Megre Vladimirs

Skanošais Ciedrs-3

Vladimirs Megre

Skanošais Ciedrs-3

Mīlestības Telpa

,

Kartejais svētceļnieks

Un tā, lūk, manā priekšā atkal ir Sibīrijas lielā upe Oba. Esmu nokļuvis līdz šim ziemeļu ciematam, kur beidzas regulārā satiksme, un stāvu tās krastā. Lai virzītos tālāk uz vietu, no kuras, cauri taigai ejot, var nokļūt līdz Anastasijas pļaviņai, vajadzēja noīrēt laivu vai kuteri. Pie vienas no daudzajām krastmalā stāvošajām laivām trīs vīri kārtoja zvejas rīkus. Es sasveici- najos ar viņiem un teicu, ka labi samaksāšu tam, kurš nogādās mani līdz norādītajai vietai.

—   Ar šo lietu nodarbojas Jegoričs. Prasa pusmiljonu, — atbildēja viens no vīriem.

Mani uzreiz darīja piesardzīgu informācija par to, ka kāds jau mērķtiecīgi pārvadā cilvēkus uz nelielo Sibīrijas sādžu. No tās līdz Anastasijas pļaviņai — kādi nieka 25 kilometri. Un vēl plēš tik milzīgu summu, l atad atrodas tādi, kas maksā. Pieprasījums rada piedāvājumu un cenu. Ziemeļos kaulēšanās nav ierasta, lapēc jautāju:

—     Kā lai sameklēju šo Jegoriču?

—   Kaut kur ciematā. Visdrīzāk — pie veikala. Tur, pie viņa kutera, puišeļi draiskojas, ari Jegoriča mazdēls Vasjatka ir ar viņiem. Palūdz, lai viņš pasauc vectēvu.

Vasjatka, apķērīgs gadus divpadsmit vecs puiškāns,

sāka bērt kā no ložmetēja, tiklidz biju padevis labdienu:

— Jums vajag nokļūt pie Anastasijas? Tūlīt pasaukšu vectēvu, — un, nesagaidījis atbildi, palēkdamies aizskrēja uz ciematu. Man kļuva skaidrs, ka atbilde viņam nav nepieciešama. Acīmredzot, pēc Vasjatkas domām, visiem svešiniekiem šeit bija viens mērķis.

Apsēdies krastmalā, sāku gaidīt. Lūkojos ūdenī un prātoju.

Šajā vietā no viena krasta līdz otram upe būs kādu kilometru plata. Cauri taigai, kurai pat no lidmašīnas nav redzams gals, gadsimtiem ilgi. plūst upes ūdeņi. Ko tie paņēmuši sev līdzi no pagātnes, neatstājot nekādas pēdas? Ko joprojām atceras Obas ūdeņi? Varbūt to, kā Sibīrijas iekarotājs Jermaks viens pats ar zobenu rokās atvairīja ienaidniekus, kā no brūces ūdenī pilēja asinis un kā straume pēc tam aiznesa viņa ķermeni… Ko iekaroja Jermaks? Varbūt viņa rīcība atgādina mūsdienu reketieriem raksturīgo? To laikam gan spēj salīdzināt vienīgi upe.

Varbūt upei svarīgāki šķiet Čingishana sirojumi? Senatnē viņa orda tika uzskatīta par ļoti varenu. Novo- sibirskas apgabalā ir rajona centrs, kas nosaukts par Ordinsku, un šajā rajonā ir Čingisa ciems. Varbūt ūdeņi atceras, kā Čingishana karotāji atkāpās, apkrāvušies ar salaupīto, kā sasietu veda jaunu sibīrieti, kā varens vezīrs, lūkodamies viņā mīlošām acīm, lūgtin lūdzās meiteni doties viņam līdzi bez pretošanās — pēc savas gribas. Sibīriete klusēja, acis nolaidusi. Visi vezīra karavīri bija jau aizbēguši, bet viņš vēl aizvien kaut ko runāja un lūdza mīlestību. Tad uzsvieda meiteni un maišeli ar zeltu zirga mugurā, uzlēca pats un aulekšoja uz Obas krastu, bēgdams no vajātājiem, kuri lnvojās. Vezīrs meta vajātājiem zem kājām zeltu; kad maišelis bija iztukšots, norāva sev dārgos apbalvojumus par dažādu zemju iekarošanu, taču no sibīrietes nešķīrās. Zirgs bija nodzīts putās, kad viņi nokļuva Obas krastā. Vezīrs iesēdināja jaunavu laivā, ielēca pats, bet, kamēr ar kārti stūma laivu prom no krasta, vinu ķēra bulta.

» »

Straume satvēra laivu un nesa projām. Bultas caururbtais vezīrs gulēja laivas pakaļgalā. Viņu neuztrauca las, ka strauji tuvojas trīs kaujinieku laivas. Viņš maigi lūkojās uz meiteni, kas mierīgi sēdēja un klusēja, un arī pats klusēja, jo nebija vairs spēka runāt. Arī sibīriete lūkojās viņā, tad paskatījās uz vajātājiem, uzsmaidīja viņiem, atbrīvoja savas sasietās rokas un iemeta viives gabalu ūdenī. Un tad jaunā sibīriete sāka airēt… Vajātāji nespēja panākt laivu, kurā gulēja ievainotais vezīrs un kuru airēja sibīriete.

Uz kurieni viņus aiznesa straume? Un kādas atmiņas par mums aiznes līdzi upes duļķainie ūdeņi šajā acumirklī?

Varbūt tu, upe, par svarīgākām uzskati lielas pilsētas? Tagad Obas krastos, tuvāk iztekai, atrodas milzīga pilsēta Novosibirska. Vai tu, upe, apjaut tās varenumu? es, protams, zinu, ko tu varētu teikt: no šīs pilsētas izplūst daudz netīru notekūdeņu. Agrāk dzīvinošo upes ūdeni tagad vairs nedrīkst dzert. Bet ko lai mēs iesākam, kur lai novadām ražošanas atkritumus? Mēs taču attīstāmies un nelīdzināmies saviem senčiem. Mums lagad ir daudz zinātnieku, ap Novosibirsku sacelts daudz zinātnes pilsētiņu. Ja šos notekūdeņus nenovadīsim tevī, tad paši to dvakā nosmaksim — jau tā pilsētā kļuvis grūti elpot, bet dažos rajonos vispār smird pēc nezin kā. Tu, upīt, mēģini to visu saprast. Tu taču zini, kāda mums tagad ir tehnika, un tavos ūdeņos slīd ne vairs laivas, bet gan dīzeļtvaikoņi. Arī mans tvaikonis kursēja…

Interesanti, vai upe mani atceras? Kā ceļoju ar mūsu kuģniecības lielāko pasažieru tvaikoni. Tas, protams, nebija jauns. Uzņemot pilnu gaitu, visi dīzeļi un dzenskrūves tā dārdēja, ka traucēja bārā klausīties mūziku.

Ko upe uzskata par pašu nozīmīgāko un glabā savā atmiņā? Agrāk vēroju tās krastus no sava tvaikoņa augstā klāja, caur bāra logiem, skanot Maļiņina dziesmām un romancēm: «Gribēju pilsētā iejāt uz balta zirga, bet dzertuves saimniece man uzsmaidīja; uz tilta, skat, dzirnavnieks man veltīja skadru skatienu, un es paliku tonakt kopā ar krodziņa saimnieci.» Cilvēki, kas toreiz rosījās krastā, šķita sīki un maznozīmīgi. Tagad ari pats esmu viens no viņiem.

Vēl es domāju par to, kā pārliecināt Anastasiju, lai atļauj man tikties ar dēlu. Dīvaina bija izveidojusies situācija. Visu mūžu es sapņoju par dēlu. Iztēlojos, kā spēlēšos ar viņu, mazulīti. Pēc tam audzināšu. Kā dēls izaugs, kļūs man par palīgu. Kopā abi ar biznesu nodarbosimies. Tagad man ir dēls. Un, kaut arī viņa nav man līdzās, tik un tā ir patīkami apzināties, ka pasaulē ir kāda tev tuva un ļoti mīļa būtne. Ar milzīgu patiku sapirku viņam dažādas bērniem nepieciešamas lietas. Sapirku gan, bet vai izdosies pasniegt — tas vēl ir jautājums. Ja mans dēls būtu piedzimis normālai sievietei, nav svarīgi — lauciniecei vai pilsētniecei, viss būtu vienkārši un skaidri. Jebkurai sievietei būtu patīkami, ka tēvs gādā par bērnu, cenšas nodrošināt viņam visu nepieciešamo un piedalīties viņa audzināšanā. Ja vīrietis to nedara labprātīgi, daudzas sievietes

Iesniedz tiesā prasību piešķirt alimentus. Bet Anasta- mm ir taigas vientuļniece, un viņai ir savs dzīves skatī- iiiiiis, sava vērtību izpratne. Vēl pirms dēla piedzimšanas viņa man paziņoja: «Nekādi materiālie labumi tavā izpratnē viņam nav vajadzīgi. Viņam no sākta gala bus viss. Tevī rodas vēlme atnest mazulim kādu bezjedzīgu grabuli, bet tas viņam nepavisam nav vajadzīgs. Tas vajadzīgs tavai pašapziņai: skat, cik labs un gādīgs esmu.»

Jā, tā arī pateica: «Nekādi materiālie labumi viņam imv vajadzīgi.» Bet ko tad vecāki var dot jaundzimušajam? īpaši tēvs? Zīdaini audzināt tēvam vēl ir par agru. kā citādi lai pauž savu attieksmi pret viņu? Savas mpes? Māte bērniņu baro ar krūti, bet ko lai iesāk levs? Civilizētos sadzīves apstākļos var palīdzēt mājsaimniecībā, var rūpēties par ģimenes materiālo nodrošinātību. Bet Anastasijai tas viss nav vajadzīgs. Viņu nav nekā, izņemot taigas noriņu. Viņas saimniecība il kā pati sevi nodrošina un viņu pilnībā apkalpo. Interesanti, par kādu naudu varētu kaut ko tādu nopirkt? Tagad nopirkt savus piecus hektārus zemes vai arī paņemt tos ilgtermiņa nomā nav nemaz tik sarežģīti, bet kā un par kādu naudu nopērkama vilce- nes, lācenes, kukainīšu un ērgļa mīlestība un uzticība? pašai Anastasijai varbūt tiešām nekas no mūsu civilizācijas sasniegumiem nav vajadzīgs, bet kāpēc bērnam būtu jācieš mātes pasaules uztveres dēļ? Bērnam ir liegtas pat normālas rotaļlietas. Arī šajā ziņā viņai ir savs viedoklis: «Nav vajadzīgi bērnam bezjēdzīgi gra- buļi, tie kaitē viņam, no Patiesības aizved projām…»

Šķiet, viņas izteikumi ir pārspīlēti un tajos papilnam

māņticībās. Ne velti cilvēce tik daudz dažādu rotaļlietu bērniem sagudrojusi. Taču, lai ar Anastasiju nebūtu jāstrīdas, grabulīšus es nepirku, bet iegādājos bērnu konstruktoru. Uz tā iepakojuma kārbas bija uzraksts: «Spēle bērnu intelekta attīstīšanai.» Un vienreizējas lietošanas autiņbiksītes, ko visā pasaulē lieto, sapirku. Un bērnu pārtiku sapirku. Tā mani gluži vai sajūsmināja ērtās pagatavošanas dēļ. Atver kārbiņu, bet tajā — hermētiski noslēgta pakete no ūdensnecaurlaidīgas folijas. Ar šķērēm atgriez paketi, ieber pulveri siltā ūdenī, samaisi — un viss gatavs. Pulveri mēdz būt dažādi: no griķiem, rīsiem, labības augiem.

Vēl uz kārbiņas rakstīts, ka pulveris satur dažādas vitamīnu piedevas. Atceros, agrāk, kad mana meita Poļina bija vēl pavisam maza, pēc ēdiena katru dienu bija jāiet uz mājas virtuvi, bet tagad — sapērc kārbas un baro bērnu bez problēmām. Nav pat jāvāra: izšķīdini ūdenī — un viss. Es zināju, ka Anastasija ūdeni nevāra, tāpēc, pirms pirkt vairumā, nopirku vienu kārbu un pamēģināju šo pulveri šķīdināt istabas temperatūras ūdenī — izšķīda. Pagaršoju — garša gluži normāla. Vienīgi pliekana, jo bez sāls, bet acīmredzot bērniem ari vajag bez sāls. Nospriedu, ka Anastasija nespēs atrast nekādus argumentus, lai noraidītu šo pulveri. Būtu absurdi atteikties no tādām ērtībām. Arī mūsu tehnokrātisko pasauli viņai būs jāsāk cienīt. Tā ne vien ieročus ražo, bet arī par bērniem domā. Tomēr no visa Anastasijas teiktā mani visvairāk uztrauca, vispirms jau savas nesaprotamības dēļ, lūk, kas: Anastasija teica, ka, lai kontaktētos ar dēlu, man vispirms jāsasniedz zināma nodomu skaidrība un iekšēji jāattīrās.

Būtu saprotamāk, ja viņa būtu sacījusi, ka ir jāno- skujas, ka nedrīkst smēķēt bērna tuvumā, ka jāiztīra apģērbs. Bet viņa — par apzinīgumu un iekšējo attīrīšanos. Kur tad tiek pārdota suka, ar kuras palīdzību iespējams iekšā kaut ko tur attīrīt? Un galu galā kas lad manī ir tik ļoti netīrs? Es varbūt neesmu labāks par citiem, bet ari sliktāks ne. Ja katra sieviete sāks izvirzīt vīriešiem tādas prasības, cilvēcei būs jāierīko šķīstītava. Tas nav likumīgi. Tāpēc ari vedu Anastasijai izrakstu no Civilkodeksa, kur teikts, ka vienam no vecākiem nav tiesību bez pamata liegt otram satikties ;ir savu bērnu. Pat tad, ja vecāki ir šķīrušies. Protams, iiinsu likumi Anastasijai neko nenozīmē, tomēr tas nebūt nav mazsvarīgs arguments. Vairākums cilvēku lāču ievēro likumus. Ar Anastasiju varētu aprunāties arī mazliet skarbāk. Tiesībām uz bērnu abiem jābūt vienādām. Agrāk man bija doma aprunāties ar viņu lā stingrāk. Bet tagad sāku apšaubīt sākotnējo apņemšanos, lūk, kāpēc. Manā mugursomā līdzās visam citam bija lasītāju vēstules. Ne jau visas paņēmu līdzi, jo vēstuļu pienāk ļoti daudz. Tās mugursomā pat nesat ilptu. Daudzās vēstulēs lasītāji ar sapratni izturas pret Anastasiju. Sauc viņu par mesiju, taigas feju un dievieti, veltī viņai dzejoļus un dziesmas. Bet daži sarunājas ar viņu kā ar vistuvāko draugu. Tieši šis vēstuļu pieplūdums piespieda mani izvērtēt savu ricību un izteikumus.

Sēdēt upes krastā pie Jegoriča kutera man nācās stundas trīs. Tuvojās vakars, kad ieraudzīju nākam šurp divus vīriešus un Jegoriča mazdēlu. Pirmajam varēja būt gadu sešdesmit, viņam mugurā bija brezenta mētelis, bet kājās — gumijas zābaki, seja sasār- tusi, un varēja jaust, ka vīrs ir krietni iedzēris, jo gāja, viegli grīļodamies. Otrs, jaunākais, bija gadus trīsdesmit vecs, spēcīgu miesas būvi. Kad viņi pienāca tuvāk, ieraudzīju, ka jaunā sibīrieša tumši rudajos matos vijas sirmas šķipsnas. Vīrietis, kurš bija vecāks, pienācis man tuvāk, tūlīt uzrunāja:

—    Sveiks, ceļotāj! Vai esi saposies pie Anastasijas? Aizvedīsim. Par aizvešanu ņemu piecsimt tūkstošus un divas pudeles piedevām.

Man jau bija skaidrs, ka neesmu vienīgais, kurš mēģina nokļūt pie Anastasijas, tāpēc arī maksa ir tik augsta. Viņiem es esmu kārtējais svētceļnieks uz Anastasijas dzīvesvietu. Tomēr pajautāju:

—    Kāpēc domājat, ka dodos pie kādas tur Anastasijas, nevis uz sādžu?

—   Ja uz sādžu, tad uz sādžu, tik un tā ņemu piecsimt tūkstošus. Ja piecsimt nav, tad arī uz sādžu nevedīsim.

Jegoričs runāja ar mani ne visai draudzīgā tonī.

«Tik lielu summu prasa par aizvešanu, bet tik nelaipni izturas,» es nodomāju. «Nez kādēļ tā?»

Izvēles tomēr nebija, un es piekritu. Taču Jegoričs nevis nopriecājās par naudu un, galvenais, par divām degvīna pudelēm, pēc kurām viņš aizsūtīja savu jaunāko pārinieku, bet gan sāka izturēties pret mani vēl nelaipnāk. Apsēdās līdzās uz akmens un pats pie sevis purpināja:

—    Uz sādžu… kādu sādžu? Sešas knapi dzīvas mā- jeles — un visa sādža. Nevienam tā sādža nav vajadzīga.

—    Un bieži jums nākas vest ciemiņus pie Anastasijas? Labs bizness sanāk, vai ne? — pajautāju Jegori- čam, lai uzsāktu sarunu un mazinātu viņa nepatiku. Bet Jegoričs atbildēja visai nīgri:

—    Kas ta šos aicināja ciemos? Bāžas virsū kā nelūgti muļķi. Nekas viņus nespēj apturēt. Vai viņa aicināja? Tak neaicināja. Vienam pastāstīja par savu dzīvi.

Viņš grāmatu uzrakstīja. Nu, labi. Raksti, bet kāpēc vajag uzrādīt vietu? Mēs taču neuzrādījām. Bet šis vienreiz satikās un par viņas dzīvi uzrakstīja, un vietu uzrādīja. Pat sievišķi saprata, ka nebūs viņai miera, ja uzrādīs.

—    Tātad esat lasījis grāmatu par Anastasiju?

—    Es grāmatas nelasu. Saška, mans pārinieks, tas gan lasa. Bet tevi ne uzreiz uz sādžu aizvedīsim. Tālu. I )zinējs kuterim pašvaks kļuvis. Aizbrauksim līdz zvejnieku būdiņai un tur pārnakšņosim. No rīto Saška tevi tālāk vedīs, kamēr es zvejošu.

—    Lai būtu tā, — es piekritu un nodomāju: «Labi, ka Jegoričs nezina, ka esmu autors grāmatai par Anastasiju.»

Saška, Jegoriča pārinieks, atnesa degvīnu. Viņi salika laivā zvejas rīkus, un tad Jegoriča mazdēls Vasjatka gandrīz izjauca braucienu. Viņš sāka vectēvam lūgt naudu jaunam radiouztvērējam.

—     Es jau kārti antenai atstiepu, izdomāju, kā to uzlikt, — sacīja Vasjatka, — un antenas vads man jau ir. Kad uztvērējam pievienos antenu, varēs uztvert daudz dažādu staciju.

Naudu muļķībām?

—     Paskat, kāds man prātīgs mazdēls, — palielījās Jegoričs, un viņa balsi jautās sirsnība. — Zinātkārs, darbīgs. Malacis, Vasjatka. Vajag iedot viņam naudu.

Mājiens bija nepārprotams, un es sāku meklēt naudu, bet Vasjatka, uzslavas uzmundrināts, turpināja:

—       Man par kosmonautiem itin viss jādzird. Par mūsu un amerikāņu kosmonautiem. Kad izaugšu, pats būšu kosmonauts.

—     Ko, ko tu teici? — pēkšņi saausījās Jegoričs.

—     Kad paaugšos, kļūšu par kosmonautu.

—    Tādām dumjībām tu, Vasjatka, nekādu naudu no manis nedabūsi.

—    Būt par kosmonautu — tās nav dumjības. Kosmonautus visi mīl. Viņi ir varoņi, viņus televīzijā rāda. Viņi milzīgos kosmosa kuģos visu laiku lido apkārt zemeslodei. Ar dažādiem zinātniekiem tieši no kosmosa sarunājas.

—    Un kāda jēga no tādas ņemšanās? Viņi tur lido, bet Obā zivju paliek aizvien mazāk.

—   Kosmosnauti par gaidāmo laiku visiem cilvēkiem pastāsta. Viņi jau iepriekš zina, kādi laikapstākļi rit būs uz Zemes, — Vasjatka turpināja aizstāvēt zinātni.

—    Ekur brīnumi! Tu labāk aizej pie vecmāmuļas Marfas un pajautā. Viņa tev pastāstīs par rītdienas, parītdienas un visa nākamā gada laikapstākļiem. Un naudu neņems, bet tavi kosmosnauti! Petjas naudu notriec. Tava tēva naudu.

—    Kosmonauti valstij pelna lielu naudu.

—    Bet kur tā tava valsts naudu ņem? No Petjas, tava tēva, paņem. Es zivis zvejoju, bet Petja pilsētā pārdeva. Sagribējās viņam kļūt par inteliģentu biznesmeni, bet valsts viņam saka: «Maksā nodokļus, atdod mums visu naudu, jo mums, kā redzi, daudz izdošanu.» Ari Domē tarkšķ un tarkšķ kā tādas pļāpīgas večas. Sadomājuši, sagudrojuši visu ko, gudrinieki, visādas ērtības viņiem tur ir, uz savām tīrajām tualetātēm iet, inteliģentie, bet upē ūdens kļūst aizvien netīrāks. Nedabūsi tu naudu, Vasjatka, līdz tās muļķības no tavas galviņas nebūs izvējojušās. Nekur es vairāk nebraukšu un naudu tām dumjībām nepelnīšu.

laikam jau dzērums bija vainīgs, ka Jegoričs tā ii'karsa un gandrīz vai atteicās no brauciena. Tad viņš paņēma Saškas atnesto pudeli un iedzēra tieši no kakliņa, aizsmēķēja, mazliet nomierinājās, un mēs kāpām kuterī. Vasjatkam viņš naudu tā arī neiedeva, turklāt visu ceļu kaut ko pie sevis burkšķēja par dullumu.

Kutera vecais motors skaļi tarkšķēja. Bija grūti sarunāties. Klusēdami mēs nokļuvām līdz vecajai mednieku būdelei ar vienu nelielu lodziņu. Naksnīgajās debesīs sāka parādīties pirmās zvaigznes. Jegoričs, paspējis iztukšot krastā iesākto degvīna pudeli, noburkšķēja Saškam:

—   Aizeju g-gulēt. Jūs iekārtojieties šeit pie ugunskura vai būdiņā uz grīdas. Rītausmā aizved viņu līdz mūsu vietai.

Jegoričs jau pieliecās, lai ieietu pa būdiņas mazajām durvtiņām, taču atkal pagriezās un bargi atkārtoja:

—     Līdz mūsu vietai! Vai s-saprati, Saška?

—    Sapratu, — mierigi atbildēja Saška.

Kad mēs sēdējām pie ugunskura un ēdām oglēs ceptās zivis, es Saškam pavaicāju par Jegoriča savādo piebildi.

—    Aleksandr, vai vari pateikt, kas tā ir par «jūsu vietu», uz kurieni Jegoričs lika tev mani aizvest?

—    Mūsu vieta… tā atrodas pretējā krastā tai sādžai, no kuras var aiziet līdz Anastasijas noriņai, — mierīgi atbildēja Aleksandrs.

—   Lūk, kā! Ņemat tik lielu naudu, bet vedat ne uz lurieni, kur vajag?

—   Jā, tā mēs darām. Tas ir viss, ko varam izdarīt Anastasijas labā, lai izpirktu savu vainu.

—    Kādu vainu? Un kāpēc tu man atzinies? Kā tagad varēsi izsēdināt «jūsu vietā»?

—     Es piestāšu tur, kur tu norādīsi. Kas attiecas uz naudu, tad savu daļu es tev atdošu.

—     Kāpēc tad man tādas atlaides?

—    Es tevi pazinu. Es uzreiz pazinu tevi, Vladimir Megre. Esmu lasījis tavu grāmatu un redzēju tavu fotogrāfiju uz vāka. Aizvedīšu, kurp gribēsi. Tikai, lūk, ko teikšu… Tu uztver to mierīgi. Ar prātu. Nevajadzētu tev doties taigā. Neaiziesi… Anastasija ir aizgājusi. Domāju, aizgājusi dziļāk taigā. Bet varbūt kaut kur citur, mums nezināmā virzienā. Tagad līdz turienei nenokļūt. Pats aiziesi bojā. Vai ari mednieki nošaus. Mednieki necieš svešiniekus savā teritorijā. Ar svešiniekiem viņi izrēķinās no attāluma, lai lieki nepakļautu sevi briesmām.

Ārēji Aleksandrs izskatījās gandrīz mierīgs, vienīgi koks, ar kuru viņš sabakstīja ugunskurā pagales, neveikli nodrebēja, un naksnīgajās debesīs uzšāvās dzirksteļu spiets.

—    Vai šeit kaut kas ir noticis? Kas? Ja tu mani pazīsti, tad stāsti, kas noticis! Kāpēc Anastasija ir aizgājusi?

—     Man ari pašam gribas pastāstīt, — apslāpētā balsī atbildēja Aleksandrs, — pastāstīt kādam, kurš spēs saprast. Nezinu, ar ko sākt, lai būtu saprotami, lai pats saprastu…

—    Vienkārši stāsti, kā ir.

—    Vienkārši? Pareizi, viss ir pavisam vienkārši. Tikai šī vienkāršība satriec. Tu mierīgi noklausies un, ja vari, nepārtrauc.

—    Es taču nepārtraucu. Stāsti pēc būtības. Nevelc garumā.

Nelūgtie viesi

Aleksandrs, kā jau sibīrietis, sāka rāmi stāstīt, un loinēr bija jūtams, ka jaunā, taču sirmot sākušā puiša dvēsele ir satraukta.

—    Kad lasīju tavu grāmatu «Anastasija», biju aspi- i ants Maskavas universitātē. Aizrāvos ar filozofiju un psiholoģiju. Studēju Austrumu reliģijas. Aizrautīgi studēju. Un pēkšņi Anastasija… nevis aiz trejdeviņām zemēm, bet līdzās manām mājām, Sibīrijā, kur esmu dzimis. Viņas vārdos sajutu tādu spēku, loģiku un jēgu. Galvenais — kaut ko tuvu un nozīmīgu sajutu, un šīs neparastās sajūtas priekšā aizjūras mācības no- bālēja. Visu pametu un traucos mājup — kā no tumsas pretī gaismai traucos. Vēlējos redzēt Anastasiju. Parunāties ar viņu. Atgriezos mājās un kopā ar Jego- riču ar kuteri devāmies uz to vietu, ko tu biji grāmatā aprakstījis. Abi ar Jegoriču aprēķinājām, kur tā ir. Laiku pa laikam arī citi mēģināja satikt Anastasiju. Iztaujāja par šo vietu, taču mēs nevienu uz turieni nevedām. Vietējiem iedzīvotājiem pietika prāta neatbalstīt šos svētceļniekus. Bet reiz mēs, pareizāk sakot, es viens — bez Jegoriča, aizvedu uz to vietu veselu grupu.

—    Kāpēc tu to izdarīji?

—    Toreiz man šķita, ka rīkojos pareizi. Viņi bija seši. Divi bija pazīstami zinātnieki, kuriem, pēc visa spriežot, bija lielas iespējas. Vai arī lielas iespējas bija tiem, kas aiz viņiem stāvēja un viņus šurp sūtīja. Pārējie četri bija apsardze. Apsardzes vīri bija bruņoti ar pistolēm. Taču viņu arsenālā bija arī citi ieroči. Arī rācijas viņiem bija. Mani uzaicināja par pavadoni. Es piekritu. Nē, ne jau naudas dēļ. Sākumā ilgi ar viņiem

runāju. Viņi neslēpa, ka ekspedīcijas mērķis ir tikšanās ar Anastasiju. Viņu vadītājs — sirms labestīgs cilvēks, Boriss Moisejevičs, saprata, ka Anastasija viena pati var dot zinātnei vairāk nekā daudzi zinātniskie institūti. Viņi gribēja aizvest Anastasiju no taigas un radīt viņai piemērotus dzīves apstākļus rezervātā. Nodrošināt apsardzi. Boriss Moisejevičs teica:

— Ja to neizdarīsim mēs, izdarīs kāds cits. Viss kas var gadīties. Anastasija ir neparasta parādība, un mums viņa jāsaudzē un jāpēta.

Borisa Moisejeviča palīgs Staņislavs, inteliģents jauns cilvēks, neklātienē bija iemīlējies Anastasijā. Es piekritu viņu apsvērumiem. Viņi noīrēja nelielu tvaikoni. Ar automašīnu nogādāja līdz tvaikonim mucas ar aviācijas degvielu.

Kad mēs nokļuvām vietā, viņi krasta kraujā uzslēja teltis un pa rāciju izsauca helikopteru. Tas bija aprīkots ar aerofotografēšanas aparatūru, tur bija arī videokamera un vēl kāda neparasta ierīce. Helikopters katru dienu lidoja zemu virs taigas un fotografēja kvadrātu pēc kvadrāta. Abi zinātnieki regulāri noskatījās nofilmēto materiālu. Dažreiz arī paši aizlidoja līdz vietai, kas bija viņus ieinteresējusi. Viņi meklēja Anastasijas noriņu, kur bija iecerējuši nokļūt ar helikopteru. Es iztēlojos, ar kādu dārdoņu helikopters nosēdīsies Anastasijas noriņā, izbiedēdams visu dzīvo radību. Atcerējos par Anastasijas bērniņu un nodomāju, ka troksnis arī viņu varētu izbiedēt. Centos pārliecināt zinātniekus, lai pēc noras atrašanās vietas noteikšanas viņi tur nenolaižas ar helikopteru, bet lai uzzīmē karti un dodas uz turieni kājām. Taču Staņislavs paskaidroja, ka Borisam Moisejevičam būs grūti noiet taiga tik garu ceļu. Staņislavs arī bija norūpējies par taigas

iemītnieku miera iztraucēšanu, taču cerēja, ka Boriss Moisejevičs pratīs pamazām nomierināt gan Anastasiju, gan mazuli. Ceturtajā dienā viss arī notika.

—    Kas notika?

—    Kad helikopters bija aizlidojis uz kārtējo videofilmēšanu un mēs kaut ko darījām, viens no apsardzes vīriem pamanīja, ka mūsu apmetnei no taigas puses tuvojas sieviete. Viņš par to pavēstīja Borisam Moisejevičam. Un tad jau visa nometne skatījās uz tuvojošos sievieti. Viņa bija ģērbusies garos svārkos, vieglā jaciņa, bet lakats bija apsiets tā, ka aizsedza gan pieri, gan kaklu. Mēs stāvējām pulciņā. Priekšā — Boriss Moisejevičs un Staņislavs. Sieviete pienāca pie mums. Viņas sejā nebija manāmas nedz bailes, nedz apmulsums. Acis… Cilvēkos labestīgi un mīļi lūkojās neparastas acis. Un no šā skatiena kļuva silti. Šķita, ka

viņa raugās nevis uz visiem reizē, bet uz katru atsevišķi. Mūs visus pārņēma nesaprotams apmulsums. pat apsēsties neviens viņai nepiedāvāja. Viņa ierunājās pirmā. Mierīgā un neparasti labestīgā balsī teica:

—    Laba diena, ļaudis.

Bet mēs stāvam un klusējam. Boriss Moisejevičs e runājās pirmais.

—  Sveicināta, — visu vietā viņš atbildēja. — Vai jūs, lūdzu, nestādītos priekšā un nepateiktu, kas esat?

—   Mani sauc Anastasija. Esmu ieradusies ar lū- gumu. Atsauciet, lūdzu, savu helikopteru. Šajā apkaimē tas nav vēlams. Jūs meklējat mani. Te es esmu. es atbildēšu uz jūsu jautājumiem, uz kuriem varēšu at bildēt.

—        Jā, protams, mēs jūs meklējam. Paldies, ka atnācāt pati. Tik daudz problēmu atkrīt, — ierunājās Boriss Moisejevičs. Viņš nepiedāvāja viņai apsēsties, kaut

gan pie telts bija nolikts galds un saliekamie krēsli. Laikam viņu bija samulsinājusi neparastā ierašanās. Viņš uzreiz pievērsās mūsu brauciena mērķim:

—    Jā, ļoti labi… Jūs pati pie mums atnācāt, bet mēs patiesībā esam atbraukuši pēc jums. Jūs neuztraucieties, helikopteru mēs tūlīt atsauksim.

Boriss Moisejevičs deva rīkojumu vienam no apsardzes vīriem pa rāciju sazināties ar helikoptera komandieri un pateikt, lai viņš atgriežas nometnē. Viņa rīkojums nekavējoties tika izpildīts. Pēc tam viņš pagriezās pret Anastasiju un turpināja sarunu jau mierīgāk un drošāk:

—      Anastasija, tūlīt atgriezīsies helikopters. Jūs iekāpsit tajā kopā ar mūsu līdzstrādniekiem. Parādīsit viņiem savu pļaviņu, tur helikopters nosēdīsies, un jūs paņemsit savu dēlu. Mēs nogādāsim jūs abus ar dēlu Piemaskavas rezervātā. Tur viss tiks iekārtots tā, kā jūs teiksit. Rezervātā neviens jūs netraucēs, jo tas visu laiku tiek apsargāts. Pēc jūsu ierašanās apsardze tiks pastiprināta. Tikai paretam jums vēlamā laikā ar jums kontaktēsies zinātnieki. Tie būs pietiekami labi sagatavoti ļaudis. Saskarsme ar viņiem jums būs interesanta. Ari viņiem būs interesanti uzklausīt jūsu viedokli par atsevišķām dabas un sociālajām parādībām, iepazīt jūsu filozofiju. Jums, ja vien vēlēsities, būs jūsu cienīgs palīgs. Cilvēks, kurš pastāvīgi būs jums līdzās un sapratīs jūs no pusvārda. Viņš, lai gan gados jauns, ir ievērojams, talantīgs zinātnieks, turklāt neklātienē ir jūsos iemīlējies. Manuprāt, jūs abi esat viens otra cienīgi un varētu kļūt par labu, laimīgu pāri. Viņš ir jūsu cienīgs ne vien savu zināšanu dēļ, bet ari dzīvesveida ziņā. Viņš ir šeit, — Boriss Moise- jevičs pagriezās uz Staņislava pusi, norādīja uz viņu ar roku, tad pasauca:

—    Nāc šurp, Staņislav, iepazīsties.

Staņislavs pienāca, apstājās iepretī Anastasijai un, nedaudz samulsis, ierunājās:

—     Gluži vai saprecināja mani Boriss Moisejevičs. Jums, Anastasija, tas varbūt šķitīs negaidīti, taču es patiešām esmu nobriedis jūs bildināt, esmu gatavs adoptēt jūsu dēlu un palīdzēt atrisināt daudzas problēmas, tāpēc, lūdzu, varat paļauties uz mani kā uz draugu.

Staņislavs eleganti nolieca galvu Anastasijas priekšā, satvēra viņas roku un noskūpstīja to. Viņš bija elegants un skaists. Un, ja vien Anastasiju ietēiptu citās drēbēs… Abi patiešām būtu skaists un saderīgs pāris.

Anastasija atbildēja Staņislavam laipni un nopietni:

—    Paldies par labestīgo attieksmi pret mani… Paldies, ka rūpējaties par mani, — un piebilda: — Ja jūs patiesi jūtaties tik spēcīgs, lai virzītu savu mīlestību, lai otra cilvēka mūžu darītu laimīgu un piepildītu, tad mēģiniet atsaukt atmiņā — varbūt starp jums zināmām sievietēm ir kāda nelaimīga un ar savu dzīvi neapmierināta. Pievērsiet viņai uzmanību, iemīliet un dariet laimīgu.

—     Bet es vēlos mīlēt jūs, Anastasija.

—   Esmu laimīga ar citu. Lieki nepūlieties. Ir sievietes, kurām esat vairāk nepieciešams.

Boriss Moisejevičs nolēma palīdzēt apklusušajam Staņislavam:

—    Vai tas cits ir tas, ar kuru tikāties, Anastasija? Jūs, protams, runājat par Vladimiru. Viņš nebūt nav tas labākais mūsu sabiedrības eksemplārs.

—     Šāds jūsu izteikts vērtējums nemainīs manas jūtas. Man nav varas pār jūtām.

—     Kāpēc jūs satikāties tieši ar Vladimiru? Ar cilvēku, kuram ir svešs garīgums, zinātne un normāls dzīvesveids? Viņš ir parasts uzņēmējs. Kāpēc iemīlējāt tieši vinu?… >

—    Pēkšņi vienā acumirklī es apjautu, — turpināja Aleksandrs, — ka Borisa Moisejeviča, Staņislava un visas līdzi atbraukušās grupas mērķis ir sagrābt Anastasiju, vienalga, kādā veidā, un izmantot viņu kaut kādās savās interesēs, izmantot pretēji viņas gribai. Nav svarīgi, kam pieder šī ideja, — viņiem pašiem vai kādai augstākstāvošai personai. Skaidrs ir tas, ka viņi centīsies šo ieceri realizēt un ka viņus neapturēs nekādi, pat vispamatotākie argumenti. Iespējams, ka to saprata arī Anastasija. Esmu pārliecināts, ka viņa nevarēja nezināt un nesajust viņu nodomus. Un tomēr viņa joprojām izturējās pret šiem cilvēkiem kā pret labestīgiem un viņai tuviem ļaudīm. Viņa patiesi un atklāti runāja ar mums par sev visdārgāko, un šī Anastasijas attieksme, viņas atvērtība atturēja viņus vai, pareizāk sakot, neļāva tūlīt rīkoties vardarbīgi. Viņa tik veiksmīgi atvairīja Borisa Moisejeviča un Staņislava centienus atvēsināt viņas attieksmi pret tevi, ka viņu vārdi par šo tematu zaudēja jebkādu jēgu.

Mēdz teikt, ka iemīlējusies sieviete tajā, kuru mīl, saskata vienīgi labo, lai ko viņš darītu un lai kas ari patiesībā būtu. Taču viņas argumentiem piemita cits raksturs. Kad bija norimis pirmais satraukums, ko izraisīja Anastasijas ierašanās, es klusiņām ieslēdzu diktofonu. Pēc tam esmu bieži klausījies un analizējis šo ierakstu. Es atceros visu… Un šis «viss» rada apvērsumu apziņā.

—     Kas rada apvērsumu apziņā? — Man gribējās uzzināt, ko Anastasija teica par mani. Un Aleksandrs turpināja:

—     Pēc Borisa Moisejeviča jautājuma: «Kāpēc jūs iemīlējāt tieši viņu?» Anastasija sākumā atbildēja vienkārši: ^

—    Šāds jautājums ir bezjēdzīgs, jo neviens mīlētājs nevar paskaidrot, kāpēc viņš mīl tieši to, kuru mīl. Jebkurai sievietei, kas ir iemīlējusies, vislabākais un pasaulē nozīmīgākais būs tikai viens, tikai viņas izredzētais.

—     Un tomēr jūs, Anastasija, nevarat noliegt savas izvēles absurdumu. Tā ir nejauša un tomēr absurda. Jūsu gribai, spējām, analītiskajam prātam būtu jāatvēsina sākotnējais jūtu uzplūds, lai jūs saprastu, cik tās ir nepamatotas, saprastu, ka šis cilvēks nespēj līdzināties citiem. Padomājiet par to.

—     Pārdomas apliecina pretējo. Šajā gadījumā nav vērts tām tērēt laiku. Tās vienīgi pastiprina notikušā noslēpumaino nepieciešamību. Viss jāpieņem tāds, kāds tas ir.

—     Pieņemt absurdo? Paradoksālo?

—   Tā tas izskatās tikai pirmajā acumirklī. Jūs esat mērojuši tālu ceļu no Maskavas. Ar grūtībām esat nokļuvuši līdz šai vietai upes krastā. Uzdodat jautājumu par manu mīlestību. Bet nenojaušat, ka paradokss ir tieši tas, ka lielāku skaidrību par šo mīlestību ienes Maskavā notikušais. Jums labāk vajadzētu padomāt par to. Nevajadzēja braukt tādu gaisa gabalu.

—     Kas tad ir noticis Maskavā?

—    Ārēji nekas izcils. Bet tikai ārēji. Vladimirs, kā jūs sakāt, vienkāršs un neievērojams, izvirtis cilvēks, tūlīt pēc satikšanās ar mani, visu pametis, aizbrauca no Sibīrijas uz Maskavu. Aizbrauca, lai izpildītu mar dotu solījumu — noorganizēt savienību uzņēmējiem kurn nodomi ir tīri. Viņam vairs nebija naudas, bel viņš rīkojās. Maskavā, Tokmakova šķērsielā 14, ir divstāvu ēka. Tur agrāk strādāja cilvēki, kas vadīja pirmo uzņēmēju apvienību. Tad apvienības līderi to pameta. Apvienība panīka. Vladimirs iegāja šajā ēkā, un tās tukšās telpas, lielie un mazie kabineti atdzīvojās. Tur viņš rakstīja dažādas vēstules, vērsās pie uzņēmējiem. Viņš strādāja savā kabinetā no agra rīta līdz vēlam vakaram, turpat ari nakšņoja. Pie viņa nāca ļaudis. Un atradās cilvēki, kas sāka viņam palīdzēt, noticēja viņam un tam, ko viņš darīja. Šeit, taigā, es viņam lūdzu to darīt. Stāstīju, cik tas ir svarīgi. Es izstrādāju un izskaidroju viņam darbības plānu. Mērķi varēja sasniegt, izpildot plānu noteiktā secībā. Vispirms vajadzēja uzrakstīt grāmatu. Ar tās palīdzību daudz ko izskaidrot un izplatīt informāciju. Grāmatas uzdevums bija atrast un apvienot godīgos uzņēmējus, sagādāt viņam līdzekļus šā plāna īstenošanai. Bet Vladimirs visu darīja tā, kā pats saprata un uzskatīja par pareizu. Mani viņš gandrīz nemaz neatcerējās. Viņš saprata ieceres nozīmīgumu un centās to īstenot. Viņš gāja savu ceļu, izjaukdams secīgumu. Tā mērķi nebija iespējams sasniegt. Bet viņš to nezināja un darbojās ar milzīgu neatlaidību un izdomu. Citi cilvēki, noticējuši idejai, sāka viņam palīdzēt. Lēnām sāka parādīties jaunās uzņēmēju apvienības asniņi. Tas bija neticami, taču viņam mazliet izdevās. Viņi pulcējās kopā. Tie bija godprātīgi uzņēmēji. Varat par to pārliecināties, jo ir saglabājies viņu saraksts.

— Mēs lasījām šo sarakstu. Tas tika publicēts grāmatas pirmajā izdevumā. Taču man, Anastasija, nāksies jūs sarūgtināt. Sarakstā bija iekļauti ari tādi uzņēmumi kā, piemēram, Maskavas alkoholisko dzērienu ražošanas rūpnīca «Kristāls». Tās produkcija nav savienojama ar garīguma izpratni.

—     Pasaulē viss ir nosacīts. Varbūt šis «Kristāls» salīdzinājumā ar citiem nemaz nav tas sliktākais uzņēmums. Turklāt ir runa par nodomiem, kas var visu mainīt. Šodienas matērija ir vakardienas nodomu auglis.

—    Es varu piekrist šādai atziņai. Taču jūsu Vladimirs nespēja noorganizēt apvienību godprātīgiem uzņēmējiem. Ticiet man, Anastasija, jūs neesat izvēlējusies īsto cilvēku.

—   Izjaukdams notikumu secību, Vladimirs nevarēja sasniegt īsto mērķi. Viņam nebija elementāru iespēju un līdzekļu informācijas izplatīšanai ārpus Maskavas. Izveidojās nelabvēlīgi apstākļi, viņš zaudēja telpas, sakaru līdzekļus un naktsmītni. Viņš aizgāja no šīs ēkas kopā ar nelielu cilvēku grupu — maskaviešiem, kuri bija viņam palīdzējuši. Vladimiram nebija līdzekļu, lai varētu apmaksāt savu palīgu darbu, viņš bija palicis bez mājokļa un pat bez ziemas apģērba. Pametis ģimeni un ģimenes pamests. Vai jūs zināt, par ko viņš runāja ar nelielo maskaviešu grupiņu, kad viņi gāja uz metro pa ziemīgo ielu? Viņš prātoja, kā visu sākt no jauna. Pat tādā situācijā viņš loloja ieceres un mēģināja kaut ko darīt Viņš — uzņēmējs. Viņi, maskavieši, sekoja, klausījās un ticēja viņam. Viņi mīlēja Vladimiru.

—     Par ko, atļausit pavaicāt?

—   Jūs pajautājiet viņiem, šiem maskaviešiem: «Par ko?», «Ko jūs viņā esat atraduši?» Aizejiet uz ēku Tokmakova šķērsielā un pajautājiet tās apsardzei, kāpēc viņi, cits citu dežūrās nomainīdami, nesa burciņās un dažados sainīšos edienu un katrreiz centas vinu pabarot. Un centās to darīt tā, lai viņu neaizvainotu. Viņi, šie vīrieši — apsardzes darbinieki, kuri nebija Vladimiram pakļauti, mājās vārīja dažādas zupas, borščus un nesa uz darbu, lai viņš kaut nedaudz nobaudītu mājas ēdienu. Viņi Vladimiru mīlēja. Kāpēc? Vēl parunājiet, kad aiziesit uz šo ēku, ar sekretāri, bijušo aktrisi, kura izpildīja galveno lomu filmā «Caur ērkšķiem uz zvaigznēm», viņa tēloja meiteni citplanē- tieti. Ļoti labi tēloja. Ļoti labā filmā, kas aicināja sargāt un mīlēt Zemi. Pajautājiet viņai, kāpēc, strādādama citā firmā, kas atradās tajā pašā ēkā, viņa centās Vladimiram nemanāmi palīdzēt un palīdzēja. Viņa nebija Vladimira sekretāre, bet palīdzēja viņam. Kāpēc viņa centās pusdienlaikā atnest manam mīļotajam kafiju vai tēju? Viņa visu nokārtoja tā, it kā firma apgādātu viņu ar cukuru, cepumiem, tēju. Patiesībā viņa to visu nesa no savām mājām. Viņa nebija bagāta. Viņa mīlēja Vladimiru. Kāpēc? Bet viņš, Vladimirs, tik un tā zaudēja spēkus un mira. Viņa fiziskie spēki izsīka. Bet, pat būdams pirmsnāves stāvoklī, viņš centās sasniegt mērķi. Jā, viņš ir uzņēmējs. Un viņa Gars ir stiprs.

•— Anastasija, jūs runājat alegorijās. Ko nozīmē vārdi «tik un tā mira»? Vai tas jāsaprot pārnestā nozīmē?

—     Tas jāsaprot tiešā nozīmē. Dažas dienas, kad Vladimirs atradās Maskavā, viņa miesa bija gandrīz mirusi. Cilvēki tādā stāvoklī parasti guļ bez kustībām. Bet viņš staigāja un darbojās.

—    Varbūt tas notika, pateicoties jums, Anastasija?

—     Visas šīs briesmīgās četrdesmit divas stundas es ne uz sekundi, ne uz mirkli nepārstāju sildīt viņu ar savu stariņu. Bet ar to bija par maz. Mans stariņš nespētu noturēt dzīvību ķermenī, kurā panīkst Gars. Bet Vladimira Gars cīnījās. Savos centienos Gars nepamanīja atnākušo nāvi. Tas palīdzēja stariņam. Pēc tam uzradās arī citi stariņi, kas palīdzēja. Pavisam vāji un neapzināti, tie tomēr bija. Šos stariņus sūtīja cilvēki, kuri Maskavā bija ap viņu un viņu mīlēja. Gandrīz mirusī miesa sāka pildīties ar dzīvību. Patiesas Mīlestības priekšā, ja tās ir pietiekami daudz, nāve atkāpjas. Cilvēka nemirstība slēpjas Mīlestībā, spējā iedegt pret sevi mīlestības liesmu.

—     Mirusi miesa nevar staigāt. Jūs tomēr runājat līdzībās, nevis zinātniski.

—   Cilvēku radīto zinātņu kritērijiem vienmēr ir laicīgs raksturs. Ir patiesības, kas domātas ne tikai šodienai vien.

—    Bet kā tad lai mūsu zinātnieki sevi pārliecina? Mums ir nepieciešami bezkaislīgu mērierīču rādījumi.

—     Labi. Kurskas stacija. Tur metro atrodas foto- automāts. Vienā no tām dienām Vladimirs tur nofotografējās — caurlaidei bija vajadzīgs mazs krāsains fotoattēls. Šī fotogrāfija varētu būt saglabājusies ēkā Ļeņina prospektā 42. Viņam pašam arī varētu būt viena. Ieskatieties vērīgi, un jūs redzēsit visas miruša ķermeņa pazīmes, pat līķa plankumus automāts fiksējis. Taču ieraudzīsit arī dzīvību acīs. Cīņas garu.

—     Un tomēr vienīgi jūs, Anastasija, varējāt viņu glābt. Sakiet, kāpēc jūs tieši viņa labā tik daudz pūlējāties? Kāpēc?

—    Ne jau vienīgi es esmu līdzdalīga glābšanā. Pavaicājiet trim Maskavas studentiem, kāpēc viņi par savu naudu noīrēja Vladimiram dzīvokli. Kāpēc tad, kad viņš beidzot saprata un sāka rakstīt grāmatu, šie studenti, kārtodami sesiju, papildus strādāja, kur vien varēja, un pa naktīm ievadīja datorā viņa uzrakstīto tekstu? Kāpēc? Jūs varat to jautāt daudziem maskaviešiem, kuri atradās viņam līdzās grūtos brīžos. Mīklas atminējums ir viņos, nevis manī. Kāpēc Maskava, tās cilvēki sargāja viņu, palīdzēja un ticēja viņam? Arī Maskava rakstīja grāmatu. Esmu sajūsmā par šo pilsētu! Esmu to iemīlējusi! Nekādas rēcošas dzelzs mašīnas, neprātīgas kataklizmas, ko izraisa tehnokrātiskā pasaule, nekad nespēs izdzēst labestības un mīlestības uztveri šajā pilsētā dzīvojošo cilvēku dvēselēs. Daudzi šīs pilsētas iedzīvotāji tiecas uz labo un gaišo — uz Mīlestību. Cauri mehānismu rēkoņai un dzīves kņadai viņi jūt tās vareno spēku un Svētību.

— Bet, Anastasija, tas, ko jūs stāstāt, patiesi ir neticami un satriecoši. Tas nevarēja notikt pats no sevis. Tas lieku reizi apliecina jūsu neaptveramās spējas, jūsu stara nepieredzētās iespējas. Ir skaidrs, ka jūs šo staru vērsāt uz tiem maskaviešiem, kuri kontaktējās ar Vladimiru. Jūs taču to nenoliegsit? Un visus brīnumus esat radījusi jūs pati.

— Brīnumus radīja mīlestība. Bet ar savu stariņu es tiešām uzmanīgi pieskāros visiem, kuri kontaktējās ar Vladimiru. Taču es tikai mazdrusciņ pastiprināju viņos esošo labestību, Mīlestību un tiekšanos uz gaišo. Tikai pastiprināju to, kas viņos bija. Un grāmatu izdeva Maskava. Pirmā tirāža bija neliela un grāmatiņa— plāna. Bet cilvēki to pirka. Tā ātri izplatījās. Vladimirs neizkropļoja taigā notikušo, viņš godīgi atainoja savas izjūtas. Daudziem lasītājiem es šķitu gudra un laba, bet Vladimirs — muļķīgs un aprobežots. Cilvēki, atrazdamies savās mājās, lasīja izklāstīto, neņemdami vērā to, ka Vladimirs bija kopā ar mani dziļā Sibīrijas taigā aci pret aci. Toreiz viņam viss šķita pārāk neparasts. Nav ari zināms, kurš vēl bez atbilstoša aprīkojuma spētu doties tik tālu taigā. Un kā būtu izturējies, ieraudzīdams to, ko redzēja viņš. Vladimirs godīgi aprakstīja notikumus, un daudzu uztverē izskatījās muļķīgs. Lūk, ari jūs jautājat, kāpēc tieši viņš un kāpēc es viņu tik ļoti mīlu. Kad tapa grāmata, Vladimirs daudz ko jau uztvēra citādi. Viņš visu aptver loti ātri. Tie, kuriem ir iznācis ar vinu sarunāties, nevarēja to neievērot. Taču Vladimirs necentās sevi iztēlot labāku nekā tolaik bija.

Izplatījuma skaņas

—    Anastasija runāja par tevi ar sirsnību, — turpināja Aleksandrs. — Viņa zināja visu par cilvēkiem un notikumiem. Viņa sacīja:

—   Vladimira sarakstītās grāmatas pirmā nelielā tirāža nāca klajā Maskavā, un uzreiz — sajūsmas pilnas atsauksmes, dzejoļi, gleznas, dziesmas. Grāmatā, pateicoties godprātīgajam izklāstam, saglabājušās manis Visumā atlasītās kombinācijas un simboli. Tieši tie izraisīja cilvēkos neparastas, labestīgas, dziedējošas jūtas.

