Hašeks Jaroslavs

Cīņa par dvēselēm

Jaroslavs Hašeks

Cīņa par dvēselēm

Ateistiskas satīras un humoreskas

.

PĀRSTEIDZOŠAIS SVĒTA EVERHARDA BRĪNUMS

I

Beckovas franciskāņi tuvu un tālu stiepa savas svētās, tuklās rokas pāri zaļajai Vāhas ielejai, un slovaki nāca no līdzenumiem, kalniem un mežu līdumiem, lai papildinātu augsti godājamo tēvu pieliekamos kambarus un pielūgtu dievu klostera baznīcā pie svētā brīnumdara Everharda nomelnējušās svētbildes. Šis svētais, cēlies no slavenās franku cilts, bija sevišķi tuvs slovaku sirdij, jo bijis te par vietvaldi Ludviķa dēla laikā, karojis ar slovakiem un citām pagānu tautām, kā arī cīnījies ar moriem un numidiešiem.

Pirmkārt, viņš bija darījis visu iespējamo, lai saglabātu baznīcas varu, un aizstāvējis to ar zobenu pret neticīgajiem.

Otrkārt, dibinājis klosterus tiemj kurus izrāvis no velna rīkles.

Treškārt, daudzās vietās Francijā uzcēlis baznīcas, kuras devīgi apveltījis ar savu kara laupījumu un pagānu zemēs iegūtajām mantām.

Ceturtkārt, sevišķi gādājis par savu muižu, sauktu Cizoniju, Tomacenas novadā, uzceldams tur svētā Kaliksta klosteri un novietodams tanī sv. Augustīna ordeņa kandniķus kopā ar sv. Kaliksta relikvijām, jo paša Kaliksta mirstīgo miesu neilgi pirms tam Briksijas bīskaps Notinguss bija izkaulējis no svētā Romas pāvesta Sergija.

Piektkārt, viņš bija aizgājis dieva mierā 855. gadā pēc Kristus dzimšanas.

Un tā slovaki nāca un pielūdza svētā Everharda melno svētbildi. Kopš nezināmiem laikiem šejieni mēdza apmeklēt arī procesijas no Gemeras, lai pielūgtu slovakiem tik tuvā svētā brīnumdarītāja attēlu, pie tam apveltījot klosteri ar naudu un citām dāvanām.

Kopš nezināmiem laikiem šī svētbilde Beckovas franciskāņiem nozīmēja labklājību, jo slovaki ziedoja naudu, lai cik grūti klājās. Bet piepeši notika kaut kas briesmīgs.

Fraištākas franciskāņi pieprasīja svētbildi atpakaļ.

Beckovas abats Paregorijs drūmi raudzījās pa savas istabas logiem uz zaļajiem Vāhas viļņiem un lamājās ungāriski kā tanīs laikos, kad dienēja Kermentas huzāru pulkā.

Uz palodzes atradās Fraištākas abata Donulusa nelaimīgā vēstule, bet lejā klostera dārzā, jautri tērzēdami, pastaigājās klostera brāļi, un brālis dārznieks vienā laidā skandēja rotaļīgu piedziedājumu pēc čardaša motīva:

—    Orovaban, ostrohaban . . .

Mūki pagaidām neko nezināja.

«Muļķi!» domāja abats Paregorijs, skatīdamies uz sasodīto vēstuli. «Ko viņi priecājas? Uzlikšu viņiem ārpuskārtas gavēni. Varēs rīt kāpostus, basom azanyat'!

II

Svētā Everharda svētbilde agrāk patiešām bija piederējusi Fraištākas franciskāņiem. Ķeizarienes Marijas Terezijas valdīšanas laikā brālis Erminuss bija izzadzis to no klostera.

