēšanu.

Valda vispārpieņemts uzskats, ka industrija un apkārtējā vide konfliktē viena ar otru. Rūpnieki uzskata, ka bažas par apkārtējo vidi ierobežo ražošanu un korporatīvo izaugsmi. Savukārt apkārtējās vides aizstāvji pieprasa, lai rūpniecība tiktu regulēta un turēta grožos. Šāda konfliktējoša attieksme daudzus cilvēkus mulsina un dzen depresijā. Makdonova un Braungarta ieceru grāmatā Cradle to Cradle (No šūpuļa līdz šūpulim) abi argumentē, ka mums nepieciešams pilnīgi mainīt savu industriālo attieksmi un projektēt ēkas un citus materiālus objektus pēc principa "no šūpuļa līdz šūpulim", nevis "no šūpuļa līdz kapam". Viņi aicina mūs palūkoties uz Dabu un dabas procesiem. Dabas ciklos un spirālēs nav atkritumu, viss tiek izlietots, un savā izlietojumā pārvēršas kādā citā vērtīgā lietā. Salīdzinājumam, saskaņā ar atsevišķiem aprēķiniem, vairāk nekā 90 procenti no materiāliem, kurus pašreiz iegūst, lai ražotu ilglietojamās preces, gandrīz nekavējoties pārvēršas atkritumos. Kopumā izlaides produkcija satur tikai 5 procentus no izejmateriāliem, kas izmantoti, lai to pagatavotu un izlaistu tirgū. Kad šie produkti ir izlietoti, to lielākais vairums sava dizaina dēļ ir piemēroti tikai ierobežotai otrreizējai pārstrādei, bet nepārstrādājamie elementi nonāk pārpildītās izgāztuvēs.

Pretstatā šādam no šūpuļa līdz kapam dizaina principam un tā radītajam milzīgajam atkritumu daudzumam Makdonovs un Braun- garts ierosina tādu pieeju dizainam un ražošanai, kas diferencētu divus nošķirtus metabolisma vai enerģijas plūsmas tipus - bioloģisko un tehnisko. Bioloģiskā metabolisma procesus iespējams novērot viscaur Dabā. Jebkurus produktus ar attiecīgo dizainu būtu iespējams bioloģiski pārstrādāt, un pēc to izlietošanas tie kļūtu par barību dabas cikliem. Turpretim tehniskais metabolisms izmantotu materiālus, piemēram, metālus, kas izplānoti tā, lai saglabātos slēgtos tehniskos ciklos, kur tie nemitīgi cirkulētu kā vērtīgas "uzturvielas" tehnoloģiskajiem procesiem un produktiem.

Lai noturētu savu ilgtspēju un veselīgumu, no šūpuļa līdz šūpulim dizaina principa mērķis ir nodrošināt abu šo metabolisma formu nošķirtību. Lai to panāktu, uz bioloģisko metabolismu orientētie produkti un procesi nedrīkstētu saturēt toksīnus vai citas vielas, kas uzkrātos un kaitētu dzīvojošām sistēmām. Līdzīgi - tehnisko metabolismu nedrīkstētu saindēt ar bioloģiskajām uzturvielām, jo tās samazinātu tehnisko materiālu tīrību un sarežģītu to atjaunošanu un otrreizēju izmantošanu.

Līdzradošas tehnoloģijas

Meklējot alternatīvas uz oglekļa bāzētas enerģijas ražošanai, priekšplānā izvirzās Dabai draudzīgu tehnoloģiju attīstība. Lai arī industriālā revolūcija ieguva savu ekonomisko varu, lietojot monopolizācijas un centralizācijas metodes un brutālu spēku, jaunās alternatīvas (tā dēvētās piemērotās) tehnoloģijas ir uz sadarbību vērstas un publiskas, sadalītas un ar mērķi darboties saskaņā ar Zemi un dzīvības cikliem.

Solārās, vēja, hidro un ģeotermiskās enerģijas ražošanu un lietošanu iespējams decentralizēt. Ņemot vērā pašreizējo enerģijas ražošanas un sadales centralizāciju, neefektivitāte ražošanā un noplūde kabeļos un visā energosistēmā pašreiz izšķiež vairāk nekā trīs ceturtdaļas no saražotās enerģijas. Salīdzinājumam, decentralizēta un atšķirīga pieeja veido ekosistēmas, kas pašas par sevi ir produktīvākas, spēcīgākas un pašatjaunoties spējīgākas, l'at lielā interneta spēka un tīmekļa augšanas spējas pamatā ir sadalīts intelekts: informācija, kas ir elastīga, ilgtspējīga un līdzradoša.

Līdzradoša politika

Tuvojoties Maiņas noslēgumam, redzam sevi kā fundamentālu vispasaules daļu. Mēs sākam novērtēt vajadzību līdzsvarot personiskās tiesības ar sabiedriskajiem pienākumiem un sabiedriskās tiesības ar personiskajiem pienākumiem.

Mūsu paplašinātā apzināšanās liek skaidri saprast: kamēr neaptversim, ka visi un viss ir neatņemamas veselā daļas un ka tas, kas notiek ar vienu, notiek ar vairākumu, mēs virzīsimies pretim globālam sabrukumam. Šī izpratne un atziņa attiecībā uz neatliekamām un revolucionārām pārmaiņām ir pamatā daudzām pašreiz plaukstošām masu iniciatīvām. Tajā pašā laikā paļāvība uz politiķiem un politiskajiem procesiem ir mazāka nekā jebkad agrāk. Nedemokrātiskās sabiedrībās topošās demokrātiskās kustības sašūpo autoritārās un uzpērkamās valdības.