Izdzirdis šos Anastasijas vārdus, Boriss Moisejevičs sarosījās un pēkšņi apsēdās pie galdiņa līdzās teltij. Es redzēju, ka viņš pacentās neuzkrītoši ieslēgt diktofonu. Dzenoties pēc kaut kādas svarīgas informācijas, viņš vispār nepievērsa vairs uzmanību apkārtējiem. Viņš nepiedāvāja Anastasijai apsēsties un domāja vienīgi par to, kā ātrāk un labāk iegūt no viņas informāciju. Satrauktais sirmais zinātnieks uzdeva jautājumus:

—     Dažādu pasaules valstu zinātnieki ar dārgām speciālām ierīcēm mēģina uztvert Visuma neparastās skaņas. Tādas eksistē. Zinātnei tās ir zināmas. Pagaidām ne visas, tikai dažas. Varbūt — miljardā daļa. Ar kādu ierīci tās uztverat jūs, Anastasija? Ar kādu ierīci iespējams atlasīt skaņas, kas spēj mērķtiecīgi ietekmēt cilvēka psihi?

—   Tāda ierīce jau sen eksistē. To sauc par cilvēka Dvēseli. Dvēseles noskaņa un skaidrība pieņem vai noraida šīs skanas…

—    Tā, labi. Pieņemsim, ka jums izdevās. Izdevās atrast un atlasīt no Visuma skaņu miljardiem labākās, pēc tam — arī to kombinācijas. Taču skaņas atveidot iespējams tikai ar ierīces, noteikta mūzikas instrumenta palīdzību. Kāds te sakars ar grāmatu? Tā taču nevar skanēt.

—     Jā, grāmata neskan. Tā kalpo kā nošu lapa. Lasītājs lasāmās skaņas neapzināti izrunā sevī. Tā tekstā paslēptās kombinācijas viņa Dvēselē skan neizkropļotā, pirmatnējā veidā. Tās gan Patiesību sniedz, gan dziedina. Un piepilda Dvēseli ar iedvesmu. To, kas skan Dvēselē, nevar radīt neviens mākslīgais instruments.

—     Kā tad Vladimirs saglabāja visas jūsu zīmes, neko par tām nezinādams?

—     Es iepazinu viņa valodu. Un man jau iepriekš bija zināms: notikumus un dzirdētā būtību Vladimirs neizkropļos, arī sevi parādīs patiesi. Taču viņš neatklāja visas zīmju kombinācijas. Viņam bija jāturpina rakstīt. Viņš taču izteica pašu mazumiņu no tā, ko zināja un līdz tam brīdim bija izpratis. Bija jāturpina rakstīt. Viņš sajuta nepieredzētas slavas pieskārienu, vēl nedaudz piepūles — un uzņēmēju apvienība būtu nodibināta. Bet Vladimirs pēkšņi vēlreiz izdarīja ko tādu, kas manā sapnī nebija paredzēts. Jau apmaksāto

Maskavas dzīvokli viņš atstāja sev piepulcētajiem maskaviešiem, dodot viņiem iespēju saņemt lasītāju komplimentus, iesēdās vilcienā un aizbrauca no Maskavas.

—    Kāpēc viņš to izdarīja?

—   Viņš visu laiku gribēja rast apstiprinājumu manis teiktajam. Zinātnisku apstiprinājumu tam, ka reāli eksistē dažādās lietas, par ko biju stāstījusi. Gribēja tās aptaustīt. Tāpēc viņš arī nolēma tālāk nerakstīt. Un aizbrauca uz Kaukāzu, lai pats savām acīm kalnos ieraudzītu dolmenus — senos veidojumus, kuros pirms desmit tūkstošiem gadu dzīvi cilvēki devās nomirt. Es viņam par to stāstīju. Pastāstīju arī, cik svarīga ir šo dolmenu funkcionālā jēga šodien dzīvojošajiem.

Vladimirs ieradās pilsētā, kuru sauc par Gelendžiku. Savāca materiālus par dolmeniem Krasnodaras, Novo- rosijskas un Gelendžikas muzejos. Pēc tam viņš tikās ar dažādiem zinātniekiem, arheologiem un novadpētniekiem, kuri pētīja dolmenus. Viņš ieguva par dolmeniem daudz vairāk informācijas nekā bija jebkurā no muzejiem. Protams, es centos neuzkrītoši viņam palīdzēt. Bet ari viņš pats rīkojās ātri un enerģiski. Kad visu savākto informāciju bija salīdzinājis ar manis stāstīto, kad arheologi parādīja viņam tuvāko pie ceļa esošo dolmenu un viņš uzzināja, ka tas nav bijis vienīgais un ka pārējie izpostīti, jo vietējie iedzīvotāji nav pievērsuši tiem pienācīgu uzmanību, tie viņus gluži vienkārši neinteresēja, Vladimirs paveica, varētu likties, neiespējamo: triju menešu laikā viņš izmainīja vietējo iedzīvotāju attieksmi pret dolmeniem. Viņi sāka nākt pie tiem ar ziediem. Pēc Gelendžikas sieviešu novadpētnieču iniciatīvas tika izveidota sabiedriska apvienība. Man par godu to nosauca par «Anastasiju».

Šī apvienība atvēra ekskursiju vadītāju skolu, lai atbraucējiem pastāstītu par dolmeniem, lai dolmenus sargātu un saudzētu, nevis iznīcinātu. Viņi sāka organizēt jaunas ekskursijas, un šim ekskursiju ciklam deva nosaukumu «Ekskursijas uz saprātu».

—   Anastasija, vai jūs uzskatāt, ka par to visu jāpa- \ teicas viņam? Vai tad jums te nav nekādas lomas?

—   Ja es tik daudz būtu varējusi paveikt bez viņa, tad būtu to jau paveikusi. Es ļoti vēlējos to izdarīt. Šajos kalnos vienā no attālākajiem dolmeniem ir mirusi mana ciltsmāmina…

—     Bet kā? Kā iespējams, ka viens, turklāt nevienam vēl nepazīstams cilvēks tik īsā laikā izmaina ļaužu attieksmi? Un noorganizē darbīgu apvienību? Jūs sakāt, ka zinātniskie materiāli un dažādas publikācijas vietējiem iedzīvotājiem bija pazīstamas, ja jau par tām bija zināms muzejos. Bet tās cilvēkus nesatrauca.

—    Jā, bija zināmas un nesatrauca.

—    Bet kāpēc tieši viņā ieklausījās? Kā viņam tas izdevās? Cilvēku apziņu nav iespējams tik ātri pārmainīt.

—     Vladimirs to nezināja. Nezināja, ka nav iespējams, tāpēc arī darbojās un mainīja. Aizbrauciet uz šo pilsētu un iztaujājiet dažādus cilvēkus, kuri iestājušies apvienībā. Uzziniet, kā un kāpēc viņam tas izdevās.

Es priecājos par šajā pilsētā notiekošo. Apvienība «Anastasija»… Vladimirs piekrita šādam nosaukumam, kad viņam par to vaicāja. Es nodomāju, ka manis dēļ. Es domāju, ka viņš sāk mani izprast un mīlēt. Un viņš patiešām bija daudz ko sapratis, taču mani neiemīlēja. Neiemīlēja tāpēc, ka es biju pieļāvusi daudzas kļūdas.

Visai drīz es apjautu… Sapratu, ka mans sapnis sāk īstenoties. Un cilvēki tiks pārnesti pāri tumšo spēku laikspridim. Un cilvēki būs laimīgi! Piepildīsies mani sapņi, izņemot to — par abpusēju mīlestību. Tā ir maksa par manis pieļautajām kļūdām, par manu nepilnību un nodomu nepietiekamo skaidrību.

—     Kas notika? Kāpēc jūs tā nolēmāt? Visiem taču jau sen ir skaidrs, ka viņš ir rupjš un neaptēsts. Anastasija, kā gados vecāks cilvēks un ģimenes tēvs es jums teikšu, ka arī jūsu vecāki nepriecātos par tādu savienību.

—    Lūdzu, nevajag tā runāt par cilvēku, kurš man ir dārgs. Kādam Vladimirs šķiet rupjš, taču es zinu ko citu.

—     Bet ko citu par viņu var zināt? Visiem zināms, ko var sagaidīt no uzņēmēja, un Vladimirs ir tipisks mūsdienu uzņēmējs — tas visiem skaidrs. Anastasija, jūsu attieksme pret viņu ir neobjektīva.

—    Lai kāda ir šī attieksme, taču tā ir mana. Turklāt jūsu vārdi par manu vecāku viedokli ari nav pareizi.

Ciltsmāmiņas gars

—    Kādu rītu es sapratu… — klusi sacīja Anastasija, un viņas skatiens it kā ienira pagātnē. — Torit Vladimira nebija mājās — dzīvoklīti, kuru viņš uz laiku īrēja. Es nevarēju viņu meklēt ar savu staru. Sākās diena, kurā pirms daudziem gadsimtiem dolmenā bija mirusi mana ciltsmāmiņa. Šajā dienā es viņu vienmēr atceros. Cenšos ar viņu parunāties. Ari viņa ar mani runā. Jūs taču ari piemiņas dienā ejat uz kapsētu pie saviem radiniekiem, lai par viņiem padomātu un ar viņiem parunātu. Es to daru, neaizejot no meža noras.

Mans stariņš palīdz runāt un redzēt no attāluma, un viņi to sajūt. Tajā dienā es atcerējos savu ciltsmāmiņu un kā vienmēr mēģināju ar viņu parunāt, taču nejutu viņu atbildam. Nemaz nejutu. Viņa uz mani nereaģēja. Nekas tamlīdzīgs agrāk nebija noticis. Tad es ar stariņu sāku meklēt viņas dolmenu. Atradu. Sakopoju stariņā visu spēku. Ciltsmāmiņa nereaģēja. Bija noticis kaut kas man nezināms. Ciltsmāmiņas Gara dolmenā nebija.

—    Anastasija, lūdzu, paskaidrojiet, kas ir cilvēka Gars? No kā tas sastāv?

—    No visa neredzamā, kas ir cilvēkā, ieskaitot arī dažas kaislības, izjūtas, kas iegūtas miesiskās eksistences laikā.

—   Vai Garam piemīt kaut kas no mums zināmajām enerģijām?

—   Jā. Tas ir enerģētisks komplekss, kas sastāv no daudzām enerģijām. Kad atsevišķs indivīds beidz miesisko eksistenci, daži no šiem kompleksiem sairst atsevišķās enerģijās, kas pēc tam tiek izmantotas augu un dzīvnieku savienojumos un nepieciešamajās dabas parādībās.

—     Kāds ir tā spēks? Kāds ir nesadalīto enerģiju kompleksa enerģētiskais potenciāls?

—    Katram tas ir atšķirīgs. Visvājākais nespēj pārvarēt pat gravitācijas enerģiju. Tas pēc tam tik un tā sairst.

—    Gravitācijas? Visvājākais… Vai tā izpausmi kaut kādā veidā var ieraudzīt? Aptvert? Sajust?

—    Protams. Piemēram, virpuļviesulī.

—   Virpuļviesulī? Virpuļviesulī, kas izrauj kokus ar saknēm un visu sagriež ar kājām gaisā… Kāda enerģija tad piemīt visspēcīgākajam?

—    Visspēcīgākajam? Tas taču ir Viņš. Es nespēju pilnībā aptvert Viņa enerģijas spēku.

—    Tad, teiksim, kaut kādam vidējam?

—    Daudzu vidēju Garu enerģiju kompleksā jau ir atbrīvotā domu enerģija.

—     Kāds ir šāda vidēja kompleksa enerģētiskais spēks un potenciāls?

—    Es jau jums atbildēju — tajā ir atbrīvotā domu enerģija.

—    Ko tas nozīmē? Ar ko to var salīdzināt? Kā to var noteikt?

—    Ar ko? Kā noteikt? Kādu visvarenāko enerģiju spēj iztēloties jūsu prāts, jūsu doma, apziņa?

—    Kodolsprādziena enerģiju. Nē, uz Saules notiekošo procesu enerģiju.

—   Viss, ko jūs nosaucāt, ir tikai niecīga atbrīvotās domu enerģijas daļiņa. Kas attiecas uz apzīmētājiem, tad jūs paši tos izdomājat un izmantojat, vārdiski kontaktējoties cits ar citu. Šeit nekas no jusu izdomātā neder. Varat izmantot to, ko zināt, kāpinot līdz bezgalībai.

—    Kāds ir jūsu ciltsmāmiņas Gara enerģijas spēks?

—    Tajā ir atbrīvotā domu enerģija.

—    Kā jūs uzzinājāt par savu ciltsmāti? Kā un kur viņa nomira? Tas taču notika pirms desmit tūkstošiem gadu!

—     Mani ciltsvecāki no paaudzes paaudzē nodeva cits citam informāciju par viņu — par manu ciltsmā- miņu, kas aizgāja nomirt dolmenā.

—    Vai jums par viņu pastāstīja jūsu māte?

—     Kad mana māmulīte aizgāja bojā, es vēl biju maza un nespēju saprast tādu informāciju. Par visu to man pastāstīja vectēvs un vecvectēvs.

—    Vai cilvēks ar savu parasto redzi var ieraudzīt garu?

—     Daļēji jā. Ja izmaina redzes spektra un krāsu uztveri, ja izmaina iekšējo ritmu.

—    Vai tas ir iespējams?

—    Jums zināmā daltonisma parādība tieši pasaka priekšā, ka tas ir iespējams. Jūs uzskatāt, ka tā rodas bez cilvēka gribas, ka tā ir tikai slimība, taču tā tas tomēr nav.

—    Jūs teicāt, ka jūsu priekštece ir pelnījusi, lai informācija par viņu tūkstošiem gadu garumā tiktu nodota no vienas paaudzes otrai. Kur slēpjas šīs informācijas vērtīgums?

—    Ciltsmāmiņa bija pēdējā no tām, kurai piemita spējas un kura zināja, kā un par ko jādomā sievietei, kad viņa baro bērniņu ar krūti. To cilvēku zināšanas, kuri dzīvoja pinns desmit tūkstošiem gadu, civilizācija pamazām sāka zaudēt. Tagad tās jau ir gandrīz pilnībā aizmirstas. Mana ciltsmāmiņa vēl nebija veca, bet aizgāja nomirt dolmenā, lai saglabātu šīs pirmavotu zināšanas. Kad cilvēki atkal kļūs saprātīgi… kad viņiem radīsies nepieciešamība, tad viņa šīs zināšanas nodos sievietēm, kas baro ar krūti zīdainīšus. Viņas tālāk cita citai palīdzēs visu saprast. Nomirdama dolmenā, ciltsmāmiņa iepazina arī daudz lielākas sievietēm vajadzīgas Patiesības.

—    Kāpēc viņa aizgāja tieši uz dolmenu? Ar ko dol- mens atšķiras no parastām akmens kapenēm? Un kāpēc, nesagaidījusi vecumdienas, viņa nolēma dolmenā nomirt? Kas viņu uz to mudināja — mērķa apjausma vai māņticība?

—     Jau tolaik aizvien mazāk uzmanības tika pievērsts jaundzimušo barošanai ar krūti un sievietēm neļāva aiziet dolmenos. Vecais vadonis cienīja ciltsmā- miņu un saprata: ja viņš šo lūgumu neuzklausīs, tad jaunais vadonis par to vispār negribēs ne dzirdēt un ciltsmāmiņas nodomu uzskatīs par blēņām. Taču vecais vadonis nevarēja piespiest cilts vīriešus uzcelt manai ciltsmāminai dolmenu. Un tad viņš atdeva ciltsmāmiņai savu dolmenu. Vīrieši vina rīcību neatzina un atteicās pacelt dolmenā vāku, lai ciltsmāmiņa tajā varētu iekļūt. Sapulcējušās sievietes visu nakti mēģināja to izdarīt pašas, tomēr daudztonnīgā plāksne nepadevās. Rītausmā, balstīdamies uz spieķa, ieradās vecais vadonis (viņš vairs nestaigāja, tomēr atnāca). Viņš sievietēm uzsmaidīja, pateica uzmundrinošus vārdus, un sievietes smago plāksni pacēla. Ciltsmāmiņa iegāja dolmenā…

—    Ar ko dolmens atšķiras no parastajām akmens kapenēm?

—   Arēji atšķiras maz. Bet dolmenā, kā jūs dēvējat akmens kapenes, gāja nomirt dzīvi cilvēki. Dolmens nav vienīgi kulta celtne no akmens. Tas ir piemineklis Gara viedumam un tā diženajai sevis ziedošanai nākamo paaudžu labā. Savas funkcionālās sūtības ziņā tas ir svarīgs arī tagad. Nāve šādā dolmenā nebija gluži parasta. Vārds «nāve» vispār attiecībā uz dolmenu nav piemērots.

—   Varu iedomāties. Akmens kamerā iemūrēts dzīvs cilvēks… Tā patiesi ir neparasti mokoša nāve.

—      Dolmenā aizgājušie cilvēki nemaz nemocījās. Viņu nāves neparastums slēpās apstāklī, ka viņi meditēja. Meditēja mūžībā, savā Garā uz visiem laikiem palikdami Zemes virsū un saglabādami atsevišķas zemes dzīves izjūtas. Taču uz mūžu zaudējuši iespēju materiāli atkaliemiesoties uz Zemes.

—     Kā viņi meditēja?

—    Tagad jūs zināt, kas ir meditācija. īpaši no Seno Austrumu reliģijām. Arī tagad ir mācības, kas palīdz iepazīt nelielu daļu no meditācijas, bet diemžēl — ne tās sūtību. Arī tagad ir cilvēki, kuri spēj meditēt: atdalīt no sava ķermeņa daļu Gara un pēc tam uzņemt atpakaļ. Meditējot dolmenā, Gars, vēl ķermenim dzīvam esot, pilnībā atdalījās un atgriezās daudzas reizes, kamēr vien miesa bija dzīva, pēc tam Gars uz mūžiem palika dolmenā. Tas mūžīgi gaidīs atnākam cilvēkus, lai nodotu viņiem Pirmavotu gudrību. Miesa, kaut arī kādu laiku vēl dzīvoja, tik un tā bija ieslodzīta. Bet, kamēr tā dzīvoja, Garam bija iespēja pabūt dažādās dimensijās un atgriezties. Tas deva iespēju neaptveramā ātrumā (pēc mūsu priekšstatiem) analizēt un it kā precizēt zināmo Patiesību. Dolmenā mirušais jeb mūžīgā meditācijā aizgājušais zināja, ka viņa Dvēsele, viņa Gars nekad vairs nevarēs materializēties. Nekad vairs nevarēs iemiesoties kādā zemes dzīves matērijā. Nekad vairs nevarēs ilgstoši un tālu aiziet no dolmenā, toties būs ieguvis spēju kontaktēties ar tā cilvēka Dvēseles daļiņu, kurš būs pienācis pie dolmenā. Ja runājam par nāves mokām un par mokām vispār, tad konkrētajā gadījumā tās ir tad, kad tūkstošiem gadu neviens pie tevis neatnāk, lai saņemtu tavas zināšanas. Viņu lielākā traģēdija ir pieprasījuma trūkums. Tā pieprasījuma, kura dēļ…

—   Anastasija, tātad jūs uzskatāt, ka sievietei mātei, kura baro ar krūti mazuli, it tik ļoti svarīgi saņemt šīs zināšanas un spējas?

—    Ļoti svarīgi.

—   Bet kāpēc? Mātes piens taču baro vienīgi zīdaiņa miesu.

—    Ne tikai miesu. Tas var nest sevī milzīgu informāciju un jutekliskās uztveres spēju. Jums taču jāzina, ka ikvienā vielā ir sava informācija, starojums, vibrācija…

—   Jā, ir. Bet kā mātes piens var iedot jutekliskās uztveres spēju?

—   Var, jo tas ir ļoti jutīgs. Tas ir nesaraujami saistīts ar mātes jūtām. Atkarībā no tām mainās pat piena garša. Bet no stresa, ko pārdzīvo māte, piens var pat pazust vai sarecēt.

—     Jā, patiešām var… Varbūt… Tātad pie jūsu priekšteces neviens nenāk? Nenāk jau daudzus tūkstošus gadu?

—    Sākumā nāca. Galvenokārt radinieku paaudzes un tur dzīvojošie ļaudis. Tad uz Zemes notika dažādas kataklizmas. Ļaužu pārvietošanās. Dolmens palika. Bet pēdējos gadu tūkstošos pie manas ciltsmāmiņas dolmenā neviens vairs nepienāk, lai uzzinātu… Dolmenus tagad vispār izposta… Tādēļ, ka cilvēki nezina…

Kad es taigā pastāstīju Vladimiram par dolmeniem, par ciltsmāmiņu, viņš teica, ka varbūt aizies pie viņas dolmenā. Tad es viņam paskaidroju, ka viņš nespēs saprast, sajust ciltsmāmiņas Garu un pieņemt viņas informāciju. Vīrietim ir svešas jūtas, kas piemīt sievietei mātei, kura baro ar krūti bērniņu. Un ne jau vīriešus, bet gan sievietes gaida ciltsmāmiņa jau tūkstošiem gadu. Bet nenāk sievietes pie dolmenā. Tikai es viena reizi gadā kontaktējos ar viņu, savu ciltsmāmiņu. Arī todien gribēju sazināties un pateikt viņai kaut ko labu. Bet nevarēju. Līdzās dolmenam ciltsmāmiņas Gara nebija. Un es pati, nesaprazdama, kāpēc, sāku ātri vadīt stariņu apkārt dolmenam, aizvien vairāk palielinādama apļu diametru. Un pēkšņi… Ieraudzīju! Ieraudzīju! Nelielā aizā uz akmeņiem… Uz akmeņiem bezsamaņā gulēja Vladimirs. Un mana ciltsmāmiņa, viņas Gars neredzamu enerģijas sabiezinājumu veidā bija noliecies pār viņu. Es sapratu. Es jau agrāk zināju, ka Vladimirs meklēja pavadoņus, lai kalnos atrastu no ceļa attālos dolmenus. Tomēr pavadoņus viņš neatrada. Neviens bez maksas nepiekrita iet. Un tad Vladimirs devās kalnos viens. Un no takas iegāzās aizā. Viņam bija parasti, kāpšanai kalnos nepiemēroti apavi. Viņam vispār nebija nekāda speciāla aprīkojuma. Viņš gribēja pārliecināties par dolmenu esamību, aptaustīt tos. Un devās kalnos viens. Pieminas dienā viņš devās pie dolmeniem, kas atradās tālu nost no ceļiem. Ciltsmāmiņa nezināja, kāpēc dodas kalnos šis cilvēks, kurš itin nemaz nav sagatavojies tādam pārgājienam. Un viņa to vēroja. Kad viņš paslīdēja un sāka velties lejā, viņa pēkšņi… Viņas Gars elastīga gaisa sabiezinājuma veidā šāvās lejā.

Ciltsmāmiņa izglāba Vladimiru. Viņš neatsitās ar galvu pret akmeņiem bet zaudēja samaņu no daudzajiem sasitumiem, krītot lejā.

Ciltsmāmiņa turēja viņa galvu uz elastīga gaisa spilvena kā uz savām rokām un gaidīja, kad viņš atgūs samaņu. Tāpēc ari nesarunājās ar mani.

Kad Vladimirs atguvās, viņa neatgriezās pie sava dolmenā. Viņa palika tur, aizā. Palika un vēroja, kā Vladimirs ķepurojas augšā, lai nokļūtu uz takas.

Pēc tam es sapratu, ka viņa atrodas uz takas, jo no tās sāka birt akmentiņi. Tā bija viņa, kas, pārvērtusies vēja pūsmā, nogrūda akmentiņus no kalnu takas. Viņa gribēja palīdzēt Vladimiram nokāpt no kalna. Ari es to ļoti vēlējos un sāku ātri, ātri virzīt pa taciņu savu staru, lai tā nebūtu tik slapja un slidena, lai Vladimirs spētu aiziet līdz savam dzīvoklim un sadziedēt brūces. Bet Vladimirs, izrāpies no aizas, sēdēja uz takas un pētīja rasējumu, ko viņam bija sagatavojis Novorosijskas muzeja arheologs. Pēc tam piecēlās un klibodams sāka iet. Taču nevis lejup pa sauso un no akmentiņiem atbrīvoto taku, bet pretējā virzienā — augšup. Es pārsteigumā sastingu, un arī ciltsmāmiņa, šķiet, ne uzreiz saprata viņa nodomu. Un tad viņš vispār nogriezās no takas un sāka līst cauri dzelkšņainiem krūmiem… Es sapratu: viņš gribēja nokļūt līdz ciltsmāmiņas dolmenam. Un nokļuva līdz tam. Apsēdās uz dolmenā portāla akmens plāksnes. Ilgi centās atpogāt vējjaku, jo sāpēja roka. Kad atpogāja, es ieraudzīju… ziedus. Trīs rozītes. Divām kātiņi bija salūzuši. Tas bija noticis tad, kad viņš iekrita aizā un atsitās pret akmeņiem. Atsevišķi ērkšķi bija notraipīti ar asinīm. Viņš nolika ziedus uz dolmenā portāla. Aizsmēķēja un sacīja: «Žēl, ka ziedi salūza. Tie ziedi ir tev, skaistulīt. Tu laikam biji tikpat skaista kā Anastasija. Gudra un labsirdīga biji. Gribēji pastāstīt mūsu sievietēm par zīdaiņu barošanu ar krūti. Tikai viņas par tevi nezina. Arī tavs dolmens atrodas patālu no ceļa, sievietēm ir grūti pie tā nokļūt.»

Tad Vladimirs izņēma nelielu plakanu konjaka blašķi, divas mazas metāla glāzītes, izvilka no kabatas sauju saspiestu konfekšu un ielēja glāzītēs konjaku. Vienu izdzēra, bet otru nolika uz dolmenā portāla, uz tās — konfekti un teica: «Tas tev, skaistulīt.»

Vladimirs visu darīja tā, kā to kapsētā dara mūsdienu cilvēki, kad atnāk pie tuviem radiniekiem vai draugiem. Bet ciltsmāmiņa… Viņas Gars neredzamu enerģiju sabiezējuma veidā šaudījās viņam apkārt. Viņa apjuka, nezināja, kā uzvesties. Mēģināja atbildēt uz Vladimira vārdiem un aizvien vairāk sabiezināja gaisu, veidojot sava miesiskā ķermeņa apveidu, taču tas bija caurspīdīgs un tikko samanāms. Vladimirs to pat nepamanīja. Bet viņa neko neredzošajam un nedzirdošajam Vladimiram mēģināja kaut ko paskaidrot, uztraucās un tāpēc šaudījās apkārt. Gaisa sabiezinājums viegli aizskāra glāzīti. Tā apgāzās. Vladimirs iedomājās, ka konjaka glāzīti apgāzusi nejauša vēja pūsma, un jokodams teica: «Ko tad tu, vieglprātīgā, tik dārgu konjaku izlēji?»

Ciltsmāmiņas Gars pēkšņi sastinga dolmenā stūrī. Vladimirs vēlreiz ielēja konjaku viņas glāzītē, uzlika uz tās akmentiņu, tad — atkal konfekti. Un atkal it kā pie sevis ierunājās: «Vajadzētu normālu ceļu līdz tavam dolmenam ierīkot. Tu vēl mazliet pacieties. Būs ceļš uz tavu dolmenu. Un pa to sievietes pie tevis atnāks. Tu viņām pastāstīsi, par ko jādomā, kad mazu bērniņu baro ar krūti. Tev laikam bija ļoti skaistas krūtis…»

Pēc tam Vladimirs devās atpakaļceļā. Nokļuva savā dzīvoklītī vēlu naktī. Viņš viens sēdēja uz dīvāna aukstā istabā, pārsēja brūces un skatījās videokaseti, kuru cilvēki dažādās pilsētās bija nokopējuši un devuši cits citam.

Televīzijas ekrānā bija redzama liela auditorija, galvenokārt sievietes, kas klausījās kādu lektoru. Viņš runāja par Dievu, par taisna cilvēka Gara spēku. Tad sāka runāt par mani. Par to, ka esmu sievietes ideāls, uz kuru jātiecas. Mana Saprāta un Gara spēks esot liels, un man palīdzot Gaismas spēki, un tagad, kad esmu vairāk iepazinusi parastās pasaules cilvēku dzīvi, es varot viņiem palīdzēt.

Daudz laba par mani tika pateikts. Un pēkšņi… Lektors sacīja, ka vēl neesmu satikusi īsto vīrieti. Bet tas, ar kuru es kontaktējos, neesot īstais vīrietis…

Vēl pirms tam citi bija teikuši, ka Austrālijā esot kāds manis cienīgs jauns cilvēks un ka es ar viņu satikšos, satikšos ar šo īsto vīrieti…

Bet Vladimirs… Viņš… Saprotiet… Viņš sēdēja viens. Klausījās šajos vārdos… Un vēl aizvien centās ar vienu roku pārsiet ievainojumus uz kājām. Otra — sasistā roka stipri sāpēja. Es metos pie Vladimira ar savu staru. Gribēju sasildīt viņa brūces, aizdzīt sāpes. Un pateikt… Kaut kā pateikt… Viņš nekad nedzird, kad es ar viņu sarunājos no attāluma, bet šoreiz būtu izdevies… Noteikti būtu izdevies, jo es ļoti stipri vēlējos, lai viņš mani saklausītu. Dzirdētu, cik ļoti es viņu mīlu! Vienīgi viņu. Un vienīgi viņš, mans mīļotais, ir īstais vīrietis.

Taču es sajutu karstuma vilni, kas atsvieda mani atpakaļ zālē. Kaut kas nepielaida manu stariņu pie Vladimira. Es vēlreiz ātri virzīju stariņu uz istabu, kur viņš sēdēja pretī televizoram, un ieraudzīju: Vladimira priekšā neredzamas enerģijas sablīvējuma veidolā uz ceļiem stāvēja manas ciltsmāmiņas Gars. Vladimirs nevarēja to redzēt un dzirdēt. Viņš skatījās un klausījās videokaseti. Bet viņa pūta elpu uz brūcēm, kad viņš lēja uz tām drausmīgi dedzinošo odekolonu. Un visu laiku centās viņam, nedzirdošajam, kaut ko pateikt.

Ciltsmāmiņas Gars ir tik spēcīgs, ka nekas neredzams tam nespēj izsisties cauri. Psihotrono ieroču aparatūra, ja tos vērstu pret viņu, sašķīstu. Viņa tiem pat uzmanību nepievērstu. Tik un tā viss tiktu atgrūsts nost. Es nekādi vairs nevarēju iejaukties. Varēju tikai skatīties… Es skatījos un ātri, ātri domāju. Kas noticis? Kāpēc izveidojusies šāda situācija? Kāpēc runājošais tā runāja? Vai vēlējās man palīdzēt? Kaut ko paskaidrot? Ko? Kāpēc mans stariņš tik ļoti traucās pie Vladimira? Protams, es nobijos, ka viņu sarūgtinās vārdi «Nav īstais vīrietis» un ka viņš būs uz mani greizsirdīgs tā otra dēļ. Un pēkšņi… Ai, cik tas bija sāpīgi… Aizvainojoši… Vladimirs visu noklausījās, nopūtās un sacīja: «Redz, kā. īstais vīrietis. Austrālijā. Viņi satiksies. Varbūt tad man atdos dēlu.»

Mans stariņš ietrīcējās. Viss it kā aizmiglojās. Saprotiet… Vladimirs nebija greizsirdīgs. Greizsirdība, jrotams, nav labas jūtas. Man tomēr gribējās, lai viņš )ūtu kaut mazdrusciņ, kaut mazliet greizsirdīgs. Bet /ladimirs it kā vienaldzīgi atdeva mani citam. Es vairs iespēju savaldīties un iekliedzos. Sāku lūgties ciltsmā- niņu, lai viņa paskaidro, ko es ne tā esmu izdarījusi. Cur esmu pieļāvusi kļūdu? Vai esmu grēkojusi? Viņa ieatbildēja, līdz Vladimirs nebija pārsējis pēdējo brūci, "ad ciltsmāmiņa skumji sacīja: «Vajadzēja vienkārši līlēt, meitiņ. Domāt par to, lai mīļotajam būtu labi, evis vairot savu slavu.»

Es centos paskaidrot, ka gribēju tikai labu. Bet iņa atkal klusi sacīja: «Sev tu, meitiņ, novēlēji gleznas, īūziku, dzeju un dziesmas. Viss piepildīsies, tavs sap- is ir stiprs, es zinu. Tas domāts visiem cilvēkiem ti ari tavam mīļotajam, bet tev zemes dzīves mīlestību gad būs aizvien grūtāk iemantot. Tu kļūsti par zvaig- īi, meitiņ. Zvaigzni var apbrīnot un mīlēt kā zvaigzni, svis kā sievieti.»

Ciltsmāmiņa neko vairāk neteica. Es zaudēju kon- oli pār sevi, iekliedzos un mēģināju paskaidrot vai erādīt, ka nevēlos būt zvaigzne, ka vēlos būt sieviete, rklāt — mīlēta! Bet mani neviens nedzirdēja.

Lūdzu, palīdziet man! Tagad esmu daudz ko sapra- si. Par sevi es nebaidos, ar sevi es tikšu galā. Vladi- iram būs nepieciešams vairāk laika, lai saprastu.

Viņu šāda informācija ved prom no Patiesības. Pārtrauciet šis kasetes izplatīšanu. Tā iedveš cilvēkiem un Vladimiram pārliecību, ka esmu ideāls, zvaigzne, ka kopā ar mani jābūt nevis viņam, bet kādam citam. Es neesmu zvaigzne. Esmu sieviete. Es vēlos mīlēt to, kuru pati gribu mīlēt.

Mans ceļš nav tikai manis noteikts.

Es kļūdījos. Pasapņoju, ka būs tā, ka par mani runās, veltīs man dzejoļus un dziesmas, mākslinieki mani gleznos… Viss tā ari notika.

Kad es sapņoju, viss piepildās. Arī šoreiz. Paldies par dzejoļiem un dziesmām. Paldies dzejniekiem. Taču es kļūdījos. Tā izsapņoju. Bet es negribu būt zvaigzne.

Es to visu vēlējos tāpēc, lai Vladimirs uz to skatītos un klausītos. Lai atcerētos. Lai mani atcerētos. Bet es nezināju, kad sapņoju. Es tagad sapratu. Es kļūstu par zvaigzni. Zvaigznes visi apbrīno, bet mīl vienkārši sievieti.

—   Anastasija, ko jūs! Nav iespējams apturēt kasetes izplatīšanos, vēl jo vairāk tādēļ, ka cilvēki paši to pārraksta. Šis process nav vadāms. Neviens to nevarēs izdarīt.

—    Nu, redzat. Jūs nevarat. Bet Vladimirs… Viņš ir uzņēmējs. lai ari process nav vadāms, viņš tik un tā vismaz kaut ko uzsāktu. Bet viņš nevēlas neko uzsākt, jo samierinājies ar to, ka es neesmu viņam piemērota.

Gaišie spēki

Sirmais zinātnieks, it kā visu būtu aizmirsis, turpināja apbērt Anastasiju ar jautājumiem:

—    Anastasija, kas ir Gaišie spēki?

—    Tās ir gaišās domas, kuras kādreiz radījuši cilvēki. Ar tām ir piepildīts Izplatījums.

—    Vai jūs varat ar tiem brīvi kontaktēties, tos redzēt?

—    Jā, varu.

—     Vai spējat atbildēt uz jebkuru jautājumu, kas izvirzīts zinātnei?

—      Iespējams, ka uz daudziem. Taču arī ikviens zinātnieks, ikviens cilvēks var saņemt atbildes. Viss ir atkarīgs no nodomu skaidrības un jautātāja mērķiem.

»

—     Vai jūs varētu zinātnes labā izskaidrot dažas parādības?

—    Ja jūs pats nerodat atbildi, tātad jūsu nodomi nav pietiekami tīri. Tāds ir ari Radītāja likums, un es to nepārkāpšu, ja sajutīšu noraidījumu.

—           Vai ir kas augstāks par cilvēku radītajām gaiša- ām domām?

—    Jā, ir, taču nozīmīguma ziņā tie ir līdzvērtīgi.

—     Kas tas ir? Kā jūs to varat nosaukt?

—    Tā, kā jūs esat spējīgs uztvert.

—     Vai jūs varat ar to sarunāties?

—    Jā. Dažkārt. Es domāju, ka sarunājos tieši ar vinu.

—      Vai Visumā pastāv kāda enerģija, kas nav pazīs- ma uz Zemes?

—       Visuma vislielākā enerģija atrodas uz Zemes. > vajag vienīgi saprast.

—   Vai jūs, Anastasija, varat kaut aptuveni raksturot enerģiju? Vai tā līdzinās kodolreakcijai? Varbūt — cuumparādībām?

—   Visspēcīgākā enerģija Visumā ir Skaidras mīlestības enerģija.

—    Es runāju par redzamu, sajūtamu enerģiju, kas spējīga iespaidot tehnisko progresu. Sasildīt, apgaismot. Nu, ja vēlaties, ari izraisīt eksploziju.

—    Arī es runāju par to pašu. Pat visas esošās ar rokām darinātās ierīces nespēj ilgstoši apgaismot Zemi. Mīlestības enerģija spēj.

—    Jūs tomēr runājat tēlaini. Citā, nevis tiešā nozīmē.

—     Es runāju tiešā — «jūsu» nozīmē.

—     Bet mīlestība ir jūtas, neredzamas, tās nevar izmantot un ieraudzīt.

—   Tā ir enerģija. Tā atspoguļojas, un to var redzēt.

—     Kur atspoguļojas? Kad to var redzēt?

—   Saule, zvaigznes un visas redzamās planētas vienīgi atspoguļo šo enerģiju. Saules gaismu, kas visam uz Zemes dod dzīvību, rada cilvēku mīlestība. Visā Universā vienīgi cilvēka Dvēselē veidojas mīlestības enerģija, tā paceļas ļoti augstu, attīrīdamās un atspoguļodamās, un no Visuma planētām līst pār Zemi kā svētīga gaisma.

—   Vai tad uz Saules nenotiek patstāvīgas degšanas reakcijas, ķīmiskas reakcijas?

—   Vajag tikai nedaudz padomāt, lai saprastu šāda atzinuma kļūdainību. Jūsuprāt, tas ir kā divreiz divi…

—    Vai cilvēks spēj vadīt šo enerģiju?

—     Nozīmīgos apmēros pagaidām vēl ne.

—    Vai jūs zināt, kā tas darāms?

—     Es nezinu. Ja zinātu, tad mans mīļotais mani jau mīlētu.

—   Vai jūs varat kontaktēties ar to, kurš ir augstāks par Gaišajiem spēkiem? Vai viņš jums vienmēr atbild? Vai labprāt?

—     Vienmēr. Viņš vienmēr atbild ļoti maigi, jo citādi nevar.

—       Vai varat viņam pajautāt, kā vadīt mīlestības enerģiju?

—     Es jautāju.

—     Un kā?

—            Lai saprastu dažas Viņa atbildes, jābūt noteiktam apziņas un skaidrības līmenim. Manī tā visa vēl nav pietiekami daudz. Es ne visas atbildes saprotu.

—           Vai jūs vēl mēģināsit kaut kā darboties, lai pa- īāktu pretmīlestību?

—     Protams. Es darbošos.

—     Kā?

—          Domāšu. Palīdziet man. Jāpajautā visām sievie- ēm, kuras ir mīlējušas, kuras ir vai nav mīlētas. Viņas adomās, izanalizēs un radīs domas, kas parādīsies raišo spēku dimensijā. Es tās ieraudzīšu. Sapratīšu n pēc tam visām palīdzēšu. Gaišās dimensijas domas ienmēr ir saprotamas.

—      Anastasija, nav iespējams uzdot jautājumu uzreiz sām sievietēm. Neviens to nevarēs izdarīt.

—       Tad palūdziet Vladimiru, viņš izdomās, kā to darīt, un kaut ko uzsāks. Manis vienas dēļ jau ne- ks domāt. Bet jūs taču pratīsit viņam paskaidrot, i tas ir svarīgi visiem cilvēkiem, ari viņam pašam, viņš sajutīs šo nozīmīgumu, tad katrā ziņā kaut ko sāks. Atradīs veidu, kā pajautāt visām sievietēm.

—    Jūs tik ļoti viņam ticat. Kāpēc tad viņš nespēja i iemīlēt?

—    Viņš nav vainīgs. Es esmu vainīga. Es pieļāvu īdz kļūdu. Varbūt pasteidzos un šķitu viņam ne- ila ar savām spējām. Varbūt viņš vēl nespēj sa- ist, kāpēc viņa dēls jāaudzina, kā viņam šķiet, cilvē- n neierastos apstākļos — mežā. Iespējams, man

nevajadzēja tik asi iejaukties viņa parastajos ieradumos un viņa apziņā. Tagad es zinu: vīriešiem tas ļoti nepatīk. Par to viņi pat sit sievietes. Laikam vajadzēja pagaidīt, un viņš pats būtu visu sapratis. Viņam vismaz kaut kādā ziņā vajadzēja justies stiprākam par mani. Bet es to laikus nesapratu. Pateicu, ka viņš nedrīkst redzēt dēlu, pirms nebūs attīrījies. Tajā brīdī es domāju vienīgi par dēlu, par to, kā viņam būs labāk, un nejauši pateicu: «Nav labi, ja dēls redzēs, ka tēvs ir nesapraša.» Tā nu iznāca, ka es esmu tā gudrā, bet mans mīļotais — tas dumjais. Par kādu pretmīlestību pēc tā var sapņot?

—    Kāpēc tad jājautā citām sievietēm, ja pati esat spējīga izanalizēt?

—   Man jātiek skaidrībā, vai ir iespējams visu labot. Pati nevaru, jo ļoti uztraucos, par viņu domājot. Jāanalizē mierīgi — atceroties un salīdzinot. Bet, izņemot vinu, man nav nekā, ko atcerēties.

—    Vai varat ar viņu sarunaties?

—    Domāju, ka ierastajiem vārdiem nav jēgas. īsta mīlestība nerodas no vārdiem. Vajadzīga kaut kāda darbība. Bet kāda? Varbūt kādai sievietei ir pieredze un atbilde?

—    Vai ar savu staru nekādi nevarat ietekmēt?

—    Tagad ar stariņu es pat pieskarties viņam nevaru. Viņam līdzās bieži atrodas manas ciltsmāmiņas Gars. Un viņa neļauj. Esmu sapratusi, kāpēc…

Uzbrukums

Nometnei tuvojās helikopters. Mēs visi klusēdami vērojām, kā tas nolaižas. No helikoptera izkāpušie lidotāji pienāca pie mūsu grupas. Ari viņi sāka skatīties uz Anastasiju. Veselīgu, apbniņotu vīru grupa klusējot raudzījās uz viņu priekšā stāvošo vientuļo sievieti vecā jaciņā, un visiem jau bija skaidrs — viņiem šī sieviete ir jāsagūsta. Vēl tikai bija jāizlemj, kā to izdarīt pēc iespējas pieklājīgāk. Boriss Moisejevičs, ierunājies pēc garas pauzes, visu atklāti paskaidroja:

—    Anastasija, zinātnei jūs esat vērtība. Jau ir pieņemts lēmums par jūsu pārvietošanu. Tas ir nepieciešami, ari jūsu pašas labā. Ja jūs, situāciju neizprazdama, atteiksities to darīt labprātīgi, mēs būsim spiesti rīkoties vardarbīgi. Jūs. protams, vēlēsities, lai ari jaunajā vietā bērns būtu kopā ar jums. Parādiet kartē savu noru, un helikopters atvedīs jūsu bērnu. Vēlāk mēs varētu sagūstīt ari dažus meža zvērus un pārvietot viņus uz jūsu jauno dzīvesvietu. Atkārtoju: tas viss ir vajadzīgs jums, jūsu dēlam un citiem cilvēkiem. Jūs taču vēlaties darīt cilvēkiem labu, vai ne?

—    Jā, — mierīgi atbildēja Anastasija un tūlīt piebilda: — Esmu gatava dalīties ar cilvēkiem visā, ko zinu, ja tas būs interesanti, taču ar visiem cilvēkiem. Zinātne nav visu cilvēku īpašums. Sākumā tās sasniegumus izmanto lokālas grupas un bieži vien — savtīgās personiskās interesēs. Vairākumam tiek vien tas, ko šim lokālajām grupām ir izdevīgi nodot atklātībai. Un ko jūs pats pārstāvat? Vai tad ne atsevišķu lokālu grupu? Es nevaru braukt kopā ar jums. Man jāaudzina cilvēks, mans dēls. Pilnvērtīgi to iespējams paveikt tur, kur radīta Mīlestības Telpa. Šo telpu radīja un pilnveidoja mani tālie un tuvie vecāki. Pagaidām tā ir neliela, bet tieši tā mani saista ar visu, kas pastāv Izplatījumā. Ikvienam cilvēkam jāveido ap sevi sava Mīlestības Telpa un jāuzdāvina tā savam bērnam. Nedrīkst noziedzīgi laist pasaulē bērnus, pirms viņiem nav sagatavota Mīlestības Telpa. Ja katrs to sapratīs un izdarīs, tad visa Zeme kļūs par mirdzošu Mīlestības punktu Izplatījumā. Tā vēlējās Viņš, un tā ir cilvēka sūtība. Jo vienīgi cilvēks spēj ko tādu radīt.

Divi spēcīgi apsardzes vīri tuvojās Anastasijai no aizmugures. Nav zināms, vai viņi rīkojās pēc apsardzes priekšnieka pavēles vai ari viss bija iepriekš izplānots. Viņi saskatījās un vienlaicīgi satvēra Anastasijas rokas. Viņi to paveica visai profesionāli, tomēr ar kaut kādu bijību. Viņi stingri turēja viņu aiz rokām — gluži kā notvertu putnu aiz izplestiem spārniem. Plecīgais apsardzes priekšnieks panācās uz priekšu un nostājās līdzās Borisam Moisejevičam. Anastasijas sejā nebija baiļu. Taču viņa vairs neraudzījās uz mums. Galvu viņa bija noliekusi uz leju, skropstas bija nolaistas, slēpjot skatienu. Viņa ierunājās, vairs nepaceldama acis, bet tikpat mierīgi un ar labestību balsī:

—     Lūdzu, nelietojiet vardarbību, tas ir bīstami.

—    Kam? — apslāpēti jautāja apsardzes priekšnieks.

—    Jums. Arī man būs nepatīkami.

Boriss Moisejevičs, mēģinādams apvaldīt vai nu bailes, vai uztraukumu, pajautāja:

—    Vai jūs varat nodarīt mums fiziskas sāpes, izmantojot pārcilvēciskas spējas?

—   Es esmu cilvēks. Cilvēks — tāds pats kā pārējie. Bet es uztraucos. Uztraukuma dēļ var notikt nevēlamais.

—     Kas, piemēram?

—     Matērija… šūnas… atomi… atoma kodols… Kodola daļiņas, kas haotiski pārvietojas… Jūs par tām zināt. Ja tās spilgti un precīzi iztēlojas, ierauga, izpēta, ja ar iztēles palīdzību izvada no kodola kaut vienu no šīm haotiskajā kustībā esošajām daļiņām, tad ar matēriju notiek, notiek…

Anastasija pagrieza galvu sānis, nedaudz pacēla

skropstas un sāka skatīties uz zemē gulošu akmeni. Akmens sāka drupt un ātri pārvērtās smilšu kaudzītē. Pēc tam viņa, acis piemiegusi, sakoncentrējusies, pavērsa skatienu uz apsardzes priekšnieku. No viņa kreisās auss ļipiņas sāka plūst tvaiki, un tā lēni — milimetru pēc milimetra — sāka izzust. Pēkšņi līdzās stāvošais jaunais puisis, kura seja bija bailēs nobālusi, izrāva pistoli. Viņš to izdarīja profesionāli, nedomādams. Viņš ātri pavērsa pistoli Anastasijas virzienā un izšāva visu aptveri.

laikam šajā mirklī mums visiem domas joņoja ļoti ātri, un notika kas tāds, kas jau ne reizi vien noticis ar karavīriem kara laikā, kad ekstremālos apstākļos viņi redz lidojam šāviņu vai lodi. Un, kaut gan tie lido ar savu parasto ātrumu, domas un uztveres paātrinājuma dēļ izskatās lēni lidojoši.

Es redzēju, kā viena pēc otras Anastasijas virzienā lidoja no bālā apsardzes puiša pistoles izšautās lodes.

Pirmā skāra viņas deninus. Nākamās līdz viņai neaizlidoja un jau lidojumā pārvērtās putekļos tāpat kā akmens, uz kuru Anastasija pirms brīža paskatījās.

Mēs visi stāvējām gluži kā pārakmeņojušies un raudzījāmies, kā no lakata apakšas pa Anastasijas vaigu lēnām tecēja asins strūkliņa. Apsardzes vīri, kuri turēja Anastasiju aiz rokām, atskanot šāvieniem, atrāvās no viņas, tomēr rokas neatlaida. Dzelžaini ieķērusies, vini vilka Anastasiju katrs uz savu pusi. Un pēkšņi uz zemes mums visapkārt parādījās zilgans starojums. Tas plūda no augšas un aizvien pastiprinājās. Tas mūs tīkami apņēma, nedodot iespēju ne kustēties, ne runāt. Pēkšņajā klusumā atskanēja Anastasijas vārdi:

— Atlaidiet, lūdzu, manas rokas. Es varu nepaspēt. Lūdzu, atlaidiet.

Bet sardzes vīri, gluži kā pārakmeņojušies, turpināja viņu turēt savā dzelžainajā tvērienā. Tagad es saprotu, kāpēc viņa ar īpašu žestu pacēla augšup roku, kad ar tevi kontaktējās. Viņa kādam augšā rādīja, ka viss ir kārtībā un palīdzība nav nepieciešama. Šoreiz viņai neļāva pacelt roku augšup…

Zilganais starojums kļuva aizvien spēcīgāks, pēc tam kaut kas iezibējās, un mēs to ieraudzījām. Mēs ieraudzījām virs mūsu galvām sastingušu, zilganu gaismu pulsējošu ugunīgu lodi. Tā līdzinājās lielam lodveida zibenim. Tās iekšpusē mirdzēja un savā starpā savijās milzum daudz zibens šautru. Brīžiem tās, izrāvušās ārpus zilganā apvalka, pieskārās gan netālu augošo koku galotnēm, gan ziediem pie mūsu kājām, taču nekādu ļaunumu nenodarīja. Viens no sīkajiem zibens stariņiem uz mirkli pieskārās nogruvumam, ko strautā veidoja akmeņi un nokritis koks. Nogruvums tūlīt pat pārvērtās mākonītī un izgaisa. Acīmredzot stariem, kas šad un tad izlauzās ārpus ugunīgās lodes zilganā apvalka, piemita milzīgs mums nezināmas enerģijas spēks. To vadīja kāds saprāts. Radās iespaids, ka mums blakus atrodas saprātīga būtne, kurai piemīt neiedomājams spēks. Bet visneticamākās un neaptveramākās šajā situācijā bija tā klātbūtnes izraisītās izjūtas. Mēs nejūtām nedz bailes, nedz kādu sasprindzinājumu, tieši otrādi…

Vai vari iedomāties, ka tādā situācijā mūs pārņēma miers un svētlaime, it kā līdzās būtu parādījies kas ļoti tuvs un radniecīgs. Zilā pulsējošā lode šaudījās virs mums, tā it kā pētīja un novērtēja situāciju. Pēkšņi, apmetuši gaisā loku, tā nolaidās pie Anastasijas kājām. Pastiprinājās zilganais starojums. Tas līdzīgi svētīgam gurdumam mūs tik ļoti atslābināja, ka nebija vēlēšanās ne kustēties, ne ko dzirdēt vai teikt.

Lodes zilganais apvalks izlaida uzreiz vairākas zibens šautras, kas metās pie Anastasijas, sāka viņai pieskarties un it kā glāstīja viņas baso kāju pirkstus. Anastasija atbrīvoja savas rokas no sardzes vīru atslābušā tvēriena un pastiepa tās pretī lodei. Tā tūlīt pat pārvietojās viņas sejas augstumā, un ugunīgās zibens šautras, kuras mūsu acu priekšā bija pārvērtušas putekļos akmeņus aizgruvušajā strautā, maigi pieskārās viņas rokām, nenodarot neko sliktu.

Anastasija sāka ar lodi sarunāties. Mēs nesaklausījām vārdus, bet, spriežot pēc viņas roku kustībām un sejas izteiksmes, viņa mēģināja tai kaut ko paskaidrot un pierādīt, pārliecināt par kaut ko, bet nespēja. lode viņai neatbildēja, un tomēr bija skaidrs, ka tā viņai nepiekrīt. Tas bija skaidrs tāpēc, ka Anastasija runāja vēl kaismīgāk. Uztraukumā viņas vaigi sasārta, un Anastasija, nepārtraukusi runāt, noņēma lakatu. Zeltains kviešu krāsas matu vilnis noklāja viņas plecus un aizsedza sarecējušo asiņu strūklu uz sejas. Mēs ieraudzījām, cik brīnišķīgi un harmoniski ir viņas sejas vaibsti. Lode kā ugunīga komēta vairākkārt aplidoja apkārt Anastasijai un tad sastinga pie viņas sejas. Tūkstošiem smalku zibens šautriņu metās pie viņas zeltainajiem matiem. Tās rūpīgi pieskārās katram matiņam atsevišķi un paceļot it kā tos glāstīja. Viens no stariņiem pacēla uzreiz veselu matu šķipsnu un atklāja lodes ieskrambājumu Anastasijas deniņos, otrs stariņš lēni slīdēja pa sarecējušo asiņu pēdām. Ne ar vārdiem, bet ar savu ugunīgo stariņu darbību lode it kā atgādināja viņai par notikušo un nepiekrita viņas argumentiem. lode ievilka atpakaļ visus starus. Anastasija nolaida galvu un apklusa. Lode, vēlreiz aplidojusi apkārt Anastasijai, uzšāvās gaisā. Zilganais starojums kļuva vājāks, mēs atguvām iepriekšējo stāvokli. Bet ari tad, kad viss bija absolūti tāds kā iepriekš, zilganā gaisma turpināja sarukt, dodot vietu brūnganai dūmakai, kas cēlās no zemes. Tā piepildīja visu apkārtni, vien Anastasija palika mazā zilganā apli. Kad brūnganā dūmaka bija mūs pilnīgi apņēmusi, mēs uzzinājām, kas ir elle.

