Veriščagins Dmitrijs

Pārliecība

DMITRIJS VERIŠČAGINS

PĀRLIECĪBA

IEVADS

PIESKARŠANĀS AUGSTĀKAJAM

Es atkal sveicu jūs, cienījamie lasītāji! Mēs ilgi gaidījām šo tikšanos — un tagad tā ir klāt. Mēs atkal esam kopā. Starp citu, pēc iepriekšējo četru TEIA sistēmas pakāpju apgūšanas jums ir skaidrs, ka esam kopā ne tikai tad, kad kontaktējamies ar grāmatu starpniecību. Mēs pastāvīgi sajūtam cits cita enerģētisko atbalstu, kad tas ir nepieciešams.

Jūs konsekventi un neatlaidīgi ejat atbrīvošanās ceļu, jaunu iespēju apgūšanas ceļu, bet daudzi apmeklē TEIA sistēmas praktiskās apguves kursus. Jūs esat pelnījuši cieņu un pateicību. Jūs lēnām, tomēr jau visai jūtami maināt pasaules likteņus.

Šo pārmaiņu asni jau samanāmi te vienā, te otrā vietā. Arēji pasaule pagaidām mainās maz. Taču smalkajā plānā pārmaiņas jau ir, turklāt pilnīgi reālas. Tās parādījās, pateicoties jums. Jūs izaudzējāt šos asnus paši sevī, savā dvēselē un apziņā, un tie ir sākuši tiekties augšup, attīstīties, mainīt pasauli apjums. Paldies jums.

Es pateicos par tām vēstulēm, kuras man sūtāt. Es pateicos par jūsu nepacietību jaunās, piektās grāmatas gaidās.

Tagad šīs grāmatas laiks ir klāt. Situācija tās izdošanai nobriedusi. Nobrieduši esat arī jūs, mani lasītāji un sekotāji. Vai esat gatavi turpināt ceļu? Es zinu, ka esat gatavi. Tad nu — uz priekšu! Un lai Dievs ir ar mums.

Bet tiem, kuri pirmo reizi sastapušies ar Tālākas energoinformatīvās attīstības sistēmu šīs grāmatas lappusēs, es visai noteikti iesaku pievērsties iepriekšējām grāmatām — "Atbrīvošanās", "Tapšana", "Ietekme" un "Briedums". Bez to izlasīšanas, bez tajās izklāstīto metodiku apguves jums būs grūti uztvert šīs grāmatas materiālu, turklāt jūs pilnīgi netīšām varat nepareizi likt lietā ieteiktās metodikas, bet tam var būt nepatīkamas sekas.

Ko tad dos šī piektā pakāpe? Es zinu, ka šis jautājums jūs interesē. Šķiet, visu iespējamo mēs jau esam izdarījuši. Mēs sasniedzām jaunu evolūcijas pakāpi. Ko tad vēl vairāk vajag? Par ko vēl būtu jāsapņo?

Un tomēr lielākā daļa no mums jūt: tas vēl nav viss, vēl neesam ceļa galā. Vēl kaut kā trūkst… Varbūt paša svarīgākā. Svarīga tam, lai ietu pa dzīvi tālāk patstāvīgi, brīvi, atraisīti, līksmi, lai ietu mūžīgi, nenomaldoties no ceļa, nemeklējot citu cilvēku atbalstu, lai būtu pārliecināti, laimīgi un vienoti ar visu pasauli, kad Visums ar mīlestību atveras tev pretī un palīdz tev, atbalsta tevi, priecājas par tevi un paver tavā priekšā visus ceļus…

Kā tad mums trūkst? Trūkst to likumu izpratnes, kuri jāzina personībai, kas jau pārvarējusi evolucionārās attīstības barjeras un parasta cilvēka fiziskā ķermeņa radītos ierobežojumus.

Piektā pakāpe pilnībā veltīta tādas personības mijiedarbībai ar apkārtējo pasauli — gan dzīvo un nedzīvo pasauli, gan Augstāko Spēku pasauli.

Jūs redzēsit, ka šīs pasaules nav nošķirtas. Tās patiesībā ir vienotas. Jo pasaule visās tās izpausmēs pastāvīgi pakļaujas augstākām likumsakarībām. Un tāpēc, runājot par "nedzīvo dabu", mēs drīzāk gan sekojam tradīcijai, jo būtībā tā teikt ir nepareizi. Nedzīvās dabas nav! Viss ap mums, arī tā saucamie nedzīvie priekšmeti, patiesībā dzīvo, pastāvīgi mainoties, mijiedarbojoties cits ar citu, iekļaujoties vienotajā, viengabalainajā dzīvības procesā, kas noris Visumā, kur viss ir likumsakarīgs, kur nav nejaušību. Nav nejaušību, bet ir likumi. Likumi, pēc kuriem dzīvo, elpo, mainās, iekļaujas dažādos procesos visa apkārtējā pasaule. Nesagatavots cilvēks nespēj ieraudzīt šīs likumsakarības — viņš redz tikai, kā pašam šķiet, haotisku un bezjēdzīgu nejaušību kopumu. Sagatavots cilvēks spēj ne tikai vienā mirklī uztvert Visuma dzīvā organisma dzīvības procesu likumsakarības, bet arī iedarboties uz šiem procesiem. Jebkurš, ikviens no mums spēj ietekmēt tā saucamās nejaušības un vajadzības gadījumā vērst tās sev par labu. Mēs varam pat vairāk — mēs varam izraisīt mums vēlamos notikumus. Turklāt mēs to izdarīsim, nepārkāpjot pasaules likumus — tos objektīvos likumus, pēc kuriem pastāv Visums. Mēs to izdarīsim, prasmīgi iekļaujoties šais likumos. Mēs to izdarīsim par svētību pasaulei, nevis kaitējot tai.

Mēs spējam apiet šķēršļus, saskatot tos vēl pirms rašanās, nolasot informāciju par nākotnē gaidāmo. Mums tas pat nav jādara apziņas līmenī — ja cilvēks ir sagatavots, šo informāciju nolasa viņa zemapziņa un pati aizved cilvēku prom no šķēršļa, bez viņa gribas piepūles. Zemapziņa zina, pēc kāda kursa mums jāvirzās, lai ceļš mūs aizvestu pie mērķa, bet šķēršļi tā arī nepagūtu izpausties. Mēs varam ietekmēt gaidāmo notikumu varbūtības.

Jūs jau tagad to spējat, lai gan paši varbūt to nemaz nenojaušat. Vēl mazliet, mazliet — un jūs spēsit to paveikt praksē. Šo iespēju sasniegšanai tad arī veltīta piektā pakāpe. Ticiet man —jums tas ir vienkārši, ļoti vienkārši. Un tad viss izdosies viegli un ar prieku.

Tomēr piektā pakāpe kopumā ir daudz plašāka. Tā ietver pieredzi mijiedarbībā ar Pasaules Plūsmām — mijiedarbību ar Augstākajiem Spēkiem — ar Dievu.

Šajā grāmatā daudz mazāka uzmanība veltīta enerģētiskajām mijiedarbībām, enerģētiskajām metodēm sevis pārveidošanai. Tagad mēs saskaramies ar daudz smalkākiem mūsu pasaules un sevis pašu slāņiem — ar augstākajiem vissmalkākās informācijas slāņiem. Enerģētiskās metodes palikušas tālu lejā. Pienācis augstākās pilotāžas apgūšanas laiks.

Tas viss kopumā veido pietiekami lielu informācijas apjomu. Tāpēc piekto pakāpi mēs sadalīsim divos posmos. Šī grāmata, kuru jūs tagad turat rokās, veltīta TEIA sistēmas piektās pakāpes pirmā posma apgūšanai.

Bet — par visu pēc kārtas. Mēs tomēr diezgan ilgi neesam tikušies grāmatas lappusēs. Tāpēc ieiešanai piektajā pakāpē būs vajadzīga zināma iesildīšanās, noskaņošanās darba turpināšanai, vienlaikus jaunajā attīstības posmā nostiprinot jau apgūto. Bet šis jaunais posms jums jau ir klāt —jūs tam esat sagatavojies laikā, kas aizritējis pēc ceturtās grāmatas iznākšanas. Tieši tādēļ jau bija vajadzīgs pārtraukums.

Bet tagad ir pienācis laiks visu atcerēties un atkal doties ceļā. Tad nu pie darba. Atsvaidzināsim atmiņā teoriju.

1. NODAĻA

BRĪVĪBA, VEIKSME, IETEKME UN BRIEDUMS

Cilvēka evolūcijas jaunā posma priekšnoteikumi

Cilvēce ir nonākusi savas attīstības kritiskajā fāzē. Pasaule ir pārapdzīvota. Laiks to atzīt, lai cik nehumāns kādam arī liktos šāds secinājums. Taču fakts paliek fakts.

Tiek iznīcināti neatjaunojamie dabas resursi. Dabai tiek nodarīts nelabojams kaitējums. Zeme vaid, nespēdama izturēt cilvēces agresīvo uzbrukumu. Šķiet, vairs nav tāda dabas stūrīša, ko nebūtu apgānījis ar savu rupjo ielaušanos tas, kurš vēl nesen sauca sevi par tās saimnieku. Šis "saimnieks" izrādījies ārkārtīgi nesaprātīgs. Viņš ir apgānījis un piemēslojis vislielāko svētumu — savu māju, savu zemi, bez kuras pats nespēj dzīvot.

Šķiet, vēl pavisam nedaudz, vēl mazliet — un Zeme, nogurusi paciest sev apkārt netīrību un postījumus sējošā "saimnieka" rupjo rīcību, gluži vienkārši aizsviedīs viņu kaut kur tālāk, nebūtībā, un beidzot brīvi uzelpos…

Mūsu kopīgais uzdevumus ir nenonākt starp

tiem, kurus izmocītā Zeme nometīs no savas virsas. Mēs jau esam pietiekami daudz izdarījuši, lai izvairītos no šā bēdīgā likteņa. Bet par to, ka ļoti daudzi tiks aizsviesti, nav nekādu šaubu. Un, ja jūs tagad esat sapratuši visā pasaulē notiekošo katastrofu jēgu, tad jau nojaušat, ka šis process ir sācies.

Tas ir nenovēršami. Un likumsakarīgi. Cilvēce savā attīstībā nonākusi līdz pilnīgam absurdam. Tā sākusi burtiski aprīt pati sevi. Patiesi, kādus šķēršļus, grūtības, barjeras mēs visbiežāk sastopam savā dzīves ceļā? Tos, kuras radījusi pati daba vai, piemēram, citplanētiešu iejaukšanās? Protams, nē. Galvenās dzīves grūtības saistītas tikai ar tām barjerām, kuras radījusi pati cilvēku sabiedrība.

Iedomājieties, ka esat nolēmis ar ģimeni apmesties kaut kur dabā, aizbraukt no putekļu pilnās pilsētas pavisam, uzbūvēt nelielu mājiņu kādā klusā jaukā ciemā, iekārtot dzīvi tā, lai pietiktu gan pārtikas un dzeramā, gan siltuma bērniem un tuviniekiem. Vai tas ir iespējams? Teorētiski —jā. Teorētiski nav nekā vienkāršāka un nekā dabiskāka! Uzcelt sev māju — ar šo uzdevumu vieglāk par vieglu no paaudzes paaudzē tika galā mūsu priekšteči!

Bet.. .Tur jau tā lieta, ka mūsu laikos nez no kurienes gluži kā prusaki no šķirbām izlīduši desmitiem un simtiem šo sīko un šķebīgo "bet".

Uzbūvēt māju? Bet zemes cena? Bet celtniecības materiāli? Bet nodokļi? Bet kur es strādāšu? Un no kā mēs vispār iztiksim?

Un tā līdz bezgalībai. Galu galā, pasapņojuši uz dīvāna par mājiņu laukos, tā ir paliksit apnicīgajā pilsētā, daudzstāvu paneļmājā.

Bet pirms kādiem simt gadiem šādu problēmu vispār nebija. Tā ir tikai ilūzija, ka kopš tiem laikiem dzīve kļuvusi labāka, līksmāka, ka cilvēki ir brīvāki un laimīgāki. Tie ir maldi, kas mums kopš bērnības tika neatlaidīgi dzīti smadzenēs, izmantojot caur un cauri ideoloģizētas vēstures grāmatas.

Nepieskarsimies globāliem vēstures notikumiem, bet salīdzināsim, piemēram, kā dzīvoja vienkāršs cilvēks Krievijā XIX gadsimta vidū un kā dzīvo tagad. Izdarīsim to objektīvi un bezkaislīgi, atmetot priekšstatus, kas gūti no noplicinātajām vēstures mācību grāmatām.

Mēs visi atceramies, ka 1861. gadā Krievijā atcēla dzimtbūšanu, un mēs visi esam pieraduši uzskatīt, ka tas bija solis uz progresu, uz brīvību, uz jaunu brīnišķīgu dzīvi.

Tomēr paskatīsimies, kā dzīvoja dzimtzemnieks, kuru pieņemts žēlot, uzskatot par nelaimīgu nabaga vergu.

Šim "nelaimīgajam vergam" bija pašam sava māja un zemes nogabals. Viņš dzīvoja kā pilnvērtīgs cilvēks, viņam bija ģimene — parasti liela. Bet par māju un zemi viņš kungam maksāja tikai vienu desmito daļu no ražas — desmito tiesu. Turklāt viņam vajadzēja strādāt kunga laukos (klaušas) un reizi gadā saimniekam maksāt gruntsnomu — produktos un naudā.

Kad precējās viņa pieaugušie bērni, viss ciems palīdzēja uzcelt jaunajam pārim māju. Kokmateriālus ieguva tuvākajā mežā, bet māju cēla ciemā. Un nevienam, ievērojiet, neienāca prātā, ka par celtniecības materiāliem un zemi būtu jāmaksā.

Savā nogabalā izaudzētās ražas pārpalikumus zemnieks varēja aizvest uz tirgu, tur pārdot vai iemainīt pret viņam nepieciešamām lietām. Ja šādā kārtā iegūtu ienākumu līmenis bija pietiekami augsts, radās reāla perspektīva izpirkties un kļūt brīvam. Un ari šādā gadījumā nevienam neienāca prātā, ka daļa līdzekļu viņam būtu jāatdod svešiem tēvočiem nodokļu veidā.

Tāda bija dzimtzemnieka dzīve, kas tomēr nevar būt mūsu ideāls, jo brīvības trūkums tomēr ir brīvības trūkums. Brīvo iedzīvotāju slāņiem, protams, bija vairāk tiesību un iespēju. Taču, kā mēs zinām, arī dzimtzemnieki bieži vien nemaz tā netiecās pēc brīvības. Viņus pilnīgi apmierināja dzīve kunga "paspārnē". Arī kungs, kā mēs tagad zinām, nejau vienmēr bija nežēlīgs zvērs, kādu viņu attēloja mūsu bērnības pamācošajās grāmatiņās. Visbiežāk tas bija pilnīgi normāls cilvēks.

Bet tagad salīdziniet dzimtzemnieka un mūsdienu cilvēka dzīvi. Nu kā, kam par labu ir šāds salīdzinājums? Vai negribas atpakaļ, tai pašā dzimtbūšanā?

Ja tā labi padomā, kļūst skaidrs, ka šodienas cilvēks būtībā daudz lielākā mērā ir dzimtcilvēks. Viņš ir spiests ik dienas strādāt ne mazāk kā astoņas stundas. Viņš ir spiests atdot visai ievērojamu daļu savas algas (ienākuma nodoklis plus pensiju fonds plus sociālā apdrošināšana un tamlīdzīgi). Turklāt daļu līdzekļu valstij maksā arī darba devējs, un tāpēc palielinās viņa produkcijas vērtība un aug cenas tirgū, bet reālā darba alga kļūst vēl mazāka.

Mājoklis mūsdienās maksā tik daudz, ka tā cena nereti ievērojami pārsniedz darba algu. Tāpēc vienā dzīvoklī bieži vien mitinās divas vai trīs ģimenes. Ko te sapņot par nelaimīgā dzimtcilvēka atsevišķo māju! Bet vecumdienās cilvēks, kaut arī visu mūžu cītīgi maksājis nodokļus, var rēķināties tikai ar saviem pieticīgajiem ietaupījumiem, kā arī cerēt, ka palīdzēs bērni, kaut gan viņi paši tik tikko velk savu jūgu.

Turklāt ir mainījies arī cenu samērs. Tā, piemēram, pagājušajā gadsimtā Krievijā par sudraba rubli varēja nopirkt produktus visai ģimenei veselam mēnesim, bet tagad par atbilstošu summu jūs iegādāsities tikai četrus vai piecus kilogramus gaļas. Rūpniecības preču cenas cēlušās mazāk. Tas liecina par vēl vienu draudīgu simptomu — izsīkst pārtikas resursi. Pārtikas ziņā stāvoklis tagad ir daudz sliktāks nekā mūsu senču dzīves laikā. Viņi ēda patiešām vērtīgus, veselīgus, dabiskus, ekoloģiski tīrus pārtikas produktus. Mēs esam spiesti iztikt ar ķīmiju un sintētiku.

Nedomājiet, ka tik slikts stāvoklis ir vienīgi Krievijā. Tā būtībā ir visā pasaulē. Ņemiet vērā, ka dažās zemēs valsts vispār negarantē cilvēkam vecumdienās pat minimālo pensiju. Tā ka mums zināmā mērā ir vēl paveicies.

Tad nu uz kuru pusi atšķiras pašreizējais stāvoklis no tā, kāds bija 1861. gadā?

Nedomājiet, ka vainīga ir valdība, politika, vara, kas nav pratusi radīt mums normālus dzīves apstākļus. Nē, tās ir tikai sekas, bet ne cēlonis. Šā grūtā stāvokļa cēlonis meklējams daudz dziļāk.

Lieta tā, ka sociums ir izaudzis līdz kroplīgām, monstrīgām formām un sācis aprīt pats savus locekļus — ierindas cilvēkus. Būtībā — pats sevi. Tā ir deģenerēšanās, izviršanas pazīme, pazīme, kas liecina, ka briesmonis — sociums ir savu laiku nodzīvojis un savas iespējas izsmēlis.

Bet kādreiz taču sociums radās tieši cilvēku labklājības dēļ, lai nodrošinātu viņiem lielāku komfortu un drošību. Cilvēki radīja tirgus saimniecību, lai apmainītos ar saražotajiem produktiem. Cilvēki uzcēla pilsētas, lai garantētu sev drošību. Sociums kalpoja cilvēkam.

Tagad viss ir otrādi. Cilvēks kalpo sociumam. Iznāk, ka cilvēks piedzimst un dzīvo tāpēc, lai strādātu valsts labā, dienētu armijā, maksātu nodokļus… Viņš ir sociuma pastāvēšanai nepieciešamā izejviela. Cilvēks no tā visa nevar izvairīties, nevar paslēpties no sabiedrības, kas viņam uzliek nepanesamu slogu. Atcerieties pirmsrevolūcijas laika stāvokli ar kompānijām — strādnieki bija spiesti strādāt, maksāt soda naudu, pirkt nepieciešamās preces saimnieka bodītē, kur tās bija trīs reizes dārgākas, un viņu parāds arvien pieauga. Tas bija fabrikanta sapnis. Bet tagad? Šie sapņi ir piepildījušies. Sociums ir pa- vei'dzinājis savus locekļus. Cilvēks kļuvis tikai par līdzekli sociuma pastāvēšanai. Ja process tālāk turpināsies tādā pašā garā, cilvēks gluži vienkārši kļūs par beztiesīgu nejēdzīgā sociālā monstra piedēkli, par bezdzimuma skudru, par milzonīga audzēja šūnu, audzēja, kas pārņem visu Zemes ķermeni.

Šis process agri vai vēlu ir jāpārtrauc. Tāpēc ka mūsu priekšā ir izvēle — vai nu joprojām iet pa individuālās evolūcijas ceļu, vai arī ļaut, lai mūs sev pakļauj, sevī izšķīdina sabiedrība, kas tagad veidojas un ļoti atgādina sabiedrisko kukaiņu kopību. Ne velti biologi uzskata, ka gadījumā ar skudru pūzni vai bišu spietu mēs sastopamies nevis ar kopību, bet gan ar vienotu organismu.

Un tagad mēs visi izvēlamies: vai nu būt par audzēja daļu, audzēja, kas drīz vien mūs pašus aprīs, vai arī atbrīvoties no monstra varas un sākt dzīvot patstāvīgi.

Iepriekšējā kvalitātē izdzīvos tas, kurš izdarīs šo izvēli par labu individuālai nākotnei, nākotnei, kuru paredzējis Radītājs. Tieši tā ir gaidāmā evolūcijas lēciena būtība. Aizies vecais, savu laiku nodzīvojušais, slimais, uz veselā parazitējošais. Paliks veselais, atjaunotais, gaišais.

1. zīm. Sociums piepilda ierobežotu ekoloģisko nišu

Bet kāpēc es jums to stāstu? Jums taču, tāpat kā daudziem citiem cilvēkiem, kas apgūst TEIA sistēmu, parasta cilvēka verdziskais stāvoklis ir sen noiets posms.

Tālākas energoinformatīvās attīstības sistēma ir tā, kas dod mums nepieciešamo iespēju, izvedot cilvēku uz tās robežas, aiz kuras pārtrauc darboties mehānismi, kas spēj piespiest cilvēku.

Jūs jau esat izdarījuši šo izvēli, mani dārgie lasītāji.

Jūs jau esat pārgājuši jaunā līmenī. Jūs jau zināt, ka pāriešana jaunā līmenī nozīmē atbrīvošanos no trako krekla, to, ka vairs nav jādanco pēc sociuma stabules un jāiztop tam, ka jāsarauj neredzamās važas, kas sasaistījušas rokas un kājas cilvēkam — šai brīvību mīlošai un savā būtībā saprātīgai radībai.

Un tagad mēs esam gatavi iet tālāk — atklāt jaunus apvāršņus, iegūt varu pār apstākļiem un nodibināt kontaktus ar augstākajām sfērām. Bet iesākumā, kā tas pirms tāla ceļa pieņemts, ir derīgi pamest skatienu atpakaļ.

TEIA sākumposmi: no brīvības — uz briedumu

Lieta tā, ka cilvēci ir paverdzinājušas milzīgas energoinformatīvās struktūras, kas ir cilvēku pastāvēšanas blakusprodukts, — energoinforma- tīvie parazīti. Šie energoinformatīvie parazīti neredzami kontrolē katru cilvēku sabiedrības locekli. Tie, gluži kā raganu apļi, kas ar savu sēņotni dziļi ieurbjas augsnē, ar neredzamiem enerģētiskajiem taustekļiem ielaužas cilvēku apziņā.

Energoinformatīvie parazīti — tas ir tas, ko reizēm sauc arī par egregoriem. Katra cilvēku sabiedrība, kurai ir kopīgas idejas, rada egregoru — energoinformatīvu struktūru ar atbilstošām īpašībām. Liela cilvēku grupa, domādama par vienu un to pašu, gribot negribot enerģētiskajā plānā rada parazītisku struktūru. Šī struktūra it kā neko nedara — tā gluži vienkārši pastāv, barojoties no cilvēku enerģētikas, pakļaujot sev arvien jaunus un jaunus cilvēkus, augot un pieņemoties spēkā. Un šīs struktūras ietekmē nonākušie cilvēki (bet, lai tas notiktu, pietiek zemapziņā tiekties attiecīgajā virzienā) iegūst uzskatus un domas, kas raksturīgas šim egregoram, tiem cilvēkiem, kuri šo egregoru sākotnēji radījuši. Un tā jau egregors sāk vadīt cilvēkus.

Ir komunisma egregors. Tieši no tā gūst spēkus bieži vien jau cienījama vecuma cilvēki, kas mītiņo ar sarkaniem karogiem un kādreizējo un tagadējo "vadoņu" portretiem rokā.

2. zlm. Medūzai līdzīgais energoinformatīvais parazīts tur pavadā tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku, no vieniem saņemot programmas, no citiem — Zemes enerģiju un visus bez izņēmuma izmantojot saviem mērķiem

Ir kara egregors. Tas pārvērš cilvēkus par lielgabalu gaļu, izmantojot viņus saviem mērķiem.

Ir revolūcijas egregors. Pie kā noveda tā pieaugums, mēs zinām. Lieliski zinām, ka šķiru cīņa noveda pie nevainīgu cilvēku asiņu izliešanas, pie masu terora, pie tautas varonības izpausmēm… Bet galu galā tas nevienam neko labu nedeva — pašus boļševikus ieskaitot. Tomēr kāds bija arī ieguvējs. Tas bija energoinformatīvais parazīts, kas aizgūtnēm dzēra cilvēku asinis un daudzus gadus sekmīgi manipulēja ar miljoniem cilvēku apziņu.

Un tā tālāk. Energoinformatīvo parazītu ir daudz, tāpat kā ir daudz visdažādāko ideju, kas "lidinās gaisā". Starp citu, cik lieliski pateikts (par idejām, kas lidinās gaisā), vai nav tiesa? Jo pilnībā atspoguļo reālo stāvokli ar parazītiskajām energoinformatīvajām struktūrām.

Šo struktūru ietekmes dēļ cilvēki apmēram 70 procentus savas dzīves laika tērē nevis sev, nevis savu patieso mērķu sasniegšanai, bet gan kaut kam viņiem patiesībā nemaz nevajadzīgam — gluži vienkārši baro ar savu enerģiju augošos energoinformatīvos parazītus. Bet šie parazīti nes cilvēkiem tikai bēdas un ciešanas.

Tomēr ir arī tādi egregori, kas cilvēkiem palīdz, piemēram, profesionālo biedrību egregori — tie sekmē cilvēku panākumus profesionālajā darbībā. Vislabāk ir pazīstami reliģiskie egregori, kas aizsargā attiecīgās reliģijas piekritējus. Tomēr savas attīstības gaitā cilvēkam vēlams atbrīvoties pat no šo egregoru varas, lai ietu tālāk, lai kļūtu vēl brīvāks. Mūsdienās reliģijas ir pārāk politizētas.

Izrādījās, ka mēs spējam izveidot aizsardzību, kas nepieļauj energoinformatlvo parazītisko struktūru ietekmi. Mēs spējām kļūt noteicēji pār savu enerģētiku un pārstājām dalīties tajā ar enerģētiskajiem monstriem. Pateicoties tam, mēs kļuvām stiprāki, mierīgāki un drošāki par sevi. Mums izdevās atjaunot kontroli pār savu apziņu, atņemot varu pār to energoinformatīvajiem parazītiem. Mūsu apkārtne ir organizēta tā, lai neradītu mums šķēršļus, bet, gluži otrādi, visādi mums palīdzētu. Mēs apvienojām vienotā struktūrā dvēseli, apziņu un ēterisko ķermeni, un tas ļāva mums piekļūt jauniem enerģijas avotiem, intuitīvajiem datiem, radošajām spējām.

Tas viss izveda mūs jaunā evolucionārās attīstības posmā, kamēr lielākā daļa apkārtējo cilvēku palika iepriekšējā posmā.

Un tagad mēs esam gatavi doties tālāk, sasniegt jaunus apvāršņus. Iegūt varu pār apstākļiem un nodibināt kontaktu ar augstākajām sfērām. Mēs esam sasnieguši jaunu izpratnes līmeni.

Vispirms mēs panācām Brīvību

Tas bija pilnīgi nepieciešams evolucionārās attīstības posms, jo cilvēki civilizācijas gaitā savu brīvību ir zaudējuši. Mūsdienu cilvēce ir iekšēji nebrīva.

Lielākā daļa cilvēku nesaprot, cik nebrīvi viņi ir. Viņi kliedz par savu šķietamo brīvību uz katra stūra. Viņi nezina, ka savas nebrīves pakāpi var apjēgt tikai tad, kad patiešām atbrīvojas.

Kamēr cilvēks ir nebrīvs, viņš nesaprot, ka nav brīvs.

Kā tad mums tomēr izdevās atbrīvoties un apzināties pārējās cilvēces nebrīves pakāpi? Ļoti vienkārši, dabiski un turklāt nenovēršami. Aplūkosim galvenos šā procesa posmus.

Līdz TEIA pirmās pakāpes apgūšanai mēs dzīvē ļoti bieži sastapām idejas, jēdzienus vai priekšmetus, kas mums neizskaidrojamu iemeslu dēļ likās neparasti interesanti un saistoši. Bet pagāja laiks, interese mazinājās un pēc tam vispār zuda. Vēl pēc kāda laika paši brīnījāmies: kā gan mēs varējām nodarboties ar tādiem niekiem? Pats interesantākais ir tas (kā vēlāk noskaidrojās), ka tieši tajā pašā laikā tieši par to pašu interesējās daudzi mūsu paziņas. Viņi, tāpat kā mēs, negaidīti sāka ļoti interesēties par šo lietu un pēc tam tikpat ātri pret to atvēsa. Atcerieties kaut vai to, kā daudzi ieinteresējās te par "herbalaifu", te par aerobiku, te par ārstniecisko badošanos, te aizrāvās ar diētām… Vai maz ir bijis tādu masu "psihožu", kas pēkšņi pārņēma lielu cilvēku grupu apziņu.

Tā tad arī ir energoinformatīvo parazītu ietekme.

Tieši šī ietekme lika mums zaudēt laiku, tērēt naudu tam, kas mums nepavisam nebija vajadzīgs, un neļāva šo laiku un naudu veltīt mūsu ģimenei un mūsu dzīvei.

Un tie vēl ir paši saudzīgākie un nevainīgākie varianti. Bet ja nu energoinformatīvā parazīta ietekme liks nesaprātīgai mātei sūtīt savu dēlu kārtējā karā? Jā, karš atnesīs daudz naudas karojošo valstu valdošo aprindu pārstāvjiem. Karš atnesīs daudz barības energoinformatīvajam parazītam. Bet nelaimīgajai mātei tas atņems dēlu, kuru jau nekas un neviens vairs atpakaļ neatdos.

Katrs saprātīgs cilvēks apjēdz, kādas briesmas mums rada energoinformatīvo parazītu pastāvēšana. TEIA sistēma visiem parādīja šo parazītu vājo vietu — viņu piesaisti cilvēka čakrām. Ja mēs zinām, kā tieši mums pieslēdzas energoinformatīvie parazīti, tad viegli varam saprast, kā no tiem atbrīvoties.

Atslēdzot energoinformatīvos parazītus no savām čakrām, mēs izslēdzām sevi no tā enerģētiskā tīmekļa, kurā tie ieskauj daudzus miljonus cilvēku. Izslēguši sevi no šā tīmekļa, mēs sev atvērām apzinātu pieeju vienīgajiem normālajiem un pašiem dabiskākajiem cilvēka enerģijas avotiem — Zemes enerģijai un Kosmosa enerģijai, kas nonāk cilvēka ķermenī ar centrālajām enerģētiskajām plūsmām.

Lai to izdarītu, mēs noslēdzām savas čakras, radīdami ap savu ķermeni aizsargapvalku, kas droši norobežo mūs no energoinformatīvo parazītu taustekļiem. Tā mēs kļuvām brīvi. Tā mēs sasniedzām iekšējo mieru. Tā mēs nonācām pie pilnīgi jaunas pasaules izpratnes.

No šā brīža mums pārstāja pastāvēt tādi draudīgi ienaidnieki kā ļaunā acs, nobūrums un citi energo- informatīva rakstura uzbrukumi. Mēs gluži vienkārši stāvam tiem pāri.

Noslēgt enerģētisko apvalku, protams, nebija tik vienkārši — šim nolūkam vajadzēja attīstīt sevī daudzas iemaņas, tādas kā lauka sajušana, auras saskatīšana, ieiešana harmonizējošā etalonstāvoklī, spēja sajust centrālās enerģētiskās plūsmas un vadīt tās. Mums vajadzēja to visu ne tikai iedomāties kādu tēlu veidā, ne tikai saprast loģikas līmenī, bet gan atrast savās sajūtās, pacelt apziņas virspusē sajūtu dziļāko slāni — un tas patiešām nebija vienkārši.

Mēs to visu iemācījāmies. Jums, tiem, kuri apguvuši iepriekšējo četru grāmatu materiālu, visas grūtības jau ir aiz muguras. Jūs esat kļuvuši brīvi un neatkarīgi. Jūs esat kļuvuši stiprāki un vienlaikus arī jutīgāki un uztvērīgāki par citiem cilvēkiem. Bet klātienes kursus apmeklējušo rīcībā ir speciāli objekti, kas ļauj saņemt milzīgu enerģētisko atbalstu. Jūs esat izrāvušies no energoinformatīvo parazītu taustekļiem un ar to atšķiraties no lielum lielā vairākuma cilvēku.

3. zim. Pateicoties apvalkam, jūs esat brīvs no ārējām iedarbībām. Energoinformatīvajiem parazītiem vairs nav varas pārjums. Jūs esat brīvs. Jūs atjaunojat veselību

Mēs iegājām jaunā evolūcijas posmā, ieguvuši pasaulē visvērtīgāko balvu — brīvību.

Tad mūsu priekšā pavērās jauns ceļš. Tajā viss bija jāiemācās panākt pašam, negaidot atbalstu no sabiedrības (lasi: energoinformatīvajiem parazītiem). Šis posms sīki aprakstīts grāmatā "Tapšana".

Pārejot uz šo posmu, mēs atkal sadūrāmies ar grūtībām. Jo izrādījās, ka mums, cilvēkiem, kas kļuvuši brīvi, svabadi no parazītisko struktūru nemitīgās uzraudzības, ļoti, ļoti trūkst patstāvības, pašas parastākās patstāvības, kuru, kā mēs domājām agrāk, esam pārpārēm iemācījušies jau bērnībā.

Bet kas to deva! Mēs tikām vaļā no energoinformatīvo parazītu neredzamās kontroles, no šo parazītu taustekļiem, kas pieslēgušies mūsu čakrām, no viņu idejām, kas gluži kā vadi stiepās uz mūsu smadzenēm. Un tad izrādījās, ka bez visa tā mēs neprotam dzīvot, un ne tikai dzīvot — pat elementāri pārvietoties no vienas vietas uz otru. Gluži tāpat kā lielākā daļa bijušās PSRS iedzīvotāju apjuka, kad zuda "neuzbāzīgā" partijas kontrole pār visām dzīves sfērām, tā apjukām arī mēs, kad zaudējām parazītu nemitīgo priekšā teikšanu, pie kuras bijām pieraduši kopš bērnības.

Bet pareizi izpildīta pirmā posma rezultāts sākumā taču bija tik lielisks — dvēseles komforts, emocionālā stabilitāte, nekādu baiļu par nākotni. Ķermenis uzņēma enerģiju, veselība uzlabojās. Taču uz šā brīnišķīgā fona pēkšņi kaut kas sāka satraukt jebkuru domājošu cilvēku.

Izrādījās, ka brīvība — tā nav vienkārša velte. Būdami brīnišķīgā dvēseles stāvoklī, nez kāpēc tomēr nevarējām uzsākt virzīties kaut kur tālāk.

Patiešām — kāpēc gan kaut kur doties, ja tāpat jau ir labi? Varbūt patiesi nevajag?

Nē. "Vajag, Fedja. Vajag!" — kā teica pazīstams kinovaronis. Vai zināt, kas notiek ar cilvēkiem valstīs, kur valda pārpilnība un pilnīga labklājība? Pareizi: tur ir vispārēja narkomānija un pašnāvības. Kas notiek ar valstīm, kurās daba pārpilnībā sniedz visu? Tās tā arī neattīstās, paliekot "banānu republikas". Kāpēc? Nu tāpēc, ka daba jau tā visu ir devusi, varētu likties, ka nav par ko uztraukties. Viņiem jau tā bija labi! Un, lūk, šāds bēdīgs rezultāts.

Jūs gribat kļūt par tādu trūcīgu "banānu republiku", kas ar visu savu daudzsološo potenciālu tā arī palikusi nenozīmīga un neievērojama? Nē? Tad jāattīstās tālāk. Un tas jādara pat tad, ja nav tādu cilvēku lielākajai daļai nepieciešamo stimulu kā bailes, nedrošība par rītdienu, nepieciešamība aizsargāties. Par to visu mums vairs nečūkst energoinformatīvie parazīti. Tātad jāmācās attīstīties bez to atbalsta, esot brīviem, nevis baiļu dzītiem, bet gan apzināti, brīvi un brīvprātīgi izvēloties savu ceļu.

Ja jūs apmeklējat kursus, tad zināt, ka starp pirmo un otro pakāpi obligāti jāpaiet trim nedēļām, — tas nepieciešams, lai pierastu dzīvot jums jaunajā pasaulē. Un šo triju nedēļu laikā domājošs lasītājs un māceklis ierauga briesmas iet bojā no ērtās bezdarbības — un apzinās nepieciešamību virzīties tālāk — gluži kā Odisejs, kas aizbēga no zemes, kurā cilvēki saldā labsajūtā ēda lotosu.

Tā jūs nonācāt pie atziņas, ka jāapgūst energo- informatīvās attīstības otrā pakāpe.

Otrajā posmā mēs mācījāmies vadīt sevi — tā bija Tapšana

Šīs prasmes apgūšanas ceļi izklāstīti grāmatā "Tapšana" — otrajā TEIA sistēmai veltītajā grāmatā.

Mēs ar jums rokrokā izgājām arī šo stadiju. Atcerieties: tā sastāvēja no četriem posmiem.

Pirmais posms: mums vajadzēja kļūt noteicējiem pār veiksmi un panākumiem. Agrāk to visu mūsu zemapziņai tiešā ceļā piespēlēja energoinformatīvie parazīti. Protams, tad, kad tas bija izdevīgi tiem, nevis mums. Tad mēs veicām kaut kādas darbības un pieņēmām kaut kādus lēmumus, mums pašiem neskaidru zemapziņas impulsu vadīti, jo tieši zemapziņa bija tā, kas pirmā saņēma signālu no energoinformatīvajiem parazītiem.

Kā piemēru izmantošu savas ģimenes dzīves epizodi. Sajā gadījumā notikušais ir ļoti uzskatāma šāda stāvokļa ilustrācija.

Manā un māsas agrā jaunībā, kad māsa tikko bija sākusi mācīties vidusskolas 9. klasē, ar viņu negaidīti notika dīvainas pārvērtības. Šis process gan ir visai raksturīgs jaunām meitenēm pārejas vecumā. Agrāk rosīgā, aktīvā, dzīvespriecīgā meitene pēkšņi kļuva skumja, nerunīga, domīga un pat pārstāja lasīt grāmatas — bet agrāk taču viņu no grāmatas nevarēja atraut. Tas ļoti satrauca vecākus: vai tik ar bērnu nav atgadījies kas slikts? Māsa uz jautājumiem neatbildēja, tikai klusēja un skatījās grīdā.

Taču pēc kāda laika meitenes noskaņojumā pēkšņi notika strauja un atkal neizskaidrojama pārmaiņa. Viņa aktīvi pievērsās komjaunatnes darbam skolā. Atkal atdzīvojās, kļuva jautra, par sevi pārliecināta. Tiesa, viņas balsī bija saklausāms nepatīkams, neiecietības pilns tonis, un viņa gāja gluži kā bruņutanks. Taču vecāki nedaudz nomierinājās: tā tomēr bija labāk nekā neizprotamas izcelsmes melnā melanholija.

Bet māsa tik dziļi, tā teikt, līdz ausīm ierakās komjaunatnes darbā, ka, pateicoties savai vētrainajai aktivitātei, "pacēlās rajona līmenī". Un pēc skolas beigšanas kā uz burvju mājienu nokļuva vienā no rajona komjaunatnes komitejas amatiem. Viņas jautrība tai laikā atkal pazuda, arī agrākā dzīvīguma un dabiskuma vairs nebija, toties palika augstmanīgā gaita, bargais skatiens un acīmredzami augošā lieluma mānija.

Visa mūsu ģimene bija nesaprašanā: māsa nekad nebija sapņojusi par šādu karjeru.

Bet drīz vien mēs atviegloti uzelpojām: nepagāja ne daži mēneši, un māsa pameta ar tādām grūtībām iekaroto vietu rajona komitejā. Un tūlīt atkal kļuva jautra, atdzīvojās, atmeta stulbo uzspēlēta svarīguma masku, bija mīļa un dabiska kā agrāk.

Pagāja vēl daži gadi. Māsa atrada savu patieso aicinājumu, pievērsās psiholoģijai. Un nu jau no profesionālām pozīcijām, kā psiholoģe, nolēma tikt skaidrībā par to, kas tad viņai īsti bija lēcies. Jo šis savas biogrāfijas fakts bija palicis mīkla pat viņai pašai! Māsas pētījuma temats studentu zinātniskajā biedrībā bija tieši cilvēka uzvedības motīvi. Tad nu viņa nolēma tikt skaidrībā par šiem motīviem, par pamatu ņemot pašas uzvedību.

Kas tad noskaidrojās? Liekot lietā visjaunāko psihoanalīzes metodiku, māsa pārsteigta konstatēja, ka cēlonis, kas lika viņai izvērst vētrainu darbību šajā organizācijā, pirmkārt, bija skaudība pret skolas komsordzi — skaistu aktīvu meiteni, kura vienmēr bija uzmanības centrā, otrkārt, pus- apzināta vēlme iepatikties kādam puisim savā klasē (apziņas līmenī māsa pat sev neatzinās, ka puisis viņai patīk!), treškārt, garlaicība, ko izraisīja skolas rutīna, kas bija galīgi nepieņemama tādai darbīgai būtnei kā mana māsa.

Bet tas — no psiholoģijas viedokļa. Patiesie manas māsas izturēšanās cēloņi, kā jūs saprotat, meklējami dziļāk. Un šie cēloņi radās zemapziņā, kurai bija uzbrucis energoinformatīvais parazīts.

Energoinformatīvie parazīti visbiežāk aktivizējas tad, kad mēs skumstam vai ilgojamies, apjūkam, gribam no dzīves ko citu, bet apmēram trešdaļā gadījumu paši inducē šādu stāvokli. Māsa sāka ilgoties, pati neapzinādamās savu ilgu cēloni, bet energoinformatīvais parazīts bija tūdaļ klāt un kā uz paplātes pasniedza gatavu risinājumu: ej pa iemītu taciņu, pabaro komjaunatnes egregoru — tā tiksi gan pie varas, gan slavas, gan naudas… Un viņa zaudēja Dievs vien zina cik sava dārgā dzīves laika pašai pilnīgi nevajadzīgu mērķu sasniegšanai.

Un te nu ir jāvērš uzmanība uz kādu interesantu īpatnību: lieta tā, ka šajā viltus ceļā māsai neparasti veicās. Jūs taču saprotat, ka tais laikos rajona komjaunatnes komitejā cilvēkus no ielas tā vienkārši nenēma. Bet vina tur tika faktiski bez kādas piepūles. Kāpēc? Tāpēc, ka idejas, kuras viņas smadzenēs iepotēja energoinformatīvais parazīts, izgāja apstrādi no pašiem dziļākajiem zemapziņas slāņiem līdz pašiem augšējiem, apzinātajiem slāņiem. Un prāts kopā ar zemapziņas milzīgajām informatīvajām un enerģētiskajām iespējām veda māsu pa pašu īsāko un efektīvāko, energoinformatīvajam parazītam izdevīgāko, bet pašai māsai pilnīgi svešo ceļu.

Pēc TEIA pirmās pakāpes apgūšanas mēs kļuvām brīvi — mums vairs nav ne energoinformatīvo parazītu kontroles, ne atbalsta. Tagad mums nākas pašiem savā apziņā veidot idejas un tālākvirzības ceļus. Pēc tam mums jāiedzīvina šīs idejas savā zemapziņā — citādi tā par jaunajām idejām nekā neuzzinās. Patiesi, vai tas ir kāds prieks? Apziņa domā, izmantojot vārdus un pavisam nedaudz tēlus (atcerieties, ka pirmos pusotra, divus gadus, kad mūsu psihe veidojas, mēs vārdus vispār nezinām un negribam zināt), bet zemapziņa izmanto tēlus, sajūtas, lokomotorās shēmas … Agrāk parazīts čukstēja savus saldos māņu vārdus mūsu zemapziņai tieši "ausī". Tagad pašiem nākas darīt visu zināmu zemapziņai, turklāt tās ir mums, nevis parazītam vajadzīgās lietas.

4. zīm. No parazītisko būtību varas atbrīvojies cilvēks ir brīvs ari no parazītu programmējošās iedarbības

Tad mums bija jāiemācās pārbaudīt savu mērķu un ideju patiesumu un jāiemācās iekļaut tās ne tikai apziņā, bet arī savā enerģētiskajā struktūrā.

Mums vajadzēja apgūt veiksmes un panākumu programmas, kuras atjaunoja vienotību starp apziņu un zemapziņu un ļāva zemapziņai mūs nepārtraukti vest uz tikai mums vajadzīgo, patieso, brīvi izraudzīto mērķi. Tagad mums vienīgi vajag izvēlēties mērķi un saskanot to ar savu dziļāko būtību, lai mēs tūdaļ, nepieliekot nekādus pūliņus, sāktu nemanāmi arvien vairāk un vairāk tuvoties mērķim.

Šīs programmas atjaunoja mūsu paškontroli apmēram par vienu trešdaļu. Tālāk bija nepieciešams nākamais posms.

Otrais posms: nu mums vajadzēja savu mērķu īstenošanai piesaistīt citus cilvēkus, apgūstot savu darbību efektivitātes programmas.

Agrāk, kad uz mums visu laiku no ārienes iedarbojās parazīti, mūsu idejas, domas un mērķi principā bija tādi paši kā visiem citiem cilvēkiem. Visi grib iestāties augstskolā — arī mēs to gribam. Visi grib atpūsties dienvidos — un mēs arī. Visi grib kažoku, mašīnu, vasarnīcu — tātad arī mums vajag. Skaidrs, ka ar domāšanas oriģinalitāti mēs neiz- cēlāmies. Tagad ir pavisam cita lieta. Tagad mūsu mērķi kļuvuši tikai mūsu pašu. Tagad mums nav svarīgs vairākuma viedoklis. Tagad mēs darām tikai to, kas vajadzīgs mums, ko mēs patiesi vēlamies darīt. Un mums pilnīgi vienaldzīgi ir sociālā spiediena centieni. Kā saka, suns rej, bet karavāna iet tālāk. Turklāt mēs esam pārliecināti, ka mūsu karavāna dodas pareizajā virzienā, lai ko runātu apkārtējie. Jo mūsu mērķi ir brīvas apziņas brīvi izraudzīti mērķi.

Un tomēr mēs pagaidām vēl dzīvojam sociumā. Mēs varam būt neatkarīgi no sociuma, taču esam spiesti tajā iekļauties, jo mums ir ļoti maz mērķu, kurus varam sasniegt vienatnē. Viss mūsu pasaulē ir daudzu cilvēku mijiedarbības rezultāts. Un mums jāsadarbojas ar citiem, bet prasme piesaistīt citus cilvēkus savu mērķu sasniegšanai — tā ir īpaša māksla.

Agrāk mums nebija nepieciešams apgūt šo mākslu. Agrāk, kad tiecāmies sasniegt energoin- formatīvajiem parazītiem nepieciešamos mērķus, mums palīdzēja visas sociālās struktiiras. Nosacīti runājot, jūs aizgājāt uz veikalu, lai nopirktu kādu preci, un šī prece tur bija pārpilnībā, un visi pārdevēji tūlīt gatavi jūs apkalpot — tik ņemiet! Tagad jūs līdzināties cilvēkam, kuram vajadzīga kāda viena lieta, kā tagad saka, ekskluzīva prece, un nevienam citam visā pasaulē tā nav vajadzīga. Bet tas nozīmē, ka veikalā tā nav pievesta un pārdevēji par to nav pat dzirdējuši.

Ko tad atliek darīt? Neko citu kā tikai iekļaut piegādātāju un pārdevēju apziņā ideju par to, ka viņiem ļoti nepieciešams piegādāt šo preci vienā vienīgajā eksemplārā un pārdot to tieši jums.

Un tieši to jums nācās darīt, kad iemācījāties izplatīt savu ietekmi uz apkārtējiem cilvēkiem. Viņi gribot negribot sāka uztvert un pieņemt jūsu idejas, pat nenojaušot, ka tās ir jūsu, nevis viņu pašu. Galu galā jūs izdarījāt svētīgu darbu: daļēji atbrīvojāt šos cilvēkus no energoinformatīvo parazītu ietekmes. Palīdzot jums, šie cilvēki vismaz nenodarbojās ar energoinformatīvo parazīta barošanu.

Tā mēs apguvām darbības efektivitātes programmas, un cilvēki sāka palīdzēt mums sasniegt mūsu mērķus. Tā mēs atjaunojām divas trešdaļas kontroles pār savu būtni, turklāt saglabājot brīvību. Atlika tikai viens — pēdējais solis.

Trešais posms: tagad mums pašiem bija jāsāk vadīt sava pārliecība par sevi. Tā, jāatzīst, ir pati stūrgalvīgākā jūtu pasaules daļa. Parastam cilvēkam to pilnībā kontrolē energoinformatīvie parazīti.

Bet padomājiet par to, cik daudz kas dzīvē ir atkarīgs no mūsu pārliecības par sevi. Jā, bez pārspīlējuma var teikt — no tās ir atkarīgs gandrīz viss, varbūt pat viss.

Atcerieties kaut vai savu jaunību. Jūs droši vien mācījāties skolā, varbūt tehnikumā vai pat augstskolā. Vieni vienīgi eksāmeni, ieskaites, nemiers par atzīmēm. Bet vai atceraties, no kā bija atkarīgs eksāmena rezultāts? Protams, atceraties: visbiežāk ne jau no jūsu sagatavotības līmeņa, bet no tā, cik droši jūs izturējāties. Jūs taču zināt, ka vislabākās atzīmes parasti saņem tie, kuri prot droši un pat nekaunīgi klāstīt pilnīgas blēņas. Pasniedzēju, tāpat kā jebkuru parastu cilvēku, šī pašpārliecība hipnotizē, viņa zemapziņa reaģē tā: ja reiz ir tik pašpārliecināts, tātad patiesi visu zina. Lai gan mēs zinām, ka patiesībā ne tuvu vienmēr tas ir tā. Visbiežāk tas tā nav.

Un tomēr pārliecība par sevi — tā ir uzvaras ķīla. Tikai eksāmenu laikā mums reti izdevās sevī radīt tādu sajūtu pēc paša vēlēšanās. Gribi būt pārliecināts par sevi, bet neizdodas. Vai nav tā? Parastiem cilvēkiem —jā. Dažkārt viņiem ir pārliecība par sevi — un viņi gūst uzvaru, bet dažkārt tā pēkšņi nez kur pazūd — un cilvēks jūtas pilnīgi bezspēcīgs.

Pēc TEIA otrās pakāpes apgūšanas jūs, protams, lieliski sapratāt, ka pilnīgi viss ir atkarīgs no pārliecības par sevi. Ja tās nav, tad pati patiesākā vēlme, pats talantīgākais plāns, pati cēlākā dziņa bez pēdām zudīs, tā arī nekad neīstenojusies mūsu pasaulē. Cik daudz brīnišķīga tā arī nav noticis tikai tāpēc, ka tā radītājiem nebija pārliecības par sevi!

Pārliecība par sevi ir apziņas dzīlēs mītošas jūtas. Un tieši tās ir mūsu energoinformatīvās būtības viengabalainības veidotājas. Ja esam noteicēji pār tām, tad mūsu zemapziņa ļauj pacelties virspusē visām mūsu energoinformatīvajām rezervēm. Tieši pateicoties pārliecībai par sevi, mēs iemantojam spēku un varenību.

Un jūs, mani cienījamie lasītāji, to esat sasnieguši. Jūs apguvāt pašpaļāvības programmas un tādējādi pilnīgi atjaunojāt kontroli pār sevi.

Ar šo brīdi mēs atguvām pilnīgi patiesu brīvību. Mēs pilnībā novērsām energoinformatīvo parazītu ietekmi uz savu prātu un tai pašā laikā veiksmīgi pārvarējām visus šķēršļus, kas radās sakarā ar to, ka neviens mūs no ārienes vairs nevadīja. Jo mēs paši, pēc savas gribas, atņēmām mūsu apziņas stūri energoinformatīvajam parazītam un paši, pēc savas gribas, pārņēmām vadību savās rokās.