Turpretim vispāratzītās demokrātijās politiskā vilšanās ir izraisījusi daudzu cilvēku - it īpaši jauniešu - novēršanos no politikas, balsotāju skaitam Rietumu demokrātijās sasniedzot zemāko līmeni kopš uzskaites sākuma 1945. gadā. Uzticības zudums un tā radītās dusmas un apātija neaprobežojas ar specifiskām politiskām partijām, bet gan atspoguļo vispārēju panīkumu. Britu žurnālists Džons Pildžers 2006. gadā rakstīja: "Mana pieredze liecina, ka kritiskais sabiedrības prāts un morāle vienmēr apsteidzis tos, kuri pretendē runāt sabiedrības vārdā." Žurnālists gan žēlojās par politiķu divkosību, gan apsveica pieaugošo tautas varu, ko viņš manīja parādāmies globālā mērogā.

Šādi tautas varas viļņi kļūst aizvien spēcīgāki visā pasaulē. Tautas pretestība autoritārajiem režīmiem dzen asnus no Dienvidamerikas līdz Mjanmai. Visā Dienvidamerikā vēlēšanas, kurās līderi solījuši lielāku varu tautai, ir ļāvušas nokļūt pie varas pašiem līderiem. Tikai laiks rādīs, vai solītā tautas iesaistīšana materializēsies, taču šī tendence atspoguļo ne tikai arvien stiprāku skubināšanu uzklausīt tautas balsi, bet arī mūsu augošo apzināšanos un nevēlēšanos, lai mums melotu. Kā norāda Pildžers, galvenais uzticības zuduma iemesls slēpjas tajā, ka atšķirībā no iepriekšējās paaudzes, kad politiķiem bija atļauts melot un tie bieži to arī darīja, paliekot nesodīti, šobrīd arvien skaidrāk redzam cauri viņu meliem un manipulācijas mēģinājumiem. Ja tie, kas tiecas mūs vadīt, nevēlas, lai viņus pārņemtu un marginalizētu Maiņa, tad viņu runām un darbiem jābūt caurredzami godīgiem.

Globālās sarunas

Vairāk nekā miljards pašlaik globālajam tīmeklim piekļūstošo dara to kā aktīvi dalībnieki. Komentētājs Usama Faijads izteicies: "Ja tīmeklis reiz bija milzīga bibliotēka, tagad tas ir plaša mēroga saruna." Pateicoties tādām globālām vietnēm kā YouTube, Facebook, YouGov un daudzām citām, sociālās tīklošanas sniegtā mijiedarbība un iespēja paust savu viedokli ir galvenie iemesli tiešsaistes pakalpojumu izmantošanai. Tautas varu iedrošina arī atklātās piekļuves vietnes, piemēram, tiešsaistes enciklopēdija Wikipedia. Tās radītājs Džimijs Veilss plāno līdzīgu cilvēku uzturētu tiešsaistes meklējumprogrammu, lai konkurētu ar vadošo portālu Google. Veilsa jaunā projekta, nosaukta par Search Wikia, ideja ir panākt, ka tā vietā, lai viss tiktu izlemts, mums nezinot - kā tas ir Google gadījumā -, mums būtu kolektīvi un atklāti jāvienojas, kā klasificēt un organizēt informāciju.

Valstīs ar augstu interneta piekļuves līmeni gan valdība, gan organizācijas aizvien vairāk lieto e-pastu, lai iegūtu informāciju un sazinātos. Deividani Kameronam, Apvienotās Karalistes Konservatīvās partijas līderim, ir savs blogs jau kopš brīža, kad viņu ievēlēja šajā amatā. Vadošie sāncenši 2008. gada prezidenta vēlēšanu kampaņā ASV arī lietoja timekli, lai tieši nogādātu savu vēstījumu tautai. Ņemot vērā, ka banku tiešsaistes pakalpojumi un citas finansiālās transakcijas radīja nepieciešamību pēc tiešsaistes drošības sistēmām, drīz vairs nebūs iemesla, kāpēc lielākā daļa vēlētāju šajās divās valstīs nevarētu arī balsot tiešsaistē.

Atrodot jaunus, abpusēji izdevīgus konfliktu risināšanas veidus, Maiņa sniedz nākotnes politiķiem vislielākās izredzes. Lai kāds arī būtu konflikta iemesls, katrs ceļš uz izlīgšanu un mieru ietver šādas atziņas un gatavību spert no tām izrietošus soļus:

■  Katrs pats ir sev ienaidnieks

• Naids stiprāk ievaino to, kurš ienīst, nevis to, kuru nīst

■  Piedošana ir iespējama neaizmirstot, nesamierinoties un nenoliedzot notikušo

■  Cilvēki spēj mainīties

Četrpadsmitā nodaļa

Musu kosmiska misija

Katrā no mums snauž Ģēnijs.

Alberts Etnšteins

Kā esam izzinājuši viscaur KosMosā, mēs dzīvojam informācijas piepildītā, gudrā visumā, kurā katrs elements ir savienots ar pārējiem, lai kopā veidotu nedalāmu un obligāti līdzattīstošos veselumu.

Mēs esam šīs vis-pasaules daļa - gan radītie, gan līdzradītāji. Mēs piedalāmies tās struktūrā un kārtībā, piekļūstam tās iekšējai un pastāvīgi augošajai informācijai un veicinām tās apziņas pieaugumu. Tādējādi nav iespējams, ka mūsu dzīve un pastāvēšana būtu bezmērķīga vai bezjēdzīga. Taču kas ir galīgais cilvēka eksistences mērķis un jēga? Kāda ir jūsu, mana un cilvēces misija uz Zemes?