Kas ir elle

Dažādu Bībeles izdevumu attēli, kuros atainota grēcinieku cepināšana uz pannām, vai ari visbaismīgākie videofilmu sižeti ar briesmoņiem šķitīs naivas, bērnišķīgas pasaciņas salīdzinājumā ar to, ko mums nācās pārdzīvot. Visā savā pastāvēšanas laikā cilvēce nav varējusi kaut ko tādu izdomāt un iztēloties. Visos Bībeles sižetos un šausmu filmās cilvēka fantāzija neiet tālāk par to, kā parādīt visus iespējamos miesas mocīšanas veidus. Taču tas ir nieks salīdzinājumā ar īsto elli.

—    Bet kas gan var būt briesmīgāks par izsmalcinātu miesas spīdzināšanu? Kādu elli redzējāt jūs?

—    Kad zilais starojums apsīka, dodams iespēju pacelties no zemes brūnganajai dūmakai, kas ietina mūs no galvas līdz kājām, mēs izrādījāmies sadalīti divās daļās.

—     Kādās dalās?

—    Iedomājies… Es pēkšņi sastāvēju no divām da- ļam. Pirmā daļa bija mans ķermenis, kas bija apvilkts ar c aurspīdīgu ādu, caur kuru varēja redzēt visus iekšējos orgānus, sirdi, kuņģi, zarnu traktu. Pa dzīslām plūstošās asinis un dažādus citus orgānus. Otrā — neredzamā daļa sastāvēja no jūtām, emocijām, prāta, vēlmēm, sāpēm, vārdu sakot, no visa tā, kas cilvēkā ir neredzams.

—    Kāda starpība, vai šīs daļas ir kopā vai atsevišķi, ja tas tik un tā esi tu? Kas tik briesmīgs ar jums notika, ja neskaita ādas caurspīdīgumu?

—    Starpība izrādījās neticami nozīmīga. Mūsu ķermeņi sāka darboties patstāvīgi, neatkarīgi no prāta, gribas, tieksmēm un vēlmēm. Mēs varējām vērot savu ķermeņu darbību no malas, turklāt jūtas un sāpju sajūta palika mūsos, neredzamajos, bet ietekmēt mūsu pašu ķermeņu rīcību mums bija liegts.

—    Tāpat kā stipri iedzērušiem?

—   Piedzērušais neredz sevi no malas, vismaz apreibuma brīdī, bet mēs visu redzējām un sajūtām. Apziņa bija neparasti skaidra un asa. Es redzēju, cik brīnišķīga ir zāle, ziedi un upe. Es dzirdēju, kā dzied putni un urdz strautiņš, sajutu tīro gaisu visapkārt un saules staru siltumu. Bet ķermeņi… Visu mūsu grupā stāvošo caurspīdīgie ķermeņi pēkšņi barā metās uz strauta līci. Sis līcis līdzinājās nelielam ezeriņam. Ūdens tajā bija tīrs un dzidrs, tā dibenu klāja smiltis, skaisti akmentiņi; tīrajā ūdenī peldēja sīkas zivtiņas.

Mūsu ķermeņi pieskrēja pie brīnišķīgā mazā ezeriņa un sāka tajā plunčāties. Viņi tur nokārtoja gan lielās, gan mazās vajadzības. Ūdens kļuva duļķains un netīrs, bet viņi to dzēra. Es redzēju, kā manā kuņģī ieplūst netīrs, smirdīgs šķidrums. Mani pārņēma nelabums un pretīgums.

Un tad līdzās ūdenskrātuvei zem koka parādījās divu kailu sieviešu ķermeņi. Viņu āda bija tikpat caurspīdīga kā mūsējā. Sieviešu ķermeņi apgūlās zālītē zem koka, tīksminādamies un staipīdamies saules staros. Apsardzes priekšnieka un mans ķermenis pieskrēja pie sieviešu ķermeņiem. Mans glāstīja sievietes ķermeni, saņēma glāstus pretī un uzsāka dzimumsakaru ar sievietes ķermeni. Apsardzes priekšnieka ķermenis neguva atsaucību un sāka sievieti izvarot. Pie mums pieskrēja kāda apsardzes vīra ķermenis un iesita man ar akmeni pa muguru, pēc tam pa galvu. Viņš sita manu ķermeni, bet neciešamas sāpes sajutu es, neredzamais. Sardzes vīrs aiz kājām novilka manu ķermeni nost no sievietes un pats sāka to izvarot. Mūsu ķermeņi strauji novecoja un kļuva nevarīgi. Laiks it kā paātrināja notikumus. Tiklīdz izvarotā sieviete kļuva grūta, tā caur viņas ādu bija redzams, kā dzemdē veidojas un palielinās auglis. Zinātnieka Borisa Moisejeviča ķermenis piegāja pie grūtnieces, kādu brīdi uzmanīgi vēroja briestošo augli un pēkšņi, iebāzis roku sievietes vagīnā, sāka raut ārā no viņas aizmetni. Pa to laiku Staņislava ķermenis ātri vāca kaudzē akmeņus, trakās dusmās lauza nelielus kociņus un no visa, kas gadījās pa rokai, cēla kaut ko līdzīgu mājiņai. Mans ķermenis sāka viņam palīdzēt. Kad mājiņa bija gandrīz uzcelta, mans ķermenis sāka no tās dzīt ārā Staņislava ķermeni. Tas pretojās, un mūsu ķermeņi sāka kauties. Es, neredzamais, sajutu stipras sāpes, kad viņš sita manam ķermenim pa kājām un galvu. Ar savu kautiņu mēs piesaistījām citu ķermeņu uzmanību, un tie vispirms mūs abus izgrūda no namiņa, pēc tam sāka par to kauties paši savā starpā. Mans ķermenis kļuva vārgs un manu acu priekšā saira, tas vairs nespēja kustēties un gulēja zem krūma, izplatot šķebinošu smirdoņu. Uz tā parādījās tārpi, es jutu, kā tie rāpo pa mani, kā iekļūst iekšējos orgānos un grauž tos. Es skaidri sajutu, kā tie grauž manas iekšas, un gaidīju ķermeņa pilnīgu sairumu kā atbrīvošanos no neizturamajām mocībām.

Tad pēkšņi no otras izvarotās sievietes izkrita auglis, tas sāka augt manu acu priekšā. Mazulis piecēlās kājās, spēra savu pirmo nedrošo solīti, otro un salīgojies atkrita uz dibentiņa… Sāpes no viņa kritiena es sajutu sevī un ar šausmām apjautu, ka tas ir mans jaunais ķermenis, kurā būs jādzīvo… Jādzīvo starp pretīgiem bezsmadzeņu ķermeņiem, kuri piegāna sevi un visu apkārtni.

Es sapratu, ka es, neredzamais, nekad nemiršu un mūžīgi vērošu un skaidri apzināšos notiekošā derdzī- gumu, jutīšu fiziskas sāpes un arī tās, daudz briesmīgākās…

Ar citiem ķermeņiem notika tieši tas pats. Tie kļuva nespēcīgi, saira un piedzima no jauna, vienīgi, vēlreiz piedzimstot, mūsu ķermeņi mainījās lomām

Apkārtnē gandrīz nebija palicis nekādu augu. To vietā uzradās kroplīgas būves, bet agrāk tīrais līcis bija pārvērties smirdīgā peļķē…

Aleksandrs apklusa. Viņa stāstītais arī manī izraisīja riebumu, bet ne žēlumu, un es teicu:

—   Protams, jūs nokļuvāt pretīgā situācijā, bet jums, riebekļiem, tā ari vajag. Kāpēc uzbāzāties Anastasijai? Viņa kā vientuļniece dzīvo taigā, nevienu neaiztiek, dzīvojamo platību neprasa, nekādas pensijas un pabalsti viņai nav vajadzīgi, kāpēc vajadzēja pie viņas līst?

Aleksandrs, kā šķita, neapvainojās par viņam adresētajiem vārdiem. Nopūties viņš man atbildēja:

—   Tu nupat teici — «nokļuvāt». Taču… Tas ir neticami, taču es no tās tā īsti neesmu izkļuvis ārā…

Domāju, ka ari tie, kas bija musu grupa, ta īsti nav izkļuvuši.

—    Ko nozīmē — «tā īsti»? Tu taču šobrīd mierīgi sēdi un biksti ugunskuru.

—    Jā, protams, sēžu, bikstu, taču apziņā palikusi apjausma par kaut ko briesmīgu. Tā mani biedē. Tas briesmīgais nav palicis pagātnē, tas notiek ar mums šodien, tagad, notiek ar visiem mums.

—   Ar tevi varbūt kaut kas ari notiek, taču ar mani un citiem viss ir normāli.

—    Bet vai tev nešķiet, Vladimir, ka situācija, kurā mēs nokļuvām, ir precīza kopija tam, ko šodien dara cilvēce? Tas, ko mums parādīja paātrinātā tempā un miniatūrā, vienīgi atspoguļoja mūsu šodienas rīcību.

—     Man tā neliekas, jo mūsu āda nav caurspīdīga un ķermeņi mums pakļaujas.

—    Iespējams, kāds mūs vienkārši saudzē un neļauj pilnībā apjēgt un ieraudzīt to, ko jau esam pastrādājuši un turpinām darīt Ja apjēgsim… ieraudzīsim savu dzīvi no malas… Ja ieraudzīsim to bez dažādu melīgu dogmu apsega, to dogmu, ar kurām attaisnojam savus vakardienas un šodienas nodarījumus, tad taču neizturēsim un sajuksim prātā. Arēji mēs cenšamies izskatīties gluži godprātīgi, bet ļaunumu, ko nodarām, mēģinām attaisnot ar it kā nepārvaramu mums piemītošo vājumu: nenoturējos pretī kārdinājumam un sāku smēķēt, dzert, nogalināju, izraisīju karu kaut kādu ideālu aizstāvības vārdā, uzspridzināju bumbu. Mēs esam vāji. Par tādiem mēs tagad sevi uzskatām. Ir augstāki spēki, kas visu spēj un visu izlemj. Bet mēs… Tieši mēs, paslēpušies aiz līdzīgām dogmām, varam pastrā- dāt visu, ko iedomājamies, jebkuru nekrietnību. Un rīkojamies nekrietni. Tieši mēs, ikviens no mums. Atšķirīga ir vienīgi mūsu attaisnošanās pašiem savā priekšā. Man tagad ir pilnīgi skaidrs: kamēr mana apziņa nav zaudējusi spēju vadīt manu miesu, vienīgi es, vienīgi es pats esmu atbildīgs par savu rīcību. Anastasijai ir taisnība, sakot: «Kamēr cilvēks ar miesu un asinīm…»

—    Tu neatsaucies uz Anastasiju! Atradies sapratējs! Viņai ir taisnība. Bet paši viņu gandrīz nogalējāt. Žēl, ka viņa jums neparādīja ko vairāk, lai jūs visi būtu kārtīgi nojūgušies.

Manī uzliesmoja pamatīgs niknums pret šo kompāniju, bet, tā kā manā acu priekšā bija tikai Aleksandrs, :ad pār viņu arī to izgāzu.

—     Tu paskaties pats uz sevi, — atbildēja Aleksandrs. — Vai tad ne ar tavu gādību mums izdevās itrast Anastasiju? Un vai tikai mums vien? Varbūt tu lomā, ka tamlīdzīgi mēģinājumi neatkārtosies? Kāpēc u atstāji neizmainītu tvaikoņa nosaukumu un kapteiņa izvārdu? Atradies dokumentālists. Tu arī upes nosaukumu varēji izmainīt, taču to neizdarīji, laikā neapjēdzi. Bet no citiem prasi attapību. Es savu tiesu esmu saņē- nis, tagad visu turpmāko mūžu vajadzēs domāt par edzēto…

—    Kā tad tās jūsu šausmas beidzās? Kā jūs no tā r isa izkluvāt ārā?

—    Paši mēs no tā nekad nebūtu varējuši atbrīvo- ies. Mums tas bija paredzēts mūžīgi. Vismaz tāda ajūta katram bija radusies. Anastasija parādījās starp nūsu sairstošajiem, bet vēl dzīvajiem ķermeņiem. Vi- 1as āda nebija caurspīdīga, viņa joprojām bija ģērbu- ies vecajā jaciņā un garajos svārkos. Viņa kaut ko tāstīja mūsu ķermeņiem, bet tie neko negribēja dzir- iēt. Gluži kā ieprogrammēti, tie mira un atkal dzima, mainoties lomām, atkārtoja savu rīcību. Tad Anastasija sāka veikli savākt atkritumus pie vienas no mūsu ķermeņu uzceltajām būvēm. Ar rokām viņa ātri savāca kaudzītē visapkārt izmētātos akmeņus un žagarus, ar kociņu viegli uzirdināja zemi, pataustīja, uzbužināja nobradāto zālīti, un zaļie stiebriņi sāka celties; ne visi, bet tie, kas vēl varēja pacelties. Anastasija saudzīgi iztaisnoja maza, nepilnu metru gara kociņa aizlauzto stumbru. Viņa samīcīja rokās valgo zemi, notriepa ar to ielauzto vietu un, saspiedusi to ar plaukstām, kādu bridi turēja, pēc tam uzmanīgi atlaida rokas, un kociņa stumbrs palika taisns. Anastasija izveicīgi turpināja darboties, un uz mūsu ķermeņu izmīdītās zemes, kur gandrīz vairs nebija augu, sāka pamazām veidoties viņas radīta maza oāze. Pie tās pieskrēja Borisa Moisejeviča ķermenis, sāka lēkāt pa zālīti, vāļāties tajā, tad uzlēca augšā un aizskrēja, bet pēc brīža atgriezās kopā ar kāda sardzes vīra ķermeni. Viņi izrāva mazo kociņu un sāka stiept akmeņus un kokus, veidojot no tiem kārtējo kroplīgo celtni.

Anastasija sasita rokas, mēģināja viņiem kaut ko teikt, bet, redzēdama, ka neviens joprojām uz viņas vārdiem nereaģē, apklusa. Labu brīdi viņa stāvēja apjukusi, rokas nolaidusi, pēc tam noslīga uz ceļiem, aizklāja seju ar plaukstām. Viņas matu cirtas uz pleciem trīcēja. Anastasija raudāja. Raudāja kā bērns.

Un gandrīz tūlīt parādījās tikko pamanāms zilgans starojums. Tas iedzina zemē mūsu elles brūnganos tvaikus, un mūsu miesa savienojās ar mūsu neredzamo «Es». Vienīgi mēs joprojām nespējām kustēties, taču ne vairs no bailēm, bet gan zilganā starojuma svētīgās tvīksmes dēļ. Debesīs virs mums riņķodama atkal mirdzēja ugunīgā lode. Anastasija pastiepa tai pret! rokas, un lode, mirklī pārvietojusies, atradās metni no viņas sejas. Anastasija sāka ar to sarunāties, un šoreiz es dzirdēju vārdus. Viņa sacīja lodei:

—     Paldies tev. Tu esi laba. Paldies tev par žēlsirdību un mīlestību. Cilvēki sapratīs, noteikti visu sapratīs, ar sirdi sajutīs. Nekad neatņem Zemei savu zilo gaismu, savu mīlestības gaismu.

Anastasija smaidīja, bet pār viņas vaigu ritēja asariņa. No lodes zilā apvalka uz Anastasijas seju tiecās ugunīgi zibens stariņi, tie veikli un uzmanīgi noņēma saulītē mirgojošo asaru, tad pēkšņi sāka trīcēt, pacēla to gluži kā uz pirkstgaliem un saudzīgi kā dārgumu ienesa lodes iekšienē. Lode notrīcēja, apmeta loku ap Anastasiju, nolaidās zemē pie viņas kājām, tad uzšāvās gaisā un pazuda debesu zilgmē, atstājusi uz zemes visu tā, kā bija agrāk. Un mēs atkal stāvējām savās vietās. Spīdēja saule, upe plūda tāpat kā iepriekš, tālumā bija redzams mežs, un arī Anastasija joprojām stāvēja mūsu priekšā. Mēs klusēdami lūkojāmies apkārt, es priecājos, visu redzot, un, domāju, arī pārējie priecājās. Vienīgi klusēja, varbūt no pārdzīvotā, bet varbūt pēkšņi pamanītā skaistuma dēļ…

Aleksandrs apklusa, it kā būtu iegrimis domās, un es mēģināju atjaunot sarunu:

—   Paklau, Aleksandr, varbūt nekas tāds, par ko tu man stāstīji, ar jums visiem nav noticis. Varbūt Anastasijai piemīt spēcīga spēja hipnotizēt? Esmu lasījis, ka daudzi vientuļnieki spēj hipnotizēt. Varbūt ari viņa ūs nohipnotizēja un uzbūra šo ainu.

—    Hipnoze, tu saki… Vai redzi sirmumu manos natos?

—    Redzu.

-i- Tas sirmums pēc tās reizes parādījās.

—     Nu, izbijies hipnozes laika, tad ari mati nosirmoja.

—   Ja pieņemam, ka tā bija hipnoze, tad jāizskaidro vēl kas noslēpumains.

—     Kas tieši?

—     Akmeņu un koku aizsprostojums strautā. Tas pazuda, tā vairs nav, strautiņš brīvi tek. Bet līdz šai vīzijai strautā bija aizsprostojums. Visi to redzēja, tas bija.

—    Jā. Tādas tās lietas…

—    Turklāt kāda nozīme tam, kas ar mums notika. Svarīgs ir kas cits. Es vairs nevaru būt tāds, kāds biju, nezinu, kā lai tālāk dzīvoju, ko un kur lai mācos. Kad atgriezos mājās, sadedzināju daudzas grāmatas, kuras sarakstījuši dažādi gudrie, skolotāji no dažādām zemēm. Man bija liela bibliotēka.

—    To tu veltīgi darīji. Labāk būtu pārdevis, ja pašam nevajag.

—     Nevarēju pārdot. Pat prātā nenāca tāda doma. Tagad ar gudrajiem un skolotājiem man ir savi rēķini.

—     Kā tu domā, Aleksandr, vai nav bīstami kontaktēties ar Anastasiju? Varbūt viņa patiešām ir kaut kas anomāls? Arī vēstulēs daži cilvēki raksta, ka viņa ir citas civilizācijas pārstāve, bet, ja tas ir tā, tad ar viņu kontaktēties ir bīstami, jo nav zināms, kas šai citai civilizācijai padomā.

—    Esmu pārliecināts par pretējo. Viņa tik ļoti izjūt un mīl Zemi, visu, kas aug un dzīvo uz tās, ka drīzāk mēs paši izskatāmies pēc pieklīdušiem atnācējiem.

—     Bet kas tad viņa ir? Vai zinātnieki galu galā spēj ko prātīgu pateikt? Kāpēc viņa operē ar tik lielu informācijas apjomu, kā tas viss ietilpinās viņas galvā, no kurienes viņas neizprotamās spējas un viņas stars?

—    Manuprāt, jātic viņas apgalvojumam: «Esmu cilvēks, sieviete.» Bet informāciju, man šķiet, viņa galvā nemaz netur. Drīzāk jau viņas nodomu skaidrība ļauj viņai izmantot Visuma datu bāzi. Un viņas spējas izriet no pilnvērtīga informatīvā nodrošinājuma. Visums viņu mīl, bet no mums piesargājas, tāpēc ari pilnībā mums neatklājas. Mūsu doma — tā ir mūsdienīga, mūsu sabiedrībā audzināta cilvēka doma, kuru bloķē stereotipi un konvencionalitātes. Viņai tā ir pilnīgi brīva, tādēļ ari ir grūti iedomāties, ka noslēpuma atminējums ir tieši tas, ka viņa ir cilvēks… Jā, viņa spēj radīt mūsu izpratnē neticamus brīnumus, es pats par to pārliecinājos. Mūsu apmeklējuma laikā atgadījās vēl kāds notikums, kuru nevar nosaukt citādi kā vien par brīnumu. Tas ir vēl mīklaināks, vēl grandiozāks nekā tas, kas notika ar mums.

Pēdējos vārdus Aleksandrs izrunāja ar jaušamu saviļņojumu. Viņš piecēlās un pagāja nostāk no ugunskura — naktī. Zvaigžņotās debess mirdzumā un dziestošā ugunskura tikko samanāmajā atblāzmā bija redzams, kā jaunais sibīrietis staigā turp un atpakaļ. Mana dzirde uztvēra īsas, aprautas frāzes. Aleksandrs runāja kaut ko nesaprotamu par zinātni, par psihologiem, par kaut kādām mācībām. Man apnika sēdēt un klausīties viņa saraustītajās un tādēļ nesaprotamajās frāzēs. Gribējās ātrāk uzzināt, ko, viņaprāt, tik grandiozu šo cilvēku acu priekšā paveica Anastasija.

Mēģināju viņu nomierināt:

—    Aleksandr, nomierinies taču, apsēdies. Pastāsti konkrētāk, kas tur tik grandiozs notika jūsu acu priekšā?

Aleksandrs atkal apsēdās pie ugunskura un iemeta tajā dažus sausus zarus. Taču bija jūtams, ko viņš vēl nav pilnībā nomierinājies. Laikam no uztraukuma viņš ar nūju tik strauji sabikstīja gailošās ogles, ka gaisā uzvirmojušais dzirksteļu spiets nobira gan pār viņu, gan pār mani, likdams abiem atlēkt nost no ugunskura. Kad viss norima, es beidzot varēju noklausīties viņa saviļņojošo stāstījumu:

—     Kādu divdesmit minūšu laikā Anastasija mūsu acu priekšā izmainīja mazas sādžas meitenes fizisko stāvokli, izmainīja viņas likteni un meitenes mātes likteni, pat iespaidoja vientuļās taigas sādžas ārējo veidolu. Un to visu paveica nepilnās divdesmit minūtēs. Pats galvenais — kā viņa to izdarīja! Neticami vienkārši!… Viņa… Tici nu pēc tā visa horoskopam. Es redzēju… Tāpēc jau ari sadedzināju grāmatas ar vie- dām muļķībām un dažādām «garīgām pamācībām».

—    Nu, redzi, pats taču saki, ka viņa dara pārcilvēciskus brīnumus, mistiskus, ja jau pat horoskopus pārveido. Bet grib saukties par normālu cilvēku. Būtu kaut mēģinājusi izlikties, ka ir gluži normāla, taču ne. Ari es viņai teicu, lai izturas tāpat kā visi cilvēki, tad viss būs normāli, bet izskatās, ka viņa nespēj kā visi. Žēl… Citādi viņa ir skaista un labsirdīga sieviete, gudra, spēj cilvēkus ārstēt, dēlu man dzemdēja… Bet dzīvot ar viņu kopā kā ar kādu citu nav iespējams. Es pat nespēju iedomāties, kā pēc visa dzirdēta kāds varētu ar viņu pārgulēt. Neviens nevarēs. Visiem vajadzīgas vienkāršākas sievietes, ne tik pārgudras. Viņa ar savu mistiku pati ir pie tā vainīga.

—    Pagaidi, Vladimir. Es tev tūlīt kaut ko pateikšu. Tikai tu uzmanīgi padomā par to, ko tev teikšu. Tas ir neticami, bet tu mēģini saprast. Tas ir visiem jāsaprot! Visiem! Varbūt mēs kopīgi spēsim apjēgt. Var- būl… Saproti, Anastasija ar meitenīti paveica neiedomājamu brīnumu, bet tur nebija nekādas mistikas, viņa neizmantoja nekādas zāles. Nekādas buršanās, nekādu šamanisku izdarību. Viņa, Anastasija, tu tikai padomā, paveica šo brīnumu, izmantojot vienīgi parastus, mums visiem zināmus cilvēciskus vārdus. Vienkārši, ikdienišķi vārdi, bet tie izskanēja vajadzīgajā vietā un īstajā brīdī. Ja psihologi izanalizēs viņas dialogu ar šo sādžas meiteni, viņi spēs saprast, cik tas ir psiholoģiski iedarbīgs. Ikviens, kas būtu izrunājis šos vārdus, būtu panācis līdzīgu efektu. Bet, lai tieši tādi vārdi īstajā brīdī ienāktu prātā, ir nepieciešams tas patiesums un nodomu skaidrība, par ko runā Anastasija.

—    Vai tad šos vārdus nevar vienkārši iemācīties no galvas?

—    Mēs visi tos sen zinām, runa ir par ko citu, par to, kas slēpjas aiz katra mūsu vārda.

—    Tu kaut kā nesaprotami runā. Labāk pastāsti, kas jums tur vēl notika. Ar kādiem vārdiem iespējams mainīt cilvēka fizisko stāvokli un likteni?

—    Jā, protams, es pastāstīšu.

Kad vardi izmaina likteni

Musu grupa pamazam atguvās pec pārdzīvotā. Neviens neko neteica. Mēs stāvējām katrs savā vietā un tikai pēc kāda brīža sākām lūkoties apkārt, kaut kā citādi uztverdami apkārtējo pasauli, it kā skatītu to pirmo reizi. Un tad mēs ieraudzījām, ka no sādžas nameļu puses mūsu virzienā nāk bariņš iedzīvotāju. Vietējo iedzīvotāju bija maz, cilvēku divpadsmit, visi, kas mitinājās nomaļās sādžas sešās mājelēs. Vieni vecīši. Viņu vidū bija arī pavisam nevarīgi. Tie, kuri varēja paiet bez nūjas, nesa rokās dažādus rīkus kāšus, airus. Bija skaidrs, ka viņi nāca aizstāvēt Anas tasiju. Vecie un nespēcīgie nāca pretī jauniem, spēcīgiem un apbruņotiem vīriem. Nāca bezbailīgi un ar stingru apņēmību aizstāvēt Anastasiju, lai kas arī būtu pretinieki.

Šo cilvēku apņēmība biedēja. Kad viņi bija pienākuši pavisam tuvu, priekšgalā ejošais sirmgalvis gumijas zābakos un ar airi rokās apstājās, arī pārējie apstājās. Viņi mūs ignorēja kā tukšu vietu. Sirmgalvis cienīgi noglaudīja savu bārdu un, skatīdamies uz Anastasiju, godbijīgi sacīja:

—     Labu veselību tev, Anastasjuška, no mums visiem.

—    Sveicināti, labie ļaudis, — atbildēja Anastasija, piespiedusi roku pie krūtīm un paklanījusies sirmgalvjiem.

—   Tagadiņ ūdens upē ātri izsīkst, — turpināja sirmgalvis, — vasara iegadījušies sausa.

—   Jā, sausa, — apstiprināja Anastasija, — bet lietutiņš vēl līs, upē ūdens celsies un atgūs iepriekšējo spēku.

Kamēr viņi tā sarunājās, no sirmgalvju bariņa iznāca kalsna dzeltenīgi bāla gadus sešus veca meitenīte. Viņai mugurā bija nonēsāta jaciņa, pāršūta no kāda lielāka apģērba gabala, tievajās kājelēs salāpītas zekbikses un novalkāti zābaciņi.

Es pēc tam uzzināju: šo meitēnu sauca par Aņutu. Sešus mēnešus vecu, ar iedzimtu sirdskaiti māte atveda viņu no pilsētas un atstāja pie vecīšiem, bet pati tā ari vairs ne reizi neparādījās. Runāja, ka viņa kādā jaunceltnē strādājot par krāsotāju. Aņuta piegāja pie Anastasijas, paraustīja viņu aiz svārkiem un teica:

—    Pieliecies, Anastasijas tant. Pieliecies zemāk.

Anastasija paskatījās uz meitenīti un notupās viņas

priekšā. Meitene ātri noņēma no galvas vecu baltu lakatiņu. Saslapināja ar siekalām tā maliņu un sāka uzmanīgi slaucīt nost sarecējušās asinis, kas strūkliņā bija tecējušas no brūces Anastasijas deniņos. Viņa rūpīgi centās notīrīt piekaltušās asinis, sirsnīgi runādama:

—    Anastasijas tant, tu vairs nemaz nenāc pasēdēt uz sava baļķīša krastmalā. Vectēvs teica, ka agrāk bieži esi nākusi. Uz baļķīša sēdēji un uz upi skatījies. Tagad vairs nenāc. Vectēvs man parādīja baļķīti, uz kura tu agrāk mēdzi sēdēt. Vectēvs parādīja, un tad es pati sāku tur iet. Sēdēju viena un gaidīju, kad tu atnāksi. Es ļoti gribēju uz tevi paskatīties. Man ir kāds noslēpums tev uzticams. Bet tu nenāc uz sava baļķīša pasēdēt, uz upi palūkoties. Varbūt tāpēc, ka tas jau gluži vecs kļuvis. Es vectēvu lūgtin lūdzu, un tad viņš atvilka jaunu baļķēnu. Lūk, tas tur guļ līdzās vecajam.

Meitene satvēra Anastasijas roku un sāka viņu vilkt uz baļķa pusi.

—      Iesim, iesim, Anastasijas tant, pasēdēsim uz jaunā baļķīša. Vectēvs uz tā ar cirvīti divas vietiņas iztēsa. To es viņam palūdzu, lai tad, kad tu atnāksi, līdzat varam pasēdēt.

Anastasija tūlīt izpildīja meitenes lūgumu, un viņas apsēdās līdzās uz baļķa. Kādu bridi abas sēdēja klusēdamas, nevienam nepievērsdamas uzmanību. It kā neviena cita tuvumā nebūtu. Un visi stāvēja klusēdami un nekustējās. Pēc tam meitene ierunājās:

—     Man vecmāmiņa par tevi daudz stāstīja. Kad viņa nomira, es sāku lūgties vectētiņu. Ari viņš par tevi stāstīja. Kad viņš stāsta, es domāju par savu noslēpumu. Vectēvs saka, ka tad, kad es biju maza, mana sirsniņa bijusi nekam nederīga. Pukstējusi nerit- miski. Reiz pavisam nevienmērīgi sākusi pukstēt. Tad ar laivu atveduši daktertanti. Daktertante teikusi: «Neko nevar iesākt ar tik sliktu sirsniņu. Jo tā nevienam neklausa. Un drīz pavisam nomiršot.» Vectēvs man pastāstīja, ka tu, Anastasijas tant, tad esot sēdējusi uz vecā baļķa un skatījusies uz upi. Pēc tam piecēlusies un ienākusi mūsu mājiņā. Paņēmusi mani uz rokām, noguldījusi pagalma zālītē, bet pati nogūlu- sies līdzās un savu roku uzlikusi uz manām krūtiņām. Lūk, šeit uzlikusi, kur dzirdams, kā sirsniņa pukst. Lūk, šeit, — un meitene piespieda savu roku krūškurvja kreisajai pusei. — Vectēvs teica, ka ari tu, Anastasijas tant, gulējusi man līdzās, gandrīz neelpodama, jo tava sirsniņa sākusi pukstēt klusi, klusi — tāpat kā manējā. Tad tavējā sākusi ātrāk pukstēt un manējo līdzi saukusi. Mana sirsniņa paklausījusi tavējai, un abas sākušas pukstēt vienā ritmā, kā vajag. Tā man vectētiņš stāstīja. Vai viņš man visu pareizi stāstīja? Vai pareizi, Anastasijas tant?

—    Jā, Aņečka. Pareizi stāstīja tavs vectēvs. Tava sirsniņa tagad vienmēr būs laba.

—  Tātad tava sirsniņa pasauca un mana paklausīja? Paklausīja, vai ne?

—    Jā, Aņečka, tava sirsniņa paklausīja.

—     Tagad pastāstīšu tev noslēpumu, Anastasijas tant. Ļoti, ļoti svarīgu noslēpumu!

—     Pastāsti man savu noslēpumu, Aņečka.

Aņuta piecēlās no baļķa un nostājās pretī Anastasijai, piespiedusi pie krūtīm tievās rociņas. Tad viņa pēkšņi… nokrita Anastasijas priekšā uz ceļiem un no uztraukuma apslāpētā balsī ierunājās:

—     Anastasijas tant, mīļā Anastasijas tant, palūdz savu sirsniņu! Palūdz! Lai tava sirsniņa pasauc manas mammītes sirsniņu. Lai mana mammīte atbrauc pie manis. Kaut uz vienu dieninu atbrauc. Pie manis. Tāds ir noslēpums. Lai tava sirsniņa… māmiņas… sirsniņu…

Aņuta no uztraukuma vairs nespēja parunāt un apklusa, cieši vērdamās Anastasijā. Anastasija, acis piemiegusi, raudzījās tālumā garām mazajai, ceļos noslī- gušajai meitenei. Tad viņa vēlreiz paskatījās uz bērnu un mierīgi atbildēja, atklādama biedējošo patiesību:

—     Mana sirsniņa, Aņečka, tavu mammīti nespēs pasaukt. Tava mammīte atrodas tālu pilsētā. Viņa mēģināja atrast laimi un to neatrada. Viņai nav savu māju, viņai nav arī naudas, lai nopirktu tev dāvanas. Taču bez dāvanām viņa negrib braukt. Viņai ir grūti pilsētā. Ja ari viņa kādreiz atbrauks pie tevis, viņai kļūs vēl smagāk. Tikšanās ar tevi viņai būs rūgts un mokošs pārdzīvojums. Vēl grūtāk un baisāk viņai kļūs dzīvot, jo ieraudzīs tevi tādu slimīgu un slikti apģērbtu. Ieraudzīs, kā sabrūk mājas jūsu sādžā, cik netīra ir mājele, kurā tu dzīvo. Vēl grūtāk būs tavai mammai tāpēc, ka viņa vairs netic iespējai izdarīt tev kaut ko labu. Netic, jo domā, ka jau visu ir izmēģinājusi un ka tāds liktenis viņai nolemts. Viņa ir padevusies pašas izdomātajai bezizejai.

Mazā Aņuta klausījās drausmīgo patiesību, un viņas ķermenītis trīcēja. Šķita, ka ir briesmīgi cietsirdīgi stāstīt kaut ko tādu bērnam.

Šķita, ka te daudz ieclerī- gāki būtu meli. Daudz pareizāk būtu noglāstīt nelaimīgās meitenes galviņu un apsolīt, ka māte drīz atbrauks. Ka gaidāma laimīga satikšanās. Bet Anastasija rīkojās citādi. Viņa pateica šim neaizsargātajam, bezpalīdzīgajam bērnam visu rūgto patiesību, kādu brīdi vēroja, kā vibrē viņas augums, tad atkal ierunājās:

—    Es, Aņečka, zinu, ka tu mīli savu mammīti.

—      Ml… Mīlu. Mīlu arī nelaimīgu… savu mammīti, — atbildēja bērna balstiņa jau uz raudāšanas robežas.

—    Tad dari savu māmiņu laimīgu. Tikai tu vienīgā, vienīgā uz visas zemes vari viņu darīt laimīgu. Tas ir ļoti vienkārši. Kļūsti vesela un spēcīga, mācies dziedāt. Tu būsi dziedātāja. Tava lieliskā un dzidrā balss dziedās kopā ar tavu Dvēseli. Tava māte var satikties ar tevi pēc divdesmit gadiem un, tevi ieraugot, kļūs laimīga. Bet tava mamma var atbraukt pie tevis arī nākamvasar. Līdz tam laikam tev jau jābūt veselai un stiprai. Līdz viņas atbraukšanai sagatavo māmiņai dāvanas. Parādi viņai savu spēku un skaistumu, un tu darīsi savu mammīti laimīgu, un laimīga būs jūsu tikšanās.

—    Bet es nekad nevarēšu būt vesela un stipra.

—     Kāpēc?

—    Daktertante. Baltā uzsvārci. Viņa pateica vecmāmiņai. Es dzirdēju, kā viņa teica: «Meitene vienmēr būs nīkulīga, jo ir «mākslīgā».» Es esmu mākslīgā. Mamma mani nevarēja ar krūti barot. Mammītes krūtīs nebija pieniņa. Bet bērni, kad ir maziņi, vienmēr dzer pieniņu no savu mammu krūtīm. Es redzēju, kad sādžā bija atbraukusi viena tante ar mazu bērniņu. Es biju aizgājusi uz to māju, kur viņa ciemojās. Man ļoti gribējās paskatīties, kā no mammas pupiņiem mazi bērni dzer pienu. Es centos sēdēt klusi, klusi. Bet mani vienmēr dzina projām. Tante sacīja: «Ko viņa tā skatās un acis nemirkšķina?» Es baidījos mirkšķināt, kad skatījos, lai neko nepalaistu garām.

—   Vai tu, Aņečka, domā, ka daktertante nav kļūdījusies, teikdama, ka tu nekad nebūšu vesela un stipra?

—    Kā gan viņa varētu kļūdīties? Viņai ir balts uzsvārcis. Viņai visi klausa — gan vectēvi, gan vecmāmiņas. Viņa visu zina. Ari to, ka esmu «mākslīgā».

—    Bet kāpēc tu gāji skatīties, kā bērniņu baro ar krūti?

—     Es iedomājos — paskatīšos, cik bērniņam ir labi, kad viņš ēd no mammītes pupiņa. Ieraudzīšu,

cik viņam ir labi, un arī man kļūs labāk. > ' >

—     Tev kļūs labāk, Aņečka. Tu būsi vesela un stipra, — mierīgi un pārliecināti sacīja Anastasija. Tad atpogāja jaciņu un atbrīvoja krūtis. Kā apmāta un sastingusi no pārsteiguma, Aņuta skatījās uz Anastasijas kailajām krūtīm. Krūšu galiņos parādījās piena lāsītes.

—     Pieniņš… māmiņas piens! Anastasijas tant, vai tu arī baro mazu bērninu? Vai tu esi māmiņa?

—    Ar šo pieniņu es baroju savu mazo dēlēnu.

Piena lāsītes kļuva aizvien lielākas un lielākas. >

Viena ietrīsējās no vēja pieskāriena. Tad vējiņš satvēra šo Anastasijas piena pilienu…

Kā zibenīga tērauda atspere Aņutas tievais augumiņš šāvās pakaļ šim pilienam. Viņa to notvēra. Krītot zemē, viņa notvēra mazo piena lāsīti savās plaukstiņās. Krītot viņa to notvēra pie pašas zemes. Pacēla pie sejas un pētīja mitro plankumiņu uz plaukstas. Tad pastiepa rokas pret Anastasiju.

—     Lūk, es to notvēru. Lūk, te tā ir. Jūsu dēliņa piens nenokrita zemē.

—    Tu izglābi lāsīti, Aņečka. Tagad tā ir tava.

—     Mana?!

—    Jā, tikai tava.

Aņuta pacēla savas plaukstas pie lūpām un pieskārās mitrajam plankumiņam. Acis aizvērusi, viņa ilgi palika pilnīgi nekustīga. Tad nolaida rokas, paskatījās uz Anastasiju un pateicīgi nočukstēja:

—    Paldies!

—    Pienāc tuvāk, Aņečka.

Anastasija satvēra pienākušo meitenīti aiz pleciem. Noglāstīja matus, tad, nosēdinājusi sev uz ceļiem, kā zīdainīti pielieca pie krūtīm un sāka klusi dziedāt. Aņutas lūpas bija tieši pretī Anastasijas krūts galiņam, un viņa kā pussnaudā sāka alkaini sūkt piena pārpilno krūti. Spriežot pēc diktofona, viņa pamodās pēc deviņām minūtēm. Pacēla galvu un uzlēca kājās.

—    Es… Ai, ko es izdarīju? Izdzēru jūsu dēliņa pie- ninu.

—    Neuztraucies, Aņečka. Viņam pietiks. Tu izdzēri pienu tikai no vienas krūts, bet otrā vēl palika. Viņam pietiks. Mans dēliņš var ēst ari putekšņus. Ja gribēs. Bet tu esi saņēmusi visu, lai nevajadzētu baidīties būt stiprai, skaistai un laimīgai. Tagad paņem no dzīves savu laimi, no katras dienas.

—    Es būšu stipra un vesela. Domāšu, kā mammīti sagaidīt, lai viņa nepārdzīvotu, kad mani ieraudzīs, bet ļoti priecātos. Tikai dziedāt nevarēšu. Agrāk mēs kopā ar vecmāmiņu dziedājām. Vecmāmiņa nomira. Es vectētiņu lūdzu un lūdzu, bet viņš nedzied. Vienīgi tad, kad degvīnu iedzer, tad uzdzied, un es viņam dziedu līdzi. Bet to ir grūti darīt, jo viņa balss ir tāda sēcoša. Mēģināju ari ar radiouztvērēju, taču tas ir vecs, šņāc un vārdus nevar saprast.

—    Aņečka, tu pagaidām pamēģini dziedāt bez vārdiem, atdarini putniņus, kad tos dzirdi, ūdeni, kad tas urdz, lapotnes šalkoņu un vējiņu, kad tas ir stiprs un auro zaros. Arī zālītei ir daudz skaņu. Daudz dzidru skaņu visapkārt dzirdēsi, kad vēlēsies dzirdēt. Tās arī mēģini atdarināt ar savu balsi. Tās būs tavas labākās skolotājas. Bet es iešu, Aņečka, paliec sveika. Man laiks iet.

Anastasija piecēlās. Aņuta palika sēžam, ieklausīdamās apkārtējās pasaules skaņās. Anastasija piegāja pie jaunā sardzes vīra, kas šāva uz viņu. Viņš vēl aizvien bija bāls, rokas tricēja. Viņa pistole mētājās turpat zemē. Anastasija viņam teica:

— Nevainojiet sevi, neplosiet savu Dvēseli. Tā nepiedalījās jūsu rīcībā. Tas ir instinkts. Jūs iemācījāties, neizvērtējot situāciju, aizstāvēt to, kas pavēlēts. Tā ari izstrādājas instinkts. Nav labi, ja tas ņem virsroku pār visu pārējo cilvēkā. Kad instinkts ir galvenais, tad cilvēks nav galvenais. Tad neveidojas cilvēks. Jūs padomājiet, varbūt ir labāk atgriezties pie sevis — pie cilvēka.

No Anastasijas balss mierīgajām intonācijām puisim pārstāja drebēt rokas, no sejas izzuda bālums. Kad viņa beidza runāt, apsarga seja līdz pat ausu galiņiem dega kā ugunīs.

Tad Anastasija atvadījās no sādžas sirmgalvjiem un devās taigas virzienā. Mēs klusēdami ilgi lūkojāmies viņai pakaļ. Un pēkšņi izdzirdējām apbrīnojami dzidru bērna balsi. Sēdēdama uz baļķēna, Aņuta dziedāja kādu senu, laikam no vecmāmiņas dzirdētu dziesmu. Un kā dziedāja! Viņas dzidrā balss pacēlās neparastā augstumā, piepildot izplatījumu un apburot Dvēseli.

Lietutiņš jau žūžo, Brālīts māsu šūpo.

Bralīts masu šūpo,

Dziesmiņu tai dūdo! >

Aņuta pabeidza dziesmu un sāka vērīgi skatīties uz mūsu grupu, kas vēl aizvien stāvēja kā sastingusi. Tad meitene piecēlās, pacēla no zemes tievu rīkstīti un sacīja:

—    Jūs esat slikti onkuļi. Tādi lieli, bet tik un tā slikti. — Pēc šiem vārdiem viņa tuvojās mums ar mazo rīkstīti rokās. Viņai klusēdami sekoja visi sādžinieki. Un tad mēs visi, visi kā viens sākām kāpties atpakaļ. Mēs kāpāmies atpakaļ līdz pat krastā stāvošajam tvaikonim. Tad grūstīdamies ātri uzkāpām uz tā pa trapu. Kad jau gatavojāmies novākt trapu, kapteinis pēkšņi ieraudzīja, ka uz klāja atrodas arī divi helikoptera lidotāji.

—   Un kurieni tad jūs? Kam pamētāt helikopteru? —

viņš abiem uzsauca.

Lidotāji nolēca krastā un metās pie savas tehnikas.

Mēs devāmies projām, atstājuši krastā mucas ar degvielu un teltis. Nevienam pat neienāca prātā tās nojaukt.

Radi savu laimi

Kad Aleksandrs pārtrauca stāstījumu, es nespēju apvaldīties, neizteicis savu nepatiku pret viņu:

— Attiecībā uz jums man viss ir skaidrs. Teltis viņi atstāja. Arī mucas. Žēl gan, ka tikāt cauri vienīgi ar sirmajiem matiem. Viņa — Anastasija — ir dīvaina. Uzreiz bija skaidrs, ikviens normāls cilvēks jau no pirmajiem vārdiem būtu nopratis, jūs ieraudzīdams,

būtu sapratis, kas stāv viņa priekšā un ko vēlas. Bet viņa sāka jums savu sirdi izkratāt

—   Viņa visu saprata. Saprata, kāpēc esam atnākuši un ko no viņas gribam. Saprata. Taču runāja tā, it kā cilvēka «Es» tumšās puses nemaz nebūtu. Viņa ignorēja tumšo pusi, vērsdamās vienīgi pie gaišās, kas bija ikviena dvēselē. Un tāpēc mūs ietekmēja. Es taču esmu zinātnieks. Savulaik aizrāvos ar psiholoģiju.

—    Atradies zinātnieks. Kam vajadzīga tava zinātne, ja tu domā ar atpakaļejošu datumu?

—    Tas notiek tāpēc, ka dzīve bieži vien izkārto savus notikumus ātrāk un precīzāk. Turklāt Anastasija izrādījās… Nē, es pagaidām atturēšos viņu izskaidrot, kā arī to otru parādību…

—    Kādu?

—    Kā tev to pateikt?… Saproti, tie vecīši un vecenītes no tālā taigas ciematiņa, viņi ari šobrīd nāk mums virsū. Un tievā meitenīte ar mazo žagaru rokās iet viņiem pa priekšu…

—    Uz kurieni iet? Kur?

—    Nāk virsū mums, visiem tiem, kuri tur bija un viņus redzēja. Es domāju, ka tas notiek vienīgi ar mani: tiklīdz aizveru acis, tā tūlīt viņus redzu, bet dažkārt viņi parādās, kad daru kaut ko tādu, kas, viņuprāt, acīmredzot ir nepieklājīgi. Biju domājis, ka tā notiek vienīgi ar mani. Bet es parunājos ar pārējiem… Tieši tas pats notiek ar visiem, kuri tur bija.

—     Bet tas taču notiek jūsu domās, iztēlē.-

—     Kāda tur atšķirība? Viņu priekšā tik un tā ir jāatkāpjas.

—    Kādas gan bailes var izraisīt nevarīgi un neapbruņoti sirmgalvji? No kā jūs izbijāties?

—      Pagaidām es pats vēl nesaprotu, no kā mēs

izbijāmies. Varbūt paši no sevis, varbūt mēs pārkāpām kādu visatļautības robežu?…

—     Kādu tur vēl robežu? Prātā var sajukt, dzirdot tādu filozofēšanu. Varbūt domāt vajag tajā brīdī, kad kaut ko dari?

—     Varbūt tajā brīdī vajag domāt… Mums visiem par to būtu jāpadomā…

—     Bet kur tu rāvi to, ka pēc Anastasijas sarunas ar Aņutu mainījās gan meitenes, gan viņas mātes liktenis? Un pat sādžas iedzīvotāju liktenis.

—   Es taču tev saku, ka biju aizrāvies ar psiholoģiju. Kā zinātnieks varu tev teikt: Anastasija pilnībā izmainīja Aņutas dzīves programmu. Vecīšu apgādībā pamests slims bērns, maza meitenīte bezpalīdzīgi sēdēja netīra nameļa kaktiņā un gaidīja atbraucam savu mammu. Viņai apgalvoja: «Atbrauks tava mammīte. Rotaļāsies ar tevi, atvedīs dāvanas.» Apgalvoja, domādami, ka melojot dara labu darbu. Bet viņas māte tajā laikā pilsētā, bezcerīguma pārņemta, nodzērās. Melīgie apgalvojumi lika meitenei nodoties neauglīgai gaidīšanai. Tā ari mēs dzīvē bieži vien gaidām brīnumu no augšas. Kādam ir jāatnāk un jādara mūs laimīgus, jāizmaina mūsu liktenis. Vai tas nav īstais iemesls, kāpēc rīkojamies kūtri vai arī ļaujamies bezdarbībai? Nepadomājam, ka mums jau tā visa kā ir diezgan iedots un ka mums pašiem jāsagaida ar dāvanām tas, kurš pie mums atnāks.

Anastasija izmainīja likteni, nākotni ar savu vienkāršību un atklātību. Padomā tikai — ar visvienkāršākajiem, no sirds pateiktiem vārdiem var izmainīt likteni. Es vairākkārt noklausījos Anastasijas un Aņutas dialoga ierakstu. Un, manuprāt, ja kāds cits tā būtu aprunājies ar meiteni, sekotu tieši tāds pats efekts. Un vajag pavisam nedaudz, lai runātu tāpat kā viņa. Vajag nemelot. Vajag no sirds gribēt cilvēkam palīdzēt. Palīdzēt, nevis vienkārši līdzi just. Jābūt brīvam no karmis- kām dogmām vai, pareizāk, jābūt par tām stiprākam. Var jau parunāt par karmu, par nenovēršamību, par karmisku nolemtību attiecībā uz mazo slimo meitenīti. Taču Anastasija izrādījās stiprāka par šo nolemtību. Viņa tai vispār nepievērsa uzmanību. Arī cits tā varētu. Jo viss tika paveikts ar vārdiem, ar parastiem, ikdienā lietojamiem vārdiem. Tikai tiem jāizskan vajadzīgajā vietā un vajadzīgajā laikā, noteiktā secībā. Ar prātu to ir grūti paveikt. Iespējams, tieši nodomu skaidrība, par ko runā Anastasija, automātiski izkārto šos vārdus noteiktā secībā, tāpēc tie ir tik iedarbīgi.

—    Nu, tās ir tikai tavas teorijas, pieņēmumi. Vajag ari reālajā dzīvē, nākotnē ieskatīties, pārliecināties, vai liktenis kaut kādu vārdu rezultātā tiešām izmainīsies. Bet kas gan var izmainīties šīs meitenītes dzīvē? Ja nu vienīgi kāds brīnums notiks.

—    Brīnums arī notika. Izrādījās, ka visi brīnumi ir mūsos pašos.

—     Kāds brīnums notika?

—   Mazā Aņuta pārprogrammējās. Salauza visas kar- mas — gan savējo, gan apkārtējo cilvēku.

—     Ko nozīmē «salauza»? Kā tu to zini?

—    Es zinu. Pēc kāda laika es aizbraucu uz to sā- džiņu. Nolēmu aizvest Aņutai savu radiouztvērēju, ja reiz viņas aparāts sprakšķ, un antenu uzlikt uz jumta. Eju uz meitenes māju pa salabotu koka trotuāru. Agrāk tas bija galīgi satrunējis, bet tagad visi satrunējušie dēļi nomainīti ar jauniem. «Skat tikai, kas izdarīts,» nodomāju, «diez kādā sakarā notikusi tāda labiekārtošana?» Aņutas vectēvu ieraudzīju sēžam uz lieveņa un mazgājam spainī zābakus. Sasveicinājos un pastāstīju par brauciena mērķi.

—    Nu, labi, — teica vectēvs. — Ej iekšā, ja reiz tā. Tikai vajadzēs novilkt apavus. Kā redzi, pie mums valda jauna kārtība.

Uz lieveņa novilku apavus. Kopā ar vectēvu iegājām iekšā. Tur viss, kā jau laukos, iekārtots ļoti vienkārši, tomēr tīri un mājīgi.

—   Mazmeitiņa tādu kārtību ieviesa, — paziņoja vectēvs. — Ilgi viņa ņēmās. Grīdu berza, visu pārmazgāja. Vairāk nekā nedēļu no rīta līdz vakaram darbojās kā uzvilkta. Atpūšas un atkal ķeras pie uzkopšanas. Pierunāja mani sienas nobalsināt. Tagad, ja ieeju iekšā zābakos, uz grīdas paliek pēdas, viņa tūlīt ņem lupatu un uzslauka. Tad jau labāk tās pēdas neatstāt. Čību mums nav. Čību vietā viņa vecas galošas izmanto. Uzvelc galošas. Apsēdies.

Es apsēdos pie galda, kas bija apklāts ar vecu, bet tīru galdautu. Vienā vietā galdauts bija izdilis, un izdilušajā vietā, cik vien rūpīgi spējusi bērna roka, bija piešūts krāsains zaķīša formā izgriezts auduma gabaliņš. Galda vidū stāvēja stikla glāze, no kuras kā baltas ziedlapiņas bija izspraukušies salvešu vietā rūpīgi salocīto burtnīcas lapu stūrīši.

—    Skatos, jūsu sādžu sākuši labiekārtot. Arī jums varas iestādes uzmanību pievērsušas, ja jau koka trotuārs saremontēts, — sacīju vectēvam.

Bet viņš man atbild:

—     Ne jau varas iestādes pie mums rīkojas. Tām par mums nav nekādas daļas. Mazmeita Aņuta kļuvusi par nemiera garu.

—    Kā — Anuta? Vina taču vēl maza, lai saremontētu trotuāru. Turklāt dēļi ir smagi.