Jau ar to, mani dārgie lasītāji, mēs atšķiramies no lielākās daļas cilvēku, kas apdzīvo mūsu Zemi. Mēs atguvām brīvu viengabalainību. Bez Tālākas energoinformatīvās attīstības sistēmas pirmajā pakāpē iemantotā spēka un brīvības mēs kļuvām arī noteicēji pār sevi — bet tas ir daudz nopietnāks sasniegums nekā skolas un institūta beigšana!

Taču otrās pakāpes apgūšanas gaitā mums izvirzījās vēl divas problēmas. Un proti: karmas un veselības problēma.

Un mēs sākām ar karmas problēmu kā vienu no mūsdienu cilvēka pašām aktuālākajām problēmām.

Ak šis noslēpumainais vārds "karma"… Kas tik mūs ar to nebiedē. Ko tik ar šo vārdu nesaprot. Kādus tik ieteikumus tās labošanai mums nedod…

Tūdaļ jāsaka: vairums to, kuri tagad spriedelē par karmu, apzināti liekuļo. Tieši tagad gribu ienest skaidrību par šo problēmu un beidzot atvērt jums acis, pastāstot par karmas patiesajiem cēloņiem. Agrāk par to runāt bija priekšlaicīgi—jūs vēl nebijāt gatavi. Tāpēc pat otrās grāmatas lappusēs, kas bija veltītas karmai, es par to runāju tikai aplinkiem. Bet tagad ir īstais laiks. Laiks noskaidrot, kur ir maldi un kur — patiesība par karmu. Iepriekš bija par agru, vēlāk būs par vēlu, jo nepareiza karmas izpratne tagad var jums ļoti kaitēt.

Pilnīgi aplams ir uzskats, ka karma ir sods par kaut kādiem grēkiem. Tāpat maldīgs ir viedoklis par to, ka karma ir apkārtējās pasaules agresīvu darbību rezultāts attiecībā uz cilvēku.

Jūs varat, ja gribēsit, uzzināt patiesību, izlasot mācības par karmu pirmavotu, ģeniālo darbu "Ma- hābhārata", kas radīts vairākus tūkstošus gadus pirms Kristus. Un tad jums nevajadzēs akli ticēt dažādu karmas skaidrotāju izdomājumiem.

Patiesībā karmas īstenais cēlonis ielikts dziļi pašā cilvēkā. Amerikas Savienotajās Valstīs izdarītie pētījumi skaidri parādīja, ka cilvēks, kas cieš no karmiskiem, tas ir, atkārtotiem notikumiem, pilnīgi patstāvīgi izvēlas savu ceļu, neizprotot, ka tas viņu novedīs pie vilšanās. Nav tāda jēdziena kā ģimenes karma, un nevar būt tā, ka jūsu karma liktu ciest jūsu tuviniekiem. Patiesie cēloņi rodami cilvēka apziņas nekontrolētajās, zemapziņas līmenī esošajās viņa personības īpatnībās. Pašā cilvēka struktūrā ielikta programma, saskaņā ar kuru viņš veic tādas darbības, kas viņam pašam nav vajadzīgas. Šo programmu viņš saņēmis no cilvēka, kura dvēsele tagad viņam pieder. Cilvēks veic darbības, kas viņam nepavisam nav vajadzīgas, tas viņā izraisa vainas sajūtas rašanos. Tas ir vienīgais karmas cēlonis (sk. 5. a un 5. b zīm.).

Bet kā iemācīties nedarīt to, kas jums nav vajadzīgs? Jūs to jau lieliski zināt: ir jāiemācās pārbaudīt savas rīcības patiesumu. Jūs to jau protat. Un ir vēl kāds labs ieteikums, kas mums ļauj atšķirt patiesu rīcību no nepatiesas. Proti: kad mēs darām to, kas mums nav vajadzīgs, mūs vienmēr tādā vai citādā pakāpē pārņem vainas sajūta. Reizēm tā ir gandrīz neapzināta, reizēm cilvēks pats cenšas to apspiest. Tā nedariet! Vienmēr ieklausieties sevī: vai jūs nenomāc neskaidra vainas sajūta? Ja nomāc, — atsakieties no rīcības, kas to izraisa.

Viss ir ļoti vienkārši: nerīkojieties tā, lai rastos vainas sajūta, un nākamajā dzīvē jūs vairs necietīsit no karmiskajām sekām.

Taču diemžēl ir vēl viens veids, kā jūs savā dvēselē varat izveidot šādu programmu. Vainas sajūta ir bīstama pati par sevi: ja mūs tā pārņems kāda cēloņa sakarā, tad šī sajūta nogulsnēsies mūsu dvēseles matricē atsevišķas programmas veidā (sk. 5. zīm.).Tādēļ pret cilvēkiem, kuri cenšas modināt mūsu dvēselē vainas sajūtu, jāizturas ļoti piesardzīgi, taču no viņiem nedrīkst baidīties. Baidīties — tas jau nozīmē pakļauties. Bet viņiem pakļauties — tas nozīmē nostāties uz savas karmas apgrūtināšanas ceļa. Mums no viņiem nav jābaidās. Mums nav iekšēja pamata vainas sajūtai. Mēs esam pārliecināti par sevi un savu rīcību. Tātad, lai kā viņi censtos uztiept mums vainas sajūtu, tas viņiem diez vai izdosies.

5. zīm.

a.   Maldu ceļš — rīcība bija primāra un kļūma, tā bija

pretrunā ar vēlmi un izraisīja vainas sajūtu. Programma palika dvēselē

b.   Programmas sekas ir vainas sajūta. Vēlme bija primāra un patiesa, bet rīcība aizveda uz citu pusi —

un notika nelaime

c.   Iedvesta atteikšanās no patiesajām vēlmēm. Sveša morāle izraisa vainas sajūtu par savu patieso rīcību.

Programma palika dvēselē

Kas cenšas radīt vainas sajūtu mūsu dvēselē? Cilvēki, kuri mēģina uzspiest mums savas morāles normas. Šai ziņā grēko arī karmas iztulkotāji. Viņi bieži vien cenšas iepotēt lasītājiem savu morāli, lai varētu manipulēt ar viņu apziņu. Jau Bībelē teikts par mutīgu viltus skolotāju bīstamību. Bet pie mums visi karmas iztulkotāji to vien dara kā cenšas iesēt lasītāju un klausītāju apziņā vainas sajūtu un iepotēt viņiem savas mākslīgās morāles normas (par šāda veida manipulatoriem un par to, kādā ziņā viņi ir bīstami brīvam cilvēkam, sīki pastāstīts nākamās grāmatas nodaļā "Skola"). Taču atcerieties: jūsu morāles normas — tas ir tikai jūsu īpašums, ko radījusi jūsu dvēsele un Dievs tajā. Rīkojieties tā, kā uzskatāt par vajadzīgu, un neklausieties nevienā. Nevienam nav tiesību jūs tiesāt. Atcerieties Bībeles patiesību: "Netiesā un netapsi tiesāts." Izprotiet tās dziļāko jēgu: ja tu nespriedelē par to, kas ir labs un ļauns citos, ja rīkojies pēc sirds aicinājuma un netiesā un tevī nemājo vainas sajūta, tad arī Dievs tevi netiesās.

Pēc otrās pakāpes apgūšanas mēs pilnībā atbrīvojāmies no iepriekšējo dzīvju nelaimi nesošā mantojuma — no tām programmām, kuras mūsu dvēselē bija ieliktas iepriekšējo iemiesojumu laikā. Sevišķi veiksmīgi ar to tika galā tie, kuri mācās klātienē. Mēs iemācījāmies pārtulkot savas karmiskās programmas zemapziņas valodā un saklausīt šo valodu, saprast to, kaut arī tajā nav vārdu. Mēs aizvācām karmisko seku patieso cēloni sevī, proti, savu pirmskarmisko kompleksu, un pēc otrās pakāpes apgūšanas pilnībā atbrīvojāmies no nelaimes piesaucošās iepriekšējās dzīves atstāto pēdu ietekmes. Tas dod desmitiem reižu lielāku efektu nekā patstāvīga karmas at- strādāšana.

Mēs pastrādājām arī ar savu veselību — tik lielā mērā, kādā tas vispār ir iespējams, izmantojot enerģētiskās metodes. Vispirms mēs iemācījāmies atbrīvoties no sāpju sajūtas un tādējādi normalizējām audu refleksus, kas piedalās iekaisuma procesā, provocējot funkcionālās saslimšanas un organisko bojājumu tālāku progre- sēšanu. Pēc tam mēs iemācījāmies analizēt sava ķermeņa stāvokli, sekojot zarnu trakta peristal- tikai, sajūtot nieres un aknas, bronhiālo koku un plaušu audus, sirdi un urīnvadus. Mēs apguvām lielisku enerģijas uzņemšanas metodi — enerģētisko gavēni.

Un tas bija ļoti pareizi, jo tikai Dievam ļauts mainīt jau izpausto realitāti, bet mēs varam vienīgi virzīt pasaulē jau notiekošos procesus. Vismazāk traumējošās palīdzības metodes savam organismam ir enerģētiskās metodes. Energoinformatīvie paņēmieni var mums palīdzēt slimību dziedināšanā, ja tos apvieno ar metodēm, kuras dod vislielāko iespēju izveseļoties, tas ir, ar oficiālās medicīnas metodēm. Tas vairākkārtīgi palielina izveseļošanās iespēju!

Tātad otrajā pakāpē mēs uzlabojām savu veselību. Pēc tam atlika tikai iepazīties ar dažām metodēm, kas palielina iespējamību sasniegt savus mērķus.

Jā, mēs kļuvām brīvi un stipri, jā, mēs iemācījāmies daudz, tomēr sociumā tik un tā palika pretošanās perēkļi mūsu tālākvirzībai.

Bija tikai viena izeja: turpināt vājināt energoinformatīvo parazītu ietekmi uz apkārtējiem cilvēkiem, lai sasniegtu vislielāko efektivitāti saskarsmē ar viņiem. Mums vajadzēja sasniegt jaunu saprašanās līmeni ar citiem cilvēkiem, lai varētu viņus iesaistīt savu nolūku un vēlmju īstenošanā.

Mēs līdzinājāmies tai tālajai būtnei, visu pa zemes virsu staigājošo būtņu sencim, kura, izķepurojusies no jūras uz sauszemes, konstatēja, ka tā jau noklāta ar ciešām augu rindām, kas gan atradās uz daudz zemākiem evolūcijas kāpņu pakāpieniem, bet bija ieradušies agrāk. Nācās aktīvi labiekārtot vidi savām vajadzībām, bet tas bija jāiemācās.

Mums izmisīgi bija vajadzīga TEIA trešā pakāpe — Ietekme

No visām TEIA pakāpēm šī, kas aprakstīta trešajā grāmatā "Ietekme", izraisa visvairāk strīdu un bažu (tai pašā laikā tieši šī pakāpe to apguvušam cilvēkam dod vislielākās sociālās priekšrocības salīdzinājumā ar citiem). Es pašos pamatos noraidu šo strīdu cēloni, tāpēc mazliet parunāsim par brīva cilvēka ētiku.

Jā, trešajā grāmatā stāstīts par citu cilvēku programmēšanu. Par iedarbību uz viņu apziņu un domām, par nodomu un vēlmju pārraidīšanu bez vārdiem. Un tieši tas daudzus biedē. Jo dažādās grāmatās ir lasīts, ka tas ir kaitīgi, ka to nedrīkst darīt un tas pasliktina karmu.

Patiesi, kā lai nenobīstas! Vai tad smalkās enerģijas var izmantot citu cilvēku programmēšanai, ja visur rakstīts, ka nedrīkst? Tas taču nozīmē pasliktināt savu karmu!

Pareizā atbilde ir: var un vajag. Pirmkārt, ja tas būtu pret Visaugstāko, tad mums nebūtu dotas tādas spējas. Bet, ja spējas ir, tad tās neattīstīt nozīmē nepildīt savu dzīves uzdevumu. Otrkārt, mēs nemitīgi esam pakļauti šādai iedarbībai, un brīvam cilvēkam vismaz kaut kā jāpretojas nepārtrauktajai sociuma agresijai. Treškārt, ja mēs atteiktos no savām iespējamajām priekšrocībām, bet tās mums būtu vajadzīgas, tad mēs noziegtos pret visiem, kas mums ir dārgi, — pret saviem radiem un tuviniekiem, pret tiem, par kuriem saskaņā ar visiem dabas likumiem mums ir jārūpējas. Ceturtkārt, ja mēs nolemjam kaut ko nezināt, tāpēc ka kāds teicis, tas, lūk, ir slikti, tad tas nozīmē, ka daļu savas dzīves mēs uzdāvinām cilvēkam, kurš mūsu ceļu noteicis mūsu vietā.

Mūsu skolas klātienes audzēkņi izprot atšķirību starp zināšanām un to pielietojumu. Zināt — tas nebūt nenozīmē izmantot savas zināšanas pa labi un pa kreisi, tas nozīmē glabāt tās atmiņā līdz brīdim, kad šīs zināšanas būs vajadzīgas, lai darītu labu. Nedaudz paskaidrošu savu domu.

Paskatīsimies patiesībai acīs. Atcerieties Ļeņinu, Gandiju, Dizreiliju, Hitleru, Vašingtonu, Staļinu, Ciceronu. Vai tad viņi, jūsuprāt, neprogrammēja cilvēkus? Programmēja gan! Atcerieties kāda aizjūras "brīnumlīdzekļa" tirgoni, kas iegrūda jums pilnīgi nevajadzīgu preci. Bet vai tad viņš, jūsuprāt, pat necentās jūs programmēt? Viņš jau tikai to vien dara. Tāds nu viņam tas darbs! Atcerieties jebkuru no saviem paziņām, kas pastāvīgi izsaka apgalvojumus par to, kas ir labi un kas — slikti. Jūs no visām pusēm ieskauj programmēšana! Turklāt bieži vien tā ir nelabvēlīga programmēšana.

Atvainojiet, bet ienaidnieks ir jāpazīst pēc izskata. Un jāprot runāt viņa valodā. Ja visapkārt visi mūs programmē, mums vismaz jāzina, kā to dara. Mums šādi mēģinājumi jāprot atpazīt. Mums jāprot padarīt tos nekaitīgus. Kā citādi mēs sekmēsim pasaules virzību pa labestības ceļu, ja pasaulē ir necilvēki, kas dara ļaunu, bet mēs nepratīsim viņus atpazīt un padarīt nekaitīgus?

Kāds ir cilvēka un jebkuras dzīvas būtnes uzdevums? Tas ir jo pilnīgāk īstenot savas iespējas, gūstot maksimālu labumu sev, saviem tuviniekiem un tikai tad visiem pārējiem. Vienīgi tad var uzskatīt, ka dzīve izdevusies. Cilvēkam viss ir jāuzzina, viss jāizbauda un savos darbos sevi jāizzina. Mums ir dota spēja izrauties ārpus sava ķermeņa ietvariem, īstenot tiešu kontaktu starp apzinām! Vai atteikties no tā? Daudz mazāka nelaime būtu atteikšanās no prasmes runāt!

Nākamais arguments ir ļoti vienkāršs. Mūsu pasaule iet uz labo vai, pareizāk sakot, tiecas tam tuvoties. Bet kā tas sasniedzams? Tā, ka katrs strādās visu darbus, vai tā, ka katrs darīs savu darbu? Protams, otrais ceļš ir pareizais, jo pirmais ved uz katrai atsevišķai būtnei bezjēdzīga skudru pūžņa radīšanu, kur valda tikai tas, kurš ir pašā virsotnē. Pati daba ir devusi mums vecākus, dzīvesbiedrus, bērnus un draugus. Kas par viņiem rūpēsies, ja mēs paši to nedarīsim? Viņu dzīve ir jo labāka, jo labāka

6. zīm. Pamācošā apziņa, ar saviem morālētiskajiem principiem inficējot citus, pati vairojas savu upuru smadzenēs, radot sev tūkstoškārt stabilāku labvēlīgu vidi

tā ir mums. Ar saviem centieniem būt "skaidrākiem" par tiem, kuri, savu savtīgo mērķu vadīti, pierunā mūs atteikties no šīm mūsu priekšrocībām, mēs nododam savus tuviniekus, kuri ir atkarīgi no mums. Kā pareizi izteicies M. Bulgakovs, posta nebūs, ja to nepieļaus katrs atsevišķi savā miteklī. Tā, piemēram, Pilsoņkarā daudzi bērni nomira badā tāpēc, ka viņu vecāki brīvprātīgi atdeva visu (vai nenoslēpa dzīvei nepieciešamo) boļševisma audzēja barošanai. Atcerieties to.

Un pēdējais arguments. Bībelē teikts: "Neradi sev elkus." Un šis bauslis jāuztver ne tikai no ticības, bet arī no cilvēciskā viedokļa. Elks — tas ir cilvēks, kurš cenšas vadīt citus ar savas morāles un ētikas palīdzību. Tā nav nejaušība, ka jebkura Dievu zaimojoša sekta balstās uz tās dibinātāja personiski iztulkotiem morālētiskiem postulātiem. Tagad saradies daudz tādu, kas sludina, it kā būtu Dieva vietnieki zemes virsū, ko drīkst un ko nedrīkst, kas it kā posta karmu un likteni. Bet mēs ar savu jauno energoinformatīvo pasaules izpratni spējam aptvert briesmas, ko sevī slēpj šī it kā nesavtīgā vēlme pamācīt citus attiecībā uz labo un slikto.

Cilvēks taču ir energoinformatīva būtne, nevis vienkārši ķermenis. Mēs — tā galvenokārt ir mūsu apziņa, un kamēr ir dzīva apziņa, dzīvi esam arī mēs. Bet mūsu apziņa darbojas pēc iekšējām shēmām, pirmām kārtām morālētiskajām shēmām, izmantojot no pasaules saņemto informāciju. Jo mēs visi taču saprotam, ka nelietis un svētais, kuru rīcībā ir viena un tā pati informācija par kādu notikumu, izturēsies pavisam atšķirīgi. Ja esam pakļāvušies svešai hipnozei un ielaiduši savā apziņā svešus ētikas principus, ja mēs tos neesam izveidojuši paši, balstoties uz savu pasaules redzējumu, tad esam sevi zaudējuši. Mūsu smadzenēs, nekaunīgi izmantojot mūsu informāciju un dzīvības spēkus, bagātīgi zeļ svešas apziņas dzīvs sabiezējums un gluži kā trekna cērme, kas mūs piesārņo ar savām oliņām, dēsta mūsu apziņā svešus priekšstatus par labu un ļaunu. Tas pieder nevis mums, bet gan svešajai apziņai, kas tādā kārtā vairojas. Tas aprij mūsu smadzeņu resursus un mūsu laiku.

Tāpēc nekur un nekad vienotās TEIA skolas ietvaros jūs nedzirdēsit ne vārda par to, kas ir labi, bet kas — slikti. Tas nebūtu godīgi attiecībā uz mūsu klausītājiem. Mums visiem taču ir brīvi jāpieņem lēmumi, balstoties tikai pašu pieredzi un Dievu savā dvēselē.

Mums jāzina par visu pasaulē esošo, bet pieņemt lēmumu par to, ko darīt un ko nedarīt, — tas ir jūsu brīvās gribas ziņā, citādi nav iespējama nekāda evolūcija un nekāds progress. Mums jādzīvo tā, lai katra mūsu rīcība būtu mūsu patiesās būtības diktēta, lai nerastos vainas sajūta. Viss pārējais nāk no nelabā.

Tad nu pietiks par to. Jūs, mani lasītāji, bez šaubām, jau esat atrisinājuši šo problēmu. Mums vajadzētu kaut mazliet sīkāk pastāstīt par trešo pakāpi tiem, kuri sāk TEIA apguvi ar šo grāmatu. Bet tā dod patiesi neparastas iespējas, kuras agrāk uzskatīja tikai par izredzētajiem domātām.

Lūk, piemēram, viens no TEIA skolas trešās pakāpes standartvingrinājumiem. Eksperimentu veic divi cilvēki. Viens cilvēks sēž pie galda, uz kura ir ap desmit dažādu priekšmetu. Otrs sēž ar muguru pret galdu, ne par ko īpaši nedomājot. Pēc pirmā dalībnieka komandas viņam jāpagriežas un jāpaņem no galda viens no priekšmetiem — jebkurš, ko gribēsies paņemt.

Un, lūk, rezultāts: pirmais dalībnieks kontrolē otra izvēli — tas no galda paņem tieši to priekšmetu, kuru tam domās licis paņemt pirmais (trešajā nodarbību dienā kursos, piemēram, šādā eksperimentā tika sasniegts rezultāts: 11 rezultatīvas iedarbības no 14 mēģinājumiem; bija 8 priekšmeti, bet vispār ar šādu tehniku profesionāli strādājoši cilvēki pieļauj tikai pāris neveiksmes 100 mēģinājumos).

Brīnumi? Ja tā, tad tie ir brīnumi, kurus mūsu kursos var apgūt ikviens cilvēks. Daudz svarīgāks ir kas cits — mūsu lasītājiem taču nav nekā vienkāršāka kā noklausīties cita cilvēka domas, uzminēt, tieši kurš priekšmets ir "pasūtīts". Tas pat nav interesanti. Galvenais ir tas, ka cilvēks "nenoklausās", bet gluži vienkārši paņem priekšmetu. Apmācīts cilvēks pat var "vest" neapmācītu, pasakot tam priekšā risinājumu. Bet, atklāti sakot, ja otrā pakāpe ir apgūta veiksmīgi, tad šāda vajadzība rodas diezgan reti, jo šīs iemaņas ir vērts likt lietā, tikai nākot saskarsmē ar cilvēkiem, kurus stingri vada energoinformatīvie parazīti. Taču tādu mūsu sabiedrībā ir tikai kādi pieci procenti.

Tādu piemēru saistībā ar trešās pakāpes apgūšanu var minēt daudz. Bet es pateikšu vēl vairāk, atklājot kādu svarīgu aspektu. Trešās pakāpes tehniku apguves laikā cilvēki sāk citādi uztvert cits citu. Mēs sākam saprasties jaunā, agrāk nevienam nepieejamā līmenī. Mēs sākam cits citu just. Trešo pakāpi apguvušie sāk apmainīties ar informāciju tieši, raidot to no apziņas apziņā, bez vārdiem.

Trešās pakāpes apguves laikā mēs izpētījām cilvēka domāšanas mehānismu. Kursus apmeklējušie atceras klasisko ķēdīti, kas shematiski ataino domāšanas procesa mehāniku: izdzirda — saprata — nolūkoja — apskatīja — elementāra vēlme — starta impulss. Viņi apguva daudzas iemaņas: iemācījās uz laiku nošķirt energoinformatīvā parazīta vadītu cilvēku no tā taustekļiem, atbrīvojot viņu un padarot svešai ietekmei nepieejamu vismaz uz laiku, liekot viņam apzināti atvērties jaunām idejām un informācijai, kas nāk no objektīvās pasaules, nevis no energoinformatīvā parazīta.

Mēs uzzinājām, kā fokusēt savu augšupejošo centrālo plūsmu tādā veidā, kas ļautu ar to iekļūt cita cilvēka apziņā, sagraujot, pastiprinot vai bremzējot tur topošās idejas, arī energoinformatīvo parazītu iedvestās, un atturēt cilvēku no pārsteidzīga soļa.

Mēs iemācījāmies noraidīt un apslāpēt starta impulsu, kas liek sākties cilvēka domāšanas un rīcības procesiem.

Mēs iemācījāmies "saklausīt" cita cilvēka nodomus un noraidīt viņam savus nodomus — tieši nodomus, nevis tēlus, jo tēli melo.

Mēs uzzinājām, kā sajust cita cilvēka vēlmi, kā noraidīt viņam savu vēlmi.

Citiem vārdiem, mēs iemācījāmies brīvi noraidīt informāciju no apziņas uz apziņu, bez vārdiem, apejot pat domas.

Mēs to izdarījām — un pavērāmies visapkārt. Mēs ieraudzījām, ka sociālās barjeras, kas atradās mūsu evolūcijas ceļā, ir pazudušas. Mēs esam patiesi brīvi un pat sociālajos žņaugos varam gandrīz visu.

Mūsu liktenis šajā laikā arī izmainījās. Daudzi ir atraduši citu, sev piemērotāku darbu. Daudzi ir harmonizējuši savu personisko dzīvi. Un izrādījās, ka mūsu priekšā vairs nav šķēršļu.

Mūsu priekšā — patiesi nav. Bet mūsu iekšējā pasaulē… Jā, nu mums bija jāturpina darbs, lai sevi iekšēji pārveidotu.

Tāpēc mums steidzami bija vajadzīga ceturtā pakāpe.

Ceturtajā pakāpē mēs kļuvām par jaunu būtni

Jūs jau sapratāt, cik svarīga bija šī pakāpe. Jo tieši tajā mēs kļuvām — ne vairāk un ne mazāk — par pilnīgi jaunu būtni.

Ar kādām problēmām mēs sastapāmies, un kāpēc tad patiesībā bija vajadzīga ceturtajā grāmatā — "Briedums" — izklāstītā ceturtā pakāpe? Tie lasītāji, kuri izlasījuši visas grāmatas un apmeklējuši arī kursus, to labi atceras: šoreiz mēs nonācām ķermeņa enerģētiskās organizācijas barjeras priekšā.

Savā iepriekšējā stāvoklī mēs nespējām atbilst tiem enerģētiskajiem līmeņiem, kurus sākām sasniegt. Ķermenis gluži vienkārši nespēja izturēt tādas varenas enerģētikas pieplūdumu. Tā iespējas šajā posmā bija tik niecīgas, ka grūti nācās pilnvērtīgi izpausties jaunradē, saņemt pieeju intuitīvajiem datiem un pat uzturēt veselību. Tātad mēs sadūrāmies ar savas ierobežotības problēmu. Šī problēma ir arī pārējiem cilvēkiem, tikai viņi to nesaprot. Mēs esam izauguši līdz sapratnei. Tam, kurš ir izaudzis, savu ierobežotību atzinis, ir izredzes to pārvarēt un iet tālāk.

Un mēs gājām tālāk. Mēs sapratām šīs ierobežotības cēloni. Tas bija parasta cilvēka viengabalainības trūkums. Visas viņa "sastāvdaļas" ir savrupas. Ir eteriskais ķermenis, taču tas ir cieši saistīts ar fizisko ķermeni, bet ne ar dvēseli. Ir dvē- sele —jaunrades avots, taču mūsu apziņa to neaptver, arī ķermenis to nejūt. Ir apziņa, taču tā ir atrauta no dvēseles un ēteriskā ķermeņa un atkarīga tikai no fiziskā ķermeņa, kopā ar kuru arī mirst.

7. zīm. Cilvēkam ir daudz ķermeņu, bet tikai viena dvēsele

Apziņa, dvēsele un ēteriskais ķermenis nebija savstarpēji savienoti. Tāpēc ķermenis bija vājš, dvēsele — neapzinīga, bet apziņa — mirstīga. Pēc nāves cilvēks sevi aizmirsa, lai gan dvēsele ir nemirstīga. Dvēsele maldījās kaut kur smalkajās pasaulēs neapzinātā stāvoklī.

Apvienojuši dvēseli, ēterisko ķermeni un apziņu, mēs kļūstam patiesi nemirstīgi. Mēs kļūstam radoši, apgaroti cilvēki ar lielisku intuīciju un veselu, dzīvu, kustīgu ķermeni.

Mēs daudz strādājām. Bet arī daudz sasniedzām.

Mēs uzzinājām, kas ir sajūta "Es esmu". Mēs to iemācījāmies sevī atrast. Mēs jau zinām un jūtam, kas tas ir. Mēs jau zinām, ka to atrast — tas nav "iztēloties sev galvā lodīti" (to esmu dzirdējis no daudziem maldos ieslīgušiem cilvēkiem). Sajūta "Es esmu" ir tieši sajūta, nevis redzes tēls. Sajūta, kas nav atkarīga no apziņas mehānismiem, no tās loģikas un tēlainās uztveres. Mēs apguvām šīs sajūtas pārvietošanas prasmi visās trijās cilvēkam pieejamās telpās: objektīvās realitātes telpā, subjektīvās realitātes telpā un dvēseles telpā — iekšējā virtuālajā pasaulē. Mēs ar šo sajūtu spējam iekļūt savā radošajā zonā: cik daudzi cilvēki pēc tam sākuši zīmēt vai ļoti viegli apguvuši svešvalodas. Mēs varam paciemoties pie gluži citas būtnes apziņas — piemēram, kaķa vai suņa apziņas. Nu mūsu apziņa līdzinās vairākiem desmitiem vienlaicīgi pastāvošu apziņu.

Bet galvenais — mēs likām savai apziņai atrast un atzīt savu dvēseli un saplūst ar to vienkopus.

Mēs sašķēlām savu "Es esmu" sajūtu divās daļās un novietojām tās centrālo plūsmu ienākšanas punktos, mūsu galējo čakru — Sahasrāras un Mūlādharas — veidotajā enerģētiskajā liesmā. Tas ļāva mums pa īstam piekļūt centrālo plūsmu enerģijai un apslāpēt domu haotisko "čalu", ieslēdzot pilnā jaudā intuīcijas balsi.

Un, visbeidzot, mēs noslēdzām saplūsmi, liekot mūsu galējām čakrām izšķīst ēteriskajā ķermenī.

Tas padarīja mūs brīvus, jo tagad mūsu ēteriskais ķermenis nes sevī gan apziņu, gan dvēseli, turklāt nav atkarīgs no fiziskā ķermeņa!

Šis stāvoklis ir stabils un pastāvīgs. Tas mums nodrošina enerģiju, intuīciju un jaunradi. Liekas — ko tad vēl varētu vēlēties?

8. zīm. Ēteriskais ķermenis, apziņa un dvēsele — tikai to apvienošana spēj sniegt nemirstību

Un tomēr mums vēl ir ko vēlēties. Ir vēl kaut kas, kam mēs nepievērsāmies pietiekami nopietni. Jā, mēs pilnībā izrāvāmies no cilvēci apvijušajiem tīkliem. Tagad mūs nebaida ne energoinformatīvie parazīti, ne savas pašu nepilnības.

Un nu, kad mūsu skatiens kļuvis tīrs un neaiz- miglots, mēs pēkšņi ieraudzījām Pasauli.

Mēs palūkojāmies debesīs bez redzējumu kropļojošajām miglainajām brillēm, kas uzliktas lielākās daļas cilvēku acīm. Un ieraudzījām Visuma iekšējās dzīves varenās norises.

Un tagad mēs stāvam — apmulsuši, neparastās ainas pārsteigti. Mēs redzam Visuma — pasaules ķermeni. Mēs jūtam šajā ķermenī mītošo bezgalīgo noslēpumaino varenību — Pasaules dvēseli. Mēs esam gatavi pastiept pretī tai — mūžīgajai un neizzināmajai Pasaules dvēselei — savas rokas.

Tai, kuru mēs saucam par Dievu.

Pieskaršanās Augstākajam… Lūk, kāpēc mums ir vajadzīga TEIA piektā pakāpe.

2. NODAĻA

PIEREDZE, VARA UN AUGSTĀKIE SPĒKI Pasaules Plūsmas

Patiesais Visums neiedomājami atšķiras no energoinformatīvo parazītu pasaules. Proti, no tās pasaules, kurā mēs esam pieraduši dzīvot kopš bērnības. Visums ir pastāvīgā kustībā. Tas ir dzīvs. Vistiešākajā nozīmē dzīvs: apveltīts ne tikai ar spēku, bet arī ar apziņu. Tur pastāvīgi noris milzīga mēroga procesi. Nav mūsu spēkos pilnībā saskatīt šos procesus, nav mūsu spēkos tos pilnībā apjēgt — mēs vērojam tikai šo procesu atbalsis. Mēs redzam: lūk, pūš vējš — un nu tas norimis. Lūk, uz saules parādījušies plankumi — un nu tie pazuduši. Lūk, ar spēļu kauliņu uzmesti vajadzīgie punkti —bet nu vairs ne. Lūk, kādam no jumta uzkrita lāsteka uz galvas — bet šī aizlidoja garām. Un tas viss mums šķiet esam vienkārši nejaušības.

Bet tagad gan mēs zinām, ka nejaušību nav. Nejaušība nav nekas cits kā neizzināta likumsakarība. Pieskaršanās Pasaules Plūsmām deva mums iespēju vismaz daļēji izzināt šīs likumsakarības.

Un, sākuši tās izzināt, mēs atklājām, ka pastāv divu veidu "nejaušu" apstākļu sakritības. Pirmais veids — tās ir energoinformatīvo parazītu veidotas apstākļu sakritības. Otrais veids — Pasaules Plūsmu apstiprinātas notikumu sakritības.

9. zīm. Energoinformatīvo parazītu dūmakas ieskautā cilvēce ir tikai smilšu graudiņš Pasaules Plūsmu okeānā, pār kuru stāv Dievs

Kā tās atšķirt vienu no otras? Par to, kā tieši energoinformatīvie parazīti piespēlē mums dažādas "ēsmas", mēs jau vairākkārt esam runājuši. Ja energoinformatīvajam parazītam vajag sūtīt karā pēc iespējas vairāk cilvēku, — tas padarīs neiedomājami pievilcīgu karadienestu, tas sāks virzīt uz karaskolām pakļāvīgākos cilvēkus, bet cilvēkus ar atbilstošām slieksmēm — uz tiem uzņēmumiem, kuri izstrādā un ražo ieročus. Gan vienu, gan otru dzīvē atradīsies cilvēki, kas visu iekārtos un nokārtos, atvedīs tieši tur, kur vajadzīgs energoinformatīvajam parazītam. Un atvestie vēl priecāsies par radušos iespēju: kā ne, labi apmaksāts, cienījams

darbs, tādu varēja sniegt tikai laimīga sagadīšanās! Šie cilvēki nedomā, cik smagi viņiem nāksies maksāt par šo "nejaušību". Jo viņi ir noslāpējuši neskaidro vainas sajūtu dvēselē — un gājuši pret sevi, iemantojot vissmagāko karmu.

Ir arī citas tā saucamās nejaušības. Jūs braucat tramvajā uz darbu vai kaut kur citur savās darīšanās. Kavējat. Jums vēl jāpārsēžas metro. Un pēkšņi priekšā braucošais tramvajs noskrien no sliedēm. Jums neatliek nekas cits kā izkāpt un iet kājām, nolādot visu pasaulē un domājot, kas jums tagad būs par nokavēšanos. Beidzot jūs nonākat līdz metro. Un redzat daudzas milicijas un ātrās palīdzības mašīnas. Izrādās, pirms desmit minūtēm bijis vai nu sprādziens, vai eskalatora avārija. Ir upuri, turklāt, šķiet, ne mazums.

Tagad jūs jau vairs nelādaties un nesodāties par kavēšanos. Jūs pateicaties tam kļūmīgajam tramvajam, kas patiesībā izrādījies laimīgais. Varbūt tas izglāba jums dzīvību. Varēja gadīties arī otrādi.

Tā uz mums iedarbojas Pasaules Plūsmas.

Kā atšķirt šo īsto palīdzību no energoinformatīvo parazītu "palīdzības"? Ļoti vienkārši: kad mums "palīdz" energoinformatīvie parazīti, iedarbība notiek ar cilvēku starpniecību. Viņi mūs aģitē, pierunā rīkoties tieši tā un ne citādi. Bet mēs svārstāmies, šaubāmies, mūs nomāc vainas sajūta… Ja slāpējam sevī šīs sajūtas, tad kļūstam par energoinformatīvā parazīta upuri. Ja labi dzirdam paši sevi, savu dvēseli, vieglu sirdi atsakāmies no mums nevajadzīgiem piedāvājumiem vai, gluži otrādi, tos pieņemam.

Gadījumā ar Pasaules Plūsmām apstākļus rada nevis citi cilvēki, bet tie izveidojas it kā paši no sevis. Ja šajās apstākļu sakritībās arī ir iesaistīti cilvēki, tad vini nekādi necenšas ietekmēt mūs un iedarboties uz mums, viņi izturas kā parasti notikumu dalībnieki. Pasaules Plūsmas — tā ir apstākļu izkārtošanās ap mums, nejaušu notikumu sakritības, tas, kas nekādi nav atkarīgs no cilvēkiem.

Tātad energoinformatīvie parazīti visādi cenšas uzspiest mums savu gribu, iedarbojoties tiem vienīgajā pieejamā veidā — ar cilvēku starpniecību. Tieši ar cilvēku starpniecību tie manipulē ar mūsu apziņu. Pasaules Plūsmas ir pavisam citādas. Tās neiesaista cilvēkus savas darbības mehānismā. Parastie cilvēki ir tām pārāk sīki un nemanāmi. Tās cilvēkus gluži vienkārši neredz. Un vēl jo vairāk nevar iesaistīt savos plānos.

Visuma ārējie procesi mums neuzspiež savu gribu. Tie gluži vienkārši rada vai nerada iespējas mūsu vēlmju īstenošanai.

Piemēram, jauns cilvēks grib apprecēties. Gādīgās tantes un citi radinieki un paziņas sāk ieteikt viņam vienu līgavu pēc otras. Bet viņam nepatīk ne pirmā, ne otrā, ne trešā… Taču apprecēties vajag. Un viņš galu galā izvēlas vienu no radinieku ieteiktajām līgavām, to, kura vismaz nav pretīga. Apstākļi izveidojas tā, ka pēc kāzām viņam nākas pārcelties dzīvot pie jaunās sievas. Bet tur daudzi radinieki mīt vienā dzīvoklī, visiem neciešams raksturs. Sievasmāte katru dienu rīko skandālus, it kā gribētu znotu izdeldēt no zemes virsas. Bet ener- goinformatīvais parazīts pēc patikas barojas ar radušos negatīvo enerģiju un burtiski dzer jaunā vīra asintinas.

Apstākļu sakritība radīta mākslīgi — pacentās mīļie radinieki. Tā ir acīmredzama energoinformatīvo parazītu iejaukšanās pazīme.

10. zīm. Parasts cilvēks notikumu labirintā —

energoinformatīvie parazīti regulē viņa ceļu, bet labirinta sienas veidojušas Pasaules Plūsmas

Cits to pašu notikumu variants. Izrādās, ka jaunais cilvēks nebūt nav tik vājš un infantils. Viņš "mīļos radiņus" pasūta tālāk un dzīvo — kā līdz šim. Taču kādu dienu, izkāpis no mašīnas, kas sabojājusies, ceļa malā satiek savu nākamo karsti mīlēto sievu, ar kuru dzīvo ilgi un laimīgi.

Apstākļu sakritība izveidojās pati no sevis, stimulu deva tikai ļoti savlaicīgais automašīnas defekts. Nenoliedzama nejaušība — Pasaules Plūsmu izpausme.

Ko darīt, ja Pasaules Plūsmas kavē mūsu virzību? Pirmām kārtām jāzina: tas nozīmē, ka mēs to vai citu iemeslu dēļ esam nonākuši konfliktā ar Pasaules Plūsmām. Nav jau gluži tā, ka tas būtu konflikts… Mēs tikai cenšamies peldēt pret straumi.

Tūdaļ brīdinu: šajā gadījumā TEIA otrās pakāpes metodikas nepalīdzēs!

Kā atceraties, otrās pakāpes metodikas ir vērstas uz to, lai mēs paši radītu labvēlīgas apstākļu sakritības, lai paši sevi programmētu uz veiksmi un panākumiem, lai savus mērķus iekļautu savā zemapziņā, kas tad pati mūs vedīs tur, kur vajadzīgs, izmantojot visas iespējas, kuras mums sniedz apkārtējā pasaule.

Taču reizēm gadās tā: lai kā arī mēs sevi programmētu uz veiksmi, lai kā censtos virzīt savu zemapziņu pa vajadzīgo ceļu, tomēr iespējas mērķa realizācijai nerodas. Kas tad noticis? Apstākļi izrādījušies stiprāki! Mēs esam spiesti atkāpties. Jūs taču zināt — skriet ar galvu sienā ir bezcerīgi. Ja otrās pakāpes metodikas nelīdz, — tas nozīmē, ka mūsu ceļā nostājušās Pasaules Plūsmas, kurās mēs nespējam iekļauties. Un tieši tās neļauj mums īstenot mērķus. Mūsu mērķi konfliktē ar Pasaules Plūsmām!

Pasaules Plūsmas ir vienmēr un visur. Tās piepilda mūsu pasauli. Cilvēkiem tās sevi atklāj nejaušu notikumu veidā.

Jauna pakāpe —jaunas vajadzības

Cilvēki nezina Pasaules Plūsmu pastāvēšanas likumsakarības, tāpēc ir izdomājuši varbūtību teoriju. Viņi tomēr ir uztvēruši, ka pastāv likumsakarība pat to vai citu notikumu varbūtībā!

Taču cilvēki novērtē tikai Pasaules Plūsmu ārējās, pastarpinātās sekas — sava veida atbalsi. Patiesās likumsakarības mums visā pilnībā izdibināt nav lemts. Jo mēs taču nezinām ne Pasaules Plūsmu kustības cēloni, ne sekas.

Un tomēr mēs spējam uztvert jēgu notikumos, kuri mums šķiet nejauši. Kā tas kļūst iespējams? Pateicoties tam, ka visa pasaule ir dzīva. Tai piemīt apziņa. Arī Pasaules Plūsmām piemīt apziņa. Protams, šī apziņa ir triljoniem reižu sarežģītāka par cilvēka apziņu. Un tomēr cilvēka apziņai kā pasaules apziņas daļiņai, atomam, neapšaubāmi, ir daudz kopīga ar pasaules apziņu. Tām ir kopīga daba! Tātad tām ir saskares punkti. Mēs varam analizēt nejaušības un izraudzīties savu ceļu.

Protams, nejau katra cilvēka apziņa var izaugt līdz tādai izpratnei. Bet attīstīta, jaunā evolūcijas pakāpē iegājuša cilvēka apziņa ir gatava saskarties ar Pasaules Plūsmu likumsakarībām. Mūsu apziņa jau sasniegusi tam vajadzīgo attīstības līmeni. Parastu cilvēku apziņu var pielīdzināt novecojušam radiouztvērējam, kas spēj uztvert tikai vienu zemas frekvences vilni, turklāt to pašu ar grūtībām. Tā rezultātā tādi cilvēki ar savu apziņu spēj sasniegt tikai virtuves ķildu un desu cenas līmeni. Attīstīta cilvēka apziņa līdzinās modernam superjutīgam uztvērējam, kas spēj noskaņoties uz daudziem visdažādāko diapazonu viļņiem, spēj uztvert vissmalkākās, pašas augstākās frekvences signālus. Tāpēc mēs ar savu apziņu spējam aizsniegties līdz Pasaules Plūsmu līmenim.

Un, ja mēs tomēr ne visas Pasaules Plūsmu likumības izprotam pilnīgi, tas nav nekas briesmīgs. Nejau visi no mums zina pat televizora iekšējo uzbūvi, lai gan lieliski prot rīkoties ar to. Ir gluži vienkārši jāatceras, kuras pogas jānospiež, bet tas, pēc kādas shēmas darbojas iekārta, mums nav svarīgi. Galvenais, lai televizors ieslēgtos mums vajadzīgajā kanālā un sāktu rādīt mums vajadzīgo attēlu. Bet kas notiek televizora iekšienē, — tā jau patiesībā nav mūsu darīšana. Mums ir svarīgs rezultāts.

Apmēram tas pats princips ir arī pamatā mūsu darbam ar Pasaules Plūsmām. Ne jau mums jāspriež par Augstāko procesu mehānismu un detaļu smalkumiem. Mūsu uzdevums ir iekļauties šajos procesos un iegūt rezultātu.

11. zlm. Pasaules hierarhija. Pasaules Plūsmu apziņa un cilvēka apziņa atrodas vienā līmenī — un tāpēc starp tām iespējama mijiedarbība

Ja tā labi padomājam, tad spējam saprast, ka mēs būtībā visu mūžu to vien darām kā cenšamies analizēt ārējos notikumus, meklēt tajos likumsakarības. Mēs redzam, kā no debesīm krīt lietus lāse. Mums tas ir nejaušs notikums. Taču mēs varam aprēķināt, kur tā nokritīs. Un tas jau ir iepriekš noteikts notikums. Nav grūti uzminēt, ko šī lāse mums nozīmēs. Ja mēs šai dienā bijām ieplānojuši izbraukumu, tad tas nozīmē, ka prieks par pastaigu dabā visticamāk būs sabojāts. Bet varbūt vispār nāksies atteikties no izbraukuma un palikt mājās.

Taču tas, kāpēc Visumam bija vajadzīga šīs lāses krišana, kas noveda līdz tam un kādas sekas no tā izcēlās esības augstākajos līmeņos, — to gan mēs nespēsim uzminēt. Bet mēs varam saprast, kā šis notikums ietekmēs mūs, mūsu zemes dzīvi. Un iepriekš paredzēt, kā šā notikuma sakarā mums izturēties. Ņemt lietussargu vai ne. Doties izbraukumā vai palikt mājās.

Nezinot "nejaušu" notikumu cēloņus un sekas, ir jāiemācās orientēties tajos. Vajag iemācīties peldēt pa straumi vai paredzēt, kad nāksies virzīties tai pretī.

Mēs varam zināt, pie kā novedīs attiecīgie notikumi. Mēs varam iepriekš zināt, kurš ceļš mums ir atvērts, bet kurš ne, un atbilstoši rīkoties.

Tā ir mūsu pirmā vajadzība pēc TEIA ceturtās pakāpes apgūšanas — iemācīties dzīvot lielajā pasaulē kā redzošam, nevis kā nelaimīgam aklam cilvēkam. Tagad mums jāapgūst pirmais posms —jāsaņem Pieredze.

Otra vajadzība ir vēl interesantāka. Tā ir vajadzība mainīt notikumu iestāšanās varbūtību.

Skan fantastiski? Un kā vēl: visi kopš bērnības sapņo kaut reizi paveikt ko brīnumainu, mainīt apstākļus tā, kā mums vajadzīgs, kā pēc burvju nūjiņas mājiena.

Protams, saskaņā ar tradicionālajiem uzskatiem par cilvēku tas nav iespējams. Brīnumi — tās ir pasaciņas maziem bērniem, un tikai. Bet mēs taču zinām, ka pasakas nerodas bez iemesla. Tās parasti atspoguļo apslēpto, fiziskajai acij neredzamo realitāti. Tiem, kuri zina pasaules likumus, brīnumi, fantastika un pasakas ir tikai viens no realitātes atspoguļošanas veidiem. Un par to, ka šī realitāte patiesībā ir reāla arī attiecībā uz jums, jūs ļoti drīz pārliecināsities.

Ne velti Bībelē teikts, ka cilvēks radīts pēc Dieva ģīmja un līdzības. Līdz Augstākā uztverei izaudzis cilvēks atrod sevī Dievu. Ne velti visas reliģijas apgalvo, ka Dievs ir katrā no mums! Taču parasts cilvēks to nespēj saprast. To spēj saprast un sajust tikai tas, kas ir izaudzis līdz jaunajai evolucionārās attīstības pakāpei un sajutis savu vienotību ar Visumu un Dievišķo.

Sevī augstākās īpašības sajutušais cilvēks iemanto Dieva īpašību — radīt, būt Radītājam, veidot ap sevi jauno: jaunu dzīvi, jaunus apstākļus, jaunas "nejaušības".

Vai patiesi, guvuši tādu iespēju, jūs atteiksities no tās? Vai tad ir patīkamāk būt pasīvam ierindas vērotājam? Bet tas cilvēkam nav raksturīgi. Būt "Tā Kunga vergam" — tas nav domāts mums. Mūsu sūtība ir būt radītājiem.

Spēja ietekmēt pasauli katram no mums ir dota kopš dzimšanas. Taču apkārtējie cilvēki, pirmām kārtām tie, kuri mūs audzina bērnībā, uzskata, ka tas nav iespējams, tāpēc vairumam šī spēja tā arī neatraisās. Pats cilvēks netic, ka tas ir iespējams, bet, ja netici, tad, protams, arī nevari neko izdarīt. To taču jūs zināt. Lai atraisītu sevī šo iekšējo spēju, vajadzīga pašdisciplīna, ticība sev un stingrs kurss uz pašizaugsmi un attīstību. Bet tieši tādēļ jau mēs esam apguvuši četras TEIA pakāpes!

Jūs jau esat izdarījuši visu, kas nepieciešams, lai atraisītos spēja darīt brīnumus. Pareizāk būtu teikt — to, ko cilvēki sauc par brīnumiem. Ļoti drīz tas mums kļūs parasta lieta — mūsu dzīves ikdiena.

Vai kādreiz esat padomājuši par to, kas ir maģija? Vai atceraties satraucošos stāstus par ļaunajiem burvjiem un brīnumdariem? Vai varbūt jūs jau stāvat pāri šiem muļķīgajiem pirmatnējiem priekšstatiem par maģiju, kas raksturīgi parastiem cilvēkiem? Es ceru, ka tā.

Tas, ko gadsimtiem ilgi sauca par maģiju, patiesībā ir līdzekļi, kā iedarboties uz apkārtējo pasauli. Cilvēki jau tālā senatnē radīja maģiskos rituālus. Viņi izmantoja arī citus paņēmienus. Kas tad, jūsuprāt, ir lūgšana ja ne līdzeklis, kā iedarboties uz apkārtējo pasauli? Ir vēl citi ļoti sen zināmi līdzekļi, kaut arī tolaik tos sauca citādi, piemēram, vizua- lizācijas metodikas. Kad ar noteiktas procedūras palīdzību cilvēks programmē nākamos notikumus, uzskatāmi un emocionāli iztēlodamies, ka notikums jau ir realizējies. Un, ja tiek izpildīti daži nosacījumi, notikums katrā ziņā materializējas.

Bet ko vērts ir kaut vai senais lietus izsaukšanas rituāls! To taču izpildīja gan Āfrikas iedzimtie, gan krievu zemnieki. Turklāt sekmīgi. Mēs tikko runājām par to, ka lietus lāses izraisītās sekas var zināmā mērā paredzēt. Bet kā lai vērtē šīs lāses krišanas novēršanu? Vai tas ir brīnums? Taču šo brīnumu kopš seniem laikiem prata paveikt daudzi cilvēki dažādos zemeslodes nostūros. Un par "brīnumu" to sauc tikai tādēļ, ka mūsu oficiālā zinātne vēl aizvien nekādi negrib atzīt šādu lietu realitāti, kaut arī tās ir acīmredzamas.

Lai nu paliek, par to parunāsim kādu citu reizi. Bet tagad atgriezīsimies pie apstākļu "nejaušas" sakritības izmainīšanas metodēm. Tādu metožu ir daudz, un tās bieži vien ir iedarbīgas. Taču iedarbīgas tikai tad, kad atrasta pareizā pieeja šīm metodēm. Iedosim parastam cilvēkam pašu modernāko vizualizācijas tehniku, pašu labāko maģisko rituālu — un viņš neko nevarēs izdarīt. Kāpēc? Gluži vienkārši tāpēc, ka šīs metodes ir iedarbīgas tikai tad, ja tiek ievērots kāds ļoti svarīgs nosacījums. Ir vajadzīga ticība.

Es šajā jēdzienā nekādā ziņā neielieku reliģiozu jēgu. Ticība, par kuru runāju, nav ticība kaut kam vai ticība kādam. Tā ir loģiski nedefinējama sajūta — gluži vienkārši ticības sajūta. Tā ir tāda kā pastāvīga iekšējā iedvesma.

Ticība — tas ir visprecīzākais raksturojums. Ticības sajūta — tā ir dzirksts, ko cilvēkā ielicis Visaugstākais. Ticības sajūta ir tā, kas ļauj cilvēkam radīt, iejaukties pasaules kustībās un ienest tajā savu, kaut niecīgu, devumu.

Kā redzat, šādam priekšstatam par ticību nav nekā kopīga ar reliģiskajām dogmām.