Vienkāršiem vārdiem sakot, cilvēces misija ir veicināt Kosmosa evolūciju. Tas izklausās pēc abstrakta ideāla, kas ir tālu no mūsu ikdienas dzīves un bažām, taču tā nebūt nav. Misija ir augstākā mērā konkrēta un praktiska, un šobrīd ir steidzami nepieciešams to izprast. Tas ir svarīgi ne tikai Kosmosa nākotnei, bet arī mūsu un visas dzīvības uz Zemes nākotnei.

Vienotības atgūšana

Šobrīd esam ne tikai apdraudētā suga, bet arī citu sugu apdraudētāji: mēs radām draudus pašu nākotnei un, iespējams, visai dzīvībai uz mūsu planētas. Šos draudus iespējams aplūkot vienotības aspektā.

Mēs neesam dzīvojuši un rīkojušies kā vienotas būtnes harmonijā ar apkārtējiem un Dabu. Tā vietā esam kolektīvi "dziedājuši katrs savu dziesmu". Taču, tā kā viss ir cieši saistīts, mūsu disonanse ietekmē gan visu dzīvību uz Zemes, gan Kosmosa vis-pasauli.

Kā esam noskaidrojuši iepriekšējās nodaļās, vienotība ir būtiska visuma evolūcijai. Vienotība Dabā - vienalga vai izpausta kvantu, mūsu prāta un ķermeņa vai visas biosfēras līmenī - ir kas vairāk par vienkāršu vienotības formu: tā ir "kvantu vienotība" - tūlītēja un pastāvīga savstarpēja saistība telpā un laikā. Ar Akašas A-lauka, telpai un laikam pamatā esošā kosmiskā in-formācijas lauka, hologrāfisko sakaru palīdzību visums kļūst par visu savu daļu vienotu veselumu - tas ir "vis-pasaule".

Tīkls, ko auž dzīvība uz mūsu planētas, demonstrē šo kvantu vienotības formu. Kā jau esam minējuši, pat baktērijas pārstrādā Saules enerģiju ar kvantu vienotības palīdzību. Tādējādi tām izdodas pārvērst solāro enerģiju pietiekami efektīvi, lai tās būtu spējušas aizsākt un tagad spētu uzturēt evolūcijas procesus uz planētas. Bez kvantu vienotības jau šajā mikroskopiskajā līmenī dzīvība uz Zemes nemaz nebūtu spējusi rasties.

Dzīvība nebūtu spējusi attīstīties arī bez dzīvo organismu - lai tās būtu vienšūnas radības, augsti attīstīti zīdītāji vai jebkura suga pa vidu - kvantu vienotības. Tas ir tādēļ, ka apkārtējās vides niša, kurā suga dzīvo un no kuras barības ir atkarīga, aizvien mainās - reizēm minimāli, bet reizēm radikāli. Organismiem jāpielāgojas šādiem mainīgiem apstākļiem, un sugas, kas spēj pieņemt šo izdzīvošanas izaicinājumu, dara to ar precīzas piemērošanās - reizēm nebūtiskas, bet reizēm dramatiskas - palīdzību. Nav iespējams, ka šāda precizitāte ir nejaušu pārmaiņu rezultāts, trāpot uz pareizās mutācijas sugas ģenētiskajā kodā, jo nejaušas pārmaiņas genomā drīzāk vājinātu nekā stiprinātu sugas pielāgošanās spējas.

Tomēr laikā, kopš uz Zemes radusies dzīvība, dzīvojošās sugas ir varonīgi pārdzīvojušas pat katastrofālas klimata un ekoloģijas pārmaiņas. Turklāt daudzas no šīm sugām ne vien izdzīvojušas, bet arī attīstījušās.

Šim pārsteidzošajam faktam ir izskaidrojums. Pateicoties A-laukam, dzīvojošās sugas pastāvīgi "in-formē" apkārtējā vide. Ņemot vērā šo in-formāciju, apdraudēto sugu genoms spēj precīzi izvēlēties tās adaptīvās pārmaiņas, kas spētu nodrošināt sugas izdzīvošanu. Mutācijām ir lielākas izredzes izdoties, izmantojot kvantu vienotu organismu A-lauka sakarus, nevis paļaujoties uz nejaušām pārmaiņām. Tādēļ mums nevajadzētu būt pārsteigtiem, ka mūsu planētas biosfēra ir mājvieta plašai un kompleksai dzīvības daudzveidībai.

Arī mūsu apziņa ir kvantu vienota. Mēs ari esam A-lauka kosmiskā sakaru tīkla neatņemama daļa. Esam dabiski vienoti ar visu dzīvību uz Zemes. Mūsu apziņa ir saistīta ar biosfēru un plašāko Kosmosu.

Kā esam noskaidrojuši, mēs mēdzam pieredzēt savstarpējas sakarības, taču kultūras apstākļu ietekmē parasti to vairs nedarām savā ikdienas apziņas stāvoklī. Mūsu tipiskā nomodā esošā uztvere apspiež pieredzi, kas nerodas ar fizisko maņu starpniecību. Tādā veidā mēs parasti apslāpējam sajūtas, kas sasniedz mūsu smadzenes spontāni, pateicoties to kvantu vienotajai piekļuvei A-laukam. Mēs neredzam, jo nenoticam, ka spējam redzēt.