—    Dēļi ir smagi. Jā… Biju sataisījies uz medībām. Lūdzu kaimiņieni, lai pieskata Aņutu. Bet mazmeita man saka: «Ej, vectēv, savās darīšanās. Neuztraucies, es pati ar visu tikšu galā. Tikai atļauj man to dēli, kas pie šķūnīša stāv, pazāģēt.» Pabrīnījos, bet tad nodomāju: lai jau bērns rotaļājas, ja grib. Uzliku dēli uz pagales, iedevu zāģi, vienroci, un devos medībās. Pēc tam kaimiņiene pastāstīja. Aņutka izvilkusi no trotuāra satrunējušā dēļa gabalus. Ar auklu nomērījusi un atbilstoši šim mēram sākusi zāģēt manis iedoto dēli. Kaimiņiene stāsta, ka pusi dienas zāģējusi, tomēr galā tikusi. Tad aizvilkusi dēli līdz trotuāram un ielikusi satrupējušā vietā.

—    Kā tad viņa — tik vāja un vārga — varēja aizvilkt smago dēli?

—    Viņai uzradās palīgs. Pirms diviem mēnešiem Aņuta iedraudzējās ar Sibīrijas laiku. Kāda večiņa sādžas otrā galā nomira. Varens suns palika. Jau bērēs Aņuta visu laiku to glāstīja. Tad nesa sunim ēdienu. Sākumā laika negāja prom no sava pagalma, kaut arī māja bija tukša. Vecā bija dzīvojusi viena pati. Vairākas dienas Aņuta baroja suni. Beidzot tas viņai sekoja, un tagad neatstājas ne soli. Vecais suns palīdz mazmeitai visās lietās. Arī dēli vilkt palīdzēja. Aņuta apmeta dēlim auklu, aiz viena tās gala vilka pati, bet otrā ar zobiem iekodās spēcīgais suns. Tā viņi pa abiem atstiepa dēli vajadzīgajā vietā. Pēc tam Aņuta palūdza kaimiņienei naglas, paņēma manu āmuru. Un tad mēģināja dēli pienaglot, bet nekas viņai neiznāca. Kaimiņiene ieraudzīja, kā viņa sēž uz trotuāra un mēģina iedzīt naglu. Roku sev līdz asinīm ar āmuru bija savainojusi. Suns sēž līdzās, skatās un smilkst. Kaimiņiene piegāja, atņēma āmuru un pienagloja dēli.

Nākamās dienas pievakarē kaimiņiene ieraudzīja, ka Aņuta kopā ar savu suni atkal stiepj dēli. Lai citu caurumu trotuārā aizlāpītu.

«Vai tu, Aņuta, gribi visus caurumus ar jauniem dēļiem aizsist? Citu sev piemērotu nodarbošanos nevari izdomāt?» jautājusi kaimiņiene. Bet mazmeita viņai atbildējusi: «Ļoti vajag, krustmāmiņ, tā izdarīt, lai trotuārs gar visām mājiņām būtu kārtībā — bez caurumiem. Citādi pēkšņi atbrauks ciemiņi, ies pa to, ieraudzīs caurumus — un viņu labais noskaņojums būs sabojāts. Ari mana mammīte, kad atbrauks, var satraukties, ieraudzījusi izpuvušās vietas.»

Kaimiņiene pienagloja otru dēli. Bet pēc tam sāka ar visiem rāties. Staigā pa sētām un kliedz uz visiem: «Salabojiet trotuāru pie savām mājām! Nevaru noskatīties, kā bērns jūsu nolaidības dēļ nomokās. Rokas asinis sasitis.»

Tad, rau, katrs ari salaboja trotuāru savas mājas priekšā. Lai nebūtu jāklausās kamiņienes pārmetumi.

—     Kur tagad ir jūsu mazmeita? — jautāju sirmgalvim.

—    Aizstiepa krāsu uz sādžas malējo namiņu, tur, pie vecajiem Losiniem, iespējams, ari pārnakšņos. Jā… Tur varbūt ari pārnakšņos…

—     Kādu krāsu, kāpēc?

—    Parasto eļļas krāsu, spilgti oranžu. Viņa to pie tvaikoņa iemaina pret zivīm. Mazmeitai atkal jauni untumi.

—     Kādi untumi?

—   Viņa izdomājusi, ka visām mājām jāizskatās priecīgām. Kā pienāk tvaikonis, nu tas, kurš noķertās zivis savāc, viņa stiepj uz turieni zivis un atdod par krāsu. Pēc tam stiepj kārbu uz kādu no mājām. Lūdz, lai logu rāmjus nokrāso. Un veciši krāso. Drīz arī man kārta pienāks. Lai nu būtu! Nokrāsošu. Kāpēc lai nenokrāsotu? Varbūt patiesi būs labāk, ja namiņi no ārpuses izskatīsies priecīgāki.

—     Kur vina nem zivis?

—    Pati tās ķer. Katru dienu kaut trīs, kaut divus baltos lašus atnes no rīta, bet gadās — arī vairāk. Kaut reizi būtu pārnākusi tukšā, tak ne — tās zivis ķeras uz viņas āķiem. Un mani, radikulīta nomocītu, katru rītu modina: «Celies, vectēv. Iesāli zivis, lai neaiziet postā.» Un tā katru ritu, — bez dusmām stāstīja vectēvs.

—    Kā tad viņai izdodas tikt galā ar zvejas rīkiem? Vienai?

—     Es tak saku, ka viņai ir palīgs — tā Sibīrijas laika. Suns vecs, bet gudrs, klausa viņu. Visos untumos atbalsta. Aņuta ņem manu ūdu ar pieciem āķiem, uzliek uz tiem ēsmu un kopā ar suni vakarā dodas uz upi, tur viņai ir iemīļota vietiņa. Vienu ūdas galu piesien krastā pie tapas, pēc tam otru aptin ap nūjas galu, suns satver to zobos un peld. Peld, kamēr Aņuta krastā to mudina: «Peldi, Draudziņ, peldi Draudziņ.» Un suns velk ūdu, kamēr Anuta vinu skubina. Kad ir aizvilcis līdz noteiktai vietai, Aņuta aicina suni atpakaļ: «Pie manis, Draudziņ, pie manis, Draudziņ.» Suns palaiž nūju vaļā un — atpakaļ uz krastu. Nu, labi, gulēsim.

Vecais uzrāpās uz krāsns, bet es atgūlos uz koka dīvāna. Atmodos rītausmā, izgāju pagalmā un ieraudzīju…

Lejā pie upes Aņuta, satvērusi ūdu aiz gredzena, vilka to ārā. Viņai palīdzēja milzīga Sibīrijas laika. Suns, iekodies ūdas gredzenā, atspērās un kāpās atpakaļ. Abi kopīgiem spēkiem vilka ārā ūdu ar gluži pieklājīgu lomu. Aņuta bija apāvusi vismaz trīs izmērus lielākus, nekā viņai vajadzētu, gumijas zābakus. Apāvusi basās kājās. Kad loms bija pievilkts pie krasta, viņa paķēra dukuru un aizskrēja izņemt zivis. Laika, atspērusies ar ķepām, turēja zobos ūdas gredzenu. Aņuta iebrida ūdenī dziļāk, nekā ļāva zābaki, un ūdens sāka plūst pāri stulmiem. Izvilkusi ūdu krastā, viņa noņēma no āķiem trīs pieklājīga lieluma zivis un ielika tās maisā. Pēc tam kopā ar suni satvēra auklu un sāka vilkt finiera gabalu, uz kura atradās šis maiss. Aņutas zābakos šļakstēja ūdens, traucējot viņai iet. Meitene apstājās, novilka vienu zābaku, tad otru un, basām kājām stāvēdama uz aukstās zemes, izlēja no tiem ūdeni. Uzvilkusi slapjos zābakus, viņa turpināja iet.

Kad viņa kopā ar suni atvilka rīta lomu līdz lievenim, es ieskatījos meitenes sejā un biju pārsteigts. Sārtie vaigi, apņēmību izstarojošās acis un laimīgais smaids bija viņu pārvērtis gluži citā cilvēkā, kas nelīdzinājās tai iepriekšējai dzeltenīgi bālajai un slimīgajai meitenei. Anuta sāka modināt vectēvu, un viņš tusnīdams norāpās no krāsnsaugšas, uzmeta plecos vējjaku, paņēma nazi, sāli un devās ķidāt zivis. Kad Aņuta cienāja mani ar tēju, es pavaicāju, kāpēc viņa ik dienu tādā agrumā stiepj mājās zivis.

— Tēvocīši no tvaikoņa, kas kursē pa upi, ierodas un savāc no mums zivis. Man par tām dod naudu. Vēl es viņiem palūdzu atvest krāsu mājiņām. Viņi atveda. Un skaistu audumu kleitai atveda. Par šo audumu es viņiem atdevu visas nedēļas laikā saķertās zivis, — atbildēja meitene un parādīja lieliskas zīda drānas gabalu.

—    Bet te jau pietiek ne vienai kleitai vien. Kāpēc tev vajag tik daudz? — es jautāju.

—     Tā nav man. Tā ir dāvana manai mammītei, kad vina atbrauks. Vēl es viņai uzdāvināšu lakatiņu un garas krelles.

No veca, apbružāta kofera Aņuta izvilka sieviešu importa zeķbikses, pērļu virteni un brīnišķīgu puķainu lakatu:

—   Lai mammīte nepārdzīvo, ka nevar nopirkt man dāvanas. Tagad es pati viņai visu pirkšu. Lai mammīte nedomātu, ka viņas dzīve nav izdevusies.

Es skatījos, kā viņa priecīgi cilā mātei paredzētās dāvanas, kā laimīga par tām tīksminās, un sapratu: no bezpalīdzīgas, nožēlojamas, uz citu palīdzību gaidošās būtnes Aņuta ir pārvērtusies par darbīgu un pašpaļāvīgu cilvēku. Un jūtas laimīga, ka viņai izdodas, bet varbūt šo laimes sajūtu radīja vēl kas cits… Tagad es uzskatu, ka ikviena cilvēka laime ir viņā pašā. To nosaka noteikts apziņas līmenis. Jautājums tikai, kā sasniegt šo līmeni! Anastasija palīdzēja mazajai Aņutai. Vai viņa spēs palīdzēt arī visiem pārējiem? Bet varbūt mums pašiem kaut kā jāiemācās to apjēgt…

Aleksandrs apklusa, un mēs katrs domājām ko savu. Ietinies puskažociņā un atspiedis galvu pret baļ- ķēnu, es sāku skatīties uz spožajām ziemeļu zvaigznēm. Šķita, ka tās atrodas pavisam tuvu virs mums un ari sildās ugunskura liesmās. Es mēģināju iemigt.

Pagulējuši kādas trīs stundas, mēs ar Aleksandru piegājām pie kutera. Pirms atgrūst kuteri no krasta, Aleksandrs pēkšņi man paziņoja:

—    Domāju… Nē, esmu pārliecināts. Nav vērts tev doties taigā. Anastasiju tu tagad neatradīsi. Neviens neatradīs, ari tu ne.

—    Kāpēc?

—     Anastasija ir aizgājusi. Aizgājusi dziļāk taigā. Viņa nevarēja neaiziet. Ja tu iesi, vari aiziet bojā. Tu neesi piemērots taigai. Un tev taču vēl jāraksta. Jāizpilda viņai solītais.

—    Lai rakstītu tālāk, man jādzird viņas atbildes uz daudziem lasītāju jautājumiem. Par bērnu audzināšanu, par reliģijām…

—    Neviens viņu tagad neatradis.

—   Tu tā kā sabojāta skaņuplate: neatradīs, neatradis. Es zinu, kur atrodas viņas nora, atradīšu.

—    Saku, ka neatradīsi. Anastasija nevar nesaprast, ka tagad sākušās viņas medības.

—    Kādas medības? Vai kāds uzpērk vietējos medniekus? Kā jūs ar Jegoriču?

—     Mēs abi ar Jegoriču mēģinām pārliecināt, lai viņu netraucē. Kad neizdodas pārliecināt, aizvedam uz pretējo krastu. Vietējie mednieki nav uzpērkami, viņiem ir savi likumi un savas vērtības. Par Anastasiju viņi zināja vēl pirms tevis. Izturējās pret viņu ar dziļu cieņu. Pat savā starpā runāja ļoti uzmanīgi. Nepatiks medniekiem redzēt taigā svešinieku, turklāt viņi šaujot allaž trāpa mērķī.

—     Kas tad viņu medī?

—   Tas, kurš atveda mūs līdz šodienai tādus, kādi mēs esam… Un ari turpina vest.

—    Vai konkrētāk nevar?

—     Konkrētāk katram pašam jāizskaitļo.

—    Un tomēr — kurus tu domā? Tādus kā Boriss Moisejevičs?

—     Ko nu viņš — viņš ir tikai instruments. Kaut kas neredzams ar mums spēlējas. Ari Boriss Moisejevičs ir sācis to saprast, ari tas, kurš aiz viņa stāvēja, šķiet, ir sapratis.

Kas mēs esam?

—     Pirms mēneša Boriss Moisejevičs vēlreiz bija ieradies šajā pusē, — stāstīja Aleksandrs. — Jau bez apsardzes un palīgiem. Bija kluss un domīgs, kad mani sameklēja. Runājām ar viņu visu dienu. Tā drīzāk bija nevis saruna, bet gan viņa grēksūdze. Ne man protams, bet gan grēksūdze sev pašam. Viņš man uzdāvināja savas atskaites kopiju par kontaktēšanos ar Anastasiju. Es priekš tevis izrakstīju no tās fragmentus. Vai gribi, lai nolasu?

—     Kam šī atsaite bija paredzēta?

—    Nezinu, arī pats Boriss Moisejevičs nezina. Ar savu pasūtītāju viņš tikās solīdā zālē pie kamīna. Pasūtītājs nosauca sevi par starptautiskas akadēmijas pārstāvi. Bet akadēmiju tagad daudz saradies, tiec nu skaidrībā, kura no tām ir nopietnāka. Tagad par nopietnību spriež pēc finansējuma apjoma. Šis pasutītajs neskopojās ar finansējumu, visu braucienu tūlīt apmaksāja skaidrā naudā, apsolīja grupai krietnu prēmiju, kā ari visas Borisa Moisejeviča vadītās nodaļas iekļaušanu nopietnā zinātniskā programmā, kas saistīta ar Anastasiju. Kad pēc atgriešanās Boriss Moisejevičs ar viņu satikās un nodeva atskaiti, pasūtītājs to pārskatīja diezgan pavirši. Šķita, ka viņš jau bija par visu informēts. Iesvieda atskaites lapas kamīnā, bet Borisam Moisejevičam sacīja:

—    Jūsu uzdevums bija nodibināt kontaktus ar objektu «X», kā jūs paši nosaucāt Anastasiju. Izpildot uzdevumu, jūs pielietojāt ne vien savas zinātniskās metodikas un spēju pārliecināt, bet ari vardarbību. Vardarbība — tā bija jūsu iniciatīva. Mēs nolēmām dubultot jūsu honorāru par ekspedīcijas organizēšanu, taču turpmāk pārtraukt mūsu attiecības. Saņemiet savu honorāru, — viņš norādīja uz krēslam līdzās nolikto diplomātu, — uz aizmirstiet par ekspedīciju.

Boriss Moisejevičs mēģināja paskaidrot, ka vardarbība notikusi nejauši un ka viņam pašam tas nepatīk, ka viņš saprot, kādu ļaunumu viņa grupas neveiklība nodarījusi turpmākajiem kontaktiem ar Anastasiju, tāpēc viņš personiski no honorāra atsakās.

Tad pie kamīna sēdošais cilvēks piecēlās un iebildumus nepieļaujošā balsī pavēlēja:

—    Ņemsi gan. Un iesi projām. Ne jau ar šo lietu, bet gan ar naudu bija saistīta tava degsme. Tad saņem to. Vairāk tu mums nebūsi vajadzīgs.

Boriss Moisejevičs paņēma diplomātu ar naudu un izgāja no plašās zāles. Viņš gribēja sadalīt naudu līdzīgās daļās ekspedīcijas dalībniekiem, taču ne visi ņēma. ī nauda it kā uzsvēra tā nepatīkamā milzīgos apmērus, ko bija nodarījuši cilvēki, ekspedīcijas dalībnieki.

—    Kāpēc tu man sagatavoji tikai izrakstus no šīs atskaites? — jautāju Aleksandram.

—     Spriežot pēc grāmatas, tev ne visai patīk lasīt darbus, kuros ir daudz nesaprotamu terminu. Es centos izrakstīt galveno, turklāt bez īpašas terminoloģijas.

—     Un kas tur ir teikts par Anastasiju?

Aleksandrs izņēma no kabatas mašīnraksta lapas

un man nolasīja:

—     «Objektu «X» nevar pētīt ar parastām, mums zināmām zinātniskām metodēm. Zinātniskajās aprindās vispārpieņemtie vērtēšanas kritēriji nenovēršami radīs noteiktus rāmjus, atstājot ārpus tiem agrāk nezināmas to parādību īpašības un iespējas, kas rodas un ir saistītas ar atsevišķām situācijām, ko visdrīzāk nosaka objekta «X» mainīgais psihiskais stāvoklis. Kā informatīvais avots dažādās zinātnisko pētījumu jomās objekts var būt nepārspējams salīdzinājumā ar zinātnei pazīstamiem avotiem. Pats objekts, kā liekas, nav informācijas nesējs. Tam nepiemīt interese iegūt un analizēt informāciju, tomēr, rodoties nozīmīgam mērķim un — kā sekām — vēlmei, informācija nonāk pie objekta jau atlasītā un vajadzīgā daudzumā un objekts «X» momentāni var atrast tai praktisku pielietojumu.

Mūsu grupa spēja izvirzīt tikai dažas hipotēzes, taču tā «eksperimentālā» ceļā apstiprināja virkni objekta «X» izteikumu attiecībā uz augiem. Konstatēja stara pastāvēšanas faktu. Attiecībā uz šo staru nevar lietot tādus zinātniskos terminus kā «torsionu lauki,» «radioviļņu starojums». Tos var izmantot, bet vienīgi tāpēc, ka nav citu, piemērotāku.

Mūsuprāt, visneticamākā un visapšaubāmākā šķita iespēja iekļaut, iešifrēt grāmatas tekstā tādas kombinācijas un zīmes, par kurām objekts «X» saka, ka tās nāk no «mūžības dzīlēm un kosmosa bezgalības». Pēc paša objekta apgalvojuma, šīs zīmes varot labvēlīgi iedarboties uz cilvēkiem.

Mēs bijām paredzējuši veikt virkni eksperimentu, salīdzinot cilvēka fizioloģiskos parametrus pirms un pēc grāmatas izlasīšanas, pārmaiņu konstatēšanai izmantojot medicīnā lietotās ierīces. Tagad tam vairs nav lielas jēgas.

Jau tagad esam spiesti konstatēt, ka šo zīmju esamība ir neapstrīdama. Tās iedarbojas nevis caur fizioloģiskajiem, materiālajiem orgāniem, bet gan kaut kādā nemanāmā, nemateriālā sociuma līmenī.

Rodas iespaids, ka vidē, kurā uz zemes dzīvo cilvēki, sākas reakcija, kuru mēs nespējam nedz kontrolēt, nedz ari apturēt

Galvenais fakts, kas liecina par tās esamību, ir to cilvēku psihiskā reakcija, kuri saskārušies ar grāmatu. Aptauja, testēšana, lasītāju korespondences analīze parāda, ka loti daudziem cilvēkiem pēc grāmatas izlasīšanas atraisījušās jaunrades spējas, kas izpaužas dzejoļu, zīmējumu un dziesmu radīšanas veidā. Daudzi sajūt nepieciešamību pieskarties augam, iestādīt augu, mainīt profesiju. Atsevišķos gadījumos pēc grāmatas izlasīšanas ļoti uzlabojas pašsajūta, pazūd slimību simptomi.

Mēs veicām eksperimentu ar trīsdesmit cilvēkiem, kuriem bija dažādas kaites. Viņiem tika piedāvāts psihoterapijas un ārstnieciskā miega kabinetā lasīt šo grāmatu. Divdesmit septiņiem bija vērojama emocionāla koncentrēšanās, miegs nenāca, bet asinīs paaugstinājās hemoglobīna līmenis. Ja pieņemam, ka lasītāju reakciju izraisa spilgtais literāri mākslinieciskais tēls, tad var apgalvot — šis tēls psiholoģiskā iedarbīguma ziņā ievērojami pārspēj visus līdz šim zināmos, arī klasikas un Bībeles tēlus.

Šā apgalvojuma neapstridamību parāda to lasītaju procents, kuri izpauduši savu attieksmi poētiskā vai citā radošā formā. Vidējais statistiskais rādītājs ir 1 pret 19. Turklāt autora izteiksmes stils ir vienkāršs līdz primitīvismam. Netiek ievērotas literāri mākslinieciskās jaunrades likumības, tekstā ir gramatiskas kļūdas. Tomēr teksta testēšana, izmantojot datorprogrammu, lai noskaidrotu, cik viegli tas lasāms, parāda, ka lasīšanas vieglums sasniedz astoņdesmit un vairāk procentu!

Tieši kontaktējoties ar objektu «X», mēs novērojām parādību, ar kuru līdz šim nebijām sastapušies un kura neatbilst nevienai no tām, ko ir novērojuši un aprakstījuši ufologi. Mēs novērojām lodveidīgu enerģētisku sabiezinājumu, kas līdzinājās lielam lodveida zibenim. Tā enerģētiskais potenciāls pārspēj mūsdienu zinātnē pastāvošos priekšstatus par dabas enerģiju spēku. Tā spēja lokāli mainīt zemes gravitācijas lauku ļauj tam vienā mirklī pārvērst kosmiskos putekļos visu, kas nesakņojas zemē.

Mūsu kontaktēšanās brīdī Zemes gravitācija tika izmainīta pavisam nedaudz, taču, tās spēkam palielinoties, visi materiālie priekšmeti un mēs varējām nokļūt kosmosa bezdibenī. Tajā pašā laikā gravitācijas lauks ap objektu «X» nemainījās, kas liecina par to, ka iespējama selektīva darbība.

Pirms Zemes pievilkšanas spēka mainīšanās samazinājās dienas gaismas zilais spektrs.

Var izvirzīt hipotēzi par to, ka tā saucamais zemes pievilkšanas spēks ir atkarīgs nevis no pašas Zemes, tās masas, bet gan no gaismas spiediena, kas nāk no kosmiskiem objektiem, no enerģijām vai arī no Zemes apvalka, ko kāds radījis.

lai gan objektam «X» ir iespēja saņemt liela apjoma informāciju, tas necenšas to analizēt un uztver šo informāciju jūtu, intuīcijas līmenī, kā rezultātā veidojas iespaids par šā objekta naivumu. Objekta «X» attiecības ar enerģētisko sabiezinājumu ir ikdienišķas un vienkāršas, tās balstās uz jūtām, pilnīgi izslēdzot verdzisku padevību un pielūgsmi. Ievērojot savstarpēju cieņu, tie saglabā pilnīgu rīcības brīvību.

Mūsu novērotajam mirdzošajam enerģētiskajam sabiezinājumam piemīt saprāts un — kas ir visneticamākais — jūtas. Kaut ko tādu ufologi nav konstatējuši nevienā no NLO. Par jutekliskumu liecina tas, ka kontaktēšanās laikā enerģētiskā sabiezinājuma stari glāstīja objekta «X» kājas un matus, turklāt tas pats ar savu darbību reaģēja uz objekta «X» emocionālo stāvokli.

Līdz ar spēju fizioloģiski iedarboties uz matēriju mūsu redzētajam objektam piemīt arī psiholoģiskas iedarbes spēja.

Hipotēzes līmenī objektu «X» var uzskatīt par zemes cilvēku, ar kuru periodiski stājas kontaktā ārpus- zemes civilizācijas pārstāvji vai ari kāda zinātnes neizpētīta dabas parādība. Hipotēzes līmenī ari pašu objektu «X» varētu attiecināt uz vienu no ārpuszemes civilizācijām, taču paša objekta apgalvojums «Esmu cilvēks, sieviete» neļauj mums to darīt. Šāds apgalvojums noved mūs strupceļā, jo rodas jautājums: «Kas tādā gadījumā esam mēs?» Vai ari citāds: «Vai cilvēce ir gājusi pa progresa vai regresa ceļu?»»

Cilvēku radītie mutanti

— Labi, pietiek, — es pārtraucu Aleksandru. — Man Anastasija ir vientuļniece. Es domāju, ka viņa ir cilvēks, kaut arī ar neparastām spējām. Pagaidām būtu labāk uz to cerēt. Ja tajā visā iedziļinās, var nojūgties. Darbini, braucam.

Līdz nomaļajam ciematiņam kuteris mūs nogādāja apmēram četrās stundās. Kad biju jau izkāpis pazīstamajā krastā, Aleksandrs arī nokāpa no kutera un atkal ņēmās mani pārliecināt:

—     Anastasija ir aizgājusi, Vladimir. Padomā labi, varbūt tomēr atliksi savu gājienu uz taigas noru. Tu nenokļūsi galā.

—      Iešu, — es teicu un pacēlu mugursomu, lai uzliktu to plecos, un pēkšņi ieraudzīju, ka Aleksandrs izvelk no maksts lielu mednieku dunci. Nometis mugursomu, es sāku meklēt zemē kaut ko noderīgu aizsardzībai. Bet Aleksandrs, līdz elkonim atsedzis labo roku, pēkšņi pats iešņāpa sev rokā. Uz asinīm, kas plūda no brūces, viņš uzlika savu balto linaudekla šallīti. Pēc tam palūdza mani paņemt no kutera aptieciņu un pārsiet viņam roku. Neko nesaprazdams, es to izdarīju. Viņš pastiepa man ar asinīm notraipīto šalli.

—    Apsien sev ap galvu.

—    Kāpēc?

—   Vismaz mednieki tevi neaiztiks. Uz ievainotajiem viņi nešauj.

—   Vai tad viņi, šie tavi mednieki, ir muļķi? Pienāks un uzreiz pamanīs butaforiju.

—     Viņi netuvojas. Kāpēc riskēt? Katram ir savas takas un medību vietas. Ja cilvēku taigā atveduši labi nodomi, tad viņš vispirms aprunājas ar medniekiem, pastāsta par sevi, par iecerēto, saskaņo ar viņiem savu maršrutu. Ja ar labiem nodomiem, viņi palīdzēs, padomu dos un paši pavadīs. Par tevi viņi neko nezina. Var bez liekas skaidrošanas noklapēt, taču uz ievainotu cilvēku viņi nešauj.

Es paņēmu asinīm notraipīto šalli un apsēju to ap galvu.

—     Var jau būt, ka vajadzētu tev pateikties, bet kaut kā negribas paldies teikt.

— Un nevajag. Ne jau par paldies tā rīkojos. Vienkārši gribas kaut ko izdarīt. Kad atgriezīsies, iededz krastā ugunskuru. Laiku pa laikam tuvumā braukāšu, ja ieraudzīšu dūmus, savākšu tevi, ja spēsi atgriezties.

Tuvojoties taigai, pamanīju, ka kādus simts metrus no manis rikšo divi suni. «Laikam no sādžas,» nodomāju. «Būtu labi, ja pienāktu tuvāk, ar suņiem tomēr drošāk.» Es pat mēģināju viņus pievilināt sev klāt, bet suņi man tuvāk nenāca, tie joprojām virzījās man paralēli. Tā mēs arī iegājām taigā. Velti Aleksandrs mani baidīja. Taiga man nešķita biedējoša. Varbūt tāpēc, ka bija sajūta — šeit, starp šiem kokiem un kritalām, dzīvo Anastasija, bet viņa ir labsirdīgs, kaut arī dīvains cilvēks, un galvenais — šajā taigā bija mans dēls. To apzinoties, arī taiga kļuva mazliet mīļāka.

Noiet divdesmit piecus kilometrus no upes krasta līdz norai ir grūtāk nekā soļot pa parastu ceļu — vajadzēja gan kritušiem kokiem pāri rāpties, gan krūmājus apiet ar līkumu. Kad gāju kopā ar Anastasiju, sarunājoties nemanīju šos šķēršļus. To dēļ nedrīkstēju zaudēt pareizo virzienu, un es aizvien biežāk ieskatījos kompasā. Vēl nodomāju: «Kā gan viņa bez kompasa atrod noru? Arī nekādas takas nav.»

Pēc katras stundas atpūzdamies, ap pusdienlaiku biju nokļuvis līdz divus metrus platai seklai upītei. Arī tad, kad gājām kopā ar Anastasiju, mēs šķērsojām upīti. Nolēmu pāriet otrā krastā un apmesties uz ilgāku atpūtu upei līdzās esošajā pļaviņā. Gāju pa upē iekrituša pussatrunējuša koka stumbru. Koks mazliet nesniedzās līdz otram krastam, un es vispirms metu turp mugursomu, pēc tam lēcu pats. Kaut kā neveikli sanāca. Kāja trāpīja uz kādas siekstas un samežģījās vai ari kaut kas tajā sastiepās. Sajutu ļoti stipras sāpes, kas pat galvā atbalsojās. Mazliet pagulējis, mēģināju piecelties un sapratu, ka nespēšu paiet. Tā ari gulēju, pārdomādams, ko tālāk iesākt. Mēģināju atcerēties, kas parasti jādara, kad tiek izmežģīta vai sastiepta kāja. Atmiņa nedarbojās, laikam sāpes traucēja atcerēties. Tad nolēmu: gulēšu, iekodīšu, un tad ari sāpes varbūt sāks pierimt. Ja vajadzēs, iekuršu ugunskuru un pārnakšņošu. Līdz ritam, iespējams, stāvoklis būs uzlabojies. Cilvēkam taču viss pakāpeniski sadzīst.

Un tad es atkal ieraudzīju suņus. Viņi jau bija četri, bet otrā pusē — vēl divi. Un viņi nekur negāja. Viņi apgūlās man visapkārt, kādu desmit metru attālumā. Tie bija dažādu šķirņu suņi — viens erdelterjers, otrs — bokseris, pārējie — dažādi jaukteņi. Starp viņiem bija pat mazs klēpja sunītis. Suņu vilna bija savēlusies lēkšķēs, paši izkāmējuši, bet erdelterjeram pūžņoja acis. Es atcerējos, ko stāstīja kapteiņa palīgs par šādiem suņiem. Un kādu brīdi pat sāpes kājā nejutu.

Štāba tvaikoņa kapteiņa palīgs stāstīja, ka cilvēki, kuri vēlas atbrīvoties no saviem četrkājainiem, aizved tos kaut kur tālāk un pamet. Ja pamet pilsētas robežās, tad kaķi un suņi pulcējas ap atkritumu izgāztuvēm, kas nodrošina kaut kādu iztiku. Ja suņus aizved tālāk no pilsētas, viņi pulcējas baros un iegūst barību, uzbrūkot dzīvniekiem. Uzbrūk ari cilvēkiem, īpaši vientuļās vietās. Šie suņi ir briesmīgāki par vilkiem. Viņi cenšas uzglūnēt ievainotam vai spēkus zaudējušam upurim un uzbrūk tam visi reizē. Baros apvienojušies, šie klaiņojošie un mežonīgie suņi ir bīstamāki par vilkiem ari tāpēc, ka viņi labāk zina cilvēku paradumus. Vini ienīst cilvēkus. Medīt meža zvērus kā vilki viņi neprot, jo nav pieredzes, toties attiecībā uz cilvēkiem tā ir. īpaši bīstami, ja barā ir kaut viens suns, kas trenēts uzbrukt cilvēkam.

Man bija suns, un es ari vadāju viņu uz suņu skolu. Tur šiem dzīvniekiem mācīja izpildīt dažādas komandas, bija jāapgūst arī vingrinājums, kā uzbrukt cilvēkam. Suņu skolā instruktora palīgs uzvelk vatētu mēteli ar garām piedurknēm, un suni māca viņam uzbrukt un kost, zaudējot vai sajēgu aiz dusmām. Ja suns labi izpilda vingrinājumu, viņu par to uzslavē un dod kādu gardumu. Interesanti, vai pasaulē, izņemot cilvēku, ir vēl kāda dzīva radība, kas mācītu citām dzīvām radībām uzbrukt sev līdzīgajiem?

Suņi, kas bija mani ielenkuši, sašaurināja apli. Iedomājos: «Kaut kā jāparāda viņiem, ka esmu vēl dzīvs, varu kustēties un aizsargāties.» Es pacēlu zara atlūzu un metu to virsū tuvākajam lielajam sunim. Suns no tās izvairījās un atkal apgūlās. Tuvumā nekā metama vairs nebija. Tad es izņēmu no mugursomas divas konservu kārbas. Kamēr rosījos ap mugursomu, vismazākais šunelis pielavījās man no mugurpuses, ieķēra ar zobiem biksēs un atlēca atpakaļ. Pārējie suņi vēroja notiekošo. laikam gribēja zināt, kāda būs mana reakcija uz šuneļa uzbrukumu. Vienu kārbu sparīgi sviedu lielajam sunim, bet otru — mazajam šunelim. Vairāk nebija ko mest Apziņā uzplaiksnīja bezizejas šausmas. Iztēlojos, kā suņi plosīs manu ķermeni, bet es, zināmu laiku būdams pie skaidras apziņas, visu redzēšu, locīšos sāpēs, jo suņi nespēs mani nogalināt momentāni. Un man nav līdzi nekā tāda, lai nomirtu ātri, bez ilgstošām mocībām.

Vēl kļuva žēl, ka neesmu aiznesis Anastasijai lasītāju dāvanas, kas atradās mugursomā. Tur bija arī dēlam paredzētās mantiņas. Pusi mugursomas aizņēma lasītāju vēstules ar jautājumiem un lūgumiem. Daudz neparastu vēstuļu par Dvēseli, dzīvi, daudz dzejoļu — varbūt neprofesionāli, daži bez atskaņām, toties ļoti labestīgi. Un tagad viss ies zudumā. Sapūs šeit. Un pēkšņi ienāca prātā kāda doma. Nolēmu uzrakstīt zīmīti un ielikt to celofāna maisiņā kopā ar vēstulēm. Zīmīti! Ja kāds atradīs mugursomu, lai paņem sev visu, ari naudu. Bet lasītāju vēstules lai nosūta manai meitai Poļinai. Un uzrakstīju, lai viņa tās izdod, kad būs sakrājies pietiekami liels honorārs par grāmatām. Nedrīkst pieļaut, lai tik daudz sirsnīgu dzejoļu aizietu nebūtībā. Daudzi varbūt vispār pirmoreiz dzejoli sacerējuši, un tas nācis no sirds dzīlēm. Nē, tie nedrīkst aiziet postā…

Grūti bija rakstīt šo zīmīti. Rokas drebēja. Laikam no bailēm. Kāpēc cilvēks tā turas pie dzīves pat tādās situācijās, kad ir absolūti skaidrs, ka visam beigas? Es pabeidzu rakstīt zīmīti, ieliku to celofāna maisiņā pie vēstulēm un cieši aizsēju, lai neiekļūtu mitrums. Un pēkšņi ieraudzīju, ka suņi, kas bija mani ielenkuši, sāka dīvainu manevru. Viens pēc otra tie līda no manis projām. Daži piecēlās un skatījās uz otru pusi, nevis uz mani, tad atkal sagūlās kā slēpnī. Es piecēlos uz vienas kājas, lai paskatītos, kas novērsis viņu uzmanību un ieraudzīju… Gar strauta malu šurp skrēja Anastasija.

Skrēja savā skaistajā solī, un viņas zeltainie mati plīvoja. Sākumā es tīksminājos par šo ainu, bet pēkšņi pār mani nāca apskaidrība: suņi. Tie sajuta, ka var zaudēt laupījumu, un gatavojās uzbrukt Anastasijai, kas strauji mums tuvojās. Izbadējušies, kļuvuši pavisam mežonīgi, suņi cīnīsies par savu laupījumu līdz galam. Anastasija viena pati nespēs tikt ar viņiem galā.

Suņi viņu saplosīs. Un es iekliedzos, cik vien bija spēka:

—   Apstājies! Apstājies, Anastasija! Suņi! Šeit ir mežonīgi suņi! Nenāc šurp! Apstājies!

Anastasija sadzirdēja manu saucienu, tomēr nepalēnināja savu straujo skrējienu. Tikai skrienot pacēla roku un pamāja ar to. «Ko viņa dara?» es nodomāju. «Tagad pat neparastā parādība vairs nespēs viņai palīdzēt.» Es ātri, ātri izņēmu no mugursomas mazas stikla pudelītes ar bērnu barošanai paredzētu sulu. Sāku mest tās uz suņiem, mēģinot pievērst viņu uzmanību sev. Taču suņi par manu rīcību nelikās ne zinis. Laikam saprata, kas viņiem ir reāls drauds. Suņi metās Anastasijai virsū vienlaicīgi no visām pusēm, tiklīdz viņa ieskrēja loka vidū. Un tad… jā, šo skatu vajadzētu redzēt. Visu sava skrējiena enerģiju Anastasija pārvērta rotējošā kustībā. Viņa sāka virpuļot kā vilciņš, kā balerīnas uz skatuves, tikai daudz ātrāk. Atsitušies pret Anastasijas virpuļojošo ķermeni, suņi lidoja uz visām pusēm, nenodarījuši viņai neko sliktu, taču tūlīt pat sāka gatavoties jaunam uzbrukumam, tiklīdz rotējošais ķermenis apstājās.

Es rāpus steidzos pretī Anastasijai. Viņa bija ģērbusies savā īsajā plānajā kleitiņā. Būtu kaut siltu vesti apvilkusi, to suņi nevarētu tik viegli saplosīt Anastasija noslīga uz viena ceļa saniknoto un bada satracināto suņu loka vidū, un viņas sejā nebija baiļu. Viņa skatījās uz mani un ātri runāja:

—   Labdien, Vladimir! Tu tikai nebaidies. Tu mazliet atpūties. Atslābinies. Tu neuztraucies, viņi, šie izsalkušie sunīši, neko man nenodarīs. Neuztraucies.

Divi spēcīgi suņi atkal no dažādām pusēm metās virsū uz viena ceļa noslīgušajai Anastasijai. Nepārstādama kaut ko runāt, viņa zibenīgi ar abām rokām reizē šo briesmoņu lēciena laikā satvēra katru no tiem aiz priekšķepas un apgrieza gaisā. Mazliet atliekusi savu ķermeni, viņa ļāva abiem suņiem sagrūsties kopā un nokrist zemē. Suņi atkal nogūlās, laikam apdomādami jaunu taktiku. Viņi gatavojās uzbrukumam, bet neuzbruka. Anastasija piecēlās, uzšāva roku augšup, pēc tam strauji nolaida, divas reizes piesizdama sev pie kājas. No tuvākajiem krūmu brikšņiem mirklī izlēca četri lieli vilki. Viņu straujajās kustībās bija jaušama tāda apņēmība, ka šķita — viņiem vienalga, cik lielā skaitā un cik stiprs ir pretinieks. Viņi ar to cīnīsies. Iežmieguši asti kājstarpē, suņi metās bēgt. Vilki aiznesās man garām, uzpūtuši karstu elpu, bet viņiem pa pēdām, cenzdamies neatpalikt, sīkiem lēcieniem traucās gluži jauns vilcēns, kas līdzinājās aitu suņa kucēnam. Nokļuvis līdz Anastasijai, viņš pēkšņi uz visām četrām ķepām nobremzēja, gandrīz apveldamies. Piecēlies viņš divas reizes nolaizīja svaigo skrāpējumu uz Anastasijas basās kājas. Anastasija veikli satvēra vilcēnu un pacēla augšā:

—     Uz kurieni? Tev par agru. Mazs vēl esi.

Anastasijas rokās vilcēns sāka locīties un smilkstēt kā kucēns. Viņam izdevās izrauties vai ari Anastasija pati to palaida vaļā. Tikko nokļuvis uz zemes, vilcēns vēlreiz ātri nolaizīja skrambu un metās pakaļ vilku baram.

—      Kāpēc? Kāpēc tu uzreiz nepasauci vilkus? — jautāju Anastasijai, kad viņa pieskrēja pie manis. Anastasija pasmaidīja, ātri aptaustīja manas rokas un kājas. Tad skanīgā, mierīgā balsī teica:

—    Lūdzu, neuztraucies. Sunīšiem vajadzēja parādīt, ka cilvēks vienmēr ir stiprāks par viņiem. No vilkiem viņi jau tāpat baidās, bet nu pasākuši uzbrukt cilvēkam. Tagad cilvēkam vairs neuzbruks… Tu neuztraucies. Bet es, kad sajutu un sapratu, ka tu nāc… skrēju pretī. Kāpēc tu tā riskēji? Gāji… es sākumā tevi pazaudēju, tad attapos…

Anastasija paskrēja sānis, noplūca kādu zālīti, tad pameklēja citā vietā un atkal noplūca. Viņa saberza zāli rokās un uzmanīgi ierīvēja manu sāpošo kāju ar savām mitrajām plaukstām. Un bez apstājas runāja:

—     Pāries. Drīz pāries. Līdz kāzām sadzīs.

Ievēroju, ka viņa lieto dažādus sakāmvārdus, un jautāju:

—    Kur tu sakāmvārdus iemācījies?

—   Reizēm klausos, kā dažādi cilvēki runā. Lai iemācītos īsā frāzē atspoguļot dziļu domu. Vai tev nepatīk?

—     Dažreiz tev tā īsti nesanāk, gadās pateikt nevietā.

—    Bet dažreiz tomēr vietā, vai ne? Vai nav lieliski, ja izdodas īstā vietā un laikā pateikt?

—    Teic, Anastasija, vai līdz tavai noriņai vēl tālu?

—     Pusi ceļa tu esi veicis, mēs divatā tagad ātri aiziesim.

—    Ātri laikam nesanāks, kāja vēl sāp.

—   Jā, vēl mazlietiņ varētu sāpēt. Lai kāja atpūšas, tikmēr es palīdzēšu tev iet Iesim, es tev palīdzēšu.

Anastasija viegli pacēla smago mugursomu, pagriezās pret mani ar muguru, nolaidās uz viena ceļa un piedāvāja:

—   Tu ķeries pie manis. Kāp mugurā, — viņa runāja tik ātri un pārliecinoši, ka es ari uzrāpos viņai mugurā, apķēries ar rokām viņai ap kaklu. Anastasija atri piecēlās un viegli, palēkdamies sāka skriet. Un visu laiku runāja un runāja:

—    Vai tev nav grūti? — pēc kāda brīža pajautāju.

—    Paša nasta plecus nespiež, — Anastasija atbildēja un smiedamās piebilda: — Esmu gan zirgs, gan vērsis, gan sieva, gan vīrs.

—    Apstājies. Es kāpšu zemē. Mēģināšu iet pats.

—     Bet man nav grūti. Kāpēc pats?

—     Ko tu par to vīru teici? «Esmu gan sieva, gan vīrs.»

—    Tas taču sakāmvārds. Pateicu nevietā, ja? Vai apvainojies?

—    Nav svarīgi, vienkārši gribu pamēģināt iet pats. Tu tikai mugursomu vēl mazliet panes.

—    Ja gribi iet pats, tad tavai kājai vismaz vienu stundu vēl jāatpūšas. Tu pagaidām pasēdi, es ātri, es tūlīt, — Anastasija uz bridi aizskrēja. Atgriezās ar dažādu zāļu pušķīti un atkal sāka tās ierīvēt kājā pie pēdas. Tad apsēdās līdzās, paraudzījās ar tādu kā viltīgu smaidu uz mugursomu un pēkšņi jautāja:

—    Vladimir, saki, lūdzu, kas ir tavā mugursomā?

—     Dažas lasītāju vēstules. Dāvanas tev no lasītājiem. Un es šo to nopirku bērnam.

—   Vai tu nevarētu tagad, kamēr atpūšamies, parādīt man dāvanas?

—    Bet vai bērniņu, dēlu, tu man parādīsi? Vai neteiksi, ka viņš nedrīkst mani redzēt, pirms nebūšu attīrījies?

—    Labi. Es parādīšu tev mūsu dēlu. Tikai ne uzreiz. Rit parādīšu. Vispirms tu mazliet apjēgsi, kā pret viņu jāizturas. Kad ieraudzīsi, tu ātri sapratīsi.

—     Lai būtu rit.

Es atsēju mugursomu un vispirms sameklēju Anastasijai domātās dāvanas. Viņa saudzīgi ņēma rokās katru lietu, ar interesi apskatīja, noglāstīja. Pašķindināja Valdaja zvaniņus, kurus viņai sūtīja Olga Sido- rovna. Kad pasniedzu lielu skaistu puķainu lakatu, ko viņai lūdza nodot ļoti labestīga sieviete Valentīna Iva- novna, tūlīt sapratu: sievietes paliek sievietes, daudzējādā ziņā viņas ir ļoti līdzīgas. Anastasija paņēma lakatu un to atlocīja. Pēc tam uzsēja galvā kā uz šokolādes «Aļonuška» iepakojuma un vēl arī citos veidos. Smiedamās apsēja lakatu ap vidukli kā čigāniete, apmeta sev ap pleciem un pārvietojās manā priekšā tādā kā tautas dejas solī. Tad rūpīgi salocīja lakatu, nolika to uz zālē izliktajām dāvanām un teica:

—   Vladimir, lūdzu, pasaki katram cilvēkam, katrai sievietei paldies no manis par to dvēseles siltumu, kas nācis līdzi šīm lietām.

—    Nodošu visiem, kurus satikšu. Vairāk man nav tev ko rādīt. Pārējais nav tev. Dēlam. Viss nepieciešamais. Tu neproti to lietot. Kad aiziesim, es pats tev parādīšu.

—    Bet kāpēc tagad negribi? Tik un tā sēžam un atpūšamies. Man būtu tik interesanti paskatīties.

Es negribēju rādīt Anastasijai to, ko biju nopircis dēlam, jo atmiņā bija palikuši jau mūsu pirmās tikšanās laikā viņas teiktie vārdi: «Tev gribēsies pirkt dēlam visādus bezjēdzīgus grabuļus, bet tie viņam nav vajadzīgi, tie vajadzīgi tev. Kā pašapliecinājums: «Re, cik es esmu labs, gādīgs.»» Tomēr nolēmu parādīt, jo ari pašam gribējās redzēt, kā viņa izturēsies pret mūsu civilizācijas sasniegumiem rūpēs par bērniem. Sāku rādīt Anastasijai autiņbiksītes un stāstīt, cik tās labi uzsūc mitrumu, kad bērniņš tajās čurā. Stāstīju visu to, ko biju redzējis televīzijas reklāmā. Parādīju bērnu pārtiku.

—      Skaties, Anastasija, tas ir ēdiens bērniem, tas ir kaut kas vienreizējs. Tajā ir visas bērnam nepieciešamās vielas, ari vitamīnu piedevas. Bet pats galvenais— to var viegli pagatavot. Atšķaidi ar siltu ūdeni — un putriņa gatava. Vai saprati?

—    Sapratu.

—    Nu, redzi, tātad ne jau velti kūp mūsu tehnokrā- tiskās pasaules rūpnīcu dūmeņi. Un to vidū ir arī tādas, kas ražo šādu bērnu pārtiku un tās iepakojumu. Vai redzi, cik skaists, sārts un smaidīgs ir uz tā attēlotais mazulis?

—     Redzu.

Kā pēdējo es Anastasijai parādīju bērnu konstruktoru un tūlīt paskaidroju:

—   Tas ir konstruktors bērniem. Konstruktors nav bezjēdzīga rotaļlieta. Šeit ir rakstīts, ka tas speciāli izstrādāts bērnu attīstības veicināšanai. Mazais var salikt mašīnu, kāda ir šajā attēlā, lokomotīvi, lidmašīnu, māju. Tas noderēs dēlam nedaudz vēlāk. Tagad viņam, protams, vēl par agru apjēgt, kas un kā pārvietojas un lido.

—    Kāpēc par agru? Tieši tagad viņš to cenšas izprast, — atbildēja Anastasija.

—     Lieliski. Tad jau konstruktors viņam palīdzēs.

—    Vai tu tā domā? Esi par to pārliecināts?

—    Tā nav vienīgi mana pārliecība, Anastasija. Tā uzskata ari daudzi zinātnieki, psihologi, kuri pēta bērnu psihi. Skaties, anotācijā viņi izteikuši savus atzinumus.

—    Labi, labi, Vladimir. Tu neuztraucies. Pats visu izdarīsi tā, kā uzskatīsi par vajadzīgu. Tikai vispirms paskaties, lūdzu, kā dzīvo mūsu dēls. Tad ari tiksi skaidrībā par to, kas viņam nepieciešams vispirmām kārtām.

—    Labi. Kā teiksi, — es nopriecājos, ka Anastasija neapstrīd manis atvesto lietu nepieciešamību, — pats pavērošu un secināšu.

—    Bet pagaidām noslēpsim tavu mugursomu. Pēc tam, kad redzēsi, kura lieta vispirms ir vajadzīga, es atskriešu un tev to aiznesīšu vai arī visu mugursomu atnesīšu. Tagad to ir grūti nest — smaga. Tev taču kāja sāp, bet man mugurā kāpt tu negribi.

—   Labi, pagaidām noslēpsim, — es piekritu. —Tikai vēstules paņemsim. Tajās ir daudz jautājumu tev. Es tos visus pat neatceros.

—    Labi, vēstules paņemsim, — piekrita Anastasija. Viņa izņēma sainīti ar vēstulēm. Es atspiedos pret Anastasijas plecu, un mēs devāmies viņas noriņas virzienā.

Tikai vēlā pievakarē nokļuvām galā. Tur, tāpat kā iepriekš, nekā nebija. Nekādu būvju. Pat telts nebija. Taču radās sajūta, ka esmu ienācis savās mājās. Pat garastāvoklis uzlabojās, un mani pārņēma miers. Gribējās aizmigt. Laikam tādēļ, ka visu nakti biju runājis ar Aleksandru. «Skat, kā,» es nodomāju, «absolūti nekā nav, bet tāda sajūta, ka esi pārnācis mājās. Acīmredzot mājas sajūtu nosaka nevis dzīvokļa lielums vai tā atslēga, bet gan kaut kas cits.»

Anastasija tūlīt aizveda mani pie ezeriņa un ieteica nopeldēties. Man nemaz negribējās peldēties, bet es iedomājos, ka būs labāk, ja pagaidām viņai paklausīšu, lai ātrāk ieraudzītu dēlu.

Kad pēc peldes iznācu krastā, tur bija aukstāk nekā ūdenī. Anastasija ar plaukstām notrausa no manis ūdeni, ierīvēja manu ķermeni ar kaut kādu zālīti, un tas kļuva vai gluži karsts. Pēc tam pasniedza savu kleitu un smiedamās sacīja:

—       Vladimir, ludzu, uzvelc, tas tev bus naktskrekls. Es tavu apģērbu iemērkšu un izmazgāšu. Tas stipri ož

Es uzvilku Anastasijas kleitu, jo sapratu: no smakas ir jātiek vaļā.

—    Tas tādēļ, lai dēls neizbītos?

—    Ari tādēļ, — atbildēja Anastasija.

—    Bet kleitā vien man būs auksti gulēt.

—       Neuztraucies, es jau visu izdarīju. Tu izgulēsies, un tev nebūs auksti. Zem galvas paliksi sainīti ar vēstulēm, tas tev aizstās spilvenu. Es visu izdomāju, tu izgulēsies un nesalsi.

—        Atkal pie lācenes vajadzēs sildīties? Negulēšu kopā ar lāceni, labāk pats kaut kā.

—        Es visu tā saklāju, ka tev nebūs ne karsti, ne auksti.

Mēs piegājām pie zemnīcas, kur biju gulējis agrāk. Anastasija pašķīra zarus, kas nokarājās virs ieejas. Es sajutu tīkamu sausas zāles smaržu, ielīdu zemnīcā, ierakos zālēs, un visu apkārtni ar patīkamu gurdumu apņēma miegs.

—         Vari apsegties ar jaciņu, bet ari bez tās tev nesals. Ja gribēsi, es ari pēc tam nogulšos līdzās. Tevi sasildīšu, — jau slīgdams miegā, izdzirdēju Anastasijas teikto un atbildēju:

—    Nevajag. Tu labāk ej pie dēla un sasildi viņu…

—        Neuztraucies, Vladimir. Mūsu dēls jau ar daudzām lietām patstāvīgi tiek galā.

—         Kā tad viņš var patstāvīgi, viņš taču vēl maziņš… — Neko vairāk es nespēju pateikt, grimdams miegā kā dziļā, mierpilnā svētlaimē.

Jauns rīts ir kā jauna dzīve

Pamodos no rita. Noskaņojums tik neparasti labs, guļu un prātoju, ka pagaidām nekustēšos, lai šis noskaņojums pēkšņi nepagaistu. Kas tā bija par nakti un kāpēc no rīta tāda sajūta, it kā nakti ķermenis būtu peldējies Mīlestībā? Dienas gaismā sapratu, kāpēc man nakti ne karsti bija, ne sala. Es gulēju, iegrimis sausā zālē un ziedos, un tie izplatīja patīkamu aromātu un sildīja. Lasītāji bieži jautā, kā Anastasija ziemā nenosalst bargajā Sibīrijas salā. Bet viss ir tik vienkārši: ja ierokas siena kaudzē, nekāds sals vairs nav bīstams. Tiesa, vina vēl kaut kādā veidā sasildās, jo staigā puskaila pat tad, kad ir tikai pieci grādi, un nesalst, pat peldas pie šādas temperatūras un nedrebinās, no ūdens iznākusi.