Padomājiet par to, cik racionāli ir iekārtota cilvēka iekšējā pasaule. Tajā ir daudz jūtu, kvalitāšu, rakstura īpatnību. Un tas viss ir evolucionāri pamatots. Piemēram, ir bada sajūta. Tā pilnīgi dabiski mudina cilvēku cīnīties par izdzīvošanu, tātad — attīstīt tam nepieciešamās kvalitātes. Kas iegūs ēdamo, tas ari izdzīvos. Bet iegūs tas, kurš ir stiprāks, gudrāks, ātrāks, attapīgāks utt. Tā notiek sugas pilnveidošanās.

Ir mīlestības jūtas. Bez tām cilvēce nejustu vajadzību turpināt sevi. Kāpēc gan būtu jāturpina, ja tas ir garlaicīgi, neinteresanti un nenes nekādu prieku? Un tikai mīlestības jūtas dod stimulu turpināt dzimtu.

Ir baiļu sajūta. Tā ir organisma dabiska reakcija uz briesmām. Organisms šādā stāvoklī mobilizējas (ja tās nav patoloģiskas bailes, ka paralizē) un visefektīvāk darbojas atbilstoši apstākļiem. Un tā tālāk.

Visas cilvēka jūtas, ja tās nepāriet patoloģijas robežu, ir izdevīgas attīstībai un sekmē izdzīvošanu.

Taču kāda vieta šai sistēmā ir ticības jūtām? Ko tās dod? Pirmajā acu uzmetienā tās šķiet ne tikai bezjēdzīgas, bet pat kaitīgas. Var likties, ka tās nepavisam nesekmē izdzīvošanu!

Un tomēr ticības jūtas cilvēks ir saglabājis visu savas pastāvēšanas laiku. Neraugoties uz šo jūtu šķietamo veltīgumu un pat kaitīgumu, cilvēks tās ir lolojis no senlaikiem līdz mūsu dienām. Šīs jūtas nav atmirušas kā nevajadzīgs atavisms.

Bet kāpēc? Paraugieties uz cilvēkiem, kuri svēti ticēja citam cilvēkam. Bet, lūk, šis cits cilvēks nodeva, piemānīja, izrādījās nelietis vai gluži vienkārši saslima un nomira. Kas notiek ar pirmo, kurš ticēja? Asaras, izmisums, depresija, infarkts un dažkārt arī priekšlaicīga nāve. Jājautā: kā gan varēja tik svēti ticēt? Ne velti vienkārša dzīves gudrība māca, ka ticēt citiem ir bīstami!

Noticot kādam vai kaut kam, izņemot Dievu, mūsu pasaulē ir ļoti viegli aiziet bojā. Cilvēki šeit cīnās par izdzīvošanu un bieži vien to dara uz citu rēķina, pat atraujot kumosu savam tuvākajam. "Netici, nebaidies, nelūdz" — ne velti šo negrozāmo likumu pieņēmusi noziedzīgā pasaule.

Smagajos cietumu un nometņu apstākļos tikai šāda pozīcija ļauj izdzīvot. Izrādās, ka mūsdienās bez šā likuma ievērošanas nav iespējams izdzīvot ne tikai cietumā, bet arī vispār.

Atcerēsimies uzrakstu uz amerikāņu dolāra: "Mēs ticam Dievam." Vien retais zina, ka tā ir tikai daļa parunas, turklāt sagrozītā veidā. Bet pilnībā tā skan šādi: "Mēs ticam tikai Dievam, pārējiem ir jāmaksā."

Tātad mums šīs ticības jūtas ir ļoti vajadzīgas? Bet kāpēc?

Tieši pateicoties ticības jūtām to patiesajā nozīmē, cilvēks var izraisīt dzīvē tos notikumus, kuri viņam ir nepieciešami. Arī mēs jau varam sākt mācīties to darīt. Tieši tam ir veltītas piektās pakāpes tehnikas.

Es jau jūtu, kāds jautājums jums tagad var rasties: "Kā tad tā ? Ja katrs sāks vilkt uz savu pusi, nebūs nekādas kārtības — sāksies īsts sajukums!"

Nē un vēlreiz nē!

Iztēlojieties šādu ainu "Gulivera ceļojumu" garā. Jūsu priekšā ir milzīgs mehānisms, daudzkārt lielāks par jums. Tas ietiecas tik tālu augšup, ka jūs neredzat, kur tas beidzas un vai vispār beidzas. Bet savā priekšā jūs redzat daudzus zobratus, skrūvītes, jums nesaprotamas detaļas, kuras visu laiku kustas, griežas, pārvietojas… Jūs nezināt šā mehānisma uzdevumu, jūs nezināt tā darbības principus. Taču novērojumu gaitā pamanāt, ka tā detaļas nekustas haotiski. To kustībā tiek ievērotas noteiktas likumsakarības. Lūk, šis zobrats kustas pulksteņa rādītāju virzienā, bet šis — pretēji. Lūk, šī nūjiņa svārstās ar lielāku amplitūdu, bet tā — ar mazāku. Lūk, šī neparastā detaļa lēkā augšup un lejup, bet šī —pa labi un pa kreisi. Un tā tālāk.

Jūs nezināt, kam un kādam nolūkam tas viss vajadzīgs. Taču pēc kāda laika jums prātā ienāk doma: ja es uzmanīgi pieturēšos, lūk, pie šā zobrata, tad ļoti ātri pacelšos uz augšu. Jo tur, augšā, ir plaukts, uz kura atrodas ļoti garšīgas kūkas. Un jūs īstenojat savu plānu — un pēc sirds patikas mielojaties ar kūkām. Bet agrāk jūs par to tikai sapņojāt, jo domājāt, ka tas nav cilvēka spēkos.

Turklāt ievērojiet: jūs nesalauzāt nevienu šā nesaprotamā mehānisma detaļu, jūs nepagriezāt nevienu zobratu pretējā virzienā — tam jūsu spēku gluži vienkārši būtu par maz. Un mehānisms jūs pat nepamanīja. Bet jūs ar tā palīdzību viegli piepildījāt savu vēlēšanos. Jo pareizi uztvērāt kustības virzienu un veiksmīgi tajā iekļāvāties.

Bet, ja jūs neuztversit šo virzienu, ja centīsities virzīties pretēji mehānismam, tad vainojiet pats sevi: jūs ievilks starp zobratiem un samals.

Vai uztvērāt analoģiju ar Pasaules Plūsmām? Arī tās pat nepamanīs mūs, kamēr mēs precīzi sekosim to dabiskajai gaitai. Bet mēs nespēsim radīt haosu to precīzi noskaņotajā mehānismā.

Šo mehānisma kustību — šo realitāti, kas jau izpaudusies, jau īstenojusies, mēs nevaram izmainīt. Mēs varam izmainīt to notikumu gaitu, kuri vēl tikai aizsākas, bet nav paguvuši īstenoties. Šai ziņā ir brīva izvēle. Nevajag lauzt mehānismu — tas ir tāds, kāds ir. Bet ar šā mehānisma palīdzību iespējams realizēt dažādus vēl neīstenotu notikumu variantus.

Vēl viens piemērs. Vecāki liek bērnu gulēt. Bērnam gribas paņemt līdzi gultiņā plīša lācēnu. Vecāki ļauj viņam to darīt. Jo šis notikums būtībā neko nevar mainīt ģimenes dzīvē. Rīt bērns atstās lācēnu uz krēsla. Bet vai tas ko mainīs ģimenes dzīvē? Arī neko. Viņam to atļauj darīt. Bērns gūst no viņam dotās brīvības ļoti daudz prieka: viņam taču ļauj pēc paša ieskatiem noteikt savu tuvāko nākotni un izlemt, kā to pavadīt — kopā ar lācīti vai bez tā. Arī vecāki ir apmierināti: bērns ir mierīgs un mājas mieram nekas nedraud.

Mēs varam iedarboties tikai uz to, kas pasaulē vēl nav izpaudies, un tāpēc ar savu iedarbību it kā sadalām notiekošā nozīmi, turklāt tā viena puse kalpo mūsu mērķiem, bet otra — to kompensē. Proti, ja mēs pacēlām 16 kilogramus smagu svara bumbu, tad tieši par tādu skaitli palielinājās mūsu svars, bet Zemi, uz kuras mēs stāvam, tas nekādi neietekmēja. Šis mehānisms ir ielikts pašā mūsu pasaules dabā un gaida, lai mēs to izmantotu.

Bet var rasties ari citāda situācija: paiet kāds laiks, bērns jau ir paaudzies, un tagad viņš grib ņemt gultā tēvam nočieptos sērkociņus. Nu stāvoklis ir pavisam atšķirīgs! Agrāk bērns neapdraudēja mājas un ģimenes drošību, taču tagad viņš to jau reāli apdraud! Pirmo reizi vecāki teiks: to nedrīkst darīt. Ja tas nelīdzēs, — otrajā reizē sados pa dibenu. Bet, ja arī ar to būs par maz, sekos jau nopietnāks sods, varbūt pat kārtīgs pēriens.

Apmēram tāpat Pasaules Plūsmas izturas pret cilvēku. Tāpēc izmanto esošo realitāti savā labā, bet neiedrošinies to izmainīt vai nodarīt tai ļaunu. Iebāzīsi roku mehānisma zobratos — vaino pats sevi.

Tādā kārtā mūs ieskaujošā dzīvā, saprātīgā, ar apziņu apveltītā pasaule ir radījusi vislabākos "drošības tehnikas" noteikumus. Ja cilvēks var nodarīt ļaunu šai pasaulei, ja cilvēks nostājas pret straumi, tad pasaule šo cilvēku gluži vienkārši padarīs nekaitīgu. Metodes ir visdažādākās - līdz pat fiziskai iznīcināšanai.

Vai tagad saprotat, cik svarīgi ir zināt šīs pasaules likumus, zināt šos drošības noteikumus? Pārkāpjot tos, jūs nodarāt ļaunumu sev un pat pakļaujat sevi nāves briesmām.

12. zīm.

a.  Pasaules Plūsmu virzība — daudzu notikumu

nozīme saplūst, radot jaunu.

b.  Sadalot notikumu nozīmi, cilvēks var izmantot tikai sev vajadzīgo komponentu un turpināt savu

ceļu. Viņš neietekmē ne galīgo notikumu, ne Pasaules Plūsmu virzību, bet, tiklīdz cilvēks mēģinās šādas nozīmes noturēt, viņš nokļūs Pasaules mehānismu nepielūdzamajos zobratos

Toties tiem, kuri zina šos noteikumus un tos ievēro, pasaule ļauj izmantot savus resursus. Kā jūs jau sapratāt, šos resursus var izmantot, lai sasniegtu vēlamo un izmainītu nākotni.

Pareizāk sakot, mēs ne tik daudz izmainām nākotni, cik ar Pasaules Plūsmu palīdzību iekļūstam tajos telpas un lauka slāņos, kur ielikts mums vēlamais nākotnes variants. Realitāti grozīt, kā jūs sapratāt, nav iespējams. Bet var izvēlēties. Katra cilvēka nākotnei taču ir vairāki varianti. Kurš no tiem īstenosies — tas ir atkarīgs tikai no mums. Šeit nav stingras iepriekšnolemtības.

Tātad katram pašam jāizvēlas sava nākotne un tās nozīme — tā ir otra katra lielajā pasaulē dzīvojošā cilvēka vajadzība.

Ir arī trešā vajadzība. Tā ir vajadzība no sava jaunā līmeņa paskatīties neaptveramajā augstumā, kur atrodas mūsu pasaules dvēsele, tās apziņa. Tur, kur atrodas Dievs.

Pat izejot jaunā evolūcijas pakāpē, mēs tomēr esam neiedomājami tālu no visu īstenības parādību un notikumu augstākajiem cēloņiem. Mēs esam pārāk mazi, lai izprastu šo augstāko realitāti. Varbūt pēc ceturtās pakāpes apgūšanas jums jau šķiet, ka salīdzinājumā ar pārējiem cilvēkiem jūs jau esat ļoti izauguši? Ja salīdzina sevi ar pārējiem cilvēkiem, tad, iespējams, jūs nemaz neesat tik tālu no patiesības. Bet ja salīdzinām sevi ar Augstākajiem Spēkiem… Tad gan mēs visi esam tikai infuzorijas, proti, visvienkāršākās, visprimitīvākās būtnes. Iegaumējiet to. Varbūt tas jums palīdzēs nekļūt uzpūtīgiem.

Bet es vēlreiz atkārtoju: pat tad, ja mēs ar savu prātu nespējam aptvert procesus un parādības kopumā, tas nebūt nenozīmē, ka mēs nevaram produktīvi mijiedarboties ar mums pieejamo procesa vai parādības daļu. Tam taču mūsu prāta pietiks! Cilvēks radīts saprātīgs tieši tāpēc, lai, atšķirībā no dzīvniekiem un augiem, varētu vismaz daļēji pieskarties neaptveramajam. Ar neaptveramo mēs varam mijiedarboties, pat līdz galam to neizzinājuši! Mēs esam pielaisti pie šā troņa. Mēs esam izredzēti. Un ar to var lepoties. Tas ir cilvēka diženums — viņš ir pielaists, viņš ir izredzēts, viņš ir aicināts kontaktēties ar Visaugstāko. Pati mūsu daba mūs aicina to darīt! Grēks neizmantot to, kas mums dots kā mūsu attīstības nepieciešamība, kā norma, kā talants, kas katrā ziņā jārealizē.

Tad nu šis svinīgais brīdis ir pienācis. Jūs esat gatavi iedzīvināt to, kā dēļ esat piedzimuši šai pasaulē, dzīvojuši un attīstījušies.

Bet tālab vispirms mēģināsim apjēgt par Augstākajiem Spēkiem vismaz to mazumiņu, kas mums ir pieejams.

Padomāsim, lūk, par ko: kā tieši Augstākie Spēki izpauž sevi mūsu Zemes pasaulē? No Bībeles un teozofijas grāmatām varam uzzināt, ka Augstākie Spēki sevi atklāj galvenokārt caur brīnumiem.

Bet kas ir brīnums? Tas nav nekas cits kā notikumu varbūtības izjaukšana mums nesaprotamu cēloņu dēļ. Piemēram, no liela augstuma nokritušai lidmašīnai pēc visiem fizikas likumiem jātiek sadragātai. Bet tas nav noticis. Visi palikuši dzīvi. Brīnums? Brīnums.

Bezcerīgi slimam cilvēkam vajadzēja nomirt — ārsti nedeva nekādas cerības. Bet viņš izveseļojās. Arī brīnums.

Cik gan nav bijis gadījumu, kad cilvēki gluži neizskaidrojamā kārtā izdzīvoja pašos neiedomājamākajos apstākļos — pavadot daudzas diennaktis ledainā ūdenī vai zem mājas drupām bez ēdiena un dzeramā vai vieni paši dziļā mežā…

To visu cilvēki sauc par brīnumiem. Patiesībā tieši tā darbojas Augstākie Spēki. Dievs vada pasauli, mainot varbūtības teorijas likumus!

Ir jābūt gataviem nepalaist garām brīnumu. Nejauši, ne no šā ne no tā, brīnumi nenotiek, brīnumi, tāpat kā viss pasaulē, notiek likumsakarīgi. Brīnumi atnāk pie tiem, kuri ir tos pelnījuši.

Tāpēc kaut nedaudz jātuvojas Augstāko Spēku ceļu izpratnei. Tas vajadzīgs, lai neiejauktos notikumu dabiskajā gaitā un necenstos to mainīt tad, kad tas nav mūsu spēkos. Tas vajadzīgs, lai mēs būtu gatavi tiem brīžiem, kad mūs aizraus varenais it kā nejaušo notikumu un sakritību vilnis, kas radies Augstāko Spēku ietekmē.

īsāk runājot, tas vajadzīgs, lai, no vienas puses, mēs nenonāktu starp Visuma zobratiem un netiktu tur samalti, bet, no otras puses, lai nepalaistu garām savas laimīgās iespējas.

Ņemiet jebkuru lielās krievu tautas literatūras piemēru. Ģeniālie rakstnieki tāpēc jau ir ģēniji, lai smalki uztvertu pasaules likumsakarības un parādītu, kā tieši tās darbojas. Katrs Ļeva Tolstoja darbs stāsta par to. Anna Kareņina spēra vienu kļūmu soli, neievērodama pasaules likumsakarības, — un viss, viņas dzīve burtiski sabruka. Nataša Rostova pieļāva daudz kļūdu, bet Visaugstākais novērsa viņai draudošās nelaimes, un viņa paklausīja, neskrēja vairs ar galvu sienā, bet pieņēma laimīgo nejaušību Pjera Bezuhova personā, neatraidīja viņu, neraugoties uz viņa šķietamo ne- simpātiskumu, stūrgalvīgi neturējās pie savas lepnības — un tika apbalvota ar laimīgu likteni. Katrā jebkura klasiķa grāmatā noteikti ieraudzīsit ko līdzīgu.

Kad cilvēks iet pret Augstāko Spēku gribu, viņš iet arī pats pret sevi, iznīcinot pats sevi. Bet, kad rīkojas atbilstoši Augstāko Spēku likumiem, — nokļūst uz laimīgā dzīves viļņa, kas viņu aiznes pie visvēlamākajiem rezultātiem. Vajag tikai notvert šo vilni, sajust to — un neieslīgt lepnībā, nepretoties šim vilnim, nemitīgi skandinot: "Nē, es pats zinu, kā dzīvot, es negribu tā."

Tā ir ilūzija. Cilvēki bieži vien ir kā mazi akli kaķēni. Viņi skrien, sajutuši gaļas smaržu, un neredz, ka pie bļodas jau mielojas kaut kāds trīsgalvains briesmonis, kas kopā ar gaļu aprīs arī tevi, to pat nemanīdams. Viņi nezina, ka tikai Visaugstākais, ja uzticēsi sevi Viņa gribai, aizvedīs tevi prom no šā briesmoņa un ievedīs siltā, tīrā stūrītī ar garda piena bļodiņu un labsirdīgu kaķu mammu.

Augstākajiem Spēkiem no augšas redzams vairāk nekā mums. Tur, kur mēs redzam tikai mājas daļu līdz otrajam stāvam un gabaliņu ielas, Augstākie Spēki jau redz, kas mūs gaida aiz stūra un kas mums krīt virsū nojumta.

TEIA piektās pakāpes metodikas tad arī ir tās, kas ļauj mums iegūt zināmu priekšstatu par likumiem, saskaņā ar kuriem dzīvo Augstākie Spēki, ar savu apziņu pieskarties Visuma apziņas smalkajām šķautnēm.

Bet šīs metodikas mums palīdzēs ne tikai iekļauties šajās likumsakarībās, uztvert laimīgos viļņus. Mums ir jāatrisina vēl kāds svarīgs uzdevums.

Vairāk vai mazāk saprātīgi cilvēki jau jaunībā sāk domāt par dzīves jēgu. Sociumā to bieži uztver ar izsmieklu un jautājumus par dzīves jēgu nez kāpēc sauc par bērnišķīgiem. Droši vien tiek uzskatīts, ka tie ir muļķīgi jautājumi. Tas ir tipiski absurds novērtējums, tik raksturīgs mūsu sociumam! Patiesībā sevi pilnībā izpaust var tikai tāds cilvēks, kurš ne vien jaunības gados, bet arī vēlāk domā par dzīves jēgu. Un tikai tādam cilvēkam šī jēga agri vai vēlu atklājas. Bet tas, kas šos jautājumus sauc par bērnišķīgiem un muļķīgiem, kas no tiem atgaiņājas un smejas par tiem, kuri šos jautājumus uzdod, parasti galu galā noslīd līdz dzīvnieka vai auga līmenim. Viņa dzīve kļūst par nožēlojamu nīkšanu, viņš pārvēršas par niecību, kas nav cilvēka vārda cienīga.

13. zīm. Ejot pa Pasaules Plūsmu labirintu, cilvēks var doties tikai pa Augstāko Spēku iezīmēto ceļu. Ieraudzīt šo ceļu nozīmē būt saistītam ar Augstākajiem Spēkiem

Tad nu TEIA piektās pakāpes apguves laikā notiks tas, par ko jūs jau sen sapņojāt, par ko, protams, domājāt kopš bērnības, — jums atklāsies dzīves jēga. Ne tikai jūsu, bet arī visas cilvēces dzīves jēga kopumā. Jūs spēsit izprast pats savu dzīves uzdevumu, kas jāpaveic tieši jums. Jūs sapratīsit arī cilvēka uzdevumu vispār — kāpēc viņš dzīvo šajā pasaulē. Jūs sapratīsit tādu noslēpumu noslēpumu kā visu pasaules saprātīgo būtņu kopīgo virzību. Jūs uzzināsit arī par Pasaules Karmu. Jūs uzzināsit, kāds ir mūsu virsuzdevums.

Uzsveru: tas ir pieejams tikai tiem, kuri pēc labākās sirdsapziņas apguvuši visas iepriekšējās pakāpes, neko neizlaižot. Un zināmas priekšrocības, protams, ir tiem, kuri mācījās klātienes kursos. Viņi sasniedz tādus rezultātus, kādus grūti panākt vienatnē, aprobežojoties tikai ar grāmatu lasīšanu.

Sajust un saprast mūsu pasaules Augstākos Spēkus — tā ir jaunā attīstības pakāpē iegājušā cilvēka trešā, pēdējā vajadzība.

Lai izvairītos no pārpratumiem, vēlreiz atgādinu, ka šajā grāmatā nav nekādas ideoloģijas. Šeit netiek uztiepti nekādi izturēšanās stereotipi un viedokli par to, kas ir labi un kas — slikti. Tāpēc, kad runāju par to, ka, mijiedarbojoties ar Augstākajiem Spēkiem, ir jāzina to likumi un jāizturas tā un ne citādi, es ceru, ka jūs to neuztverat kā manu mēģinājumu ierobežot jūsu brīvību.

Es nekādi necenšos ierobežot jūsu brīvību. Izvēle attiecībā uz to, kā izturēties, ir jūsu ziņā. Tāpēc es neko jums neuztiepju, bet tikai gribu ar speciālu metodiku palīdzību atvieglot jums pašiem (uzsveru: pašiem) tikt skaidrībā par to, kā jāizturas, kā jārīkojas, lai jūsu uzvedība nenonāktu pretrunā ne ar jūsu personisko dzīves uzdevumu, ne ar cilvēces uzdevumiem vispār. Lai jūs varētu darboties sava paša un visas cilvēku civilizācijas progresa vārdā. Un tas ir ļoti svarīgi, jo palīdzēs jums realizēt savu izvēles brīvību, neraugoties uz daudzajām tā saukto "skolotāju" un "misionāru" mācībām, teorijām, grāmatām, kuras parādījušās pēdējā laikā un kurās labu nodomu ietērpā to autori cenšas cilvēkam atņemt viņa paša ceļa izvēles brīvību. Tādi "skolotāji" un "misionāri" bremzē cilvēces evolūciju. Un tas ir bīstami visai pasaulei. Jo izvēles Brīvība— tas ir neatņemams cilvēka pilnvērtīgas attīstības priekšnoteikums, tas ir Cilvēka Ceļa stūrakmens.

īstenojuši šo vajadzību, mēs turpmāk tikai attīstīsim jau sasniegto. Jo pēc tam seko jau cita, vēl viena evolūcijas pakāpe, kuras laiks vēl nav pienācis. Taču arī attīstīt iegūto — tas ir milzīgs uzdevums, kas vienā mūžā nav paveicams. Mums jāpanāk, lai pareizi attīstās visas cilvēka apslēptās spējas, lai atklājas visas viņam dotās iespējas. Mums jākļūst pilnīgiem visās jomās, jāatrod sevī jaunas jūtas un spējas, vēl smalkākas sajūtas, kuras mums ļaus ceļot pat uz visām tālākajām mūs ieskaujošās lielās pasaules robežām.

Tam ilgajam un laimes pilnajam evolūcijas pakāpes attīstības periodam, kurā mēs jau esam iegājuši, ir jāpārveido cilvēks, panākot patiesu Zemes un cilvēku civilizācijas uzplaukumu. Un tas ļoti lielā mērā ir atkarīgs nojums. Neļaujiet nevienam novirzīt jūs no evolucionārās attīstības un progresa ceļa! Mūsu pēdējā vajadzība ir sajust un saprast mūsu pasaules Augstākos Spēkus.

3. NODALA

PIEREDZE: NAVIGĀCIJA PASAULES PLŪSMĀS

Karte bez norādēm

Tātad mums ir jāprot orientēties Pasaules Plūsmās, lai tajās nenoslīktu, neaizietu bojā, bet tieši pretēji — ar vislielāko komfortu nokļūtu tieši tur, kur mums vajadzīgs.

Varbūt jūs zināt, ka tad, kad esi jūrā lielā dziļumā un līdz krastam vēl tālu, pats galvenais, no vienas puses, ir nesatraukties un necensties kaut ko drudžaini darīt, bet, no otras puses, neieslīgt apātijā un prostrācijā. Ja sāksi uztraukties, haotiski darboties ar rokām un kājām, zaudēsi spēkus un noslīksi. Ja vispār pārtrauksi kustēties, — arī noslīksi. Kas tad jādara? Jānomierinās, jāatslābinās un jāuztver viļņu un straumes virziens. Mierīgi ļaujoties straumei, tu izglābsies.

Prasme sajust straumes virzību un tai sekot ir veiksmes un glābiņa ķīla ne vien parastajā, bet arī dzīves jūrā.

Mēs varam nojaust mūs ieskaujošās pasaules kustības. Mēs varam pakļaut savu kustību pasaules kustībai. Un tad savukārt mēs gūstam iespēju ietekmēt apkārtējo pasauli.

Jūs jau sapratāt, ka Pasaules Plūsmām nav nekā kopīga ar energoinformatīvājiem parazītiem. Atšķirībā no energoinformatīvajiem parazītiem Pasaules Plūsmas neko mums neuzspiež. Tās tikai paver mums noteiktas fiziskās iespējas darbībai mūsu pasaulē — un mēs esam tiesīgi šīs iespējas izmantot. Bet, ja Pasaules Plūsmas mums neatvēl šādas iespējas, — tad nu, atvainojiet, nekas nevar līdzēt. Kā jau teicu, šajā gadījumā otrās pakāpes metodikas nekādu rezultātu nedos. Savediet sevi kārtībā, attīstieties, evolucionējiet un novērsiet savu konfliktu ar Pasaules Plūsmām. Tas ir viss, ko varu ieteikt šādā gadījumā.

Taču ne vienmēr ir viegli konstatēt, kad darbojušies energoinformatīvie parazīti un kad mums ir darīšana ar sekām, ko radījis konflikts ar Pasaules Plūsmām.

Piemēram, jūs esat uzņēmējs, un viss sokas it kā gluži labi. Bet pēkšņi kādā jaukā dienā jūs konstatējat, ka darījumu partneris, uz kuru likāt lielas cerības, ir maksātnespējīgs, un nu jums draud bankrots. Ko darīt, kā noskaidrot, kas par lietu? Ja tā ir energoinformatīvā parazīta iejaukšanās, tad jārīkojas pavisam vienkārši: jāapgūst TEIA skolas pirmās divas pakāpes, jāatbrīvojas no parazīta ietekmes un jāieprogrammē sevi uz veiksmi un panākumiem. Tad situācija normalizēsies.

Bet gadījumā, ja šo stāvokli radījis konflikts ar Pasaules Plūsmām, viss ir daudz nopietnāk un sarežģītāk. Tad rūpīgi jāpārdomā sava rīcība un kaut kas tajā jāmaina atbilstoši tās pasaules likumiem, kurā mēs dzīvojam.

Lai noskaidrotu, ar kāda veida situāciju mums ir darīšana, nāksies izanalizēt cēloņus, kāpēc darījumu partneris kļuvis maksātnespējīgs. Vai viņš jūs gluži vienkārši piekrāpa vai zaudēja interesi par sadarbību, vai arī viņu piekrāpa citi cilvēki, piespiežot noslēgt neizdevīgu darījumu, īsāk runājot, ja pie tā noveda subjektīvi, ar citiem cilvēkiem saistīti cēloni, tad mums visdrīzāk ir darīšana ar energoinformatīvā parazīta darbību. Bet, ja jūsu partneris kļuva maksātnespējīgs tādēļ, ka izputēja banka, bet tas savukārt bija saistīts ar akciju kursa krišanos biržā, jo kaut kur sakarā ar nelabvēlīgiem laikapstākļiem neienācās graudi, tad apstākļi ir objektīvi, no cilvēkiem neatkarīgi. Un tā jau ir Pasaules Plūsmu līmenī notiekošu, proti, ārēju, pāri cilvēkam stāvošu procesu ietekme.

Un vēl viena Pasaules Plūsmu izraisītu liela mēroga procesu atšķirība no energoinformatīvo parazītu iedarbības ir tā, ka Pasaules Plūsmas to vai citu notikumu varbūtību nerada tieši jums. Sīs varbūtības eksistē pastāvīgi un nemainīgi. Tikai attiecībā uz dažādiem cilvēkiem tām ir dažāda nozīme. Nonākot vienā vai otrā situācijā, cilvēki izturas dažādi un šīs situācijas uztver atšķirīgi. Kas vienam labi, tas citam slikti, un otrādi.

Pasaules Plūsmas var iztēloties kā tās pilsētas karti, pa kuru jūs pārvietojaties. Lūk, pilsētas dievnams, lūk, restorāns, lūk, muzejs, lūk, banka, bet te — cietums. Pilsētas karte jūs nebūt nevirza uz krātiņu un neliek iet uz dievnamu vai muzeju. Turklāt pilsēta nevar izmainīt savu struktūru tā, lai tuvinātu jums cietumu, lai jūs ne no šā ne no tā tur nonāktu. Taču var gadīties, ka jūs pats nonākat uz ielas, kas ved uz dievnamu, vai arī uz ielas, kas ved uz cietumu. Un jūs pats varat doties vai nu uz vienu, vai otru vietu. Neviens jūs nevelk aiz rokas un neliek to darīt. Jūs pats izvēlējāties ielu. Un tā jūs atveda tur, kur tagad esat.

Var teikt, ka šajā pilsētā ir daudz māju, ielu, veikalu, iestāžu, muzeju utt. — tas viss ir kopīgs šīs pilsētas iedzīvotājiem, visiem šie sākotnējie apstākļi ir vienādi. Gluži tāpat arī Pasaules Plūsmas nerada personiski jums kādus īpašus apstākļus, netuvina situācijas, kurās jums būs labi vai slikti. Pasaulē risinās daudzi notikumi, un visiem tie ir kopīgi. Taču vienus ceļš tajos aizved pie panākumiem, bet citus — pie sakāves. Jo vieni ir pratuši šos notikumus izmantot vislabākajā veidā, pratuši izraudzīties vislabāko ceļu, bet citi to nav pratuši. Tad nu iznācis tā, ka vienai un tai pašai notikumu kombinācijai attiecībā uz dažādiem cilvēkiem ir atšķirīga nozīme.

14. zīm. Šeit viss ir tik ļoti vienkārši, taču arī mēs varam ieraudzīt uzrakstus pie katra savas dzīves pagrieziena

Minēsim vienkāršu piemēru. Tagad daudzi gaužas, ka dzīvojam drausmīgā laikā, ka savas dienas jāpavada nabadzībā, ciešanās un postā. Un tomēr pat šai "drausmīgajā" laikā ir cilvēki, kuriem veicas, kuri priecājas par dzīvi un nebūt necieš trūkumu. Turklāt viņi nepavisam nav blēži, kas ar viltu un krāpšanu iedzīvojušies uz citu rēķina, nē. Tie ir normāli, godīgi darba cilvēki, kas dzīvo saskaņā ar savu sirdsapziņu.

Un ievērojiet — tādi laimīgi un veiksmīgi cilvēki ir visos laikos un visos apstākļos, pat visnelabvēlīgākajos. Tātad iemesls nav nedz apstākļi, nedz situācija valstī. Iemesls ir cits. Bet kāds? Nu, piemēram, tāds, ka cilvēki, kas lādas par visiem un visu un gaužas par dzīvi, ir noskaņoti nevis attīstīties, progresēt, bet gan graut. Viņi, paši to neapjaušot, izvēlas dzīvē to "ielu", kura ved uz postu, jo arī paši ir destruktīvi. Bet tie, kuri ir noskaņoti evolucionēt, pašattīstīties, progresēt pat vissmagākajos laikos, izvēlas "ielu", kura ved uz laimi un uzplaukumu. Viņi intuitīvi iekļaujas attiecīgajā Pasaules Plūsmu virzienā.

Tādi kļūst arī TEIA otro pakāpi apguvušie. Pie mums vēl projekta laikā mācījās kāds cilvēks. Jaunībā viņu uzskatīja par neveiksminieku, dzīvei nepiemērotu tūļu. Kursa biedri par viņu smējās, teica, ka ar tādu raksturu dzīvē nevar izsisties uz augšu. Un patiešām — viņi, kā pašiem tolaik šķita, centās no dzīves paņemt visu — ar zobiem un nagiem izraut treknākos kumosus: meklēja izdevīgus sakarus, centās izdevīgi apprecēties, iegūt prestižu amatu. Tai pašā laikā mans skolnieks nodevās sapņiem, iemīlējās, rakstīja dzejoļus, baudīja dabu. Viņš šai laikā, pats to nezinādams, uztaustīja savu ceļu Pasaules Plūsmu vidū. Bet draugi tikai lauzās uz priekšu, neskatījās ne uz kādiem ceļiem un galu galā pazaudēja pareizo ceļu. Taču tolaik viņi to vēl nezināja. Šie cilvēki domāja, ka viņiem ir taisnība.

Pēc augstskolas beigšanas šis cilvēks patiešām nonāca tādā kā vakuumā. Viņa draugi veiksmīgi taisīja karjeru, ņēma no dzīves visu iespējamo, bet viņš samierinājās ar pieticīgu aldziņu neievērojamā amatā un turpināja dzīvot savā iekšējā pasaulē. Viņš ieguva zināšanas tālākai virzībai. Un, jāteic, gāja pareizajā virzienā. Mācīšanās palīdzēja iegūt pārliecību, ka taisnība ir viņam, nevis viņa draugiem, palīdzēja orientēties Pasaules Plūsmu kartē.

Tagad pati dzīve ir apstiprinājusi to, ka viņam bija taisnība. Draugi ir zaudējuši savus amatus, "izdevīgās" laulības izirušas. Lielākā daļa no šiem cilvēkiem tagad acīmredzami degradējas, jo ir palikuši bez darba un bez naudas un nespēj atrast savu ceļu, kur būtu gan darbs, gan nauda. Bet mūsu kopīgais paziņa kļuvis par ievērojamu rakstnieku. Viņš dara iemīļoto darbu, viņš ir iekšēji brīvs, materiāli nodrošināts un laimīgs personiskajā dzīvē. Turklāt viņš tā arī nav iemācījies "iekārtoties", "ņemt no dzīves visu", izmantojot sociumā atzītās metodes. Viņam šīs metodes nav vajadzīgas, jo tās ved uz nekurieni. Viņš gluži vienkārši ir iemācījies vislabākajā veidā orientēties Pasaules Plūsmās.

Ikviens cilvēks, kas iemācījies orientēties Pasaules Plūsmās, var noteikt, kas gaida viņu sakarā ar to vai citu apstākļu sakritību, ar to vai citu situāciju vai notikumu. Pieņemsim, ka ir iespējams noteikt, kāda darbības sfēra būs perspektīva tieši tev. Pasaulē taču ir tik daudz dažādu darbības jomu — tās ir pieejamas visiem cilvēkiem. Bet personiskā nozīme ir katram sava. Šajā "kartē" nav norāžu: ej tur — tur būs labi, bet tur neej — tur būs slikti. Šāda norāde ir atšķirīga katram cilvēkam. Taču cilvēki to nezina. Viņi izturas tā, it kā šie rādītāji visiem būtu vienādi. Minētajā piemērā ar manu audzēkni viņa paziņas izturējās tā, it kā pastāvētu vienots rādītājs visiem: ej par baņķieri — būs labi, nekļūsti par rakstnieku — tas ir slikti. Mans skolnieks negāja saskaņā ar šo norādi, viņš izvēlējās savu ceļu — un viņam izrādījās taisnība. Bet draugus pievīla pašu izdomātā, pareizāk sakot, sociuma uzspiestā vienotā norāde uz šķietamo labklājību.

Ja kāda darbības joma ir neperspektīva tev, tas nebūt nenozīmē, ka tā ir neperspektīva arī visiem pārējiem cilvēkiem. Tā noteikti būs perspektīva citiem cilvēkiem vai nākotnē kādam par tādu kļūs. Tas tāpēc, ka dažādu cilvēku apziņa attiecībā uz viņu vajadzībām ir atšķirīga. Un tikai katrs pats var noteikt savu ceļu.

Visu notikumu, situāciju un apstākļu sakritību kopums pasaulē pirmajā acu uzmetienā var likties haotisks. Vēl jo vairāk tādēļ, ka, kā mēs jau teicām, visos šajos ceļos, kas ved pie tām vai citām situācijām un notikumiem, nav visiem kopīgu norāžu. Taču tas viss šķiet haotisks tikai tad, ja šo notikumu kopumu aplūko tīri statistiski: atzīmē, cik reizes jūs iekritāt bedrē un cik reizes jums izdevās tai apiet ar līkumu. Proti, pasaule ir haotisku notikumu kopums tikai ārējā plānā. Mūsu iekšējās realitātes telpā mūsu apziņa spēj it kā nejaušos notikumos saskatīt stingras likumsakarības. Mēs spējam ieraudzīt, pēc kādiem likumiem mainās tā vai cita notikuma nozīme attiecībā uz mums personiski. Jo pats notikums, pats fakts, pati ārējā realitāte, kā jūs jau sapratāt, nemainās. Taču dažādi cilvēki tos uztver atšķirīgi. Ārējā plānā varbūt nav norāžu, bet iekšējā plānā, subjektīvi katram cilvēkam, šādas norādes ir.

Noskaidrojuši norādes un likumsakarības, kas attiecas tieši uz jums, jūs pilnīgi citādi izturēsities arī ārējā pasaulē. Var lavierēt starp varbūtībām, it kā tās būtu jau sen kartē atzīmēti upes sēkļi vai, tieši otrādi, mums vajadzīgās straumes, gultnes un ceļi.

Un mēs jebkurā brīdī varam izmantot šo karti.

Kāds mans paziņa ir iemācījies tik meistarīgi pārvaldīt šo savas iekšējās realitātes "karti", ka bez pūlēm spēj paredzēt notikumus. Viņš nevis intuitīvi sajūt gaidāmo notikumu, bet gan uztver šīs intuitīvās ziņas apziņas līmenī, kur tās ietērpjas domu un vārdu formā. Sākumā viņš paredzēja tikai savas dzīves notikumus. Tas ļoti palīdzēja ne vien nopietnās lietās, bet arī sīkumos. Piemēram, viņš varēja pateikt sievai: "Zini, rīt pie mums iegāzīsies ciemiņi, kaut kādi radinieki, kurus mēs pat lāgā nepazīstam. Viņi var sarīkot skandālu. Var, protams, gluži vienkārši paņemt viņus aiz sprandas un izsviest ārā. Bet var vispār izvairīties no šīs situācijas. Klau, aizbrauksim zaļumos. Es jau sen to vēlējos." Viņi aizbrauca zaļumos un lieliski pavadīja laiku, bet vakarā, atgriezušies mājās, no kaimiņiem uzzināja, ka visu dienu pie viņu dzīvokļa durvīm grozījusies kāda dīvaina cilvēku kompānija ar maisiem un somām, viņi skaļi lamājušies un klaigājuši, ka nav kur palikt. Tad nez kur aizgājuši.

Nesen es uzzināju, ka viņš sācis paredzēt arī notikumus citu cilvēku dzīvē, iemācījies orientēties pat viņu iekšējā telpā. Kādu mūsu kopīgu paziņu — ne visai pieredzējušu šai ziņā — viņš pat izglābis no nāves: teicis, ka tajā dienā nevajag lidot ar attiecīgo lidmašīnu (tā cieta katastrofu). Citam palīdzējis izvairīties no bankrota: pateicis, ka nevajag saistīties ar kādu banku (pēc mēneša banka izputēja).

Secinājums: gaidāmo notikumu secību var izskaitļot no šķietamā haosa un jūkļa.

Iemācījušies orientēties "notikumu kartē", apguvuši prasmi saskatīt tajā savus ceļus, mēs varam atkarībā no tā pareizi veidot savu rīcību ārējā plānā.

Tad mācīsimies to visu darīt!

Nedaudz par kartību un haosu

Visa mūsu pasaule nav nekas cits kā sakārtotības, nejaušības un haosa kombinācija. Jo visa pasaule pakļaujas diviem galvenajiem spēkiem: radošajam un graujošajam. Radīšana bez sagraušanas nav iespējama. Lai uzbūvētu jaunu māju, vispirms jāsagrauj vecās, nevajadzīgās būves. Tāpēc, lai pasaule pastāvētu, tajā nepieciešama radošo un graujošo spēku vienotība.

Taču mūsu pasaule ir iekārtota tā, ka sagraušanas procesi tajā noris paši par sevi, bez cilvēka iejaukšanās. Bet radīšanas procesiem vajadzīga zināma piepūle. Ja māju neremontēsim, tā pati sagrūs. Lai tā nesagrūtu, to vajag uzturēt, jāpieliek zināmi pūliņi —jārada.

Tā ir viena no galvenajām cilvēka funkcijām: sakārtot apkārtējo vidi. Starp citu, nepieciešams sakārtot arī sevi, lai sabrukuma procesi negūtu virsroku. Un, apgūstot TEIA sistēmu, mēs nodarbojamies tieši ar to — sakārtojam sevi, radām sevi.

Visa mūsu apzinātā darbība materiālajā pasaulē būtībā arī ir sakārtošanas process. Piemēram, mums ir daudz dažādu lietu. Mums savā dzīvē tās visas nav vajadzīgas vienlaikus. Mēs izvēlamies no tām sev vajadzīgās, tādējādi sakārtojot telpu ap sevi. Iedomāsimies, ka esam nopirkuši televizoru, kas vienlaikus rāda visas programmas. Bet skatīties visas programmas vienlaikus nav iespējams, no tā nav nekādas jēgas, turklāt pēc tādas skatīšanās galvā rodas īsts sajukums. Un tad mēs saprotam, ka no šā vairuma mums jāizvēlas kāda konkrēta programma.

Izvēloties sev vajadzīgās lietas (ne tikai materiālajā, bet arī plašākā nozīmē), cilvēks kļūst par savdabīgu kārtības ieviesēju savā apkārtnē. Bet jūs jau zināt, ko nosaka enerģijas saglabāšanās likums: ja kādā vietā kaut kas nācis klāt, tad citā vietā par tieši tādu pašu daudzumu tas samazinājies. Tā kā haosa un kārtības savstarpējā attiecība ir nemainīga, tad, ja jūs koncentrējat ap sevi kārtību, ap jums pieaug arī nesakārtotības daudzums.

Piemēram, jūs esat nolēmis uzbūvēt māju, proti, sakārtot savu dzīves telpu. Jums vajadzēs doties uz mežu un paņemt no meža celtniecības materiālus, tas ir, nāksies nocirst kokus. Turklāt jūs varat nezināt, ka mežā pastāv sava iekšējā kārtība, — tur tiek ievērots nepieciešamais ekoloģiskais līdzsvars, putnu skaits ir tāds, lai kaitīgo kukaiņu daudzums nepārsniegtu pieļaujamās robežas, un tā tālāk. Bet, ienācis mežā ar cirvi un zāģi, jūs šajā sakārtotajā sistēmā radāt zināmu haosu. Jūs cērtat kokus bez jebkādas sistēmas, nedomājot par to, kur jūsu darbības nāks mežam par labu, kur — kaitēs. Tā rezultātā izrādās, ka putniem tagad ir mazāk iespēju ligzdu vīšanai, tāpēc putnu skaits samazinās, bet palielinās kaitīgo kukaiņu daudzums un mežā tiek izjaukta iedibinātā kārtība. Tādējādi, sakārtojot telpu savā tiešā tuvumā, jūs radījāt zināmu haosu no sevis tālākā telpas daļā.

Lai ko un kādos mērogos darītu cilvēks, viņš vienmēr maina haosa un kārtības savstarpējo attiecību ap sevi.

Vai, piemēram, ir kāda naftas atradne. Ap to — neauglīgs vienlaidus slāneklis. Šeit jau ir zināma kārtība: vienā vietā nafta ir, citā — tās nav. Bet tad atnāca cilvēks un izsūknēja naftu virszemē. Viņš izjauca pastāvošo kārtību un tās vietā radīja haosu.

Pēc tam daļu no iegūtās naftas pārstrādāja degvielā, daļu izmantoja ķīmiskajā rūpniecībā. Cik daudz jaunu un cilvēkiem nepieciešamu lietu tika radīts no šīs naftas! Tas, kas agrāk bija nafta, kļuva cilvēkiem par siltumu, par daudziem izstrādājumiem — polietilēna maisiņiem, plastmasas traukiem, naftas smēreļļām un daudzām citām vajadzīgām lietām. Turklāt, pateicoties šai naftai, radās pat tādas lietas, kas sakārtotības līmeņa ziņā atrodas daudz augstāk nekā nafta, piemēram, iespied- plates un mikroshēmas. Tas viss cilvēku dzīvē radīja zināmu sakārtotību. Tā no haosa radās kārtība.

Jā, taču viss sadedzinātais kurināmais pārvērtās ogļskābajā gāzē, kas pilnīgi haotiski izklīda pa visu pasauli. Bet vēl pēc kāda (ģeoloģiskajos mērogos ne pārāk ilga) laika viss, kas tika saražots no naftas, sabruks un šīs sabrukšanas pi~odukti vienmērīgi izkliedēsies pa zemi un nonāks tās atmosfērā. Kārtība atkal pārtaps par haosu.

Tomēr ne viss, kas tika radīts, pateicoties šai naftai, gāja zudumā. Tā piemēram, palika grāmatas, palika tehnikas progresīvie sasniegumi un tā tālāk. Proti, pateicoties tam, daudzu cilvēku dzīvē uz vairākiem gadu desmitiem ienāca viņiem nepieciešamā kārtība.

Tā haoss pārtop par kārtību, bet kārtība — par haosu. Tas notiek pastāvīgi, katrā mūsu esības mirklī.

Savā materiālajā pasaulē mēs esam atkarīgi no kārtības. Bet cik garlaicīga būtu dzīve, ja tajā nebūtu nekārtības, neparastuma vai nejaušības. Ir taču ļoti neinteresanti dzīvot, ja viss jau iepriekš zināms! Lielākā daļa cilvēku nenovērtē nejaušību lomu. Bet velti.

Dzīvot bez nejaušībām, bez izvēles brīvības, bez lavierēšanas varbūtību pasaulē — tas nozīmē nevis dzīvot, bet nožēlojami eksistēt, visu laiku vilkt vienu un to pašu jūgu, necerot uz daudzveidību. Patiesi, ar ko gan atšķiras ikdienas neradošs darbs no īstas dzīves? Tieši ar to, ka šī ikdienas dzīve sastāv no secīgām standartoperā- cijām. Jūs zināt, ka, lūk, šo uzgriezni vajag ciešāk pievilkt, šī detaļa jānoslīpē, bet šī skrūve jānostiprina. Labākajā gadījumā jūs varat procesu nedaudz dažādot, palabojot jau izdarīto: mazliet labāk noslīpēt detaļu, padarīt tās formu pareizāku un tā tālāk. Nekāda jaunrades prieka, nekādu līkloču un nestandarta gājienu. Tā nav dzīve, tā ir nīkšana.

Taču reizēm ir vieglāk samierināties ar tādu pilnīgu paredzamību nekā zināt, ka nelaimīga nejaušība var tev visu sabojāt.

Atceros, kā manas māsas paziņa, zinātniskā līdzstrādniece, nolēma iekārtoties darbā prestižā institūtā. Viņa lika lietā visus iespējamos un neiespējamos mērķa sasniegšanas līdzekļus. Šī sieviete izvērsa vētrainu darbību, meklēdama cilvēkus, kuri varētu viņu iepazīstināt ar ievērojamu zinātnieku, akadēmiķi, jo ar šā vīra ieteikumu pilnīgi pietiktu pieņemšanai jebkurā amatā. Viņa iepazinās, iemantoja uzticību, lūdza iepazīstināt ar nākamo cilvēku, kas ir tuvāks akadēmiķim. Tā izveidojās daudzu cilvēku ķēdīte, kurā katrs kļuva par savdabīgu pakāpienu kāpnēm, kas veda pie akadēmika.

Beidzot par viņu aizlika vārdu tieši pašam korifejam. Korifejs iepazinās ar uzņēmīgās kundzes zinātniskajiem darbiem. Un galu galā pēc nelielām pārdomām piekrita aizbilst par viņu, protams, ar noteikumu, ka pirms tam tiks personiski iepazīstināts ar pretendenti.

Un kārotā tikšanās diena tika sarunāta. Sieviete tai jau laikus gatavojās, rūpīgi pārdomāja apģērba, frizūras un sejas izteiksmes detaļas. Viņa pat izmēģināja spoguļa priekšā, kā izturēsies, sarunājoties ar akadēmiķi. Sagatavoja atbildes uz visiem iespējamajiem jautājumiem.

Un nu viņa, rūpīgi apģērbusies un sasukājusies, pilnā kaujas gatavībā jau stāv pie sava dzīvokļa durvīm, lai dotos pie akadēmiķa. Viņa grib atvērt durvis, bet… ak šausmas! Durvis neveras vaļā! Acīmredzot slēdzene ieķīlējusies. Sieviete cīkstās ap durvīm desmit, piecpadsmit minūtes, cerot uz panākumiem. Pēc pusstundas kļūst skaidrs, ka pūliņi ir veltīgi. Viņa zvana uz palīdzības dienestu, uz miliciju, uz visiem numuriem, kādi vien ienāk prātā, prasot, lai viņu steidzami glābj! Neviens nereaģē. Beidzot viņa zvana kādam komerc- dienestam, kas palīdz šādās situācijās. Palīgi ieradās pēc stundas, atvēra durvis un ieraudzīja noraudājušos, izspūrušu sievieti saņurcītās drēbēs.

Tikšanās bija izjaukta. Taču dāma nebija no tām, kas tik viegli atkāptos. Cik necik savedusi sevi kārtībā, viņa taksometrā aiztraucās pie akadēmiķa. Sekretāre viņu sagaidīja ar ledainu skatienu un pavēstīja, ka akadēmiķis pirms desmit minūtēm aizbraucis uz lidostu, lai dotos uz ASY kur strādās pusgadu, ka viņa var šurp vairāk nenākt, jo akadēmiķis necieš neprecizitāti, viņš jau tā veselu stundu gaidījis savā darba kabinetā, lai gan varēja mājās mierīgi kārtoties ceļam.

Neatlaidīgā dāma tomēr nezaudēja cerības. Viņa nolēma par katru cenu nokļūt pie akadēmiķa, kad viņš atgriezīsies.

Bet notika neparedzētais. Akadēmiķis neatgriezās. Saņēmis izdevīgu darba piedāvājumu, viņš palika Amerikā uz ilgāku laiku un, šķiet, vēl joprojām negrasās atgriezties.

Lūk, kā kļūmīga nejaušība sagrāva visas cerības uz veiksmīgu karjeru. Un tagad šī dāma, kā ļaudis runā, strādā par sekretāri kādā firmā. Precīzi nezinu, jo mūsu ģimene ar viņu sakarus vairs neuztur. Ar zinātni šī sieviete gan vairs nenodarbojas — tas skaidri zināms, arī citās darbības sfērās nav atradusi sev vietu.

Un nejauka nejaušība, sīkums, muļķība izvērsās par ļaunu likteni. Gadās arī tā.