Ja esam pārliecināti, ka spontānas "mistiskas" vai "transpersonā- las" izjūtas neeksistē, jo tās nespēj eksistēt, mēs atvairām tās kā fantāzijas, pat ja tās iekļūst mūsu apziņā. Tāpat rīkoties mācām savus bērnus. Kā to plaši demonstrē Iana Stīvensona un citu zinātnieku veiktie pētījumi, līdz četru vai piecu gadu vecumam bērniem mēdz būt šādas izjūtas, taču mēs liekam viņiem tās aizmirst, sakot, ka tās ir tikai bērnišķīgas fantāzijas.

Dzejnieki, mākslinieki un pat vadoši zinātnieki un filozofi ar A-lauka starpniecību piedzīvo spontānas izjūtas visa mūža garumā. Viņi tās neapspiež, un tās pierādās esam dziļi radošuma un iedvesmas avoti. Arī mistiķi un pravieši neignorē šādas izjūtas, jo tās šķiet sniedzam vispusīgu izpratni par Dievu un pasauli. Savukārt pirmatnējās tautas, sekojot šamaņu tradīcijām, ne tikai neapslāpēja, bet patiesībā meklēja un attīstīja spontānus transpersonālus piedzīvojumus.

Arī mums ir piekļuve šīm pārmaiņas radošajām izjūtām, taču, ņemot vērā savu dominējošo attieksmi, lai tās sasniegtu mūsu apzināšanos, mums ir jāieiet izmainītā apziņas stāvoklī. Spēcīgi emocionālos mirkļos - traumējošu vai pacilājošu notikumu, meditācijas vai dziļu lūgšanu laikā - atklāsmes un informācija ieplūst mūsu nomodā esošajā apziņā, lai arī tas nenotiek ar fizisko maņu starpniecību.

Mūsu kolektīvais spontānās, ar A-lauka starpniecību pieejamās, in-formācijas noliegums liek rīkoties tā, it kā mēs būtu atdalīti no pārējās pasaules, ieslēgti savā ķermenī un saistīti pie sava ego. Taču mēs sākam mosties. Mūsu pamošanās nenāk ne mirkli par agru, lai izglābtu mūs un Zemi un iedrošinātu mūs un mūsu bērnus pildīt savu misiju Kosmosā.

Mūsu misija

Mūsu misija nav tikai novērst mūsu vienotības trūkuma radītos postījumus. Tā ir kas daudz vairāk. Mūsu spēkos ir attīstīt sevi un pasauli līdz tādai pakāpei, kas pārspētu visu līdz šim sasniegto. Tas iespējams, pateicoties tam, ka cilvēcisku būtņu vienotība ir īpaši spēcīga un iedrošinoša. Tā nav neapzināta kā kvantu, atomu vai molekulu vienotība, un tā nav tīri instinktīva kā citu augstāku sugu vienotība. Cilvēcisku būtņu vienotība ir vai spēj būt apzināta. To iespējams ar nolūku virzīt un iedrošināt. Mēs spējam apzināti līdzradīt un uzturēt vienotību citam ar citu, ar visu dzīvību uz Zemes un ar vis-pasauli.

Ko tas nozīmētu mums, biosfērai un visumam kā veselumam, ja gandrīz septiņi miljardi cilvēku apzināti virzītos pretim vienotībai, mēģinot "saskaņoties" cits ar citu, biosfēru un Kosmosu? Kāda veida "in-formācija" rastos šāda apzināti radīta supertīkla rezultātā? Kā tas ietekmētu mūs, tīkla līdzradītājus un dalībniekus, apkārtējos un pārējo vis-pasauli?

Mēs nezinām precīzi, kādas sekas radīs šāds apzināti veidots super- tīkls. Taču zinām, kāda veida sekas tās būs: tās aizvedīs mūs uz nākamo pakāpi evolūcijā, jo nākamā pakāpe - ja mēs līdz tai sekmīgi nokļūsim - prasa sasniegt apzinātu vienotību citam ar citu un Kosmosu.

Tas, vai pieņemt un izmantot šo izdevību līdzattīstīties citam ar citu un Kosmosu, ir atkarīgs no mums pašiem. Lai to izdarītu, nav nepieciešama vara vai bagātība, bet gan paplašināta apzināšanās. Ir nepieciešams pabeigt Maiņu, kas savieno mūs citu ar citu un visu nedalāmi vienoto pasauli.

Apzināti saskaņota persona nav izslēgta no kosmiskās vienotības: tā ir "saskaņojusies" ar pasauli. Šādas personas tuvumā veidojas, aug un izplatās saliedētas grupas. Tuvojas laiks, pat ātrāk, nekā domājam, kad kritiskā cilvēku masa atgūs savu vienotību un sāks sadarbību. Tad vienotība cilvēku starpā izplatīsies neatgriežami un acumirklīgi, plešoties no cilvēkiem uz Zemes biosfēru, no turienes uz galaktiku un Kosmosu. Tātad, sasniedzot šo nākamo pakāpi savā evolūcijā, kļūsim vēl apzinīgāki līdzradītāji un veiksim milzīgu lēcienu tuvāk tam, lai piepildītu cilvēces misiju uz Zemes un Kosmosā.

Pateicības

Vēstījums, kurā dalāmies ar KosMosa lasītājiem, tapis, uzklausot jūs, daudzie jaunatklājēji visdažādākajās darbības jomās. Turpinot uzdot būtiskos jautājumus, kādēļ visums ir tāds, kāds tas ir, un nelabprāt pieņemot atbildes, kuras jums nešķita patiesas, jūs bijāt šīs grāmatas līdzautori. Kaut arī jūsu ir pārāk daudz, lai katru nosauktu vārdā, pateicamies jums par jūsu vērīgumu, drosmi, izturību un reizēm arī stūrgalvību.