Brālis Erminuss un toreizējais klostera priekšnieks Cezarijs par abiem uzturēja mīļāko — markitanti, kas apkalpoja šai burvīgajā pilsētā izvietotos huzārus. Markitante, izbaudījusi abata glāstus, sāka dot priekšroku puslaicīgajam mūkam Erminusam. Greizsirdīgais abats ieslēdza Erminusu cellē un uz¬lika smagu sodu, proti, izmācīties no galvas Kempijas Toma grāmatu «Pamācība, kā vest dievam patīkamu dzīvi». Šai grū¬tajā pārbaudījumā brālis Erminuss bija ticis līdz nodaļai «De contemptu omnium vanitatum mundi» , pēc tam nozuda no klostera, paņemdams līdzi svētā Everharda svētbildi, kas jau tolaik bija izdaudzināta ar savām brīnumdarītājām spējām visā ungāru apdzīvotajā kalnainajā zemē. Viņš pievāca arī visu abata bagātību — četrsimt sudraba dālderus. Pārdevis svēt-bildi kādam ebrejam Lejas Ungārijā, viņš pārbēga uz Turciju, ļāvās apgraizīties un pieņēma muhamedāņu ticību. Viņam par godu jāpiemin, ka, būdams Teregelas pašā, viņš nekad neliedza dvēseles mierinājumu sagūstītajiem kristīgajiem pirms nāves soda.

Everharda svētbilde devās garā ceļojumā pa klosteriem. Tais vētrainajos laikos tā nekur ilgi nedabūja uzkavēties, jo klosteru aplaupītāji ik reizes pārdeva to uz citurieni, kamēr galu galā tā kļuva par grāfa Bartani īpašumu, kurš to iedāvināja Beckovas franciskāņiem. Tiem bija izdevīgāk saņemt svētbildi nekā muižu, jo viņi bija labi apguvuši reklāmas mākslu.

Un nu jaunais Fraištākas abats Donuluss rakstīja Beckovas abatam:

«Reverendissime pater! [2]

In nomine Domihi!  Reverendissime! Lūdzu nedusmoties uz mani par to, ka rakstu sakarā ar mūsu Fraištākas klostera īpašumu. Jūsu brālīgajā klosterī atrodas sv. Everharda attēls, kas ziedots mūsu klosterim, kā pats pārliecinājos mūsu arhīva dokumentos, 1715. gadā abata Emilasija un mūsu svētā ordeņa ģenerāļa grāfa Galla di Elcmonte laikā un ko nozadzis mūsu svētā ordeņa loceklis brālis Erminuss abata Cezarija laikā. Baznīcas īpašums ir neaizskarams, un es zinu, reverendissime pater et collega,  ka Tu, saņēmis personīgi no manis ticamus pierādījumus manam apgalvojumam, atdosi svētbildi mūsu klosterim. Līdzko mēs būsim pieņēmuši Banskas Bistricas procesijas dalībnieku grēksūdzi, tā ieradīšos, lai vienotos, kā viss nokārtojams.

Nododu Tevi, reverendissime, yisuvarenā aizgādībai un palieku ar kristīgu sveicienu

Donuluss, sv. Asizes Franciska ordeņa Fraištākas klostera abats.»

Kā pēc tādas bezkaunīgas vēstules lai cilvēks nelec no ādas ārā?

III

Abats Paregorijs plosījās divas dienas, uzlikdams visiem gavēņus, kuros aiz izmisuma piedalījās arī pats. Dienu un nakti viņa acu priekšā stāvēja šī melnā svētbilde, šī neskaidrā seja, kurā varēja saskatīt tikai dažus vaibstus. Zemākās un augstākās pakāpes mūki, uzzinājuši nolādētās vēstules saturu, staigāja apkārt kā jukuši un skaļi lūdza dievu. Viņiem draud

atņemt šo melno brīnumdarītāju svētbildi, kas pievelk dievbijīgus Jaudis veseliem bariem! Un šie dievticīgie ļautiņi maksā naudiņu! Ienākumi taču bija vareni. Klostera laidari bija pilni ar govīm, aploki ar cūkām. Pagalmā zosis, piles, vistas un cāļi bez skaita, nomātie medību iecirkņi sniedzās līdz pašai Tematinai, un tanīs bez sava gala zaķu, stirnu, irbju un citu skrejošu un lidojošu radību, kas modina ēstgribu. Turklāt brāļiem pavāriem ir dučiem recepšu, kā sagatavot •'medījumu.

Un tagad svētbildīti aizvedīs, un nevis Beckovā, bet Fraištākā brāļi staigās laizīdamies pēc bagātīga mielasta. Procesijas no Vāhas augšteces vairs neapstāsies šeit, tās dosies tālāk līdzteku Vāhai uz Fraištāku.