Ja viss ir paredzams, — slikti, taču pilnīga neziņa un vienas vienīgas nejaušības bez mazākās nojausmas par kādu kārtību — arī nav nekas patīkams. Daudzi no mums to ir izjutuši uz savas ādas. Kad no rīta pamosties un nezini, cik šodien maksā maize, vai tava rūpnīca vēl strādā, vai saņemsi algu vai arī uz to nav ko cerēt. Ne velti ķīniešiem ir spārnots izteiciens, kura jēga ir tā, ka nevienam neiesaka dzīvot pārmaiņu laikmetā. Pārmaiņu laikmets — tas tad arī ir laiks, kad vecā kārtība jau izjukusi, bet jaunā vēl nav izveidojusies, tāpēc apkārt valda viens vienīgs haoss. Un tad jāiztērē daudz spēku un savas dzīves dārgā laika, lai pacen- stos paredzēt nejaušības un pārvarētu šīs nepare- dzamības sekas, taču parastam cilvēkam tas visbiežāk neizdodas.

Parastie cilvēki nespēj normāli justies situācijās, kad neko nav iespējams paredzēt. Prieks, harmonija, interese par dzīvi parādās tad, kad lielās līnijās notikumi virzās sakārtotā, stabilā gultnē, bet nejaušības un neprognozējamība novērojama sīkumos. Lūk, piemēram, jūs precīzi zināt, ka jūsu rūpnīcu rīt neslēgs, ka cenas necelsies, ka darba algu jūs saņemsit laikā, ka vispār pasaulē viss ir mierīgi, nebūs ne katastrofu, ne kara. Tāpēc kopumā jūs varat justies stabili. Taču jūs arī zināt, ka varat satikties gan ar vienu meiteni, gan varbūt ar citu. Varat doties ciemos pie paziņas, bet varat arī aiziet uz kino. Tas ienes jūsu dzīvē nepieciešamo neprognozējamību un daudzveidību.

Bet tagad uzmanību: tas, par ko mēs tikko runājām, attiecas vienīgi uz parasto cilvēku dzīvi, uz cilvēkiem ar ikdienišķu apziņu. Viņi patiešām nespēj dzīvot pārmaiņu laikā — tad viņus piemeklē infarkti. Šie cilvēki nespēj orientēties nejaušībās un apiet nevēlamus notikumus — viņi paklūp uz šīm nejaušībām un krīt.

Tas notiek tāpēc, ka viņi, tēlaini runājot, redz tikai to, kas ir pašiem degungalā. Bet tur ir nejaušību haoss, un nav nekādas kartes, kas ļautu šajās nejaušībās orientēties.

Līdz Pasaules Plūsmu līmenim izaudzis cilvēks redz pavisam citu ainu. Kad zūd ikdienas dzīves orientieri, kad apkārt viss liekas haotisks un nesakarīgs, ir tikai viena izeja — iziet augstākā līmenī un ieraudzīt tur augstāko kārtību, kas valda pār pasauli un ko parasti cilvēki no apakšas nepamana.

Izejot šai augstākajā līmenī, tāpat var un vajag rīkoties tā, lai visas nejaušības, kas ar mums atgadās dzīvē, ne tikai nebremzētu, bet, tieši otrādi, virzītu notikumu gaitu mums vēlamajā virzienā.

Mēs tikko runājām par to, kā haotiskā un sakārtotā pasaulē dzīvo parasts cilvēks. Tādam cilvēkam pašam ir nesagatavota, nesakārtota apziņa. Tāpēc viņš nevar iziet uz augstāku līmeni un ieraudzīt augstāku kārtību visā, ko pats uzskata par haosu. Tāds cilvēks nespēj nejaušību gūzmā saskatīt sistēmu. Viņam nav pieejas šai augstākas pakāpes izpratnei, jo, tēlaini runājot, viņam nav šīs izpratnes atslēgas. Nav atslēgas, kas derētu tieši šo durvju slēdzenei. Ja šis cilvēks arī cenšas tikt skaidrībā par notiekošo nejaušību jēgu, viņš pareizo atbildi tomēr nerod. Tas līdzinās situācijai, kad jautātājs pats nesaprot, par ko viņš taujā, neprot uzdot konkrētus jautājumus un tāpēc saņem neatbilstošas atbildes.

Uzmanību! Tagad es jums stāstu par mūsu pasaules kustību kodolu, par to šīs pasaules dabu, kuru ar panākumiem var apjēgt jau sagatavots prāts, piemēram, tāda cilvēka prāts, kurš jau apguvis visas četras iepriekšējās TEIA pakāpes, jo nesagatavota apziņa pati ir pārlieku nesakārtota un nespēj sistematizēt nejaušības.

Kas tad īsti ir nejaušība sagatavotu, tādu cilvēku uztverē, kuri izauguši līdz līmenim, kas ļauj mijiedarboties ar Pasaules Plūsmām?

Viss ir ļoti vienkārši. Tas, ko sauc par haosu, īstenībā nav haoss, tas ir savdabīgs kārtības un nejaušību "kokteilis", kas arī pakļaujas noteiktiem likumiem.

Bet kas tad galu galā ir haoss un kas — kārtība? Mēģināsim tikt skaidrībā par šiem pamatjēdzieniem. Skaidrība par to ir jāgūst, jo mēs taču, tāpat kā visi cilvēki, dzīvojam uz smalkās robežas starp haosu un kārtību. Mēs dzīvojam uz neskaidrās ro- bežšķirtnes starp šīm divām vidēm. Var teikt, ka mēs savā dzīvē pārvietojamies pa ļoti šauru taciņu, kuras labajā pusē ir bezdibenis, bet kreisajā — vertikāla klints. Var teikt arī citādi: mēs esam kā jūrnieki, kas šķeļ haosa viļņus un atstāj aiz sava kuģa ģeometriski taisnu ķīļūdens sliedi.

Sāksim ar kārtības definīciju. Kārtība — tas ir notikumu secīgums, ko var aprakstīt ar konkrētu matemātikas formulu un kas nepieļauj nenoteiktību. Piemēram, mēs metam spēļu kauliņu. Metam un metam bezgalīgi ilgi. Un uz tā, lai cik mēs arī mestu, visu laiku punkti izkrīt noteiktā secībā. Piemēram, šādā: 1, 2, 3, 4, 5, 6,1, 2, 3, 4,5,6… Un tā līdz bezgalībai. Tā ir kārtība.

Ja secība ir nedaudz citāda, piemēram, 1, 2, 3, 1, 2, 3, 6, 5, 4, 6, 5, 4, tā arī ir kārtība, tikai cita. Arī 1, 6, 2, 5, 3, 4, 1, 6, 2, 5, 3, 4 ir noteikta kārtība.

Cilvēki pastāvīgi tiecas iekārtot savu pasauli tieši šādā veidā. Viņi grib, lai vienam noteiktam skaitlim vienmēr sekotu cits noteikts skaitlis, aiz tā trešais un lai pa vidu nejauktos nekādi citi skaitļi, lai nerastos citi varianti. Proti, lai pēc noteiktas darbības vienmēr nāktu paredzamas sekas. Piemēram, ja ejam uz veikalu, mēs gribam būt pārliecināti, ka tur nopirksim kartupeļus. Mēs gribam precīzi zināt, ka rezultāts būs tieši šāds un ka nebūs nekāda cita varianta, piemēram, gāji uz veikalu pēc kartupeļiem, bet kartupeļus nopirkt nevarēji, tā vietā nācās samaksāt soda naudu. Vai gāji uz veikalu, bet tur saņēmi strāvas triecienu.

Kārtība neparedz šādus neprognozējamus elementus. Kārtība sastāv tikai no paredzamiem atkārtotiem elementiem. Kad mēs ieslēdzām gludekli, tas sasila un mēs izgludinājām veļu, — tā ir kārtība. Kad mēs ieslēdzām gludekli, bet tas teica: "Paklausieties pēdējās ziņas", — tas ir kārtības trūkums.

Tagad pāriesim pie haosa definīcijas. Haoss — tas ir kārtības pretstats, proti, absolūta nesakārtotība. Pieņemsim, ka mēs pasviežam gaisā monētu un mums krīt cipars — ģerbonis. Metam atkal un atkal. Kārtības gadījumā arī turpmāk kristu cipars — ģerbonis. Bet nesakārtotība — tas ir kas pilnīgi pretējs kārtībai. Tātad tagad kritīs ģerbonis — cipars.

Ko šādā gadījumā var secināt? Iznāk, ka nesakārtotība arī ir prognozējama! Nesakārtotība arī ir sava veida kārtība! Tikai, lai paredzētu nesakārtotību, mums ir jāspriež nedaudz citādi. Mums ir precīzi jāzina: ja pagājušajā reizē bija tā, tad nākamajā reizē katrā ziņā būs citādi. Piemēram, mēs precīzi zinām, ka, pastāvot kārtībai, gludeklis, lai cik reizes to arī ieslēgtu, vienmēr gludinās veļu. Nesakārtotības gadījumā mums jāzina: ja tas iepriekšējā reizē gludināja veļu, tad šoreiz tas dziedās dziesmiņas (sk. 15. a un b zīm.).

Tādējādi mēs redzam, ka tad, ja mūsu pasaulē valdītu pilnīga kārtība, šī pasaule būtu absolūti prognozējama. Un, ja mūsu pasaulē valdītu pilnīga nesakārtotība, arī tad pasaule būtu absolūti prognozējama. Pirmajā gadījumā cilvēks vienmēr zinātu: ja šomēnes pensija bija, tas nozīmē, ka arī nākamajā mēnesī būs. Otrajā gadījumā cilvēks spriestu tā: ja reiz šajā mēnesī pensija bija, tad nākamajā nebūs. Un, ja nākamajā mēnesī nebūs, tad pēc mēneša atkal būs.

Jūs jau sapratāt, ka mūsu pasaulē nekad nav ne pilnīgas kārtības, ne pilnīga haosa. Iznāk, ka ne kārtība, ne haoss neparedz nejaušības un absolūtu prognozējamību. Tas ir tas pats, ka cilvēki būtu simtprocentīgi slikti un simtprocentīgi labi. Un visi vienmēr zinātu, ko no viņiem var gaidīt un kā pret viņiem izturēties. Simtprocentīgi labs cilvēks nekādā zinā nedarīs neko ļaunu, bet darīs labu.

Simtprocentīgi slikts nekā laba nedarīs un pret tevi izturēsies tikai slikti. Tātad jāizvairās no sliktā un jādraudzējas ar labo. Viss ir skaidri un saprotami. Tieši tāpat, ja mums ir darīšana ar absolūtu nesakārtotību, varētu vadīties pēc loģikas "no pretējā" un nemitīgi gūt panākumus.

Bet mūsu pasaulē tādā sterilā veidā nepastāv nekas. Mēs taču dzīvojam ļoti plānā esības slānī, kur robežojas pretmeti. Un uz šīs robežas notiek haosa un kārtības sajaukšanās. Un šeit tad arī sākas īstās nejaušības un neprognozējamās lietas. Un šis nesakārtotības un kārtības elementu sajaukums, kuru cilvēki nepareizi sauc par haosu, nepakļaujas nekādām matemātiskām likumsakarībām. Nav iespējams izvest formulu!

Var teikt, ka cilvēki dzīvo absolūtas nesakārtotības un kārtības elementu sajaukuma pasaulē (sk. 15. zīm.).

Sarežģīti? Nemaz. Viss ir ļoti vienkārši un atgādina to, ko mēs tagad redzam savā valstī. Dažas reizes pensiju, piemēram, izmaksā laikā (kārtība), tad tās izmaksa aizkavējas (haoss), pēc tam vēl vairākas reizes aizkavējas tieši tikpat ilgi (cits kārtības veids), pēc tam atkal sāk maksāt laikā (tikko izveidotās kārtības izjaukšana, tas ir, haoss). Tātad cilvēka dzīve —tā ir noteiktas kārtības un nejaušības sajaukums.

15. zīm. a, b. Gāzes molekulas vienmērīgi sadalītas pa visu trauku — tas ir haoss.

Molekulas koncentrētas vienā trauka pusē — tā ir kārtība. c. Pilns mūsu pasaules atspulgs — kārtība mijas ar haosu

Mēs jau runājām par to, ka haoss, sabrukums — tas būtībā ir dabisks pasaules stāvoklis. Ja neko nedara, nepieliek radošus pūliņus, pasaulē viss pakāpeniski sabruks. Mēs runājām arī par to, ka pats cilvēks tiecas savu pasauli sakārtot. Viņš tiecas, taču ne vienmēr tas izdodas. Reizēm izdodas, reizēm — ne. Respektīvi, cilvēks nav noteicējs pār šiem procesiem. Viņš ne vienmēr spēj radīt kārtību pēc paša gribas.

Bet kur tad mūsu haotiski sabrūkošajā pasaulē tomēr rodas kārtības elementi? Cilvēks pēc savas gribas tos nevar ieviest, turklāt tie pastāvēja jau ilgi pirms viņa parādīšanās, citādi jau nekādas evolūcijas nebūtu.

Lūk, tas tad arī ir pats galvenais, kam gribu pievērst jūsu uzmanību. Tā ir tā izpratne, kura mums nepieciešama turpmākai orientācijai.

Lieta tā, ka zināmas kārtības ieviešanu haosā nosaka mūsu bezgalīgi lielās, apgarotās un ar dvēseli apveltītās pasaules kustības. Kārtību ienes tieši šīs dzīvās pasaules saskaņotās kustības, citiem vārdiem — Pasaules Plūsmas.

Bet kāpēc šie kārtības elementi haosā izvietoti nesakārtotā veidā? To nosaka mūsu pasaulē notiekošo procesu bezgalīgā sarežģītība.

Tāpēc haosa un kārtības sajaukums ir dīvains un nevienmērīgs. Piemēram, uz mūsu planētas ir zonas, kur pārsvarā valda haoss un kārtības ir visai maz, turklāt šādu zonu ir ļoti daudz, var teikt, ka tās aizņem lielāko dalu Zemes virsmas. Bet ir arī tā saucamās "spēka vietas", kur kārtība dominē pār haosu. Tādu vietu nav visai daudz, un uz Zemes virsmas tās izvietotas ļoti nevienmērīgi, bez jebkādas kārtības. Spēka vietas — tās ir vietas, kur Zemes dabiskā enerģētika ir sevišķi spēcīga un koncentrēta. Šādas vietas kopš seniem laikiem iecienījuši šamaņi un dziednieki.

Jūs pats varat pārliecināties, kādas ir atšķirības haosa un kārtības ziņā starp parastajām un spēka vietām ^ja, protams, jums palaimēsies atrast spēka vietu). Šim nolūkam vajadzīgs spēļu kauliņš, pildspalva un papīrs. Vispirms metiet spēļu kauliņu simt reizes parastajā vietā, tad — spēka vietā.

Pierakstiet rezultātus. Pēc tam šos rezultātus salīdziniet. Saskaitiet, cik reizes vienā un otrā vietā izkrita kādi elementi noteiktā kārtībā. Piemēram, cik reizes izkrita skaitļi secībā 1, 2, 3 parastajā vietā un cik — spēka vietā. Jūs būsit pārsteigts, ieraugot, ka šie rādītāji parastajā vietā un spēka vietā ir ļoti atšķirīgi. Turklāt šie rezultāti ir atkārtojami. Lai cik reizes jūs veiktu eksperimentu, attiecība saglabāsies.

Vai nav sajūta, ka šo kārtību uztur kāds saprātīgs spēks? Tā tas arī ir. Parastā, enerģētiski vājā vietā Pasaules Plūsmu ietekme ir krietni mazāka un tās neuztur kārtību. Enerģētiski spēcīgā vietā Pasaules Plūsmu izpausme ir daudz spilgtāka. Šai vietai piesaistītais spēks ir tas, kas sakārto uz spēļu kauliņa izkrītošo punktu secību.

Sakarā ar to vēlreiz padomāsim, kas tad patiesībā ir Pasaules Plūsmas un kāpēc mēs tās saucam par saprātīgu spēku.

Nu tāpēc, ka Pasaules Plūsmas nav nekas cits kā Visuma domāšanas procesi.

Jūs taču jau lieliski zināt, ka doma ir materiāla, un paši savā dzīvē par to ne reizi vien esat pārliecinājušies, sūtot savas domas citiem cilvēkiem enerģijas vai informācijas plūsmas veidā. Bet cilvēka domas salīdzinājumā ar Visuma domām ir tikai pavisam sīki strautiņi. Iedomājieties, kāds varens spēks piemīt šīm milzīgajām energoinformatīvajām plūsmām — Visuma domāšanas rezultātam! Tādai plūsmai ir bīstami stāties ceļā. Un ir nāvīgi bīstami tajā peldēt pret straumi.

Pasaules Plūsmas — tās ir Visuma domas, tā iekšējās dzīves rezultāts. Visuma domas ir nemitīgā kustībā. Un jebkurš process, kas notiek tur, augstākajos līmeņos, nedaudz citādi atspoguļojas mūsu materiālajā pasaulē. Visuma domas, protams, iedarbojas uz mūsu Zemes pasauli, tās izraisa mūsu pasaulē noteiktas pārmaiņas. Un šīs pārmaiņas ienāk ar it kā nejaušu notikumu starpniecību. Taču mēs varam analizēt ap mums notiekošās nejaušības. Jo mūsu apziņa, kaut arī nav salīdzināma ar Pasaules Plūsmu mērogiem, tomēr ir tās pašas dabas instruments!

Tomēr kārtības elementi, kurus mūsu pasaulē ienes Pasaules Plūsmas, neskar visus notikumus un līdz ar to nenovēršami saduras šeit ar haosa izpausmēm. Neaizmirstiet: mēs taču dzīvojam uz tās esības robežas, kur sastopas kārtība un haoss. Tāpēc arī rodas dīvains kārtības un nekārtības sajaukums, kuru mūsu pasaulē vēro parastie cilvēki.

Bet, paceļoties jaunā pakāpē, kā to jau izdarījāt jūs, var ar apziņu pieskarties Pasaules Plūsmām un pieņemt to radītos spēles noteikumus. Un dzīvot atbilstoši šai kārtībai.

Tad jūs šo kārtību ienesīsit arī savā zemes dzīvē. Bet tas nozīmē, ka jūs vairs nebūsit atkarīgi no haosa un nejaušībām. Jums radīsies savi, parastiem cilvēkiem nezināmi dzīves likumi. Viņi nesapratīs, kā jūs dzīvē atrodat to taciņu, kas jūs ved tikai no labāka uz vēl labāku. Viņi nezina, ka tiem, kuri izgājuši Pasaules Plūsmu līmenī, šī taciņa ir labi redzama, kamēr visi lejā palikušie redz tikai akmeņus, bedres un izciļņus un uz tiem klūp, bet šo taciņu neredz.

Lejā ir haosa un kārtības sajaukums, ko sauc par zemes dzīvi.

Augšā — samanāms ceļš, un, ja iet pa to, iespējams sakārtot savu zemes dzīvi, atstājot sev izklaidei kādu daļiņu tās nejaušību un pārsteigumu.

Tikai tā iespējams īstenot lielākajai daļai neaizsniedzamo sapni, par kuru mēs jau runājām: lai dzīve kopumā būtu stabila un ritētu pa iebrauktām sliedēm, tomēr tajā būtu arī nenozīmīgas daudzveidīgas un patīkamas nejaušības. Mēģinot tieši iedarboties uz materiālo pasauli, to mainot un labiekārtojot, šo mērķi nekad nesasniegt. Jūs varat nopelnīt milzums naudas, varat uzcelt vairākas mājas, varat nopirkt mašīnas ar bruņu stikliem, nolīgt vairākus miesassargus, taču tik un tā nebūsit no visa pasargāts. Un tikai Pasaules Plūsmas — nejaušību pasaules likumi — garantē pilnīgu drošību, ja cilvēks dzīvo saskaņā ar tām.

Turklāt šie Visuma domāšanas procesi vispār jau mūs tieši neskar, tie gluži vienkārši rit savu gaitu. Bet lieta tā, ka cilvēki, kas izauguši līdz šim līmenim, iegūst tiesības un iespējas "noklausīties" Visuma domas. Un izmantot dzirdēto savas dzīves labiekārtošanai.

Tagad atcerēsimies to, par ko jau runājām: nozīme ir nevis notikumiem pašiem par sevi, bet to jēgai attiecībā uz jums.

Mūsu individuālā mijiedarbība ar Pasaules Plūsmām rada noteiktus nozīmes laukus. Tāpēc izpratnes vienkāršības labad varam uzskatīt, ka Pasaules Plūsmu domas rod izpausmi nevis faktos, nevis notikumos, bet gan to nozīmē. Respektīvi, no Pasaules Plūsmām jūs varat "uzzināt" nevis informāciju par apkārtējās pasaules notikumiem, bet gan par šo notikumu iekšējo jēgu un nozīmi — jēgu un nozīmi tieši attiecībā uz jums, uz jūsu apziņu.

Jebkuram pirmajā acu uzmetienā šķietami nejaušam notikumam attiecībā uz apziņu, tas ir, subjektīvo realitāti, ir sava nozīme. Turklāt katrai apziņai šī nozīme ir citāda. Tas ir ļoti svarīgi! Ja labi padomājam, tad saprotam, ka nozīme — tā vispār ir ļoti subjektīva lieta. Proti, jebkuram faktam, jebkuram vārdam, jebkuram ārējās pasaules objektam principā ir nozīme tikai tāpēc, ka ir kāda apziņa, kas to uztver un analizē.

Tieši tāpēc no jebkuras gleznas, no jebkuras grāmatas, no jebkura notikuma katrs secinās ko savu. Katrs, kas lasa TEIA sistēmai veltītās grāmatas, atrod tajās kaut ko savu. Tāpēc nav iedomājams, ka visi lasītāji, kuri apguvuši šajās grāmatās izklāstīto, iegūs pilnīgi vienādas zināšanas, kas ne ar ko neatšķirsies. Nē, katram būs savas paša, personiskās zināšanas. Jūs droši vien esat bieži ievērojuši, ka dažādi cilvēki pamanās ieraudzīt apkārtējās dzīves notikumos un faktos to, ko viņi visvairāk vēlas ieraudzīt, to, ko viņi visvairāk gaida, proti, to, kas atbilst viņu apziņā notiekošajiem procesiem. Piemēram, meitenei pārstājis zvanīt iecerētais. Māte viņai saka: "Tu taču viņam neesi vajadzīga." Māsa teic: "Nē, viņš patiesībā tevi mīl, tikai grib izraisīt tevī greizsirdību." Draudzene bilst: "Viņš šaubās, nav pārliecināts, vai vajag ar tevi precēties." Bet patiesībā izrādās, ka puisis saslimis un nokļuvis slimnīcā. Kam lai tic, kam lai klausa? Jātic un jāklausa sev. Jo viena un tā paša notikuma jēgu un nozīmi dažādi cilvēki uztver atšķirīgi, subjektīvi.

Tas ir pilnīgi saprotams un skaidrs. Piemēram, pie jaunas ģimenes atbrauc ciemos sievas māte. Vai tas ir labi vai slikti? Objektīvi — ne viens, ne otrs. Objektīvi tas gluži vienkārši ir fakts, un viss. Bet subjektīvi šā notikuma nozīme jaunajai sievai un viņas vīram ir pilnīgi atšķirīga…

Savā dzīvē mēs saskaramies ne tik daudz ar faktiem un notikumiem, cik ar šo faktu un notikumu nozīmes laukiem. Orientējoties tikai uz notikumu, tikai uz faktu, tikai uz materiālo, fizisko darbību, orientēties pasaulē nav iespējams. Ja jūs orientējaties tikai uz pašu darbību un novērtējat šo darbību, neņemot vērā tās nozīmi tieši attiecībā uz jums konkrētajā situācijā, jūs pastāvīgi kļūdāties. Piemēram, jūs nolemjat: nopelnīšu 100 dolārus! Jo tas taču ir labi — nopelnīt 100 dolārus! Un jūs tos nopelnāt, bet šajā laikā valstī atceļ dolāra lietošanu. Un visi jūsu dolāri zaudē savu nozīmi.

Tas notika tāpēc, ka jūs orientējāties uz pašu faktu, uz darbību un neņēmāt vērā tās iespējamo nozīmju lauku.

Bet informāciju par konkrētās darbības nozīmju lauku tieši attiecībā uz jums un tieši attiecīgajā brīdī var iegūt, vienīgi pieslēdzoties Pasaules Plūsmām. Saņēmis šo informāciju, jūs varēsit paredzēt darbības vai notikumu nozīmi un jēgu tieši attiecībā uz sevi.

Visa mūsu navigācija dzīves jūrā — tā ir navigācija nevis starp faktiem un notikumiem, bet tieši starp šo faktu un notikumu nozīmju laukiem.

Un no tā, cik prasmīgi mēs īstenojam šo navigāciju, ir atkarīgs viss — panākumi, labklājība, dzīvesspēja, spēks vai, gluži otrādi, nīkuļošana un izdzišana.

Tieši ar šo navigācijas neprasmi ir saistīts daudzu firmu krahs. Ar izveidošanas brīdi firma sāk uzņemt apgriezienus, iziet sev atbilstošajā līmenī un kādu laiku pastāv stabili. Bet firmas darbību nosaka konkrēts cilvēks ar konkrētu apziņu. Kamēr viņš attīstīja firmu, kamēr sasniedza stabilitāti, viss bija lieliski . Bet tad pasaulē kaut kas gandrīz nemanāmi izmainījās. Ja uzņēmuma vadītājs ar savu apziņu spēj uztvert šo pārmaiņu un piemēroties tai, viņa firma arī turpmāk plauks. Bet ko nozīmē pārmaiņa pasaulē? Tikai to, ka vecās notikumu un faktu nozīmes nomainījušas jaunas. Un, ja cilvēks to nav pamanījis, nelaime ir klāt kā likts. Notikumu nozīmes nu jau ir citas, bet viņš tās uztver pa vecam. Viņš sāk pieļaut kļūdas. Firma zaudē apgriezienus. Tiek darīts viss, lai firmu glābtu, bet, tā kā tas notiek veco nozīmju ietvaros, pozitīvu rezultātu nav. Galu galā firma izput. Bet daudzas līdzīgas firmas plaukst un zeļ. Un tā notiek tikai tāpēc, ka šo firmu īpašnieki prata laikus uztvert pārmaiņas pasaules notikumu nozīmē gan attiecībā uz sevi, gan attiecībā uz firmu.

Tas līdzinās situācijai, kad valstī mainījušies likumi, bet cilvēks par to neko nezina. Viņš nenojauš, ka saskaņā ar jaunajiem likumiem pēc pusnakts nedrīkst ieslēgt elektrību, par to tagad uz gadu ieliek cietumā. Un turpina visu nakti sēdēt, ieslēdzis elektrību. Un nonāk aiz restēm. Nevienu par to nevar arī vainot: vajadzēja laikus uztvert vecā fakta jauno nozīmi. Tā teikt, likumu nezināšana neatbrīvo no atbildības.

Ar smalkās energoinformatīvās pasaules likumiem ir sarežģītāk. Tie nav ierakstīti Civillikumā. Tos var tikai "uztvert no gaisa" ar savas apziņas palīdzību. Uz katra fakta, parādības un notikuma nav birkas ar tā nozīmes izskaidrojumu. Gribi šo nozīmi uzzināt, — salīdzini savas vēlmes ar Pasaules Plūsmu gaitu un sapratīsi, ka šo jēgu ir daudz un tās var jebkuru mirkli mainīties.

Starp citu, tieši šā iemesla dēļ Zemes iedzīvotāji nespēj nodibināt kontaktu ar citām civilizācijām. Mēs taču Kosmosā neesam vientuļi, tas ir acīmredzami! Bet vienu un to pašu faktu nozīme mums un citām pasaulēm ir pilnīgi atšķirīga. Nosacīti runājot, tas, kas mums nozīmē "labdien", viņiem labākajā gadījumā varbūt vispār neko nenozīmē, bet sliktākajā var nozīmēt pavisam ko pretēju, piemēram: "Mēs negribam pārjums neko zināt."

To ir ļoti viegli saprast. Zeme var citu pēc cita raidīt Kosmosā draudzīgus vēstījumus, taču citas civilizācijas uztver citu signālu: traku troksni, kas nāk no Zemes. Viņiem tā ir mūsu sūtījuma īstā valoda, īstā jēga, nevis mūsu pieklājīgie sveicieni, kurus viņi gluži vienkārši nepamana kā kaut ko tādu, kam nav nekādas jēgas.

Kad mēs redzam notikumu nozīmi un jēgu, tad nejaušības pārstāj būt nejaušības. Jo katrai nejaušībai taču ir kāda jēga. Starp citu, gadījumā ar firmas attīstību un krahu visu reizēm var glābt… jaunatnācējs. Piemēram, jauns darbinieks vai jauns vadītājs. Jo viņa apziņa vēl nav piesārņota ar apkārt notiekošā vecajām nozīmēm. Viņš, atšķirībā no vecajiem darbiniekiem, ar savu svaigo skatienu saredz patiesās nozīmes. Piemēram, kad vecais darbinieks grib pagarināt līgumu ar iepriekšējo partneri, kas vienmēr bijis uzticams un drošs, jaunais darbinieks var sajust, ka tagad viss mainījies un līdzšinējās drošības vairs nav. Un tādējādi izglābt firmu.

Tieši šis fenomens radījis parunu: "Iesācējiem veicas." Viņiem veicas gan kāršu spēlē, gan ruletē. Veicas tāpēc, ka viņu apziņā vēl nav iekļuvuši štampi,

stereotipi attiecībā uz to, kā jāizturas konkrētajā situācijā. Viņu izturēšanās ir spontāna, intuitīva — šie cilvēki orientējas uz notikumu patieso jēgu.

Paiet laiks — un viņi vairs nav iesācēji. Arī viņi apaug ar uzvedības stereotipiem. Bet tur, kur ir stereotipi, nav iespējama dzīvās un kustībā esošās pasaules patiesa sajušana.

Mēs varam uz visiem laikiem palikt šādi "iesācēji", kuriem allaž veicas, palikt pat tad, ja mums jau ir milzīga dzīves pieredze.

Un mēs visi varam panākt, lai Pasaules Plūsmas kalpo mums, — ir tikai jāzina un jāatceras, kā noteikt vislabāko ceļu starp notikumu nozīmes laukiem.

16. zlm. Pasaules Plūsmu slēdzene nav atdarāma ar savām nozīmēm nepiemērotu atslēgu. Slēdzeni nav iespējams nomainīt, bet var izlabot atslēgu

Dzīves joslainība: orientēšanās paņēmiens

Kā jūs sapratāt, kārtība un haoss mūsu dzīvē izvietoti nevienmērīgi. Tas ir saistīts ar Zemes cilvēku un Pasaules Plūsmu mijiedarbību, kāda pastāv tagad. Kaut kur ir spēka vieta, un tur Pasaules

Plūsmām vieglāk pievienoties, tātad vieglāk ieviest savā dzīvē vairāk kārtības. Kaut kur ir daudz attīstītu, augsti organizētu cilvēku — tātad tur būs vairāk kārtības visā notiekošajā nekā citās vietās. Bet kaut kur citur ir sapulcējies rēcošs vāji organizētu cilvēku pūlis. Tur būs maz kārtības un daudz haosa.

Ar šo neviendabīgo Pasaules Plūsmu ietekmi ir saistīts tāds fenomens kā dzīves joslainība.

Visi zina, ka dzīve ir kā jūrnieku krekls: gaišajai joslai seko tumšā. Turklāt ir gan liela mēroga joslas (labs gads — slikts gads), gan šaurākas, īsāku periodu, kāda viena uzdevuma izpildes laiku aptverošas joslas. Daudzi studenti zina, ka šādas joslas var nomainīt cita citu pat vienas eksāmenu sesijas laikā: ja pirmajā eksāmenā paveicās, otrajā nekas labs nav sagaidāms, un tā tālāk. Tas ir saistīts ar to, ka veiksmes sadalījums nozīmju sfērā tiecas būt nemainīgs.

Dabā ir viss — gan kārtība, gan haoss, gan pozitīvais, gan negatīvais. Arī cilvēkā viss tiecas harmoniski savīties. Tāpēc bieži vien neizdodas pieķerties tikai labajam un nemitīgi atrasties tajā, nelaižot sev klāt neko sliktu. Tā nenotiek.

Ja jums ļoti paveicies, tad jūs kaut kādā ziņā esat kļuvis dabas parādnieks — pavilcis segu uz savu pusi. Tātad sagaidāms, ka jau drīz šo segu jums var novilkt pavisam. Jo apkārtējā Zemes pasaule tiecas uz kārtības un haosa līdzsvaru. Tā izpaužas vissvarīgākais dzīves likums: par visu ir jāmaksā.

Kāds varbūt pajautās: kāda gan joslainība var būt mūsu jaunajā attīstības līmenī, ja no lietu loģikas izriet, ka tas, kas seko Pasaules Plūsmu likumsakarībām, virzās pa gludu, iebrauktu nemitīgas laimes un labklājības ceļu? Dziļākajā būtībā tā arī būs. Jūs iziesit uz savas dzīves vadlīnijas, apzināsities dzīves jēgu un savu dzīves uzdevumu, un tas jūs vedīs pa harmonijas un sakārtotības ceļu. Bet Zemes dzīvē šis ceļš tomēr iet caur melnbalto nozīmju laukiem. Jūsu uzdevums ir šajos laukos nenomaldīties no sava galvenā ceļa un koriģēt to paša spēkiem. Jums ir šis spēks — tas rodams ar Pasaules Plūsmu palīdzību atrastajā jūsu galvenajā ceļā. Un tieši šis spēks palīdzēs jums pilnīgi jaunā veidā organizēt dzīves joslainību, lai tā būtu joslaina tikai pēc formas, bet ne pēc būtības.

Zemes dzīves joslainība ir neizbēgama. Bet, mums par laimi, ir kāda īpatnība. Tā kā notikumu nozīme ir subjektīva, tad arī notikumu novērtējums ir subjektīvs. Kā mēs nosakām, ka dzīve ir joslaina? Pareizi, tikai ar savu novērtējumu! Ikreiz, kad mēs kādu notikumu novērtējam kā neveiksmīgu, mēs novirzām savu "nozīmju svārstu" uz negatīvo sfēru. Paši novirzām, neviens cits to mūsu vietā nedara! Ievērojiet — dzīve to nedara. Tie esam mēs, kas dzīvei saka: tu mums tagad piespēlēji šo rie- beklību. Un tad svārsts virzās uz otru pusi — dzīve taču tiecas atjaunot līdzsvaru. Tad mēs dzīvei sakām: cik viss notiek veiksmīgi, cik viss ir labi! Un dzīve atkal tiecas atjaunot līdzsvaru, novirzot svārstu uz pretējo pusi.

Tātad kaut kādā ziņā iespējams dzīvi apmānīt! Bet kā? Gluži vienkārši citādi izkārtojot savus novērtējumus.

Citādi izkārtojot savus novērtējumus, mēs varam iemācīties vadīt dzīves joslainību.

Tas — pirmkārt. Bet, otrkārt, jēdzieni "labi" un "slikti" ir vairāk nekā nosacīti un ļoti subjektīvi.

Proti, mēs paši viegli varam noteikt, ko mums tagad nozīmēs "slikti", tas ir, ar ko mēs savā dzīvē maksāsim par veiksmi. Šis nosacītais "slikti" patiesībā var nemaz nebūt slikti. Tāpēc šis "slikti" var kļūt par valūtu, ar kuru mēs maksājam par dzīves labumiem. Jā, par visu ir jāmaksā, bet valūtu, kurā maksājam, mēs izvēlamies paši. Tad nu izvēlēsimies sev visērtāko valūtu.

Pārkārtojuši novērtējumus "labi" un "slikti" tā, kā ir vajadzīgs mums, mēs sev samazinām gan labo, gan slikto notikumu nozīmību. Bet, kad šīs nozīmības samazināšana notiek mūsu apziņā, tad arī savā dzīvē mēs kļūstam mazāk atkarīgi no joslai- nības. Tas ir, mēs gluži vienkārši pārstājam pakļauties veiksmes un neveiksmes nomaiņas ilgajiem periodiem.

Lūk, ko mums dod prasme vadīt dzīves jos- lainību.

17. zīm. Dzīve ir strīpaina kā jūrnieka krekls. Ja esat uz tumšās joslas, tas nozīmē, ka drīz sāksies gaišā josla. Un tās izvietojas nejauši (a), tā ka gaišajā joslā var iekrist gan svarīgais, gan mazsvarīgais. Taču savas nozīmes var pieskaņot joslainībai (b), un visas neveiksmes skars maznozīmīgās sfēras, bet veiksme — nozīmīgās sfēras

Bet ne tikai to. Ja ir vēlēšanās, mēs varam iet tālāk — nepiešķirot pārāk lielu nozīmi ne pasaulīgajai veiksmei, ne neveiksmei, mēs vēl varam iemācīties piesaistīt sev lielākas veiksmes, bet neveiksmes — sīkākas. Šai nolūkā jāpanāk, lai veiksme ir lielākās un mums nozīmīgākās lietās, savukārt neveiksmēm atstāsim nenozīmīgo un nesvarīgo. Tādā kārtā mēs parādīsim pienācīgo cieņu šīs pasaules materiālajai dabai, Zemes melnbaltajai pasaulei, ieliksim ķeksīti iepretī vārdam "slikti", un tas tiks mums "ieskaitīts" un vairs nesaistīs mūs, kur nav vajadzīgs.

Kā apgūt šo mākslu? Vispirms mums jāiemācās orientēties savā iekšējā, virtuālajā pasaulē, kur atrodas apziņas struktūras. Tad šajā iekšējā apziņas telpā jāatrod jēdzieniem "labi" un "slikti" atbilstošās sfēras un jāiemācās pārnest tajās savas apziņas centru. Jūs drīz vien pārliecināsities, ka to izdarīt nemaz nav tik grūti: lai orientētos mūsu iekšējā pasaulē, mūsu apziņa izmanto telpisko koordināšu sistēmu!

Vai esat gatavi? Tad sāksim!

TEIA sistēmas 5. pakāpe

1. solis. Savas apziņas virtuālās telpas atrašana

Apsēdieties ērtā pozā, aizveriet acis. Jūs ierau- dzīsit sev priekšā tumšu telpu. Var teikt, ka jūs esat nonācis tukšā tumšā telpā. Tā tas arī ir. Jūs esat nonācis savas apziņas virtuālajā telpā. Sajūtiet šīs telpas apmērus. Tai, tāpat kā parastajai zemes dzīves ārējai telpai, ir trīs dimensijas. Nav vienīgi ierobežojošā apvāršņa. Ja mēģināsit iztēloties jebkuru ainu, tā parādīsies kaut kur jūsu priekšā, mazliet virs acīm — it kā uz ekrāna. Taču bez šā ekrāna ir arī tukšuma telpa.

Vai koncentrējāties kā nākas, vai sajutāt sevi apziņas telpas iekšienē? Tad ir labi. Tagad atcerieties jebkuru dzejas rindu. Pirmo, kas ienāks prātā. Piemēram, "Mulsuma laiks! Acu valdzinājums…" Bet nu mēģiniet noteikt, tieši kur telpā, kurā jūs patlaban atrodaties, ir šī rinda. Nemeklējiet to sevī, savā dvēselē un ķermenī, nemeklējiet to arī kaut kur debesīs. Nosakiet tās telpiskās koordinātes virtuālajā telpā, kurā jūs patlaban atrodaties. Kur tā ir? Augšā un pa labi, vidū, pa kreisi un lejā vai vēl kur citur? Jums pavisam tuvu vai tālu?

Bet tagad atcerieties maijpuķīšu smaržu. Un kur tā ir jūsu iekšējā telpā? Nebrīnieties, ja jums nāksies to meklēt pavisam citā šīs iekšējās telpas daļā. Turpiniet pārcilāt atmiņas. Citronu garša… Atcerējāties sajūtu? Zobi iecērtas caurspīdīgajā dzeltenajā gabaliņā, skābā sula nokļūst uz jūsu mēles… Bet kur tā atrodas virtuālajā telpā? Meklējam, nosakām koordinātes.

Bet tagad cita veida atmiņas. Atcerieties reizrēķinu. Nē, nevajag to no galvas atkārtot, pietiek atcerēties, ka divi reiz divi ir četri, vai iztēloties, kā tas izskatās (atcerieties — uz skolas burtnīcu vākiem bija nodrukāta visa reizrēķina tabula), vai atsaukt atmiņā savu sajūtu aritmētikas stundu laikā, kad jūs mācījāties reizrēķinu. Un kur tad ir reizrēķina tabula jūsu virtuālajā telpā? Atcerieties labāk ko patīkamāku — sulīgu šašliku, zilu jūru, rožu pušķi…

Jūs konstatēsit, ka tas viss rodams dažādās jūsu iekšējās telpas vietās, ka šī telpa ir patiesi bezgalīgi dziļa, ja jau tajā atrodas tik daudz visa kā. Tā ietilpina sevī visu, kas vien ir jūsu apziņā!

Interesanti, vai ne? Kad mēs aizveram acis, noskaidrojas: lai orientētos savā iekšējā telpā, mēs izmantojam parasto telpisko koordināšu sistēmu: augstāk — zemāk, pa labi — pa kreisi, tuvāk — tālāk. Un es tūdaļ jums pateikšu, ka jūsu apziņas elementu izvietojums šajā telpā stabili saglabājas, tas nemainās. Proti, tur, kur jūs reiz atradāt kādu dzejas rindu, jūs to atradīsit arī nākamreiz un vienmēr, kad vien gribēsit to atrast. Tāpēc, atraduši citrona garšas, reizrēķina tabulas un citu apziņas elementu "dzīvesvietu", ziniet: tieši tajos punktos, kur tos atradāt, tie mīt pastāvīgi!

Šajā telpā atrodas arī mūs interesējošās "labi" — "slikti" vietas.

TEIA sistēmas 5. pakape

2. a solis. Iekšējā "labi" vietas atrašana

Pirms stāties pie šā soļa izpildes, jums jāapsēžas pie galda, jāpaņem pildspalva, papīrs un jāsastāda sev patīkamo atmiņu saraksts. Ilgi nedomājot, pierakstiet to, kas pirmais ienāks prātā, piemēram, brauciens uz jūru pagājušajā gadā, kā jūs spēlējāt paslēpes bērnībā, garšīgais saldējums, ko vakar apēdāt, un tā tālāk. Pierakstot tūdaļ atcerieties šo patīkamo notikumu izraisītās sajūtas — cik labi jums bija tajā brīdī. Notikumu nozīmība nav svarīga — tās var būt gan nopietnas veiksmes dzīvē, gan dažādi patīkami sīkumi, galvenais, lai būtu prieka un siltuma sajūta. Pierakstiet 5 — 6 tādus notikumus, vairāk nav obligāti.

Sastādījis sarakstu, apsēdieties ērtā pozā, atslābinieties, aizveriet acis un pēc kārtas atrodiet visus šos notikumus savā iekšējā telpā. To izdarījis, jūs atklāsit: lai gan šo notikumu telpiskās koordinātes ir atšķirīgas, tomēr, tiem visiem ir kas kopīgs, proti, saskares vai krustošanās punkts. Atrodiet šo vietu — tā ir katrā atmiņā ienākušā patīkamā notikuma zonā.

Tā tad arī ir mūsu meklējamā "labi" atrašanās vieta.

Iegaumējiet, kur tā atrodas. Vēlreiz pārbaudiet, vai esat iegaumējis to. Nostipriniet to savā atmiņā un atveriet acis.

Tātad jūs konstatējāt, ka visām labajām atmiņām ir viena kopīga atrašanās vieta. Tagad jūs to esat atradis. Tas jums vēl noderēs.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

2. b solis. Iekšējā "slikti" vietas atrašana

Tagad jūs gaida mazāk patīkams uzdevums nekā iepriekšējais. Jūs nupat sastādījāt patīkamo notikumu sarakstu. Tagad jums tas pats jāizdara attiecībā uz nepatīkamajiem notikumiem. Tiem nav obligāti jābūt ļoti sāpīgiem notikumiem —pilnīgi pietiek atcerēties "vidēja smaguma" nepatikšanas: izkrišana eksāmenos studiju gados, bērnībā dabūts pēriens, vakar priekšnieka izteikts rājiens.

Tagad atkal aizveriet acis un, tāpat kā to darījāt ar "labi", atrodiet vietu, kur koncentrējas visi sliktie notikumi. Tā ir "slikti" atrašanās vieta.

Pārbaudījāt, pārliecinājāties par savām sajūtām un tagad precīzi zināt to atrašanās vietu. Varat atvērt acis.

Jūs konstatējāt "slikti" atrašanās vietu. Šī atziņa jums vēl būs vajadzīga.

Tātad jūs pārliecinājāties, ka visas atmiņas — gan labās, gan sliktās — mīt jūsu apziņas telpā nebūt ne kur pagadās un kā pagadās. Tās ir sakārtotas, piesaistītas noteiktai vietai kā apzinīgi pilsētnieki pieraksta vietai. To vidū nav klaidoņu! Tās precīzi zina savu vietu. Papriecājieties par tādu kārtību sevī: atmiņu izvietojums katra cilvēka virtuālajā telpā ir stingri individuāls un pastāvīgs. Tagad mums atliek tikai izmantot atrastās zonas, lai iekļautos vadāmās joslainības režīmā.

Paņēmiena pamatā ir šāds princips. Tiklīdz mēs kādu savas dzīves periodu apzīmējam kā "labu", tūdaļ nāks neliels apstākļu vilnis, kas tā vien centīsies pavirzīt mūs uz "slikti". Ja mēs šim vilnim pretosimies, tas pieaugs, līdz galu galā novirzīs mūs uz "slikti". Ja mēs pārstāsim krampjaini tverties pie "labi" un godīgi sev atzīsimies, ka tagad gan ir kļuvis "slikti", apstākļi sāks virzīties uz "labi" — sākumā kā tikko samanāms vilnis, bet pēc tam kā lavīna.

Ar ko būtu jāsāk mācīties vadīt notikumu dabisko joslainību? Ar ko vien vēlaties. Var sākt kaut vai tūlīt. Kā jūs vērtējat to, kas ar jums notiek pašreiz, šajā mirklī: labi vai slikti? Iespējams, jūs to nevērtējat nekādi — kā parastu neitrālu stāvokli. Tas ir lieliski. Patiesi — novērtējiet šo stāvokli kā lielisku, piešķirot tam vērtējumu "labi". Kā to izdarīt, ja nekas sevišķs it kā nenotiek? Ļoti vienkārši: var izvilkt apziņas virspusē nenozīmīgus, taču patīkamus sīkumus, uzpūst tos kā ziepju burbuli vai gaisa balonu, vārdu sakot, no mušas iztaisīt ziloni — un sākt to baudīt. Piemēram: ak, cik man tagad jauki un patīkami sēdēt šajā krēslā. Vai: kāds brīnišķīgs sārts ziediņš uzplaucis uz palodzes. Šādu patīkamu sīkumu "uzpūšanā" der patrenēties. Sākumā pamēģiniet noturēties stāvoklī "labi" apmēram trīs četras stundas. Tā jūs ieslēgsit savu apziņu apkārtējās pasaules nozīmju lauku nevienādības izmantošanas režīmā un radīsit sev vadāmu joslainību. Pats saprotat, ka nopietni, patiesi to izdarīt ir ne tikai grūti, bet, šķiet, arī neiespējami.

Tāpēc mums būs jāizmanto cits paņēmiens. Bet vispirms jums vajadzēs atcerēties, kas ir sajūta "Es esmu" un kā to sevī atrast. Pašiem uzmanīgākajiem un neatlaidīgākajiem lasītājiem tas, protams, nav jāatgādina — viņi, bez šaubām, ir labi apguvuši šo svarīgo sistēmas elementu un uzkrājuši ievērojamu tā izmantošanas pieredzi. Taču arī viņiem nenāks par ļaunu vēlreiz atgriezties pie ceturtās grāmatas "Briedums", lai atsvaidzinātu atmiņā un praksē sajūtu "Es esmu".

TEIA sistēmas 5. pakāpe

2. c solis. Ieslēgšanās vadāmās joslainības režīmā

Ērti apsēdieties, aizveriet acis. Kādu laiku skatieties tumsā, it kā raudzītos tālē. Tā jūs nomierināsit savu redzi, varēsit atslābināt plakstus un izbeigt zīlīšu haotisku kustību.

Tagad koncentrējiet savu apziņu augšējā "Es esmu" punktā (atcerieties, ko mēs darījām TEIA ceturtajā pakāpē, — tas atrodas lejupejošās plūsmas ienākšanas punktā!).

Pastipriniet augšupejošo plūsmu (tie ir paši pamati, to mēs darījām pirmās pakāpes sākumā, un ceru, ka nevienam nevajag atgādināt, kā to dara). Tagad atcerieties, kur jums atrodas tikko kā atrastā zona "labi". Ritmā ar ieelpām sāciet virzīt punktu "Es esmu" uz zonu "labi". Tiklīdz jums izdosies ar to sasniegt zonu "labi", jūsu apziņu tūdaļ kā saules stari cauraudīs priecīgas jūtas un patīkamas sajūtas.

Dažus mirkļus baudiet šo stāvokli un tad, nepārstājot koncentrēties uz to, lēni atveriet acis. Gaisma, kuru jūs šajā mirklī redzat un kuru it kā ielaižat sevī, nostiprina punkta "Es esmu" saplūšanu ar zonu "labi".

10 — 15 minūtes atpūtieties un atkārtojiet šo soli vēlreiz no sākuma. Jums tas jādara vismaz 10 — 15 reizes ar sev ērtiem intervāliem 5 — 6 stundu laikā.

Pēc dažām dienām atkal atkārtojiet visu procedūru. Un vēl pēc dažām dienām atkal atgriezieties pie tās. Šis solis jāatkārto tik ilgi, līdz jūsu dzīvē sāks parādīties reāli šā darba rezultāti.

Kādiem jābūt šiem rezultātiem?

Saglabājoties jaukam un priekpilnam iekšējam stāvoklim, jūsu ārējā dzīvē uz kādu laiku iestāsies tāds kā vakuums. Dzīve vairs nesniegs iespējas priekam un līksmei. Nesatraucieties un turieties: tas nav nekas briesmīgs, tā ir sagaidāmo laimīgo pārmaiņu ķīla. Turklāt, saglabājoties līksmam iekšējam stāvoklim, jūs sapratīsit, ka zināma ārēja neveikšanās ir maznozīmīgi nieki. Un kas par to, ka nedabūjāt lētos banānus vai ledusskapī izlija kefīrs. Vai arī draugi agrāk aicināja gan uz kino,

gan diskotēkām, bet tagad visi pazuduši kur kurais. Tas viss ir dzīves sīkumi! Kaut vienmēr tādas vien nepatikšanas bijušas!

Nesatraucieties, to visu mēs darām tieši tāpēc, lai jums vienmēr būtu tikai tādas nepatikšanas — un ne par gramu lielākas.

Šis rezultāts katram iestājas dažādā laikā — vienam agrāk, citam vēlāk. Jebkurā gadījumā, ja efekts jau novērojams, ziniet: jums tas steidzami jāapzīmē ar vārdu "slikti".

Tiklīdz jūs šo savas dzīves periodu novērtēsit ar zīmi "slikti", — notikumu gaita tūdaļ sāks mainīties uz labo pusi. Turklāt ne vairs sīkumos, bet jums patiesi svarīgās lietās.

Bet esiet gatavs tam, ka sīkumos joprojām pietrūks veiksmes. Tāpēc tūdaļ izlemiet: vai esat gatavs paciest neveiksmes sīkumos, lai veiktos lielās lietās? Es domāju, ka savā pašreizējā attīstības līmenī jūs bez šaubīšanās atbildēsit "jā". Šajā līmenī sīkumi jau ir tik maznozīmīgi, ka tos var gluži vienkārši neievērot, un vairs nav svarīgi, veicas vai ne. Toties lielās lietās veiksies! Tas ir tā vērts.