Esam it īpaši pateicīgi savai brīnišķīgajai Hay House izdevniecības ģimenei par tās vienmēr dāsno atbalstu un padomu. Paldies Luīzei Heijai par iedvesmojošo paraugu un uzmundrinājumiem. Pateicamies izdevniecības prezidentam un vadītājam Reidam Treisijam par vēlīgo mūsu darba atbalstīšanu. Mēs to augsti novērtējam. Tencinām redakcijas direktori Džilu Krāmeri par pieredzes dziļumu un laipno un godīgo padomu. Sakām paldies izcilajai redaktorei Lizai Mitčelai par sapratni un rūpīgo darbu šīs grāmatas pilnveidē. Pateicamies Džekijai Klārkai ASV, kā arī Džo Bērgesai un Džo I.alai Apvienotajā Karalistē: jūs, tāpat kā jūsu mārketinga grupas, esat apbrīnojamas, un tā ir bauda līdzradīt ar jums!

Paldies arī Hay House izdevējai Apvienotajā Karalistē Mišelai Pilijai par godīgumu, izpratni un gara augstsirdību. Tu esi patiešām vienreizēja, un mēs allaž novērtējam tavu atbalstu un gudro padomu.

No sirds pateicamies Ervina izcilajam literārajam aģentam Bilam Gled- stonam. Paldies arī garīgajām būtnēm, it īpaši Totam, kurš vadījis Džūdu kopš agras bērnibas.

Pateicamies visiem jums un daudziem citiem līdzradītājiem, ar kuriem mūsu takas ir krustojušās un kuriem esam dziļi pateicīgi par atbalstu un biedriskumu, jo jūs esat tie, kuri iedvesmoja KosMosu.

Un galvenokārt pateicamies saviem mīļotajiem Karitai un Tonijam, mūsu dzīves biedriem un dvēseles draugiem. Jūsu mīlestība un atbalsts mums nozīmē visu.

Ieteicama literatūra

Šīs ir dažas no grāmatām, uz kuram atsaucāmies un kuras, cerams, jums patiks un jūs iedvesmos.

Don Edward Beck and Christopher C. Cowan, Spiral Dynamics. Blackwell, 2005.

Jude Currivan, The 8th Chakra. Hay House, 2006.

- , The 13th Step. Hay House, 2007.

- , The Wave. O Books, 2005.

John de Graaf, David Wann, and Thomas H. Naylor, Affluenza. Berrett- Koehler, 2005 (2nd edition).

David Fontana, Is There an Afterlife? O Books, 2005.

Stanislav Grof, The Cosmic Game. State University of New York Press, 1998.

- , Psychology of the Future. State University of New York Press, 2000.

- , When the Impossible Happens: Adventures in Non-ordinary Reality.

Sounds True, 2006.

David R. Hamilton, Destiny vs. Free Will. Hay House, 2007.

- , It's the Thought That Counts. Hay House, 2006.

John Humphrys, The Great Food Gamble. Hodder & Stoughton, 2001.

Ervin Las/Jo, The Chaos Point. Hampton Roads Publishing and Piatkus Books, 2006.

- , The Connectivity Hypothesis. State University of New York Press,

2003.

- , Quantum Shift in the Global Brain. Inner Traditions, 2008.

- , Science and the Akashic Field. Inner Traditions, 2007.

- , Science and the Reenchantment of the Cosmos. Inner Traditions, 2006.

William McDonough and Michael Braungart, Cradle to Cradle-Remaking the Way We Make Things. North Point Press, 2002.

Bill McKibben, Deep Economy: The Wealth of Communities and the Durable Future. Times Books, 2007.

Lynne McTaggart, The Intention Experiment. Free Press, 2007.

Caroline Myss, Sacred Contracts. Three Rivers Press, 2003.

Candace B. Pert, Molecules of Emotion. Scribner, 1997.

Dean Radin, Entangled Minds. Paraview Pocket Books, 2006.

Gordon Smith, Life Changing Messages. Hay House, 2007.

Ian Stevenson, Children Who Remember Previous Lives. McFarland, 2001.

Indekss

A

akupunktūra, biolauki 104-105 Affluenza (de Grāfs, Vanns, Ncilors)

145-146 Akselrods Roberts 150 A-lauks (Akaša) 7, 54, 59, 71, 180, Afšars Šahriars 42, 56 Alamandola I.uiss 97 Amerikas iedzimtie 155 Amerikas pētniecības institūts 74 Anaksagors 97

Apvienoto Nāciju Organizācija un Bali ceļvedis 158 un Klimata pārmaiņu starpvaldību padome 157 un sievietes 173

apziņa

un enerģijas centri 108 un kosmiskais prāts 25, 67, 108 arhetipi 134 Ardāgs Arjuna 143

Caurspīdīgā revolūcija 70 Aspelmeijers Markuss 53 astroloģija 141 atraktori 102

to tipi 32-33 augsnes erozija 163-164

B

Bači Marčello 131 bailes 122

bakminstera fullerēns 21 Baksters Klifs 80, 109 Bali ceļvedis 158 Barans Pauls 153

Bekers Roberts: Elektriskais ķermenis 106

Beks Dons: Spirālveida dinamika 142 Benfords Franks 44 Berners-Lī Tims 153 Bests Simons 106 bezgalīgums 17