«Viss ir nieki un dzīšanās pēc vēja. Tā ir lieka zūdīšanās — pieķerties tam, kas ir pārejošs, un nečīksties pēc tā, kas sola mūžīgus priekus.»

Par šo tēmu ēdamtelpā risinājās ilgas sarunas. Brāļi atgādināja cits citam: «Lai tava acs nemielojas ar skatīšanos, un lai tava auss nepildās ar skaņām.»

Šī patiesība viņus aizkustināja. Viņi redzēja pagalmā klejojam mājputnus, dzirdēja kūtī kviecam sivēnus un, kaut arī

turējās pie uzliktā gavēņa priekšrakstiem, domās tomēr loloja nepiepildāmas ilgas.

Beidzot kādā jaukā dienā abats Paregorijs trieca ar duri pa galdu, izbeidza gavēni, lika atnest vīnu, nokaut sivēnus un apskurbis izsaucās:

—    Az ebb adta![5] Neatdosim svētbildi! Lai Donuluss brauc!

IV                                                                                                              *

Abats Donuluss atbrauca no Fraištākas un apkampa abatu Paregoriju. Klosterī bija dzīres, un abiem abatiem pasniedza piecdesmit gadu vecu vīnu. Viņi runāja par baznīcas lietām un par to, ka nedrīkst pieļaut bībeles autoritātes krišanu ļaužu acīs.

Abats Donuluss apgalvoja, ka grēku plūdu patiesais un neapstrīdamais līmenis bijis septiņpadsmit tūkstošu pēdu. Vīna iekarsētais abats Paregorijs paceltā balsī sauca, ka dievs savā

visuvarenībā devis dabai matemātikas likumus. Donoluss aizrādīja, ka dievs nav rēķinājies ar matemātikas likumiem, jo radījis visu no nekā. Paregorijs, bijušais huzāru pulka poručiks, atmeta beigās ar roku un paziņoja, ka pasaules radīšanā viss noticis kā karalaikā. Egi, ketle, harom — viens, divi, trīs.

—    Tā tas bija, brāl, nudien! Dzer, reverendissimel

Viņi dzēra, ar gudru ziņu nepieminēdami svētbildi. Pēc pamatīgām pusdienām un kopējas lūgšanas abi iegāja Paregorija istabā, un tikai tad Fraištākas abats sāka runāt par brauciena mērķi.

—                   Nu, zini, brāl, — attrauca iereibušais Paregorijs,

—     svētbildi tu nedabūsi.

—    Es to dabūšu, brāl.

—    Dabūtājs gadījies, ko vēl ne …

—    Reverendissime, es atbraucu pēc šīs svētbildes.

—    Reverendissime, tu brauksi atpakaļ bez tās.

—    Tā ir bezkaunība! Svētbilde pieder mums! — Donuluss pārskaities brēca.

—    Uzvedies pieklājīgi, reverendissime, citādi dabūsi pa kaklu!

Abats Donuluss izskrēja galerijā, saukdams:

—    Jūdz zirgus!

Viņš tūliņ aizbrauca uz savu klosteri, bet otrā dienā atskurbis aizrakstīja ordeņa ģenerālim,' paskaidrojot svētbildes izcelšanos un klostera pretenzijas. Vēstulei viņš pievienoja dokumentus, starp citu, grāfa Galla di Elemontes dāvinājuma rakstu no 1715. gada.«.

Pēc mēneša pienāca atbilde. Fraištākas klostera pretenzijas tika atzītas par taisnīgām.

Ordeņa ģenerālis atsūtīja Beckovas klostera abatam stingru pavēli atdot svēto Everhardu Fraištākas klosterim. Paša ordeņa ģenerāļa klātbūtnē svētbildi noņēma no sienas un svinīgi aiznesa uz karieti, kurā sēdēja abats Donuluss.

Beckovas mūki raudāja. Tas bija sirdi satricinošs skats, * kad resnais pavārs brālis Fortunāts gribēja mesties zem karietes, kas veda projām Beckovas klostera labklājību.

Bez tam vēl abats Paregorijs uzlika visiem triju dienu gavēni un lūgšanas baznīcā — pulksten divos, četros un piecos naktī.