18. zīm. Jūsu iekšējā zona "labi" gluži kā magnēts pievelk notikumus ar nozīmi "slikti". Bet, tiklīdz to nomainīsit uz "slikti", — tā virspusē, gluži kā izgrūsti, uzpeldēs notikumi ar nozīmi "labi"

Tomēr vēlams lieku reizi,neizaicināt likteni, piemēram, nespēlēt kazino un pārāk neaizrauties ar dažādām loterijām. Kāpēc jums vajadzētu šķiest daļu savas dārgās veiksmes šādām blēņām? Labāk, lai tās vairāk paliek kaut kam lielam un nozīmīgam.

Atcerieties parunu: "Neveicas kāršu spēlē — veiksies mīlestībā." Šeit darbojas tas pats princips. Būtībā katram cilvēkam ir jāizvēlas, ko viņš vairāk grib: veiksmi sīkumos vai lielās lietās. Ja gribat, lai veicas sīkumos, — spēlējiet kārtis, dzeriet kopā ar draugiem alu, vārdu sakot, ķeriet "dzīves skaistos mirkļus". Bet uz veiksmi lielās lietās šādā gadījumā neceriet. Ja gribat, lai veicas lielās lietās, piemēram, mīlestībā, atsakieties no kāršu spēles vai citiem tikpat nenozīmīgiem un apšaubāmiem sīkiem priekiem.

Taču jūs, būdams visai attīstīts cilvēks, droši vien neaizraujaties ar šāda veida izklaidēm. Un tas ir labi — nevajadzēs lieku reizi mocīties. Parastiem cilvēkiem nākas apzināti atteikties no šādiem sīkumiem, lai piesaistītu veiksmi lielākās lietās. Jūsu vietā pati jūsu daba ir atteikusies no tā visa, tāpēc jums arī neveicas sīkumos. Toties nozīmīgās lietās tā jūs katrā ziņā ļoti drīz apciemos.

Pie šāda stāvokļa tie, kuri apgūst TEIA sistēmu, pierod visai ātri. Attīstītam cilvēkam patiesi zūd vajadzība pēc veiksmes dažādos sīkumos. Viņš sevi neizšķiež tiem. Viņa dzīvē noteicošie ir lieli un nozīmīgi notikumi, kas ietekmē likteni. Citādas kļūst arī sievietes, kuras agrāk pat nespēja iedomāties savu dzīvi bez pļāpāšanas ar draudzenēm pa telefonu, bez nemitīgas kafijas dzeršanas ar kolēģiem darbā, bez skriešanas pa veikaliem… Kāda no mūsu skolniecēm, kas vēl gluži nesen bija tieši tāda, tagad saka: "Es jūtu, ka dzīve ieguvusi dziļu jēgu un kļuvusi vērtīga, ļoti nozīmīga, bezgala interesanta un piesātināta. Kā es to varēju izniekot sīkumiem? Esmu kā no jauna piedzimusi. Man ir sākusies cita dzīve." Šī sieviete vēl gluži nesen — 1987. gadā bija nenosvērta un pelēka vecākā laborante, bet tagad pievērsusies interesantai zinātņu nozarei, vada nodaļu, piedalās simpozijos dažādās ārvalstīs, lasa lekcijas prestižās mācību iestādēs Rietumos.

Bet ņemiet vērā: kad jums sāks veikties, tas nebūt nenozīmē, ka veiksies arī citiem. Savu veikšanos varēsit izmantot tikai jūs! Mēs jau runājām par to, ka vienu un to pašu notikumu nozīme un jēga dažādiem cilvēkiem ir atšķirīga. Varbūt jūs atradīsit savas dzīves īsto ceļu, kuru meklējāt jau daudzus gadus, un būsit par to ļoti laimīgs, bet apkārtējie cilvēki teiks: "Ar kādām gan muļķībām viņš noņemas" vai kaut ko tamlīdzīgu. Jūs jau zināt, ka apkārtējo viedoklis neko nenozīmē. Es saprotu, ka kļūstu apnicīgs, tomēr vēlreiz atgādinu: ir jāorientējas nevis uz citu cilvēku domām, bet gan uz to, ko attiecīgais notikums nozīmē tieši jums, jums personiski. Ja jūs jūtat iekšēju prieku, — tas nozīmē, ka jūs rīkojaties pareizi.

Tātad, ja jums pēkšņi vairs neveicas sīkumos, jūs varat izdarīt secinājumu, ka drīz sāksies vai jau ir sākusies gaišā josla. Tas nozīmē, ka ir īstais laiks pievērsties tam, kas jums ir patiesi svarīgs. Kamēr tumšā josla vēl nav beigusies, izmantojiet to kā izejas punktu, lai tā no melnās joslas pārvērstos par starta laukumu un lai gaišā josla spētu novērst netaisnību un pārpārēm atlīdzināt jums par nodzīvoto tumšo periodu, sniedzot pēc iespējas vairāk prieka un veiksmes.

Un tagad, kad jūs esat iekļāvies vadāmās joslainības režīmā, ir īstais laiks atcerēties par nepieciešamību iekļauties Pasaules Plūsmās, uztvert to vidū sev pareizo virzienu. Mums tas vajadzīgs, ja gribam nodzīvot savu mūžu maksimāli efektīvi un sasniegt labklājības virsotnes sev un citiem, ja gribam kļūt par panākumus gūstošiem cilvēkiem, proti, izpildīt savas dzīves maksimālo programmu ar vislielāko iespējamo veiksmi.

Lieta tā, ka, pat iemācījušies koriģēt veiksmi, novirzot to uz pašām svarīgākajām savas dzīves jomām, mēs tomēr neiegūstām pilnīgu panākumu garantiju. Bieži vien, nezinādami Pasaules Plūsmu likumības, cilvēki cenšas izdarīt to, kas attiecīgajā brīdī nav iespējams. Šādā gadījumā, pat virzot uz šīm šķietami svarīgajām savas dzīves jomām veiksmes maksimumu, mēs agri vai vēlu nonākam pie barjeras. Tas notiek tāpēc, ka šajā gadījumā ceļš mūsu priekšā ir slēgts.

Un tagad mēs uzzināsim par ļoti svarīgu momentu — par to, ko nezina lielākā daļa cilvēku un tāpēc cieš neveiksmes, krahu, saduras ar to, ko sauc par "neizdevušos dzīvi". Dzīve viņiem neizdodas ne jau tāpēc, ka tik fatāli būtu nolemta notikumu gaita un tik netaisns liktenis. Nepavisam ne. Pasaule ir iekārtota tā, ka katra dzīve var izveidoties ideāli, katrs cilvēks var izpaust sevi vislabākajā veidā. Bet, lai tas notiktu, ir jāzina likumi un jāprot tos izmantot. Un tikai! Vienīgi no paša cilvēka, nevis no ļauna likteņa vai kaut kādu ārēju spēku iejaukšanās ir atkarīgs tas, vai viņa dzīve izdosies vai ne.

Gribētos uzsvērt, ka tas ir atkarīgs nevis no vienkāršas apstākļu sakritības, bet gan no mums pašiem — tajā dzīves daļā, kurā mēs spējam analizēt apkārtējo pasauli, tajā nozīmju lauka daļā, kuras mēs neviļus nosakām paši.

Bet visi mūsu ceļi ir iedalāmi atvērtajos un slēgtajos.

4. NODALA

ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: ŠĀ FENOMENA IZPRATNE

Prasme apiet apkārt kokam

Tātad visi mūsu ceļi iedalāmi atvērtajos un slēgtajos. Tūdaļ brīdinu: atvērtais ceļš nebūt nav nepārtraukta balta josla mūsu dzīvē. Atvērtais ceļš —tā ir tumšo un gaišo joslu pareiza mija, precīzāk, noteikta zona, kas šķērso šīs joslas tā, ka svarīgās un mums nozīmīgās lietas "iekrīt" tieši gaišajās joslās, bet melnajām paliek tas, kas mums nav tik ļoti svarīgs. Vadāmās joslainības režīmā pareizi iekļāvies cilvēks iet pa atvērto ceļu, nesastopot nekādus šķēršļus un sev nozīmīgās sfērās plūcot vienīgi veiksmes augļus.

Taču nejau visi mērķi un vēlmes, kas mums liekas svarīgas un nozīmīgas, atrodas uz atvērtajiem dzīves ceļiem. To visi zina pēc savas pieredzes. Atcerieties, cik daudzas iesāktas un jums svarīgas lietas netika realizētas pirmajā acu uzmetienā gluži nesaprotamu iemeslu dēļ. Jūs taču ap tām nopūlējāties pietiekami ilgi, un dažbrīd šķita, ka viss tūlīt izdosies… Bet nekā. "Nebija lemts," mēs sakām tādos gadījumos.

Toties citas ieceres īstenojās it kā paša no sevis, kā uz burvju mājienu — un arī tas jums bija pilnīgi nesaprotami. "Mani it kā kāds veda un virzīja, un parādīja, kur jādodas, lai galu galā nonāktu pie veiksmes, atveda pie manis cilvēkus, bet es pats šai ziņā pilnīgi neko nedarīju," stāstīja viens no maniem skolniekiem.

Arī jūsu dzīvē taču ir bijuši šādi gadījumi, vai ne? Un jau tad jums radās nojausma, ka pasaulē pastāv kādas augstākas, mums nesaprotamas likumības, kas jūtami ietekmē mūsu dzīvi.

Par laimi, trenēts cilvēks faktiski vienmēr var iepriekš noteikt, vai darbības virziens būs viņam labvēlīgs vai ne. Un šādu informāciju var izmantot jebkurš vairāk vai mazāk veselīgi un saprātīgi domājošs cilvēks. Iztēlojieties koku, kas atrodas tieši jūsu priekšā piecu metru attālumā. Ja esat gudrs un veselīgi domājošs cilvēks, tad viegli aptversit, ka tad, ja iesit precīzi pa taisni, kas jūs savieno ar koku, pēc dažām sekundēm sasitīsit pret to pieri. Tā kā jūs spējat paredzēt šo rezultātu, tad nemēģināsit par to pārliecināties praksē. Jūs ne- uzdosit sev jautājumu: "Bet kas būs, ja es došos taisnā ceļā uz šo koku? Nu, pamēģināsim…" Jūs jau iepriekš zināt, kas būs. Tāpēc mierīgi apiesit kokam apkārt.

Bet, ja koka priekšā nonāks cilvēks, kam ir vājāks intelekts un saprašanas spēja, viņš principā arī var aptvert, kas būs, ja ies tieši virsū kokam. Taču, sev ne visai uzticēdamies, viņš tomēr nolems pārbaudīt savus minējumus. Turklāt šāds cilvēks bieži vien spriež apmēram tā: "Bet ja nu nekas nenotiks? Ja nu man izdosies iziet cauri kokam? Vai vēl kādā citā veidā izdosies tikt galā ar šo šķērsli?" Tātad viņš cer uz labu laimi par spīti acīmredzamajam stāvoklim. Rezultātā — gar acīm nošķīst dzirksteles un puns pierē.

Bet tagad padomājiet, cik bieži cilvēki dzīvē izturas līdzīgi šim cietpaurim, kas nolēmis cīkstēties ar koku. Cilvēks iekārtojas jaunā darbā — un jau iepriekš zina, ka tas viņam neko labu nenesīs. Tomēr sevi mierina, pareizāk sakot — māna: "Bet ja nu izies labi?" Neiziet. Rezultātā —tie paši puni un atlaišana no darba. Uzņēmējs jūt, ka jaunais līgums ir neperspektīvs, tomēr cer: 'Ja nu paveicas? Tiks liela nauda." Rezultātā — morāli un materiāli zaudējumi, no kuriem viņš vēl ilgi nevarēs atjēgties.

Tādu gadījumu ir daudz. Intuīcija, ja tā kaut cik darbojas, parasti cenšas brīdināt, vai jūsu priekšā ir atvērts vai slēgts ceļš. Ja intuīcija klusē, — to dara dzīves apstākļi. Bet cilvēki šādām zīmēm reti pievērš uzmanību, jo nezina, kā darbojas atvērto un slēgto ceļu likums.

Lai viegli apziņas līmenī, nevis tikai nojautu un intuīcijas līmenī saskatītu savas dzīves atvērtos un slēgtos ceļus, loģiski noskaidrosim, kā izpaužas mums labvēlīgie ceļi un tie ceļi, kuros mums nākas sastapties ar grūtībām. Mums to palīdzēs izdarīt dzīves joslainības izpratne.

Atvērtais ceļš — zona joslainībā

Kas tad patiesībā ir atvērtais ceļš? Tas ir Pasaules Plūsmu gultnei atbilstošs ceļš, un mums ir tikai jānokļūst šajā gultnē, lai tā mūs pati aiznestu pie mērķa. Atcerieties analoģiju ar nesaprotamo daudzu zobratu mehānismu: ja izdodas pieķerties vienam no tiem, var viegli tikt klāt plauktam ar kūkām. Tā ari šeit. Ja jūsu nozīmes ir sakritušas ar Pasaules Plūsmu kustības virziena nozīmēm, — laipni lūgti saņemt to, ko vēlaties.

Mūsu Visumā ir daudz atvērto ceļu. Var teikt, ka tādi ir lielākā daļa. Visiem cilvēkiem šo ceļu vajadzētu pietikt atliku likām — turklāt tā, ka katrs savā atvērtajā ceļā jūtas pilnīgi brīvi, jo tur neviena cita nav, tikai viņš pats.

Katram cilvēkam ir dota iespēja izmantot atvērtos ceļus. Taču reālajā dzīvē cilvēki ne visai bieži atrod šo savu nišu. Viņi neredz savus atvērtos ceļus, neprot tos nosargāt un agri vai vēlu nonāk uz slēgtā ceļa, kas noved pie neveiksmes.

Cilvēks nevar pastāvēt, būdams atrauts no Visuma. Cilvēks ir Visuma daļiņa. Iztēlojieties šādu ainu: Visuma informatīvais lauks gluži kā tīkls sadalīts dažādās informatīvajās zonās. Piemēram, ir zonas, kas atbild par to vai citu darbības veidu. Šādas zonas, protams, ir abstrakcija, bet patiesībā ir tā, ka katram cilvēkam to izvietojuma karte ir vienreizēja, unikāla un neatkārtojama. Ja gribat, lai šo zonu izvietojums jums mainītos, nāksies mainīt savu nozīmju sfēru — atsevišķu faktu nozīmību tieši attiecībā uz jums.

Katra šāda zona ir sava veida seifs, kas aizslēgts ar slepenu atslēgu. Šo seifu nevar atvērt jebkurš, kas to vēlas. Lai seifu atvērtu, vajadzīga atslēga, kas derēs tieši šai slēdzenei. Un šāda atslēga ir konkrēts cilvēks. Tieši konkrēts cilvēks ar savu individualitāti, ar savām energoinformatīvās struktūras īpatnībām, ar savu unikālo Dvēseli var kļūt par to atslēdziņu, kas atvērs tieši šo seifa zonu — un notikumi, kas tam sekos, būs viņam pozitīvi! Ja cilvēks precīzi atradīs tieši viņam paredzēto zonu, viņš izies uz sava atvērtā ceļa un viss viņam izdosies viegli. Bet, ja viņš ar savu atslēgu centīsies atvērt sev neatbilstošu zonu, tad tikai sabojās un salauzīs atslēgu (proti, sevi pašu), taču durvtiņas tā arī neatvērsies — tās gaidīs savu atslēgu.

Tā notiek iziešana uz atvērtā ceļa. Atvērtais ceļš ir viegli prognozējams. Un, ja mēs pareizi iekļaujamies notikumu dabiskajā gaitā, tad viegli, bez piepūles sasniedzam mērķi.

Ja cilvēks nolēmis izmantot vadāmo joslainību, atrazdamies uz atvērta ceļa, un šā ceļa ietvaros nodarbojas ar reklāmu un saskaņā ar visām prognozēm šai reklāmai jāpanāk firmas apgrozījuma palielināšanās, tas nozīmē, ka tā arī notiks. Ja šāds cilvēks, būdams uz atvērta ceļa, stāda dārzā kartupeļus un plāno iegūt lielu ražu, tad šiem kartupeļiem nekādos apstākļos neuzbruks ne Kolorādo vabole, ne miltrasas puve, bet, ja tomēr uzkritīs, tad nesabojās ražu, jo ar sērgu apbrīnojami viegli izdosies tikt galā.

Vai cits piemērs. Daudzas jaunas meitenes kopš bērnības sapņo kļūt par estrādes zvaigznēm. Un dara visu iespējamo, lai par tām kļūtu. Taču vēlamo rezultātu sasniedz tikai dažas. Pārējām atliek vienīgi nolūkoties un apskaust: "Bet kāpēc ne es? Kas viņā ir tāds īpašs — ne balss, ne izskata! Es esmu labāka, esmu vairāk pelnījusi būt prožektoru staru lokā, taču atrodos zālē, bet viņa — uz skatuves." Aizvainojums par likteņa netaisnību aug, tiek izplatītas baumas par neiedomājami lielu naudu un sakariem, bez kuriem nevar izsisties.

Patiesībā bieži vien izrādās, ka šī laimes lutekle nokļuvusi uz skatuves bez jebkādas naudas un sakariem — palīdzējis tas, ko dēvē par laimīgu nejaušību. Viņa gluži vienkārši atradusi savu zonu, savu atvērto ceļu. Un tad noticis tas, kas lielākajai daļai tā arī palicis neizskaidrojams brīnums un kaut kas pilnīgi neiedomājams, neticams, neiespējams. Bet "zvaigznei" šis brīnums piepildījās viegli un vienkārši, bez kādas redzamas piepūles. Gribēja kļūt par izklaides biznesa zvaigzni — un iecerētais īstenojās. Viņai šis ceļš bija atvērts.

Bet citas maldījās, tērējot spēkus sev slēgtajā ceļā. Un visu mūžu skrien ar pieri kokā, kuru tik vienkārši būtu apiet un iznākt uz sava atvērtā, laimīgā ceļa.

No kā tas ir atkarīgs? Tikai no augstākajām likumsakarībām, no mūsu prasmes vai neprasmes tām sekot. Ja mūsu virzība nebūtu mijiedarbībā ar augstākajām likumsakarībām, katrs cilvēks viegli varētu sasniegt visu, kas vien ienāktu prātā. Vai pasaule to izturētu — nav zināms, visdrīzāk jau ne, jo daudzo cilvēku nepamatotās vēlmes to gluži vienkārši saplosītu gabalos. Iedomājieties: kāds cilvēks sagribētu pagriezt upju tecējumu pretējā virzienā — un to izdarītu. Cits sagribētu nosusināt okeānus — un to arī izdarītu. Trešais — gluži otrādi — sadomātu applūdināt visu planētu — un to arī izdarītu. Ceturtais — iznīcināt mežus — un iznīcinātu. Un tā tālāk. Rezultātā iestātos pilnīgs haoss un pasaules gals.

Par laimi, augstākās likumības vada pasauli pa saviem ceļiem. Tikai pateicoties šīm augstākajām likumībām, mūsu pasaule vēl aizvien pastāv. Toties "sabrūk" un aiziet no dzīves cilvēki, kuri cenšas mest izaicinājumu šīm likumsakarībām. Pasaule gluži vienkārši ir stiprāka un daudz sarežģītāka, tāpēc tādi cilvēki nenovēršami zaudē, aiziet no dzīves skatuves.

Tikai būdami uz atvērta ceļa, mēs varam darīt to, ko gribam, nekaitējot sev un pasaulei, bet, gluži otrādi, vairojot vispārējo labklājību un sekmējot savu paša uzplaukumu. Uz atvērta ceļa mēs sastopam jau pierasto sadalījumu joslās, kad uz sīku neveiksmju fona nenozīmīgajā mums neviens netraucē gūt panākumus lielās un nozīmīgās lietās.

Tā, piemēram, pagājušajā gadā tālrādē viena no mūsu izklaides biznesa "zvaigznītēm" stāstīja, ka jaunībā dievinājusi kārtību, — un tas viņai ļoti palīdzējis. Viņa nekad neko nenokavēja, vienmēr ieradās laikā. Mājās viss bija salikts pa plauktiņiem, nekur nebija redzams ne puteklītis. Viņa lieliski gatavoja, un viņai nekad nekas nepiedega, viņa neko nepārsālīja — tātad kopumā viss bija ideāli. Turklāt viņa jau tad bija visai talantīga jauna dziedātāja, tomēr šķita, ka nav nekādas perspektīvas taisīt veiksmīgu karjeru.

Bet reiz viņu ievēroja ļoti pazīstams un panākumiem vainagots komponists. Viņš sāka meiteni, tā teikt, "atraisīt". Kas tagad notika viņas agrāk nosvērtajā dzīvē! Pīrāgi piedega, nesakoptajā dzīvoklī visur mētājās izsvaidītas lietas, viņa allaž nokavēja, jo transportlīdzekļi, kā par spīti, vairs nenāca laikā. Vārdu sakot, sīkumos sākās sajukums un neveiksmes. Toties viņa ļoti drīz kļuva par pazīstamu mākslinieci. Tā bija galvu reibinoša kaijera! Tā ka, neraugoties uz neveiksmēm sīkās lietās, šo viņas dzīves periodu nekādi nevarēja nosaukt par tumšo joslu!

Atvērts ceļš — tas ir virziens, kur nekas neizjauc joslainības likumu, kur joslainība pareizi sadalās pa dzīves nozīmīgām un nenozīmīgām sfērām. Atvērts ceļš — tā ir neviena un ne ar ko neaizņemta taka, pa

kuru ejat tikai jūs. Un jūs varat brīvi attīstīties šajā virzienā tā, kā gribat, — jūsu attīstību neierobežo neviens un nekas.

19. zīm. Nekas nekavē virzīties pa atvērtu ceļu — viss ir vienkārši un lieliski

Bet tagad atcerēsimies grāmatā "Tapšana" izklāstītās TEIA sistēmas otras pakāpes tehnikas. Atcerieties? Tās ir veiksmes, panākumu, pašpaļāvības un savas darbības efektivitātes programmas. Tagad pienācis laiks pateikt jums, ka šīs tehnikas paredzētas tikai atvērtajiem ceļiem, un tas nozīmē, ka tās ir efektīvas tikai atvērtajos ceļos!

Es ceru, ka jūs ar intuīcijas palīdzību esat pareizi noteicis savus atvērtos ceļus. Jo pati dzīve taču cilvēku virza tieši uz atvērtajiem ceļiem! Tāpēc jau šie ceļi it kā paši no sevis noklājas katra cilvēka priekšā. Tikai izvēlies un ej! Bet atsevišķi cietpauri tomēr pamanās aizmiegt acis atvērto ceļu priekšā, kas aicināt aicina, un līdz pēdējam turēties pie jau uzsāktā ceļa, lai gan tas viņiem sāk pakāpeniski aizvērties. Un te nu otrās pakāpes metodikas nepalīdzēs. Vai jums tā ir gadījies? Vai gadījās, ka otrās pakāpes metodikas nepalīdzēja? Tagad, kad jūs esat kļuvis gudrāks, padomājiet: vai jūs netīši nebijāt nostājies uz slēgta ceļa, kas jums vairs nav pieejams, jo jūs notikumus uz tā nevērtējāt atbilstoši šā ceļa dabiskajai attīstībai? Vai nebūtu labāk atkāpties un pameklēt brīvas sliedes un zaļu luksoforu? Vai arī (es aizsteidzos priekšā izklāstam) pārvērst šo ceļu par atvērtu?

Otrajā grāmatā bija minēts piemērs, kā kļūt par priekšnieku, izmantojot rīcības efektivitātes programmas. Daži lasītāji acīmredzot uztvēra šo piemēru burtiski. Viņi nolēma, ka, liekot lietā šo metodi, jebkurš var kļūt par jebkuras organizācijas vadītāju pat tad, ja viņš ir visparastākais ierindas darbinieks un nav nekāds spīdeklis. Viens šāds lasītājs pat atsūtīja man niknu vēstuli. Viņš rakstīja, ka, sekojot maniem padomiem, mēģinājis kļūt par sava uzņēmuma nodaļas priekšnieku, lai gan agrāk bijis vienkāršs strādnieks. Jo sparīgāk izmantojis rīcības efektivitātes programmas, jo noraidošāks pret viņu kļuvis kolektīvs. Viņam izteikti rājieni, priekšniecība vairākkārt izsaukusi uz pārrunām. Cilvēks domāja, ka viss ir pareizi, ka tā pretojas energoinformatīvais parazīts. Viņš bija aizmirsis, ka tad, kad pareizi tiek liktas lietā rīcības efektivitātes programmas, parazīts gluži vienkārši pārstāj ievērot cilvēku — tāds cilvēks kļūst it kā caurspīdīgs, sociumam neredzams. Bet šis cilvēks nesāka patstāvīgi vadīt situāciju, viņš būtībā uzņēmās energoinformatīvā parazīta lomu. Rezultātā manu neveiksmīgo lasītāju atlaida no darba. Tad nu viņš ne pa jokam sadusmojās.

Uz šo vēstuli es neatbildēju, nospriedis, ka pati dzīve izmācīs cilvēku, kas negrib pienācīgi noslogot savas smadzenes un beidzot sākt domāt. Taču šā gadījuma iznākums bija daudz labāks, nekā es domāju. Pēc pusgada saņēmu vēl vienu vēstuli no tā paša lasītāja. Viņš atvainojās par iepriekšējo vēstuli un šoreiz… pateicās man. Izrādās, ka pēc atlaišanas no iepriekšējās darbavietas viņš aiz gara laika uzsācis individuālo darbu. Gājis gluži labi. Viņš nolēmis darbību izvērst plašāk — un viss izdevies. Tagad gūst vērā ņemamus panākumus.

Tā TEIA sistēma galu galā palīdzēja cilvēkam aiziet no slēgtā ceļa, kur, gluži dabiski, rīcības efektivitātes programmas nedarbojās, un iziet uz atvērta ceļa, kur viņš bez īpašiem pūliņiem guva panākumus. TEIA sistēma palīdzēja cilvēkam iziet uz pareizā ceļa pat tad, kad pats cilvēks tiecās sasniegt pavisam citu rezultātu!

Tātad atvērtais ceļš — tā joslainībā ir pareizā zona, kuru nekas neizjauc un kurā vislabākā rezultāta sasniegšanai no mums tiek prasīts vienīgi nodrošināt veiksmju un neveiksmju pareizu zonēšanu, tas ir, maznozīmīgu savas dzīves sfēru atvēlēšanu negatīvajam, veiksmei atstājot nozīmīgās. Tā rezultātā mēs sasniedzam to, ko vēlamies.

Kāda no manas otrās grāmatas lasītājām savā vēstulē pavēstīja, kā viņai ļoti viegli izdevies kļūt par savas nodaļas vadītāju. Viņa jau sen domājusi par šīs nodaļas reorganizāciju, kas sekmētu firmas uzplaukumu. Sasniegt mērķi traucēja zināms pašdisciplīnas trūkums un attiecīgo metožu nezināšana. Apguvusi šīs metodes, viņa sasniedza mērķi, jo jau pašā sākumā bija uz atvērtā ceļa. Viņa mainīja nodaļas profilu, pieņēma jaunus darbiniekus — un firma sāka strādāt ļoti perspektīvā virzienā, gūdama ievērojamu peļņu. Turklāt viss padevās viegli, it kā pats no sevis, bez īpašiem pūliņiem un stresa. Atvērts ceļš ir atvērts ceļš. Iedegās zaļā gaisma — atliek tikai viegli virzīties uz priekšu pa gludām un līdzenām sliedēm. Šajā ceļā nerodas neparedzēti šķēršļi, negaidīti traucējoši apstākļi, mērķa sasniegšana ir atkarīga tikai no jums paša.

Slēgtais ceļš — traucējums joslainībā

Pavisam citāds ir slēgtais ceļš. Tas vienmēr aktīvi pretojas mūsu virzībai pa to.

Slēgtais ceļš ir ļoti nodevīgs un viltīgs. Ja tas būtu tikai tumšā josla mūsu dzīvē, — tā būtu maza bēda. Redzi tumšu joslu, saproti, ka tā neko labu nenesīs, un viegli apej to. Tik vien tās bēdas.

Bet slēgtais ceļš — tā nav vienkārši tumša josla. Slēgtais ceļš ir viltīgāks un mānīgāks. Tas it kā pievilina cilvēku ar viegli sasniedzama mērķa ilūziju. Tas tik ļoti līdzinās atvērtam ceļam. Taču tad, kad veiksme, varētu likties, jau ar roku sasniedzama, gluži kā dzelzs durvis aizcērtas cilvēka priekšā. Slēgtais ceļš nebūt nav vienkāršs.

Taču nevajag to uzskatīt par sodu vai kāda ļaunu gribu, vai Augstāko Spēku intrigām. Augstākie Špēki vispār nav spējīgi ne uz kādām intrigām — tas, pirmkārt. Un, otrkārt, cilvēks tiem ir pārāk nenozīmīgs lielums, lai viņa priekšā speciāli noliktu barjeru. Nekādu barjeru speciāli jums neviens neradīs —pat neceriet, mēs visi nemaz neesam tik svarīgas personas. Taču mēs paši atdursimies pret šo barjeru, ja stūrgalvīgi turpināsim virzīties pa slēgto ceļu. Nevienam nav jārada mums nekādas barjeras. Mēs paši tās atradīsim.

Atcerieties līdzību ar informatīvā lauka seifiem — zonām, kurām katrs no mums var kļūt par atslēgu. Lai atvērtu noteiktu zonu, jābūt apveltītam ar tai atbilstošām īpašībām. Ja mums šo īpašību nav vai ir kādas liekas īpašības, kas šai zonai neder, mēs to neatvērsim un būsim spiesti doties tālāk, meklējot savu zonu. Varam vilkt paralēles ar to kontroli, kuru katrs pasažieris iziet lidostā. Ja jums kabatā ir āmurs, jūs neiziesit caur tur- niketu. Bet, ja jums, piemēram, kabatā ir ķieģelis, jūs pavisam vienkārši iziesit cauri magnētiskajai kontrolei. Un tas nebūt nenozīmēs, ka jūs tiekat pamudināts vai apbalvots, — gluži vienkārši jūsu īpašības izrādījās atbilstošas iziešanai caur tur- niketu.

Katram no mums ir kādi mērķi, vēlmes, kāda zināšanu summa, kādas rakstura īpašības, kādas prasmes un iemaņas, talanti un spējas, galu galā — kādas karmiskās iezīmes. Bet pats galvenais ir tās nozīmes, kādas mēs piešķiram savas dzīves faktiem, — tiem, kuri attiecas uz mūsu izraudzīto ceļu. Tas viss kopā tad arī veido to atslēgas formu, kas mums ļauj vai neļauj atvērt to vai citu slēdzeni. Ja ar lieliskiem dotumiem apveltīta meitene nekļuva par estrādes dziedātāju, — nedomājiet, ka viņu Dievs sodījis vai liktenis pievīlis. Nē, tikai viņas personiskā "atslēga" šīm durvīm nederēja, jo tā der pavisam citām durvīm.

Kad atrodam savas durvis, tās durvis, kuras mums atbilst attiecīgajā laikā, mēs vienmēr kā balvu gūstam panākumus. Un kļūdās tie, kuri turpina lauzties sev neatbilstošās durvīs tikai tāpēc, ka tās ārēji izskatās spožākas un pievilcīgākas. Tas ir tikai šķitums. Mūs aiz tām sagaida vien nakts un tumsība. Nesajauciet savas durvis ar svešām durvīm. Nemēģiniet ar āmuru izsprukt cauri magnētiskajai kontrolei. Nenirstiet upē, piesējis kājai akmeni. Un nezaimojiet Dievu un likteni, sūdzoties, ka esat nosodīts, piekrāpts… Nekādu sodu nav. Visas negācijas savā ceļā mēs radām paši.

Mēs paši, virzoties pa izraudzīto ceļu, gribam piešķirt šajā ceļā gaidāmajiem notikumiem tieši mums vajadzīgās nozīmes. Un bieži vien neredzam, ka Pasaules Plūsmas piešķir šiem notikumiem pavisam citas nozīmes, tāpat kā cilvēks ar metāla āmuru kabatā var sagribēt iziet cauri kontrolei un pat nezināt, ka metālisks priekšmets kabatā padara to neiespējamu. Rezultātā vides pretestība pieaug, un galu galā tālākvirzība kļūst neiespējama. Kustība izbeidzas.

Piemēram, jūs esat nolēmis braukt atvaļinājumā, ar cilvēkiem raksturīgo loģiku nospriedis, ka atvaļinājums — tas vienmēr ir labi. Jūs, pats to nezinādams, atkal orientējaties uz notikumu, nevis uz tā nozīmi. Taču Pasaules Plūsmu loģika ir tāda, ka tieši tagad, šajā brīdī, nozīme "labi" piemīt nevis atvaļinājumam, bet gan darbam. Tieši tagad, starp citu, paveras milzīgas iespējas veiksmīgam darbam, lai sasniegtu nopietnus un perspektīvus rezultātus. Ir atvērts ceļš uz darba sfēru - šis ceļš pats aicina jūs nostāties uz tā, solot reālus panākumus. Bet jūs stūrgalvīgi turaties pie uzskata, ka atvaļinājums — tas ir labi, un nolemjat darbu atlikt. Turklāt tiecaties pēc visu ar atvaļinājumu saistīto notikumu pašām labvēlīgākajām nozīmēm. Proti, jūs gribat, lai būtu laba viesnīca, lai laiks būtu saulains, ūdens jūrā silts un meitenes — draudzīgas. Bet Pasaules Plūsmas šobrīd jums nav paredzējušas tādu apstākļu sakritību. Jūsu atvaļinājuma ceļš atrodas ārpus to gultnes. Rezultātā viesnīcā rāpo prusaki, laiks samaitājas jūsu atbraukšanas dienā, bet aukstā un bangainā jūra nemaz nevilina peldēties. Kaut gan citiem tas, šķiet, nemaz netraucē — citiem atpūtniekiem, bet ne jums.

Atgriezies no atvaļinājuma ar visdrausmīgākajiem iespaidiem, jūs konstatējat, ka šajā laikā esat palaidis garām milzums iespēju, kas pavērušās jūsu darbā. Bet vilciens jau aizgājis. Ceļš jau slēgts. Kustība apstājusies.

Taču tas nebūt nenozīmē, ka kādam citam atvaļinājums šai laikā nevar noritēt veiksmīgi. Tāpat kā gadījumā ar turniketu, nekad nemēdz būt tā, ka kāds ceļš būtu slēgts visiem reizē. Tieši tāpēc kļūdās tie, kuri spriež tā: "Kāpēc gan viņam izdevās karjera, bet man ne? Vai es esmu sliktāks?" Itin nemaz. Kaut kādā ziņā varbūt pat labāks. Tikai ceļš, kas vienam cilvēkam ir atvērts, otram ir slēgts. Turklāt slēgts vienīgi viņa paša labā. Lai viņš apdomātos un sāktu meklēt atvērto ceļu, kur viņu gaida visvairāk laimes.

Nav taisnība arī tam, kurš spriež: "Kāpēc gan viens var nesodīti zagt un dzīvot zaļi, bet es, godīgi dzīvojot, nīkstu nabadzībā?" Jā, vienam otram arī negodīgs ceļš var izrādīties atvērts. Visi ceļi ir līdzvērtīgi, un tam, kā cilvēks tos novērtē, nav nekādas nozīmes. Tā cilvēks īsteno savu karmu, izpilda vienu no cilvēces un pat Visuma karmiskajiem uzdevumiem, lai gan mēs ar sev raksturīgo loģiku ne vienmēr spējam noteikt šāda uzdevuma jēgu. Tomēr neapskaudīsim tādu cilvēku — viņš taču uzņemas nest apkārtējo cilvēku negāciju nastu, iespējams, lai no negatīvā atbrīvotu citus cilvēkus, arī mūs. Viņa dvēseli, iespējams, nospiedīs šis vainas slogs, bet mēs jutīsimies brīvi un laimīgi tieši tāpēc, ka nezagām un dzīvojām godīgi.

Jebkurš ceļš vieniem cilvēkiem var izrādīties atvērts, bet citiem tai pašā laikā slēgts. Kā jūs sapratāt, tas ir saistīts nevis ar paša ceļa īpatnībām, bet gan ar katra konkrētā cilvēka īpašībām, ar to, cik lielā mērā šā cilvēka īpašības atbilst attiecīgajam ceļam.

Turklāt parasti ir tā, ka slēgtais ceļš pārtop atvērtā, bet atvērtais — slēgtā, ja mainās cilvēka īpašības. Cilvēka īpašības, piemēram, var izmainīties tā, ka viņš vairs neatbilst virzībai pa šo ceļu, un ceļš tiek slēgts. Tieši ar to ir saistīts fakts, ka daudzu cilvēku karjera sabrūk, lai gan tā sākās visai veiksmīgi un savulaik, bez šaubām, bija atvērts ceļš.

Kā tad ir jāmainās cilvēka īpašībām, lai atvērtais ceļš viņa priekšā aizvērtos? Par to var runāt daudz un gari, tāpēc apstāsimies pie paša izplatītākā varianta. Piemēram, sākumā cilvēks veiksmīgi virzās pa ceļu, turklāt dara to viegli, gluži kā spēlējoties. Šajā ceļā viņš iemanto panākumus, slavu, materiālo labklājību. Taču, jo tālāk, jo vairāk cilvēks nonāk materiālo labumu, panākumu un citu sava ceļa priekšrocību psiholoģiskā un enerģētiskā atkarībā. Viņš sāk galveno uzmanību veltīt nevis tālāk- virzībai pa ceļu, bet gan šo sīko mērķu sasniegšanai. Viņš baidās zaudēt to, ko ieguvis. Bet, kad parādās bailes, zūd brīvība un vieglums, ar kādu cilvēks gāja pa šo ceļu sākumā. Zaudējot brīvību un vieglumu, viņš zaudē divas ļoti svarīgas kvalitātes^ pateicoties kurām šis ceļš kļuva viņam atvērts. Šā ceļa nozīmīgums cilvēkam ir kļuvis pārāk liels. Zaudējot nepieciešamās kvalitātes, viņš zaudē arī to "atslēgu", ar kuru atvēra šo ceļu. Un ceļš noslēdzas tieši tad, kad cilvēks augstāk par visu pasaulē vērtē tā sniegtās veltes, kuras baidās zaudēt.

To, no kā mēs esam stipri atkarīgi, ko ļoti vēlamies iegūt, to parasti neiegūstām. Jo lielāka ir notikumu nozīme, jo lielāka ir varbūtība, ka tā konfliktēs ar Pasaules Plūsmu nozīmēm (mēs taču nevaram pat precīzi tās zināt, vai ne? Mēs pat varam tās nesaprast). Maznozīmīgais taču neizraisa konfliktu. Šajā sakarā der atcerēties pazīstamo parunu: "Badīties kārai govij Dievs ragus nedod."

Tātad — ko darīt, ja savā dzīvē esam nonākuši slēgta ceļa priekšā? Vispirms ir jāsaprot, ka šis ceļš ir slēgts. Bet tieši tas ne vienmēr ir vienkārši izdarāms. Jo, kā jau mēs teicām, slēgtais ceļš ir mānīgs, tas nebūt nav viena nebeidzama melna josla, ļoti bieži tas vieš cilvēkā cerību, ka mērķi var sasniegt.

Kad sastopamies ar nepārtrauktu melnu joslu, mēs tūdaļ saprotam, ka iecerētais neizdosies. Nav pat jābūt apveltītam ar smalku intuīciju. Gadījumā ar melno joslu tas ir pilnīgi acīmredzams pat ļoti primitīvai, rupjai un neattīstītai būtnei. Piemēram, ja dzīve mūs visu laiku neielaiž kādā sfērā, mēs gluži vienkārši pārstājam ar to nodarboties.

20. zlm. Slēgtais ceļš ir viltīgs —jo ilgāk pa to ej, jo lielāka katastrofas varbūtība

Cita lieta ir tāds slēgtais ceļš, kas nav nepārtraukta melna josla. Tieši tāpēc, nokļuvuši uz slēgta ceļa, mēs ciešam un veltīgi zaudējam dārgo laiku.

Slēgts ceļš — tā drīzāk ir pelēka josla, kas brīžam kļūst gaišāka, brīžam tumšāka. Turklāt gaišākās joslas var reizēm atbilst nozīmīgiem notikumiem. Taču izšķirošajos brīžos vienmēr nāk melnā joslā. Tieši tāpēc, ejot šo ceļu, bieži vien šķiet, ka mērķis ir pavisam tuvu, taču izšķirošajā brīdī viss sagrūst.

Tāpēc šā ceļa gājējiem raksturīga ilga iekšējā cīņa, cerību un izmisuma brīži, bet gala rezultātā jāpiedzīvo neveiksme.

Kāds daudzsološs režisors — ļoti talantīgs un enerģisks cilvēks — veselu gadu nopūlējās, lai radītu sava teātri. Mērķis bija pats cēlākais — sapulcināt aktierus, kas nīka bez darba un naudas, dot tiem gan vienu, gan otru, kā arī nest tautā patiesu mākslu. Varētu likties, ka tādā svētā lietā palīdzēs visi Augstākie Spēki. Arī pats režisors bija entuziasma un enerģijas pārpilns. "Tas," viņš teica, "ir manas dzīves galvenais uzdevums. Ja esmu ko vērts, es to paveikšu. Ja ne, tad arī dzīvot nav vērts." Kā redzam, likmes bija visai augstas.

Sākumā viss veicās apbrīnojami labi. Viegli izdevās atrast telpas, tikpat viegli tika atrasts arī sponsors. Sponsors pat piešķīra naudu, kuras pietika, lai uzsāktu telpu remontu. Režisors sapulcināja aktierus, sākās pirmie mēģinājumi. Viņš bija ticības, prieka un entuziasma pilns! Bet tad valstī sākās ekonomiskā krīze. Sponsors izrādījās maksātnespējīgs un atteicās no savām saistībām ar teātri. Remontdarbi bija jāpārtrauc, aktieri izklīda kur kurais. Tā vien šķita, ka veiksme no režisora novērsusies.

Pagāja kāds laiks, pilsētas uzņēmumi pamazām sāka atgūties no krīzes — un režisors metās jauna sponsora meklējumos. Un arī atrada. Šī veiksme atkal deva cerību uz panākumiem. Par sponsora naudu daļēji izmaksāja algu aktieriem, atsākās mēģinājumi, turpinājās remonts. Visi atkal sasparojās. Bet tad atklājās, ka sponsorējošā uzņēmuma vadība ir iejaukta liela mēroga finansu mahinācijās. Kamēr lietu iztiesāja, naudas, protams, nebija. Tad uzņēmuma vadību nomainīja, taču jaunā administrācija atteicās sponsorēt teātri.

Atkal cerību sabrukums, atkal visus pārņēma apātija un bezizejas sajūta. Pēc kāda laika iemirdzējās jauns cerību stariņš — pilsētas administrācija nolēma atbalstīt teātri un pazīstamajam režisoram piešķīra nelielu naudas summu. Šķita, vēl mazliet — un teātri varēs atklāt, varēs sniegt izrādes, un tad jau paši varēs pelnīt… Sapnis likās tuvs piepildījumam kā vēl nekad agrāk.

Un tad notika neparedzētais.Tika nomainīts par pilsētas nekustamo īpašumu atbildīgās komitejas vadītājs. Jaunieceltais darbinieks nolēma veikt visa pilsētas īpašuma revīziju. Un konstatēja, ka ēka teātrim nodota, pārkāpjot likumu. Patiesībā gan nopietnu pārkāpumu nebija — gluži vienkārši namu bija nolūkojis kāds bagātāks klients nekā teātris, un jaunais priekšnieks šai sakarā taču nevarēja palaist garām izdevību gūt arī personisku labumu. ēku teātrim atņēma. Turklāt nevienam neienāca prātā, ka būtu jākompensē vismaz ar remontdarbiem saistītie izdevumi.

Šo triecienu režisors neizturēja. Viņam vairs nebija spēka kārtējo reizi sākt visu no gala. Viņš sāka dzert, lai gan līdz šim ar alkoholu neaizrāvās. Viss tuvojās bēdīgām beigām, un principā mūsu censonis jau varēja arī nebūt starp dzīvajiem. Izglāba TEIA sistēma. Režisora sievai kaut kā izdevās pārtraukt viņa kārtējo dzeršanas lēkmi un uzsākt sistēmas apguvi pēc individuālās programmas. Galu galā vīra stāvoklis normalizējās. Viņš bija sācis iet pa pašu tipiskāko slēgto ceļu, kurā vienmēr mēdz būt tā — cerība te uzplaiksni, te nodziest, veiksme te parādās, te pazūd, bet tad, kad mērķis šķiet jau pavisam tuvu, trieciens skar pašu svarīgāko, noteicošo. Rezultātā — pilnīga izgāšanās, visi paliek pie sasistas siles, lai gan iztērējuši tik daudz spēka un laika.

— Bet kāpēc šis ceļš man izrādījās slēgts? — neizpratnē jautāja režisors. — Vai tad man maz talanta? Tā pietiktu pat trijiem! Vai trūkst neatlaidības un enerģijas? Nē, tā visa ir pārpārēm! Vai mērķis bija necienīgs? Lai kāds izdomā ko cienīgāku!

Kad viņš nedaudz nomierinājās, mēs tomēr tikām skaidrībā, kas par lietu. Jā, gan talants ir, gan mērķis bija pūliņu vērts — tieši tāpēc veiksme periodiski parādījās pie apvāršņa un mērķis šķita tik sasniedzams. Bet vēlāk atklājās arī tas pats "āmurs kabatā" — paša režisora īpašības, kas neļāva "atslēgai" ideāli atbilst "slēdzenei". Viņš pārāk lielu nozīmi piešķīra jautājuma finansiālajai pusei, un, protams, viņa lēmumi (bet tiem vajadzēja teātri celt) nebija situācijai atbilstoši. Galu galā viņš tam piekrita. Un nomierinājās, sapratis, ka cēlonis ir tikai viņā pašā. Saprata, ka viss nebūt nav tik bezcerīgi: jāmainās, jākļūst citādam pašam — un tad jāuzsāk vēl viens mēģinājums, šoreiz jau ar jaunām nozīmēm, kas vairāk atbilst izraudzītajam ceļam.

Lūk, kas notiek, ja iet pa slēgtu ceļu. Tajā, tāpat kā atvērtajā ceļā, ir nozīmīgas un maznozīmīgas lietas. Tajā, tāpat kā atvērtajā ceļā, neveiksmes piemeklē nenozīmīgajās lietās, bet veiksmes vairāk iekrīt nozīmīgajās. Proti, joslainības likums it kā netiek pārkāpts.

Taču lieta tā, ka slēgtajā ceļā nozīmīgās jomas arī it kā sadalās divās daļās — vienkārši nozīmīgajās un izšķirošajās jomās, bez kurām mērķis nav sasniedzams. Nozīmīgajās jomās vēl kaut cik veicas, bet izšķirošajās neveiksme ir garantēta.

Lai būtu vieglāk saprast, aplūkosim vienkāršu piemēru. Tiek dibināts jauns tirdzniecības uzņēmums — veikals. Tā īpašniekam nozīmīgas jomas ir sākumkapitāla iegūšana uzņēmuma veidošanai, kadru izraudzīšanās, preču iepirkšana, reklāmas organizēšana. Izšķirošā joma ir preču pārdošana un naudas iegūšana no pircēja. Tāpēc jau patiesībā

21. zim. Slēgtā ceļa atšifrējums pēc nozīmju laukiem. Sīkumos neveikšanās, svarīgajā viss ir lieliski… Bet izšķirošajā — bezlogu siena

uzņēmums tiek dibināts. Pieņemsim, ka nozīmīgajās jomās īpašniekam veicas: viņam ir nauda, viņš bez grūtībām iepērk preces, noīrē pilsētā labākās telpas, noformē tās atbilstoši jaunākajām tehnikas un modes prasībām, atrod pašas pievilcīgākās pārdevējas un noorganizē pievilinošu reklāmu. Un tad veikalu svinīgi un skaļi atklāj — bet pircēji nenāk! Lūk, ko nozīmē slēgtais ceļš!

Tā notiek tāpēc, ka cilvēka iekšējā bagāža - viņa zināšanas, kvalitātes, īpašības, proti, tā informācija, kuru viņš nes sevī, sagaidāmajos notikumos nenovēršami sastapsies ar Pasaules Plūsmu nozīmēm. Un ja tās nesakrīt… Tad jūs atrodaties uz slēgtā ceļa. Tā gadījumā ar režisoru viņa iekšējā informatīvā bagāža prasīja, lai jaunais teātris atnestu viņam slavu un daudz naudas (turklāt pats režisors šo savu noskaņu faktiski neapzinājās). Un tomēr (atzīmēsim, ka izšķirošais bija tieši tas) — no nulles radīja teātri, kuram nebūt nav obligāti jāienes daudz naudas. Šis piemērs ir ļoti vienkāršs, un man nebija grūti atklāt konflikta rašanās patieso cēloni — tas bija viegli saskatāms: cilvēks darbojās, lai sasniegtu nevis to mērķi, kas viņam bija patiesi nozīmīgs, bet gan cita mērķa labad. Gluži dabiski, ka deklarētais mērķis "pārklājās". Tā kā režisoram vēlamās notikumu nozīmes nesakrita ar notikumu nozīmēm Pasaules Plūsmu gultnē, teātra radīšanas ceļš izrādījās slēgts. Taču citas režisora kvalitātes acīmredzami sekmēja teātra radīšanu, tāpēc viņam šo to tomēr izdevās paveikt. Bet tas ir vēl briesmīgāk nekā tad, ja jau pašā sākumā nekas neizdodas. Slēgtajā ceļā, kad mērķis šķiet te ar roku sasniedzams, te atkal attālinās, cilvēks cieš daudz vairāk nekā tad, ja ir skaidri redzams, ka mērķi sasniegt nav iespējams.

Tātad slēgtais ceļš — tas ir traucējums joslainībā, kad nozīmju pozitīvie lauki tiek novirzīti uz vidēja svarīguma notikumiem, bet nozīmju negatīvie lauki tiek sadalīti starp mazsvarīgajām un izšķirošajām jomām.

Un jums, kā mēs jau teicām, ir ļoti svarīgi iemācīties noteikt, jau iepriekš noskaidrot, kāds ceļš ir jūsu priekšā — atvērts vai slēgts. Un šai ziņā palīdzēs testsistēmas — drošas slēgtu un atvērtu ceļu noteikšanas metodes.

5. NODALA

ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: NOTEIKŠANAS METODES

Testsistēmu darbības pamatprincips un izmantošanas noteikumi

Tagad mēs pievērsīsimies vienai no pirmajā acu uzmetienā pašām mīklainākajām sfērām — sfērai, kuru zināmā mērā var attiecināt uz nākotnes paredzēšanu. Kādas tik nākotnes paredzēšanas metodes nav izgudrotas! Taro kārtis, kafijas biezumi, zābaka mešana aiz vārtiem — tas viss gadsimtiem ilgi tiek izmantots ar labākām vai sliktākām sekmēm.

Bet, ja tehnoloģiju attīra no mistikas uzslāņo- juma, tad šie paņēmieni nemaz nešķiet tik smieklīgi. Patiesībā jebkuras zīlēšanas pamatā ir precīzas un skaidras dabas likumsakarības un cilvēka smadzeņu darbības īpatnības. Daudzie zīlētāji un nākotnes paredzētāji gluži vienkārši jauc cilvēkiem prātu ar savu mistisko pieeju, tā teikt, "pūderē smadzenes". Patiesajā, neizpušķotajā un neaiz- plīvurotajā veidā nākotnes paredzēšanas metodes var izmantot vai nu ļoti augstas pakāpes reģi (tādu pašreiz pasaulē faktiski nav palicis), vai arī šādu metožu zinātniskai izmantošanai apmācīti cilvēki. Mūsdienu zinātne spēj visu "mistiku" izskaidrot no tīri materiālistiskām pozīcijām, un šeit nav nekādu noslēpumu un brīnumu. Jūs pats par to drīz vien pārliecināsities —jo jūs arī pats ar pilnām tiesībām izmantosit šīs metodes kā cilvēks, kas speciāli apguvis zinātnisku pieeju šai lietai.