Vēl ko iedomājos, kad svētlaimē gulēju sausajā zālē: «Lūk, aust rits, ir atnākusi jauna diena, bet sajūta tāda, it kā jauna dzīve sāktos. Ja tā būtu vienmēr — katru ritu, tad tāda dzīve būtu tūkstoš gadsimtu vērta un ikviens gadsimts būtu tikpat brīnišķīgs kā šis rits. Bet kā panākt, lai katra jauna diena būtu tikpat brīnišķīga kā šis rits?»

Gribēju jau celties, kad izdzirdēju Anastasijas jautro balsi:

—    Kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu.

Es izlīdu ārā no brīnišķīgās guļamistabas. Viņa stāvēja pie ieejas. Zeltainie mati bija sapīti bizē, bet tās galiņš apsiets ar zāļu stiebriņiem kā ar lenti. Jaunais matu sakārtojums viņai piestāvēja.

—     Iesim uz ezeru, nomazgāsies, apģērbsies, — ierosināja Anastasija, koķeti pārmezdama bizi uz krūtīm.

«Sievietes paliek sievietes,» nodomāju, bet skaļi pateicu:

—    Tev ir ļoti skaista bize, Anastasija.

—    Skaista? Jā? Vai ļoti, ļoti skaista? — viņa iesmējās, griezdamās riņķi.

Mēs aizskrējām uz ezeru. Krastā uz krūmu zariem bija izkārts mans krekls, bikses, apakškrekls, vārdu sakot, viss, ko vakar biju tur atstājis. Es pataustīju — apģērbs bija jau izžuvis.

—     Kā tas paspēja tik ātri izžūt?

—    Es palīdzēju, — atbildēja Anastasija. — Pati uzvilku un mazliet paskraidīju, un apģērbs ātri apžuva. Tagad tu izpeldēsies un to uzvilksi.

—     Bet vai tu peldēsies?

—    Es jau izdarīju visu, kas nepieciešams, sagaidot dienu.

Pirms iegāju ūdenī, Anastasija ierīvēja manu ķermeni ar kaut kādu zāļu putriņu. Kad ieniru, ūdens ap mani sašūmējās, ķermeni it kā kāds knaibīja, bet, kad iznācu no ūdens, sajūta bija lieliska. It kā visas ķermeņa poras būtu sākušas intensīvi elpot un katra pati ieelpotu gaisu. Vispār kļuva vieglāk, brīvāk elpot.

Anastasija viegli un rotaļīgi, tāpat kā vakar, sāka ar rokām notraukt ūdens lāsītes. Kad viņa šādi apslau- cīja man muguru, es pēkšņi sajutu, kā uz muguras uzšlācas kaut kas karsts. Vienu reizi, otru, tad es strauji pagriezos, bet viņa, ar abām rokām spiezdama krūti, iešļāca man karsta piena strūkliņu tieši sejā, pēc tam no otras krūts izšļāca pienu man uz krūtīm. Un tad smiedamās sāka ātri, ātri ierīvēt to ādā.

—   Kāpēc tu tā dari? — pajautāju, kad biju attapies no pārsteiguma.

—      Nu, tāpēc, tāpēc! — smējās Anastasija, tad pasniedza man bikses un kreklu. Drēbes smaržoja ne tā kā agrāk — velkot es uzreiz to sajutu. Un stingri pateicu Anastasijai:

—    Es visu izdarīju, kā tu vēlējies. Tagad rādi dēlu.

—    labi. Iesim. Vladimir, tikai tu, lūdzu, nemēģini viņam uzreiz tuvoties. Tu sākumā viņu pavēro un mēģini saprast.

—    labi, pavērošu. lai tā būtu. Un sapratīšu.

Mēs piegājām pie man pazīstamās pļaviņas. Pie krūmiem tās malā Anastasija sacīja:

—     Šeit klusītiņām pasēdēsim, paskatīsimies, viņš tūlīt modīsies, un tu vinu ieraudzīsi Noriņas malā pie koka uz sāniem gulēja lāčumāte, taču bērnu es neredzēju. Mani pārņēma aizvien lielāks satraukums, un sirds sāka dīvaini sisties.

—     Kur viņš ir? — aizvien vairāk satraukdamies, vaicāju Anastasijai.

—     Skaties uzmanīgāk, — viņa atbildēja. — Lūk, viņa galviņa un kājeles redzamas zem lācenes ķepas. Viņš guļ viņai azotē, tur ir mīksti un silti, un viņa satur bērniņu ar ķepu, bet nesaspiež, tikai mazliet pietur.

Un es ieraudzīju — viņš gulēja, ielīdis lācenes garajās, biezajās spalvās, viņas azotē zem mazliet piepa- celtās priekšķepas. Lācene nekustēdamās gulēja uz sāna, un tikai pētīgi grozīja galvu no vienas puses uz otru. Tās garajā vilnā sakustējās mazītiņās kājiņas, un lācene tūlīt nedaudz pacēla ķepu. Mazulis modās. Kad viņš pakustināja rociņu, lācene ķepu pacēla, kad rociņu nolaida, — viņa uzreiz to apklāja. Tikai ķepu un galvu kustināja, bet ķermenis bija kā sastindzis.

—   Vai tad viņa tā ari guļ — nekustēdamās? Viņai taču nav ērti visu laiku atrasties vienā pozā.

—    Viņa var ilgi gulēt nekustēdamās. Un tas viņai nemaz nav grūti. Viņa no sajūsmas pamirst, kad mazulis ierāpjas savā gultiņā. Un vispār viņa tagad jūtas ļoti svarīga. Atbildīga. Pat savu draudziņu sev klāt nelaida, kad bija pienācis laiks savus mazuļus gādāt. Tas nav pārāk labi. Kad mūsu dēls mazliet paaugsies, viņa laidīs sev klāt draugu.

Es klausījos, ko stāsta Anastasija, un, acis nenovērsdams skatījos, kā zem lācenes varenās ķepas atkal sakustējās mazās kājeles. Tad ķepa pacēlās augšup. Mazulis kustināja rociņas, kājiņas, pacēla galviņu un pēkšņi sastinga.

—      Kāpēc viņš pārstāja kustēties? Vai atkal aizmigs?—jautāju Anastasijai.

—    Skaties uzmanīgāk, viņš taču čurā. Lācene atkal nepaspēja laikus nolaist viņu zālē, bet varbūt negribēja, viņa bērnu lutina.

Maza strūkliņa lija lācenes kažokā. Kad tā apsīka, lācene sāka griezties uz otriem sāniem, un mazulis noripoja zālē.

—    Labi. Redzi, viņa saprata, ka viņš, mūsu mazais cilvēciņš, vēl turpinās savas lielās darīšanas, — līksmi paziņoja Anastasija.

Sīkais cilvēka ķermenītis gulēja zemē un spieda. Bet līdzās stāvēja varenā lācene un, šķiet, ar savu rūkšanu palīdzēja, it kā pati kārtotos. Mazulis pagriezās uz vēderiņa, sakustināja roķeles un sāka rāpot pa zāli. Viņa dupsītis bija nedaudz nosmērēts. Lācene paspēra soli uz viņa pusi un nolaizīja to. Viņa atgādināja aukli, kas rūpējas par bērniņa tīrību. Viņas mēle pagrūda mazuli, un viņš nokrita uz vēderiņa, taču tūlīt izslējās un rāpoja tālāk, bet viņa, lācene, sekoja zēnam un vēlreiz nolaizīja, kaut ari viss tāpat jau bija tīrs.

—    Kā tu domā, Vladimir, vai viņa mācētu novilkt biksītes vai autiņbiksītes un pēc tam uzvilkt citas? — klusi iejautājās Anastasija.

—     Labi jau, — es čukstot atbildēju, — tāpat jau viss ir skaidrs.

Mazulis apvēlās uz muguras un, kad neatlaidīgā lāčumāte kārtējo reizi nolaizīja viņa kājstarpi, viņš ar savu mazo roķeli manīgi ieķērās «aukles» purna vilnā. Pakļaudamās šīs rociņas jaušami vājajiem pūliņiem, milzīgā lācenes galva noslīga zemē pie mazuļa kājām, viņš satvēra dzīvnieku aiz purna, ar otru rociņu pastiepās un sāka rāpties pa galvu augšup.

—    Kurp viņš dodas?

—    Pie lāčumātes acīm. Viņas actiņas mirdz, viņam

ir interesanti, viņš vienmēr grib tām pieskarties.

Mazulis gulēja lācenei uz purna un pētīja viņas acis, tad mēģināja ar pirkstiņu tām pieskarties, bet lācene acis samiedza. Pirkstiņš atdūrās pret plakstiņu. Vēl mazliet pagaidījis, bet vairs neredzēdams mirdzošo aci, mazulis sāka rāpties lejā, mazliet parāpoja pa zāli un sastinga, kaut ko tajā pētīdams. Lācene piecēlās un divas reizes ierēcās.

—   Viņa aicina vilcēni. Viņai pašai vajag nokārtoties un paēst. Tagad tu redzēsi, kā viņas draudzīgi sarunāsies, — komentēja Anastasija.

Pēc kāda brīža noras malā parādījās vilcene, taču lācene uz viņas parādīšanos reaģēja nevis ar labvēlīgu, bet gan ar bargu rūkšanu. Ari vilcene izturējās ne pārāk draudzīgi. Viņa apskatīja visu noru. Atsperīgā gaitā to apstaigāja, nogūlās, tad izdarīja varenu lēcienu, vēlreiz nogūlās, it kā gatavotos uzbrukt.

—      Kur tad viņu draudzīgums? — es jautāju. — Kāpēc lāčumāte sauca un pēc tam pati uzrēca? Kāpēc arī vilcene uzvedas draudīgi?

—    Viņas taču sarunājas. Lācene ar rēcienu apstādināja vilcēni, lai paskatītos, vai ar viņu viss kārtībā. Vai nav slima, vai nav bīstama cilvēkbērnam. Vai ir pietiekami stipra, lai spētu viņu aizsargāt. Vdcene parādīja, ka ar viņu viss kārtībā. Tu taču redzēji: gan pastaigāja, gan pietiekami augstu palēcās.

Pavērojusi vilcēni, lāčumāte patiešām mierīgi aizsteberēja projām. Vilcene nogūlās zālē netālu no bērna. Mazulis kādu bridi vēl kaut ko pētīja un taustīja zālē, tad, pamanījis vilcēni, rāpoja pie viņas. Kad pierāpoja klāt, sāka ar roķelēm taustīt viņas pumu, ar pirkstiņu glaudīja zobus vilcenes atvērtajā mutē, ar plaukstiņu plikšķināja pa mēli. Vilcene nolaizīja viņa seju. Tad mazais Vladimirs pierāpoja viņai pie vēdera, aptaustīja pupiņus, pasūkāja savu roku un saviebās.

—    Mūsu dēlam pienācis ēšanas laiks — atkal ierunājās Anastasija. — Tomēr viņš vēl nav tik ļoti izsalcis, lai mielotos ar vilcenes pienu. Es tagad uz brīdi aiziešu, bet tu pasēdi noras malā. Ja viņš ieraudzīs un ieinteresēsies, tad atrāpos pie tevis. Tikai pats viņu neaiztiec. Viņš jau ir cilvēks, kaut ari pēc izskata maziņš, un bezjēdzīgu lidināšanos nesapratīs. Turklāt tā būs vardarbība, ja bez piekrišanas paņemsi viņu rokās. Dēls tevi nesapratīs, ja sagrābsi pretēji viņa gribai. Kaut ari labu nodomu vadīts, bet pret viņa gribu. Nepatīkamu iespaidu par sevi atstāsi.

—     Labi, negrābšu viņu ciet. Tāpat pasēdēšu. Bet vai vilcene mani neaiztiks?

—    Tev tagad ir tāds aromāts, ka neaiztiks.

Anastasija divas reizes uzsita sev pa gumu. Vilcene piecēlās, paskatījās uz viņu, tad uz bērniņu, kas bija sācis spēlēties ar kādu kukainīti, un pieskrēja pie Anastasijas. Anastasija nostājās cieši man līdzās un piesauca vilcēni tuvāk, tad ar žestu pavēlēja viņai apgulties.

—   Varbūt man viņu noglaudīt, lai mēs sadraudzētos, — es ierosināju.

—    Viņai nepatiks tava aizbildnieciskā familiaritāte. Viņa visu saprata un tevi neaiztiks, tomēr necietīs arī pārākuma demonstrēšanu, — atbildēja Anastasija. Aizsūtījusi vilcēni atpakaļ uz noru, viņa aizskrēja savās darīšanās, solot drīz atgriezties.

Es iznācu no krūmu aizsega, kur mēs abi ar Anastasiju bijām slepus vērojuši norā notiekošo. Iznācu un apsēdos zālē kādus desmit metrus no mazā Vladimira. Tā arī sēdēju zālē minūtes piecpadsmit. Viņš man nepievērsa nekādu uzmanību. Es iedomājos, ka tad, ja turpināšu klusu sēdēt, viņš nekad uz mani nepalūkosies. Un es pāris reizes noklakšķināju ar mēli.

Mazulis pagrieza galvu un ieraudzīja mani. Dēls! Mans dēls neatraudamies ar interesi skatījās uz mani, un arī es satraukts lūkojos viņā, pat ķermenis no uztraukuma sakarsa. Gribējās pieskriet, satvert rokās mazo augumiņu, saspiest un piekļaut pie krūtīm. Taču atturēja Anastasijas lūgums un, galvenais, vilcenes klātbūtne. Un tad mans mazais dēlēns sāka lēnām rāpot uz manu pusi. Rāpo un, acis nenovērsdams, raugās uz mani. Sirds man tik ļoti sāka dauzīties, ka to varēja pat sadzirdēt. Ko gan dauzās, mazulis no tadas pukstēšanas var nobīties. Bet viņš rāpoja un lapoja, tad atkal kaut ko ieraudzīja zālē, pastiepa rociņu pēc kāda kukainīša. Sāka to pētīt savās rociņās.

Trīs metri. Tikai trīs metri šķīra mani no mana mazā dēlēna.

Kaut kāda kukainīša dēļ. Kas tā par pasauli, kas tā par dzīvi, kas šajā zālē izraisa viņā tādu interesi? Ir nu gan kārtība, ir nu gan te mežā likumi! Bērna priekšā atrodas viņa miesīgais tēvs, bet viņu vairāk interesē kukainītis. Tā nedrīkst būt. Bērnam jāsaprot, ka tēvs ir svarīgāks par kukainīti.

Pēkšņi mazulis atkal pacēla galvu, paskatījās uz manu pusi, pasmaidīja ar savu bezzobaino mutīti un ātri, veiklāk nekā līdz šim, rāpoja šurp. Es jau sagatavojos viņu satvert, bet ieraudzīju, ka viņš rāpo garām, mani it kā nemanīdams.

Es atskatījos un ieraudzīju: aizmugurē, nedaudz sāņus no manis, smaidoša stāvēja Anastasija. Viņa pietu- pās un nolika zālē roku ar delnu uz augšu. Smaidošais mazulis rāpās pie viņas krūtīm. Anastasija dēlu nesatvēra, tikai mazlietiņ palīdzēja viņam nokļūt līdz savām krūtīm. Mazulis jau gulēja viņai uz rokām, plaukšķināja ar savām roķelēm pa mātes kailajām krūtīm un uzsmaidīja Anastasijai. Tad- viņš pataustīja un noglāstīja krūts galiņu, piekļāvās tam ar lūpām un sāka zīst Anastasijas piebriedušo krūti. Anastasija tikai reizi uzmeta man skatienu un, pielikusi pirkstu pie lūpām, lika saprast, lai klusēju. Tā ari sēdēju klusēdams visu barošanas laiku.

Šķita, ka Anastasija tobrīd vispār bija aizmirsusi, ka esmu šeit. Ari par visu apkārtējo pasauli viņa nedomāja, jo visu laiku vienīgi lūkojās dēlā. Un vēl likās, ka abi kaut kādā veidā kontaktējas. Tas tāpēc, ka mazulis sūc, sūc un pēkšņi pārtrauc, atraujas no krūts un lūkojas Anastasijai sejā. Dažkārt lūkojas smaidīdams, bet dažkārt nopietni. Pēc tam viņš pierima un kādu bridi pagulēja mātei uz rokām. Kad atmodās, atkal sāka smaidīt, un Anastasija uzsēdināja viņu uz plaukstas, pieturēdama muguriņu. Viņu sejas atradās līdzās, un mazulis ar rociņām pieskārās Anastasijas sejai, pieglaudās pie viņas vaiga ar savu vaidziņu un tad atkal ieraudzīja mani. Uz bridi sastinga, ar interesi pētīdams. Pēkšņi viņš pastiepa uz manu pusi savu rociņu, tiecās ar visu augumiņu man pretī un izrunāja «e». Es intuitīvi pastiepu pretī savas rokas, un Anastasija tūlīt pat nodeva viņu man.

Es turēju rokās sava miesīgā, tik ļoti gribētā dēla sīko augumiņu! Visa pasaule aizmirsās. Un tik ļoti gribējās kaut ko izdarīt viņa labā. Mazulis pieskārās manai sejai ar savām lūpiņām, tad saviebās, laikam sadūries ar bārdas rugājiem. Bet tad, pats nezinu, kā tas iznāca, taču man tik ļoti sagribējās noskūpstīt mazo silto vaidziņu. Un es iedrošinājos to izdarīt! Taču skūpsta vietā nez kāpēc divas reizes ātri nolaizīju viņa vaidziņu, kā to darīja vilcene. Mazulis atrāvās un izbrīnā sāka mirkšķināt actiņas. Noru piepildīja Anastasijas skanīgie smiekli. Mazulis tūlīt pastiepa viņai pretī rociņas un arī iesmējās, sāka manās rokās nemierīgi grozīties, un es sapratu, ka viņš lūdz, lai palaižu viņu vaļā, mans dēls no manis aiziet. Pakļaudamies viņa gribai un šeit valdošajiem saskarsmes likumiem, es uzmanīgi nolaidu viņu zālē. Mazulis tūlīt pat rāpoja pie Anastasijas, bet viņa smiedamās uzlēca kājās un, apskrējusi man apkārt, apsēdās otrā pusē, cieši man līdzās. Mazulis tūlīt pat apgriezās un smaidīdams tuvojās mums, uzrāpās Anastasijai uz rokām un atkal ar rociņu pieskārās manai sejai. Tā es pirmoreiz nācu saskarē ar savu dēlu.

Kada ir tēva misija?

Mans dēls, mans mazais Vladimirs aizmiga. Paēdis viņš kādu laiku spēlējās zālītē. Paņēmis ciedra čiekuru, mēģināja to pasūkāt. Skatījās debesīs peldošajos mākoņos. Ieklausījās putnu dziedāšanā, tad uzrāpās pakal- nītē, kur zāle biezāka, saritinājās kamolā, par kaut ko pasmaidīja un aizmiga. Anastasija aizskrēja kaut kādās savās darīšanās, es viens pastaigājos pa mežu un iegrimu domās, neko sev apkārt neievērodams. Manī vienlaikus mājoja prieks un raizes. Es apsēdos zem ciedra ezera krastā un nolēmu: tik ilgi sēdēšu neizkustējies, līdz nebūšu izdomājis, ko es kā tēvs varu ieguldīt sava bērna augšanas procesā. Vajag izdomāt ko tādu, lai dēls sajustu, ka galvenais viņam ir tēvs. Kad pienāca Anastasija, man sākumā negribējās ar viņu sarunāties. Tieši viņas smiekli novērsa dēlu no manis! Anastasija klusi sēdēja līdzās, aptvērusi ar rokām ceļgalus, un domīgi skatījās ezera klusajos ūdeņos. Viņa ierunājās pirmā:

—  Tu, lūdzu, neapvainojies uz mani. Jūsu kontaktēšanās izskatījās tik jocīga. Es nenoturējos.

—     Ne jau mans aizvainojums ir svarīgs.

—     Kas tad?

—     Daudzi lasītāji savās vēstulēs jautā par bērnu audzināšanu, lūdz uzzināt no tevis visu par bērnu audzināšanas sistēmu un uzrakstīt par to nākamajā grāmatā. Bet ko lai te raksta? Nav nekādas sistēmas, tieši otrādi. Jums te ir kaut kāda antisistēma. Lasītājs var pajautāt, kas, piemēram, tādā situācijā jādara tēviem.

—     Tu ļoti precīzi definēji — antisistēma, to arī apraksti.

—      Kuru gan tas interesēs? Cilvēki meklē gudras grāmatas, kuras pateikts, kas ar bērnu jadara, kad viņam ir viens mēnesis, divi un tā tālāk. Pa stundām aprakstīts. Grāmatās piedāvā ēdināšanas režīmu. Izklāsta audzināšanas sistēmu atkarībā no bērna vecuma. Bet te — pilnīga pakļaušanās bērna iegribām. Kaut kāda visatļautība.

—     Saki, Vladimir, kādu tu gribētu redzēt mūsu dēlu, kad viņš izaugs?

—     Kā to saprast — kādu? Protams, kā laimīgu, normālu cilvēku, kas\ dzīvē gūst panākumus.

—    Vai starp taviem paziņām ir daudz laimīgu cilvēku?

—   Laimīgu? Pavisam laimīgu varbūt ari nav daudz. Katram kaut kas ķeras. Te naudas pietrūkst, te ģimenē nesaskaņas vai dažādas slimības piemetas. Es vēlētos, lai mans dēls izvairītos no dažādām nepatikšanām.

—   Padomā, kā lai viņš izvairās, ja tu viņu apzināti iespīlēsi sistēmā, pēc kuras ir audzināti visi. Padomā, varbūt tā ir likumsakarība, ka visi vecāki vēlas redzēt savus bērnus laimīgus, bet viņi izaug un izveidojas lādi kā visi. Ne visai laimīgi.

—     Likumsakarība? Kāda tā ir? Ja zini, tad stāsti pati.

—    Padomāsim kopīgi, kāda.

- Jā, par to cilvēki jau izsenis domā. Speciālisti, dažādi zinātnieki domā. Tāpēc jau izgudro visdažādā- k.is audzināšanas sistēmas, kurās pa stundai viss noteikts, lai atrastu visoptimālāko.

—     Vladimir, paskaties apkārt vērīgāk. Aug koki, /,al«' un puķes. Kā iespējams iepriekš paredzēt dienas un stundas, kad tās laistāmas. Tu taču nelaistīsi puķes, kad lietus līst, tikai tāpēc, ka kāds gudri paredzējis laistīšanas dienu un stundu.

—   Tas nu ir par daudz. Tās ir kaut kādas muļķības, nevis piemērs bērnu audzināšanai. Dzīvē tā nevar notikt.

—    Bet tieši dzīvē tā notiek. Lai kāda arī būtu sistēma, tā būs vienīgi sistēma. Vienmēr vērsta uz to, lai sirdi un Dvēseli atdalītu no mazā cilvēciņa un pakļautu viņu sistēmai. Lai viņš izaugtu tāds pats kā visi — ērts sistēmai. Un tā turpinās gadu simtiem, lai nepieļautu atskārsmi cilvēku dvēselēs. lai neļautu cilvēkam atplaukt visā viņa daiļumā ar Dieva doto Dvēseli. Viņam! Visa izplatījuma valdniekam.

—    Pagaidi, neuzskrūvējies, runā mierīgi un normālā valodā. Kas nepieciešams, lai tā būtu? Lai bērni izaugtu, kā tu saki, ar brīvu Dvēseli. Par laimīgiem Visuma valdniekiem. Kā Dievs to vēlējies.

—    Viņiem nevajag traucēt un domās jācenšas redzēt viņus tādus, kādus Dievs vēlējies. Visumā Gaišo spēku centieni ir vērsti uz to, lai katrs piedzimušais saņemtu visu labāko, kas ir pasaulē. Un vecāku pienākums ir neaizsegt radošo Gaismu ar sadomātu dogmu pārgudrībām. Gadsimtiem ilgi uz Zemes turpinās strīdi par to, kura no sistēmām varētu būt gudrākā. Padomā pats, Vladimir. Strīdi iespējami tur, kur Patiesība nav pieejama. Neauglīgos strīdos var bezgalīgi apspriest, kas atrodas istabā aiz slēgtajām durvīm. Bet atliek durvis atvērt — un visiem kļūs skaidrs, un nebūs vairs par ko strīdēties, jo ikviens varēs ieraudzīt Patiesību.

—    Bet kas tad galu galā atvērs šīs durvis?

—   Tās ir atvērtas. Tagad atliek vienīgi atvērt Dvēseles acis, ieraudzīt un apjēgt.

—     Ko apjēgt?

—   Tu man jautāji par sistēmām. Stāstīji par dzīves režīmiem, kurus kāds izklāstījis cilvēkiem domātajās grāmatās. Bet padomā, kurš gan saprotamāk par pašu Pestītāju spēj runāt par sevis radīto?

—     Radītājs neko nerunā. Viņš vēl aizvien klusē. Neviens Vina vārdus nesadzird.

—     Cilvēku izdomātajiem vieniem un tiem pašiem vārdiem ir daudz dažādu nozīmju. Radītājs pacietīgi un ar mīlestību sarunājas ar ikvienu — ar savu neiznīcīgo, brīnišķīgo veikumu palīdzību. Ar saules lēktu un mēness mirdzumu, ar maigu miglu un rasas lāsi, ar debesu zilgmē spulgojošu staru. Izplatījumā ir daudz uzskatāmu piemēru. Paskaties visapkārt. Tie skar tevi un ikvienu cilvēku.

Ja tālāk atstāstītu Anastasijas teikto par bērnu audzināšanu, tad iznāktu pilnīgs pretstats tam, kas šodien notiek šajā jomā. Es jau teicu, ka visa viņu senā dzimta un arī pati Anastasija izturas pret jaundzimušo kā pret dievību vai nevainīgu eņģeli. Viņi uzskata, ka nedrīkst pārtraukt bērna domāšanas procesu. Vectēvs un vecvectēvs varēja stundām ilgi vērot, kā mazā Anastasija aizrautīgi pēta kukainīti vai puķīti un par kaut ko domā. Viņi cenšas nenovērst mazuļa uzmanību ar savu klātbūtni. Sāk kontaktēties vienīgi tad, kad bērns pats pievēršas un vēlas kontaktēties. Anas- I asi ja apgalvoja, ka tajā brīdī, kad es vēroju, kā mazais Vladimirs kaut ko pēta zālē, viņš iepazina ne vien kukainīšus, bet arī visu pasauli. Pēc viņas vārdiem, kukainītis ir pilnīgāks mehānisms nekā jebkurš ar rokam veidots primitīvs konstruktors. Bērns, kuram ir iespeja kontaktēties ar šīm dzīvajām būtnēm, kas ir pali pilnība, arī pats pilnveidojas vairāk nekā saskarsmē ar nedzīviem, primitīviem priekšmetiem.

Turklāt, kā viņa apgalvo, katra zālīte un kukainītis ir saistīti ar savu pasauli un vēlāk palīdz aptvert Visuma būtību un sevi tajā, aptvert savu sūtību. Mākslīgi radītiem priekšmetiem nav tādas saiknes, un tie bērna smadzenēs nepareizi izvieto vērtības un prioritātes.

Uz piezīmi, ka apstākļi, kuros audzināta viņa un tagad tiek audzināts mūsu dēls, stipri atšķiras no tiem, kuros nākas audzināt mūsu civilizētās pasaules bērnus, viņa atbildēja šādi:

—    Kad šķietami, bezpalīdzīgais mazulis atrodas savas mātes miesās, un vēl jo vairāk tad, kad nāk pasaulē, Gaismas spēki Visumā gavilē. Gavilē satraukuma pilnā cerībā, ka jaunatnākušais nevainīgais cilvēks, kas līdzinās Dievam, kļūs tiem par labestīgu pavēlnieku un pastiprinās no Zemes nākošo Mīlestības Gaismu.

Radītājs visu viņam ir paredzējis. Visums ir gatavs būt viņam par labu aukli kukainīša, koka, zāles stiebriņa, ārēji neganta zvēra izskatā. Vēl ārēji mazajam cilvēkam — Radītāja diženajam veidojumam. Gaišas iedvesmas brīdī Radītājs izveidoja cilvēku. Un viņam tika radīta paradīze uz Zemes. Neviens un nekas nevar valdīt pār Radītāja augstāko veidojumu. Viņa mīlestības un gaišas iedvesmas pilnie centieni ietverti ikvienā, kas nāk šajā pasaulē. No visām neaptveramā Visuma būtnēm tikai viena spēj ietekmēt viņa likteni, nostājoties starp Dievu, paradīzi un cilvēka laimes zvaigzni.

—    Vai tas nozīmē, ka pasaulē ir kāda par Dievu stiprāka būtne?

—      Pasaulē nav nekā stiprāka par Dievišķo iedvesmu. Tomēr ir spēka ziņā viņam līdzīga būtne, kas spējīga nostāties starp Dievu — vismaigāko audzinātāju — un eņģelim līdzīgo mazuli — cilvēku.

—    Un kas tā ir, kā viņu sauc?

—    Šī būtne ir cilvēks, tie ir vecāki.

—   Ko?… Kā gan var notikt, ka vecāki vēlētu savam bērnam nelaimi?

—   Visi vēl laimi. Tikai ceļu uz to aizmirsuši. Lūk, tāpēc arī cēlu mērķu labā ir varmācīgi.

—   Vai tu savus apgalvojumus vari kaut kā pierādīt?

—   Tu runāji par dažādām audzināšanas sistēmām. Padomā. Tās ir atšķirīgas. Bet Patiesība ir viena. Tas vien jau rāda, ka daudzus tās aizvedīs pa nepareizu ceļu.

—    Kā atšķirt, kura sistēma ir patiesa un kura ne?

—     Pamēģini skatīties uz dzīvi ar atvērtu Dvēseli. Attīri domu no bezauglīgas rosīšanās, tad ieraudzīsi pasauli, Visuma Radītāju un sevi.

—     Kur ir Dvēseles acs un kur — parastās acis? Kas to spēj atšķirt? Tu labāk runā par visu konkrētāk. Un lieto vienkāršākus jēdzienus. Tu teici, ka tava valoda līdzināsies manējai, tomēr runā citādāk. Un mani vedini uz savu valodu. Es jūtu — tu runā citādi.

—    Tikai mazliet. Un galveno tu spēsi iegaumēt. Un mana valoda sajauksies ar tavējo. Tu neuztraucies un nekautrējies no savu vārdu kombinācijām, daudziem cilvēkiem tava valoda būs saprotama. Daudzām dvēselēm tā atklās to, kas šajos vārdos ietverts. lai tajā skan Izplatījuma dzeja.

—    Kam tas viss? Nevēlos, lai kāds manu valodu mainītu.

—     Bet tu taču apvainojies, kad viens no žurnālistiem izteicās, ka tava valoda ir kokaina. Es kopā ar tiem, kuri lasa, varu izdarīt tā, lai tava valoda kļūtu par vienu no skanīgākajām.

—      Nu, labi, lai vēlāk tā notiek, bet pagaidām es labāk gribētu dzirdēt vienkāršu valodu. Problēma jau tā ir sarežģīta, nesaprotama. Kā notiek? Kāpēc? Kā tieši vecāki aizver savam bērnam ceļu uz laimi? Un vai patiesībā tā ir? Lūk, par to vispirms ir jāpārliecinās.-

—    Labi. Ja vēlies pārliecināties, atsauc atmiņā bērnības ainas.

—     Bet tas ir grūti. Ne katrs spēs sevi atcerēties agrinā bērnībā.

—     Kāpēc? Vai ne tāpēc, ka atmiņa, saudzēdama izjūtas, atbrīvo no visa neauglīgā un tukšā, mēģina novākt iedvesto bezizeju, izdzēst no atmiņas ari to, kā tu, mātes miesās būdams, caur savas mātes pārdzīvojumiem izjuti un pārdzīvoji ļaužu lamas. Vai vēlies, lai ari tālāk palīdzu atcerēties?

—     Palīdzi. Kas bija tālāk un pēc tam pazuda no atminas?

—   Tālāk tu negribi atcerēties, kā tu, Visuma pavēlnieks, bezpalīdzīgi gulēji gultiņā. Tik cieši autiņos ievīstīts, it kā būtu sasiets, un tavā vietā smaidot izlēma, kad tev jāēd un kad tev jāguļ. Tu gribēji visu pārdomāt, saprast, bet tevi bieži vien lulinot mētāja līdz pat griestiem. Un tu nepaspēji apdomāt — kāpēc? Tu mazliet paaudzies un ieraudzīji sev apkārt daudz klusējošu un bezdvēselisku lietu, kurām nedrīkstēji" pieskarties. Tu drīkstēji pieskarties vienīgi tai, kuru tev pasniedza. Un tu samierinājies un mēģināji saprast, kāda ir tev piedāvātās rotaļlietas pilnība. Taču tu nevarēji atrast tās absurdajā primitīvismā to, kā tur nebija un nevarēja būt. Bet tu vēl meklēji, tu vēl nepadevies, ar rociņu taustīji, mēģināji iekosties ar zobiem, taču veltīgi. Izskaidrojumu tā ari neatradi. Tad pirmoreiz atkāpies, kaut ari biji dzimis, lai būtu Visuma pavēlnieks. Saprati, ka nevari neko izlemt. Tevi nodeva tic, kas bija laiduši tevi pasaulē, un sevi nodevi tu pats.

—   Tu runā par manas dzīves notikumiem. Vai tad es ar kaut ko atšķiros no citiem bērniem?

—    Es runāju konkrēti par tevi. Ari par tevi, kurš šajā brīdī dzird mani.

—   Tātad Visuma pavēlnieku ir daudz, ja jau ikviens par tādu piedzimst? Bet kā tad tā? Kas gan tas par pavēlnieku, ja viens un tas pats pieder daudziem? Vai ari jābūt daudziem Visumiem?

—     Visums ir viens. Vienots. Nedalāms. Bet tajā katram ir sava telpa. Un no viņa ir atkarīgs veselums. No katra.

—    Kur tad ir tā mana telpa?

—    Tā ir pazaudēta. Bet tu to atradīsi.

—    Kad tad es paspēju pazaudēt?

—    Kad padevies.

—     Ko nozīmē — padevies? Es biju tāds pats kā citi bērni.

—   Tu, tāpat kā citi bērni, ticot tuvinieku, savu vecāku labestībai, aizvien biežāk apspiedi savas vēlmes un piekriti tam, ka esi vēl mazs, neko nezinošs bērns. Izjūtas, ko tevī radīja bērnībā piedzīvotā varmācība, cenšas tev dzīvē iet līdzi, lai pēc tam iemiesotos ari tavos pēctečos. Tu, tāpat kā visi, gāji skolā. Tur tev stāstīja, ka cilvēks ir bijis pērtiķis, ļoti primitīvs, muļķīgi ticējis Dievam. Mācīja, ka ir tikai viens vadonis, kuru visi pazīst. Viņu ir izvēlējusies tauta. Viņš vienīgais ir cienījamāks un gudrāks par visiem. Un tu gluži kā ekstāzē lasīji dzejoļus par šo vadoni. Tu viņu kā neprātīgs slavināji.

—    Es ne vien dzejoļus lasīju un slavināju, ko lika, bet pats ari tolaik ticēju.

—  Jā, daudzi dzejoļus skaitīja. Savā starpā sacenzdamies, kurš vislabāk slavinās. Un tu centies būt pirmais.

—    Tolaik visi centās.

—     Jā, pastāvošā sistēma paģērēja, lai visiem būtu vienoti centieni. Tāpēc ari bija varmācīga pret ikvienu. Lai saglabātu sevi, centās salauzt. Un pēkšņi, nodzīvojis daļu dzīves, tu uzzināji, ka ir daudz sistēmu un ka tās ir atšķirīgas. Pēc tam uzzināji, ka cilvēks, iespējams, nekad nav bijis pērtiķis. Ka gudrais vadonis ir bijis dumjš tirāns. Un tava paaudze nepareizi nodzīvojusi savu dzīvi. Tagad jādzīvo citā sistēmā. Un tu esi tēvs un neminstinoties atdod savu meitu jaunajai sistēmai. Vairs nedomādams kā agrāk. Tu neziņā nekrati grabulīti. Atzinis vardarbību, tu esi vardarbīgs pats pret savu bērnu. Mainoties tūkstošgadēm, dažādas sistēmas nāk un aiziet, un ikvienas mērķis ir tevi, pavēlnieku un gudro radītāju, pārvērst bezdvēseliskā vergā. Sistēma visu laiku darbojas ar vecāku starpniecību. Ari to, kuri paši sevi dēvē par viedākajiem skolotājiem. Radīs jaunu mācību un līdz ar to radīs arī jaunu sistēmu. Mazliet vērīgāk ieskatoties, var skaidri redzēt, ka viņus virza vecā tieksme — nošķirt tevi no Dieva. Nostāties starp jums un likt tev un Dievam dzīvot un strādāt savā labā. Tāda ir jebkuras sistēmas būtība. Un tu, Vladimir, lūdz mani radīt kārtējo. Es nevarēšu izpildīt šo tavu lūgumu, tu pats raugies apkārt. Mēģini saprast vienīgi ar savu Dvēseli.

—    Bet mūsu dēls, Anastasija? Vai tad viņš, dzīvodams dziļi taigā starp meža zvēriem, nav vēl iepazinis vardarbību?

—      Viņš nepazīst ne bailes, ne vardarbību. Viņā nostiprinās aizvien lielāka pārliecība, ka viss ir pakļauts cilvēkam un ka cilvēks par visu ir atbildīgs.

—   Bet vai tad tā nebija vardarbība, kaut ari neliela, kad lācene viņam aplaizīja nosmērēto dibentiņu? Viņš nokrita uz vēderiņa, kad viņa laizīja. Kad zēns sāka rāpot, otrreiz nolaizīja. Viņš atkal nokrita. Es skaidri redzēju, ka mazulim tāda apmazgāšana nepatika. Viņš tāpēc ari saķēra lāceni aiz purna, lai viņa izbeidz grūstīt ar savu mēli.

—    Un lācene tūdaļ ari pārstāja to darīt. Sīs procedūras nozīmi viņš sapratīs nedaudz vēlāk, bet tagad uztver to kā rotaļu, viņš pats ar lāčumāti rotaļājas un vēlas, lai tā viņam skrien pakaļ.

—    Tu teici, ka cilvēks ir visgudrākais Izplatījumā, bet mūsu dēlu audzina zvēri. Tas nav gluži normāli. Televīzijas pārraidē es redzēju — rādīja gandrīz pieaugušu cilvēku. Viņš zīdaiņa vecumā bija nokļuvis pie vilkiem. Kad izauga un cilvēki viņu noķēra, viņš ilgi nevarēja apgūt cilvēku valodu un ari prāta ziņā bija atpalicis.

— Mūsu dēlam visi apkārtējie zvēri ir nevis audzinātāji, bet gan labas, prasmīgas aukles, kas viņu patiesi mīl. Viņi bez šaubīšanās jebkurā acumirklī ir gatavi ziedot dzīvību par savu mazo cilvēku.

—    Vai tu viņus ilgi dresēji? Tev laikam palīdzēja gan vectēvs, gan vecvectēvs.

—     Kāpēc jādresē? Tā jau izsenis visu iekārtojis Radītājs.

—    Kā gan Viņš varēja visu iepriekš paredzēt, lai katru zvēriņu iemācītu, kas un kurā brīdī jādara? Tur, norā, kad es vēroju dēlu, viņš pievērsa uzmanību vāverēm, viena viņam iepatikās. Viņš pastiepa tai pretī rociņu, uzsmaidīja un stiepti pateica «ē». Un vāverīte tūlīt metās pie viņa, turklāt tieši tā, kura viņam iepatikās. Viņš ar to rotaļājās, saņēma rokā ķepiņu un glāstīja astīti. Kā gan Radītājs varēja paredzēt tieši tādu situāciju un iemācīt vāverei, kā jārīkojas?

—    Radītājs ir gudrs. Viņš visu izdarīja vienkāršāk un ģeniālāk.

—     Kā?

—    No cilvēka, kurā nav agresijas, savtīguma, baiļu un citu vēlāk radušos tumšo jūtu, plūst Mīlestības Gaisma. Tā nav saskatāma, bet ir spēcīgāka par Saules gaismu. Tās enerģija ir dzīvinoša. Radītājs izdarījis tā, lai vienīgi cilvēkam piemistu tāda dižena spēja. Vienīgi cilvēks, vienīgi viņš spējīgs sasildīt visu dzīvo. Tāpēc ari viss dzīvais tiecas pie viņa.

Mūsu mazais dēls Vladimirs pievērsa uzmanību vā- veritēm, viņa skatiens apstājās pie vienas, uz to viņš koncentrēja savu uzmanību, pie šīs vāverītes aizplūda viņa siltums. Vāverite sajuta siltuma Svētību un metās pie tā avota, uh viņai bija patīkami ar mazuli rotaļāties. Mūsu dēls tā var piesaukt jebkuru zvēru.

Pateicoties Radītājam, tādas spējas piemīt jebkuram jaundzimušajam, kad viņš atrodas Mīlestības Telpā un kad nekas vēl nav iznīcinājis brīnišķīgo pirmsākumu.

Mīlestības Telpa veidojas mātes miesās, vēlāk tā vienīgi paplašinās. Spēja sabojāt vai pilnveidot Mīlestības Telpu ir dota vienīgi cilvēkam. Lūk, vectētiņš ērgli trenēja, tu par to dzirdēji, līdz ar to viņš šajā telpā ienesa ko jaunu, to paplašinot. Tā jau kopš seniem laikiem mani senči tiecās darīt. Rīt būs neparasta diena, un tu redzēsi, kas notiks. Nākotnei rītdiena būs ļoti nozīmīga.

Putns Dvēseles iepazīšanai

Nākamajā dienā, pienākuši pie noras, mēs abi ar Anastasiju, tāpat kā iepriekš, vērojām mūsu dēlēna aizraujošo rotaļu. Noras malā gulēja vilcene un ari vērigi tai sekoja. Viņai līdzās spēlējās vilcēni. Es ievēroju, ka laiku pa laikam mazais Vladimirs iebāž mutē pirkstiņu un sūkā, kā to nez kāpēc dara visi mazi bērni. Es zināju, ka vecākiem visiem līdzekļiem jācenšas atradināt bērnu no šādas rīcības. Un vini mēdz mazuļa rociņas pietīt pie ķermeņa ar autiņiem vai arī ieliek viņam mutē knupīti. Pastāstīju Anastasijai, bet viņa atbildēja:

—   Neuztraucies, no tā ir liels labums. Mūsu dēlēns nolaiza no saviem pirkstiņiem putekšņus.

—     Putekšņus? Kādus?

—    Ziedu un zāļu putekšņus. Viņš ar rociņām pieskaras pie zāļu stiebriņiem un ziediem. Dažkārt kukainīši pa viņa rociņu rāpo, uz to kājiņām ari ir putekšņi. Skaties, saviebās. Ari pirkstiņu no mutes izvilka. Tātad nepatika viņam kādas zālītes putekšņi. Tagad viņš pielieca galviņu un mēģina paņemt mutē ziediņu, to nogaršot. Lai ņem. Lai pamēģina, kā garšo Visums.

—   Visums un sīks ziediņš! Kāda te saikne? Vai arī tu tikai tā runā? Nosacīti?

—     Pasaulē visam dzīvajam ir saikne ar Visumu.

—     Bet kā, kur var ieraudzīt tādu saikni? Kāda ierīce spēj to fiksēt?

—   Ierīce nav vajadzīga. Šeit vajadzīga Dvēsele. Tad spēsi saprast un ieraudzīt to, kas redzams katru dienu, turklāt neskaitāmas reizes.

—    Ko, piemēram, var ieraudzīt ar Dvēseli un pēc tam saprast?

— Lūk, Saule. Tā atrodas tālu no mums. Visuma planēta, bet, tiklīdz uzlec un ar staru pieskaras ziedam, tas no prieka atveras. Tik tālu tie it kā atrodas viens no otra — varenais, milzīgais spīdeklis un mazais ziediņš, un tomēr ir savstarpēji saistīti. Nevar iztikt viens bez otra.

Pēkšņi Anastasija apklusa un sāka lūkoties uz augšu. Es arī paskatījos. Ieraudzīju. Zemu virs noras riņķoja liels ērglis. Līdzīgu es biju redzējis zooloģiskajā dārzā. Riņķodams viņš laidās arvien zemāk un zemāk un pēkšņi metrus divus no mazuļa ar saviem nagiem aizskāra zemi, lidojuma inercē lepni paskrējās, nopurinājās un apstājās. Vilcene saausījās. Viņas spalvas sacēlās, tomēr viņa neuzbruka ērglim, kas lepni pastaigājās pa noru.

Mazulis satraukts piecēlās. Tad apsēdās un izstiepa rociņas pretī briesmīgajam putnam. Lēni cilādams kājas, ērglis pienāca tuvu klāt zēnam. Un viņa galva ar āķveidīgo knābi slējās pār bērna galviņu. Bet viņš — mazulis, nejuzdams briesmas, sāka glāstīt ērgļa spalvas, pieskārās viņa kājām ar asajiem nagiem, uzsita ar rociņu putnam pa krūtīm, un viņa bezzobainā mutīte smaidīja.

Milzīgais knābis pieskārās mazajai galviņai vienreiz, otrreiz, it kā kaut ko meklētu. Tad ērglis pēkšņi atgāja no mazuļa sānis, izpleta spārnus, viegli tos savicināja, nedaudz pacēlās virs zāles un atkal nolaidās. Mazulis izstiepa rociņas uz milzīgā putna pusi un sauca: «E… ēēē!»

Un pēkšņi ērglis… Ērglis apgāja zēnam apkārt no mugurpuses, ieskrējās un uzlidoja gaisā, zemu apriņķoja noru, metās lejup un.lidojumā ar nagiem satvēra aiz pleciem mazuli. Taču nagi neskāra mazā Vladimira ķermeni, ērglis satvēra viņu aiz pleciem, nagu asos M-galus izlaizdams cauri padusēm, un sāka, spārnus vē- zedams, riņķot pavisam zemu virs noras. Mazulis tiri- naja kājeles, kas pinās zālē un tikai brīžam nedaudz pacēlās virs Zemes, viņa actiņas, kas satraukumā pēkšņi bija kļuvušas mirdzošas, vērās uz visām pusēm. Un pēkšņi… Viņi pacēlās! Pacēlās metra augstumā, kad mazuļa kāju atspēriens pret zemi sakrita ar ērgļa spārnu vēzienu.

Ērglis, riņķodams virs noras un uzņemdams augstumu, turēja starp kājām mazuli, bet viņš nekliedza, viņi abi lidoja debesu zilgmē. Ērglis jau bija pacēlies augstāko ciedru galotņu līmenī un turpināja celties augstāk. Sastindzis no pārsteiguma, nespēdams parunāt, es satvēru Anastasijas roku. Bet viņa neatraudamās skatījās augšup un klusi čukstēja:

—     Tu esi vēl stiprs. Malacis. Tu vēl esi stiprs, kaut ari vecs. Tavi spārni ir vareni. Celies augšup! Lido vēl augstāk!

Un ērglis, turēdams savos nagos bērna mazo ķer- menīti, meta gaisā lokus un cēlās aizvien augstāk debesu zilgmē.

—    Kāpēc vajadzīga šāda eksekūcija? Kāpēc pakļaut bērnu tādām briesmām? — es iekliedzos, tiklīdz biju attapies no sastinguma.

—    Vladimir, lūdzu, neuztraucies. Ērgļa pacelšanās gaisā nav tik bīstama kā tās lidmašīnas pacelšanās, ar kuru tu lidoji.

—     Bet ja nu viņš bērnu augstumā palaidīs vaļā?

—   Viņš kaut ko tādu nekad nedarīs. Tu atslābinies un neradi domās ne bailes, ne šaubas. Mūsu dēla apziņā ērgļa lidojumam ir liela nozīme. Viņš ir pacēlis bērniņu virs mūsu Zemes.

—    Kāda tam nozīme, izņemot māņticību! Cilvēkam neklājas iejaukties dižajos veikumos. Tam es piekritu. Tāda pacelšanās gaisā nebija paredzēta. Jūs paši, tavs vectēvs putnam to iemācīja. Visdrīzāk jau kaut kādas māņticības pēc. Kā gan cita dēļ? Šis risks ir bezjēdzīgs!

—    Kad biju maza, es ar šo ērgli ari pacēlos augstu gaisā. Tobrīd maz ko vēl spēju saprast, bet bija ļoti, ļoti interesanti, neparasti. No augšas nora šķita maza. Un Zeme likās neaptverama un liela. Viss bija tik spilgts. Un neparastais ilgi, uz visiem laikiem palika atmiņā. Kad es paaugos, man jau trīs gadiņi bija, vecvectēvs reiz jautāja:

—   Teic, Anastasija, vai visiem zvēriņiem patīk, kad tos glāsta tava roka?

—   Jā. visiem. Viņi pat astīti luncina, jo glāsti viņiem ļoti patīk. Ari zālītei, ziediņiem un kokiem — visiem patīk, tikai visiem nav astītes, ko pavicināt, lai parādītu, ka ir labi, kad rociņas tos glāsta.

—    Tātad visi vēlas tavu roku pieskārienu iepazīt?

—   Jā, viss dzīvais, augošais, gan mazais, gan lielais.

—   Vai lielā Zeme ari grib glāstus? Tu redzēji Zemi, to, cik liela tā ir?

Spilgtā aina ar ērgli man kopš mazotnes bija iespiedusies atmiņā. Par Zemes lielumu zināju ne tikai pēc nostāstiem vien. Un tāpēc vecvectēvam tūlīt atbildēju:

—     Zeme ir liela, tai neredz malas. Ja visi vēlas glāstus, tātad arī Zeme vēlas. Bet kurš gan spēj visu Zemi apskaut? Tā ir tik liela, ka pat tavas rokas, vec- tētiņ, nevarēs to visu aptvert…

Vecvectēvs izpleta rokas sānis, paskatījās uz tām un apstiprināja, man piekrizdams:

—      Jā, manas rokas ir par īsām, lai visu Zemi apskautu. Bet tu teici, ka Zeme, tāpat kā visi, alkst glāstu?

—    Jā, tā alkst. Visi vēlas sajust cilvēka glāstus.

—  Tev, Anastasija, ir jāapskauj visa Zeme. Padomā, kā to izdarīt.

Vecvectēvs aizgāja. Es bieži sāku domāt par to, kā apskaut visu Zemi. Un nekādi nevarēju izdomāt. Zināju, ka vecvectēvs nerunās ar mani un citu jautājumu no viņa nedzirdēšu tikmēr, kamēr nebūšu atrisinājusi uzdevumu, un es centos. Pagāja vairāk nekā mēnesis. Uzdevumu nevarēju atrisināt. Reiz no tālienes mīļi palūkojos uz vilcēni. Tā stāvēja noras otrā malā. Vilcene pēkšņi skatiena ietekmē sāka luncināt asi. Pēc tam ievēroju, ka visi zvēriņi priecājas, ja uz viņiem paskatās ar prieku un maigumu. Un nebija svarīgs ne attālums, ne viņu lielums. Prieks viņus pārņem gan no skatiena, gan tad, kad ar mīlestību domāju par viņiem. Es sapratu, ka viņiem kļūst tikpat labi kā agrāk pēc glāsta. Tad ari sapratu… Viens «Es» ir ar savām rokām un kājām, bet ir vēl otrs «Es», daudz lielāks par šo. Un šis lielais un neredzamais arī esmu es. Acīmredzot tā veidots ikviens cilvēks, arī es. Un šis mans lielais «Es» spēs apskaut visu Zemi.

Kad atnāca vecvectēvs, es, priekā kvēlodama, viņam teicu:

—    Skaties, vectētulīt, skaties, zvēriņi priecājas ne vien tad, kad es tos ar rociņu apskauju, bet arī tad, kad no tālienes uz viņiem skatos. Kaut kas neredzams, bet mans viņus apskauj, tātad tas var apskaut ari visu Zemi. Es apskaušu Zemi ar neredzamo sevi! Es — Anastasija. Ir mazais «Es» un ir lielais. Kā nosaukt sevi, to citu, vēl nezinu. Bet es padomāšu, kā pareizi nosaukt, un nosaukšu, un tad visu tev, vectētulīt, pateikšu.

Vecvectēvs tūlīt pat sāka ar mani runāt:

—   To otro sevi, mazmeitiņ, Sauc par Dvēseli. Par savu Dvēseli. Un sargi to, un darbojies ar to, neaptveramo.

—   Teic, Vladimir, cik gadu bija tev, kad pirmoreiz spēji apjaust un izjust Dvēseli?

—      Precīzi neatceros, — atbildēju Anastasijai un prātoju, vai vispār esmu savu Dvēseli iepazinis un kā to iepazīst citi, kādā vecumā. Un kādā pakāpē. Varbūt mēs vienkārši runājam par Dvēseli, to nesajuzdami un nedomādami par savu neredzamo otro «Es». Un vai gan ir svarīgi to visu sajust, kā labad?