Bezvainibas pareģojumi (Bleiks) 153 biofotoni 109 biolauki 104-106

Bleiks Viljams: Bezvainibas pareģojumi 153 Bolcmanis Ludvigs 30 Bors Nīlss 42 brānas 19

Braungarts Maikls 174

Brauns Franks 165

brīva griba 140-141

brīvprātīgā vienkāršības kustība 146

Brune Fransuā 131

Buda 47 c

caurspīdīgā revolūcija 143

Caurspīdīgā revolūcija (Ardāgs) 70

Ceilingers Antons 53

ceļš uz veselumu 144

Cigun 94

cilmes šūnas 105

cilvēces misija 182

Cilvēka genoma projekts 100

cilvēka ķermenis

un elektromagnētisms 106-107, 120

un emocionālais IQ 121-123 un holistiskā medicīna 114 un nelokālā saistība 111-112 un prāts pār matēriju 116- 117

un reģenerācija 107 un sirds un prāts 119-120 čakras 143 Čalmcrs Deivids 113 Čildre Doks 120 Čopra Dīpaks 38

D

dabas resursu izšķiešana 160-162 Dalailama 135 daļiņas un viļņi 41-42, 56 Danna Brenda 78 Darra Žans-Klods 105 Darvins Čārlzs 149

Sugu izcelšanās 99 Deividsons Ričards 135 Discover 153

2001. gada 11. septembris 79 DMILS metode 76 DNS 99-101

Dolakija Kišans 111 dots pret dotu 150-151 Dziļā ekonomika (Makibens) 171 dzīvības izcelšanās 97-99

E

Einšteins Alberts 15-16 un gravitācija 59 un kosmiskais prāts 25, 51 un nelokalitāte 15 un relativitāte 16, 20, 38 Elektriskais ķermenis (Bekers) 106 Emociju molekulas (Pērta) 119 endorfīni 118 Fndrūsa Sesila 146 enerģijas iekonservēšana 49 Engelss Gregorijs 103 Enserinks Martins 118 entropija 29, 55

tās uztvere 46 un evolūcija 49-51 un harmoniskā kārtība 30-31 epiģenētiskā pārmantojamība 103 EQ 122

F

Faijads Usama 178

fāžu telpa 52-53

Fenviks Pīters 127

Festa Mario 131

Fiore Edīte 132

Folls Reinholds 105

Fontānā Deivids: Vai ir dzīve pēc

nāves? 127 Foresters Džejs 35 Furjē Žans 52

Furjē transformācija 106 fraktāļi 26-27

un membrānas 101 Fuksreitere Monika 110

G

gadījumskaitļu ģenerators 76, 78 gaismas kristāli 110-111 Gajas hipotēze 156 ganzfeld metode "76-78, 166 Garjajevs Pjotrs 100 gāzu emisijas vizualizēšanas metode 109

Gellerc Margareta 27 gēnu loma 99-101 Glendeninga Čellisa 165 globālas sarunas 178 Globālās apziņas projekts 79 globāls sabrukums, kolektīvs uzplaukums 165-167 gnostiķi 72

Goulmens Daniels 121 Grameeti Bank 174 gravitācija 59 gravitoni 18, 20 de Grāfs Džons 145 grieķu zintnieki

un hologrāfiskā ģeometrija 25

un Platona ķermeņi 41 un zelta skaitlis 42-44 Grīna Sēlija 133 Grofs Staņislavs 68

Kad notiek neiespējamais 69, 134

Kosmiskā spēle 69 Nākotnes psiholoģija 69 ģeomagnētisms 165

H

Habls Kdvīns 11 Hačra Džons 27 Hafelders Ginters 135 Hamiltons Deivids: Tieši domai ir

nozīme 117 Hanta Valērija 108 haosa teorija 93 Haraldsons Erlendurs 126 harmonija 85

logaritmiskais skaitliskās harmonijas likums 44 harmoniski procesi 62 Hartmans Toms 144 Heizenbergs Verners 57 Hills Teodors 44 Hjūzs Džons 119 't Hofts Hērards 19 Hoils Freds 97-98 holistiskā medicīna 114 Holliks Malkolms 69 hologrāfiskais princips 22 hologrāfiskā ģeometrija 25, 52 un grieķu zintnieki 26 un laika plūdums 29 holoni 35

1

iekšējās zināšanas 72-74 iekšzemes kopprodukts (1KP) 171 ilgtspējīga dzīve 144 industriālā revolūcija 155 informācija 35, 63, 70

un entropija 46, 50-52 un melnie caurumi 19 un realitāte 52 un sagataves 33

in-formācija 70-71, 181 instrumentālā transkomunikācija

130-131 internets 153, 178 iņ un jaņ 37-38 izmiršana 159-160

un sarkanā grāmata 159 izteikti zemas frekvences enerģijas 166

J

Jaunās ekonomikas forums 173 Jānis Pāvils II 79 Jāns Roberts 78 joga 94

Journal of Personality and Social

Psychiatry 121 Jungs Karls 134 Junuss Muhameds 174

K

Kad notiek neiespējamais (Grofs)