Protams, ar zīlēšanu, izmantojot kārtis vai skatoties kafijas biezumos, mēs nenodarbosimies. Mēs izmantosim precīzākas un vienkāršākas, praksē daudzkārt pārbaudītas testsistēmas. Par testsistēmu izmantojams jebkurš tā saucamais nejaušu skaitļu ģenerators. Nebīstieties no sarežģītā nosaukuma — aiz tā slēpjas, piemēram, parastais spēļu kauliņš, uz kura skaldnēm ir skaitļi no viens līdz seši, vai arī parasta monēta, vai citas tikpat vienkāršas lietas. Galvenais, lai šī "ierīce" dotu iespēju iegūt kādu vienu skaitlisko nozīmi no nozīmju saraksta, piemēram, gadījumā ar spēļu kauliņu - kādu vienu skaitli robežās no viens līdz seši.

Tātad — kā var noskaidrot, kāds ceļš būs mūsu priekšā — atvērts vai slēgts, ja esam sev izvirzījuši kādu mērķi? Lielākā daļa cilvēku to noskaidro paši uz savas ādas, rīkodamies pēc principa: "Vispirms padarbosimies, tad paskatīsimies." Bet "āda" taču nav no dzelzs, tā šādos eksperimentos var stipri ciest, pirms laika savecot. Tad kāpēc gan sevi pakļaut tādiem pārbaudījumiem, kas ne pie kā laba nenoved? Vai tad nav labāk paredzēt rezultātu jau iepriekš?

Mums tieši iepriekš tas jāzina, un mums nāks palīgā izpratne par to, ka Pasaules Plūsmu procesi ir dziļi sinhronizēti un nozīmju lauki jebkurā procesā (pat testsistēmā), ja tie izkārtoti atbilstoši mērķim, atbildīs lauku nozīmju izkārtojumam pašā šā mērķa sasniegšanas procesā.

Šā rezultāta iegūšanas princips, izmantojot test- sistēmu, ir tāds. Izvirzot sev kādu mērķi, mēs domās samērojam mums vēlamo kāda notikuma nozīmi paredzamajā ceļā ar to vai citu notikumu, ko dos testsistēma. Proti, mēs salīdzinām sev vēlamo nozīmi ar notikuma objektīvo nozīmi — un ļaujam darboties testsistēmai, lai pārbaudītu, vai šīs nozīmes sakrīt. Testsistēma mums dod nejaušu rezultātu, taču tā nosacītā nozīme parāda Pasaules Plūsmu virzienu. Tā mēs uzzinām, vai vēlamais iekļausies Pasaules Plūsmās vai arī nonāks ar tām pretrunā. Tālāka mūsu uzdoto jautājumu un testsistēmas sniegto notikumu sakritības analīze palīdzēs noteikt, vai mūsu priekšā ir atvērts vai slēgts ceļš.

Var izmantot šādu analoģiju: tā vai cita mūs interesējošā notikuma nozīme veido nozīmju plakni. Ja kaut kur nākotnē uz šīs plaknes atrodas kaut kas to izkropļojošs (kā akmens uz gumijas seguma), tad mēs, pat nepietuvojoties nākotnei, varam konstatēt plaknes nozīmju izkropļojumu pēc minimāliem, pat nejaušiem notikumiem, kuriem mēs piešķiram to vai citu nozīmi.

Atzīmēsim, ka atbildi mums dod nejau pati testsistēma kā tāda. Proti, nejau spēļu kauliņš mums atbild — tas tikai atspoguļo kontaktu, kāds rodas starp mūs interesējošo jautājumu un objektīvi pastāvošo realitāti. Ja mēs uzdodam jautājumu attiecībā uz to, kas mums nav svarīgi, — atbildes nebūs. Atbildi dod tieši nozīmes, vērtības samērs. Ja nav šīs nozīmes, — nav arī atbildes. Jo, kā jūs jau zināt, Visums runā nozīmju, nevis notikumu valodā.

Šai sakarā atcerēsimies seno fabulu par cilvēku, kas satika tirgū dīvainu veceni un turklāt tūdaļ saprata, ka saticis savu nāvi. Uzsveru: viņš pats piešķīra nozīmi šim notikumam! Un ievēroja, ka vecene uz viņu paskatījās ar neizpratni, it kā izbrīnījās, viņu ieraudzījusi. Cilvēks drausmīgi pārbijās, sāka domāt, kur labāk paslēpties no nāves, un galu galā aizbrauca uz citu pilsētu, piemēram, Samāru. Un tur viņu sagaidīja nāve. Pirms izlaida garu, vīrs paspēja pajautāt nāvei: "Kāpēc tu toreiz tirgū tik savādi skatījies uz mani?" Un nāve atbildēja, ka ļoti izbrīnījusies, ieraudzīdama viņu tik tālu no Sa- māras. Viņa taču zināja, ka šo cilvēku sastaps Sa- mārā! Tur, tirgū, viņa meklēja pavisam citu…

22. zīm. Nozīmju plaknes ieliekums zem svarīga notikuma smaguma saredzams jau ilgi pirms šā notikuma iestāšanās

Tā notikumam piešķirtā nozīme, nevis pats notikums reizēm nosaka cilvēka likteni. Ja cilvēks nebūtu pievērsis nekādu uzmanību šim gadījumam tirgū, — viņš nekur nebūtu aizbraucis un tādējādi būtu pagarinājis savu dzīvi. Nav nozīmes — nav arī rezultāta.

Tāpat ir arī mūsu gadījumā: ja attiecībā uz jums notikumam nav nekādas nozīmes, — nav arī atbildes par tā iespējamību. Proti, ir bezjēdzīgi taujāt, vai kāds notikums atgadīsies vai ne. Jājautā tikai par to, vai notikuma jēga atbildīs jums vēlamajai tā jēgai.

Un vel kads aspekts, lai izprastu testsistēmas darbības principu. Pieņemsim, ka mēs jautājam testsistēmai nevis par kādām mūsu dzīvē ārkārtīgi svarīgām jomām, bet gan par kaut ko tādu, kas mums varbūt nav gluži mazsvarīgs, bet nepavisam nav nozīmīgs Pasaules Plūsmu līmenī. Piemēram, mēs gribam iegūt labu kartupeļu ražu un jautājam, cik tas ir reāli. Neviļus rodas jautājums: vai patiesi Visuma informatīvais lauks nolaižas līdz tādiem sīkumiem?

Patiesībā nav svarīgi, vai kāds nolaižas vai ne. Neviens, protams, līdz mums nenolaižas, taču atbilde pat uz tādiem, varētu likties, nenozīmīgiem jautājumiem informatīvajos laukos ir. Lieta tā, ka uz atvērtajiem ceļiem ir, tā teikt, maģistrālie kustības virzieni, galvenie virzības procesi, un otršķirīgie, kas ar tiem sakrīt. Ja esat iemanījies sekot maģistrālajam virzienam, tad arī visi tam līdztekus notiekošie procesi ievirzīsies pozitīvā gultnē. Var teikt: ja jūs pareizi virzāties pa savas dzīves maģistrālo ceļu un pareizi īstenojat savas dzīves pamatuzdevumu, strādājot pareizi izraudzītu darbu, tad arī procesi, kas saistīti ar atvaļinājuma pavadīšanu, ražas izaudzēšanu un tā tālāk, pieskaņosies maģistrālajam virzienam un arī būs veiksmīgi.

Tātad — kā pareizi izmantot testsistēmu? Pati fiziskā darbība, kas būs jāveic, kā jūs jau sapratāt, ir ļoti vienkārša: jūs vai nu metīsit monētu vai spēļu kauliņu, vai ari izmantosit ko citu, par ko parunāsim īpaši. Lai jūs nemulsina šā aprīkojuma vienkāršība —jūs taču zināt, ka atbildi dod nevis testsistēma, bet gan Visuma struktūra. Bet testsistēma ir tikai indikators, tikai savdabīga kontrolspuldzīte, kas fiksē iegūto atbildi.

Lai iemācītos iegūt atbildi ar testsistēmas palīdzību, jāievēro vairāki noteikumi. Uzsveru, ka šo noteikumu ievērošana prasa visstingrāko iekšējo disciplīnu, un jūsu iegūto rezultātu precizitāte ir atkarīga tieši no jūsu prāta precizitātes.

Pirmais noteikums: pareizs jautājuma formulējums

Ja jau galvenais ir nevis pats metamais kauliņš vai monēta, bet gan mēs un Visums, — tātad vajag vispirms iemācīties pareizi uzdot jautājumus.

Kā jūs jau sapratāt, jautājums jāuzdod nevis par nākotnes notikuma faktu, bet gan par tā nozīmi. Piemēram, nepareizs ir šāds formulējums: "Vai Ivanovs parakstīs manu dokumentu?" Tā uzdodot jautājumu, mēs orientējamies tikai uz pašu parakstīšanas faktu un pilnīgi ignorējam šā fakta iespējamās nozīmes. Var taču gadīties, ka Ivanovs parakstīs jūsu dokumentu, bet tas gluži negaidīti novedīs pie jums nevēlamām neparedzamām sekām. Piemēram, jūs domājāt, ka dokuments palīdzēs jums izvirzīties darbā, bet tā vietā šis papīrs lika priekšniecībai sevišķi rūpīgi jūs pavērot, jums sāka "piekasīties" par katru sīkumu un galu galā pazemināja amatā. Turklāt, formulējot jautājumu, jāizvairās no partikulas "vai" un priedēkļa "ne-", proti, no jūsu jautājumā jau ieliktā nolieguma.

Konkrētajā gadījumā vislabāk jautāt: "Ivanovs man palīdzēs?" Šāds jautājums ir tieši adresēts nevis uz faktu sfēru, bet gan uz nozīmju sfēru, un tieši tā mums ir svarīga.

Otrais noteikums: prasme pareizi uzdot jautājumu

Pareizi formulēt jautājumu — tā ir viena lieta. Pavisam kas cits — pareizi to ievirzīt informatīvajās sfērās, nodibināt saikni starp savu jautājumu, jūs interesējošās nozīmes lauku un pašu testsistēmu.

Un šeit atkal būs vajadzīga prasme sevi iekšēji disciplinēt. To mēs iemācījāmies darīt, apgūstot TEIA otro un ceturto pakāpi. Jūs jau protat vizualizēt un uzskatāmi stādīties priekšā dažādus tēlus, kā arī noturēt tos savā apziņā pietiekami ilgu laiku. Tagad nu atcerēsimies un liksim lietā šīs iemaņas.

Jums iespējami precīzi jāiztēlojas tas notikums vai cilvēks, par kuru uzdodat jautājumu. Ja jūs uzdodat jautājumu par Ivanovu, kura palīdzība jums vajadzīga, — iedomājieties šo Ivanovu spilgti un precīzi. Pēc tam savu uzmanību veltiet testsistēmas galvenajam darba instrumentam, piemēram, spēļu kauliņam. Tagad jums domās jāuzklāj Ivanova tēls uz šā kubiņa. Abi jāsaplū- dina tādā mērā, lai kubiņš jūsu rokās uz kādu brīdi identificētos ar Ivanovu. Ivanovs var izturēties pret jums labvēlīgi, bet var arī nelabvēlīgi. Arī kubiņš tagad var izturēties dažādi — var dot pāra skaitļus (pieņemsim, ka tas atbilst labvēlī- gam iznākumam), bet var rādīt arī nepāra skaitļus (kas atbildīs nelabvēlīgai rīcībai). Identificējiet kubiņa izturēšanos ar cilvēka izturēšanos un, metot kubiņu, centieties redzēt savā priekšā nevis šo spēļu kauliņu, bet gan cilvēku ar visiem iespējamajiem viņa izturēšanās variantiem. Jums jābūt gatavam ļoti nopietni uztvert kubiņa mešanas rezultātu — Ivanova reālas izturēšanās rezultātu.

Tikai tad, kad jūs skaidri un precīzi iztēlosities Ivanovu un identificēsit viņa uzvedību ar metamā kauliņa kustību, — tikai tad kauliņš būs ievirzīts attiecīgās nozīmes plaknē. Uz atturīgi un loģiski, bez tēlaina priekšstata uzdotu jautājumu jūs atbildi nesaņemsit.

Trešais noteikums: savlaicīga testsistēmas iedarbināšana

Pēc tam, kad esat precīzi formulējis jautājumu, iztēlojies interesējošo objektu un identificējis to ar metamo kauliņu, tūdaļ iedarbiniet testsistēmu.

Nekādā gadījumā nedrīkst jautājumu uzdot un vēl jo vairāk to mainīt pēc tam, kad testsistēma jau iedarbināta, proti, kad kubiņš jau izlaists no rokas. To nedrīkst darīt, lūk, kāpēc: tiklīdz mēs izlaižam kubiņu no rokas, mums jau ir darīšana ar pasaulē pastāvošo konkrēto atbildi, kurā mūsu jaunais jautājums nav ņemts vērā. Respektīvi, atbilde pasaulē jau ir izpaudusies, — būtu taču muļķīgi redzēt koku un sev teikt: ja te ir koks, tad viss būs labi. Tas ir ne tikai muļķīgi, bet arī nepareizi, jo šāda izturēšanās pareizas atbildes ģenerēšanā paredz mainīt jau pasaulē izpausmi guvušu notikumu, bet to spēj izdarīt tikai Augstākie Spēki, nevis cilvēks. Tad, kad mēs iedarbinām test- sistēmu, mēs pārejam no informatīvās sfēras, kas saistīta ar mūsu jautājumu, uz to informatīvo sfēru, kurā atrodas konkrētā atbilde. Proti, mums jau ir darīšana ar atbildi.

Bet vai nav muļķīgi un nelietderīgi mainīt jautājumu, uz kuru pasaulē jau ir izpausta atbilde?

Ceturtais noteikums: prasme pareizi izturēties pret iegūtajiem rezultātiem

Jautājumu, uz kuru esat saņēmis skaidru, noteiktu un nepārprotamu atbildi, nedrīkst uzdot vēl vienu reizi. Jūs taču jau esat saņēmis atbildi, tas ir, kādu nozīmju lauku, kas jau pastāv jūsu apziņā. Bet, pastāvēdams jūsu apziņā, tas nenovēršami iedarbojas arī uz pašu jautājuma nozīmi, bet šis jautājums arī pastāv jūsu apziņā — un iedarbojas, mainot šo nozīmi. Tātad, uzdodot jautājumu otrreiz, jūs it kā uzdosit zināmā mērā citu jautājumu, ko jau būs izmainījusi iegūtā atbilde. Līdz ar to atbildes nozīmju lauki uz šo jautājumu jau būs citi. Kā jūs pēc tam tiksit skaidrībā, uz kuru jautājumu jūs tagad saņemat atbildi? Sākotnējo tīrību jūsu jautājums vairs nav saglabājis — to ir izmainījusi saņemtā atbilde. Bet jūs taču interesē atbilde uz sākotnējo jautājumu.

Tātad jūs uzdodat jautājumu par to, vai Ivanovs jums palīdzēs. Jūs saņemat atbildi, ka Ivanovs jums, bez šaubām, palīdzēs. Tad jūs nolemjat vēlreiz uzdot to pašu jautājumu, nedomājot par to, ka tagad jūsu jautājums jau skanēs apmēram tā: "Ivanovs, kas man katrā ziņā palīdzēs, man palīdzēs?" Skaidrs, ka uz šo jautājumu nav iespējams atbildēt pareizi. Šoreiz saņemto atbildi diez vai būs iespējams viennozīmīgi iztulkot.

Cita lieta, ja jūs pirmajā reizē neesat saņēmis skaidru un noteiktu atbildi. Pieņemsim, ka jūs pamētāt gaisā monētu un gaidījāt, ka tā nokritīs ar ciparu vai ģerboni uz augšu, bet monēta ņēma un nostājās uz šķautnes. Tādā gadījumā testsistēmu var izmantot vēlreiz, atkal uzdodot to pašu jautājumu.

Testsistēmu vairākkārt izmantot viena un tā paša jautājuma sakarā drīkst arī tādā gadījumā, ja jūs to pašu jautājumu uzdodat, ikreiz to papildinot ar jaunām niansēm, vai arī uzdodat jautājumus, kas attiecas uz dažādām kādas lietas pusēm. Piemēram, jūs jautājat, vai Ivanovs jums palīdzēs, un, ieguvis pozitīvu atbildi, jautājat, vai viņš palīdzēs tuvākajā laikā, pēc tam jautājat, vai viņš palīdzēs viens pats vai kopā ar visu kolektīvu, un tā tālāk. Taču šāds darbs prasa vislstingrāko disciplīnu; ja tās nav, tad nav arī nekādas garantijas, ka atbildes būs precīzas. Ko šajā gadījumā nozīmē visstingrākā disciplīna? Tas nozīmē spēju visa šā sarežģītā un ilgstošā jautājumu uzdošanas procesa laikā saglabāt pilnīgu neitralitāti attiecībā uz rezultātiem, būt pilnīgi vienaldzīgam pret tiem. Jo gadījumā, ja testsistēmas darbības laikā jūs būsit ieinteresēts tajā vai citā rezultātā, tad jūs ar savu ieinteresētību iedarbosities uz rezultātu un atbilde vairs nebūs objektīva. Tāpēc šis darba variants pieejams tikai visu četru iepriekšējo TEIA pakāpju teicamniekiem.

Tāpēc šā darba sākumposmā mēs šo metodi neizmantosim. Izmantosim tikai pašu drošāko metodi, kas nepieļauj nepareizus iztulkojumus, ja jautājums uzdots pareizi. Proti, mums jānosaka, kā sadalīsies "veiksmes/neveiksmes" nozīmes mazsvarīgu, svarīgu un izšķirošu notikumu sfērā. Turklāt katru mūs interesējošo jautājumu uzdosim tikai vienu reizi.

Navigācijas metodes un testsistemas

Tātad jūs jau esat sapratis, ka testsistēmu mēs izmantosim, lai noteiktu, vai esam uz atvērta vai slēgta ceļa.

Kāds varbūt teiks: bet vai tad šādā gadījumā nepietiek ar paša intuīciju, savām nākotnes paredzēšanas iemaņām, kas apgūtas iepriekšējās TEIA pakāpēs? Mums, kas esam izgājuši cauri visām TEIA pakāpēm, tas nemaz nebūs tik grūti; kāpēc vajadzīgas vēl kaut kādas testsistēmas? Viss pareizi, reizēm var izmantot arī savu intuīciju; ja runa ir par atvērtu ceļu, tad jūs iegūsit visdrīzāk pareizu rezultātu. Bet, ja tas ir slēgtais ceļš, tad pastāv liela varbūtība, ka pat ļoti attīstīta intuīcija to jums priekšā nepateiks un pieļaus kļūdu, dodot nepareizu atbildi. Lieta tā, ka tad, kad mums ir darīšana ar slēgtu ceļu, mūsu apziņā pastāv mums vēlamo nākotnes notikumu un faktu nozīmes, kas nesakrīt ar šo notikumu un faktu objektīvajām nozīmēm, kuras nosaka Pasaules Plūsmas. Bet mūsu intuīcija šajā gadījumā par patiesajām pieņem tieši mūsu pašu, subjektīvi vēlamās nozīmes un pilnīgi ignorē objektīvās nozīmes. Visu vēl pastiprina mūsu vēlme sasniegt mērķi, proti, vēlme, lai ceļš būtu atvērts.

Tas viss izjauc mūsu ievirzi. Mūs maldina arī tas, ka slēgtais ceļš daļēji iet cauri gaišajām joslām, un šo gaišo joslu pozitīvo signālu (par to, ka daļēji kaut kādus panākumus tomēr gūsim) mēs uztveram vieglāk un skaidrāk, bieži vien uzskatot to par visa ceļa atvērtības zīmi.

Un vienīgi testsistēma dos mums patiešām objektīvu atbildi, kas nekādi nav atkarīga no mūsu iztēles, no mūsu neapzinātās vēlmes to falsificēt vai izmainīt.

Ceru, ka man izdevās jūs pārliecināt par testsistēmas izmantošanas nepieciešamību un ne vienmēr uzticēties tikai intuīcijai. Bet tagad iepazīsimies ar pašām testsistēmām. Taču ievērojiet: pie nākamo TEIA sistēmas soļu apguves var ķerties tikai pēc tam, kad ir izpildīti iepriekšējie soļi. Tātad pēc tam, kad esat apguvis visas četras iepriekšējās pakāpes, — citādi jums nebūs pietiekami daudz iekšējās pašdisciplīnas un pietiekami augsta apziņas līmeņa, lai varētu droši strādāt ar testsistēmām. Un, protams, tikai pēc tam, kad esat izpildījis jau šajā, piektajā grāmatā izklāstītos soļus, proti, soļus sevis iekļaušanai vadāmās joslainības režīmā. Ja jūs to neesat izdarījis, visi šīs testsistēmas sniegtie rezultāti jums neko nedos.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

3. solis. Testsistēmas ceļa atvērtības pakāpes noteikšanai

Visas testsistēmas var iedalīt divās grupās — tās ir divu nozīmju un daudznozīmju sistēmas.

Divu nozīmju sistēma ir tāda sistēma, kura var dot tikai divus atbilžu variantus: "jā" vai "nē". Daudznozīmju sistēma dod lielāku atbilžu variantu skaitu. Piemēram, tā atkarībā no jautājuma definējuma var ietvert vairākus negatīvu atbilžu variantus un vienu pozitīvu atbildi. Var būt tādas atbildes kā "jā", "ne gluži jā", "drīzāk nē", "nē". Proti, daudznozīmju sistēmas, ja tā var izteikties, ir daudz jutīgākas par divu nozīmju sistēmām, jo tās uztver un dara zināmas atbildes nianses, bet divu nozīmju sistēmas to nespēj. Tomēr gan divu nozīmju, gan daudznozīmju sistēmas ir pietiekami bezkaislīgas un objektīvas.

Šeit tiks sniegti gan viena, gan otra veida testsistēmu piemēri.

Divu nozīmju sistēma - Zobu bakstāmais

Ņemam tīru papīra lapu un novelkam uz tās vertikālu līniju, kas sadala lapu uz pusēm. Nosakām nozīmes: lapas labā puse — "jā", lapas kreisā puse — "nē". Savā iztēlē savienojam "jā" nozīmes laukus ar lapas labo pusi, "nē" nozīmes laukus — ar kreiso pusi. Uzņemam šo sadalījumu savā apziņā. Tad, saņēmuši zobu bakstāmo pie paša gala divos pirkstos, noturam to vertikāli tieši virs līnijas, kas novilkta uz papīra lapas, tā, lai kociņa otrs gals "lūkotos" tieši uz līniju. Skaidri formulējam jautājumu, domās savienojam mūs interesējošā objekta tēlu ar zobu bakstāmo, pēc tam to izlaižam no pirkstiem. Kur tas nokrita — lapas labajā vai kreisajā pusē? Atbilstoši tam saņemam atbildi "jā" vai "nē".

Divu nozīmju sistēma: Sērkociņš

Ņemam rokās neaizdegtu sērkociņu. Tad formulējam jautājumu un domās savienojam objekta tēlu ar sērkociņu. Nosakām nozīmes: sērkociņš nolieksies pa labi — "jā", pa kreisi — "nē." Aizdedzinām sērkociņu un skatāmies, uz kuru pusi tas degot nolieksies.

Divu nozīmju sistēma — Monēta

Pilnīgi klasisks variants: monētas mešana, cenšoties uzminēt, kas uzkritīs — ģerbonis vai cipars.

Šajā gadījumā iepriekš nav jānosaka, kur būs "jā", kur — "nē". Jau gadsimtiem ilgi pastāv tradīcija: ģerbonis nozīmē "jā", cipars — "nē."

Daudznozīmju sistēma - Metamie kauliņi

Kā jūs zināt, metamie kauliņi ir nelieli kubiņi, uz kuru skaldnēm ir punkti no viens līdz seši. Šo sistēmu labi var izmantot, piemēram, tad, kad mēs gribam uzzināt, kādas ir mūsu izredzes iegūt pozitīvu rezultātu. Patvaļīgi nosakām, kura kubiņa skaldne mums nozīmēs "jā". Ja koncentrēsimies uz pozitīvu atbildi, proti, uz pilnīgi noteiktu skaitli, sistēma var parādīt vai nu apstiprinošu atbildi, vai nenoteiktu.

Un šai gadījumā mēs pirmo reizi varam pārliecināties par daudznozīmju sistēmas priekšrocību, jo mūs interesēs, cik reizes nāksies mest kubiņu, lai panāktu pozitīvu rezultātu. Tālāk aprēķinām procentu, kas atbilst mūsu izredzēm uz panākumu.

Daudznozīmju sistēma - Vairākas monētas

Šī sistēma līdzinās iepriekšējai. Mēs koncentrējamies uz pozitīvu atbildi, piemēram, mūs interesē noteikts "ģerboņu" skaits — un iegūstam informāciju, cik reizes nācās mest monētas, lai iegūtu pozitīvo rezultātu. Šis "ģerboņu" skaits jāiegūst ar vienu metienu.

Daudznozīmju sistēma - Nejauši notikumi

Ļoti interesants un oriģināls testsistēmas variants. Nav vajadzīgi ne kubiņi, ne monētas, ne kādi citi palīglīdzekļi. Lai iegūtu atbildi uz jautājumu, izmantojam dažādus nejaušus mūsu dzīves notikumus. Piemēram, ejam pa ielu (vai skatāmies pa logu) un minam, ko satiksim aiz pagrieziena vai kas paies garām mājai: vīrietis vai sieviete? Ja vīrietis, — tā ir pozitīva atbilde, ja sieviete, —negatīva (vai otrādi — tas atkarīgs tikai no mūsu pieņēmuma). Un atkal mūs interesēs, cik reizes nācās veikt mēģinājumu, lai iegūtu pozitīvu atbildi.

Šo sistēmu var izmantot arī kā divu nozīmju sistēmu, ja, piemēram, uzdodam jautājumu, vai aiz pagrieziena kāds ir vai neviena nav.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

3. a solis. Jautājuma iekšēja formulēšana un testsistēmas iedarbināšana

Jūs jau zināt vispārīgos noteikumus: to, ka jautājumam jābūt formulētam tā, lai tas izskan pozitīvi, ka jāizvairās no "ne" un "vai" izmantošanas. Proti, jautājumus mēs uzdodam pa pusei apgalvojuma formā, piemēram: "Naudu izmaksās?" Vai pat apgalvojuma formā, izsakot iespējamās nozīmes: "Naudu izmaksās. Jā? Nē?"

Jūs jau zināt arī to, ka testsistēma jāiedarbina tikai tad, kad jautājums jau formulēts, bet ne agrāk, citādi rezultāts būs neparedzams, jo, iedarbinājuši testsistēmu, mēs jebkurā gadījumā nāksim saskarē ar kādu pasaulē izpaustu notikumu ķēdīti, kas jau atrodas iespējamajā atbildes zonā.

Bet sākumā pats galvenais ir pareizi, precīzi, pietiekami nopietni koncentrējoties, uzdot pašu jautājumu. Un te nu būs vajadzīga visa mūsu pieredze, visa mūsu iekšējā disciplīna, ko esam apguvuši TEIA nodarbībās.

Vispirms aizveriet acis un atrodiet savā iekšējā telpā (kā to jau darījāt, atrodot "labi" un "slikti" zonu) priekšmetu, par kuru gribat uzdot jautājumu. Piemēram, ja jautājums attiecas uz naudu, atrodiet, kur jūsu iekšējā telpā ir zona, kas atbild par naudu. Ja jautājums attiecas uz veiksmi eksāmenā, atrodiet zonu, kas atbild par eksāmeniem. Vai atrodiet zonu, kas atbilst tai sfērai, kurā jums vajadzīga Ivanova palīdzība. Un tā tālāk. Saskatiet savā iekšējā telpā visas ar jautājumu saistītās detaļas, tas ir, ieraugiet Ivanovu, noliekušos pār jūsu rakstīto dokumentu, vai eksāmena gadījumā — eksaminatoru, kura priekšā sēžat ar biļeti rokās, un tā tālāk. Proti, jums, cik vien ir iespējams, jāpiesātina ar konkrētām detaļām šī iekšējā aina.

Tad pilnībā jāidentificē šī aina ar testsistēmu. Pareizāk sakot, pat ne tik daudz visa aina, cik šīs ainas noteicošais un funkcionējošais objekts, no kura patiesībā ir atkarīga atbilde "jā" vai "nē", proti, ar Ivanovu, ar eksaminatoru, ar cilvēku, kas jums maksā naudu, vai ar kādu citu nozīmīgu elementu, ja jūsu jautājuma risinājums nav atkarīgs no cilvēkiem (piemēram, ar lidmašīnu, ar kuru jūs vēlaties lidot un gribat uzzināt, cik liela ir iespēja laimīgi nokļūt galā), un tā tālāk. Tas ir ļoti svarīgi — pilnībā identificēt jūsu testsistēmā izmantojamo priekšmetu — kubiņu, monētas, zobu bakstāmo — ar jūs interesējošās sfēras funkcionējošo objektu. Ja jau esat nolēmis noskaidrot, cik lielā mērā Ivanovs sekmēs jūsu mērķa sasniegšanu, tad gan metamajam kauliņam, gan monētai, gan zobu bakstāmajam jūsu rokās jābūt tieši Ivanovam, nevis kaut kādam nedzīvam priekšmetam.

Jūs it kā uz laiku šo priekšmetu apgarojat un atdzīvināt, apveltot to ar tām iezīmēm un īpašībām, kas raksturīgas konkrētajai personai. Vislabāk to izdarīt, gluži vienkārši novietojot šo testsistēmas priekšmetu tajā savas iekšējās telpas daļā, kur atrodas funkcionējošais objekts (vai nozīmīgais elements, ja jūsu jautājuma risinājums nav atkarīgs no cilvēkiem). Uzlicis šīs divas detaļas vienu uz otras savā iekšējā telpā, pacentieties tās it kā sakausēt, saspiest vienā pikā, sajaukt viendabīgā masā, kurā saplūst kubiņa un Ivanova, zobu bakstāmā un lidmašīnas, sērkociņa un eksaminatora iezīmes, un tā tālāk.

Tiklīdz esat to izdarījis, tūdaļ lieciet darboties testsistēmai, proti, metiet monētu vai kubiņu vai aizdedziniet sērkociņu, vai sāciet vērot, kas pirmais parādīsies uz ielas stūra.

Strādājot ar divu nozīmju sistēmu, gluži vienkārši fiksējiet rādījumu un, ja vēlaties, pārejiet pie nākamā jautājuma. Strādājot ar daudznozīmju sistēmu, reģistrējiet mēģinājumu skaitu līdz pirmās pozitīvās atbildes iegūšanai, pēc tam, ja vēlaties, varat saskaitīt, cik gūts pozitīvo atbilžu no paša izraudzītā mēģinājumu skaita.

Tad ķerieties pie iegūto rezultātu interpretācijas.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

3. b solis. Divu nozīmju testsistēmu rādījumu interpretācija

Divu nozīmju sistēmām, kas ir vienkāršākas, nepietiekami jutīgas pret dažādiem smalkumiem un niansēm, labāk uzdot vienkāršus jautājumus, kas prasa viennozīmīgu atbildi — "jā" vai "nē" — un nepieļauj nekādas nianses. Ja atbildē uz jautājumu iespējamas nianses, šo sistēmu labāk neizmantot.

Strādājot ar divu nozīmju sistēmu, labāk pārmaiņus uzdot nenozīmīgus un nozīmīgus jautājumus. To vajadzētu darīt tā: vispirms uzdot trīs līdz piecus jautājumus par maznozīmīgu sfēru (laikap- stākļi būs labi vai nebūs, tramvajs atnāks laikā vai neatnāks), tad tikpat daudz jautājumu par svarīgām un izšķirošām sfērām (Ivanovs palīdzēs vai nepalīdzēs, nauda būs vai tās nebūs).

Tad aprēķinām rezultātu, tas ir, pozitīvo un negatīvo atbilžu skaitu svarīgajās un maznozīmīgajās sfērās. Vai ir tāda sfēra, attiecībā uz kuru atbilžu vairākums ir pārliecinošs? Piemēram, jūs uzdevāt trīs jautājumus par maznozīmīgu un tikpat daudz jautājumu par svarīgu sfēru, un izrādījās, ka maznozīmīgajā sfērā nav nevienas pozitīvas atbildes vai ir tikai viena no trim, bet svarīgajā — trīs pozitīvas atbildes vai vismaz divas no trim.

Kā var interpretēt šo rezultātu? Jūs, protams, tūlīt to sapratīsit, jo zināt, ka neveiksmju pārsvars nenozīmīgās sfērās un veiksmes koncentrēšanās nozīmīgās un izšķirošās sfērās nozīmē to, ka jūsu priekšā ir atvērts ceļš.

Bet, ja mēs redzam, ka neveiksmes pārsvarā iekrīt nozīmīgajā sfērā, — ir skaidrs, ka jūs nopietni alojaties, cerot uz šo ceļu. Tas pilnībā atrodas melnajā joslā. Tas pat nav slēgtais ceļš — tas jums ir melnais ceļš, kurā mērķis jau no paša sākuma jums ir nesasniedzams, tāpēc tur jums gluži vienkārši nav ko darīt. Ja izmantojam hiperbolu, tad jāteic, ka tieši šādu rezultātu iegūtu dzērājs krāvējs, ja viņam ienāktu prātā doma izmēģināt testsistēmu attiecībā uz jautājumu par to, vai viņš kļūs par baleta solistu vai ne. Atsakoties no tāda ceļa, jūs nenieka nezaudējat, jo tas acīmredzami nav jūsu ceļš, un principā neviens veselīgi domājošs un psihiski normāls cilvēks to neietu.

23. zlm. a. Veiksme paredzama nozīmīgajā sfērā. Ceļš ir atvērts b. Veiksme nenozīmīgajā sfērā. Melnā josla c. Ne šis, ne tas. Potenciāli slēgts ceļš

Bet, ja rezultāts ir apmēram vienāds (atšķiras mazāk par vienu trešdaļu) gan nozīmīgajā, gan nenozīmīgajā sfērā, tad tas nozīmē vienu no diviem:

vai nu jūs neesat iekļāvies vadāmās joslainības režīmā (proti, esat nekvalitatīvi izpildījis TEIA piektās pakāpes otro soli), vai arī tas ir joslainības zonēšanai nepakļāvīgs slēgts ceļš. Tāpēc, lai novērtētu, kādā mērā šis ceļš ir slēgts, vajadzēs izmantot nu jau daudznozīmju testsistēmu.

Bet vispirms tomēr kā nākas patrenējieties atbilžu iegūšanā, izmantojot divu nozīmju testsistēmu. Panāciet, lai jums viegli izdodas formulēt jautājumus un interpretēt atbildes. Turklāt ņemiet vērā, ka divu nozīmju sistēmas, protams, nav tik precīzas kā daudznozīmju sistēmas, tāpēc nesteidzieties uztvert divu nozīmju sistēmas atbildes kā nepārprotamu rīkojumu darbībai. Izturieties pret šīm atbildēm daļēji kā pret spēli, kā pret vienu no iespējamajiem notikumu norises variantiem, taču pacentieties neielaist šīs atbildes pārāk dziļi savā apziņā un neuztveriet tās pārāk nopietni.

Piemēram, ar divu nozjmju testsistēmas palīdzību jūs uzdodat jautājumu par to, vai jūs kāds cilvēks mīl vai ne, saņemat ļoti viennozīmīgu atbildi, kas droši vien tikai aptuveni atspoguļo realitāti un nepieļauj nianses (kaut gan dzīvē vienmēr ir nianses, un reizēm tieši tās ir svarīgas, bet divu nozīmju sistēmā gluži vienkārši nav līdzekļu šo nianšu atspoguļošanai). Pozitīva vai negatīva atbilde var radīt tādu pašu pozitīvu vai negatīvu attieksmi pret cilvēku, par kuru jūs uzdevāt jautājumu. Teiksim, jūs saņemat atbildi "nemīl", turklāt neko neuzzināt par kādu niansi: nemīl, bet ir gatavs iemīlēt, ja jūsu attieksme pret viņu mainīsies, piemēram, ja jūs kļūsit labestīgāka un maigāka. Bet jūs, neko nezinot par šo "ja" un pieņemot tikai to, ka atbilde ir negatīva, ne vien nekļūstat labestīgāka un maigāka, bet, tieši otrādi — sākat apvainoties un niknoties, izturēties agresīvi. Un neatstājat sev nekādas izredzes uz pozitīvu notikumu gaitu, lai gan sākotnēji šāda iespēja bija.

Tāpēc neizturieties pārāk viennozīmīgi un nopietni pret divu nozīmju testsistēmu rādījumiem. Jums jāzina, ka dzīvē patiesībā ir daudz vairāk iespējamo notikumu variantu, nekā parāda sērkociņš vai zobu bakstāmais, un loti bieži šie varianti ir atkarīgi nojums.

Gadās arī tā: šodien jūs esat sliktā garastāvoklī un uzdodat jautājumu par to, vai apprecēsities vai ne. Jūs saņemat atbildi "nē" un nezināt, ka tas jāsaprot tā: ja jūs ieslīgsit grūtsirdībā un mūžīgi būsit šādā sliktā noskaņojumā, tad neapprecēsities. Ja jūs šo jautājumu uzdotu jautrā garastāvoklī, tad iegūtu atbildi "jā". Testsistēma dod atbildi atbilstoši stāvoklim tieši šajā brīdī, ņemot vērā visus informatīvos rādītājus, kas atbilst attiecīgajam momentam, arī to, kāds ir jūsu iekšējais stāvoklis. Pēc desmit minūtēm jūsu oma var mainīties — un tad atbilde var būt cita, jo līdz ar jūsu noskaņojumu mainīsies arī notikumu varbūtība. Tātad divu nozīmju sistēma ir samērā kaprīza.

Rezultāti, kurus mēs iegūstam ar divu nozīmju testsistēmas palīdzību, tomēr ir pārāk iespaidīgi, lai neietekmētu mūsu uzvedību. Tāpēc izmantojiet divu nozīmju testsistēmas rādījumus, tikai gatavojoties darbībai, bet ne kā pavēli. Divu nozīmju testsistēma — tā ir sava veida izlūkošana, situācijas iepriekšēja analīze.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

3. c solis. Daudznozīmju testsistēmu rādījumu interpretācija

Izmantojot daudznozīmju testsistēmas, vislabāk ir pēc kārtas uzdot trīs jautājumus par trim jomām: vispirms trīs jautājumus par nenozīmīgiem notikumiem, tad trīs jautājumus par nozīmīgiem notikumiem un vēl trīs jautājumus par izšķirošiem notikumiem. Jautājumu piemēri: "Rīt, kad braukšu iepirkt preces, būs labs laiks vai nebūs?" Tas ir nenozīmīgs notikums. "Preces iepirkšu par izdevīgu cenu vai neizdevīgu?" Tas ir nozīmīgs notikums. "Realizēšu šīs preces ar peļņu vai bez tās?" Tas ir izšķiroši svarīgi.

Tiek novērtēts to mēģinājumu skaits, pēc kuriem iegūta pirmā pozitīvā atbilde. Piemēram, jūs izmantojat metamo kauliņu un, uzdodot jautājumus par sev nenozīmīgu sfēru, pieņēmāt, ka tad, ja uzkritīs četrinieks, tas nozīmēs atbildi "jā" uz jautājumu: būs rīt labs laiks vai nebūs? Pozitīvu atbildi saņēmāt trešajā mēģinājumā. Tātad neveiksmju daudzums šai sfērā ir divas iespējas no trim, tas ir, apmēram septiņdesmit procenti.

Tad jāsalīdzina neveiksmju un veiksmju procentuālā izteiksme visās trijās sfērās — nenozīmīgajā, nozīmīgajā un izšķirošajā.

Te var būt šādi varianti.

Pirmais variants. Neveiksme nenozīmīgajā sfērā ir ievērojami lielāka par neveiksmi nozīmīgajā un izšķirošajā sfērā (pēdējās vai nu pilnīgi sakrīt, vai arī atšķiras ne vairāk kā par divdesmit procentiem). Ja mēs, saskaitījuši neveiksmju procentuālo izteiksmi nozīmīgajā un izšķirošajā sfērā un iegūto summu izdalījuši ar divi (tādējādi iegūstam vidējo aritmētisko), redzam, ka šis skaitlis ir vismaz divas reizes mazāks par neveiksmju daudzumu nenozīmīgajā sfērā, nav nekādu šaubu, ka mums ir darīšana ar atvērto ceļu.

Otrais variants. Neveiksme nenozīmīgajā sfērā ir ievērojami (vismaz divas reizes) mazāka par vidējo aritmētisko neveiksmi nozīmīgajā un izšķirošajā sfērā, turklāt neveiksme nozīmīgajā un izšķirošajā sfērā ir apmēram vienāda (atšķiras ne vairāk kā par divdesmit procentiem). Tas nozīmē, ka mūsu priekšā ir melnais ceļš, tas mums ir nepieņemams, tāpēc atmetams bez īpašas nožēlas.

Trešais variants. Neveiksmes sadalās apmēram līdzīgi visās sfērās. Tas nozīmē, ka jūs vai nu neesat iekļāvies vadāmās joslainības režīmā, vai esat nekorekti uzdevis jautājumus, vai arī mērķis, ko esat nolēmis sasniegt, un atbilstoši temats, par kuru uzdevāt jautājumus, jums patiesībā ir pilnīgi nenozīmīgs, vienaldzīgs. Te nu vajadzētu padomāt: bet kāpēc jūs vispār tiecaties pēc mērķa, kas jums ir nenozīmīgs, vienaldzīgs un acīmredzami nevajadzīgs? īstais laiks atgriezties pie TEIA otrās pakāpes metodikām un pārbaudīt sava mērķa patiesumu.

Ceturtais variants. Lielākā neveiksmju daļa koncentrējusies nenozīmīgajā un izšķirošajā sfērā (to daudzums šajās sfērās ir apmēram vienāds, atšķiras ne vairāk kā par divdesmit procentiem). Nozīmīgajā sfērā — vismazākais neveiksmju skaits (mazāk nekā divas reizes salīdzinājumā ar neveiksmju daudzuma vidējo aritmētisko nenozīmīgajā un izšķirošajā sfērā). Atbilde: tas ir slēgtais ceļš.

24. zim.

a. Neveiksme sīkumos — atvērts ceļš b. Neveiksme visā svarīgajā. Melnā josla c. Viss izlīdzināts. Vai nu neinteresants ir jautājums, vai arī nav joslainības d. Neveiksmes sīkumos un izšķirošajā. Ceļš neapšaubāmi slēgts

Visi pārējie varianti ir tikai dažādas atvērto un slēgto ceļu gradācijas pakāpes. Ar daudznozīmju testsistēmas palīdzību konstatējuši veiksmju un neveiksmju procentuālo daudzumu tajā vai citā sfērā, mēs varam noteikt apī ceļa slēgtības pakāpi. Nebaidieties darbam ar testsistēmām pieiet radoši. Uzdodiet papildjautājumus, lai noskaidrotu tās vai citas atbildes nianses, proti, vai ceļš jums slēgts pilnīgi un galīgi vai arī ir varianti.

Noteikuši ceļa slēgtības pakāpi, jūs varēsit izlemt, vai ir vērts mēģināt šo ceļu pārveidot par atvērtu vai arī uz visiem laikiem atmest cerības. Kā mēs jau teicām, ir situācijas, kad slēgto ceļu var pārveidot par atvērtu.

Taču pirms tam mums būs jāiemācās pareizi veidot savu izturēšanos atbilstoši tam rezultātam, kuru esam ieguvuši, tas ir, iemācīties adekvāti izturēties, ejot pa atvērto vai slēgto ceļu. Par šādas uzvedības noteikumiem mēs parunāsim tuvākajās lappusēs.

Bet tagad pārbaudiet izklāstītās testsistēmas darbībā. Pamēģiniet, piemēram, izanalizēt kādu vienu savas darbības virzienu, kas jūs pašreiz interesē. Neķerieties tūdaļ pie vissvarīgākajiem notikumiem — aprobežojieties ar vidējas nozīmības notikumiem. Piemēram, izanalizējiet, vai jums izdosies izdarīt kādu lielu pirkumu un iegūt no šā pirkuma vislabāko rezultātu. Jūs ieraudzīsit, ka visos virzienos, kurus jūs analizējat, varbūtības nozīmīgajās un nenozīmīgajās sfērās ievērojami atšķiras.

Bet tagad pamēģiniet izanalizēt to ceļu, uz kura jau esat bijis vai atrodaties pašreiz. Tikai analīzei ņemiet samērā nesenus notikumus, jo senu notikumu nozīmju sfēru jūsu apziņa, iespējams, jau ir pārvērtējusi. Jūs redzēsit, ka testsistēma apstiprinās jau notikušo norišu sadalījumu jūsu ceļā. Piemēram, jūs vasarā ļoti labi atpūtāties. Uzdodiet jautājumus: "Es labi atpūtos. Jā? Nē? Jūra bija silta. Jā? Nē?" Jūs redzēsit, ka testsistēma visu atspoguļo tā, kā tas patiesībā bija. Protams, tas notiks tikai tajā gadījumā, ja būsit pareizi iekļāvies vadāmās joslainības režīmā.

Ar vienu no mūsu klausītājiem bija šāds interesants gadījums. Nonācis līdz šai sistēmas apguves vietai, viņš nolēma izanalizēt to ceļu, uz kura atradās tobrīd, turklāt bija pārliecināts, ka tas ir atvērts ceļš, jo viss norisa viegli un gludi. Tas bija ceļš uz jaunu prestižu amatu, kurā viņš jau faktiski bija apstiprināts, un burtiski nākamajā dienā bija paredzēta viņa svinīga stāšanās amatā. Testsistēma apstiprināja visas veiksmes ceļā uz šo amatu. Bet, kad lieta nonāca līdz galvenajam jautājumam: "Rīt es stāšos jaunajā amatā?", testsistēma atbildēja "nē". Mans klausītājs jau sāka apšaubīt sistēmu, nolēma visu izmest no galvas, jo iecelšana jau, kā likās, nebija apšaubāma, taču kaut kas viņam nedeva mieru. Un viņš nolēma ar testsistēmas palīdzību noskaidrot nianses — kāpēc saņemta negatīva atbilde. Viņš atkal sāka uzdot jautājumus. "Neveiksme saistīta ar manu kvalifikācijas līmenī?" Nē. "Neveiksme saistīta ar to, ka rīt organizācijai mainīsies vadība?" Nē. "Neveiksme saistīta ar nelabvēļu tīkojumiem un intrigām?" Jā. Tad, lūk, kas! Meklētās briesmas bija atrastas.

Un nu mūsu klausītājam nācās intensīvi padomāt. Viņš atcerējās, ka pēdējā laikā viņam apkārt bija vērojama kaut kāda nepatīkama rosīšanās, bet dažu kolēģu klusēšana bija acīmredzami aizdomīga un zināmā mērā pat draudīga. Viņš atcerējās nejauši dzirdētas sarunas fragmentu pīpētavā, bet toreiz viņš tam nepievērsa uzmanību. Viņam parādoties, runātāji tūlīt apklusa, taču viņš paguva saprast, ka runāts par viņu un, šķiet, apspriests kāds atgadījums, kas notika pirms trim gadiem, — kāda viņa neveiksme vai izgāšanās.. .Tad, lūk, kas! Pirms trim gadiem viņam gadījās nepatikšanas. Viņš izgāza svarīgu uzdevumu. Un patiesi bija vainīgs šajā neveiksmē. Trūka pieredzes, pārāk bezatbildīgi izturējās pret uzticēto darbu… Sagrēkoja, ko tur liegties.

Nākamajā rītā viņš pirmais aizgāja uz darbu un notvēra organizācijas vadītāju burtiski pie durvīm, godīgi izstāstīja par savu kļūdu un atzinās, ka neveiksmē bijis vainīgs tieši viņš, tāpēc šā gadījuma dēļ droši vien nav cienīgs ieņemt jauno augsto amatu. Tajā brīdī viņš no paaugstinājuma patiešām bija gatavs atteikties.

Bet direktors tikai pasmaidīja un teica: "Tas, ko es tevī, Ivan, patiešām cienu, ir godīgums un krietnums. Tagad, kad patiesi un tieši izstāstīji par šo gadījumu, es vēl vairāk pārliecinājos, ka neesmu kļūdījies un ka tieši tu, nevis kāds cits, esi cienīgs ieņemt šo amatu. Ja par to man pastāstītu nevis tu pats, bet gan kāds no taviem kolēģiem, tad man būtu par ko padomāt.. .Varbūt arī atrastu kādu citu tavā vietā. Bet, ja tā, — ej un neaizmirsti: šodien vienos manā kabinetā tu svinīgos apstākļos stāsies šajā amatā."

Kad viņš iznāca no direktora kabineta, uzgaidāmajā telpā ieraudzīja savus nelabvēļus, kuri, protams, bija ieradušies, lai "apgaismotu" direktoru par viņa kādreizējām kļūdām. Viņš tos bija apsteidzis burtiski par piecām minūtēm. Un, protams, intriganti iznāca no kabineta, neko nepanākuši. Direktors viņiem teica: "Biedri, kas par lietu? Šo jautājumu mēs ar Ivanu Ivanoviču jau sen apspriedām, un man pret viņu nav nekādu pretenziju. Bet intrigas gan savā kolektīvā necietīšu. Ja vēlreiz manīšu ko līdzīgu, iespējams, jums vajadzēs padomāt par citu darbu."

Tā testsistēma izglāba cilvēkam karjeru un ļāva saglabāt neaptraipītu vārdu un labu reputāciju.

Tātad jūs esat iemācījies izmantot testsistēmas. Tagad jūs varat iegūt jums vajadzīgo informāciju par gaidāmajiem notikumiem. Ceru, jūs jau sapratāt, cik svarīgas jums ir šīs jaunās zināšanas un saņemtā informācija. Jo ir taču zināms: kas brīdināts, — tas apbruņots. Jūs tagad esat brīdināts, turklāt ar pārbaudītu metožu palīdzību, tās drošuma pakāpes ziņā ir pārākas par parastajiem instinktiem, intuīciju un priekšnojautu. Jūs esat apbruņots ar zināšanām. Jūs esat apbruņots ar praktiskām iemaņām to lietošanā. Jūs esat apbruņots ar dziļu iekšējo disciplīnu. Tas nozīmē, ka jūs varat saņemt skaidru un precīzu atbildi attiecībā uz gaidāmajiem notikumiem — daudz korektāku atbildi, nekā tās miglainās atbildes, kuras parasts cilvēks saņem ar savu neattīstīto instinktu palīdzību nenoteiktu sajūtu veidā. Jūs pārvaldāt pavisam cita līmeņa instrumentu — šis līmenis ir jaunās evolūcijas pakāpes cilvēka cienīgs. Tāpēc pieņemiet manus vissirsnīgākos apsveikumus: šodien jūs saņēmāt informāciju, kas var mainīt visu jūsu dzīvi!

Tomēr reizēm gadās tā, ka pat brīdināts cilvēks neņem šos brīdinājumus vērā. Un, izturēdamies neapdomīgi, piedzīvo nepatikšanas. Tātad nepietiek ar to, ka jums ir vajadzīgā informācija, — jāprot arī to pareizi izmantot. Un tikai tad, kad iemācīsimies to darīt, mēs spēsim izvairīties no daudzām lamatām, kuras mūsu priekšā tik bieži izliek mūsu pašu apziņa. Izvairījušies no šīm lamatām, mēs spēsim pareizi izmantot iegūto informāciju, tātad — arī gūt panākumus.

Lai iemācītos pareizi izmantot iegūto informāciju, jāzina, kā jāizturas uz atvērtiem un slēgtiemn ceļiem.

6. NODALA

ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: IZTURĒŠANĀS NOTEIKUMI

Iekšējais kritiķis

Tātad cilvēks diemžēl ne vienmēr ieklausās saņemtajā padomā, pat ja tas ir trīskārt pareizs. Un vainīga ir tā mūsu prāta daļa, kuru var nosaukt par iekšējo kritiķi.