Kustīgais punkts tur, augšā, ātri sāka palielināties. Ērglis, mezdams lokus, laidās lejup. Kad tas riņķoja jau zemāk par koku galotnēm, es ieraudzīju mazuļa sasārtušo sejiņu un sajūsmā mirdzošās actiņas. Sānis izplesto rociņu pirksti kustējās neparastā putna spārnu vēzienu ritmā. Kad mazās kājeles pieskārās Zemei un sāka kūļāties pa zāli, ērgļa nagi atlaidās. Mazulis nokrita, apvēlās zālē, tad veikli apsēdās un sāka grozīt galviņu, meklēdams spārnoto draugu. Ērglis grīļodamies aizgāja nost no bērna un apkrita uz sāniem. Lielais putns kaut kā neveikli gulēja zālē, vienu spārnu atmetis sāņus. Viņš smagi elpoja, bet galva ar knābi bija noslīgusi zālē. Mazulis viņu ieraudzīja, sāka smaidīt un rāpus metās pie putna. Ērglis mēģināja pacelties mazulim pretī, bet atkal novēlās uz sāniem. Zobus atņirgusi, vilcene divos lēcienos atradās starp ērgli un mazuli. Anastasija uztraukti čukstēja:

—      Cik pilnīgi un bargi ir tavi likumi, Radītāj, tu jau sākotnēji visu esi atdevis cilvēkam. Tavus likumus ievēro vilcene, bet man ir ļoti, ļoti žēl ērgļa.

—    Kas notiek? Kāpēc vilcene ir agresīva un dusmojas? — jautāju Anastasijai.

—     Vilcene tagad nelaidis ērgli pie Vladimira, jo uzskata, ka viņš ir slims, ja reiz nokritis uz sāniem.Var pat viņam uzbrukt, lai padzītu no noras. Vladimirs nedrīkst redzēt uzbrukumu, jo pagaidām neko nesapratīs. Ko gan lai iesāk?…

Pēkšņi ērglis saslējās, stingri nostājās uz kājām, lepni pacēla galvu, tad divas reizes noklakšķināja ar baismīgo knābi. Drošā, lepnā gaitā lielais putns devās pie mazuļa. Vilcene it kā nomierinājās, nogāja malā, taču ne pārāk tālu, un vērīgi sekoja notiekošajam.

Mazulis vispirms pieskārās milzīgā putna knābim, tad sāka vilkt spārna spalvas, raustīt spārnu un kaut ko pieprasīja vai lūdza, visu laiku atkārtodams: «E… ē… ā…» Āķveidīgais knābis pieskārās bērna galviņai un pleciem. Tad ērglis, noliecis galvu pie zemes, ar knābi noplūca kādu mazu ziediņu un ielika to putnēna knābītim līdzīgajā mazuļa atvērtajā mutītē, no kuras vēl arviem plūda skaņas. Ērglis pabaroja zēnu kā savu putnēnu, tad atkal sagrīļojās. Vilcene nikna gatavojās lēcienam. Un pēkšņi ērglis mazliet atkāpās. Ieskrējiens… Spārnu atvēziens… Pacelšanās!

Putns cēlās aizvien augstāk un augstāk, tad strauji piķēja, bet kādu pusotru metru no zemes, izlīdzināja lidojumu un atkal traucās augšup. Mazulis māja viņam ar rokām, stiepās līdzi, sauca, smējās ar savu bezzobaino mutīti. Anastasija, neatraudama skatienu no ērgļa, uztraukta čukstēja:

—   Tā nevajag. Tu visu labi izdarīji. Un tu esi vesels, es zinu, ka neesi slims. Nu, atpūties taču, atpūties. Paldies! Es ticu, ticu, ka tu esi vesels! Tu gluži vienkārši esi kļuvis vecāks. Atpūties!…

Ērglis vēlreiz veica savu sarežģīto pirueti, turklāt tā, ka aizskāra ar nagiem zāli, tomēr nenostājās uz kājām, neatspērās pret zemi, bet, vareni savicinājis spārnus, pacēlās debesīs, ar nagiem izraudams zāles kušķīti. Viņš aplidoja noru, apbēra mazuli no augšas ar zāles stiebriņiem un sāka celties aizvien augstāk un augstāk debesīs. Anastasija vērīgi skatījās uz vareno putnu pat tad, kad tas pārvērtās par sīku punktu. Arī es nezin kāpēc vēroju, kā šis punkts attālinās no noras. Sākumā vienkārši augšup, tad negaidīti strauji pasitās sānis, tālāk no noras. Pēkšņi punkts sāka tuvoties zemei, un drīz kļuva redzams, kā te viens, te otrs spārns izplešas vējā, bet ne paša putna kustināts. Ērglis nevicināja spārnus un arī neplanēja, viņš gluži vienkārši krita. Vējš pluinīja putna spārnus, gaisa plūsmā tie šad un tad izpletās. Anastasija iesaucās:

—     Tu nomiri debesīs, tur — augšā! Un tur arī paliki. Tu izdarīji visu, ko vien varēji darīt cilvēka labā. Paldies… paldies tev par augstumu, mans vecais skolotāj.

Ērglis vēl arvien krita, bet augšā virs viņa riņķoja divi jauni ērgļi.

—   Tavi mazuļi. Jau nobrieduši. Tu esi paveicis visu arī viņu nākotnes labā, — čukstēja Anastasija kaut kur aiz noras nokritušajam vecajam ērglim. It kā mirušais varētu vinu sadzirdēt.

Divi jaunie ērgļi jau riņķoja zemu virs noras. Es zināju, ka tie ir viņa putnēni, un viņiem māja mazulis…

—    Ir nu gan. Kam vajadzīgs šis bezjēdzīgais upuris? Kādēļ viņš tā darīja? Vai tiešām cilvēka labā? Anastasija, kāpēc viņi tā cenšas? Kāpēc ziedo sevi?

—   Tās Gaismas dēļ, kas plūst no cilvēka. Tās laimes dēļ, ko cilvēks spēj viņiem dot, tās cerības dēļ, kas saistīta ar viņu bērniem. Tagad putnēni viņu ieraudzīs, sajutīs Cilvēka Dzīvinošās Mīlestības Gaismu. Paskaties, Vladimir, mūsu dēls uzsmaidīja ērglēniem. Un tie lido pie viņa. Varbūt ērglis saprata, ka šajā Gaismā, šajā labestīgajā Gaismā, ko izstaro cilvēks, būs arī daļiņa no viņa.

—     Un viņi ir gatavi sevi ziedot šīs Gaismas dēļ, kuru izstaro visi cilvēki?

—    Visu to cilvēku dēļ, kuri ir spējīgi izstarot šo labestīgo Gaismu!!!

Sistēma

Anastasija aizgāja sagatavoties dēla barošanai, bet es, pārdomās iegrimis, atkal sāku klaiņot pa mežu.

Mani satrauca divi faktori. Tie man bija nepatīkami. Pirmais — es kā tēvs nesaskatīju sev nekādu nišu, kur varētu piedalīties sava dēla audzināšanā. Kļuva skaidrs, ka man neizdosies atrast interesantākas rotaļlietas par tām, kas viņam jau ir. Arī uzturu nav vērts vest uz šejieni. Mātes piens, svaigi ziedputekšņi, pēc tam būs rieksti, ogas… Protams, ar bērnu barības maisījumu dzīvo produktu nevar aizstāt. Un tomēr tas viss bija grūti aptverams.

Anastasijai taču nekā nav, un tajā pašā laikā viņai nekā netrūkst un arī bērnam viņa visu nodrošina.

Televīzijas pārraidēs rotaļlietas tiek reklamētas tā,

ka šķiet — bērns bez tām nevar iztikt, bet šeit tās ir » 7

bezjēdzīgas un pat kaitīgas. Pat gultiņa viņam šeit nav vajadzīga. Protams, tādā gultiņā kā lācene nevar nosalt pat četrdesmit grādu lielā salā. Nav jāmazgā ne paladziņi, ne autiņi. Lāčumāte, rau, ir tik tīrīga, ik reizi izkašā padusi ar nagiem kā ar suku, tad norīvējas zālē un pēcāk peldas. No ūdens iznāk un nopurinās, šļakatas šķīst uz visām pusēm, tad noguļas uz muguras un žāvējas, un atkal sukā spalvas savās paslēpenēs. Anastasija mani pie viņas pieveda un ļāva aptaustīt to vietu, kur guļ mazulis. Tur ir mīksti un tīri, un silti.

Ja jau no manis netiek prasīts materiālais atbalsts, tad ir skaidrs, ka audzināšanā tēvam katrā ziņā jāpiedalās. Tikai kā? Varbūt noteikti un strikti jāprasa no Anastasijas atbilde? Es taču izpildīju viņas nosacījumus: neķēru bērnu rokās, neuzstāju, lai dod viņam manis atvestās dāvanas.

Otra vilšanās bija tāpēc, ka tagad es nevarēšu izpildīt lasītāju lūgumu un aprakstīt konkrētu bērna audzināšanas sistēmu. Vēstulēs bija daudz jautājumu par bērniem, un ari lasītāju konferencēs tos vienmēr uzdod. Es apsolīju, ka noteikti izjautāšu Anastasiju par to un nākamajā grāmatā iepazīstināšu ar sistēmu, pēc kuras viņas dzimta no paaudzes paaudzē ir audzinājusi bērnus. Te nu bija! Viņa vispār noliedz sistēmu. Vēl vairāk — uzskata, ka jebkura sistēma ir kaitīga. Skaidrs, ka tā nevar būt. Starp kaitīgajām ir jābūt kaut vienai pareizai. Un tad pār mani nāca apskaidrība. Lasītāju vēstulēs un konferencēs nebija neviena man adresēta jautājuma par bērnu audzināšanu. Visi lūdza, lai atbild Anastasija. Ja jau cilvēki viņai uzticas vairāk nekā normāliem mūsu dzīves speciālistiem un, protams, vairāk nekā man, tad lai viņa pati arī atbild uz šiem jautājumiem. Tieši viņai tas jādara. Bet mans uzdevums ir to visu izklāstīt grāmatā. Man jau tāpat pietiek rūpju ar grāmatas izdošanu.

Tikusi galā ar saviem darbiem, Anastasija piesteidzās priecīga un sasārtusi.

—    Visu izdarīju. Mūsu dēls aizmiga. Vai tu viens garlaikojies?

—     Es domāju.

—     Par ko?

—    Par to, ka grāmatā vairs nav par ko rakstīt. Es tev teicu, ka cilvēki gaida atbildes uz konkrētiem jautājumiem. Viņus interesē bērnu audzināšana. Bet ko es uzrakstīšu par audzināšanu? Nu, pastāstīšu, kā tu ar bērnu kontaktējies, kā viņš dzīvo. Un kas no tā? Mūsu dzīves apstākļos tādi paņēmieni neder. Nesāks taču visi piejaucēt lāceni vai vilcēni vai arī trenēt ērgli, ari tādas noras kā šeit — ar tīriem ziedputekšņiem — nevienam nav.

—   Ne jau lācenē meklējama lietas būtība, Vladimir. Ne arī ērglī. Viņi ir tikai sekas. Ir galvenais. Tas atradīs ceļu jebkuros apstākļos.

—     Kas ir galvenais?

—   Attieksme pret bērnu. Domas, kas rodas bērna tuvumā. Notici un saproti. Dzemdēt Kristu ir spējīga vienīgi tā māte, kura noticēs, ka viņai piedzims Kristus. Ja vecāki izturēsies pret mazuli kā pret Kristu vai Muhamedu, šai domai sekos arī pats mazulis. Un centīsies tāds kļūt. Cilvēki arī brīvā dabā uzturas, un tas, kurš spēs saprast un sajust Radītāja darbus, to jēgu un sūtību, tas spēs radīt savam bērnam gaišu un laimīgu pasauli.

—     Bet kā sajust? To vajag kaut kā pakāpeniski panākt. Vajadzīga metodika.

—     Sajust var tikai ar sirdi, tikai sirds ir spējīga saprast.

Bet konkrētāk.

—     Konkrētāk tu jau uzrakstīji, kad par vasarnie-ļ kiem pastāstīji, un pats nepamanīji to. Kāpēc vārdus! vējā kaisīt? Ja sirds un Dvēsele nav atvērtas, vārdi! pārvērtīsies tikai vieglā vēja pūsmā…

—    Jā, uzrakstīju, tomēr dzīvē nekas nenotiek.

—   Asni ir tikko manāmi, ne uzreiz katrs spēj tos  saskatīt. Vēl jo vairāk — Dvēselē uzdīgušos asnus,

—  Ja jau nav redzami, kāpēc tad rakstīt? Es rakstu, pūlos, bet reti kurš notic un saprot to, par ko tu ' runā. Ir arī tādi, kas apšauba pat tavu eksistenci.

—     Padomā, Vladimir, varbūt spēsi saskatīt jēgu arī šaubās.

—     Kāda gan jēga var būt šaubās?

—    Šaubas samazina pretdarbību, tādēļ es eksistēju vienīgi tiem, kuriem eksistēju. Mēs esam kopā ar viņiem, līdzās un cits cita sirdī. Vēl padomā, un tu spēsi apjēgt. Es eksistēju tāpēc, ka ir viņi. Viņu spēks ir radīt, nevis graut. Viņi tevi sapratīs, atbalstīs un domās būs līdzās.

—   Saki, ko gribi, bet man ir apnicis uzklausīt viņu aizvainojošos izteikumus. Izkliedē neticīgo šaubas. Uzstājies televīzijā, nodemonstrē kādas no savām neparastajām spējām, — es lūdzu Anastasiju, bet viņa atbildēja:

—   Tici, Vladimir, mans miesīgais veidols un publikai parādītie brīnumi nedos ticības gaismu neticīgajiem. Tie vienīgi satracinās tos, kuriem netīk atšķirīga pasaules uztvere. Arī tu netērē viņu dēļ savu enerģiju.

Visam ir savs laiks un sava rītausma. Ja vēlies, es iziešu pie cilvēkiem, iziešu tāda, kāda esmu. Taču pirms tam man ir kaut kas jāizdara, lai sievietei, kura gribot negribot veltījusi savu dzīvi virtuvei, izdotos ieraudzīt arī citus priekus. Un lai pār jauno māmiņu, kas palikusi viena ar bērnu, iemirdzētos Mīlestības Gaisma. Un bērni! Saproti — bērni! Ir jāpārtrauc postulātu vardarbīgā ietekme uz viņu Dvēselēm…

—    Nu, lūk, tu atkal aizrāvies ar savu sapni. Pagājis jau krietns laiks no brīža, kad tu tā sasapņojies, bet padarīts ir maz. Ir grāmata, gleznas un dzejoļi, bet kur tad tavs globālais veikums visu cilvēku labā? Tikai nevajag runāt par gaišajiem asniņiem, kas dīgst cilvēka Dvēselē. Tu parādi ko tādu, ko var aptaustīt un reāli sajust. Nevari parādīt? Nevari!

—    Varu.

—    Tad parādi!

—    Ja parādīšu, tu ļausies kārdinājumam priekšlaicīgi atklāt tikko dīgstošos asnus. Kas tos pasargās no ļaunas krusas?

—    Tu pasargā.

—   Tā laikam vajadzēs darīt, lai izlabotu savu kļūdu. Skaties!

Pateicoties Anastasijai, man izdevās saskarties ar vēl neparastāku un satriecošāku parādību, nekā biju aprakstījis iepriekšējās grāmatās. Vienā mirklī manā acu priekšā, manī vai līdzās, īsti nesaprotu, aizzibēja garām daudz brīnišķīgu seju, dažāda vecuma cilvēku seju. No dažādām zemeslodes vietām. Tā nebija vienkārši aizzibēšana. Parādījās ari šo cilvēku brīnišķīgie darbi. Bija redzama vide, kurā viņi dzīvoja, un notikumi, kas vai nu bija saistīti ar viņiem pašiem, vai arī bija notikuši viņu dzīves gados, pateicoties šiem cilvēkiem. Viņi visi nāca no mūsu dzīves īstenības. Lai noskatītos šādu milzīgu informācijas daudzumu kinoteātrī, būtu vajadzīgi vairāki gadi, bet te — viens mirklis, un manā priekšā atkal ir Anastasija. Viņa pat savu pozu nebija paspējusi mainīt. Sāka runāt tūlīt, tiklīdz viņu ieraudzīju:

—    Vladimir, tu laikam nodomāji, ka tas, ko tu redzēji, ir vienīgi hipnozes rezultāts. Lūdzu, tagad nedomā par atminējumu, par to, ar kā palīdzību tev parādījās šie tēli. Mēs runājām par bērniem. Par galveno! Vai ieraudzīji bērnus? Saki!

—    Jā, es redzēju bērnus. Viņu sejas bija gudras un labestīgas. Bērni paši ceļ māju, ļoti skaistu un lielu māju. Un viņi strādājot dzied. Bērnu vidū redzēju sirmu cilvēku. Šis cilvēks ir akadēmikis. Man viņš uzreiz likās ļoti gudrs. Tikai dīvaini runā. Uzskata, ka bērni varot būt pat gudrāki par tiem, kam piešķirti augsti zinību grādi. Ar šo sinno akadēmiķi bērni sarunājas kā ar sev līdzīgu un tajā pašā laikā — ar cieņu. Tajā vīzijā daudz bija par bērniem. Cik dīvaini viņi mācās, par ko sapņo, bet tā ir tikai vīzija, nav vērts par to runāt. Reālajā dzīvē viss ir citādi.

—   Vladimir, tu redzēji reālo dzīvi un drīz vien par to varēsi pārliecināties.

Un patiesi — viss notika tieši tā. Notika! Ieraudzīju!

īstenojiet dzīvē laimes vīziju

Drīz pēc atgriešanās no taigas es atkal ierados Ge- lendžikā, kur vajadzēja notikt lasītāju konferencei par grāmatu. Krasnodaras novada vadītāja vietnieks, kurš pārzināja Gelendžikas rajonu, aizveda mani uz akadēmiķa Mihaila Ščetiņina meža skolu.

Šaurs šķembām klāts ceļš veda no autotrases mežā, uz kalnu vidū paslēpušos nelielu ieleju. Ceļš drīz aprāvās, izbeigdamies pie neparastas divstāvu mājas. Tā vēl nebija pabeigta. Pa neiestiklotajām logu ailām plūda krievu tautas dziesma bērnu izpildījumā. Tā bija māja no manām taigas vīzijām, bet tagad — absolūti reāla.

Neko nevienam nesacīdams, es izlīdu cauri dažādiem celtniecības materiāliem, lai savām rokām pieskartos šai ēkai. Kad tai tuvojos, ieraudzīju, ka pa pieliekamajām kāpnēm, kurām nebija margu, veikli nokāpa gadus desmit veca meitenīte, piegāja pie upes oļu kaudzītes un sāka atlasīt un likt akmentiņus tukšā siļķu kārbā. Kad meitene atkal kāpa augšā pa kāpnēm, es sekoju viņai pretī skanīgajai, aicinošajai dziesmai. Otrajā stāvā viņas vecuma un mazliet lielāki bērni ņēma no kārbas gludos oļus un ar cementa javu nostiprināja tos pie sienas, veidojot uz tās neparasti skaistus ornamentus. Divas meitenītes katru pie sienas piestiprināto akmentiņu tūlīt rūpīgi notīrīja ar mitru lupatiņu. Bērni aizrautīgi strādāja un dziedāja. Pieaugušo viņu vidū nebija. Vēlāk es uzzināju, ka gan pamati, gan katrs ķieģelītis ir bērnu roku iemūrēts. Arī projektu bērni paši izdomājuši, tāpat — ikviena savas mājas stūrīša noformējumu. Nelielajā pilsētiņā-skolā šāds nams nebija vienīgais. Šajā apbrīnojamajā vietā bērni paši ceļ savas mājas, savu pilsētu, savu nākotni un dzied. Šeit desmitgadīga meitenīte būvē māju, lieliski zīmē, gatavo ēdienu, prot sarīkojuma dejas un ir apguvusi krievu dūru cīņas paņēmienus.

Meža skolas bērni pazina Anastasiju. Viņi paši stāstīja man par viņu. Šajā skolā mācās trīssimt bērnu no dažādām Krievijas pilsētām. Vienā gadā te tiek apgūts vidusskolas matemātikas kurss un vienlaikus bērni mācās trīs valodas. Šai skolai nemeklē brīnumbērnus un šeit neveido brīnumbērnus, šeit tikai palīdz atklāties tam, kas bērnos jau ir.

Akadēmiķa Mihaila Ščetiņina skola ir Krievijas Federācijas Izglītības ministrijas pārziņā, un par mācīšanos tajā nav jāmaksā. Skola sevi nereklamē, bet tajā nav nevienas brīvas vietas, toties ir divarpus tūkstoši pieteikumu.

Grūti atrast vārdus, lai aprakstītu bērnu laimīgās sejas. Varbūt pamēģināšu ar kādu piemēru. Es devos uz šo skolu pēc Gelendžikā notikušās lasītāju konferences. Devos kopā ar nelielu grupu lasītāju, kuri bija dzirdējuši par gaidāmo braucienu. Lasītāju vidū bija ari apbrīnojams cilvēks — Natālija Bondarčuka, aktrise, kinorežisore, Rēriha biedrības valdes locekle. Viņa lieliski orientējas ezoteriskajā jomā un konferencē runāja par Rērihiem un ezoteriku. Sakarigāk nekā es runāju par Anastasiju. Kopā ar Natāliju Bon- darčuku bija atbraukusi arī viņas desmitgadīgā meita Mašeņka. Pēc konferences viņām bija jādodas uz kinofestivālu Anapā, kur jau atradās Mašeņkas mīļā vecmāmiņa, pazīstamā aktrise Inna Makarova. Bet tad kā pērkons no skaidrām debesīm, kā aicinājums uz atklāsmi atskanēja Mašeņkas lūgums: «Māmulīt, lūdzu, kaut uz trim dieniņām. Kaut uz trim! Izdari tā, lai es varētu palikt šajā skolā, kamēr tu būsi festivālā.» Un izlutinātā Mašeņka palika šajā skolā trīs dienas — par lielu pārsteigumu savai mātei, kas skumji secināja: «laikam daudz ko neesam iedevuši saviem bērniem, jo, pat mīlot, neapzināti viņus apzogam.»

Kopā ar Natāliju bija atbraucis ari kinooperators, kas nofilmēja to, kā Ščetiņina skolas bērni stāsta par savu saskarsmi ar Anastasiju. Par savu dzīves izpratni. Es atstāstīšu sarunu ar bērniem, kuri cēla namu. Jautājumus bērniem uzdevām mēs ar Natāliju Bondar- čuku.

—    Rodas iespaids, ka ikviens jūsu mājā iebūvētais ķieģelis piepildīts ar varenu gaišās enerģijas spēku.

—   Jā, tā ir, — mums atbildēja rudmataina vecākā meitene. — Daudz kas ir atkarīgs no cilvēkiem, kuri tiem pieskārušies. Mēs visi to darījām ar mīlestību, cenzdamies ienest nākotnē vienīgi labo un priecīgo.

—    Kas ir šīs ēkas projekta, kolonnu un zīmējumu autors?

—    Tā ir mūsu kopīgā doma.

—   Tātad visi šeit strādājošie tikai ārēji nodarbojas katrs ar savu, bet īstenībā tā ir kopīga doma?

—   Jā, mēs katru vakaru pulcējamies kopā, lai pārdomātu un modelētu nākamo dienu. Iedomājamies tēlus, kādi būs mūsu namā. Daži mūsu audzēkņi izpilda arhitektu lomu, viņi konkretizē un apvieno visu kopīgā domā.

—    Kāds tēls ir telpai, kurā mēs pašlaik atrodamies?

—   Svaroga, Ugunīgā debesu pirmsākuma tēls. Šeit to var ieraudzīt pēc simobliem, pēc akmeņu šķautnēm.

—    Vai starp jums ir arī priekšnieks, vadītājs?

—    Mums ir vadošais, bet vispār šeit darbojas kopīgā domas cirtne, kā mēs to saucam.

—    Atkārtojiet — domas cirtne?

—    Jā, stāvoklis, tēls, vēlme.

—    Pie jums visi strādā ar patiku, visi smaida, visiem mirdz acis, visiem ir līksms noskaņojums.

—   Jā, tā ir mūsu dzīve, jo mēs darām to, ko vēlamies, to, ko varam, un to, ko mums patīk darīt.

—    Tu teici, ka katram akmenim ir savs pulss, ritms.

—    Jā, un tas sit vienu reizi dienā.

—    Vai tā ir visiem akmeņiem vai arī dažiem — divas reizes?

—    Visiem akmeņiem ir vienāds pulss.

—   Vai jums nešķiet, ka jūsu māja līdzinās templim?

—   Templis — tā ir nevis forma, bet gan stāvoklis. Piemēram, kupoli vienīgi palīdz tev nonākt noteiktā stāvoklī. Formu veido jūtas. Tā nav nejaušība, ka līdz mums atnākusi kupolu forma, daudzslīpju jumti — tā ir tiekšanās debesīs, lejup plūstošā Debesu Svētība.

—   Vai šis nams, kur katru akmeni ielikusi labestīga roka, var dziedināt?

—     Protams.

—     Un izdziedina?

—    Jā, izdziedina.

Es vēroju meitenes, kuras no oļiem veidoja uz istabas sienas ornamentu. Vienkārši un nemoderni ģērbtajām meitenēm piemita kaut kāds neparasts skaistums, un es iedomājos: «Mēs ar savām nākamajām sievām iepazīstamies deju laukumos, saviesīgos vakaros, kūrortos, redzam viņas izkrāsojušās, moderni ģērbušās, un mūs pievelk viņu slaidās kājiņas un citi jaukumi, mēs to visu apprecam, bet pēc tam, kad krāsa nomazgāta, skaties — sēž tavā priekšā īsts put- nubiedēklis, īgņojas, pieprasa uzmanību un mīlestību. Kāda var būt laime visu mūžu nodzīvot kopā ar put- nubiedēkli, par ko lai ar viņu sarunājas? Bet viņa no tevis prasa arī materiālo nodrošinājumu. Ai, kā nav paveicies. Bet varbūt mēs paši tieši tādas esam pelnījuši? Protams, esam pelnījuši. Jābūt galīgiem idiotiem, lai apprecētos ar kosmētiku un slaidām kājām! Bet kādam paveiksies, kāds dabūs par sievu, lūk, šīs meitenes, kuras veido uz sienas ornamentu. Viņas spēs gan skaistu māju uzbūvēt, gan ēdienu ar mīlestību pagatavot, viņas prot dažādas svešvalodas, ir gudras un skaistas — skaistas arī bez kosmētikas un, kad paaugsies, kļūs vēl skaistākas. Protams, daudzi gribēs viņas apprecēt, bet kādus vīrus viņas pašas izvēlēsies?» Tā arī pajautājām vienkārši ģērbtajām skaistulēm.

—     Sakiet, ar kādu vīrieti jūs precētos, kādam jābūt jūsu vīram? Ar kādām īpašībām apveltītam?

Un pirmā meitene bez minstināšanās atbildēja:

—   Viņam jābūt labsirdīgam, pacietīgam, viņam jāmīl sava Dzimtene. Viņam jābūt cilvēkam ar godu un pašcieņu.

—     Kas jūsu izpratnē ir gods?

—     Manā izpratnē godam ir viena nozīme: man ir tas gods būt krievietei.

—     Kāds ir krievu cilvēks?

—     Cilvēks, kas mīl savu Dzimteni. Tas vispirmām kārtām ir cilvēks, kas nekad to nenodos. Nekad, pat vissarežģītākajā situācijā ne. Viņš pats ir Krievzemes dala.

—    Vai arī jūsu bērni dzīvos Dzimtenei?

—    Jā!

—    Tātad jusu vīram jabut ar tādu pašu izpratni?

—    Jā!

Bet otras meitenes atbilde uz jautajumu, kadam jābūt dzīvesdraugam, ir šāda:

—     Viņam jābūt tādam cilvēkam, kurš spējīgs dot siltumu un Gaismu citiem. Ja viņš to izstaros, tad apkārtējiem būs labi un mūsu ģimenei arī. Garīgi bagāts cilvēks, kura Gars ir vesels, nav salīdzināms ne ar kādu bagātību.

Vismazākajai meitenītei mēs neko nejautājām, kamēr darbojās videokamera, izdarījām to vēlāk. Lūk, viņas atbilde:

—      Varbūl visi labākie jau būs apprecējušies, kamēr es izaugšu, tomēr mans vīrs tik un tā būs ļoti labs, labsirdīgs un laimīgs, es viņu tādu izveidošu, es viņam palīdzēšu, tāpat kā Anastasija.

Es ieraudzīju un sapratu, ka Anastasija ar bērniem dalās savās spējās. Kāpēc ar Ščetiņina skolas bērniem? Tāpēc ka akadēmiķis Mihails Ščetiņins pats ir izcils mags, kas ir radījis un turpina veidot Mīlestības Telpu, un tā palielināsies.

Pašlaik rudmatainās Anastasijas vēl ir mazas. Bet viņas izaugs! Staigās pa Zemi, veidojot līdzīgas oāzes, līdz visa Zeme būs noklāta ar tām.

Kad es stāvēju šīs neparastās mājas otrā stāva istabā, pētīdams bērnu veidoto ornamentu un zīmējumus, kas līdzinājās dižo meistaru šedevriem, radās sajūta, ka atrodos zemeslodes visvarenākajā, visgaišākajā un vislabākajā templī. Tas laikam tādēļ, ka namā, kurā ik milimetru ar mīlestību glāstījušas bērnu rokas, ir daudzkārt vairāk gaišās enerģijas nekā dažos dievnamos.

Un iedomājos: reiz mēs atjaunosim izpostītos dievnamus un klosterus. To nav nemaz tik grūti paveikt, izmantojot moderno tehniku un dzelzsbetona tehnoloģijas. Pēc tam ienāksim šajos dievnamos ar izpildīta pienākuma apziņu un sāksim lūgties: «Dievs, svētī.» Bet mēs nesaņemsim svētību, jo šajā brīdī Dieva uzmanība būs pievērsta bērniem, kuri ceļ neparasto māju templi. Un Viņš pārdzīvos, ka bērniem beidzas cements, ka pietrūkst ķieģeļu un grīdas dēļu. Un Dievs ar mīlestību svētīs ikvienu, kas viņiem palīdzēs. Un es nenoturējos pretī kārdinājumam parādīt šos mazos asniņus. Nenoturējos, bet tieši no tā baidījās Anastasija. Un notika, lūk, kas.

Es gāju pa taciņu garām ārā izliktajiem virtuves galdiem, pie kuriem bērni strādāja, un pēkšņi sajutu maigu siltumu, it kā kāds būtu pret mani pavērsis siltuma reflektoru. Siltuma sajūta bija līdzīga tai, kādu izraisa Anastasija, kad viņa lūkojas, sakoncentrējusi savu skatienu, tikai šoreiz tā bija ļoti vāja, tomēr es apstājos un paskatījos uz to pusi, no kurienes siltums plūda. Pie tālākā galda sēdēja kāda gadus vienpadsmit veca meitene un šķiroja rīsu. Viņa skatījās uz mani un smaidīja. Es apsēdos pie viņas galda. Meitenes mirdzošo zilo acu skatiena tuvumā kļuva vēl siltāk, un es pajautāju:

—     Kā tevi sauc?

—     labdien! Mani sauc Nastja.

—   Tu tātad vari ar savu skatienu sasildīt, tāpat kā to dara Anastasija?

—    Jūs sajutāt? -Jā.

Mazajai Nastjeņkai piemita Anastasijas spēja, gan vājāk izteikta, sasildīt ķermeni ar savu skatienu. Pie galda pienāca un apsēdās Natālija Bondarčuka. Neap- mulsusi un nepārtraukusi darbu, meitene sāka atbildēt uz jautājumiem.

—     Kur jūs ņemat zināšanas un spējas?

—     No zvaigznēm.

—     Ko tu esi sapratusi, kontaktējoties ar Sibīrijas Anastasiju?

—     Ir ļoti svarīgi saprast un mīlēt savu Dzimteni.

—     Kāpēc tas ir svarīgi?

—     Tāpēc ka Dzimtene ir tas, ko radījuši mūsu tālie un tuvie vecāki.

—     Kas ir tavi vecāki? Kur strādā tavs tēvs?

—    Mans tētis ir skolotājs. Skolā, kur viņš māca, ir labi, bet šeit ir labāk.

—   Jūs šeit dzīvojat kā vienota, draudzīga un iaimīga ģimene. Vai jūs savus vecākus aizmirstat?

—    Tieši otrādi. Mēs mīlam savus vecākus aizvien vairāk un vairāk un sūtām labas domas, lai viņiem klātos labi.

Darbojās videokamera, un man ļoti gribējās, lai Nastjeņka nodemonstrē skeptiķiem, ko nozīmē sildošais skatiens. Es viņai palūdzu:

—    Nastjeņka, parādi cilvēkiem, kā ar skatienu var sasildīt. Lūk, videokamera, paskaties objektīvā un sasildi visus, kuri skatīsies.

—    Visus uzreiz ir ļoti grūti. Man var neizdoties.

Es turpināju uzstāt. Atkārtoju lūgumu. Un ar Nastju

notika tieši tas pats, kas ar Anastasiju mežā, kad viņa ar gribasspēku, no attāluma, izmantojot savu staru, glāba vīrieti un sievieti, kurus spīdzināja bandīti. Es šo ainu aprakstīju pirmajā grāmatā. Sākumā Anastasija paskaidroja:

—    Tas nav manos spēkos, tas jau ir it kā agrāk ieprogrammēts, es nevaru tieši iejaukties. Viņi tagad ir stiprāki.

Un tomēr pēc neatlaidīgi atkārtota lūguma viņa to izdarīja. Izdarīja, zinot, ka var aiziet bojā.

Arī mazā Nastjeņka pēc neatlaidīgā atkārtotā lūguma sāka mēģināt to izpildīt. Viņa neizelpojot divas reizes ievilka krūtīs gaisu, uz bridi aizvēra acis un tad sāka mierīgi lūkoties kameras objektīvā. Apburtais operators sastinga. Pēkšņi Natālija Bondarčika, norāvusi sev lakatu, aizsedza ar. to Nastjeņku. Viņa pirmā ievēroja, kā sāka vibrēt meitenes augums un sejā parādījās bālums. Es sapratu, ka nevajadzēja lūgumu atkārtot. Un ka nebija vērts tērēt enerģiju neticīgajiem. Tas vienīgi pastiprinās viņu naidīgo pretdarbību.

Atbraukušie nevarēja noturēties, nepieskārušies bērniem. Viņi tos apskāva un glāstīja gluži kā kaķēnus. Kāpēc gan es atvedu sev līdzi veselu grupu šo pieaugušo cilvēku? Zināju taču, ka uz šo skolu brauc daudz dažādu komisiju un dažāda līmeņa delegāciju, ka atbrauc arī atsevišķi cilvēki, lai apmierinātu savu ziņkāri un sajustu no tās iemītniekiem plūstošo Svētību. Un pieskaras, un ņem, neko no sevis pretī nedodot. Varbūt taisnība Anastasijai, kas teica: «Mēģinot paņemt svētās vietas Svētību, padomā, ko vari tai no sevis atstāt. Ja neesi iemācījies izstarot Gaismu, kāpēc gan to ņemt un apglabāt sevī kā kapā.» Arī es ierados šajā skolā, ziņkārības dzīts. Pateicoties Anastasijai, akadēmiķis Mihails Ščetiņins mani pieņēma, un bērni vēl galdu uzklāja, un cienāja gan mani, gan visus atbraukušos. Ne tikai ēdienu no galda mēs šeit ņēmām. Bērnu mirdzošo acu uguns dāvāja nesalīdzināmi vairāk, bet ko mēs dosim pretī? Vai paglaudīsim galviņas kā aizbildņi? Tā, niknodamies uz sevi, aizgāju malā no atbraucēju grupas, stāvēju un domāju. Pēkšņi pienāca un man blakus nostājās jau pazīstamās meitenes Ļena un Nastja:

—Jūs atslābinieties, — klusi teica Nastjeņka. — Pieaugušie vienmēr tā. Viņiem gribas noglāstīt un apskaut. Viņi domā, ka galvenais ir apskaut. Bet jūs šodien jau no paša rīta nervozējat. Nāciet mums līdzi uz pļaviņu, mēs jums pastāstīsim par Anastasiju. Es zinu, kādā telpā viņa pašlaik atrodas.

Kad nonācām pļaviņā, kinooperators, kas mums bija pievienojies, palūdza mani:

— Pamēģināsim meitenes vēlreiz intervēt. Jāizdo- das brīnišķīgiem kadriem, skaties, cik skaista ainava, un neviens netraucē.

—   Varbūt nevajag? Droši vien jau esam nomocījuši viņas, bezgalīgi iztaujājot.

—     Bet ar tevi viņas tik un tā labprāt runā. Šajā skolā apmeklētājus un žurnālistus ne labprāt ielaiž. Bet mums radusies tāda unikāla iespēja. Žēl palaist garām. Saproti mani kā profesionāli.

Es paņēmu rokās mikrofonu un meitenēm teicu:

—      No jums vajadzīga intervija. Es tagad uzdošu jautājumus, bet jūs uz tiem atbildēsit. Vai neiebilstat?

—    Ja jums vajag, jautājiet, — atbildēja Ļena, bet Nastja piebilda: — Protams, protams, mēs atbildēsim.

Meitenes nostājās blakus, sakārtoja savas garās rūsganās bizes un sāka uzmanīgi lūkoties man acīs, gaidot jautājumu. Pēc diviem banāliem jautājumiem es apklusu, pēkšņi apjautis, ka šādus standartjautājumus viņām uzdod visi pieaugušie atbraucēji, visdažādāko komisiju locekļi un žurnālisti, bet viņas spēj atbildēt uz jautājumiem par tādu tematu, par kādu ne katram dzīvi nodzīvojušam pieaugušam cilvēkam ir iznācis padomāt. Taisnība bija kazaku atamanam, kas teica:

—    Mans dēls mācījās šajā skolā tikai trīs mēnešus, bet es jau jūtu, ka pašam ir steidzīgi kaut kas jāapgūst, lai viņam līdzās pēc muļķa neizskatītos.

Un vispār — vai mēs nepazemojam bērnus ar saviem muļķīgajiem jautājumiem, jau iepriekš viņiem iedvešot domu, ka viņi nav spējīgi uz ko lielāku? Es stāvēju meiteņu priekšā ar mikrofonu rokās un klusēju, un redzēju pēc viņu sejām, ka viņas manis dēļ pārdzīvo, ka esmu samulsis un nezinu, ko jautāt. Tad godīgi viņām atzinos:

—     Es nezinu, par ko ar jums runāt un ko jums jautāt.

Situācija kļuva pavisam komiska. Stāvam mēs abi ar kinooperatoru — divi pieauguši vīrieši, ur mūsu priekšā ir divas mazulītes, kuras, enerģiski atbalstīdamas viena otru un ne mirkli nešaubīdamās, ātri mums skaidro, kā jāintervē, kā jāsarunājas ar otru cilvēku:

—    Jūs atslābinieties, ir jāprot atslābināties. Galvenais ir patiesi runāt. Vajag runāt par to, kas jūs satrauc.

—    Par mums nedomājiet Kad sarunājies, ir jādomā par otru cilvēku, bet jūs nedomājiet par mums, ja ir grūti. Atslābinieties.

—   Jūs jautājiet no sirds, mēs pratīsim atbildēt, nedomājiet par mums.

—    Kamēr nevarat, mēs pašas jums kaut ko pastāstīsim…

Viņas smaidīdamas staigāja pa pļaviņu, pieskārās zāļu stiebriņiem un runāja. Viņu pasaules uztveres dziļums, Dvēseles skaidrība, labestīgi starojošās acis radīja mieru un pārliecību par sevi. Kinooperators fd- mēja no tālienes, nemainot plānus. Vēlāk es daudzkārt skatījos šo videoierakstu. Skatījos, kā pa pļaviņu iet mazās bižainās baltās burves. Viņas izaugs! Un viņu šajā skolā ir trīs simti.

Es rakstu par šo skolu ne jau tāpēc, lai kādam kaut ko pierādītu, bet gan tāpēc, lai iepriecinātu tos, kuri lasīja, sajuta un saprata Anastasiju. Ja kādu kaitina tas, ko un kā es aprakstu, lai nelasa. Es jau esmu pietiekami daudz kritizēts gan par vēstījuma stilu, gan par gramatiskajām kļūdām, gan par merkan- tilo izdomu. Par spīti tam es šobrīd rakstu nākamo grāmatu, labāk pacentieties to nelasīt, jo tajā ir daudz asāki notikumi nekā iepriekšējās, ari vēstījuma stils nav īpaši uzlabojies. Jums iznāks krietni nervozēt.

Akademikis Ščetinins

Kas viņš ir? Mēs esam raduši raksturot cilvēku, izklāstot viņa biogrāfiju, dienesta lapu, minot goda nosaukumus. Taču šajā gadījumā to darīt būtu bezjēdzīgi. Bībelē teikts: «…Pazīsti viņus pēc augļiem,» Akadēmiķa Ščetiņina augļi ir laimē starojošas bērnu un viņu vecāku sejas. Kas tad ir viņš? Natālija Bondar- čuka, kas ir ne vien Krievijas Nopelniem bagātā māksliniece, bet arī Starptautiskā Rēriha centra (nevalstiska ANO organizācija) valdes locekle, teica:

— Esmu tikusies ar daudziem dažādu pasaules valstu slaveniem sludinātājiem un skolotājiem, taču nekur nebiju tik ļoti pārsteigta kā šeit. Iespējams, ka šeit mēs saskaramies ar diženu Viedo. Ne tādēļ, ka viņš pārzina senās Vēdas, bet tāpēc, ka viņam ir zināms tas, kas daudziem no mums nav izprotams.

Arī es gribētu izteikt savus iespaidus par tikšanos ar Mihailu Ščetiņinu, bet neesmu speciālists izglītības jomā un mani spriedumi varētu būt kļūdaini, tāpēc mēģināšu pēc iespējas precīzāk atkārtot viņa paša teikto.

Natālija Bondarčuka, viņas kinooperators, Mihails Ščetiņins un es gājām pa skolas gaiteni. Hallē, kas nebija atdalīta no tā ar sienu, pie galdiem sēdēja dažāda vecuma bērai. Viņi visi bija aizņemti ar kaut ko mums nesaprotamu, un ne mūs, ne kinooperatora kameru pat nepamanīja. Dažbrīd kāds no bērniem piecēlās, kaut kur aizgāja un atkal atgriezās. Dažkārt piegāja pie stendiem ar skaitļiem, kas bija izvietoti pie sienas, vai arī, domās iegrimuši, pastaigājās pa istabu, citi sarunājās savā starpā, kaut ko pierādīja un skaidroja cits citam.

—   Mihail Petrovič, kas te notiek? — jautāja Natālija Bondarčuka.

—    Šeit jūs galvenokārt redzat mēģinājumu satikties. Ja tikšanās notiks, bērni vidusskolas matemātikas kursu varēs apgūt gada laikā. Tāds ir uzdevums. Tas izdosies tiem, kuri spēs satikt atbilstošu zināšanu nesējus, atkarībā no tā, cik lielā mērā viņu attiecības būs atklātas. Viņu lauku struktūras varēs savstarpēji nolasīt informāciju. Tautā ir zināmi novērojumi, piemēram, mīlestība no pirmā skatiena, kad mīlētāji saprot viens otru no pusvārda. Tu vēl neesi pateicis, bet viņš jau ir sapratis. Jūs redzat, ka šeit tiek darīts viss, lai bērni justos brīvi. Šeit viņi var uzdot jebkuru jautājumu, piecelties, ienākt. Ir svarīgi saglabāt attiecības. Ir ļoti svarīgi, lai bērns veidotu šīs attiecības, tāpat kā tas, kurš organizē šo procesu. Mēs atbrīvojam no bremzēm un, kā redzat, neakcentējam vecumu. Šeit līdzās piecpadsmitgadīgajam Ivanam sēž desmitgadīgā Maša. Šeit ir ari universitātes students Sergejs, viņš šogad beigs universitāti.

—     Cik gadu ir universitātes beidzējam?

—    Sergejam šogad būs astoņpadsmit.

—     Un viņš absolvē universitāti šādā vecumā?

—    Viņam ir pilni septiņpadsmit šajā paaudzē, bet mēs vispār vecuma jēdzienu cenšamies nelietot. Tas ir ļoti svarīgi. Pievērsiet uzmanību tam, ka šeit skolotāji it kā saplūst ar skolēniem. Tiesa, šī ir īpaša grupa. Šeit atrodas tie, kuri nevarēja piedalīties mājas celšanā. Un viņiem ir uzdevums — apgūt vidusskolas matemātikas kursu, lai pēc tam nodotu tālāk savas zināšanas tiem, kuri pašlaik strādā celtniecībā. Un tas notiks. Tāpēc ka viņos sāk veidoties savstarpēji saskaņotu integrācijas elementu sistēma.

Mūsu iedzimtā atmiņa zina kosmosa uzbūvi un dažādos veidus, kā dzīvot kosmiskajā telpā. Tāpēc ir ļoti svarīgi nepieļaut domu, ka viņi kaut ko nezina. Ja kāds no skaidrotājiem pieļaus tādu domu, tad viņa skolnieki, protams, nezinās. Tam, kas paskaidro, galvenais ir veidot ar skolnieku uzdevumu risināšanai nepieciešamās attiecības, tad mācīšana notiks pati par sevi. Nedrīkst koncentrēt uzmanību uz mācīšanu, uz atcerēšanos. Nedrīkst pieļaut domu, ka kāds tevi māca. Sadarbojoties viņi vairs nejūt, kurš no viņiem ir skolnieks un kurš — skolotājs.

Uzdevumu risināšanas procesā tiek iegūtas nepieciešamās zināšanas, faktiski — atmiņas par aizmirsto. Tas ir reflektorais loks. Atcerieties Pavlova reakcijas stimulu? Ja ir nepieciešamība, es risinu. Ir ļoti svarīgi, lai tas, ko viņi dara, būtu tieši saistīts ar apkārtējiem cilvēkiem. Tas ir ļoti svarīgi, ka viņi šobrīd mācās ne jau savā labā. Viņus tagad nodarbina tas, kā apgūto nodot tālāk citiem. Ne jau novērtējums viņiem ir svarīgs. Viņi saprot, ka pēc dažām dienām viss būs jāpaskaidro citiem. Viņiem ir uzdots uzsākt mācību procesu. Katram ir iedalīta sava grupa. Viņš vēro, kā celtniecībā strādā tie, kuriem viņš nodos savas zināšanas, un uztraucas par to, lai viņa grupa neatpaliktu no pārējām. Liela nozīme ir motīvam — kalpošana otram. Un, ja viņi kaut ko iemācās, tad tā ir spēja saprast otra cilvēka Dvēseli, centienus un domas. Ne jau matemātika ir svarīga, bet gan cilvēks, kurš apgūst matemātiku. Nevis matemātika pati par sevi, bet gan matemātika, kas palīdz virzīties uz Patiesību. Un, jo apjomīgāks ir motīvs «kā vārdā», jo sekmīgāka ir virzība uz priekšu zinību jomā.

Ir svarīgi dzīvot vaļsirdības atmosfērā, taču nedrīkst būt aizvainojumu un aizkaitinājuma. Tāda jēdziena kā «ne tā» vispār nav. Senkrievu valodā nav kustības pārtraukuma, nav sliktu vārdu. Visu tautu cilvēki senatnē nevienu parādību neapzīmēja ar sliktu vārdu. Tādas nav — uz to nav jāfiksē uzmanība. Sliktais neeksistē. Ja esat nonācis strupceļā, tad izeju no tā apzīmē vārdi: pagriezties pa labi, pa kreisi, pacelties augšā. Tas ir kā ieteikums, kupj doties, nevis apgalvojums: «Tu stāvi nepareizi.» Šodien rusofobi zaimo, sacīdami: «Izteikties krieviski,» un ar to domādami necenzētus vārdus, — tas nav krieviski. Kobzevs domu ir formulējis ļoti precīzi:

Mūsu senči slāvi, kas lielus darbus veica, allaž ar īpašu cieņu vārdu ikvienu teica.

Tas ir pareizi. Tāpēc tiem, kas strādā ar bērniem, jābūt īpaši vērīgiem pret savu valodu, kurā nedrīkst būt gadījuma rakstura vārdu, kas novirza no Domas. Liela nozīme ir jūtu apdvestiem vārdiem.

Patiesība, mantojums — tas ir kas garīgs. Bērns ir jāiekļauj mūžīgās pašatražošanas dabiskajā kosmiskajā procesā. Tad tu būsi uzdāvinājis bērnam mūžību, dzīvesprieku, patiesu eksistenci. Nevis šķietamās formas: es, dēls, tev nopirku kreklu, bikses, kurpes… — tagad varu nomirt. Bet ko tu esi savam dēlam iedevis? Tavas dāvanas ir tikai vienai sezonai! Ja tu būtu atdevis dēlam savu godīgo vārdu, savu godu, savu darbu, savus draugus, plaukstošu tautu. Ja tu būtu viņam sniedzis esības un gudras dzīves Patiesības izpratni, lūk, tad tu varētu teikt: «Dēls, esmu iedevis tev galveno, tu būsi laimīgs. Tu pirksi kreklus un celsi mājas, tu tagad zini, kā tas darāms.»

Klausoties akadēmiķa Ščetiņina atzinumus, vērojot viņa attiecības ar bēiļjiem, es secināju, ka tās ir līdzīgas tām, par kurām runāja Anastasija, un brīnījos: «Kā gan tik līdzīgi vai gandrīz vienādi var spriest Sibīrijas taigas vientuļniece un šis sirmais akadēmiķis? Kāpēc viņš vispār ar mani sarunājas? Kāpēc tik sirsnīgi uzņēma, galdu uzklāja, pabaroja? Tagad pa skolu vadā un visu rāda. Kāpēc? Kas es tāds esmu pedagoģijai? Nekas. Bijušais trijnieku karalis. Nu, protams, atkal viņa ir pacentusies.»

Skaidrs, ka esmu nokļuvis akadēmika Ščetinina skolā, pateicoties Anastasijai. Taču par viņu mēs ar Ščetiņinu nerunājām. Runājām par dažādiem sadzīviskiem tematiem, ikreiz, kad atbraucu, gājām aplūkot, kā virzās uz priekšu neparastās mājas — tempļa celtniecība. Par grāmatu viņš pateica īsi: «Tā ir ļoti precīza grāmata,» — un viss.

Bet dažas dienas pēc tam, kad kopā ar konferences dalībnieku grupu biju ieradies skolā, rādījis viņiem Nastjeņku un lūdzis meiteni, lai viņa visus sasilda ar savu skatienu, notika, lūk, kas. Mēs abi ar akadēmiķi gājām pa skolu, un es ar skatienu meklēju meiteni. Meklēju — kā visi intuitīvi meklē to, kas izstaro Gaismu.

—   Apdzisa Nastjeņka, — pēkšņi ierunājās Ščetiņins, — tagad mēģinu atjaunot viņas spēkus. Izdodas, bet ar lielām grūtībām. Tam būs vajadzīgs laiks.

—    Kā — apdzisa? Kāpēc? Viņa taču ir stipra. Kas notika?

—     Jā, viņa ir stipra. Taču ari viņas emocionālā atdeve bija ļoti liela.

Es stāvēju Ščetiņina kabinetā, nikns pats uz sevi. Nu kāpēc!? Kam vai kā dēļ es gribēju pierādīt? Pierādīt, neņemot vērā Anastasijas vārdus: «Mans ārējais veidols un publikai rādītie brīnumi nesniegs ticības gaismu neticīgajiem… Tas vienīgi satracinās tos, kuriem netīk atšķirīga pasaules uztvere.»

«Viss! Pietiek,» es nodomāju, «vairs nepierādīšu un nerakstīšu. Pietiek. Re, kur esmu nonācis tās rakstīšanas dēļ.» Tā es klusībā domāju, bet pēkšņi Ščetiņins teica:

—     Nevajag pārtraukt rakstīšanu, Vladimir.

Tad viņš pienāca pie manis, uzlika roku uz pleca un, acīs skatīdamies, sāka balsī vilkt melodiju. Sirmā akadēmiķa balss uzvijās līdz visaugstākajām notīm, bet visdīvainākais bija tas, ka šī melodija līdzinājās tai, kuru taigā dziedāja Anastasija.

Iedams ārā no skolas, es tomēr ieraudzīju hallē uz krēsla sēžam Nastjeņku un piegāju pie viņas. Meitene piecēlās, pacēla galvu un nedaudz nogurušās acis acumirklī iemirdzējās, dāvājot Gaismu un siltumu. Tagad es sapratu: viņa atdod savu enerģiju un siltumu un atdos visu bez atlikuma, lai palīdzētu tai otrai, Sibīrijas Anastasijai un viņas sapnim, kas nu kļuvis par viņu abu sapni. Kas tad galu galā notiek? Kur slēpjas šā sapņa spēks? Kāpēc viņas tā?… Ar pilnu pašatdevi… Un šis bērna skatiens… Vai pietiks ar vienu dzīvi, lai kaut daļēji kļūtu tāda skatiena cienīgs? Skaļi es sacīju:

—    Nu, sveika, Nastjeņka, — bet pie sevis: «Nevajag, Nastjeņka. Paldies. Piedod man…»

—     Es jūs pavadīšu. Mēs abas ar Ļenu pavadīsim jūs līdz mašīnai.

Kamēr mašīna nebija iegriezusies ceļa līkumā, es skatījos uz mazajiem augumiņiem, kas stāvēja pie nama zem luktura un kļuva aizvien sīkāki. Meitenes atvadoties nemāja ar roku. Katra bija pacēlusi vienu roku augšā, un plauksta bija pavērsta aizbraucošās mašīnas virzienā. Es zināju, man Ščetiņins bija paskaidrojis, ka šis žests nozīmē: «Mēs sūtām tev savus labestības stariņus, lai tie visur būtu tev klāt.» Un atkal šī doma, kas dedzināja kā uguns: «Kas jāpaveic, kā kļūt tādam, lai būtu jūsu staru cienīgs?»