69, 134 Kamerons Deivids 178 Kass Stīvens 153 Kaufmans Stjuarts 101-102 Kenedijs Roberts 172 Keterle Volfgangs 104 Kiršs Irvings 119 Klarks Veslijs 153 klimata pārmaiņas 157-159

un ģeoloģiski procesi 158 un izmiršana 159-160 un metāns 158 Koestlers Artūrs 35 koherence

un čakras 108 un gaisma 108-109

un organismi 103 kolektīvie nolūki 80-82 Kornells Ēriks 104 Korotkovs Konstantīns 109 kosmiskais mikroviļņu fona (CMB)

starojums 13 kosmiskais prāts 67, 72 un Einšteins 21, 51 un vēdu zintnieki 25 kosmiskā saliedētība 94-95 Kosmiskā spēle (Grofs) 69 kosmiskie principi

apvienošanās princips 88 atspoguļošanas princips 89 iekonservēšanas princips 90 izvēles un seku princips 90 maiņas princips 89 piekāpšanās princips 90 relativitātes princips 88 rezonanses princips 88 Kosterlics Hans 119 Kovans Kristofers 142 kritiskie stāvokļi 33-34 un rašanās 34-35 Kuznecs Saimons 172 kvantu teorija

un apziņa 21 un gravitācija 17-18 un izstarojošs siltums 13-14 un neskaidrības princips 14 un spokaina darbība tālumā 15 un vakuums 51-52 un varbūtības pret noteiktī-

bām 57-58, 93 un viļņu-daļiņu dualitāte 41- 42

ķīniešu zintnieki 42

L

laiks 16, 28-29, 46, 49-50, 60-61 laika izjūta 115-116 un entropija 55 un hologrammas 29-30 un relativitāte 38-39 skat. ari tclplaiks laime 144, 152 Landauers Rolfs 50 Lao Cu 89 I.avloks Džeimss 156 Leisija Beatrise 120 I.eisijs Džons 120 Leonardo no Pizas (Fibonači) 43 Levijs Džeks 36 Libets Bendžamins 140 lielā sprādziena teorija 12,26-27, 92 Liptons Brūss 101, 117 līdzradošums 47

un apziņa 140-141 un dizains 174-176 un ekonomika 171-173 un komercija 174 un politika 176-177 un tehnoloģijas 176 logaritmiskais skaitliskās harmonijas

likums 44 van Lommels Pims 127 I.orenca taurenis 33 Loudermilks Valters 163

M

Maiņa 137, 139, 147, 154

tās pabeigšanas pazīmes 169- 170

Makdonovs Viljams: No šūpuļa līdz šūpulim 174

Makibens Bils: Dzijā ekonomika 171 Maksvels Džeimss Klerks 39 Maktagarta Linna: Nolūka eksperiments 81 Maldacena Huans 20 Mandelbrots Benuā 31 Margulis Linna 156 meditācija 117

un transpersonālā pieredze 133-135 medus bites 163 Mejs Edvins 166 melnie caurumi 19 membrānas un smadzenes 101-103 Mendeļa iedzimtības likums 103 meta-analīze 83 metāns 158 mēroga princips 40^11 mēroga relativitātes teorija 27 minerāli

to izšķiešana 160 un starptautisks konflikts 162 Mīzija Eva 105

modificētā Ņūtona dinamika (MOND) 28

Monbaiots Džordžs 156 Montekuko Nitamo 81 Moriss Roberts 75, 83 Morze Melvins 126 M-teorija 19-20 Mullins Džastins 111

N

Nature 103

Nākotnes psiholoģija (Grofs) 69 Neilors Tomass 145 neiroģenēze 115 nelokalitāte 53-54, 58 un Hinšteins 15 nelokālā apzināšanās 73-74 Nelsons Rodžers 79 neskaidrības princips 14, 57, 92 New Scientist 75, 111, 161 Nolūka eksperiments (Maktagarta) 81

No šūpu(a līdz šūpulim (Makdonovs,

Braungarts) 175 Notals Lorāns 27 Novaks Martins 151

O

oglekļa piesaiste un sekvestrācija

(CCS) 161 Osis Kārlis 126

P

Pačoli Luka 43 panspermias teorija 97 paplašinātā apzināšanās 133-135 parapsiholoģiskās spējas un iedarbība 22, 74-76

un eksperimenti 76-79 un zinātniskā metode 82-83 Parnija Sems 127 Pasters Luijs 106 patiesais progresa rādītājs 173 pārpilnības gripas ārstēšana 145-146 Pērta Kendisa 122

Emociju molekulas 119 pievilkšanās likums 91 Pildžers Džons 177 pilsētas un konflikti 35-36 Pjetronero Lučāno 27 placebo efekts 118-119

planētas rezonanses hipotēze 166 Planks Makss 14 Pomerancs Brūss 105 Popoņins Vladimirs 100 Pops Fricis Alberts 109 princese Diāna 79 progresa jēdziens 171-173

R

Radins Dīns 79 Rapaports Anatols 150 rašanās un kritiskie stāvokļi 34-35 Reader's Digest 74 reinkarnācija 131-133 relativitātes teorija 16, 38-39,

58-59 rezonanse 86-87 Robertsone Patrīcija 129-130 Rojs Ārčijs 129-130 Rojs Rustums 110 Ruseka Linda 129

S

Saboms Maikls 125 sadarbība 149-152 Sai Baba 69 Sapirsteins Gijs 119 Science 118 Search Wikia 178 Seldens Garijs 106 Sentģērģi Alberts 106 septītā maņa 71-72 sievietes un ekonomika 173 simātika 1 1 1 simetrijas laušana 40-41 Sīrija 164 Slaifers Vesto 11 slimības un piesārņojums 162-163

Smits Gordons 130

Smits Kirils 106

Smolins Lī 24, 28-29

Snaiders Sols 119

spējas likumi 31-32

un konflikti 35-36 spirālveida dinamika 141-143

tās līmeņi 142 Spirālveida dinamika (Beks, Kovans) 142

Spotisvuds Džeimss 166 Stīvensons Ians 132, 181 Sugu izcelšanās (Darvins) 99 Suskinds Leonards 19 Šeldreiks Ruperts 72 Senons Klods 30 Šūmaņa rezonanse 166 Švarcs Gerijs 81, 129