Kas tad ir šis iekšējais kritiķis? Tas ir loģikas, atmiņas drumslu un emociju plūsmas sajaukums. Turklāt ļoti nestabils, gluži kā plūstošās smiltis. Šis iekšējais kritiķis svārstās no vienas puses uz otru un tā vien tiecas iegriezt jūsu kustības virzienu pavisam citā gultnē.

Ar iekšējo kritiķi jūs savā dzīvē, protams, esat saskāries ne reizi vien. Atcerieties, kā tas mēdz būt: lūk, tā vien šķita, ka pieņemts svarīgs un vienīgais pareizais lēmums. Tajā brīdī, kad jūs pieņēmāt šo lēmumu, jūs bijāt pilnīgi pārliecināts par tā pareizību. Bet pagāja kāds laiks, un nez no kurienes uzradās nesaprotamas šaubas. "Bet ja nu šis lēmums nav pats pareizākais?" indīgi taujā iekšējais kritiķis, jo viņš neko nevar pieņemt vienkārši tāpat, bez kritikas. Viņš taču ir radīts, lai visu apšaubītu. Reizēm šaubīties ir derīgi, neviens to neapstrīd, bet tad, kad runa ir par vienīgo pareizo lēmumu, šaubas neko citu kā vien ļaunumu neatnes. Tās tikai provocē jūs uz milzīgu un pilnīgi bezjēdzīgu spēku un enerģijas patēriņu. Tās nomoka jūs, bet galu galā tik un tā jūs secināt, ka sākotnējais lēmums bija vienīgais pareizais.

Iekšējais kritiķis rada sava veida vilni, ņirbu uz mūsu prāta virsmas, kamēr tā dziļākie slāņi turpina atrasties mierā un līdzsvarā. Tas ir, sava prāta dzīlēs mēs skaidri zinām, kāds lēmums ir pareizs, bet kāds — nepareizs. Taču iekšējais kritiķis, saceļot vilni uz prāta virsmas, var mums liegt pieeju informācijai, kas atrodas prāta dzīlēs. Gluži vienkārši apmulsināt mūs.

Kāda mana sena paziņa bija tā pakļauta savā iekšējā kritiķa ietekmei, ka nespēja pieņemt nevienu vairāk vai mazāk svarīgu lēmumu. Tā viņa palaida garām visas savas dzīves laimīgās iespējas. Atradusi interesantu darbu, viņa bija gatava tajā iekārtoties, bet tad sāka darboties iekšējais kritiķis un čukstēt: "Tas nav pats labākais darbs, tu atradīsi labāku." Kamēr viņa šaubījās, darba devēji atrada citu pretendenti un viņa palika pie sasistas siles. Satikusi mīļoto cilvēku, viņa jau taisījās precēties, bet iekšējais kritiķis atkal nerimās: "Kur tu steidzies, tu atradīsi labāku līgavaini." Divi gadi pagāja iekšējās mokās un šaubās, visu šo laiku viņa novilcināja kāzas. Beidzot līgavainim izsīka pacietība un viņš apprecējās ar citu. Tikai vēlāk šī sieviete saprata, cik daudz ir zaudējusi, jo tas tiešām bija viņai piemērots darbs un tas tiešām bija viņas cilvēks. To viņai bija teikusi priekšā intuīcija, kad šī sieviete sākumā bez kādām šaubām un svārstīšanās pieņēma lēmumu par to, ka iestāsies darbā un apprecēsies. Pirmais lēmums bija pareizs! Iekšējais kritiķis pacēla balsi jau pēc tam. Ievērojiet: pirmā doma, pirmais lēmums, pirmais iespaids parasti ir pareizi, un tikai vēlāk jūs apmulsina iekšējais kritiķis, kā rūsa saēdot jūsu prātu.

Pēc neliela mācību kursa sieviete tika galā ar šo problēmu — tagad viņa viegli un ātri pieņem lēmumus nozīmīgās lietās, neļaujot vaļu iekšējam kritiķim. Tiesa, kā jau tas bieži notiek, viņas problēmas pārvietojušās uz citu slāni: no nozīmīgu notikumu sfēras uz nenozīmīgu notikumu sfēru. Viegli, ātri, nešauboties un nesvārstoties pieņemot vienīgos pareizos lēmumus attiecībā uz profesiju un personisko dzīvi, viņa, piemēram, izjūt grūtības, apmeklējot pašapkalpošanās veikalus, kur patstāvīgi jāizvēlas produkti. Viņa, piemēram, var stundu nostāvēt pie konteinera ar āboliem, pārcilājot tos, katru apskatot kritiski, un aiziet, tā arī neko neizvēlējusies. Bet visā visumā viņa izrādījās spējīga skolniece, un es ceru, ka tas darbs, kuru viņa tagad veic sevis pilnveidošanā, palīdzēs tikt galā arī ar šo visai nenozīmīgo problēmu.

Tātad, kā jūs sapratāt, iekšējais kritiķis — tā ir diezgan nekontrolējama mūsu prāta daļa, kas mūs maldina, cenšas izmainīt nozīmju laukus tajos virzienos, kuri mūs interesē. Tiklīdz esam izvēlējušies pareizo virzienu, tā ieslēdzas nekontrolējamas emocijas, kas liek loģikai un atmiņai izveidot kādu citu mūsu iespējamās kustības virzienu, kas patiesībā mums nemaz nav vajadzīgs. Iekšējā kritiķa izmainītie nozīmju lauki var mūs aizvest ne gluži tur, kur mums vajag, un novirzīt pat no atvērta ceļa.

Ko tad lai iesāk ar šo iekšējo kritiķi, kas nodara tādu ļaunumu?

Mums jāiemācās novērst šo izmainīto nozīmju lauku ietekmi un tādējādi neitralizēt iekšējo kritiķi. Mēs taču zinām, ka dziļāko prāta slāni iekšējais kritiķis neietekmē. Dziļākais prāts saglabā pareizās un patiesās lauku nozīmes. Tātad mums gluži vienkārši ir jāiemācās "ienirt" sava prāta dzīlēs un izvilkt no turienes situāciju, faktu, notikumu patiesās nozīmes, kuras iekšējais kritiķis nav spējis ietekmēt.

Apbruņojušies ar šīm zināšanām, tagad aplūkosim izturēšanās noteikumus, kas jāievēro uz atvērta ceļa.

Izturēšanās noteikumi uz atvērta ceļa

Mēs jau zinām, kas ir atvērts ceļš. Atvērts ceļš ir tāds ceļš, kura nozīmju lauki sakrīt ar Pasaules Plūsmu tendencēm. Tātad tas netiek pakļauts Pasaules Plūsmu pretdarbībai un tāpēc ļauj mums visumā netraucēti sasniegt mērķi. Turklāt šo ceļu var pareizi zonēt vadāmās joslainības režīmā, tas ir, panākt, lai gaišās joslas "iekrīt" nozīmīgu notikumu laikā, bet tumšās — nenozīmīgu notikumu laikā.

Patiesībā jūs jau ļoti daudz zināt par to, kā jāizturas, kad esat uz atvērta ceļa, un kā pa to jāiet. Jo tieši atvērtam ceļam atbilst visas TEIA otrajā pakāpē iekļautās metodikas! Tā ka jums šai ziņā faktiski nekādu mīklu nav. Pareizi izmantotas otrās pakāpes metodikas — patiesās vēlmes izzināšanas programmas, darbības efektivitātes, veiksmes, panākumu un pašpaļāvības programmas —jau pašas par sevi spēj novērst iespējamos šķēršļus, kurus var radīt dažas mūsu apziņas struktūras, un liek mūsu zemapziņai, kas prot darboties energoin- formatīvajā vidē, virzīt mūs ar katru soli arvien tuvāk un tuvāk mērķim. Tiem, kuri nav pietiekami precīzi un pamatīgi apguvuši otrās pakāpes metodikas (ja tādi ir lasītāju vidū), ļoti vēlams, pirms tālāk apgūt šo materiālu, kas saistīts ar virzīšanos uz priekšu pa atvērtu ceļu, vēlreiz pievērsties otrajai grāmatai — "Tapšana" un kārtīgi apgūt visas tajā iekļautās pakāpes vai arī apmeklēt klātienes kursus.

Ja, ejat atvērtu ceļu, jūs sastopat energoinformatīvo parazītu vadītu cilvēku un viņš mēģina jums traucēt (bet tā gadās pat atvērtos ceļos), tad jums palīdzēs trešās pakāpes metodikas. Jūs taču visu to zināt, visu protat, šādu šķēršļu pārvarēšanas prasmi jau esat apguvis un vairākkārt izmantojis praktiski. Jūs, protams, zināt, kā tas darāms, un spējat atšķelt, norobežot no parazīta iedarbības tā gūstā nonākušu cilvēku, spējat šo cilvēku pārprogrammēt, tādējādi atnesot labumu gan viņam, gan sev. Jūs visu to varat. Bet, ja esat nedaudz piemirsis, kā to dara, vai šaubāties par sevi, — pārlasiet trešo grāmatu — "Ietekme", un nepieciešamais zināšanu un iemaņu komplekss, ko apguvāt trešajā pakāpē, atkal atdzīvosies jūsu atmiņā, apziņā un zemapziņā, un jūs redzēsit, ka šķēršļi, kuras rada energoinformatīvo parazītu vadīti cilvēki, jums vairs nepastāv.

Tātad jums, cilvēkam, kas nopietni pastrādājis un izgājis jaunā attīstības pakāpē, viss ir pietiekami viegli un vienkārši paveicams un virzībai pa atvērtu ceļu principā nav nekādu šķēršļu, ja jau jūs šo atvērto ceļu, izmantojot šajā, piektajā grāmatā izklāstītās metodikas, esat atradis un stingri uz tā nostājies. Palicis pavisam nedaudz — iemācīties tikt galā ar iekšējo kritiķi, ja nu tas kādreiz pavisam satrakojas.

Tāpēc, apkopojot teikto, akcentēsim trīs noteikumus, kuri jums jāievēro, lai veiksmīgi virzītos uz priekšu pa atvērtu ceļu.

Pirmais noteikums: lai, virzoties uz priekšu pa atvērtu ceļu, gūtu vislielākos panākumus, jāizmanto otrās pakāpes programmas, kas orientē uz panākumiem, veiksmi, rīcības efektivitāti un paļāvību uz saviem spēkiem.

Otrais noteikums: arī uz atvērta ceļa ir jābūt gatavam saskatīt cilvēku, ar kura starpniecību mums šķēršļus liek energoinformatīvie parazīti, un jāneitralizē to iedarbība, izmantojot trešās pakāpes tehnikas.

Trešais noteikums: mums vienmēr jārēķinās ar to, ka iekšējais kritiķis var piespēlēt mūsu apziņai jaunu nepareizu nozīmju buķeti, un tas var mūs nogriezt no pareizā kustības virziena, ejot uz mērķi. Sī ietekme jānovērš.

Tieši iekšējā kritiķa iedarbības likvidēšanai paredzēts šis TEIA pakāpes ceturtais solis.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

4. solis. Atvērta ceļa posmu izpildes korekcija, atjaunojot patieso nozīmju laukus

Jūs jau sapratāt, ka iekšējais kritiķis — tā ir jūsu apziņas virspusējā daļa, turklāt daudz aktīvāka nekā apziņas dzīles. Tieši tās pārmērīgā aktivitāte noved pie tā, ka mums sāk likties, ka jārīkojas pavisam citādi, nekā sākotnēji bijām iecerējuši. Nolēmām, ka rīkosimies tā, bet iekšējais kritiķis uztraucas, sāk trakot un pieprasa: nē, dari šitā!

Tātad, lai neitralizētu iekšējo kritiķi, mums ir "jāienirst" mūsu prāta dziļākajos un stabilākajos slāņos un jāizvelk no turienes savas rīcības, faktu, notikumu un mērķu īstenās nozīmes. Kā? Loti vienkārši: ir jāizprovocē prāts pavērt savu dziļāko saturu, citādi mums būs pieejami tikai tā virsējie slāņi.

Varam minēt šādu analoģiju: jūs skatāties uz datora ekrānu un redzat tur skaistu kustīgu vinjeti. Nekompetents cilvēks vai, piemēram, bērns var nodomāt, ka tas arī ir datora galvenais uzdevums — rādīt skaistas krāsainas dzīvas bildītes. Bet lietpratējs zina, ka vajag tikai nospiest attiecīgo taustiņu, — un vinjete pazudīs, un varēs iegūt pieeju milzīgam daudzumam vissvarīgākās informācijas, kas glabājas datorā.

Tieši tāpat arī mūsu prāts ļoti bieži novirza mūs no īstā ceļa ar skaistām kustīgām ainiņām, aiz kurām tas slēpj īstenību. Izprovocēt mūsu prātu novākt šīs ainiņas un atklāt patieso informāciju nav grūtāk kā nospiest datora taustiņu. Tikai gadījumā ar prātu šā taustiņa lomu izpildīs monēta.

Sāksim ne ar pašu svarīgāko mūsu dzīves notikumu. Pieņemsim, ka ilgu laiku esat krājusi naudu, lai nopirktu kažoku. Turklāt tad, kad naudas vēl nebija un jūs tikai sapņojāt par kažoku, jūs precīzi zinājāt, tieši kādu kažoku gribat. Tas gluži vienkārši bija jūsu acu priekšā. Bet nu vajadzīgā summa ir sakrāta. Un tad jūs pārņem izvēles mokas: bet varbūt labāk nopirkt kādu citu kažoku? Varbūt nevis kažoku, bet mēteli? Bet varbūt vispār mēbeļu komplektu? Tā nu iekšējais kritiķis, ko apstulbinājis savāktās summas lielums, sāk rosīties, satraucas un liek arī jums pārdzīvot, nomocīties ar domām par to, cik lietderīgi iztērēsit ar tādām pūlēm sakrāto naudu.

Piedāvāju vienkāršu paņēmienu, kā rast pareizo risinājumu šajā situācijā. Paņemiet vairākas monētas. Fiksējiet prātā visus iespējamos naudas ieguldīšanas variantus: kažoks, mētelis, mēbeles, tūrisma brauciens, aizdevums kaimiņam. Stingri un negrozāmi izlemiet (ir ļoti svarīgi, lai šai brīdī jūsu lēmums būtu stingrs un negrozāms): kuram variantam izkritīs vairāk ģerboņu, — to arī izvēlēšos. Proti, šajā brīdī jums sava rīcībajāpadara atkarīga no tā, kā kritīs monētas.

Tad sāciet mest monētas par katru variantu atsevišķi. Pieņemsim, ka visvairāk ģerboņu izkrita par variantu "aizdot kaimiņam". Lieliski. Izvēle jūsu vietā ir izdarīta. Bet kas tad tas? Jūsu prāts pretojas, tas burtiski vārās uņ protestē pret šādu variantu. Tas jums saka priekšā, ka kaimiņš šo naudu nodzers un parādu neatdos, bet jūs atkal paliksit bez kažoka?

Viss pareizi! Tieši to jau mēs arī gribējām panākt! Varat saukt "urā!": jums izdevās apmānīt savu prātu, to aktivizēt, panākt, lai tā dziļākie slāņi iznāk virspusē! Prāts sacēlās pret absurdo variantu, ko pateica priekšā monēta, tam nācās aktivizēties, sākt strādāt, iznākt priekšplānā un atjaunot patiesos mērķus, atmest malā visus niekus, izdzenāt miglu, ko jums pūta acīs iekšējais kritiķis. Tagad jūs varat pašūpot galvu un teikt: "Padomā tikai, kādas muļķības man līda galvā." Un mierīgi iet un nopirkt ilgoto kažoku.

Šo metodi var izmantot jebkurā jūsu dzīves gadījumā, kad iekšējais kritiķis cenšas sajaukt jums prātu. Metiet monētu —jūsu prāta dziļākie slāņi kļūs modri un, varat būt pārliecināts, sāks skaļi protestēt pret jebkuru nepareizu jūsu izturēšanās variantu. Galvā tūdaļ iestāsies skaidrība, un jūs nekļūdīgi sapratīsit, tieši kas jums jāizvēlas. Metode labi darbojas gan nozīmīgās, gan nenozīmīgās, gan izšķiroši svarīgās jūsu dzīves sfērās.

Izturēšanās noteikumi uz slēgta ceļa

Jūs jau zināt, kā konstatēt, vai jūsu priekšā ir atvērts vai slēgts ceļš. Izmantojot testsistēmu, jūs varat noteikt, kā tieši sadalīsies veiksme un neveiksme pa nenozīmīgām, nozīmīgām un izšķirošām sfērām. Veiksme, kas iekrīt nozīmīgās sfērās, neveiksmēm sadaloties starp nenozīmīgām un izšķirošām sfērām, tad arī parādīs, ka jūsu priekšā ir viltīgais un bīstamais slēgtais ceļš. Tas ir mānīgs un bīstams tāpēc, ka pastāvīgi vilina un dod cerības ar panākumiem nozīmīgajās sfērās. Veiksme, kas pavīd te vienā, te otrā vietā, liek cilvēkam atkal un atkal censties, palielināt likmi arvien vairāk un vairāk, atdot visus spēkus, taču viltus pilnais slēgtais ceļš nodod viņu pašā atbildīgākajā un kritiskajā brīdī, kad viss sagrūst, šķiet, mirkli pirms triumfa.

Bet nevajag krist izmisumā pat tad, ja jūsu priekšā ir slēgts ceļš. Kā jau sapratāt, ceļi mēdz būt dažādi — ar dažādu slēgtības pakāpi. Slēgtības pakāpi jūs arī varat noteikt ar testsistēmas palīdzību, pārbaudot, vai jums ir kaut mazākās izredzes uz veiksmi izšķirošajās sfērās. Ja tādas iespējas ir, — var mēģināt grozīt apstākļus un pārvērst slēgto ceļu atvērtajā.

Kā jau sapratāt no visa šajā grāmatā teiktā par slēgtajiem ceļiem, ceļš ir slēgts nepavisam ne tāpēc, ka tas ir slikts un slēgts pats par sevi. Nē, tas ir slēgts tieši jums, un tas ir saistīts nevis ar paša ceļa īpašībām, bet gan ar jūsu personiskajām kvalitātēm. Ceļš caur turniketu lidostā nepavisam nav slēgts visiem, bet tas jums būs slēgts, ja būsit ielicis kabatā āmuru.

Tātad atkarībā no jūsu kvalitātēm, īpašībām un īpatnībām ir slēgti ceļi, kurus nevar padarīt par atvērtiem, bet ir arī tādi slēgtie ceļi, kuri, ja tiek mainīti daži apstākļi, var kļūt par atvērtiem. Ja ar testsistēmas palīdzību konstatējat, ka izšķirošajās sfērās jūs sagaida pilnīga neveiksme, — šādu slēgtu ceļu parasti nav iespējams pārvērst par atvērtu ceļu. Bet, ja ir vismaz desmit procentu liela iespēja uz veiksmi izšķirošajās sfērās, var padomāt par šā ceļa pārvēršanu atvērtā ceļā.

Piemēram, lai ceļš caur turniketu no slēgta pārvērstos par atvērtu, ir tikai jāizņem no kabatas āmurs. Izmainīt savas kvalitātes tādā veidā ir pilnīgi jūsu spēkos. Bet, ja jūs gribat kļūt par foto- modeli un jums šai nolūkā vajadzēs divas reizes pagarināt savu augumu un trīs reizes samazināt vidukļa apkārtmēru, tad, manuprāt, slēgtu ceļu pārvērst par atvērtu jums nekādi neizdosies. Nāksies no tā atteikties uz visiem laikiem.

Taču visbiežāk tomēr slēgtais ceļš nav tas ceļš, kuram neatbilst neviena no jūsu kvalitātēm. Ceļš, kuram nav piemērota neviena no mūsu kvalitātēm, drīzāk ir nevis slēgtais, bet gan melnais ceļš. Uz tāda ceļa, kā mēs jau teicām, normāli cilvēki nenostājas, saprotot, ka tas ir bezjēdzīgi. Bet uz slēgta ceļa nostājas, ja zināmas dotības, lai pa to ietu, viņiem tomēr ir.

Meitene ne jau vienkārši tāpat vien vēlas kļūt par dziedātāju — šī izvēle liecina par to, ka viņai vismaz ir dzirde un kaut kāda balstina. Ja nu ceļš viņai tomēr ir slēgts, — tad jāpaskatās, kādas viņai ir citas kvalitātes, kas traucē virzīties pa šo ceļu. Tā var būt arī pārlieka atkarība no izraudzītā ceļa — šo šķērsli var viegli uzveikt ar to metodiku palīdzību, kuras šeit tiks izklāstītas. Tas var būt arī daudz lielāks talants kādā citā sfērā. Šādā gadījumā labāk ir atteikties no slēgtā ceļa un doties pa to, kurā tiks attīstīts nopietnāks talants.

Atcerieties piemēru par informatīvā lauka zonām — seifiem, kuras katrs atver ar savu atslēgu. Vienmēr ir labāk atrast savu zonu, kurai jūsu atslēga derēs bez kādām problēmām, nekā kropļot un pārtaisīt savu atslēgu, pielāgojot to citai slēdzenei, jau kāda cilvēka aizņemtai zonai, kur jūs nebūsit vienīgais, unikālais un neatkārtojamais, bet kļūsit viens no daudziem. Savā sfērā jūsu talants atplauks tik spilgti un spēcīgi kā nevienam citam.

Ja tomēr esat konstatējis, ka jums ir visas nepieciešamās kvalitātes virzībai šajā un tikai šajā virzienā, kas jums izrādījies slēgts ceļš, un ja jūsu spēkos ir šajā ceļā kaut ko izmainīt, — tad jums palīdzēs noteikumi virzībai pa slēgtu ceļu, ar kuriem jūs drīz iepazīsities.

Kad iemācīsities pārveidot slēgtos ceļus par atvērtiem, jūs konstatēsit, ka jums dzīvē faktiski vairs nav nekādu problēmu. Turklāt nākotnē varēsit viegli samazināt pat iespējamību, ka jūsu dzīvē varētu parādīties slēgts ceļš.

Tas ir, praktiski visos savas dzīves gadījumos jūs iemācīsities izmantot Pasaules Plūsmas savā labā. Apkārtējiem liksies, ka visi apstākļi jums vienmēr ir labvēlīgi, lai ko jūs darītu un lai kādus mērķus sev izvirzītu. Patiesībā apstākļiem šeit nav nekādas nozīmes — tas pilnībā būs jūsu paša nopelns, jo, zinot Pasaules Plūsmu likumus, jūs sasniegsit pilnīgi jaunu savas rīcības efektivitātes līmeni, spēsit faktiski vienmēr iet pa panākumu, labklājības un laimes ceļu.

Bet vispirms mums labi jātiek skaidrībā par to, kā izturēties uz slēgta ceļa, lai nepieļautu, ka tas nodara jums pārāk lielu ļaunumu. Sakarā ar to vēl viena neliela atruna.

Savā mūžā jūs esat daudzas reizes piedzīvojis neveiksmes. Bet nejau vienmēr šo neveiksmju cēlonis bija tas, ka ceļš izrādījās slēgts. Piemēram, attiecībā uz personiskās dzīves notikumiem atvērto un slēgto ceļu koncepcija jāpielieto ļoti piesardzīgi. Daudzi cilvēki sākumā spriež apmēram tā: "Mana personiskā dzīve ir neveiksmīga — tātad Pasaules Plūsmas tam pretojas, tātad man tas ir slēgtais ceļš!" Tas ir nepareizs atzinums. Pasaules Plūsmas nevar būt šķērslis personiskajai laimei! Lūdzu to labi iegaumēt. Tāpat nevar būt slēgto ceļu ģimenes problēmu risināšanā, piemēram, veidojot attiecības ar bērniem. Personiskā laime, normālas attiecības ar bērniem — to cilvēkam ir novēlējusi pati Daba. Tie ir dabiski, likumsakarīgi dabas procesi, kuriem nekas speciāli nestājas ceļā. Tāpēc, ja rodas šāda veida problēmas, meklējiet cēloni nevis Pasaules Plūsmās, nevis ceļa slēgtībā, bet gan sevī un tikai sevī pašā. Bet pēc tam lieciet lietā otrās un trešās pakāpes metodikas. Tās jums palīdzēs efektīvi virzīties pa šiem ceļiem, kuri nekādā ziņā nevar būt slēgti.

Otrās un trešās pakāpes metodikas ļaus jums iet uz savu laimi pa aizraujošo cīņas ceļu. Tikai tā nebūs cīņa parastajā cilvēku izpratnē: cilvēki bieži domā, ka cīnīties — tas nozīmē ar abām rokām ieķerties savu vēlmju objektā un panākt šā objekta labvēlību jebkurā veidā līdz pat fiziskai iespaidošanai un gribas nomākšanai ar buršanas palīdzību un citiem maģiskiem līdzekļiem. Nē, tāda "cīņa" ir strupceļš. Patiesa cīņa par personisko laimi — tā ir iekšējās pašdisciplīnas veidošana, tā ir savas apziņas un zemapziņas izkopšana, tā ir haosa novēršana savā prātā un Dvēselē, tā ir spēja ieprogrammēt sev vajadzīgos notikumus un iziet uz vajadzīgā ceļa, pie vajadzīgā cilvēka. Lūk, tāda cīņa — tā drīzāk ir nevis cīņa, bet gan aizraujošs radošs process, kad jūs radāt un veidojat pašu lieliskāko mākslas darbu — sevi un savu dzīvi. Sāda cīņa sniedz mums augstāko baudījumu, un tās rezultātā iegūtā personiskā laime ir jo pilnīgāka un lielāka, jo vairāk pūliņu ieguldīts tās sasniegšanā.

Taču atgriezīsimies pie slēgtajiem ceļiem. Kā jūs jau sapratāt, tiem nav nekāda sakara ar personisko dzīvi. Kur tad mēs ar tiem sastopamies?

Slēgtie ceļi ir tieši saistīti ar tām dzīves sfērām, kurās cilvēks cenšas kaut ko radīt šajā pasaulē, kaut ko panākt. Tās ir jaunrades, biznesa, darba, izgudrošanas, karjeras, sadzīves labiekārtošanas, ģimenes finansiālās nodrošināšanas, braucienu un pārcelšanās, īpašuma iegādes sfēras. Un, ja šajās sfērās mēs sastopamies ar neiespējamību izdarīt kaut ko tā, kā mums gribas, tad var rasties aizdomas, ka tas ir slēgts ceļš.

Slēgtajā ceļā situācija izveidojas tā, ka visi apstākļi vēršas pret mums. Tas, kā jūs jau sapratāt, notiek tāpēc, ka mūsu kvalitātes, īpašības rada mūsu apziņā tādus mūs interesējošo notikumu nozīmju laukus, kuri nesakrīt ar Pasaules Plūsmu noteiktajām nozīmēm. Ja vēlreiz atgriežamies pie apnikušā piemēra par āmuru un turniketu, tad, nosacīti runājot, cilvēks ar āmuru kabatā nes savā apziņā šādu nepareizu nozīmi: "Āmurs kabatā palīdzēs man iziet caur turniketu." Taču kabatā esošā āmura patiesā nozīme ir tieši pretēja: "Āmurs kabatā neļauj iziet caur turniketu."

Parasti slēgtais ceļš veidojas pakāpeniski, kad cilvēkam rodas sava realitātes izpratne, bet pasaule lēni mainās, un cilvēka izveidotā nozīmju sfēra jau vairs nesakrīt ar realitāti, proti, cilvēks pieradis mesties pie viena un tā paša kases lodziņa un pat nepamana, ka pasaule ap viņu lēni mainās… Kases lodziņš milimetru pa milimetram novirzās sāņus — un tad pienāk brīdis, kad šis cilvēks jau ar pieri skrien sienā! Iepriekšējais maršruts uz kasi (tā nozīmju bagāža, kas cilvēkam jau ir) traucē iegūt rezultātu! Ja šā cilvēka vietā būtu iesācējs, tas viegli atrastu ceļu.

Lūk, tādas nepareizas nozīmes mūsu apziņā tad arī traucē mums iekļauties Pasaules Plūsmās, kurās atrodamas to pašu faktu un notikumu patiesās nozīmes.

Kad mēs virzāmies pa slēgtu ceļu, pamatojoties uz savām nepareizajām nozīmēm, apstākļu pretestība ar katru mūsu soli aizvien vairāk pieaug. Mēs it kā uzvelkam un uzvelkam nospriegotu atsperi, lai gan tā jau ir uzvilkta līdz galam un vairāk to uzvilkt nav iespējams. Mēs neatlaižamies. Tā rezultātā atspere pārtrūkst un, haotiski atritinoties, nodara apkārtējai pasaulei un pirmām kārtām jau mums pašiem visai lielu skādi.

Un paši vien esam vainīgi: ja nozīmju lauki mūsu apziņā būtu citādi, tad arī ceļš nebūtu slēgts. Un nevajadzēja censties vēl vairāk uzvilkt atsperi, kad sajūtām tās pretestību, — atspere pati mierīgi atritinātos un nestu mūs tur, kur mums vajadzīgs.

Lielākai skaidrībai — šāds piemērs. Deputāta kandidāts cīnās par deputāta krēslu. Viņa apziņā pastāv nepareizs nozīmju lauks: "Kritizējot pašreizējos varasvīrus, iegūsi vislielāko vēlētāju balsu skaitu." Tas gluži vienkārši neatbilst viņa vēlēšanu apgabalā valdošajām tendencēm.

Ja viņa iekšējo nozīmju lauki atbilstu objektīvajiem nozīmju laukiem un viņš rīkotos saskaņā ar tiem, sniedzot reālu palīdzību vēlētājiem, — šīs darbības atspere, līgani atritinoties, aizvestu viņu uz deputāta krēslu. Bet viņš darbojas saskaņā ar savu kļūdaino iekšējo pārliecību un kritizē varas iestādes uz katra stūra, un nepamana, ka vides pretestība pastiprinās, ka vēlētāju iekšējā neapmierinātība pieaug. Un galu galā atspere neiztur, tā pārtrūkst, aizmēzdama viņu ļoti tālu no deputāta krēsla.

Kā pārvērst slēgtu ceļu par atvērtu ceļu? Pirmām kārtām jāņem vērā, ka jūs jau kādu laiku esat virzījies pa šo slēgto ceļu, nezinot, ka tas slēgts, tāpēc apstākļu atspere jau ir visai nospriegota. Tas nozīmē, ka vispirms jums jāparūpējas par to, lai samazinātu šīs atsperes spriegumu un neļautu tai satrūkt, vai, ja lieta jau aizgājusi pārāk tālu, vismaz jāgādā par nodrošinājumu, kas neļauj atsperei, ja tā pārtrūks, nodarīt lielu ļaunumu. Kad veikti šie drošības pasākumi, var uzsākt slēgtā ceļa pārvēršanu atvērtā ceļā.

Sakarā ar to izturēšanās noteikumus, kas jāievēro, ejot slēgtu ceļu un mēģinot to pārveidot par atvērtu ceļu, iedala trīs posmos. Pirmais posms — nepieļaut, lai notikumi kļūtu nekontrolējami. Otrais posms — nodrošināties neveiksmes gadījumam. Un trešais, galvenais posms — mainīt savus subjektīvos nozīmju laukus, kuru dēļ ceļš kļuvis slēgts.

Lai konsekventi virzītos pa šo ceļu, jāievēro seši noteikumi.

Pirmais noteikums: korektums

Cilvēki ļoti bieži izturas pret apkārtējo pasauli visai pavirši. Un tiek sveikā cauri, ejot atvērto ceļu. Jo tur viss notiek viegli un vienkārši: noslēdzāt līgumu par dzīvokļa remontu — paredzētajā laikā ieradās brigāde un kvalitatīvi paveica visus darbus. Viss kārtībā, visi apmierināti. Un kā gan varētu būt citādi — tas taču, varētu likties, ir pats par sevi saprotams!

Slēgtā ceļā viss ir gluži citādi. Slēgtā ceļā mums uzglūn nepatikšanas un problēmas tur, kur tās nepavisam negaidām un kur tām vispār nevajadzētu rasties. Tieši tur darbojas slavenais Mērfija likums:

"Ja kāda ķibele var notikt, tad tā notiek."

Tāpēc, ja jau reiz esat nonācis uz slēgta ceļa un gribat ar godu izkļūt no kļūmīgās situācijas, jums jāievēro modrība, modrība un vēlreiz modrība. Nedrīkst pieļaut ne mazāko risku, ne mazāko neprecizitāti un paviršību. Ņemiet vērā — uz slēgta ceļa jums nekas netiks piedots, kā tas notiek tad, ja ceļš ir atvērts.

Slēgtajā ceļā, ja esat izpildījis darbu, ticot mutvārdos dotajam solījumam, ka naudu jums samaksās vēlāk, ir pilnīgi skaidrs, ka naudu jums neredzēt. Un otrādi: ja jūs kādam samaksājāt par darbu iepriekš, šo darbu jums neizdarīs. Tāpēc slēgtajā ceļā nevienam un nekam neticiet uz vārda! Prasiet līgumus, dokumentus ar parakstiem un citas garantijas. Lai gan slēgtajā ceļā arī tas ne vienmēr līdz. Taču vismaz pacentieties izdarīt visu sevis glābšanai, tāpēc pārdomājiet katru sīkumu. Turklāt visi slēgtā ceļa posmi jums personiski jākontrolē. Pat sev svarīgu dokumentu ietekmīgai personai nenododiet ar sekretāres starpniecību, bet atrodiet iespēju to izdarīt pats. Un vēl labāk būtu panākt, lai to paraksta jūsu klātbūtnē.

Secinājums: slēgtajā ceļā nedrīkst paļauties uz veiksmi, uz apstākļu labvēlīgu sakritību, uz nejaušībām. Visam jābūt precīzam un noteiktam. Prasiet garantijas no katra cilvēka, no kura kaut kas ir atkarīgs. Organizējiet tikšanos, uzstājiet, lai saistības tiktu apstiprinātas rakstveidā. Visas naudas lietas noformējiet dokumentāri. Nevienam neticiet uz vārda — prasiet dokumentāru apstiprinājumu. Tāpat panāciet, lai uz visiem jautājumiem jums tiktu dotas precīzas un skaidras atbildes. Kad jums saka: "Iespējams, rīt es jūsu jautājumu atrisināšu," — neapmierinieties ar tādu atbildi. Precizējiet: "Ko nozīmē "iespējams"? Es gribu skaidri zināt, vai mans jautājums rīt tiks atrisināts vai ne. Vēlams, lai jūs man to rakstveidā apliecināt. Ja nedosit rakstveida garantiju, tad iz- lemiet jautājumu šodien, tūlīt pat, un es neiziešu no jūsu kabineta, kamēr nebūsit to izdarījis." Tātad jums uz kādu laiku būs jākļūst par briesmīgu burta kalpu, sīkmani un pat prāvnieku. Jums tas nav raksturīgi? Ko lai dara, nāksies pagaidām samierināties ar šo lomu, ja jau reiz esat nonācis uz slēgta ceļa.

Jūs teiksit: vai tad nebūtu labāk tūlīt atteikties no šā ceļa nekā tā mocīties? Ja varat atteikties, — atsakieties. Taču dažkārt gadās tā, ka jūs jau esat iepinies slēgtajā ceļā un sapratis, ka tas darīts veltīgi, tomēr atpakaļceļa nav, vajadzēs iesākto kaut cik jēdzīgi pabeigt.

Kāds mans paziņa, piemēram, kļuvis par bezdarbnieku, nolēma nevis meklēt darbu, bet gan izremontēt dzīvokli. Viņš nosprieda, ka tagad, būdams brīvs, varēs to gluži labi izdarīt. Taču no iecerētā nekas neiznāca. Viņš samaksāja krāsotāju brigādei — un vairs neieraudzīja ne naudu, ne krāsotājus. Viņš norēķinājās ar meistaru par tapešu izlīmēšanu, bet tās jau nākamajā dienā krita nost. Un naudu neviens, protams, atpakaļ neatdeva. Piedevām mājā sākās nepatikšanas — te aizsērēja kanalizācija, nedarbojās telefons, te no ierindas izgāja sadzīves tehnika.

Tas viss manu paziņu noveda gandrīz līdz histērijai, un viņš, bez šaubām, saprata, ka dzīvokļa remontēšanas ceļš šobrīd ir slēgts, bet ir atvērts darba meklēšanas ceļš, un, kamēr pats netiks skaidrībā par savas dzīves maģistrālo virzienu, nekādi remontdarbi neveiksies. Saprast jau to saprata, bet mājās valdīja pilnīgs haoss un vajadzēja ieviest kaut vai minimālu kārtību. Tad viņš atcerējās pirmo noteikumu, kas jāievēro, kad esi uz slēgta ceļa: atrada brigādi, uz kuru varēja paļauties, oficiāli noslēdza līgumu. Iztērēja, protams, lielāku summu nekā tā, ar kuru bija rēķinājies. Bet ko lai dara: ja jūs ejat slēgto ceļu, esiet gatavs kaut ko upurēt. Galu galā viņš no šīs situācijas izķepurojās, pateicoties tam, ka darbojās precīzi, uz katra soļa prasīja rakstveida apliecinājumus un nevienam neuzticējās tāpat vien, bez dokumentiem. Bet, kad izķepurojās, ļoti viegli atrada darbu.

Otrais noteikums: mērogu ierobežošana

Tātad jūs jau esat sapratis, ka, ejot slēgtu ceļu, nedrīkst pieļaut ne mazāko neprecizitāti, kļūdu vai risku. Vēl jo vairāk slēgtā ceļa problēmu risināšanai nedrīkst likt uz kārts to, ko jūs nekādā gadījumā nevarat atļauties zaudēt.

Piemēram, slēgtais ceļš novedis jūsu firmu līdz bankrotam, un jūs, gribēdams to glābt, nolemjat ieķīlāt dzīvokli. To nedrīkst darīt nekādā gadījumā! Slēgtais ceļš ir rijīgs —jūs savu dzīvokli nenovēršami zaudēsit! Un šādā veidā jums no firmas sabrukuma neizdosies izvairīties.

Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka slēgtam ceļam raksturīgi nepareizi nozīmju lauki, un viss, ko jūs iesaistāt nepareizu nozīmju laukā, kļūst par upuri tam. Piemēram, dzīvoklis jums vajadzīgs, lai tajā dzīvotu, lai būtu jumts virs galvas, lai baudītu siltumu un mājīgumu. Tā ir jūsu dzīvokļa īstā nozīme, nozīme, kas iekļaujas Pasaule Plūsmu gultnē. Kad jūs ieķīlājat dzīvokli, lai glābtu firmu, jūs piešķirat tai neīstu nozīmi, proti: "Dzīvoklis vajadzīgs firmas glābšanai." Šāda neīsta nozīme tūdaļ nonāk pretrunā ar patieso nozīmi, kas sakrīt ar Pasaules Plūsmu tendencēm. Un, jo neatlaidīgāks jūs esat dzīvokļa izmantošanā citiem nolūkiem, jo vairāk nospriegojas atspere, kas galu galā pārtrūks, un jūs zaudēsit gan dzīvokli, gan firmu, gan naudu.

Tieši tāpat situācijas glābšanai, esot uz slēgta ceļa, nedrīkst izmantot uz parāda paņemtu naudu. Jūs to nevarēsit atdot, bet ieceres izgāšanās risks no tā tikai palielināsies.

Tāpēc secinājums ir šāds: nedrīkst iesaistīt jebkādus līdzekļus, kam ir sakars ar atvērto ceļu (vai tā būtu nauda, dzīvoklis vai cits cilvēks), lai ko glābtu slēgtajā ceļā. Atcerieties, ka slaucamai govij nedrīkst atņemt sienu, lai pabarotu kraupainu avi! Jūsu atvērtie ceļi ir jūsu slaucamā govs. Ja jūs tai atņemsit kumosu, tas novedīs vienīgi pie tā, ka arī atvērtais ceļš noslēgsies: govs nosprāgs. Ja jūs ievelkat slēgtos ceļos atklātu ceļu līdzekļus, jūs maināt to nozīmes uz nepareizām, tātad piesaistāt nepatikšanas arī šiem ceļiem, kas agrāk bija atvērti!

Piemēram, jūs strādājat kādā iestādē un nodarbojaties arī ar tirdzniecību. Darbs iestādē — tas ir atvērts ceļš, un tur jums viss rit normāli. Bet, lūk, izrādās, ka jūsu aktivitātes tirdzniecībā — tas ir slēgts ceļš, un tur sākas nepatikšanas. Jūs, teiksim, esat parādā lielu summu. Bet savā pamatdarbā jums ir pieejama nauda, kuru kolektīvam izmaksā kā darba algu. Jūs nolemjat uz laiku aizņemties šo naudu, lai atdotu parādu. Vai tad vēl jāteic, ar ko tas viss beigsies? Dabiski, ka jūs nevarēsit laikā atlikt atpakaļ valsts naudu — un vēl labi, ja vadība sapratīs un dzēsīs parādu. Bet, ja priekšniecība ir ļoti barga un principiāla, tad vairs nav tālu arī līdz krimināllietai.

Ņemot naudu no atklātā ceļa un ieguldot to slēgtajā ceļā, jūs tūdaļ maināt tās īsto nozīmi uz neīsto: no darba algai paredzētās naudas pārvēršat to par naudu sava personiskā parāda dzēšanai. Pasaules Plūsmas tādu notikumu gaitu nav paredzējušas — tātad jūsu priekšā būs siena un jums neizdosies īstenot savus plānus.

Tas viss liecina par to, ka, atrodoties uz slēgta ceļa, līdz minimumam jāsamazina savas darbības apjoms, proti, jāizmanto tikai tie līdzekļi, kas atrodami slēgtajā ceļā, nemēģinot izvērst savu aktivitāti uz savu paša vai citu cilvēku atvērto ceļu rēķina.

Starp citu, tā paša iemesla dēļ atsakieties no palīdzības ar savu atvērto ceļu līdzekļiem cilvēkam, ja redzat, ka viņš ir uz slēgtā ceļa. Piemēram, jūs strādājat prestižā organizācijā. Jums tas ir atvērts ceļš. Jūsu labākais draugs arī vēlas strādāt šajā organizācijā. Bet jūs redzat, ka viņam tas ir slēgts ceļš. Un tomēr viņš lūdz, lai jūs aizbilstat kādu vārdu savai priekšniecībai. Tas ir, viņš faktiski provocē jūs, izmantojot sava ceļa atvērtību, kas ļauj jums tieši vērsties pie priekšnieka, kur citiem ceļš ir slēgts, mēģināt "uzlauzt" cita cilvēka slēgtā ceļa barjeru. Tad ziniet: to nedrīkst darīt. Jūsu atvērtajam ceļam ir tikai viena jūsu priekšnieka kabineta apmeklēšanas nozīme: jūs to varat darīt sava darba un savās personiskajās interesēs. Bet ne citu cilvēku interesēs, to cilvēku, kas atrodas uz slēgta ceļa. Atnākot uz priekšnieka kabinetu ar neīstu mērķi, jūs tūdaļ piesaistīsit sev nepatikšanas, un pat pastāv iespēja, ka jūsu atvērtais ceļš noslēgsies.

Nenogaliniet savu veiksmi ar savām paša rokām! Bet tāpat arī neizpostiet cita cilvēka veiksmi, piespiežot viņu palīdzēt jums ar viņa atvērtā ceļa līdzekļiem, ja pats esat uz slēgta ceļa.

Secinājums: esot uz slēgta ceļa, jāievēro vislielākā piesardzība. Ja kādā posmā jūsu slēgtais ceļš sāk prasīt no jums lielākas likmes, nekā varat atļauties zaudēt, — labāk no šā ceļā vispār atteikties, kamēr nav par vēlu, vai arī ieturēt pauzi, ļaut sev atvilkt elpu, visbeidzot, uz laiku kaut kur paslēpties, pazust. Atcerieties: nedrīkst piesaistīt atvērtā ceļa notikumus slēgtā ceļa notikumiem, ja negribat noslēgt arī atvērto ceļu.

Trešais noteikums: nodrošināšanās

Kā jau zināt, mūsu ceļu padarīt par slēgtu var tāda vienkārša lieta kā tas, ka mēs sākam pārāk lielu nozīmi piešķirt savu mērķu sasniegšanai un vēlmju piepildīšanai. Visi zina, kā tas notiek: sāc kādu lietu it kā pa jokam, un viss noris viegli un vienkārši. Bet, jo tālāk viss iet, jo tuvāk esam panākumiem, jo stiprāk vēlamies gūt šos panākumus, jo vairāk "ieciklējamies" uz pozitīvu rezultātu, un galu galā izrādās, ka tagad šis rezultāts mums ir vitāli svarīgs, mēs gluži vienkārši nevarēsim dzīvot, ja nesasniegsim vēlamo. Mēs zaudējam brīvību, vieglumu, spēles prieku, sākam pārāk nopietni izturēties pret sevi un to, ko darām, piešķiram savai darbībai nepamatotu svarīgumu — un tad ceļš aizveras, un mēs visu zaudējam.

Tātad, lai nodrošinātu sevi pret neveiksmi uz slēgta ceļa, jācenšas panākt, lai mērķis un rezultāts, kuru sasniegt mēs tiecamies, mums nešķiet tik ļoti svarīgi. To iespējams izdarīt, jau iepriekš atsakoties no panākumiem visā pilnībā — nesot savdabīgu upuri.

Piemēram, jūs pelnāt naudu uz slēgta ceļa, turklāt saprotot, ka ceļš ir slēgts un ka varbūtība zaudēt naudu ir daudz lielāka nekā iespēja nopelnīt. Uzsāktais var nest peļņu, bet var arī radīt zaudējumus. Taču atteikties no uzsāktā jūs vairs nevarat. Ko darīt, kā sevi nodrošināt? Pirmkārt, pēc iespējas agrāk domās atsakieties no idejas nopelnīt. Pārlieciniet sevi necerēt uz peļņu! Kaut arī tas būs zināms pašapmāns, tomēr pamēģiniet izturēties tā, it kā jūs nerēķinātos ar šo naudu. Tādējādi jūs samazināsit sava mērķa nozīmīgumu, un, kļuvis faktiski vienāds ar nulli, šis nozīmīgums vairs nesamērīgi nepalielināsies un nestāsies ceļā Pasaules Plūsmām.

Otrkārt, jau iepriekš sagatavojiet naudas summu, kuru būsit parādā neveiksmes gadījumā, ja peļņas vietā cietīsit zaudējumus. Lai šī nauda kaut kur uz plauktiņa mierīgi guļ — un jūs zināsit, ka šī nauda būtībā jums vairs nepieder, jūs no tās jau esat atteicies. Tas būs jūsu savdabīgais upuris — ar šo upuri, ar savu labprātīgo atteikšanos no naudas jūs parādāt, ka šī nauda jums nemaz nav tik ļoti nozīmīga, tātad samazināt savu atkarību no pasākuma finansiālās izdošanās. Tas būtiski samazina pasākuma izgāšanās varbūtību!

Dažādos variantos šādus jūsu mērķu nozīmīguma samazināšanas pasākumus var izmantot arī citās sfērās. Piemēram, jūs darbā gribat sagatavot jaunu projektu — nu tad sagatavojiet divus projektus, viens lai mierīgi guļ atvilktnē, bet otru iesniedziet vadībai. Neveiksme nebūs tik briesmīga, jo ir otrs rezerves variants. Jūs pārdodat dzīvokli — apdrošiniet darījumu, tad jūs vairs nebūsit tik ļoti atkarīgs no pasākuma izdošanās, nebaidīsities, ka jūs piekrāps, tas ir, nepiešķirsit šai lietai nesamērīgi lielu nozīmi, kas nekādi neatbilst tās patiesajai nozīmei (no Pasaules Plūsmu viedokļa).

Nodrošināšanās — tas būtībā ir tas, kas samazina jebkura notikuma negatīvo seku nozīmi. Bet tātad samazina arī paša notikuma nozīmi, un tas ļauj šim notikumam vieglāk paslīdēt garām Pasaules Plūsmām, paliekot nepamanītam. Atcerieties: mērogu notikumam piešķiram mēs paši, palielinot vai samazinot tā nozīmi! Apzināti samazinot notikuma mērogu, mēs novēršam tā izaugšanu līdz tādiem apmēriem, kad tas jau kļūst par šķērsli Pasaules Plūsmu ceļā. Tātad, samazinot notikuma mērogu, mēs radām iespēju to vieglāk īstenot, jo tādā samazinātā veidā tas nevienu netraucē.

Secinājums: uz slēgta ceļa mums vienmēr jāparedz sliktākais notikumu attīstības variants, laikus jāsamierinās ar to un jābūt tam pilnīgi gataviem, tādējādi novēršot savu atkarību no rezultāta.

Ceturtais noteikums: pūliņu sadalīšana

Šis noteikums arī ir saistīts ar to, kādu nozīmi mēs katrs piešķiram notikumiem, kuri pieder pie slēgtā ceļa. Kā jūs jau sapratāt, jo lielāka ir šī nozīme, jo lielāka ir vides pretestība un neveiksmes iespēja. Atbilstoši tam, jo vairāk savas dzīves laika jūs veltāt darbībai uz slēgtā ceļa, jo nozīmīgākas jums kļūst šīs darbības un jo lielāka ir zaudējuma iespēja.

No tā izriet noteikums, saskaņā ar kuru nekādā gadījumā nedrīkst tērēt visus savus spēkus, visu savu aktivitāti, visu savu laiku slēgtā ceļa apstākļu pārvarēšanai. Ja to dara, notikumu nozīmīgums ļoti pieaug un atbilstoši pieaug arī Pasaules Plūsmu pretdarbība.

Tāpēc ir svarīgi prast kritiskajā brīdī visam atmest ar roku, nospļauties un teikt: "Kaut tas viss izčibētu!" Un pievērsties kaut kam citam. Tā jūs krasi samazināsit notikumu nozīmību, tie vairs nebūs interferencē ar Pasaules Plūsmām, un pēc kāda laika situācija var atrisināties pati no sevis. Ja kā nākas parakņāsities savā atmiņā, droši vien atcerēsities vairākus gadījums, kad apmēram tā viss arī notika. Jūs vairākus gadus nopūlaties ap kādu uzdevumu, taču nekas nenāk galvā, bet, tiklīdz atsakāties rast risinājumu, šis risinājums pats ienāk prātā. Jūs gadiem gaidāt, ka jums kāds pasniegs kāroto dāvanu, bet jūsu cerības ir veltīgas, un tikai tad, kad jūs no tām atsakāties, —jums šo lietu uzdāvina. Jūs ilgi sapņojat saņemt darbā paaugstinājumu, bet, tiklīdz esat samierinājies ar savu likteni un nodomājis: "Ja nav, tad nav!" — jums tūdaļ piedāvā kancelejas vadītāja amatu.

TEIA kursos mācījās kāds bijušais ceha priekšnieks. Šis vīrs pastāstīja, kā savulaik noņēmās ar plāna izpildi, vēl nezinādams, ka šis darbs viņam ir slēgtais ceļš. Viņš ļoti centās, taču allaž kas atgadījās: te laikā nepienāca detaļas, te darbinieki nepareizi sagatavoja dokumentus — nepatikšanas bira kā no pārpilnības raga. Kaut kā ticis galā ar dažiem jautājumiem, viņš pēkšņi saprata, ka vairs nespēj atrisināt sava ceha problēmas. Un, pats sev par pārsteigumu, paņēma ziemas vidū atvaļinājumu, atstājot cehu vietnieka ziņā. Vēlāk viņš teica, ka pats nav sapratis, kā varējis tā rīkoties un kāpēc tomēr rīkojies tieši tā —jo faktiski viņš pameta kolektīvu kritiskā brīdī, kaut arī bija cilvēks ar lielu atbildības sajūtu.

Viņa prombūtnē darbs cehā negaidīti apstājās, jo netika piegādātas izejvielas, bet tas nozīmēja katastrofu visai rūpnīcai. Vietnieku ķēra infarkts. Bet mūsu priekšnieks saprata, ka tad, ja nebūtu laikus paņēmis atvaļinājumu, viņš būtu tas, kas gulētu pilsētas slimnīcas kardioloģijas nodaļā.