Kam piekrist? Kam ticēt?

Tikšanās ar akadēmiķi Mihailu Ščetiņinu un iepazīšanās ar viņa neparasto skolu notika pēc otrās vizītes pie Anastasijas. Pēc šīs skolas apmeklējuma man vairs nebija palicis gandrīz nekādu šaubu par Anastasijas izteikumiem bērnu audzināšanas sakarā un par viņas saskarsmi ar dēlu. Taču toreiz taigā manī viss it kā pretojās viņai. Negribējās viņai ticēt, vismaz — ne pilnīgi visam.

Rakstu šīs rindas un iztēlojos, kā daudzi, tās izlasījuši, teiks (gan skaļi, gan pie sevis): «Cik ilgi var neticēt? Viņš taču jau daudzkārt ir pārliecinājies, ka Anastasijai taisnība, tomēr kā tāds debilais nespēj uztvert jaunu parādību.»

Meita Poļina atsūtīja man videokaseti, un es redzēju, kā lasītāju konferencē zinātnieks no Novosibirs- kas, viņa uzvārds ir Speranskis, stāvēdams uz skatuves, ,sacīja:

— Megre nespēj līdz galam apjēgt to, ko stāsta Anastasija. Viņam nav ar ko to izdarīt.

Es uz viņu neapvainojos, gluži otrādi — viņš ļoti interesanti runāja, cilvēki klausījās, elpu aizturējuši, un es, pateicoties viņam, sapratu: Anastasija ir Būtība, patstāvīga substance.

Par mani nav ko runāt, es visu laiku nodarbojos ar citām lietām, bet kā tad tie, kuri aizrāvās ar zinātni par Zemi, par bērniem, kāpēc tie klusēja vai arī tikko dzirdami pīkstēja? Pat bērni savās vēstulēs man raksta, lai esmu vērīgāks pret visu, ko saka un dara Anastasija.

Cienījamie lasītāji, ticiet man, tagad es esmu pret viņu daudz uzmanīgāks un tomēr nevaru nestrīdēties un nešaubīties. Nevaru tādēļ, ka negribu uzskatīt sevi un visu mūsu sabiedrību par galīgiem idiotiem. Negribas ticēt tam, ka mēs deģenerējamies. Tādēļ cenšos atrast kaut mazāko attaisnojumu mūsu rīcībai. Vai arī pierādīt, ka viņas pasaules uztvere nav pieņemama mūsu īstenībai. Un es centīšos to darīt, cik vien būs manos spēkos. Ja to nedarīšu, tad nāksies atzīt ne vien to, ka viņai taisnība, bet arī to drausmīgo situāciju, kādā mēs visi šodien atrodamies. Ja runājam par elles pastāvēšanu, tad jāatzīst, ka mēs paši uz to būvējam ceļu. Par to liecina kaut vai stāvoklis bērnu audzināšanā. To varu teikt gan par sevi, gan par līdzīgajiem, kuru, domāju, nav mazums.

Mācījos viduvēji, tēvs sodīja mani par katru divnieku. Sodīja, ne tikai liegdams iet ārā, lai paspēlētos ar bērniem, vai ari nenopirkdams kārtējo rotaļlietu, bet daudz bargāk. Man bija bailes. Un bailes bija lielākas nekā siksnas sitiena radītās sāpes. Es visu laiku baidījos no kaut kā lielāka. Es gāju pie tāfeles kā uz ešafotu. Un plēsu no dienasgrāmatas lapas ārā.

Vai atceraties dziesmu un tās vārdus, kas mums iedveš domu, cik brīnišķīgi ir skolas gadi? Mums to iedveš, iedveš. Bet labāk atcerēsimies, īpaši mēs, trijnieku karaļi, kuri esam vairākumā, ar kādu prieku, sākoties brīvlaikam, iemetām stūrī nīsto portfeli. Kā skolas gadi var būt brīnišķīgi bērnam, kuram fizioloģiski ir nepieciešamas kustības, bet viņam liek veselas četrdesmit piecas minūtes nosēdēt gandrīz bez kustēšanās, strikti noteiktā pozā, abas rokas uzliekot uz sola? Kāds flegmātiskāks un lēnīgāks to iztur, bet kā jūtas tas, kurš pēc dabas ir kustīgs, temperamentīgs un impulsīvs? Taču visus, gluži kā robotus, mēra ar vienu olekti — sēdi, citādi… Un bērns sēž, cenšas izturēt četrdesmit piecas minūtes, bet pēc desmit minūšu gara pārtraukuma — nākamās četrdesmit piecas, un tā turpinās mēnesi, gadu, desmit gadus. Izeja ir tikai viena — samierināties. Bet galvenais — vispār samierināties ar to, ka visu dzīvi tev ar kaut ko būs jāapmierinās. Jādzīvo, kā pieņemts, jāprecas, kā pieņemts, jāiet karot, ja tāds uzdevums dots. Katrā ziņā jātic tam, ko saka.

Ir viegli vadīt tos, kuri piekrituši samierināties. Būtu pavisam labi, ja viņi būtu fiziski veseli un derīgi dažādiem darbiem. Bet viņi sāk dzert un lietot narkotikas. Vai ne tāpēc cilvēks dzer un kļūst par narkomānu, lai kaut uz mirkli izrautos no pakļautības kaut kam viņa Dvēselei un sirdij nesaprotamam? Nē, skolas gadi neaizlido vēja spārniem, tie velkas, un katras četrdesmit piecas minūtes ir mocību pilnas.

Mūsu vecvectēvi, vectēvi, tēvi uzskatīja, un tagad mēs paši uzskatām, ka tā vajag, ka bērns to nesaprot. Ka viņa paša labā pret viņu jābūt vardarbīgiem. Arī tagad mūsu bēnii apmeklē skolu, un ari mēs, tāpat kā mūsu senči pirms daudziem gadiem, uzskatām, ka viņu pašu labā mēs viņus sūtām pēc zināšanām un Patiesības. Te nu apstāsimies un padomāsim.

Pirmsrevolūcijas posms Krievijā. Solos sēž mūsu vecvectēvi — tolaik vēl bērni. Viņiem pasniedz ticības mācību, vēsturi, māca dzīvot. Tiem, kuri nav «iezubri- juši» un kuri nevēlas kā nākas uztvert, bargais skolotājs viņiem pašu labā sit ar lineālu pa galvu un rokām.

Bet tad notiek revolūcija, un pēkšņi pieaugušie atzīst, ka skolā bērniem stāstītas blēņas. Viss vecais tiek aizmēzts, un bērniņiem tiek mācīts kas jauns — ka Dieva likumi ir nekur nederīgi. Cilvēks esot cēlies no pērtiķa. Apsieniet sarkano kaklautu, nostājieties ierindā, skaitiet dzejoļus un slaviniet, slaviniet komunismu. Un pionieri slavināja, centīgi deklamēja: «Par bērnību laimīgo tev, dzimtene, sakām paldies!» Un atkal tos, kuri ne pārāk centās, sita, publiski nosodīja un daudz ko viņiem liedza.

Pēkšņi šajā pašā gadsimtā — atkal jaunas nostādnes. Nost ar kaklautiem! Mūs skāris sarkanais mēris. Komunisms — tas ir īsts terors un liekulība. Cilvēks cēlies no pērtiķa? Tie taču ir tīrie murgi! Mēs esam cēlušies no kaut kā cita. Tirgus! Demokrātija! Lūk, kas ir Patiesība!

Kur ir Patiesība? Kur — melīga dogma? Tas vēl aizvien nav skaidrs. Bet skolas solos atkal nekustīgi sēž bērni. Un pie tāfeles stāv bargs skolotājs… Gadsimtiem ilgi pret bērniem tiek īstenots garīgs sadisms. It kā nikns zvērs, neredzams un baigs, tiektos katru jaundzimušo pēc iespējas ātrāk iedzīt kādā neredzētā sprostā. Zvēram ir uzticami līdzgaitnieki, karavīri, kas viņi ir? Kas garīgi ņirgājas par bērniem? Par katru šajā pasaulē atnākušo cilvēku? Kā viņus sauc? Kāda ir viņu profesija? Vai tiešām jānotic, ka tie ir skolotāji vai vecāki? Izglītoti vecāki? Man grūti tam noticēt. Bet kā jums?

Šodien skolotājiem laikā neizmaksā darba algu. Skolotāji streiko: «Mēs bērnus nemācīsim.» Sakiet, vai tas ir labi vai slikti, ka cilvēkam nemaksā algu? Protams, slikti. Cilvēkam taču no kaut kā ir jādzīvo. Bet ja nu starp streikojošajiem patiešām ir garīgie sadisti? Sakiet, vai tas ir labi vai slikti, ja nedod naudu tam, kurš ņirgājas par jūsu bērnu?

Skolotāju streiki mani uzvedināja uz interesantām pārdomām. Tagad lielajās pilsētās ir maksas skolas, to organizatori atlasa vislabākos skolotājus un maksā viņiem pieklājīgu algu — apmēram divreiz lielāku nekā parastajās skolās. Ne visiem vecākiem izdodas iekārtot savu bērnu tādā skolā, kaut ari viņi spēj mācības apmaksāt. Jo tādu skolu nepietiek. Bet kāpēc nepietiek? Iemesls ir vienkāršs — tāpēc, ka trūkst labu skolotāju. Organizatori nevar tādus atrast.

Vēl kāds jautājums. Pat par labu samaksu nevar atrast skolotājus, bet kas tad streiko? Tikai nedomājiet, ka no visas mūsu sabiedrības es vēlos izcelt vienīgi skolotājus. Runājot par viņiem, es domāju arī par sevi. Es taču arī piederu pie viņiem. Es esmu tēvs, kas spieda savu meitu apgūt skolā to, ko tur mācīja, bet vēlāk, pārbūves sākumposmā, jautāju: «Kā iet vēsturē, ko skolotājs jums stāsta?» un izdzirdēju atbUdi: «Skolotājs runā, bet it kā klusē.» Ko es varēju meitai teikt? Sacīju: «Tu neizrunājies, bet labāk mācies.»

Tagad šie streiki, bet vai tad streiko vienīgi skolotāji? To dara ari ārsti, ogļrači, zinātnieki. Streikojošie uz saviem plakātiem raksta: «Nost ar valdību, nost ar prezidentu!» Streikojošie spriež loģiski. Ja nav algas, tātad vara netiek galā ar pienākumiem. Tagad šādas prasības šķiet loģiskas, bet kā būs rīt? Atkal jautājums.

Varbūt rit noskaidrosies, ka valdība un prezidents ir stāvējuši Gaismas pusē un glābuši Zemi no vampīru tīkojumiem. Varbūt neapzināti un paši to nenojauz- dami, viņi, riskēdami zaudēt varu, nelabvēļu nozākāti, nedeva naudu sadistiem, cilvēku dvēseļu un miesas, visas Zemes gandētājiem. Bet tie histēriski tēloja mocekļus. Šodien mocekļus, vērtējot no šodienas pozīcijām un postulātiem, bet rit būs citi postulāti, un vēl nav zināms, kā tad viņi sevi parādīs. Anastasija saka:

—    Katrs pats izvēlas nepareizo ceļu, un samaksāt par to nākas nevis vēlāk, bet jau šajā dzīvē. Taču līdz ar katru jaunu dienu, ar katru saullēktu cilvēkam tiek dota iespēja apzināties sava ceļa īstumu un izvēlēties. Tu esi brīvs, izvēlies, kurp doties. Tu esi cilvēks! Apjēdz savu būtību. Tu esi cilvēks, kurš dzimis, lai dzīvotu Paradīzē.

Es jautāju:

—     Kur tad tā ir? Paradīze? Kas mūs ir ievedis kaut kādā purvā?

Bet viņa atbildēja:

—    Cilvēks pats visu sev rada.

Mēģiniet saprast, ko vēl viņa saka. Viņa taču apgalvo, ka šobrīd iestājies kaut kādu Visuma procesu paātrinājuma laiks. Un tie, kuru dzīvesveids neatbilst dabiskajiem esības likumiem, tiks pakļauti pārbaudījumiem. Sākumā — visvienkāršākajā veidā, kas būs saprotams un skaidrs. Un šie pārbaudījumi viņiem būs kā laba zīme savas rīcības un dzīves ceļa apzināšanai. Tiem, kuri nespēs saprast, vēl tiks sūtītas likstas, bet vēlāk viņiem būs no dzīves jāaiziet, lai pēc deviņiem tūkstošiem gadu atdzimtu veseli.

Pēc viņas vārdiem spriežot, iznāk, ka ogļrači, kas saplosa Zemes dzīslas, mūsdienu medicīnas ārsti, kas ielauzušies gēnu inženierijā, zinātnieki, kas izgudrojuši nāvējošas ražotnes, jau ir saņēmuši pirmo zirni, kas izpaužas kā sabiedrības tieksme atgrūst viņus no sevis, kā viņu pašu materiālā neapmierinātība. Tie, kuri šodien ir nodrošināti ar materiālajiem labumiem, vēl vairāk cieš no morālās neapmierinātības, intuitīvi apzinādamies, ka viņu darbība ir kaitīga un nevienam nenes labumu. Es mēģināju iebilst, paskaidrojot, ka ogles ir nepieciešamas rūpnīcām, bet viņa:

—    Kādām rūpnīcām? Tām, kuras dūmo, sadedzina gaisu, kas paredzēts cilvēkiem elpošanai, un lej metālu, lai pagatavotu automātus un lodes?

Citiem vārdiem runājot, viņa uzskata, ka mūsu radītā mākslīgā dzīves nodrošinājuma sistēma ir tik nepilnīga, ka visi tās sasniegumi tagad kļūs par cēloni kataklizmām. Zeme zem lielajām pilsētām ir izvandīta, dabisko pazemes strautiņu un no dzīlēm plūstošo tīro avotu vietā ierīkotas cauruļu un krānu sistēmas, zeme vairs nespēj pašatjaunoties un pūst, un šis puvums ar ūdeni pa krāniem nokļūst pie cilvēkiem. Vēl Anastasija saka:

—    Nāks laiks, un cilvēce sapratīs. Vislielākais zinātnieks atnāks pie vecenītes uz sakņu dārzu. Izbadējies viņš palūgs tomātu savai maltītei. Tai vecenītei šodien nav vajadzīgs zinātnieks un viņa šķietamie atklājumi. Viņa par tiem neko nezina un nevēlas zināt. Viņa mierīgi iztiek bez šā zinātnieka. Toties viņš bez vecenītes nevar izdzīvot. Viņš atrodas iluzorā, neauglīgā, nekur nevedošā psaulē. Viņa ir kopā ar Zemi un visu Izplatījumu. Viņa ir vajadzīga Visumam, bet viņš nav vajadzīgs.

Es mēģināju iebilst: sak, ja mēs neražosim ieročus, bet tikai pa zemi kašāsimies, tad kļūsim vāji un mūs viegli varēs iekarot tehniski labak attīstītas lielvalstis, kurām ir ieroči.

—   Viņiem rodas problēma — kā sevi pasargāt no pašu ieročiem! Un to izraisītajām sociālajām kataklizmām.

—    Jā, viņi visu pametis un ar ložmetējiem rokās metīsies uz dārziņiem, pie mūsu vecenītēm, pie taviem vasarniekiem, taču vecenītēm nav ložmetēja, lai aizsargātos.

—    Bet vai paspēs aizskriet? Kā tu domā? Vai šo sieviņu dēļ savā starpā nesakausies?

Tā nu iznāk — ja ar Anastasiju nestrīdas un notic tam, ko viņa stāsta, tad jāatzīst, ka esi pilnīgs idiots, tārps, kas sabojā augli. To negribas atzīt.

Tāpēc, tikai daļēji saprazdams Anastasiju, es cenšos rast vismaz kaut kādu attaisnojumu tam, ko mēs darām. Ja nav iespējams atrast saprātīgu attaisnojumu, mums jāatzīst, ka mūsu izraudzītais ceļš ir nepamatots, un tad… Kas tad? Padomāsim. Varbūt patiešām ir vērts ļaut bērniem izaugt bez postulātiem? Un tad pajautāt, kurp un kā mums jāiet? Anastasija saka, ka bērni, kurus neesam garīgi sakropļojuši, atradīs iespēju izglābt gan sevi, gan mūs, pareizāk — visbeidzot atgūt mums kādreiz doto Paradīzi.

Mūsu pasaulē, izrādās, viss ir gan vienkārši, gan ne tik vienkārši. Sakiet, kāpēc gan nevarētu izplatīt akadēmiķa Sčetiņina skolas pieredzi? Kāpēc gan nevarētu noorganizēt kaut vienu tādu skolu katrā apgabala centrā? Izrādās, tas nav tik vienkārši. Es palūdzu Ščeti- ņinu izveidot tādu skolu Novosibirskā. Viņš piekrita. Bet kas palīdzēs ar telpām? Es pajautāju Sčetiņinam:

—      Ja nu citās pilsētās atradīsies cilvēki, kas noorganizēs bāzi. Vai jūs varēsit katrā šādā pilsētā izveidot kaut vienu tādu skolu?

—   Tā uzreiz nav iespējams visu atrisināt, Vladimir.

—     Kāpēc?

—     Mēs neatradīsim tik daudz skolotāju.

Un atkal doma. Ko tas nozīmē — «nav skolotāju»? Kas tad streiko?

Akadēmiķa Ščetiņina skola ir oficiāla skola. Tā nav privāta. Tā ir Krievijas Federācijas Izglītības ministrijas bezmaksas mācību iestāde. Bet kāpēc tā atrodas kalnos, aizā? Kāpēc? Un kāpēc uz akadēmiķi Ščetiņinu tika šauts? Un kāpēc nogalināja viņa brāli? Un kāpēc kazaki palīdz apsargāt skolu? Kam tā nepatīk? Kam tā traucē?

Mani uzaicināja uz Valsts Domes Izglītības komiteju. Tur cilvēki bija izlasījuši grāmatu «Anastasija», un atradās tādi, kas saprata Anastasijas teikto un piekrita tam. Labi cilvēki. Es viņiem stāstīju par Ščetiņinu, viņi akadēmiķi labi pazīst un runā par šo censoni ar lielu cienu.

—    Tad kādas ir problēmas? — jautāju. — Kāpēc valstī izglītības jomā nekas nemainās? Bērni joprojām mokās, pie tāfeles iet kā uz ešafotu. Un joprojām kā sastinguši sēž solos.

Atbilde mani sarūgtināja. Un diemžēl tā ir traģiska mūsdienu bērniem. Kā liecināja šī atbilde, tieši skolotāji, paši skolotāji ir kļuvuši par nepārvaramu barjeru.

—     Saki, kur lai liekam zinātniskos pētījumus un neskaitāmās disertācijas, kas veltītas bērnu audzināšanai? Ko iesākt ar zinātniskajiem institūtiem? Tie taču ir izstrādājuši sistēmu. Mašīna ir iedarbināta, un tās spararatu tā uzreiz nevar apturēt. Katrs disertants, īpaši tas, kas ieguvis profesora nosaukumu, cenšas aizstāvēt savus uzskatus.

Vēl uzzināju, ka sieviete — mūsu Domes deputāte— pēc Ščetiņina skolas apmeklējuma bijusi gluži satraukta:

— Tajā skolā man nekas nav saprotams, tā ir tik neparasta un līdzinās sektai.

Es nezināju, ko konkrēti nozīmē vārds «sekta». Jau pēc tam atradu vārdnīcu un paskatījos. Vārdnīcā teikts:

«Sekta (lat. secta, virziens, skola) —

1.     Reliģiska draudze, grupējums, kas atšķēlies no valdošās baznīcas.

2.   Sevī noslēgusies cilvēku grupa ar šaurām interesēm un dogmatiskiem uzskatiem.»

Nav skaidrs, ko domāja deputāte, lietodama šo vārdu, taču attiecībā uz Ščetiņina skolu, manuprāt, neder neviena tā nozīme. Ja Ščetiņins ir norobežojies, tad no kā — no labā vai sliktā? Domāju: ja viņš no kā ari ir norobežojies, tad vienīgi no sadistiskas izturēšanās pret bērniem. Bet par Domi, kuras deputāti nāk klajā ar tādiem paziņojumiem, neko nevaru pateikt. Lai lasītāji padomā, kādā pakāpē uz atsevišķām Domes frakcijām ir attiecināms apzīmējums «sevī noslēgusies cilvēku grupa ar šaurām interesēm un dogmatiskiem uzskatiem». Ak tad sekta?

Uz Ščetiņinu šāva. Bet viņš ir vīrietis. Varbūt tagad kazaki palīdzēs. Ari Anastasija solīja sargāt jaunos asniņus. Tagad esmu sapratis: labāk lai viņa pagaidām nenāk ārā no savas taigas. Būtu viņa agresīvāka, triektu ar savu staru pa visām šim disertācijām, nosaukumiem, pa visiem šiem puvekļiem. Bet viņa nerīkojas tā: sak, vajagot mierīgāk. Vajagot mainīt apziņu.

Lūk, tā. Ko pats domāju par bērnu audzināšanu un par mūsdienu skolām, to ari uzrakstīju, bet laikam jau iznāk juceklīgi un ne visai patiesi. Ne visai patiesi tāpēc, ka vispār jau man gribējās par mūsu skolu tā īsti «krieviski» izteikties. Taču pēc saskarsmes ar Anastasiju man sācis veidoties tāds kā jauns rakstības stils, kurā šādi vārdi neiekļaujas.

Vēl gribētos pateikties skolotājiem, visiem tiem, kuri spējuši pretēji sistēmai dot bērnam kaut kripatiņu labestības un, kā saka Ščetinins, viņus «iekļaut dabis- kajā kosmiskajā procesā». Paldies jums! Un līdz zemei paklanos jūsu priekšā.

* * *

Vēl no Anastasijas teiktā par bērnu audzināšanu esmu sapratis, ka pirmajā vietā ir apjēga: bērns ir personība. Atšķirībā no mums, pieaugušajiem, mazulis fiziskajā ziņā, neapšaubāmi, ir vājāks, viņš ir nesalīdzināmi labestīgāks par mums, viņš ir šķists un postulātu neierobežots. Pirms piebāzt viņa galvu ar visādām pamācībām, mums pašiem derētu kaut ko saprast par šo pasauli. Pašiem! Pašiem padomāt! Kaut uz bridi aizmirst svešus postulātus.

Bet mums, uzņēmējiem, katrā pilsētā vajadzēs pašiem kaut kā sameklēt skolotājus, palīdzēt skolu bāzes izveidē, lai mācītu tur savus bērnus un mazbērnus.

Par kontaktieriem

Taigā aizrit diena pēc dienas, bet es nevaru atrast sev nekādu nodarbošanos. Anastasija kaut kur skraida, kārto savas darīšanas. Dēlēns, kaut ari vēl gluži mazs, ar savu meža aukļu palīdzību lieliski tiek ar visu galā. Dīvaini sanāk: it kā cilvēce visu ko būtu sagudrojusi tikai tāpēc, lai būtu ar ko nodarboties. Bet te — staigā pa mežu un tikai domā. Tā ari staigāju un domāju. Atkal atnācu pie ezera un apsēdos savā iemīļotajā vietā zem ciedra. Skatos uz paku ar lasītāju vēstulēm un iedomājos: «Nedrīkst aizmirst, ka Anastasijai jāatbild uz visiem jautājumiem.» Tiklīdz viņa pienāca, es tūlīt ķēros pie lietas:

—     Vai redzi lasītāju vēstules? Es visas sašķiroju pēc jautājumiem. Jautājumi par bērnu audzināšanu, dažādi priekšlikumi, par reliģijām, par Krievijas sūtību, par kariem, dzejoļi un vēlējumi, kā ari vēstules no kontaktieriem. Vai redzi?

—    Jā, redzu.

Vispirms pavaicāju Anastasijai par kontaktieriem.

—    Ir cilvēki, kuri stāsta, arī šajās vēstulēs raksta, ka kontaktējoties ar ārpuszemes civilizācijām, ar kaut kādām pagātnes personībām, ka dzirdot dažādas balsis. Atsevišķi cilvēki pieraksta to, ko dzird, stāsta, ka pierakstot informāciju, ko viņiem nodod Visuma Augstākais Saprāts. Grāmatas par tādiem kontaktieriem pie mums tiek izdotas lielās tirāžās, piemēram, bija tāda sieviete rakstniece Blavatska, viņa ir sarakstījusi vairākas biezas grāmatas, vai Rērihi, daudziem pazīstami cilvēki, arī ir sarakstījuši grāmatas un gleznojuši, viņus lasa daudzās valstīs un viņu gleznas eksponē izstādēs. Citi cilvēki baidās, ja dzird balsis. Paskaties, lūk, vēstule no Klincu pilsētas. Meitenītei balss sakot, ka viņš esot viedais skolotājs un tāpēc viņam jāklausa, bet meitene baidās un lūdz palīdzēt. Vai tiešām šie cilvēki ar kādu kontaktējas, un kā tas notiek?

—    Vladimir, kas, tavuprāt, ir ārpuszemes civilizācija?

—    Nu, kādas citas planētas vai zvaigznes iedzīvotāji vai ari kaut kas neredzams, kas dzīvo mums līdzās. Ja viņi kontaktējas ar personībām, kuras dzīvojušas agrāk, tas nozīmē, ka šīs personības dzīvo kādā neredzamā pasaulē.

—     Katrs cilvēks, Vladimir, veidots tā, ka viņam ir pieejams viss Izplatījums — gan redzamais, gan neredzamais. Ikviens cilvēks var kontaktēties ar ko vien vēlas. Un šī kontaktēšanās notiek apmēram tā kā ar jūsu radioaparāta starpniecību. Neskaitāmi daudz raidstaciju vēsta visdažādāko informāciju, bet radioaparāta īpašnieks izvēlas, ko klausīties. Cilvēks vienlaikus ir gan radiouztvērējs, gan tā saimnieks. No viņa apziņas, jūtām un skaidrības ir atkarīgs, kura stacija, kurš avots skanēs viņā. Parasti pie konkrēta cilvēka nokļūst tā informācija, kuru viņš spēj saprast un izmantot. Un visam jānorit mierīgi, bez uzbāzīgas diženuma akcentēšanas. Ja kādam tiek stāstīts, cik viņš ir izcils, tas nozīmē, ka mēģina iedarboties uz cilvēka patību: esmu tik izcils, bet no visiem izvēlējos tieši tevi, tu būsi mans skolnieks un arī pacelsies pāri visiem. Tā mēdz runāt nepilnvērtīgi un bezdvēseliski radījumi. Viņiem nav ļauts iemiesoties, tāpēc viņi tiecas apspiest cilvēka Dvēseli un iegūt savā varā viņa miesu. Viņi iedarbojas uz cilvēka saprātu, patību un bailēm no nezināmā.

—     Daudzi lasītāji vaicā, kā no tiem atbrīvoties.

—    Tas ir ļoti vienkārši, jo viņi paši ir bailīgi un primitīvi. Viņus vajag bildināt: «Ei projām, citādi es tevi apdedzināšu ar savu domu.» Sie radījumi lieliski zina, ka cilvēka doma ir daudzkārt spēcīgāka par viņiem. Vēl var pakošļāt strutenes lapiņu, pirms tam uzliekot to uz delnas un domās tai sakot: «Atbrīvo mani, lapiņa, no visa sliktā.»

—    Bet ja nu daudzi cilvēki paši gribēs parunāties ar vienu avotu? Ko tad? Skaties, arī vēstulēs raksta, ka sarunājas ar tevi. Vai tā ir? Ja tā, kā tu paspēsi visiem atbildēt? Viņu ir daudz, un viņi visi apgalvo, ka tieši sarunājoties ar tevi un tu viņiem atbildot.

—    Katrs pats reproducē savas domas. Šīs domas dzīvo un nekur nepazūd. Manis un tevis domātais arī mīt Izplatījumā, arī mans sapnis ir Izplatījumā, manas domas, tās var sadzirdēt ikviens, kas vēlas, vienlaicīgi daudzi var dzirdēt. Cita lieta ir tā, ka uztvērējs var pieļaut izkropļojumus.

—    Ko nozīmē — izkropļojumus? No kā tie atkarīgi?

—     No uztvērēja skaidrības. Iedomājies, Vladimir, ka, ieslēdzis parastu radiouztvērēju, tu dzirdi kādu cilvēku runājam. Bet atsevišķus vārdus traucējumu dēļ nevari saklausīt. Dažus vārdus tu nezini, tev nav skaidra to nozīme. Ko tu darīsi šādā gadījumā?

—    Mēģināšu pats nojaust, kādus vārdus ielikt nesaprotamajās vietās.

—    Protams. Bet tevis ievietotais vārds var pazemināt skanošo domu, izmainīt, pavērst to pretējā virzienā. Vienīgi paša skaidrība ļauj Patiesību dzirdēt neizkropļotu. Ja tavs noskaņojums ir neatbilstošs un skaidrība nepietiekama, — tad nevajag vainot avotu. Jūsu materiālajā dzīvē, jūsu pasaulē ir daudz skanošu avotu, kas pretendē uz Patiesību un cenšas pakļaut tavu prātu un gribu, veidot tavu dzīvi sev par labu, un tikai tavā pašā ziņā ir izšķirt, klausīties tos vai ne. Tev pašam jāizlemj, nevienu citu nevajag vainot.

—      Pieņemsim, ka tā ir, bet vai nevar gadīties, ka uz kādu jautājumu, kas izskanējis Izplatījumā, nav atbildes? Tev, piemēram, uzdod jautājumu, bet Izplatījumā nav tādu tavu domu, kas varētu uz to atbildēt, tu neesi radījusi tādas domas. Kas tad notiks?

—   Jautājums, uz kuru Izplatījumā nav atbildes, acumirklī paātrinās visa tālākvirzību. Kā spožs uzliesmojums, kā zvans tas sasniegs visus stūrīšus, un viss nonāks kustībā, pretstati savienosies, radīsies atbilde, un to izdzirdēs.

—    Tātad tu pati uzreiz dzirdēsi šo jautājumu un ieraudzīsi, kas to uzdevis?

—    Es, tāpat kā visi, acumirklī to dzirdēšu. Diemžēl jau tūkstošiem gadu cilvēki uzdod vienus un tos pašus jautājumus, uz tiem ir atbildes, bet maz ir to, kas šis atbildes dzird.

—    Kā lai tiek skaidrībā? Kad avots sniedz Patiesību vai, pareizāk sakot, kad tā tiek uztverta bez traucējumiem? Ausīs taču nav dzirdami sprakšķi, kad kaut ko no ārienes dzirdam. Tu saki, ka atbilde dzimst it kā paša radītu domu veidā. Bet kā lai tiek skaidrībā, vai šī balss nāks tev par labu? Visi, kuri dzird balsis, taču uzskata, ka tā ir Augstākā Saprāta balss.

—    Kad tevī ne tikai vārdi skan, bet pēkšņi uzvirmo jūtas un Dvēseles emocijas, kad rodas prieka asaras un siltuma sajūta, kad tevī dzimst smaržas un skaņas, vēlme radīt un tieksme attīrīties, tad vari būt pārliecināts, ka skaidri dzirdi Gaismas domas. Kad pie tevis atnāk vēsa informācija, norāde vai pavēle, kaut arī tā vēsta par labo, kaut ari tev tā šķiet gudra, pat visgudrākā, un šīs informācijas avots sevi dēvē par ļoti varenu un augsti stāvošu, zini: aiz labā nebūt neslēpjas labais, tevi tikai pieradina tai klausīt būtne, kurai nav ļauts pilnībā iemiesoties.

Vai visiem doties uz mežu?

—     Anastasija, ir vēl viena problēma. Daži lasītāji vēlas dzīvot taigā — tāpat kā tu dzīvo. Vieni tiecas nokļūt pie tevis un lūdz norādīt ceļu, citi grib organizēt taigā apmetnes. Un ieteikumus, kā to izdarīt, sūta uz Maskavas centru. Esmu lasījis, ka pasaulē jau ir tādas apmetnes: pilsētnieki pamet savas mājas un apmetas kaut kur dabā, un dzīvo kopienā. Indijā ir tādas apmetnes, Amerikā, arī pie mums Krievijā, piemēram, Krasnojarskas novadā. Cilvēki jautā tev, kā viņiem labāk īstenot savu ieceri.

—     Kāpēc jāiet dzīvot citā vietā?

—    Kā — kāpēc? Cilvēki aiziet projām no netīrajām pilsētām, kur ir slikts gaiss, troksnis un steiga. Pārceļas uz tīrām, ekoloģiski tīrām vietām, lai paši varētu kļūt tīrāki.

—    Bet tur, kur viss palika netīrs, kam tur jāsakopj? Vai citiem?

—     Nezinu, kam. Vai tad tas ir slikti, ja cilvēkam radusies vēlme dzīvot tīrā dabas nostūri?

—    Vēlme ir laba, ne jau par to es runāju. Kad tas, kas radījis netīrumus, ienāk tīrā vietā, viņš netīrumus atnes sev līdzi. Vispirms sakop tur, kuru esi piemēslojis, tad būsi izpircis savus grēkus.

—      Tātad viss jāsāk ar uzkopšanu. Kā, tavuprāt, viss notiek?

—    Visa pamatā ir apziņa, mērķtiecīga doma līdzīgi strautiņam atrod sev optimālo ceļu. Krievijā tagad viss tā ari notiek. Tu pavēro uzmanīgi, Vladimir. Tas nav nejauši un vienkārši tāpat, ka vairs nedarbojas rūpnīcas ar dūmojošajiem skursteņiem, ka aizvien mazāk līdzekļu tiek dots armijai, bet — galvenais — jūs neceļat vairs varoņu godā tos, kurus nav grēks nosaukt par vandaļiem, kuri ar savu darbību ir piesārņojuši Zemi!

Nevajag aiziet mežos. Meža telpa piesardzīgi uzņems atnācēju un ilgi pētīs viņa nodomus, paradumus un dzīvesveidu. Jo tur, kur tu dzīvoji, kur tagad dzīvo, agrāk ari bija mežs, Radītāja izaudzēts. Par ko ir pārvērsta šī svētīgā Paradīzes oāze? Mežā aizgājušais nav nozīmīgāks par tiem vasarniekiem, kuri tuksnesīgajā, nekoptajā zemē ar savām rokām iekopuši dārzus, tieši otrādi. Viņus pazīst un mīl katrs zāles stiebriņš, cenšoties atdot Visuma siltumu. Patiesas jūtas ir tajos cilvēkos, kuri paši ir radījuši Paradīzes oāzi, ar savas Dvēseles labestību mazinot kņadu un pamiruma tumsu.

—     Kas tad notiks ar pilsētām? Kas tās uzturēs normālā stāvoklī? Pilsētās taču viss sagrūs un sapūs.

—     Nav pieļaujama ari krasa pāreja no viena uz otru, ir nepieciešama mierīga kustība, kā tas šobrīd ari notiek. Tas ir brīnišķīgi, un nākotnē būs vēl labāk.

—     Nu, Anastasija, tu atkal esi savā zirgā. Tu joprojām dievini vasarniekus. Tikai nez kāpēc par garīgumu viņi gandrīz nemaz nerunā, tāpat kā daudzas apvienības un garīgās kopienas.

—    Te vārdi lieki, viņu darbi patiesi ir svēti.

—     Un vēl ir vēstules. Viens atsūtījis jau piecas. Viņš apgalvo, ka dzirdot balsi un tā viņam sakot, ka tu viņu aicini uz taigu, un viņš tiecas nokļūt pie tevis. Man vēstulēs draud, bija atnācis pie Solnceva uz Maskavas centru. Viņš pārmet, ka mēs tevi no visiem slēpjot, un pieprasa, lai noorganizējam viņam braucienu pie tevis. Viņš nav vienīgais. Ko tu viņiem atbildēsi? Tu zini, manuprāt, viņi ir tevī iemīlējušies. Uzskata, ka labie darbi jāveic kopā ar tevi.

—   Atbildēšu visiem, kuri ir patiesi. Paldies par Mīlestību, bet uz taigu es nevienu neesmu aicinājusi. Ko jūs šeit darīsit? Ko atnesīsit sev līdzi? Ja jums ir labestīgi nodomi, lai tie īstenojas tur, kur jūs dzīvojat. Lai Mīlestība apstaro jums līdzās dzīvojošos.

Par Anastasijas vārdā nosauktajiem centriem

—    Gan Krievijas pilsētās, gan ārzemēs cilvēki organizē centrus, kurus nosauc tavā vārdā. Paklausies, es tev nolasīšu tikai vienu vēstuli, bet tādu ir loti daudz atsūtīts manai meitai Polinai. Uz dažām vina atbild pati, citas pārsūta man, bet es uz visām neprotu atbildēt, turklāt nezinu, kā pret dažām izturēties. Paklausies un tad izsaki savas domas.

Es no sākuma līdz galam nolasīju Anastasijai priekšā vēstuli, ko man bija pārsūtījusi meita. Lūk, tā:

«Labdien, Poļina!

Jums raksta mūsu skolas ekoloģiskā jaunrades centra «Anastasija» dalībnieks Valerijs Karasevs.

Mūsu centrs ir ļoti jauns, tas izveidots 1997. gada 4. decembrī un tagad atrodas tapšanas stadijā. Tā rašanos sekmēja Jūsu tēva grāmata, par ko mēs viņam esam loti pateicīgi.

Anastasija, līdzīgi Gaismas staram tumsas valstībā, tagad apvieno tos pieaugušos un bērnus, kuri nav zaudējuši jaunrades spējas, kuri prot aizstāvēt savu godu un pašcieņu, kuri tiecas pēc gaišiem ideāliem, kuri tic, ka Krievijas, mūsu dzimtenes, laime ir mūsu rokās un mūsu domās.

Mēs saprotam, kādi tumsas spēki šobrīd ir tai uzbrukuši, un, kā vien varam, mēģinām palīdzēt.

Mūsu centrā darbojas skolotāji, skolnieki un viņu vecāki.

Tagad bērnus un viņu vecākus iepazīstinām ar Anastasiju un viņas domām, uzstājoties, organizējot klases stundas, izmantojot un izplatot Jūsu tēva grāmatas un žurnālu rakstus. Cenšamies atlasīt arī zinātnisko literatūru, kurā skaidrotas Anastasijas spējas.

Mēs saprotam, ka ir grūti atmodināt cilvēka apziņu un pārvarēt cilvēka domāšanas inerci, tāpēc darbojamies mierīgi un ar pārliecību. Un jau esam nonākuši līdz interesantiem atklājumiem.

Daļa cilvēku uztver Anastasiju kā skaistu pasaku, otra daļa pēc grāmatas izlasīšanas iekļaujas mūsu darbā, bet visniecīgākā daļa sāk izplatīt baumas, ka Anastasija — tā ir kārtējā sekta. Viņu viedoklis liek mums pasmaidīt. Kā mēdz teikt: piedot viņiem, Dievs, jo viņi nezina, ko dara.

Galvenokārt mēs priecājamies par to, ka Anastasija ir sapulcinājusi mūs kopā šajā lauku novadā ar mirstošu lauksaimniecisko ražošanu, šajā izpostītajā padomju saimniecībā, kuras vadītāji aizmirsuši par cilvēku un jauniešu vajadzībām.

Šeit, lauku skolas centrā «Anastasija», dzima mūsu programma «Varavīksne». Tās uzdevums ir «izstrādāt un praktiski īstenot dzimtā novada attīstības, jaunās paaudzes darba un tikumiskās audzināšanas radošos virzienus, radīt bāzi ekoloģiski tīras lauksaimnieciskās produkcijas ražošanai».

Programmas «Varavīksne» mērķis ir izveidot jaunatnes kultūras un ekoloģisko apvienību «Krievzeme». Tajā ietilps slāvu kultūras centrs «Lada» un ekoloģiskās ražošanas komplekss «Dzimta».

Lūk, tādu programmu mums palīdzēja radīt Anastasija. Lai neticīgie tic kaut vai savai neticībai, bet mēs šo programmu realizēsim, lai cik nereāla tā dažam arī liktos.

Mūsu mērķis ir — pavērt iespēju jauniešiem praksē sajust savu radošo spēku.

Viens no programmas «Varavīksne» virzieniem ir novadpētniecība, dzimtā novada senās vēstures, kā arī mūsu senču slāvu dzīves un kultūras izpēte.

Līdzās Augštroicai kādreiz bija pilsēta, par to tagad gandrīz nekas nav zināms, tā ir noslaucīta no Zemes virsas. Medvedicas upes krastos atrodas slāvu kurgāni. Vai kādam no tiem ir tāda pati nozīme kā Gelendžikas dolmeniem? Seit savulaik risinājās pilsētas karapulka

cīņa ar ordu.

Mums nepieciešama šī informācija, mēs nevēlamies būt cilvēki bez atmiņas. To, ko spēsim, ņemsim savā aizsardzībā un atjaunosim, kaut fragmentāri.

Tāds, Poļina, ir mūsu lūgums Anastasijai.

Pavasarī sāksim veidot ciedru stādu audzētavu, tā kļūs par realitāti, pateicoties novadniekam mežsargam Georgijam Šapošņikovam, kas atstājis mums brīnišķīgu dāvanu.

Pēc grāmatas «Anastasija» sižeta mūsu bērnu teātris, kuru vada sibīriete Tatjana Zaoņegina, iestudēs izrādi, un bērni ir aizrāvušies ar šo ideju.

Mēs ļoti vēlamies, lai ar mums kontaktētos arī citi centri un apvienības, kuriem palīdzējusi piedzimt Anastasija. Lai visā Krievzemē šos centrus saistītu Gaismas dievišķās līnijas.

Savstarpēja saskarsme, pat tikai ar vēstuļu starpniecību, vairos spēkus un palīdzēs ātrāk rast atbildi.

Veiksmi Jums un visu to labāko, Poļina. Būsim priecīgi, ja saņemsim no Jums informāciju par Anastasiju. Nododiet no mums vislabākos novēlējums arī Jūsu tēvam.»

—    Anastasija, ko teiksi par tādu vēstuli?

—   Teikšu, ka cilvēku Dvēseles tieksmes ir brīnišķīgas. Tas nav ne mans nopelns, ne tavs. Tas ir vienīgi viņu Dvēseles spēks un skaistums. Nosaukumā daudz pareizāk būtu likt viņu, nevis manu vārdu. Es uzaugu Radītāja šūpuli, bet viņu Dvēseles izgāja elles mocības un tomēr izturēja. Gadiem ilgi viņiem apkārt esošās nedienas, zaudējumi, kārdinājumi un kņada tiecās izkropļot labā izpratni. Viņu Dvēseles visu spēja uzveikt, viņi ir spēcīgāki par tiem, kuri norobežojās no pasaules ar akmens sienu. Viņi ir pasaulē un pasauli ar sevi izdaiļos. Viņu vārdiem jābūt nosaukumā. Ja visus centrus nosauks manā vārdā, tad radīsies kults, bet to nedrīkst pieļaut. Personības vai tēla kults vienmēr aizved cilvēku projām no galvenā — no sevis.

—    Kas tad iznāks? Maskavā būs Solnceva centrs, Gelendžikā — Larionovas centrs. Pat Starptautiskajā garigās attīstības akadēmijā ir izveidota nodaļa «Anastasija». Kā cilvēki lai atpazīst centru virzību?

—     Visiem cilvēkiem ir dota intuīcija, un būtību nosaka ne jau nosaukums, Dvēselei jāsajūt darbi.

—    Interesants pavērsiens, atkal būs jāpadomā. Tu neatbilsti nekādiem standartiem, Anastasija, un pēc saskarsmes ar tevi domāt nākas ne tikai man vienam, ari citiem vajadzēs to darīt. Bet kad lai atpūšas? Tev vēstulē uzdots ari konkrēts jautājums: kas tie par kurgāniem Medvedicas upes krastā?

—    Kurgānus nevajag atrakt. Tie savu uzdevumu ir veikuši, tur dzimuši tie cilvēki, kuri pirmie uzdeva galveno jautājumu.

—     Kādu jautājumu?

—    Padomā pats, Vladimir. Bet pagaidām teikšu: tu palīdzi viņiem līdzīgajiem iepazīt citam citu. Viņu adreses norādi grāmatā, lai vēstules, kas līdzinās gaismas stariņiem, palīdz sasildīt cilvēku sirdis. Sankt- pēterburgas dzejnieks Korotinskis jau sen tev pateicis priekšā:

No sirds uz sirdi Mīlestības stars

Tad uzzibsnīs kā dievišķs pavediens.

No visiem pīšļiem Dvēs'li nošķir nost

Un ļauj tai slāpes dzesēt debess tālē.

—    Labi, sapratu. Es jau pats taisījos publicēt vēstules un dzejoļus, ko lasītāji atsūtījuši. Gribēju tos izdot atsevišķā krājumā. Pats jutu, ka tajos ir kas neparasts. Viņu adreses var izziņot ar Maskavas centra starpniecību, lai cilvēki varētu cits citam palīdzēt. Arī Poļina, mana meita, var veikt šo darbu, viņa pret vēstulēm izturas atbildīgi.

Jā, tas būtu labi, ja dažādu valstu cilvēki varētu kontaktēties Dvēseļu līmenī. Atradīs sev garīgi piemērotākos, apprecēsies vai vienkārši sadraudzēsies, kopīgu darbu aizsāks, bet varbūt atvaļinājumu kopā pavadīs. Tas ir lieliski! Es izdošu tādu krājumu. Zini, mums ir iepazīšanās dienests, cilvēki ievieto laikrakstos tādus kā laulības sludinājumus. Tajos viņi paziņo savu augumu, acu krāsu un vecumu, it kā izvēlētos govi savai saimniecībai. Bet tā būs labāk, jo garīgi tuvi cilvēki satiksies un sāks cits citam palīdzēt.

—    Protams, garīga savienība ir labāka un stiprāka.

—    Jā… Tikai ir viena problēma…

—     Problēma? Kāda tā ir?

Atjaunojiet Šambalu

Nez kāpēc Novosibirskā viss notiek tā, ka tieši no turienes nāk vairums kritiku un grāmatu. Vispār vienīgi tur mani kritizē. Trīs ārvalstīs manu grāmatu izdod, ari vairākas citas valstis piedāvā noslēgt līgumu, taču Novosibirskā tikai lamā. Bet tur ir Poļina, varu iedomāties, kā viņa to pārdzīvo. Ari par krājumu pateiks: «Atkal izdomājis kādus pigorus, labāk būtu ar biznesu nodarbojies.» Novosibirskas televīzijā bija raidījums par pirmajiem uzņēmējiem, ari mani atcerējās, Poļinu intervēja, uzdeva meitai jautājumu: «Tavs tēvs vairs nenodarbojas ar uzņēmējdarbību?» Poļina mēģināja kaut ko runāt par garīgumu, bet viņu pārtrauca.

—    Pēc kāda laika lielākā daļa novosibirskiešu sāks ar izpratni izturēties pret tevi un grāmatu. Labākie draugi pie tevis atgriezīsies, un jauni uzradisies. Vienā no pilsētas rajoniem netālu no Mūžīgās uguns tavi jaunie un vecie draugi iestādīs ciedru aleju.

—   Tas ir ko vērts! Kaut ko tādu izdomāt… Ciedru aleju pie Mūžīgās uguns… Tev nu gan izdodas, Anastasija, mana mīļā sapņotāja.

Anastasija, kas sēdēja man līdzās, izslējās, nometās uz ceļiem un, sasitusi rokas, starodama pēkšņi nočukstēja:

—     Paldies par šiem vārdiem — mana mīļā: Tā taču esmu es, vai ne, Vladimir? Vai esmu kļuvusi tev mīļa?

—    Pie mums tā mēdz teikt. Bet tavs sapnis patiesi ir brīnišķīgs.

—      Un tici — tas piepildīsies. Kā nosapņoju, tā viss arī notiks.

—      Pasaulē nekas nenotiek pats no sevis. Ja nu vienīgi tu varētu kādu brīnumu paveikt Novosibirskā. Nē, nevis parastu brīnumu, jo kāda gan jēga no brīnumiem? No tiem ne silts, ne auksts. Ja nu tu varētu izdarīt tā, lai katrs lielās pilsētas iedzīvotājs kļūtu kaut mazliet bagātāks un veselāks, vārdu sakot, lai Novosibirskā ikviens kļūtu laimīgāks, lūk, tad varbūt cilvēki ari iestādītu aleju. Bet ko tādu, manuprāt, nespēj paveikt pat visi tavi Gaišie spēki kopā. Tas nevienam nav pa spēkam.

—     Tev taisnība, Vladimir, nekam nav varas pār cilvēka gribu. Nelaimīgu vai laimīgu — cilvēks pats veido savu likteni. Apziņa katram izvēlas ceļu.

—     Bet kas rotaļājas ar mūsu apziņu? Kaš neļauj mums izvēlēties tādu ceļu, lai no nelaimīgiem pārtaptu par laimīgiem?

—    Kāpēc jāmeklē cēloņi ārpus sevis, Vladimir? Kas mainīsies, ja sāksi kādu apvainot? Tev radās brīnišķīga doma: izdarīt ko labu pilsētas iedzīvotājiem. Man tā ļoti patīk, vajadzēs paf to pasapņot… Tā! Lieliski! Izdomāju! Visi Novosibirskas iedzīvotāji ieies vēsturē, tur piedzims laimīga paaudze. Arī ikviens šobrīd dzīvojošais kļūs laimīgāks. Padomāsim kopīgi, kā cilvēkus no šīs pilsētas, kas tevi tik ļoti satrauc, uzrunāt tā, lai nokļūtu līdz katra sirdij, līdz Dvēselei…

—     Ko tu vēlies katram pateikt?

—     Ka visi kopā var atjaunot Šambalu.

—     Kas tā par Šambalu? Runā saprotamāk.

—   Jau simtiem gadu meklētāji grib atrast uz Zemes svēto vietu. Uzskata, ka to sauc par Šambalu un ka tur ikviens varēs nodibināt saikni ar Visuma gudrību. Tomēr neviens nav varējis atrast Šambalu, kaut arī meklētāji apceļojuši daudzas aizjūras valstis. Un neatradīs, ja tā meklēs, jo Šambala ir ikvienā no mums un tās ārējās izpausmes rada paši cilvēki.

—     Konkrētāk. Kas jādara, lai nodibinātu saikni ar Visuma gudrību un kļūtu laimīgāki? Turklāt ne iekšēji, sevī. Sevī — tas nav saprotams. Saki par ārējo: kas jāceļ, jāsēj vai jāsalauž?

—      Lai katrs lielās pilsētas iedzīvotājs izloba no ciedra sveķainā čiekura vienu riekstiņu, patur savā mutē, siekalās, tad mājās lai mazā podiņā iestāda un katru dienu laista. Pirms liešanas lai iegremdē ūdenī roku pirkstus, un nedrīkst būt cilvēks nikns vai dusmīgs tajā brīdī. Lai sev un, galvenais, saviem pēctečiem, bērniem, novēl labestību, Dieva apzināšanos. Un tā katru dienu. Kad izsprauksies asniņš, ar to var domās sarunāties par to, kas katram ir svētākais. Vasaras dienā un siltā naktī podiņš ar mazo stādiņu jānoliek ārā starp citiem augiem. Lai tas sarunājas ar zvaigznēm, mēnesi un saulīti, lai iepazīst lietutiņu, vējiņu un līdzās augošo zālīšu garu un pēc tam lai atgriežas mājās pie saviem draugiem, pie saviem vecākiem. Tā var darīt daudzas reizes, kad vien ir laiks un vēlēšanās. Stādiņš ieaug gadsimtos, jo ciedrs dzīvos vairāk nekā piecsimt gadus, dos pēctečus un jaunajiem ciedriem pastāstīs par sava audzētāja dvēseli. Kad mājās tas būs uzaudzis 30 centimetrus garš, agrā pavasari stādiņu vajag iestādīt zemē. Lai pilsētas varas iestādes visiem tiem, kuriem nav zemes, ierāda kaut vienu kvadrātmetru stādiņa audzēšanai. Un pilsētas nomalē, upes krastā un ceļu malās, starp mājām, laukumu centrā tiks iestādīti ciedri. Lai cilvēki sargā savus stādiņus un cits citam palīdz. No visas zemeslodes gadu simtiem uz šo pilsētu brauks cilvēki, lai paskatītos un svētumiem pieskartos, lai aprunātos ar tās laimīgajiem cilvēkiem.

—      Kāpēc gan lai no visas zemeslodes cilvēki brauktu? Lai aplūkotu apzaļumotu pilsētu? Būtu labāk, ja tu Novosibirskā atklātu kādas svētvietas. Piemēram, dolmenus kā Gelendžikā. Tu pastāstīji par Gelendžikas dolmeniem, un tagad cilvēki traucas uz turieni no dažādām Krievijas pilsētām un pat ārvalstīm. Es redzēju — tagad uz dolmeniem katru dienu dodas ekskursijas. Un katru gadu septembrī uz konferenci no dažādām pilsētām sabrauc lasītāji. Mākslinieki rīko gleznu izstādes, tur tiek uzņemtas ari filmas. Bet te, ko neteiksi, koki aug pilsētā. Turklāt ne koki, tikai ciedru stādiņi.

—   Tie būs neparasti stādiņi. Tie kļūs par Skanošajiem Ciedriem. Cilvēku sirds siltuma sasildīti, ar cilvēka dvēseli saskārušies, tie savāks sevī labākos Visuma starus un sāks tos atdot cilvēkiem. Un šajā vietā gan zeme, gan cilvēki uz mūžiem kļūs starojoši. Nāks jauna apziņa, un šo cilvēku Visuma mēroga atklājumi izplatīsies pa visu zemi! Vai tu zini, kas tas ir — svētvieta? Tici man, Vladimir, tu to iepazīsi savā dzimtajā pilsētā.