T

Tai či 94 taoisms 37

telpiskās dimensijas 59 telplaiks 16, 20

tā izplešanās 55-56 un hologrammas 53 Tieši domai ir nozīme (Hamiltons) 117

Tillers Viljams 167 tīrās ogles 161

Transcendentālās meditācijas organizācija 80 transpersonālā pieredze Skat. paplašinātā apzināšanās tumšā enerģija un matērija 12, 20- 21, 28-29 tuvās nāves pieredze 125-128

pēcnāves komunikācija 129- 130

tuvās nāves apzināšanās 128— 129

U

universālais cikliskums 24-25

universālā grupa 34

ūdens brīnumainās spējas 109-110

V

Vai ir dzīve pēc nāves? (Fontānā) 127 Vakermans J. 112 vakuums 93 valoda 91-94

vārda došana 93-94 zinātniski koncentrētā valoda 92-93 Vambaha Helēna 132 van de Velde Žans 121 Vanns Deivids 145 Veilss Džimijs 178 Veiss Braiens 132 Venters Kregs 100 de Vernežuls Pjērs 105 vēdu zintnieki 25

un radīšanas saspēle 38 vienotība

tās atgūšana 179-182 un cilvēces misija 182-183 un evolūcija 180 vienotība dažādībā 152-154 un vērtības 153-154 Vilbers Kens 142 viļņformas 86 visa teorija (TOE) 17, 23

un superstīgu teorija 18, 20

Vispasaules miera meditācijas un lūgšanu diena 80 Vitens Edvards 19-20 Vizuālās izziņas laboratorija 75 Vlmans Karls 104 Vīvers Rutgers 166

Z

Zafs Džordžs Kingslijs 35 Zangs Hī Čo 105 zelta skaitlis (fī) 42^15 zemestrīces un laikapstākļi 31 Zigmunds Karls 151

Par autoriem

Ervins Lāslo, filozofijas zinātņu doktors, augstākā Sorbonas (Valsts doktora grāds) grāda ieguvējs, ir saņēmis četrus goda doktora nosaukumus, kā arī daudzas godalgas un apbalvojumus, ieskaitot Goi Miera Apbalvojumu (Japāņu miera prēmija) 2001. gadā un Mandira Miera prēmiju 2005. gadā. Viņš divas reizes ticis nominēts Nobela Miera prēmijai. I-āslo ir ne tikai bijušais filozofijas, sistēmu teorijas un nākotnes studiju profesors ASV, Eiropā un Tālajos Austrumos, viņš ir arī starptautiskā zinātnieku kolektīva The Club of Budapest (Budapeštas klubs) un Vispārīgās evolūcijas pētniecības grupas dibinātājs un prezidents. Lāslo ir vairāk nekā 80 grāmatu autors vai redaktors, jaunākās no tām ir Science and the Akashic Field (Zinātne un Akašas lauks) The Chaos Point,(Haosa punkts) un Quantum Shift in the Global Brain (Kvantu pārbīde globālajās smadzenēs).

Tīmekļa vietne: www.clubofbudapest.org

SIA "LIETUSDĀRZS" Reģ. nr. 50003835821 Iespiests A/S "Preses nams" Balasta dambis 3, Rīga, LV-1081, Latvija

* * iv

Džūda Karivana, filozofijas zinātņu doktore, grāmatu The 8th Chakra (8. čakra), The 13th Step (13. solis) un The Wave (Vilnis) autore, ir dziedniece, zinātniece un mistiķe, kura jau no agras bērnības piedzīvojusi vairākdimen- siju realitāti un aizgādību. Karivanai ir doktores grāds arheoloģijā, pētot senās kosmoloģijas, kā arī maģistres grāds fizikā, specializējoties kosmoloģijā un kvantu teorijā. Autore ir sadarbojusies ar daudzu garīgo skolu gudrību glabātājiem, un ar enerģiskas biznesa lēdijas pieredzi pagātnē viņa ienes savā darbā pamatotu praktiskumu. Karivana izglīto un konsultē cilvēkus visā pasaulē, lai tos iedrošinātu, vairotu apziņu un sekmētu veselumu personiskā un kolektīvā līmenī.

Tīmekļa vietne: www.judecurrivan.com

Content

Lāslo Ervīns, et al Kosmoss līdzradītāja ceļvedis vis-pasaulē

Ievads

PIRMĀ DAĻA Vis-Pasaule

Pirmā nodaļa Ko mes zinām?

Viss ir relatīvs

Nepabeigtā revolūcija

Visa un nekā teorijas?

"Brānu" visums

Tātad te nu mēs esam…

Nedalāmā realitāte

Otrā nodaļa Visvarenie spēki

Trešā nodaļa Relativitāte

Ceturtā nodaļa Akaša un vis-pasaule

OTRĀ DAĻA Varenais vārds

Piektā nodaļa lnformacija

Sestā nodaļa Kosmiska valoda

Septītā nodaļa Koherence

Astotā nodaļa Pieredze

Devītā nodaļa Pārdzīvojot smadzenes

III DAĻA Reala pasaule

Desmitā nodaļa Mainu uzsakot

Vienpadsmitā nodaļa Nedalama realitate

Divpadsmitā nodaļa Sabrukums vai uzplaukums

Trīspadsmitā nodaļa Maiņu pabeidzot

Ieteicama literatūra