Toreiz intuīcija lika cilvēkam rīkoties pretēji saviem principiem, ignorēt atbildības sajūtu un rezultātā samaksāt par to ar karjeru (viņš drīz pēc tam aizgāja no rūpnīcas, un tas, starp citu, kā vēlāk noskaidrojās, bija darīts pareizi), bet saglāba veselību un varbūt pat dzīvību. Aizbraucis atvaļinājumā, viņš krasi samazināja šā ceha, rūpnīcas plāna un visa ar to saistītā nozīmīgumu savā dzīvē. Un pareizi darīja. Ja visi cilvēki prastu kaut vai laiku pa laikam tā rīkoties, tagad būtu vairāk ilgdzīvotāju, vairāk veselu, pilnvērtīgu cilvēku un mazāk invalīdu un slimnieku.

Tātad — pienācīgi vērtējiet laiku, netērējiet to visu bez atlikuma mērķu sasniegšanai uz slēgta ceļa — atliciniet kaut ko arī sev. Jums taču tas būs vajadzīgs, lai slēgtu ceļu pārveidotu par atvērtu. Tāpēc jo vairāk vērtējiet laiku — tas ir vienīgais neatjaunojamais resurss cilvēka dzīvē! Ne velti mēdz teikt, ka laiks ir nauda, jo par visiem dzīves priekiem mēs maksājam laika valūtā. Tāpēc taupiet laiku — naudu! Netērējiet to sev nevajadzīgiem mērķiem.

Secinājums: darbības slēgtajā ceļā nedrīkst aizņemt vairāk par pusi aktīvām darbībām veltītā jūsu laika. Labāk atliciniet laiku nodarbēm, kas attiecas uz atvērto ceļu. Un, kā jūs jau zināt, nejauciet kopā šo divu ceļu notikumus. Tā teikt, lai mušas ir par sevi un kotletes par sevi.

Piektais noteikums: domāt atbilstoši posmiem

Katrs jebkura mērķa sasniegšanas ceļš sadalāms vairākos posmos. Un tas var mums dot ne mazums priekšrocību. Turklāt tas ir saistīts ar mūsu mērķa nozīmīguma samazināšanu. Pieņemsim, ka mērķa sasniegšana mums ir ārkārtīgi svarīga un nozīmīga. Tik nozīmīga, ka tā kļūst neiespējama. Lieliski: necentīsimies īstenot uzreiz visu mērķi kopumā. Būsim pieticīgāki, apmierināsimies ar vienu posmu —pavisam nelielu, pavisam nenozīmīgu.

Sadalījuši mērķa sasniegšanas ceļu desmit posmos, mēs līdz ar to desmitkārtīgi samazinām visa darba nozīmīgumu tā sasniegšanā. Bet tas attiecīgi tikpat daudzas reizes samazinās neveiksmes iespējamību. Ja šo posmu neizdosies īstenot, — nekas briesmīgs nenotiks, mēs glu?i vienkārši ķersimies pie cita šā posma varianta. Un pakāpeniski soli pa solim nonāksim pie mērķa, kas sākumā šķita nerealizējams.

Iztēlojieties, ka neprotat peldēt, bet jūs pieved pie milzīga četrus metrus dziļa un piecdesmit metrus gara baseina un saka: nirsti! Protams, jūs krītat panikā, virzāties tālāk no baseina un esat pārliecināts, ka nevarat iemācīties peldēt. Mērķis ir nesasniedzams, un par to, šķiet, nav nekādu šaubu.

Bet tad jūs pieved pie maza bērnu baseina, kurā ūdens jums ir tikai līdz jostasvietai, un saka: iekāp tajā. Neliek ne nirt, ne peldēt, tikai iekāpt — un viss. Un tas jau ir jums pa spēkam. Tad jums saka: tagad pamēģini noturēties uz ūdens — šeit ir sekls, tu nenoslīksi. Izdevās? Tagad var pāriet uz lielāku baseinu — tas ir dziļāks, taču dibenu tik un tā var aizsniegt. Nav bail? Un nu mācīsimies peldēt pa īstam. Iemācījies peldēt mazākā baseinā, jūs vairs nebaidīsities ieiet arī lielā un dziļā baseinā, kas sākumā tā baidīja un šķita nesasniedzams mērķis.

Tāpēc sadaliet mērķa sasniegšanu uz slēgta ceļa posmos — un šķietami nesasniedzamais mērķis tiks sasniegts. Turklāt pacentieties, lai katrs posms būtu pašpietiekams, proti, tā rezultātam pašam par sevi jums jāatnes labums, nevis zaudējumi vai sliktums. Un pat tad, ja jūs netiksit tālāk par mazo baseinu, šā posma izpildīšana ir zināms pluss: jūs vairs nebaidāties no ūdens, tātad esot ieguvis jaunu kvalitāti, nevis zaudējis to, kas jums jau bija.

Mans paziņa, kas bija uzsācis dzīvokļa remontu (bet tas viņam bija slēgts ceļš), izeju no šīs situācijas meklēja tā: vispirms atteicās no idejas vispār, nospriedis: pietiks ar to, ka tiks salabots telefons, proti, izvirzīja sev viegli sasniedzamu mērķi, uz laiku atteicies no globālā mērķa. Jo tajā laikā, uzmetot acis savandītajam dzīvoklim, varēja tikai nolaist rokas, ieslīgt bezcerībā un nākt pie secinājuma, ka te nekad nevarēs ieviest kārtību. Viņš arī pievēra acis uz dzīvokļa stāvokli kopumā un pievērsās sīku, šķietami nenozīmīgu mērķu sasniegšanai. Un tā, soli pa solim, netiecoties tūdaļ pēc vērienīgiem rezultātiem, bez nervozēšanas, klusi un mierīgi pabeidza remontu.

Turklāt viņš sadalīja darbus pa posmiem tā, ka neviens posms nebija atkarīgs no kāda cita posma un pats par sevi deva rezultātu. Piemēram, viņam piedāvāja vienā dienā nobalsināt griestus un izlīmēt tapetes. Tomēr viņš, pareizi nospriedis, ka slēgts ceļš var ienest dažādas nejaušības, atteicās no šā ierosinājuma. Jo tapetes taču nevar līmēt, kamēr nav nobalsināti griesti, — tātad krāsotājiem ir jāatnāk agrāk, bet tapešu līmētājiem jāpagaida, kamēr tiks pabeigts šis darbs, vai jāatnāk vēlāk… Nē, tas ir pārāk sarežģīti mūsu servisam, skaidrs, ka kāds nebūs precīzs un viss darbs var izjukt. Vispirms atnāks tapešu līmētāji, sāks gaidīt krāsotājus, nesagaidīs un aizies, tad atnāks krāsotāji, vaicās, kur tad tapešu līmētāji, pateiks, ka bez tiem darbu nesāks, vai izdomās vēl ko citu. Tas ir pārāk riskanti, — nosprieda mans paziņa un nolēma, ka viena diena jāatvēl griestu balsināšanai, bet otra — tapešu izlīmēšanai. Jā, laika vajadzēja vairāk, arī naudas izgāja vairāk, toties katrs posms bija rezultatīvs un nebija jāpiedzīvo vilšanās.

Turklāt būtu ļoti labi, ja jūs parūpētos ne tikai par visa rezultāta nodrošināšanu kopumā, bet arī par katru posmu atsevišķi. Proti, katram gadījumam iepriekš sagatavojiet rezerves variantu. Jūs šodien nevarat iet uz baseinu — kā rezerves variantu sagatavojiet vannu, kur centīsities pārvarēt savas bailes no ūdens. Mans dzīvokli remontējošais paziņa apzvanīja visus savus draugus, kuri krāsotāju brigādes vai tapešu līmētāju neierašanās gadījumā apsolījās pēc pirmā aicinājuma ierasties palīgā.

Secinājums: slēgtais ceļš jāsadala vairākos starpposmos un jāpanāk, lai katrs posms dotu pozitīvu, pašu par sevi noderīgu rezultātu. Turklāt katram posmam jāparedz atsevišķs nodrošinājums.

Sestais noteikums: atkāpšanās iespēja

Ja esat uz slēgta ceļa, jums jāiemācās būt iekšēji ļoti elastīgam, kustīgam un mobilam. Jebkurā brīdī taču var gadīties tā, ka jums nāksies negaidīti izbeigt darbību un atkāpties iepriekš sagatavotajās pozīcijās vai pilnībā pārkārtot savu darbu pēc gluži citiem principiem. Cilvēks, kas spītīgi paliek pie sava, cilvēks, kuram principi ir augstāki par visu, uz slēgtā ceļa gluži vienkārši cietīs neveiksmi, pazudinās gan sevi, gan iecerēto. Tāpēc ir vajadzīga elastība un vēlreiz elastība! Tas nozīmē ne tikai spēju jebkurā mirklī atteikties no saviem mērķiem un idejām, bet arī spēju pārslēgties uz citiem mērķiem un citiem to sasniegšanas veidiem.

Tāpēc jau laikus jāsagatavo atkāpšanās ceļi — rezerves ceļi. Tas būtībā arī ir viens no nodrošināšanās variantiem, ko paredz trešais noteikums. Taču tas noteica, ka nepieciešams cits rīcības veids tajā pašā darbības sfērā, savukārt rezerves ceļi nozīmē pavisam citu darbošanās sfēru, kurai jūs varat pievērsties neizdošanās gadījumā.

Loti bieži cilvēki tīri instinktīvi izveido sev rezerves ceļus, kad jūt, ka lieta, ar kuru viņi nodarbojas, "noslēdzas" (pareizāk sakot, slēdzas ceļš šajā lietā). Tieši tā rīkojas uzņēmēji, reģistrējot "katram gadījumam" vairākas firmas: vienu uz sava vārda, vienu uz sievas vārda, vienu uz dēla vārda. Neizdošanās vienā virzienā ļauj visai nesāpīgi pārslēgties uz citu.

Bet mūs, protams, vairāk interesē gadījumi, kad ar TEIA sistēmas zināšanām apbruņoti cilvēki apzināti pielieto tās praksē, arī tad, kad apzināti rada sev rezerves ceļus gadījumam, ja ceļš, uz kura viņi nostājušies, izrādās slēgts.

Piemēram, Aleksejam S. gluži labi veicās zinātniskais darbs. Ceļš sākotnēji bija atvērts. Taču pienāca brīdis, kad pat bez testsistēmas pielietošanas kļuva skaidrs: veiksme sākusi koncentrēties nozīmīgajās sfērās, bet no izšķirošajām aiziet. Viņa pētījumi tika labi finansēti darba procesā, izdevās sasniegt vēlamos rezultātus, un viss, kā likās, gāja labi, bet, kad darbs bija pabeigts, izrādījās, ka pasūtītājiem tas vairs nav vajadzīgs. Naudu par gala rezultātu neviens nemaksāja, un par pašu pētījumu neviens neinteresējās.

Turklāt Alekseju neviens no darba prom nedzina, viņam maksāja naudu, bet ar to pietika vien tam, lai savilktu kopā galus, arī morālu gandarījumu tāds darbs deva aizvien mazāk un mazāk. Bija skaidrs, ka ceļš neglābjami aizveras. Tagad neiedziļināsimies sīkumos, tieši kāpēc tā notika. Taču bija skaidrs, ka šo slēgto ceļu neizdosies pārvērst par atvērtu ceļu.

Nācās meklēt rezerves variantus. Ar testsistēmas palīdzību cilvēks noskaidroja, ka viņu gaida reāla veiksme sadarbībā ar kādu populārzinātnisku žurnālu. Viņš sāka rakstīt populārzinātniskus rakstus, neaizejot no pamatdarba. Tas deva gan naudu, gan iespējas realizēt savas radošās potences. Alekseja rakstus ievēroja, un drīz viņu uzaicināja strādāt reģionālajā televīzijā par populārzinātniskās pārraides vadītāju. Apmēram gadu viņa dzīve bija "dubulta", pat "trīskārša", strādājot vienlaikus gan institūtā, gan žurnālā, gan televīzijā. Pa to laiku stāvoklis institūtā kļuva pavisam slikts. Kad viss nepārprotami liecināja, ka tur vairs nekas labs nav gaidāms, Aleksejs viegli un bez liekiem pārdzīvojumiem pievērsās citam darbam (kuru,

starp citu, jau sen veica), un tagad viņš savā pilsētā ir visai pazīstams zinātnes popularizētājs. Protams, ir skaidrs, ka tas nav viņa dzīves galvenais uzdevums, maģistrālais virziens, bet gan tieši tie paši rezerves ceļi, kuri viņu īstajā brīdī paglāba. Taču tagad viņš pakāpeniski nostājas uz paša galvenā savas dzīves atvērtā ceļa — dzīves galvenā sevis piepildījuma maģistrālā virziena, proti, pievēršas jauniem virzieniem zinātnē, kas saistīti ar ener- goinformatīvo mijiedarbību. Bet institūts, kurā Aleksejs strādāja, drīz pēc viņa aiziešanas izjuka, var teikt, ka tā faktiski vairs nav.

Secinājums: Ja esat nonācis uz slēgta ceļa, tad, ne mirkli neatliekot, jāgatavo rezerves pozīcijas, lai nepiedzīvotu krīzi, ja slēgto ceļu neizdosies noiet līdz galam.

25. zim. Riska samazināšana uz slēgtiem ceļiem. Piemērs ir visai aptuvens, taču vienā ziņā pareizs: nervozēt nākas visur

Tātad mēs aplūkojām sešus izturēšanās noteikumus, kas jāievēro, atrodoties uz slēgta ceļa, — sešus noteikumus, kas ļaus ar vismazākajiem zaudējumiem izķepuroties no slēgtā ceļa, ja reiz esam tajā iestiguši. Bet, kā jau jūs sapratāt, ir gadījumi, un to nav maz, kad slēgto ceļu var pārvērst par atvērtu ceļu, un tas ir atkarīgs tikai no mums pašiem.

Ja mēs ar testsistēmas palīdzību iemācīsimies noteikt, kur mūs gaida atvērtais ceļš, bet kur — slēgtais, ja mums izdosies ar godu izķepuroties no visiem slēgtajiem ceļiem savā dzīvē, ja mums izdosies pārvērst par atvērtiem visus slēgtos ceļus, kurus ir iespējams par tādiem padarīt, kas tad iznāks? Pareizi: mūsu dzīvē slēgto ceļu gluži vienkārši vairs nebūs!

Un pats galvenais ir tas, ka jums nebūs nekādas vajadzības nostāties uz slēgtajiem ceļiem. Kāpēc? Tie jums vairs nebūs vajadzīgi. Jo jūs vienmēr redzēsit savā priekšā vislabvēlīgākos ceļus. Bet, ja redzat līdzenu, platu un taisnu trasi, tad kāpēc līkumot pa netīru un bedrainu lauku ceļu? Cilvēki nokļūst šādās bedrēs bieži vien tikai tāpēc, ka neredz citas, labākas perspektīvas. Bet jūs tagad šādas perspektīvas saskatāt bez grūtībām. Vai spējat aptvert, kādas priekšrocības tas jums dos? Cik daudz dzīvības spēku, veselības, enerģijas un laika palīdzēs ietaupīt? Tāpēc — droši uz priekšu, uz jaunām iespējām, veiksmi, labklājību, laimi! Jūs esat to pelnījis.

Tā nu mēs esam nonākuši pie ļoti svarīga aspekta — tās ir iemaņas, ar kuru palīdzību slēgtu ceļu var pārvērst par atvērtu ceļu. Koncentrējieties! Esiet ļoti vērīgs, lasot nākamo nodaļu un it īpaši — apgūstot nākamo soli. Tas var ienest ļoti nozīmīgas pārmaiņas jūsu dzīvē.

7. NODALA

SLĒGTA CEĻA PĀRVĒRŠANA

PAR ATVĒRTU CELU

Metodes pamatā esošie principi

Jūs, protams, esat aptvēris, kādi ir slēgta ceļa rašanās un pastāvēšanas cēloņi. Mēs par to jau vairākkārt esam runājuši: šos cēloņus nosaka tā nozīme, kādu mēs piešķiram notikumiem šajā ceļā. Un, ja šī nozīme kaut kādā ziņā ir pretrunā ar Pasaules Plūsmām, — ceļš aizveras. Mūsu neatbilstošās nozīmes kļūst par savdabīgām nūjām, kuras mēs, paši to nezinādami, grūžam Pasaules Plūsmu riteņos. Bet, tā kā Pasaules Plūsmas ir ievērojami stiprākas par mums, tās šos traucējumus savā ceļā pat nepamana, taču mūs gan aizsviež tālu prom, un tā rezultātā gūstam stiprus gan dvēseliskos, gan fiziskos savainojumus. Tas, vēlreiz atkārtoju, notiek nebūt ne tāpēc, ka Pasaules Plūsmas grib mums kaut kā pretoties vai mūs sodīt. Tās tikai iet savu gaitu un kā varena kalnu upe noslauka savā ceļā visus šķēršļus, pat to neievērojot. Tāpēc nevajag stāties ceļā varenām straumēm.

Bet kā tad mēs ar savām neīstajām nozīmēm varam nostāties ceļā Pasaules Plūsmām? Par to nedaudz jau runājām, tagad centīsimies noskaidrot to sīkāk.

Katrai nozīmei, ko mēs piešķiram kādam notikumam, faktam, priekšmetam, situācijai, ir divu veidu raksturojumi: kvantitatīvie un kvalitatīvie. Kvalitatīvie raksturojumi iedalāmi pozitīvajos un negatīvajos. Piemēram: "Man vajadzīgs šis dzīvoklis, lai tajā dzīvotu" — tas ir pozitīvs kvalitatīvais raksturojums, jo tajā atspoguļots gan tas uzdevums, ko mēs piešķiram objektam, gan priekšmeta saturs (kvalitāte) un tā nepieciešamība mums (pozitīvais novērtējums). Vai: "Esmu kļuvis bezdarbnieks, tātad — trūcīgs cilvēks" — tas ir negatīvs kvalitatīvais raksturojums, jo bezdarba faktam, kas pats par sevi ir neitrāls (kādam varbūt pat vēlams), cilvēks pats piešķir trūcīguma kvalitāti, apveltot to ar negatīvu novērtējumu un negatīvu saturu.

Kvalitatīvais raksturojums ir tas, cik lielā mērā par pozitīvu vai negatīvu attiecībā uz sevi mēs uzskatām priekšmetu, faktu, notikumu. Proti, viss, kas attiecībā uz mums ir slikts, var būt dažādā pakāpē: mazliet slikts, ne visai slikts, ļoti slikts, briesmīgi vai katastrofāli slikts. Tas pats ir ar novērtējumu "labs" — tas variējas no vienkārši laba līdz loti labam. Piemēram: "Man tik loti vajadzīgs šis dzīvoklis, lai tajā dzīvotu, ka tad, ja man tā nebūs, es nomiršu." Tas ir nepārprotami pārspīlēts pozitīvs vērtējums, kad cilvēks paceļ savu dzīvokli ārkārtīgi nozīmīgā līmenī — tādā, ka paša dzīvība salīdzinājumā ar šo dzīvokli šķiet mazāk vērta. Cits variants: "Man vajadzīgs šis dzīvoklis, jo es tajā dzīvoju, bet tas nav galvenais, jo dzīvot var visur, un patiesībā nav nemaz tik svarīgi, kur dzīvot."

Kā jūs domājat, kuram cilvēkam ir lielākas iespējas zaudēt dzīvokli: tam, kurš šo dzīvokli uzskata par milzīgu vērtību un ieķēries tajā no visa spēka, baidoties zaudēt, turklāt tādā pakāpē, ka pat savu dzīvību vērtē zemāk, vai tam, kurš atvēl dzīvoklim savā dzīvē pienācīgu vietu un neuzskata to par milzīgu vērtību? Pareizi: protams, pirmais cilvēks drīzāk zaudēs dzīvokli. Kāpēc? Tāpēc, ka paceļ to līdz Pasaules Plūsmu līmenim un pārvērš par šķērsli to ceļā.

Pasaules Plūsmu līmenī taču svarīgs ir nevis pats priekšmets, bet gan tā nozīme, kuru mēs šim priekšmetam piešķiram, proti, svarīga ir mūsu attieksme pret to. Tur, Pasaules Plūsmu līmenī — energoinformatīvajā līmenī — svarīgs ir nevis priekšmeta materiālais piepildījums, bet gan tā energoinformatīvais piepildījums. Energoinformatīvo piepildījumu radām mēs paši ar savām domām, emocijām, attieksmi, ar to nozīmi, kādu piešķiram priekšmetam. Un, ja mēs tam piešķiram neatbilstoši augstu nozīmi, tad izveidojam milzīgu šīs nozīmes energoinformatīvo konstrukciju, kas sasniedz Pasaules Plūsmu līmeni.

Bet, ja mūsu dotais novērtējums kvantitatīvajā ziņā nav augsts, Pasaules Plūsmām šis priekšmets paliek nemanāms, jo tas nepaceļas augstāk par laicīgās dzīves līmeni un gluži vienkārši nesasniedz Pasaules Plūsmu līmeni. Un tas ir pareizi — dzīvokļi un citas lietas mums vajadzīgas tieši zemes dzīvē, ar Pasaules Plūsmām tām nav nekāda sakara, Pasaules Plūsmām šīs lietas ir svešķermeņi, kurus tās noslauka no sava ceļa. Piešķirot savām zemes dzīves lietām un notikumiem nesamērīgi lielu nozīmi, mēs, paši to neapzinādamies, cenšamies iedvest Pasaules Plūsmām, ka tas ir ļoti

svarīgi arī tām. Pasaules Plūsmas, protams, šādai jautājuma nostādnei nepiekrīt un noraida visu, kas mums ir svarīgs un ko mēs gribam padarīt par svarīgu tām.

26. zīm. Jo augstāka nozīme, jo lielāka neizdošanās iespēja. "Badīties kārai govij Dievs ragus nedod"

Neaizmirstiet, ka Visumā viss ir savstarpēji saistīts! Cilvēks un Pasaules Plūsmas ir cieši saistītas, īpaši tas attiecas uz cilvēku, kas nostājies uz jaunas evolūcijas pakāpes. Šīs ciešās saistības dēļ visu, ko uzskatāt par vērtīgu sev, jūs cenšaties padarīt vērtīgu arī Pasaules Plūsmām. Taču tās jūsu rīcību neakceptē. Rezultātā Pasaules Plūsmas rit savu gaitu, bet jūs ciešat pilnīgu krahu.

Taču, ja mēs samazinām nozīmi, paši notikumi un lietas no tā nekādi nemainās, tās paliek tādas pašas! Mums jāmaina nevis paši notikumi, bet gan attieksme pret tiem, proti, kaut kas jāmaina savās smadzenēs. Un tikai. Tad mums vajadzīgā notikumu secība pati izpaudīsies mums vajadzīgajā rezultātā.

Mēs jau runājām par to, kā var samazināt to vai citu faktu un notikumu nozīmi, lai vieglāk uzveiktu slēgtos ceļus. Tā ir gan nodrošināšanās, gan iepriekšēja gatavība visu zaudēt, gan rezerves ceļu sagatavošana. Bet tagad mēs parunāsim par to, kā, mainot to vai citu notikumu un lietu nozīmi, slēgtos ceļus pārveidot par atvērtiem ceļiem. Jo ceļi, kā jūs jau ievērojāt, aizveras tieši tādēļ, ka mēs gribam piešķirt tiem vai citiem notikumiem, sasniegumiem, lietām tām neatbilstošu nozīmi.

Kā slēgtā ceļa pārvēršanai par atvērtu ceļu vislabāk samazināt notikumu un priekšmetu nozīmi? Vislabāk ir izmantot "otrās kājas" metodi.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

5. a solis. Slēgta ceļa pārvēršana par atvērtu ceļu: "otrā kāja"

"Otrā kāja" - tas būtība ir cits darbības virziens. Taču attiecīgajā gadījumā tas mums vajadzīgs nevis kā nodrošinājums vai rezerves ceļš, bet tikai kā sava veida pretsvars, kas palīdzēs samazināt pārlieku lielo nozīmi, kādu mēs piešķiram savai pamatdarbībai uz slēgtā ceļa, kuru gribam pārveidot par atvērtu ceļu.

Piemēram, jūs ar visu sirdi nododaties savam darbam, atrodaties uz savas attīstības un pašiz- pausmes maģistrālā ceļā, bet ceļš, kas sākotnēji bija atvērts, sācis aizvērties. Kāpēc? Varbūt jums jāpāriet uz jaunu attīstības līmeni un atbilstoši jāmaina darbības veids? Nē, jūs esat pārliecināts, ka tas tā nav, jo vēl ne tuvu neesat izpaudis sevi šajā ceļā. Tātad jāpadomā, kāds ir cēlonis tam, ka ceļš sācis aizvērties. Visdrīzāk cēlonis ir tieši tas, ka jūs esat kļuvis pārāk atkarīgs no šā ceļa, esat sācis piešķirt tam pārāk lielu nozīmi un ļoti baidāties zaudēt to, ko jau esat sasniedzis. Ja spēsit stāvokli mainīt, jums no jauna izdosies atvērt ceļu. Parasti ne pašiedvesma, ne centieni pārliecināt sevi nekādu labumu nedod. Labumu dod vienīgi reāla nozīmes pārgrupēšana, "atšķaidīšana", izplatot to arī uz kaut ko citu — uz "otro kāju".

"Otrā kāja" var būt divu veidu.

Pirmais veids. Aiziešana uz pilnīgi pretējo.

Iedomājieties boksa sacensības, kurās katrs skatītājs var izdarīt likmi uz to vai citu bokseri un vinnēt vai zaudēt kādu naudas summu. Piemēram, tiek pieņemtas likmes viens pret pieci, tas ir, ja attiecīgais bokseris uzvarēs, jūs iegūsit piecas reizes lielāku summu nekā likāt, ja zaudēs, — zaudēsit arī to, ko likāt. Bet jūs varat rīkoties ļoti viltīgi: varat likt vienu rubli — par šo bokseri un vēl vienu rubli pret. Un tad, ja viņš zaudēs, jūs dabūsit atpakaļ savu rubli. Ja viņš uzvarēs, jūs dabūsit piecus rubļus! Tādā kārtā jūs neko nezaudējat un arī neesat pārāk atkarīgs no cīniņa rezultāta, velti nebendējat savus nervus, vērojot cīniņa gaitu ringā, jo zināt, ka jebkurā gadījumā neko nezaudēsit.

Tāpat var rīkoties ar attiecībā uz jebkuru darbības veidu. Piemēram, tāds pirmajā acu uzmetienā absurds, tomēr pilnīgi reāls gadījums. Skolā ar mazāko klašu bērniem strādāja jauna skolotāja. Viņa mīlēja savu darbu, un tas nepārprotami bija viņas ceļš, atvērts ceļš. Taču pakāpeniski viss izmainījās. Viņa juta, ka sāk nogurt, ka darbs vairs neinteresē, viņa ieslīga rutīnā, zaudēja jebkuru jaunrades dzirkstelīti, un līdz ar to mainījās arī bērnu attieksme — tagad viņi stundās bija neuzmanīgi un nedisciplinēti, pēc tam citāda kļuva skolas administrācijas attieksme —jaunajai skolotājai tika vairākkārt aizrādīts. Tad vēl zemā darba alga, sieviešu kolektīvs — tas viss veicināja depresiju, taču vienlaikus pieauga bailes, ka viņu atlaidīs, ka viņa vispār paliks bez darba un bez naudas. Jauno sievieti pārņēma panika, un, jo vairāk viņa tai ļāvās, jo tuvāka šķita atlaišanas varbūtība.

Viens no maniem skolniekiem viņai ieteica iespējamu izeju. Un jaunā sieviete izšķīrās par izmisīgu un vispār jau riskantu soli. Atcerējusies kādreizējās nodarbības baleta pulciņā, viņa, nepametot darbu skolā, sāka strādāt par… dejotāju nakstklubā.

Tur neviens nezināja, ka viņa ir skolotāja, bet skolā nezināja, ka viņa dejo. Tā kā jādejo bija ne jau katru nakti, fiziski tas nebija pārāk grūti. Toties dzīve ieguva nebijušu asumu un saturu. Jaunā sieviete atdzīvojās, kļuva jautrāka, tagad klasē kā lidot ielidoja, stundās netrūka jaunrades, prieka un spēles elementu. Viņai parādījās nauda, viņa vairs nebija atkarīga no skolotājas niecīgās algas un tagad šo darbu uztvēra kā pašizpausmes veidu, izturējās pret to bez līdzšinējās pārliekās bijības un guva lielus panākumus. Bērni, skolotāji, administrācija, vecāki — visi viņu tagad burtiski dievināja. Ja viņi zinātu, kāds ir brīnumainās pārvērtības noslēpums! Taču viņi to nezināja un, protams, nevarēja zināt — tas bija liels noslēpums. Un šis nedaudz riskantais stāvoklis viņu vienīgi uzlādēja, papildinādams adrenalīna daudzumu asinīs.

Aiziešana pretējā virzienā dod mums spēku, atraisa jaunrades spējas, padara dzīvi neparasti pievilcīgu, piesātinātu un pilnvērtīgu. Protams, nav jau obligāti jāstaigā pa naža asmeni, kā to darīja mūsu varone. Var izvēlēties arī vienkāršāku variantu. Zinātniskā iestādē tā var būt karjeras taisīšana vienā nodaļā un punktu vākšana konkurējošā nodaļā.

Tātad šeit ir iespējami varianti. Esi radošs, izdomā, izmēģini! Pats galvenais ir nepieķerties kādai vienai lomai savā dzīvē. Cilvēks taču ir daudzveidīga būtne. Vajag sevi izmēģināt dažādās jomās, vēlams pilnīgi pretējās. Un tad katrs it kā no jauna atklās sevi, tās savas šķautnes, par kurām pat nenojauš, atklās jaunas iespējas un jaunu dzīvi.

Otrais veids. Aiziešana citā dzīves plaknē.

Iepriekšējā variantā mēs aplūkojām aiziešanu it kā uz paralēlu ceļu, proti, pievēršanos citai nodarbei, bet šeit runāsim par aiziešanu it kā citā dimensijā, citā plaknē.

Piemēram, pamatdarbā jūs viss apmierina, un jums gluži vienkārši nav laika ne tam, lai krātu punktus citā nodaļā, ne dejošanai naktsklubā. Taču nogurums uzkrājas, rezultāti pasliktinās, tas ir, parādās pazīmes, kas liek domāt par to, ka ceļš var aizvērties. Samaziniet savas darbības nozīmīgumu, daļu no tā novirzot uz citu dzīves plakni — piemēram, uzsāciet vētrainu dienesta romānu. Ļoti ērti: gan no darba pārāk neatrauj, gan tai pašā laikā neļauj domām pievērsties tikai darbam. Tādējādi darba nozīmīgums jūsu acīs samazinās un atbilstoši uzlabojas tā rezultāti.

Šādos gadījumos palīdz arī vaļasprieks. No šīs pirmajā acu uzmetienā šķietami bezjēdzīgās nodarbes it kā nav nekāda labuma, arī naudu tā nevairo, taču samazina pamatdarba nozīmīgumu un līdz ar to palīdz sasniegt tajā labākus rezultātus un nopelnīt vairāk naudas. Nejau velti cilvēki ir izgudrojuši vaļaspriekus — viņi tiem neapzināti nododas tieši tādēļ, lai samazinātu pamatdarba nozīmi! Tagad modernā zinātne par energoinformatīvajām mijiedarbībām var loģiski izskaidrot to, ko agrāk cilvēki tikai nojauta zemapziņas līmenī.

Bet kāds būs šis vaļasprieks, — tas jāizlemj katram pašam. Dažs rosīsies savā zemes pleķītī, cits kolekcionēs markas vai dziedās korī. Meklējiet savus variantus, pieejiet jautājumam radoši — un jums veiksies.

Ņemiet vērā: tā nebūt nav psihoterapeitiska metode, kā daudzi domā! Tāda aiziešana citā dzīves plaknē nav ne nervu nomierināšanas, ne psihes normalizēšanas līdzeklis. Nē! Ar jūsu psihi tam nav nekāda sakara. Kad jūs samazināt notikumu nozīmīgumu uz slēgtā ceļa, aizejot citā plaknē, slēgtais ceļš pats no sevis sāk atvērties un viss, kas ar to saistīts^ nokārtojas pats no sevis, nevis tāpēc, ka jūs esat nostiprinājis nervus un psihi.

Lai ar šīs metodes palīdzību gūtu panākumus, jāievēro tikai viens nosacījums: ir nepieciešamas visai lielas emocionālās rezerves. Patiesi — emocionāli izsmelts cilvēks diez vai ir spējīgs uzsākt romānu vai dziedāt korī. Slēgtais ceļš bieži vien izsmeļ cilvēka emocionālos spēkus. Bet, ja jūs precīzi izpildīsit augstāk minētos noteikumus, kas jāievēro cilvēkam uz slēgta ceļa, tad spēsit saglabāt emocionālās rezerves pat vissarežģītākajos apstākļos. Jā, noteikumi par to, kā jāizturas uz slēgta ceļa, nav nekas cits kā prasība saglabāt savas emocijas, nervus un psihi. Bet jūs, mani dārgie lasītāji, varat nebaidīties no emocionālās iztukšošanās. Jums ir visas nepieciešamās rezerves, lai izpildītu TEIA sistēmas piektās pakāpes 5. soli.

Papildus minētajiem variantiem ļoti noderīgs ir ari 5. b solis.

TEIA sistēmas 5. pakape

5. b solis. Slēgta ceļa pārvēršana par atvērtu ceļu: atvēli veiksmi citam

Kā jūs jau labi zināt, slēgtais ceļš aizveras tāpēc, ka notikumu nozīmīgums jūsu vērtējumā ir pretrunā ar šo pašu notikumu nozīmīgumu Pasaules Plūsmu uztverē. Piemēram, jūsu turpmākā labklājība ir atkarīga no tā, vai jūs dabūsit naudu. Jums vissvarīgākais ir — dabūt naudu.

Jūsu slēgtajā ceļā neveiksmes parasti gadās tieši tajās sfērās, kuras jums ir īpaši svarīgas. Turklāt jūs pats to varat arī neapzināties. Piemēram, jūs varat neapzināties to, ka piešķirat naudai nesamērīgi lielu nozīmi, bet, ja jums visās lietās veicas, tikai naudas saņemšanā allaž gadās misēkļi, tad tas nozīmē, ka ir tieši tā.

No šīs situācijas ir visai vienkārša izeja. Ja jūs pagaidām nespējat mainīt savu iekšējo attieksmi, — pamēģiniet atbrīvoties no atbildības par šo jums ārkārtīgi nozīmīgo sfēru, kurā jūs piemeklē neveiksmes, un uzlikt šos pienākumus citam cilvēkam, kuram šī sfēra nav tik svarīga kā jums. Nododiet viņam daļu savu pilnvaru — un lai viņš dara to, kas jums neizdodas.

Piemēram, jums ir sava firma un izdodas viss, izņemot saskarsmi ar pircējiem. Jūs gan preci sagādājat, gan firmas imidžu uzturat, bet, tiklīdz lieta nonāk līdz naudas saņemšanai, tā viss aiziet šķērsām. Nu tad atsakieties no šīs funkcijas. Atrodiet cilvēku, kuram ir normālas attiecības ar naudu. Ieceliet viņu par savu vietnieku. Lai viņš kārto visas naudas lietas, kas saistītas ar norēķiniem.

Ja reiz Daba jūs neielaiž paša apziņas pārmērīgi uzpūstajā sfērā, necīnieties ar Dabu, pats aizejiet no šīs sfēras, labprātīgi nododiet to citam, veiksmīgākam cilvēkam, kas nav "ieciklējies" šai sfērā. Un tad, pēc tādas labprātīgas atkāpšanās, arī jūsu attiecības ar šo sfēru normalizēsies, visam tiks ierādīta pienācīga vieta atbilstoši īstajai nozīmei.

Šis pats paņēmiens lietojams arī sadzīvē. Pieņemsim, ka jums nekādi neizdodas veikt remontu, jo jūs pārāk lielu nozīmi piešķirat sava dzīvokļa skaistumam un ļoti baidāties to sabojāt, jūs burtiski drebat par katru sīkumu. Atkāpieties no tā. Samaksājiet par remontu saviem radiniekiem vai speciālistiem. Pasakiet sev: " Lai notiek, kas notikdams" — un aizbrauciet kaut kur tālāk, kur jūs par šo remontu vispār aizmirsīsit. Lai to veic tas, kas nav tā pieķēries šim skaistumam un precizitātei. Varat jau reizēm pakontrolēt (lai kaut ko neizdara pavisam greizi), taču pārāk neiejaucieties. Jūs taču zināt: tie, kam uzticējāt remontu, šajā ziņā ir veiksmīgāki par jums, tātad jebkurā gadījumā viņiem viss izdosies labāk!

Tas, patiesību sakot, ir viss. Jūsu dzīvoklis tiks izremontēts, arī naudas saņemšana ir nodrošināta, jo tie, kurus paaicinājāt palīgā, šos pašus notikumus vērtē citādi nekā jūs, viņi, atšķirībā nojums, šajā lietā atrodas uz atvērta ceļa. Tātad viņu panākumi, kas šajā gadījumā ir arī jūsu panākumi, neliks sevi ilgi gaidīt un iepriecinās arī jūs. Ja jums turklāt ir arī "otrā kāja", tad jau pavisam lieliski. Viss veiksies kā vēl nekad! Galvenais —zināt likumus, zināt, kad un kā izturēties un ko darīt. Jūs tagad esat apbruņots ar šīm zināšanām, kuras neļaus jums ciest sakāvi nekādās dzīves kolīzijās.

Un tomēr tas, par ko mēs tikko runājām, ir tikai sava veida "stutes" un "kruķi", kas ļauj jums piecelties kājās un izkļūt no slēgtā ceļa. Taču pa atvērto ceļu nevar mūžīgi pārvietoties ar kruķiem! Agri vai vēlu vajadzēs tos atmest un pilnībā nostāties uz savām kājām, lai ietu droši un pārliecināti, neizmantojot atbalstam ne paralēlos ceļus, ne "otrās kājas" un citu cilvēku veiksmi. Jāizveido normālas attiecības ar atvērto ceļu, ja reiz jums izdevies slēgto ceļu padarīt par atvērtu.

Un šai ziņā palīdzēs nākamais solis.

TEIA sistēmas 5. pakāpe

5. c solis. Slēgta ceļa pārvēršana par atvērtu ceļu: ieej no jauna

Veicis iepriekšējos soļus, jūs pats, varbūt to nenojauzdams, jau esat sevi sagatavojis tam, lai droši, pārliecināti un patstāvīgi ietu pa ceļu, kas jums atkal kļuvis atvērts. Jums taču izdevās sataupīt emocionālās rezerves, jo ievērojāt noteikumus, kurus nedrīkst ignorēt, ja esat nokļuvis uz slēgta ceļa. Jūs samazinājāt atkarību no šā ceļa ar "otrās kājas" palīdzību. Jūs, pateicoties cita cilvēka veiksmei, spējāt izlīdzināt lidmašīnu, kas draudēja ietriekties zemē. Un pats galvenais — pateicoties cita cilvēka piesaistīšanai, jūs pratāt atbrīvoties no pārlieku lielas nozīmes piešķiršanas pašiem izšķirošajiem un galvenajiem sava ceļa momentiem, bet tieši tas jums parasti visu sabojāja. Jūs gluži vienkārši pats aizgājāt no šīm sfērām, tādējādi samazinot to nozīmi savā dzīvē. Tas liecina par to, ka tagad varat no jauna droši saņemt grožus savās rokās un uzsākt virzību pa ceļu, nebaidoties, ka tas atkal aizvērsies.

Varat to darīt kopā ar cilvēku, kas palīdzēja jums ar savu veiksmi, vai arī bez viņa — ar viņa palīdzību jūs ieguvāt nepieciešamo pieredzi, nepieciešamos apgriezienus, ar viņa palīdzību jūs atbrīvojāties no atkarības izšķirošajās sfērās, savukārt viņš guva pieredzi no jums. Un tagad gan jūs, gan viņš esat gatavi patstāvīgam ceļam, tam, lai vairs nebūtu viens no otra atkarīgi.

Sāciet visu no gala. Atkal izejiet visus sava ceļa posmus. Ietveriet savas pieredzes lokā to virzienu, kurā strādāja jūsu pieaicinātais cilvēks. Izkopiet, noslīpējiet visus viņa sasniegumus. Rezultāts nebūs ilgi jāgaida —jums taču tagad ir viss tam nepieciešamais.

Tā nu mēs esam izgājuši visus TEIA piektās pakāpes pirmā posma soļus. Esam pieveikuši vēl vienu ļoti svarīgu savas attīstības un tapšanas posmu. Mēs apgūstam Pasaules — tās augstāko slāņu likumus un izturēšanās noteikumus šajā Pasaulē. Kas var būt skaistāks, varenāks, aizraujošāks? Kas tagad var būt vajadzīgāks jums — cilvēkam, kurš sasniedzis jaunu attīstības līmeni? Dzīvot saskaņā ar Pasaules Plūsmām — tas nozīmē dzīvot saskaņā ar visu pasauli, gan augstāko pasauli, gan cilvēku pasauli, tas nozīmē dzīvot saskaņā ar sevi un nemitīgi gūt panākumus. Būt veiksmīgiem cilvēkiem traucē tikai viņu zemais attīstības līmenis un zināšanu trūkums. Taču cilvēki parasti nevēlas attīstīties, negrib iegūt zināšanas. Es tā priecājos, ka jūs esat laimīgs izņēmums! Es ļoti priecājos, ka esat devies pa evolucionārās attīstības un zināšanu apguves ceļu! Priecājieties arī jūs par sevi. Lielākā daļa cilvēku atšķirībā no jums pat nenojauš, kas ir īsta dzīve. Jiis to zināt. Un tāpēc jums ir visas tiesības pieskaitīt sevi pie nedaudzajiem patiesi laimīgajiem cilvēkiem šajā pasaulē.

Jūs, protams, jau lasot šo grāmatu, pārbaudījāt šeit izklāstītās metodes: apguvāt gan ieiešanu joslainības režīmā, gan atvērto un slēgto ceļu noteikšanu, gan kontroli pār to, vai pareizi virzāties pa atvērto ceļu, gan slēgto ceļu korekcijas paņēmienus… Jūs jau sajutāt, cik daudz jums var dot šīs metodes. Vēlāk jūs iemācīsities tās lietot perfekti un gūsit vēl labākus rezultātus. Ļoti daudzi cilvēki jau spējuši atrisināt savas problēmas ar šo tehniku palīdzību, tātad tās ir daudzkārt pārbaudītas praksē.

Piemēru, kas to apliecina, netrūkst. Daudzi cilvēki ir spējuši ar šo metožu palīdzību pareizi izvēlēties profesiju —TEIA metodes darbojas labāk par jebkuriem profesionālās orientācijas psiholoģiskajiem testiem. Daudzi uzņēmēji ir spējuši sakārtot un glābt savus uzņēmumus. Un vai gan vēl jārunā par to, cik daudzi mūsu klausītāji izvairījušies no liekas kņadas — nevajadzīgiem kontaktiem, braucieniem, pirkumiem — un cik daudz viņiem bijis vajadzīgu tikšanos, vajadzīgu braucienu, vajadzīgu pirkumu un ieguvumu…

Un arī jūs spēsit jebkurā savas dzīves mirklī palīdzēt pats sev, jūs spēsit palīdzēt saviem radiem un tuviniekiem izķepuroties no jebkādām ķibelēm un gūt panākumus.

Šī grāmata jūsu rīcībā nodod ļoti iedarbīgas metodes.

Bet tas vēl nav viss.

Jūs gaida daudz iedarbīgāku un pilnīgāku metožu apguve.

NOBEIGUMS Ne tikai redzēt, bet arī ietekmēt

Es no visas sirds jūs apsveicu! Jūs uzzinājāt to jauno, kas spēj pilnībā pārveidot jūsu dzīvi, ļaujot panākt faktiski visu, kas vien jums būs vajadzīgs. Jūsu prāts un jūsu spēks ļaus jums visā pilnībā izmantot šīs pasaules iespējas.

Mums ir pieredze navigācijai Pasaules Plūsmās. Mums ir zināšanas un spēks, lai šī navigācija būtu sekmīga. Tagad vajag pavisam nedaudz laika, dažas nedēļas, lai jaunās zināšanas stabili ienāktu jūsu pasaules ainā. Pēc tam jūs sāksit bez kādām grūtībām lavierēt iespējamo notikumu mutuļojošajās straumēs, panākot no dzīves tieši to, kas vajadzīgs jums un jūsu tuviniekiem. Tie jau ir ļoti jūtami brīvības augļi, tās ir priekšrocības, kādu šajā pasaulē nav faktiski nevienam.

Ir līmeņi, kas augstāki par Pasaules Plūsmu līmeni. Tur tad arī veidojas visā pasaulē notiekošā augstākie cēloņi. Tur patiesībā tiek radīta pasaule.

Pat tad, ja mums ir spēks, zināšanas un pieredze, bet mēs nezinām šos augstākos cēloņus, mēs esam bezspēcīgi to priekšā. Mēs nekādi nevaram ietekmēt pasauli— varam tikai tai pielāgoties.

Mēs jau runājām par to, ka ir realitāte, jau izpaustā pasaule, — un to mēs nevaram mainīt. Taču ir realitāte, kas vēl nepastāv cēlonības līmenī unn vel nav guvusi izpausmi pasaule. Te tad mēs varam izmainīt šos cēloņus. Un tas nozīmē, ka varam izmainīt arī realitāti.

Taču, lai to izdarītu, ir jāprot piekļūt augstākajiem līmeņiem, kur ielikti šie augstākie cēloņi.

TEIA sistēmas piektās pakāpes otrajā posmā jūs uzzināsit, kā to izdarīt. Jūs uzzināsit, kādi noteikumi jāievēro, iedarbojoties uz nejaušību pasauli, kas ir ap mums, to, kā izvēlēties izmaiņas izšķirošajos punktos un kad tās sākt. Jūs uzzināsit, kāda ir atšķirība starp ātrajām un lēnajām domām un kā tās izmantot, lai iedarbotos uz pasauli. Jūs sapratīsit, kas ir ticības sajūta tās īstajā nozīmē, kuru nav saduļķojušas mistiskas koncepcijas, un kā tā spēj attīrīt jums tālu notikumu telpu, izvietojot dekorācijas jūsu un jūsu tuvinieku labklājībai.

27. zlm. Mums lemts paredzēt notikumu pumpuru izvietojumu uz nākotnes dzinumiem

Šīs metodes palīdz izmainīt realitāti. Tās ir metodes, kas ļaus jums nonākt ārpus jebkuras konkurences ar citiem cilvēkiem. Tās tiks izklāstītas manā nākamajā grāmatā.

Jūs iemācīsities uztvert arī to, kas stāv pāri mūsu realitātei, — mūsu pasaules Augstākos Spēkus. Jūs iemācīsities ar tiem mijiedarboties. Sajutīsit cilvēka virsuzdevumu šajā attīstības posmā un iepazīsities ar Visuma nozīmju virtuālajiem laukiem. Saskarsities ar pasaules likteni.

Par to — nākamajā grāmatā. Uz redzēšanos!

SATURS

NOVĒLĒJUMS LASĪTĀJAM………………………………………………….. 3

IEVADS…………………………………………………………………………………….. 5

Pieskaršanās Augstākajam…………………………………………….. 5

1. NODAĻA. BRĪVĪBA, VEIKSME,

IETEKME UN BRIEDUMS…………………………………………………… 9

Cilvēka evolūcijas jaunā

posma priekšnoteikumi…………………………………………………….. 9

TEIA sākumposmi: no brīvības — uz briedumu……………. 16

Vispirms mēs panācām Brīvību………………………………. 19

Otrajā posmā mēs mācījāmies

vadīt sevi — tā bija Tapšana…………………………………… 25

Mums izmisīgi bija vajadzīga

TEIA trešā pakāpe — Ietekme…………………………………. 38

Ceturtajā pakāpē mēs kļuvām par jaunu būtni…………. 45

2.  NODAĻA. PIEREDZE, VARA UN

AUGSTAKIE SPĒKI…………………………………………………………… 50

Pasaules Plūsmas………………………………………………………….. 50

Jauna pakāpe—jaunas vajadzības……………………………….. 55

3.  NODAĻA. PIEREDZE: NAVIGĀCIJA

PASAULES PLŪSMĀS………………………………………………………. 74

Karte bez norādēm…………………………………………………………. 74

Nedaudz par kārtību un haosu………………………………………. 82

Dzīves joslainība — orientēšanās paņēmiens…………….. 102

1. solis. Sava apziņas

virtuālās telpas atrašana……………………………………… 106

2. a solis. Iekšējā "labi" vietas atrašana…………………… 108

2. b solis. Iekšējā "slikti" vietas atrašana…………………. 109

2. c solis. Ieslēgšanās vadāmās

joslainības režīmā………………. …………………. 111

4.  NODAĻA. ATVĒRTIE UN SLĒGTIE

CEĻI: ŠA FENOMENA IZPRATNE………………………………… 118

Prasme apiet apkārt kokam…………………………………. 118

Atvērtais ceļš — zonajoslainībā……………………………. 120

Slēgtais ceļš — traucējums joslainībā………………….. 128

5.  NODAĻA. ATVĒRTIE UN SLĒGTIE

CEĻI: NOTEIKŠANAS METODES…………………………………….. 140

Testsistēmu darbības pamatprincips

un izmantošanas noteikumi………………………………….. 140

Navigācijas metodes un testsistēmas………………….. 150

3. solis. Testsistēmas ceļa atvērtības

pakāpes noteikšanai………………………………………………. 151

3. a solis. Jautājuma iekšēja

formulēšana un testsistēmas iedarbināšana………………… 154

3. b solis. Divu nozīmju testsistēmu rādījumu interpretācija 157

3.  c solis. Daudznozīmju testsistēmu

rādījumu interpretācija…………………………………………. 161

6.  NODAĻA. ATVĒRTIE UN SLĒGTIE

CEĻI: IZTURĒŠANĀS NOTEIKUMI………………………………….. 168

Iekšējais kritiķis……………………………………………………. 168

Izturēšanās noteikumi uz atvērta ceļa…………………. 171

4.  solis. Atvērta ceļa posmu izpildes

korekcija, atjaunojot patieso nozīmju laukus …. 173 Izturēšanās noteikumi uz slēgta ceļa 176

7.  NODAĻA. SLĒGTA CEĻA PĀRVĒRŠANA

PAR ATVĒRTU CEĻU….'…………………………………………………….. 201

Metodes pamatā esošie principi…………………………….. 201

5.  a solis. Slēgta ceļa pārvēršana par

atvērtu ceļu: "otrā kāja"…………………………………………. 205

5. b solis. Slēgta ceļa pārvēršana par

atvērtu ceļu: atvēli veiksmi citam…………………… 210

5. c solis. Slēgta ceļa pārvēršana par atvērtu ceļu: ieej no jauna 212

NOBEIGUMS………………………………………………………………………… 216

Ne tikai redzēt, bet arī ietekmēt…………………………… 216

Content

Veriščagins Dmitrijs Pārliecība

DMITRIJS VERIŠČAGINS PĀRLIECĪBA

IEVADS PIESKARŠANĀS AUGSTĀKAJAM

1. NODAĻA BRĪVĪBA, VEIKSME, IETEKME UN BRIEDUMS

2. NODAĻA PIEREDZE, VARA UN AUGSTĀKIE SPĒKI Pasaules Plūsmas

3. NODALA PIEREDZE: NAVIGĀCIJA PASAULES PLŪSMĀS

4. NODALA ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: ŠĀ FENOMENA IZPRATNE

5. NODALA ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: NOTEIKŠANAS METODES

6. NODALA ATVĒRTIE UN SLĒGTIE CEĻI: IZTURĒŠANĀS NOTEIKUMI

7. NODALA SLĒGTA CEĻA PĀRVĒRŠANA PAR ATVĒRTU CELU

NOBEIGUMS Ne tikai redzēt, bet arī ietekmēt