—     Tas viss, protams, ir vilinoši. Bet tu saproti, Anastasija, tev vienai nez vai kāds noticēs. Vēsture neko tamlīdzīgu nezina, un mūsdienu zinātne to neapstiprinās.

—    Korānā gudri pateikts, kāda nozīme ir kokiem. Ari Buda ieguva gudrību, ilgstoši mežos dzīvodams. Teic, Vladimir, tu taču esi lasījis Bībeli?…

—     Esmu. Un kas tad ir?

—     Vecajā Derībā ir teikts, ka vēl pirms Kristus dzimšanas visgudrākais Zemes valdnieks Zālamans uzcēla sev no ciedra māju un templi par godu Dievam. Viņš noalgoja tūkstošiem cilvēku, lai tie cirstu ciedrus un vestu viņam tos no tālienes. Valdnieks Zālamans bija visgudrākais, tā vēsta Bībele, un viņa uzrakstītā «Augstā Dziesma» ir saglabājusies līdz mūsdienām. Tāpat Vecajā Derībā ir teikts, ka mūža nogalē viņa harēma sievas, kas nāca no dažādām zemēm ar dažādām ticībām, sāka Zālamanu novirzīt no vina ticības.

Viņš iepazina dažādas ticības, un vai tu zini, kura no tām viņu apmierināja?

—     Kura tad tā bija?

—    Tā, kura sludina, ka kokus ne tikai cērt, bet arī stāda. Un mirstot viedais valdnieks saprata: gan viņa nams, gan templis ar laiku satrupēs, pēcteči nenoturēs varu un diženumu, valsts varenība zudīs — un tā arī notika. Un viņa dvēsele vēl joprojām mokās nožēlā par pieļauto kļūdu. Gudrais valdnieks saprata: «Nevar kaut ko darīt Dievam par patikšanu, vienlaikus iznīcinot Radītāja radīto dzīvību.» Zālamana un daudzu citu cilvēku Dvēseles ciešanas ilgst tūkstošiem gadu, vērojot, kā viena kļūda tūkstošiem gadu dzīvo. To var izlabot, un tad pār pasauli atkal atausis brīnišķīga ausma. Vēsts par tavu pilsētu izplatīsies pa visiem Zemes un Izplatījuma kanāliem. Starp visiem pasaules brīnumiem, kas saglabājušies līdz mūsdienām, neviens nav dzirdējis par tādu pilsētu, kur katrs iedzīvotājs ar neparastu mīlestību un maigumu, un Dvēseli ir tādus kokus izaudzējis, pārvēršot pārakmeņojušos pilsētu Mīlestības Telpā, patiesā, dzīvā Visuma templi. Lai to paveiktu, jāiegūst dievišķa apziņa. Lai tāda ikvienam rodas, lai tā palīdz apjaust savu kosmisko sūtību!

—    Var jau būt, ka tavos vārdos, Anastasija, ir racionāls kodols, un varbūt es par to uzrakstīšu, lai tad cilvēki paši izlemj, taču man tevi jābildina, ka arī tu kaut ko zaudē. Tu visu laiku runā par kokiem… Bet vispār tu nekad oficiāli nevarēsi apprecēties. Tev nav dokumentu, lai dzimtsarakstu nodaļā reģistrētos, taču tu ar tādu svarīgumu runā par kokiem… Jau tā baznīcas kalpi tevi par pagāni, elku pielūdzēju uzskata. Tiklīdz uzrakstīšu to, ko tu te runāji, viņi tevi dievnamam pat tuvumā nelaidīs un nekad nepiekritīs tevi ar kādu salaulāt.

—     Vladimir, uzraksti manis teikto, lai cilvēki to uzzina. Pats šo vārdu dēļ nekaunies, apvaldi savu lepnību. Ne visi un ne uzreiz aptvers šo vārdu nozīmi, bet tavā pilsētā ir daudz zinātnieku, viņi zinātniskā valodā pateiks manis līdz galam nepateikto, ja reiz tu uzskati, ka viņus cilvēki labāk saprot. Un žurnālisti… Tu nedusmojies uz viņiem par tev adresēto kritiku, vēl ne visi žurnālisti ir izteikušies. Un, ja reiz man vajadzēs laulāties, Vladimir, tad atradīsies tāds, kas salaulās.

—    Bet ja kaut kas tāds notiks ne vien Novosibir- skā, bet ari kādā citā pilsētā?

—    Šādā veidā var atdzimt jebkura pilsēta. lai ko tādu paveiktu, cilvēkiem jāiegūst citāda apziņa; ja reiz tāda radīsies, viņi izmainīs pilsētas veidolu. Bet pirmais viņu vidū būs tas, kurš pirmais iepazīs Svētību.

—   Svētlaimīgā Anastasija, tu, naivā, vienmēr sapņo par labo. lai notiek: uzrakstīšu, ko tu teici, lai cilvēki zina.

—     Paldies. Paldies… Nezinu, kā vēl pateikties.

—    Ko nu tur, nav jau grūti uzrakstīt. Vari vēl ko piebilst, tikai nedaudz.

—    Es lūdzu jūs, cilvēki, nelasiet šos vārdus steigā, bet iedziļinieties, lai varat apjēgt.

—   Tu, Anastasija, atbildi uz lasītāju uzdotajiem jautājumiem, runā par cilvēku kā par radītāju, bet tu taču esi sieviete. Vai zini, ko par sievietēm teicis kādas garīgās konfesijas vadītājs?

—     Ko tad?

—     Viņš teicis, ka sievietes nevar radīt, ka vinu uzdevums ir būt skaistām un iedvesmot vīriešus uz dažādiem darbiem un jaunradi. Visu jauno radot vienīgi vīrieši.

—    Vladimir, vai tu piekriti tādām atziņām?

—     Laikam tam var piekrist. Zini, ir statistika — tāda bezkaislīga zinātne. Tad, lūk, ja spriež pēc statistikas datiem, veidojas tāda aina…

—     Kāda?

—     Andrejs Rubļovs, Surikovs, Vasņecovs, Rembrants un daudzi citi slaveni mākslinieki bija vīrieši, viņu vidū sieviešu vispār nav, vismaz es nevienu neatceros. lidmašīnas, automobiļu, elektrodzinēju, zemes mākslīgo pvadoņu un raķešu izgudrotāji ari ir vīrieši. Pašlaik pie mums par vienu no vispopulārākajiem mākslas veidiem tiek uzskatīts kino. Lai uzņemtu filmu, vajadzīgs kinorežisors, viņš kinomākslā ir viens no galvenajiem. Un atkal — visi labākie kinorežisori ir vīrieši. Mēdz būt sievietes, bet ļoti reti. Un viņas nav radījušas tik izcilas un interesantas filmas kā vīrieši. Ari labākie mūziķi parasti ir vīrieši, tāpat filozofi— gan senie, gan mūsdienu.

—    Kāpēc tu man to visu stāsti, Vladimir?

—   Tāpēc, ka radās man kāda doma. Manuprāt, tā tev palīdzēs.

—     Kāda doma? Vai vari man to uzticēt?

—    Doma ir šāda. Tev, Anastasija, vajadzētu vairāk uzmanības veltīt kādiem šejienes labiekārtošanas darbiem un bērna audzināšanai, tu pārāk nenoslogo sevi ar pasauli un cilvēkiem, galu galā vīrieši par visām lietām tiks skaidrībā. Tikai vīrieši — tā apliecina statistika. Ari pagātnē tā ir noticis, ka visu galveno allaž darīja vīrieši, bet no vēstures mēs nekur nevaram aizbēgt. Vai saprati, kāda neapgāžama doma veidojas?

—    Jā, es tevi sapratu, Vladimir.

—   Tu tikai neuztraucies. labāk visu saprast agrāk, lai varētu nodoties savām lietām, nevis tām, kuras citi var paveikt labāk. Tu tiecies pasauli darīt labāku, bet to spēj izdarīt vienīgi vīrieši, visu labāko viņi izgudro un labāk par sievietēm rada jauno. Vai tu piekriti?

—   Vladimir, es piekritu tam, ka, spriežot pēc ārēji redzamā, vīrietis ir radītājs. Ja visu vērtē no materiālajām pozīcijām.

—    Ko nozīmē «ārēji redzamā»? Kā vēl var aplūkot neapgāžamus faktus? Tu labāk nefdozofē, bet pasaki konkrēti: vai tu spēj kaut ko radīt? Teiksim, vai izšūt tu proti? Vai vari skaistu rakstu ar adatu uz auduma izšūt?

—    Rakstu ar adatu izšūt nevarēšu.

—    Kāpēc?

—    Es nevarēšu paņemt rokās adatu, kas darināta no dzīvās dabas dzīlēm. Kādēļ vajag radīt, pirms tam iznīcinot diženu un dzīvu veidojumu? Iedomājies, Vladimir, kā būtu, ja kāds nesaprātīgais sagrieztu kāda ievērojama mākslinieka, kā tu teici, radītāja, gleznu un sāktu no tās gabaliņiem izgriezt zaķīšus un dažādas figūriņas? Vai šā cilvēka darbošanos var nosaukt par jaunradi, iepriekš piedodot viņa nesaprātīgumu? Ja to pašu sāks darīt cits, saprātīgs cilvēks, kurš apjēdz, kas atrodas viņa priekša, tad viņa darbošanas iegūs citu jēgu.

—    Kādu?

—    Padomāsim kopīgi. Piemēram, viņa darbošanos var nosaukt par vandalismu.

—     Nu gan augstu paķēri. Tavuprāt, visi radītāji, mākslinieki ir vandaļi?

—    Viņi ir mākslinieki un radītāji savā pasaules uztveres līmenī. Ja viņu apziņa nonāktu citā līmenī, tad jaunrade taptu citādi.

—     Kā — citādi?

—   Tā, ka Radītājs visu radīja, iedvesmas mudināts. Un spēju pilnveidot sevis radīto, kā ari veidot ko jaunu viņš devis cilvēkam, vienīgi cilvēkam.

—    Kā tad Radītājs visu radīja? Un kādu jaunrades instrumentu viņš deva cilvēkam?

—    Diženā Radītāja galvenais instruments ir doma. Un cilvēkam ir dota doma. Darbi ir patiesi tad, kad domas darbībā piedalās Dvēsele un intuīcija, un jūtas, un, galvenais — apziņas skaidrība. Skaties, pie mūsu kājām aug ziediņš, brīnišķīga ir tā forma un krāsa, un pustoņi mainās šajā dzīvajā veidojumā. Pilnveido to ar savu domu. Koncentrējies un mēģini radīt labāku veidolu.

—    Kādu, piemēram?

—    Tu iztēlojies pats, Vladimir.

—    Varu ari iztēloties. Piemēram, šai margrietiņai varētu būtu viena sarkana ziedlapiņa, otra — kāda ir, un tā pārmaiņus. Manuprāt, tā būs labāk, priecīgāk.

Anastasija pēkšņi sastinga un sāka vērīgi skatīties uz balto margrietiņu. Un iedomājieties — margrietiņa acu priekšā pavisam lēni sāka mainīt savu ziedlapiņu krāsu. Tās sāka mīties — sarkana, balta, atkal sarkana… Sākumā sarkanums bija tikko samanāms, tad tas kļuva aizvien košāks, līdz ziedlapiņas kvēloja, gandrīz vai izstaroja sarkano krāsu.

—   Redzi, kā notika. Tu izdomāji, bet es tavu domu īstenoju.

—    Vai tad tā spēj visi cilvēki?

—    Jā! Un dara, vispirms nonāvējot materiālu, bet miris tas spēj vienīgi sadalīties, sairt. Tā cilvēce gadsimtiem ilgi cīnās, lai apturētu savu veidojumu sairšanu, taču cilvēku doma aizvien vairāk ļaujas šiem puvekļiem un cilvēkam nav laika padomāt, kas ir īstenā Jaunrade.

Visa pamatā ir doma, ar laiku to iemieso matērijā vai arī maina sabiedrības iekārtu. Taču ne uzreiz saprot, vai rada ko labāku vai sliktāku. Tu sagribēji ziedlapiņu krāsu mainīt. Es domās to nomainīju, margrietiņa pakļāvās cilvēka domai. Tagad vērīgi skaties, vai esi izdomājis ko labāku. Pilnīgāku par to, kas bija?

—     Manuprāt, tagad tā ir līksmāka un raibāka.

—    Bet kāpēc par savu jaunradi tu runā bez sajūsmas?

—     Nezinu, varbūt vēl kaut kā trūkst, pagaidām nezinu.

—     Krāsas ir nonākušas pretrunā, maigie pustoņi nobāluši raibuma dēļ. Kliedzošs raibums nevar izraisīt mierīgas un maigas jūtas.

—     Nu, labi, mēģini visu pavērst atpakaļ.

—    Ne jau es spēju visu atgriezt sākotnējā stāvoklī, to var izdarīt tikai pati margrietiņa. Sarkanā krāsa pazudīs. Mēs šo dzīvo puķi taču nenogalinājām. Daba pati atjaunos harmoniju.

—   Anastasija, tātad, tavuprāt, visi vīrieši ir nejēdzīgi vandaļi, bet sievietes — radītājas?

—    Vīrieši un sievietes — visi ir vienoti, katrā no viņiem vienā veselumā saplūst divas sākotnes. Ari savā jaunradē viņi ir nedalāmi, viņus vieno zemes dzīves esība.

—   Kā tad tā? Pavisam nesaprotami. Es, piemēram, esmu tikai vīrietis.

—     Bet no kā tu sastāvi, Vladimir? Sievietes un vīrieša miesa ir saplūdusi vienā veselumā un tevī apvienojusies, ari divi atsevišķi gari ir saplūduši vienā.

—     Kāpēc tad apgalvo un traktātus raksta par to, kas ir sieviete un kas ir vīrietis, kurš no viņiem spēcīgāks un kurš ir galvenais?

—    Padomā pats, kas un ar kādu mērķi vēlas tavu apziņu, ko sākotnēji visiem devis Radītājs, aizstāt ar savu dogmatu.

—    Bet ja nu Radītājs pēkšņi kādam iedevis vairāk, un viņš, skolotājs, tiecas savā gudrībā dalīties ar citiem?

—    Uz Zemes katram asniņam, katrai bērza, ciedra vai ziediņa sēkliņai ir pietiekami daudz Radītāja dotās informācijas. Kā gan tev varēja ienākt prātā doma, ka savam augstākajam gara darbam Radītājs būtu iedomājies kaut ko pilnībā neiedot? Vai Tēvam var būt vēl sāpīgāks pārmetums par šo?

—     Ko tu, es nevienam nepārmetu. Es vienkārši pie sevis prātoju.

Kas tu esi, Anastasija?

Pirms uzdot Anastasijai šo jautājumu, es vērīgi paskatījos uz viņu. Lūk, manā priekšā sēž sieviete — jauna, skaista un ārēji gandrīz ne ar ko neatšķiras no mūsu civilizācijas cilvēkiem. Ja nu vienīgi pat ārēji jaušams kaut kāds vieglums visā viņas ķermenī, vieglums pozā un žestos, vēl jo vairāk, kad viņa pieceļas un iet. Visu viņa dara ar tādu neparastu vieglumu. Veca cilvēka smagnējā gaita ievērojami atšķiras no jauna, enerģiska un dzīvespriecīga cilvēka gaitas. Bet tikpat ļoti Anastasijas kustības un gaita atšķiras pat no jauna sportista kustībām. Šķiet, viņa ir viegla kā pūciņa un tajā pašā laikā — ari stipra tieši fiziski. Viegli nesa manu smago mugursomu piecpadsmit kilometrus, turklāt palīdzēja man iet. īso atpūtas brīžu laikā negulēja, nogurusi neapsēdās, bet kustējās — te aizskrēja zālītes salasīt, te manu kāju pamasēja. Un to visu darīja viegli, līksmi un ar smaidu. Kur viņa ņem tik daudz dzīvesprieka?

Pamēģiniet kādreiz pavērot garāmgājējus uz ielas, viņu sejas. Es pavēroju. Gandrīz visi ir koncentrējušies, nomākti un drūmi. īpaši, kad iet viens cilvēks. Smaga nesamā nav, ģērbies pieklājīgi un ir acīm redzami, ka trūkumu necieš, jo smēķē dārgas cigaretes, bet sejā — saspringtības un smagu domu zīmogs. Un tā ir daudziem, vairākumam. Bet viņa visu laiku priecājas. Par sauli un zāli, par lietutiņu un mākoni, nu gluži kā bērns visu laiku izstaro bezrūpīgu laimi. Pat tad, kad runā par nopietnām lietām, viņa nav skumja.

Arī tagad… Nē, šobrīd Anastasijas izskats nebija viņai raksturīgs. Anastasija sēdēja ar mazliet pieliektu galvu un nolaistām skropstām, it kā būtu samulsusi vai mazliet noskumusi un justu, ko es gribu viņai jautāt. Tik un tā pajautāšu:

—    Anastasija, ja tu izskatīsi visas vēstules, varēsi pārliecināties, ka tevi dažādi dēvē, arī par citplanētieti nosauc. Pazīstamā rakstniece, psiholoģe un pētniece Lavrova savā grāmatā nosauca tevi par ārpuszemes civilizācijas bioloģi, vienkāršie lasītāji sauc par dievieti, tiesa, uzvedas gan dīvāni, jo raksta tev kā tuvam draugam. Tu droši vien esi pirmā, kuru sauc par dievieti, bet nepielūdz un sarunājas kā ar tuvu cilvēku. Zinātnieki, garīgo konfesiju vadītāji vairumā gadījumu dēvē tevi par būtību, par augstu būtību, par patstāvīgu substanci. Es ar tevi kontaktējos, esmu uzrakstījis grāmatu par mūsu tikšanos un tomēr īsti nesaprotu, kas tu esi. Vai tu pati skaidri un saprotami vari paskaidrot, kas tu esi?

—     Vladimir, ko tu pats manī saskati? — jautāja Anastasija, nepacēlusi acis. — Un kāpēc tev ir tik svarīgi, ko citi saka?

—    Tur jau tā lieta, ka pats nesaprotu, ko saskatu. Ja jāsaka godīgi…

—    Tu, Vladimir, runā godīgi un atklāti, es mēģināšu visu saprast.

—     Nu, labi, pateikšu visu… Kad pirmoreiz tevi ieraudzīju, Anastasija, tad uztvēru kā parastu sievieti. Kad pirmoreiz devāmies ar tevi kopā mežā, apsēdāmies atpūsties un tu novilki jaku, noņēmi lakatu, es ieraudzīju, ka esi skaista un pievilcīga. Pie mums tādas Sievietes sauc par seksīgām vai seksapilām. Man toreiz ar tevi… pati saproti, ko gribējās. Vai atceries?

—    Atceros.

—      Tad, lūk, šobrīd visu to nesaprotamību dēļ man ko tādu vairs negribas, pat tad ne, kad redzu tevi kailu.

—    Vai esi sācis no manis baidīties, Vladimir?

—     Nevarētu teikt, ka baidīties, drīzāk ne. Bet ir kaut kas neizprotams. Dēls piedzima, bet tu it kā kļūsti aizvien tālāka. Pat tad, kad sēdi līdzās kā tagad, liecies tāla, nevis tuva. Tāda sajūta. Visu laiku galvā ir doma, ka tu esi kaut kāda būtība.

—     Lai esmu būtība, bet arī tu pats esi būtība.

—    Nē. Es neesmu būtība, mani neviens tā vēstulēs nav nosaucis. Lai arī lasītāji savās vēstulēs mani dažkārt nolamā, toties neviens nešaubās, ka esmu cilvēks.

—     Lūdzu, Vladimir, saproti — es esmu sieviete, es ari esmu cilvēks.

—    Saki, ka ari esi cilvēks, bet negribi izdarīt pašu elementārāko. Negribi dzīvot tā, kā visi cilvēki dzīvo. Visa pasaule. Visi vēlas dzīvokli, mēbeles, mašīnu, bet tu nevēlies. Grāmata sākusi ienest naudu, drīz tās būs vēl vairāk, nopirkšu dzīvokli, mēbeles, mašīnu, izbraukāsim kopā svētvietas un dēlu paņemsim līdzi. Mūsu civilizācija tagad atjauno dievnamus un klosterus, ari citās valstīs ir daudz svētvietu un vēstures pieminekļu. Tev šeit nekā nav, nekādu svētvietu. Kas tevi te tur? Ko vari zaudēt?

—    Vladimir, šeit ir mana telpa, tas ir Radītāja veikums pirmatnējā izskatā. Mana ciltsmāmiņa un mana māmiņa, mani tēvi ar savu mīlestību šeit noglāstījuši katru zāles stiebriņu, katrs diženais ciedrs te atceras viņu roku siltumu un skatienus. Pavasarī visu augu sēklas uzdīgst, un katrā graudiņā, kas pavasari saskaras ar Zemi, ir Visuma informācija. Un informācija par to, ka tie ieraudzīs Svētības Gaismu. Un izaugs no graudiņa stādiņš, tam pat saulīte cenšas palīdzēt, un šis stādiņš tiecas pie cilvēka, lai saņemtu vēl lielāku Svētības Gaismu par saulītes doto. Tā visu ir iekārtojis Radītājs. Izdomājis, lai cilvēks kopā ar viņu varētu tālāk radīt. Mani vecāki saglabāja Radītāja doto Mīlestības Telpu. Vecāki man to uzdāvināja. Kas gan var būt pasaulē svētāks par Radītāja, vecāku paveikto, par dzīvo Mīlestību, kas piepilda Izplatījumu? Tā būtu jārīkojas ikvienam cilvēkam: jāuzdāvina savam bērniņam brīnišķīgā, mātes miesām līdzīgā Mīlestības Telpa, jo tikai tajā viņu bērniņš un viņi paši spēs būt laimīgi. Mūsu dēlam es dāvinu svētu vietu un Mīlestības Telpu.

—    Tu dāvini no sevis, bet kur ir mana Mīlestības Telpa? Ko es varu dēlam uzdāvināt?

—    Daudziem ir izjaukta pēctecības saikne, taču pavediens nav pārrauts. Tas saista ar Radītāju gan visus uzreiz, gan katru atsevišķi, tikai šis pavediens ir jāap- jauš un jāsajūt; tad ikviens iemantos gan gaismu, gan spēku. Vladimir, paplašini Mīlestības Telpu! Radi Mīlestības Telpu tajā pasaulē, kurā tu šobrīd dzīvo. Radi to mūsu dēlam un visiem Zemes bērniem, pārvērt visu zemeslodi Mīlestības Telpā.

—     Nesapratu. Ko tu no manis gribi? Lai es visu Zemi izmainītu?

—    Jā, es to gribu!

—    Lai visi mīlētu cits citu, nebūtu karu un noziegumu, lai gaiss būtu tīrs? Un ari ūdens?

—     Lai tā notiek visur uz Zemes.

—    Un tikai tad varēšu uzskatīt, ka esmu īsts tēvs un esmu dēlam kaut ko devis?

—    Tikai tad tu kļūsi par sava dēla cienītu tēvu.

—    Vai tad citādi viņš mani necienīs?

—     Par ko, Vladimir, lai viņš tevi cienītu? Par kādiem darbiem tu gribi saņemt dēla cieņu?

—    Par to, par ko visā pasaulē bērni ciena savus

tēvus. Tēvi viņiem ir devuši dzīvību. f

—    Kādu dzīvību? Kur bērns rod sev prieku, ienācis šajā pasaulē? Un kāpēc tēvu uzdāvinātajā pasaulē notiek tik daudz nelaimju? Jaunpiedzimušajam ir jādzīvo šajā nelaimju pilnajā pasaulē, bet tas, kurš devis viņam dzīvību, savu vainu tajā nesaskata. Tā mēs dzīvojam un vēlamies iemantot cieņu, un brīnāmies, kad to nesaņemam. Tici, Vladimir, tikai nedaudzus tēvus bērni patiesi ciena. Tāpēc, mazliet paaugušies, viņi pamet un aizmirst vecākus, tādējādi intuitīvi viņus apsūdzot, bet vēlāk viņu kļūdu paši atkārto. Vladimir, ja vēlies izpelnīties sava dēla cieņu, tev vajadzēs radīt laimīgu pasauli.

—     Ak, tā… Tagad skaidrs… — Es pielēcu kājās. Mani pārņēma izmisums un niknums. Domas sapinās kamolā.

Tagad es sapratu, un, cerams, ari citiem viss ir skaidrs. Anastasija ir fanātiska vientuļniece. Man tā uzreiz šķita jau pirmajā tikšanās reizē. Lai ari viņai piemīt neparastas, nez no kurienes nākušas spējas, un varbūt tieši šīs viņas spējas un viņas stars neļauj pašai samērot savas spējas. Atcerieties, viņa sacīja: «Es visus cilvēkus pārnesīšu pāri tumšo spēku laik- spridim.» Jā, laikam jau pati ir sapratusi, ka viņai nav pa spēkam to izdarīt, un tagad cenšas ievilkt savā neauglīgajā sapnī mani un lasītājus. Es sapratu, ka līdzās fanātismam, nenormālībai Anastasijā mājo ari milzīga viltība, kuru viņa izmanto sava sapņa piepildīšanai. Bērnu dzemdēja, panāca, ka uzrakstu grāmatu. Bet pateikt kaut ko tādu: «Lai dēla cieņu izpelnītos, pārveido pasauli, pārvērt visu pasauli Mīlestības

Telpā, uzdāvini to dēlam un visiem bērniem…» Viņa metodiski un smalki ievelk visus sava sapņa īstenošanā un manu uzdevumu aizvien vairāk sarežģī. Vispirms uzraksti grāmatu, tagad visā pasaulē veido Mīlestības Telpu… Un ko tālāk? Mums ir zināmi daudzi fanātiķi, kas mēģinājuši pārveidot pasauli, un kur viņi ir tagad? Izkūpējuši kā dūmi. Un kārtējā fanātiķe tagad sēž manā priekšā ar nolaistu galvu un velk uz to pašu… Pasauli pārveidot.

Es zināju, ka ir bezjēdzīgi strīdēties ar nenormālajiem un fanātiķiem, ka vajag nomierināties un aiziet, bet es nespēju savaldīties. Un izteicu viņai, ar nolaistu skatienu sēdošajai, visu:

— Esmu sapratis, sapratis, kas tu esi. Tu esi būtības un cilvēka sajaukums. Un tu esi viltīga. Neparasti viltīga. Padomā tikai — savīt tik smalku intrigu! Piespiest uzrakstīt grāmatu un kā ēsmu izmantot bērna laišanu pasaulē! Mēģināji ar savas cilvēkam neraksturīgās loģikas palīdzību maskēt savu fanātismu, taču pārcenties. Saproti — pārcenties. Rakstot grāmatiņu, es saskāros ar daudziem cilvēkiem, daudz ko sapratu, man deva lasīt dažādas garīga rakstura grāmatas. Nezinu, kas tev par tām zināms, bet vienu lietu gan varu pateikt. Jau pirms daudziem tūkstošiem gadu pasaulē pa reizei parādījās diženi gudrie un svētie, viņu dotās garīgās mācības vēl šodien ir zināmas. Pasaulē ir vairāk nekā divi tūkstoši dažādu garīgo konfesiju, par to stāstīja televīzijas pārraidē. Visi sludina labo, māca citus, kā dzīvot, un katrs līderis apgalvo, ka Patiesību sludina vienīgi viņš. Visapkārt ir papilnam svētumu, bet kāda jēga no šīm tūkstošgadīgajām gudrībām un mācībām? Esmu sapratis galveno: tūkstošgades aizrit, bet karš nerimstas. Mācību savstarpējais karš. Kas uzvar, tam taisnība, bet ne uz mūžiem. Paiet kāds laiks, sākas jauns karš, un uzvar jauna mācība. Bet tiem, kas šajā karā krituši, neviens nepievērš uzmanību. Atklāti sakot… Vai tu zini, kas esi, uz ko mani un lasītājus aicini?…

Anastasija piecēlās, mierīgi paskalijās man acis un teica:

—    Lūdzu, neturpini, Vladimir. Es jau zinu, ko vēl tu vari man pateikt. Labāk pati pateikšu. Būs īsāk un bez lamāšanās.

—     Pati? Nu, pamēģini. I>ai būtu bez lamāšanās. Ko es gribēju teikt?

—   Tu, Vladimir, gribēji runāt par to, ka uz Zemes ir daudz praviešu un skolotāju. Ir daudz dažādu mācību, un tajās tev ir grūti orientēties. Bet es pateikšu, un tu visu spēsi saprast, ja vien vēlēsies.

Par vērtējuma kritēriju visam kļūs ŪDENS. Ūdens ar katru dienu kļūst aizvien netīrāks. Un gaisu ir grūti elpot. Pasaules valdnieku garo virkni pēcteči atcerēsies nevis sakarā ar viņu uzceltajiem dievnamiem, bet gan tāpēc, ka nācies saņemt viņu radītos netīrumus. Dzīve ar katru dienu kļūst bīstamāka, bet mēs dzīvojam. Tu, Vladimir, uzskati, ka esmu viena no tiem, kuri mēģina visus mācīt, kā dzīvot, kuri rada kārtējo reliģiju, sevi izvirzot priekšplānā. Tici *— manī nav tāda savtīguma, lai sākotnēji apgaismotos pēc tam sadedzinātu, to es nepieļaušu. Es spēšu uzvarēt un uzvarēšu! No rūpnīcu dūmeņiem vairs gaisā neplūdīs smirdošie dūmi, ogļrači sapratīs un neplosīs Zemes dzīsliņas. Lūdzu jūs, cilvēki, pēc iespējas ātrāk nomainiet savas profesijas, visas tās profesijas, kas nes ļaunumu Zemei— Radītāja diženajam veidojumam.

Lūdzu jūs, cilvēki, pēc iespējas ātrāk aptveriet, ka neviens uz Zemes nevarēs būt laimīgs, ja turpinās kaitēt Zemei.

Aizritēs pavisam iss laika sprīdis, un cilvēku nelaimei iestāsies agonija, tā sadegs pati savās ugunīs. Cilvēku apziņa pārnesis viņus pāri tumšo spēku laik- spridim. Vladimir, paveries apkārt — tas, par ko es sapņoju, sāk piepildīties, manu sapni ir uztvēris Izplatījums, tas tiek dots visiem cilvēkiem, jo cilvēce jau traucas pāri bezdibenim, un tajā iekritīs vienīgi tas, kurš šaubās. Bet cilvēce, tici tam, Vladimir, cilvēce izglābsies.

Cilvēki ieraudzīs, kādi ir bērni, cilvēki iepazīs dzīvi paradīzē.

Krievijas notikumiem nav gadījuma raksturs. Vladimir, tu uzmanīgāk pavēro notikumus. Es atceļu Zemei pareģoto elli.

—     Bet kas tu esi un par ko pati sevi uzskati?

—    Kā tu nekādi nespēj to saprast? Postulāti ir ienesuši tevī neticību savai Dvēselei. Vai uzskati, ka esmu burve, ka mani sapņi un centieni ir bezjēdzīgi? Taču tevi moka šaubas, tu reizē tici un reizē netici sev, un tā ir mana vaina, jo es runāju kā nemākule — nesakarīgi un nesaprotami. Cilvēki, kuri lasāt, piedodiet man, bet es nekādi nevaru atrast tādu izteiksmes veidu, kas būtu saprotams visiem bez izņēmuma. Piedod man, Vladimir, ka esmu tevi pievīlusi un ka ne visi saprot tevis uzrakstīto, ka par tevi smejas.

Kā lai es izpērku savu vainu? Izdomāju! Ja gribi, es tev notēlošu pilnīgu fanātiķi vai ari būšu tāda, kāda esmu, — kā tu gribi, tomēr tici, ka es no visas sirds vēlu cilvēkiem labu, to gan zini. Lūdzu, nerauc pieri, pasmaidi, paskaties, kāds skaistums ir visapkārt! Nemoki sevi, lai nebūtu nekādu noslēpumu. Ja tev ir vieglāk uzskatīt mani par naivu burvi, tad dari tā.

—    Tas jau skan labāk. Vismaz skaidrība radusies. Tātad tu tēlo?

—    Vai tu manu spēli uztver ar Dvēseli?

—    Spēlei jābūt līksmai.

—    Protams, tev taisnība. Visā jābūt vieglumam un vienkāršībai, un man ir jābūt līksmai.

Caur mākonīšiem izspraucās saules stari un rotājās ezera spogulī, lietus lāsītes noklāja krūmu lapiņas un zāli, un uz ūdens virsmas no lietus lāsītēm veidojās apļi. Anastasija, kas līdz šim bija runājusi klusi un saviļņoti, vērīgi lūkodamās man acīs, pēkšņi pameta skatienu uz vienu un uz otru pusi, sasita plaukstas un iesmējās. Skanīgie, lipīgie, vilinošie smiekli izlija pār ciedru zariem, krastu un ezera spoguli. Bērnišķīgā sajūsmā viņa sāka griezties zem retajām lietus lāsēm un smējās, smējās kā bērns. Bet apmēram pēc katrām trim minūtēm viņa pārtrauca savu ugunīgo deju. Es redzēju, kā uz viņas sakarsušās sejas, ko klāja vai nu asaras, vai lietus lāses, rotājās saules stari. Visa apkārtne pēkšņi pamira, un Anastasijas skanīgās, izmisīgi pārliecinošās frāzes piepildīja visu un aiztraucās debesīs. Gaiss virs taigas kļuva zilāks, un putni apklusa, it kā ieklausīdamies Anastasijas vārdos:

—    Ei, jūs, pravieši! Jūs, kas gadu tūkstošiem esat runājuši par zemes dzīves nolemtību un nīcību un baidījuši cilvēkus ar elli un tiesu. Savaldiet savu degsmi, jūs esat vainīgi pie tā, ka cilvēkiem ir tik grūti saprast Debesis.

Ei, Nostradam! Tu, Nostradam, nevis pareģoji, bet gan ar savu domu radīji Zemi piemeklējušo drausmīgo kataklizmu datumus. Tu liki daudziem cilvēkiem noticēt tev un tādējādi ieslēdzi viņu domas savu pareģojumu iemiesošanai. Tava doma lidinās pār planētu, baidīdama cilvēkus ar pareģojumu neizbēgamību, tomēr tagad tai vairs nav lemts iemiesoties. lai tava doma cīnās ar manējo. Protams, tu jau iepriekš visu zini un tāpēc tik ātri bēdz projām.

Ei, jūs, kas esat nosaukuši sevi par cilvēku dvēseļu skolotājiem! Par Skolotājiem, kuri centās cilvēkam iestāstīt, ka viņš ir garā vājš, neko nezina un vienīgi jums kā izredzētajiem ir pieejamas visas patiesās atziņas, ka, vienīgi pielūdzot jūs, kļūst pieejama Dieva balss un Visuma radīšanas Patiesība. Savaldiet savu dedzību, un lai tagad visi zina: Radītājs jau sākotnēji ikvienam dod visu, un nevajag slēpt Viņa diženos darbus postulātu tumsā, pašu lepnības labā sagudrotu izdomājumu tumsā. Nestāviet vidū starp Dievu un cilvēkiem. Tēvs pats vēlas ar katru sarunāties. Tēvam nav vajadzīgi starpnieki.

Patiesība jau sākotnēji ir ielikta ikviena dvēselē. Lai katrs cilvēks ir laimīgs jau šobrīd, šodien, nevis rīt! Radītājs ir piepildījis ar laimi katru mirkli, katru gadsimtu. Un Viņa nodomos nav vietas mīļotā bērna mokām.

Viņa tēloja! Tik iedvesmojoši! Tik izmisīgi tēloja! Protams, viņa tēlo, bet kāpēc virs viņas, virs taigas debesīs zaigo kaut kāda neparasta gaisma? It kā debesis varētu pierakstīt tās frāzes, ko taigas vientuļniece tik iedvesmojoši un izmisīgi sūta no Zemes:

— Ei, gadsimtu pareģi, jūs, kas cilvēkam pareģojāt tumsu, līdz ar to ari radījāt gan tumsu, gan elli. Un cik cītīgi jūs piebarojāt savu egregoru, baidīdami cilvēku Tēva vārdā. Skatiet, te es esmu. Steidziet visi šurp. Ar staru vienā mirklī sadedzināšu gadsimtiem ilgi valdījušos tumsas postulātus. Viss uz Zemes esošais ļaunums, atstājies no saviem darbiem un steidzies šurp, pamēģini cīnīties ar mani.

Bet jūs, visu ticību karotāji, jūs taču izraisījāt visus karus. Tagad vairs nesapņojiet par kariem. Par savām merkantilajām interesēm ar tumsonības meliem vairs neiesaistiet cilvēkus karā. Esmu viena jūsu priekšā. Uzvariet. Lai uzvarētu, visi pret mani nāciet. Tā būs cīņa bez cīņas, un to sekmēs visu ticību kalpi.

Manas ciltsmāmiņas, mani tēvi, nesiet viņiem Pirmavotu Patieso Gaismu. Atdodiet visu, ko tik saudzīgi esat man glabājuši. Izdaliet visiem, kas spēj Gaismu pieņemt. Lai ļaunums cīnās pats ar sevi un ar manu miesu, nevis Dvēseli. Savu Dvēseli es visu atdošu cilvēkiem, ar savu Dvēseli es izturēšu starp cilvēkiem. Gatavojies, ļaunais, ej projām no Zemes, meties man virsū!

Es esmu cilvēks! Es esmu Pirm-a-vo-tu cil-vēks. Esmu Anastasija. Un esmu stiprāka par tevi.

—    Rimsties, kam pati piesauc visus nešķīstos? — es iejaucos, uzskatīdams, ka turpinās kaut kāda spēle.

—    Vladimir, tu no viņiem nebaidies, viņi ir bailīgi. Pats taču teici, ka esmu viltīga. Viltīga? Lai esmu viltīga. Esmu viņus viltībā pārspējusi. Viņi smējās par tevi, uzskatīja, ka esmu izdomāta, bet es pa to laiku radīju un to spēku, ko no Pirmavotiem atnesa manas ciltsmāmiņas un tēvi, dāvāju daudziem cilvēkiem! — Viņa piesita ar kāju, skanīgi iesmējās un atkal sāka griezties kā balerīna. Un es, spēles aizrauts, sāku viņu morāli atbalstīt.

—    Lai iet, Anastasija, dedzini! Lai viss Zemes ļaunums metas tev virsū, bet tu to sadedzini! Tu tikai esi uzmanīga, citādi vari aiziet bojā.

—      Lai mani nogalētu, viņiem, Vladimir, daudzi zemes dzīves darbi būs jāpamet novārtā. Daudzu cilvēku Dvēseles atbrīvosies no važām.

Ja arī iešu bojā, tik un tā piepildīsies tas, par ko es sapņoju. No Visuma arfām plūst laimes pilna melodija, un cilvēku Dvēseles to dzird. Un vini to saprot

Skani, Izplatījumi Skani laimes pilnā melodijā! Skani viņiem — visiem Zemes cilvēkiem. Lai visi iepazīst Dvēseles melodiju! Skaties, Vladimir, cilvēku Dvēseles sūta stariņus savai nedienu nogurdinātajai Zemei.

To sakot, Anastasija pieskrēja pie celofāna maisiņa ar lasītāju vēstulēm, noslīga uz ceļiem un uzlika rokas uz paciņas. Un, līdzīgi bērnam sajūsmā priecādamās, sacīja:

— Kad padzīvojušam cilvēkam, karavīram, kurš pabijis kaujas laukā, lasot tavu grāmatu, pēkšņi acīs sariešas asaras; kad jaunai māmiņai parādās citāda attieksme pret jaundzimušo un meitenīte, kurai ir tikai divpadsmit gadu, visu ir sapratusi un sāks mīlēt dzīvi; kad, skaties, jauns puisis apņēmies vairs nelietot narkotikas un aizbraucis pie savas mātes; kad no cietumiem cilvēki sūta vēstules, tu redzi un jūti, kā viņu Dvēseles dzied un spēku iemanto, tad viņu Dvēseles saprot manis atrastās Visuma zīmes un to kombinācijas, tās ari viņos tagad skan, viņi tās pieņem… Pagaidām ne visi, bet viņu būs daudz! Un debesis par to zina, un ikvienu gaida ar mīlestību. Skaties, skaties, kā cilvēki savu izpratni izteic dzejoļos.

Viņa tik patiesi priecājās un runāja par vēstulēm, ka es aizrautīgi vēroju šo ainu un nodomāju: «Lai jau priecājas, lai spēlē savu spēli un tic sapņa īstenošanai. Es visiem uzrakstīšu, ka viņa spēlē. Pati visu izdomā un priecājas par savu izdomu.» Gribēju nomierināties, bet pēkšņi apziņā atkal viss sajaucās. Uzskatīju visu par viņas izdomu un fantāziju, bet te nu varēja sajukt prātā. Iedomājieties, viņa par vēstulēm stāstīja to, kas tajās patiešām bija rakstīts… Pat tajās, kuras uz taigu nebiju paņēmis līdzi. Kā? Viņa taču nebija tās lasījusi. Apstulbis es skatījos un klausījos, kā viņa deklamēja dzejoļus no aploksnēs esošajām vēstulēm, kā pēkšņi par kaut ko priecājās vai norūpējusies klusēja, it kā būtu vienā acumirklī izlasījusi visas vēstules.

Par vēstulēs rakstīto viņa visu pateica absolūti precīzi… Precīzi! Stop! Tātad arī pirms tam viņa visu precīzi runāja, nevis spēlēja… Sapņoja? Protams, sapņoja! Bet viņa taču kādreiz sapņoja arī par grāmatu un dzejoļiem, kas šobrīd atradās viņas priekšā. Tad jau iznāk, ka viņas sapņi ir piepildījušies. Piepildījušies! Lūk, grāmatiņa — tā taču ir materiāla. Fantastiski! Nē, tas nav reāli! Lasītāj, vai tiešām arī tu savās rokās šobrīd turi grāmatā materializējušos izmisīgas vientuļ- nieces sapņa daļiņu?! Un ko tagad? Vai patiesi ari viss pārējais var īstenoties?

Kad attapos no sastinguma, pajautāju viņai:

—     Anastasija, kā tu uzzināji, ko cilvēki rakstījuši vēstulēs? It kā būtu tās visas izlasījusi. Pat tās, kuras es neatvedu.

Anastasija pagriezās, priekā starodama:

—    Tas viss ir tik vienkārši. Skaties, kā var sadzirdēt Dvēseles valodu…

Un pēkšņi Anastasija apklusa. Klusēdama pienāca man klāt, tad mierīgi un domīgi sacīja:

—     Nav grūti atbildēt uz visiem jautājumiem, bet atbilde taču neatrisina problēmas, katra atbilde rada nākamo jautājumu. Tā arī šodien cilvēce grauž Ādama ābolu, nezinādama, ka ar to nevar remdēt izsalkumu. Turklāt jebkuru atbildi cilvēks var saklausīt pats sevī.

—   Bet kā lai katrs pats zina, kura no atnākušajām atbildēm ir pareiza, bet kura — ne tik pareiza?

—   Cilvēkus no Patiesības projām aizved vienīgi patība. Vladimir, mēģini mani uzklausīt.

Mēs apsēdāmies zālē līdzās vēstuļu paciņai. Es redzēju, kā mirdz viņas acis un kā sārtojas vaigi, mani uzrunājot:

—     Es tev pastāstīšu, Vladimir, par radīšanu, un tad katrs pats būs spējīgs atbildēt uz saviem jautājumiem. Vladimir, lūdzu, paklausies un uzraksti, kā rada diženais Radītājs. Paklausies un mēģini ar Dvēseli pieņemt…

Un aizsākās Anastasijas iedvesmojošais stāstījums par radīšanu… Bet tas ir garš. Šeit es to nevarēju iekļaut. Teikšu vienu: pēc tā man radās vēlēšanās noskaitīt lūgšanu.

Dziļā cieņā pret jums, lasītāji, un uz atkaltikšanos nākamajā grāmatā —

Vladimirs Megre

Dārgie lasītaji!

Cik gadus mēs vēl skatīsimies televīzijā dažādas «šausmenes», supergrāvējus, ārzemju izgreznotās skaistules, cik ilgi iedziļināsimies svešzemju problēmās? It kā mūsdienu cilvēkam vissvarīgākais būtu nogalināt vai nodarboties ar seksu. It kā citu tematu vispār nebūtu. Kā tad tā? Vai tad mēs saviem bērniem un mazbērniem, saviem pēctečiem atstāsim tikai šādu videoliecību par savu laiku? Labāk paši uzņemsim labu mākslas filmu par mūsu sibīrieti Anastasiju, par pulkvedi bezpajumtnieku, par mūsu cerībām un domām. Turklāt uzņemsim tā, lai šī filma apceļotu visu pasauli un aizēnotu Holivudas superzvaigznes un «grimstošos titānikus».

Negaidīsim, lai šādai filmai nobriestu mūsu kino- profesionāļi. Es pats organizēšu tās radīšanu. Pats uzrakstīšu scenāriju un vadīšu filmas uzņemšanu. Anastasija taču iemācīja mani grāmatas rakstīt, palūgšu, lai iemāca arī uzņemt neparastas iedarbības kinofilmas. Atradīšu vislabāko kinooperatoru, režisoru, komponistu, esmu jau sācis meklēt aktierus un palīgus režisūrā un uzņemšu visu tā, kā rakstīts grāmatā.

Filmas uzņemšanai vajag daudz naudas. Ar maniem honorāriem vien, protams, nepietiks, turklāt vēl dažādi darboņi traucē ar nelegālām tirāžām. Tāpēc, lūdzu, ja kāds vēlas iesaistīties šīs idejas realizēšanā, iespēju robežās piedalieties ari ar saviem līdzekļiem. Tiklīdz filma sāks dot peļņu, gādāšu, lai katrs ar procentiem saņem atpakaļ ieguldīto naudu. Katrs, kas iemaksās naudu, lai saglabā bankas vai pasta nodaļas kvīti. Šis aicinājums tiks uzskatīts par līgumu. Kvīti saglabājiet arī tādēļ, lai varētu atskaitīties saviem bērniem, lai pavēstītu viņiem par savu piedalīšanos. Ja kāds no aktieriem ar dvēseli izjutis kādu grāmatas tēlu, sagatavojieties un izejiet kinoproves. Nav svarīgi, vai esat provinces aktieris vai «zvaigzne», galvenais, lai jūs spētu atklāt skatītājam tēla būtību.

Manuprāt, ja ķersimies pie šīs lietas kopīgiem spēkiem, tad jau 1999. gada rudenī pirmā sērija būs gatava. Nosauksim to… Bet labāk nosaukumu ieteiciet jūs paši.

Kontakttālrunis jautājumos par filmas uzņemšanu Gorkija kinostudijā ir: (095) 181-35-23, iekšējais — 738.

* * *

Tos, kuri tiecas par katru cenu nokļūt pie Anastasijas, tēva Feodorīta vai akadēmiķa Ščetiņina skolā, lūdzu padomāt. Vai ir vērts apgrūtināt šos cilvēkus ar savu dīko ziņkārību? Taisnība Anastasijai, kad viņa saka: «Saprast spējīgais parādīs savu izpratni ar saviem darbiem, ko paveiks savās mājās.»

Ari tēvs Feodorits mani brīdināja, ka saskarsme ar daudziem cilvēkiem būs apgrūtinoša, bezjēdzīga, jo viņu meklējumi ir dvēselei tāli un neizprotami.

Protams, es varēju grāmatā mainīt visus uzvārdus un maskēt dzīvesvietas, bet tad man rakstīšana vairs nesokas. Tāpēc lūdzu: labi padomājiet, pirms traucējat ar savu dīko ziņkārību tos, par kuriem stāstu grāmatā. Varbūt labāk uzrakstiet viņiem vēstuli, ja reiz ir ko teikt Un, ja saņemsit ielūgumu, tad arī brauciet.

Maskavas lasitaju centrs «Anastasija»

Tas tika noorganizēts 1997. gada 19. martā pēc lasītāju iniciatīvas.

Centrs palīdz autoram darbā ar lasītāju vēstulēm, sistematizē ierosinājumus, informē lasītājus par gaidāmajiem pasākumiem, piedalās ekoloģiskajās programmās.

Centrs izvirzījis sev uzdevumu veikt pētniecisku darbību, lai īstenotu un praktiski izmantotu parapsiho- loģiskās parādības un cilvēka iespējas viņa saskarsmē ar apkārtējo Dabas pasauli. Centrs piedalās programmās, kas vērstas uz Dabas saglabāšanu un atjaunošanu, uz tautas dziedniecības tradīciju atjaunināšanu un praktisku izmantošanu, uz tautas amatniecības attīstību. Centrs vāc nacionālās virtuves tradicionālās receptes, kurās izmantoti savvaļas augi un vietējās augkopības produkti.

Centrs rīko ekskursijas uz dolmeniem, par kuriem stāstīja Anastasija, ekskursijas pa to Obas upes maršrutu, kuru savulaik veica V. Megre vadītā ekspedīcija un kuras laikā viņš sastapa Anastasiju.

Cienījamie lasītāji, daudzi no jums jautā, kādu reālu palīdzību varētu piedāvāt centriem, autoram un Anastasijai. Par vissvarīgāko darbu mēs šobrīd uzskatām grāmatas izplatīšanu, jo tajā ir Anastasijas izteikumi. Palīdzot šajā darbā, jūs vienlaikus atvērsit durvis visam tam labajam un gaišajam, kas mājo uz Zemes mītošo cilvēku Dvēselēs.

Cieņā

Maskavas centra direktors A. Solncevs

Saturs

Kārtējais svētceļnieks……………………………………………

Naudu muļķībām?………………………………………………..

Nelūgtie viesi………………………………………………………

Izplatījuma skaņas………………………………………………..

Ciltsmāmiņas gars…………………………………………………

Gaišie spēki…………………………………………………………

Uzbrukums………………………………………………………….

Kas ir elle……………………………………………………………

Kad vārdi izmaina likteni………………………………………

Radi savu laimi…………………………………………………….

Kas mēs esam?…………………………………………………….

Cilvēku radītie mutanti…………………………………………

Jauns rīts ir kā jauna dzīve……………………………………..

Kāda ir tēva misija?……………………………………………. .'.

Putns Dvēseles iepazīšanai…………………………………….

Sistēma……………………………………………………………….

īstenojiet dzīvē laimes vīziju………………………………….

Akadēmiķis Ščetiņins……………………………………………

Kam piekrist? Kam ticēt?………………………………………

Par kontaktieriem…………………………………………………

Vai visiem doties uz mežu?……………………………………

Par Anastasijas vārdā nosauktajiem centriem…………..

Atjaunojiet Sambalu……………………………………………..

Kas tu esi, Anastasija?………………………………………….

Dārgie lasītāji!……………………………………………………..

Maskavas lasītāju centrs «Anastasija»…………………….

Formāts 84x108/32. Apgāds «Vieda», Rīgā, Elijas ielā 11/2, LV 1050. Reģ. apl. Nr. 0103000013 Iespiesta a/s «Preses nams», Balasta dambī 3, Rīgā, LV 1081

APGĀDA «VIEDA» JAUNĀKĀS GRĀMATAS:

Dzīvās Ētikas Mācība, 1. — 6. sējums Dzīvās Ētikas Mācība. Ceļavārdi Vadonim N. Rērihs. Altajs — Himalaji N. Rērihs. Sambala

Helēnas Rērihas vēstules. 1. — 2. sējums A. Klizovskis. Jaunā Laikmeta pasaules izpratne

V. Vostokovs. Tibetas lamas baušļi

»

V. Vostokovs. Gara mūža avots A. Volkovs. Dzīves psiholoģija un mistika V. Megre. Skanošais ciedrs. Anastasija (1. — 2. grāmata V. Ročestere. Divas sfinksas G. Novoselova. Zvaigznes un skaitļi. Numeroloģija O. M. Aivanhovs. Laba un ļauna atzīšanas koks O. M. Aivanhovs. Seksuālais spēks jeb spārnotais drakons P. Stelps. Pēcpusdienas sarunas R. Baidens-Pouels. Skautisms zēniem O. Andrejevs. Ātrlasīšanas tehnika un atmiņas

vingrināšana D. īvāns. Gadījuma karakalps (krievu valodā) N. Rērihs. Nesatricināmais S. Rērihs. Atspulgi

R. Rudzītis. Nikolajs Rērihs — kultūras ceļvedis Skaistums, jaunība un veselība — ikviena cilvēka sapnis

V. Lācis. Dzīves pārdomas

N. Rērihs. Ugunīgais cietoksnis

A. Blinkena. Savā zemē — savu valodu

Astragors. Enerģētiskais vampīrisms

N. Zolotņickis. Leģendas par ziediem

A. Kalme. Es pasaulē, pasaule manī, kustība pasaulē

C. Lidbiters. Astrālā pasaule

S. Stuļginskis. Austrumu kosmiskās leģendas

Bhagavadgīta. Svētā Dziesma

Content

Megre Vladimirs Skanošais Ciedrs-3

Kartejais svētceļnieks

Nelūgtie viesi

Izplatījuma skaņas

Ciltsmāmiņas gars

Gaišie spēki

Uzbrukums

Kas ir elle

Kad vardi izmaina likteni

Radi savu laimi

Cilvēku radītie mutanti

Jauns rīts ir kā jauna dzīve

Kada ir tēva misija?

Sistēma

īstenojiet dzīvē laimes vīziju

Akademikis Ščetinins

cīņa ar ordu.

Atjaunojiet Šambalu

Dārgie lasītaji!

Saturs