Viņš ārdījās kā nelabā apsēsts, bet kādreiz pēc trūcīgām vakariņām sacīja klostera brāļiem:

—     Gan jūs redzēsiet, ka svētais Everhards izdarīs tādus brīnumus, kas tiem nolādētajiem fraištākiešiem nemaz nebūs pa prātam.

V

Svētbilde laimīgi sasniedza Fraištākas klosteri. Tai pretī stundas gājienā no skolas bija iznākusi bērnu procesija. Pie pilsētas uz bukas uzsēdās Fraištākas draudzes mācītājs, ar to uzsvērdams savu pazemību.

Klostera lielie vārti bija izpušķoti ar ziediem. Zvaniem skanot, svētbildi svinīgi ienesa baznīcā, mūkiem par lieliem priekiem, jo uz šo slaveno notikumu viņi bija gatavojušies ar ilgu gavēni.

Un nu svētbilde karājās virs altāra, melna, neskaidra, kā tās liktenis senajos vētrainajos gados.

Abats Donuluss sarīkoja lepnu mielastu par godu svētajam un ordeņa ģenerālim.

Dzīru laikā ģenerālis, būdams labā omā, sacīja abatam:

—    Tagad, kad svētais Everhards ir atradis jaunu dzīves vielu, manuprāt, viņu vajadzētu restaurēt. Nupat atcerējos, ka zinu kādu gleznotāju, kas ar dažādu šķidrumu palīdzību atjauno vecas svētbildes. Tās izskatās kā nule gleznotas. Es jums iedošu viņa adresi, un jūs redzēsiet, cik skaists pēc tam izskatīsies svētais Everhards. Tagad tur gandrīz nekā nevar saskatīt, bet tad cilvēki ar prieku skaitīs lūgšanas tīras, glītas svētbildes priekšā.«

Tā klosterī ieradās slavenais senu baznīcas gleznu restaurators gleznotājs Gothards no Vīnes.

Ap svētbildi aši sacēla sastatnes un apvilka apkārt aizsegu, lai meistaru neviens netraucētu.

—    Nu, kā veicas? — abats vakarā apvaicājās.

—    Rīt viss būs kārtībā.

Pēc pusdienām pans Gothards paziņoja, ka svētbilde vēl jāuzspodrinot ar sīpolu, tad būšot gluži kā jauna.

Mūki ar abatu priekšgalā devās aplūkot atjaunoto svētbildi. Atvilka audekla aizsegu, pans Gothards noslaucīja gleznu

ar etiķi samērcētu sūkli, un abats Donuluss, mežonīgi iebrēkdamies, pakrita uz grīdas.

No svētbildes uz viņiem raudzījās svētā Kateržīna ar visām ierīcēm, kas bija novedušas viņu debesīs . ..

VI

Tagad Beckovas klostera baznīcā pakalpīgais brālis Firminiāns parādīs jums tukšu vietu pie sienas ar uzrakstu: «Sancte Everharde, ora pro nobis!» [6] viņš jums pastāstīs par svētā Everharda pārsteidzošo brīnumu, ar ko svētais izteicis savu nepatiku par piespiedu pārcelšanu uz citu vietu.

Un pie Beckovas franciskāņiem joprojām ierodas procesijas, un slovaki boikotē Fraištāku, kas laupījusi viņiem svēto Everhardu, kurš tik brīnišķā kārtā izpaudis savu gribu.

*                   *

Abats Donuluss apgalvo, ka mākslinieks, kas restaurejis svētbildi, bijis ebrejs.

Varbūt šim faktam arī bijusi sava loma visā šajā notikumā …

KA VELNI IZLAUPĪJA SVĒTĀ TOMAŠA KLOSTERI

Tā kunga 1564. gada oktobra mēneša trešajā dienā svētā Tomaša klostera priekšnieks Nikāzijs sandalēm kājās nemierīgi staigāja pa klostera galeriju, slaucīdams sviedrus tērpa piedurknē.

Palaikam viņš apstājās, tad atkal atsāka satraukto gaitu, nelikdamies zinis, ka mūki blenž no savām cellēm, brīnīdamies, kāpēc klostera priekšnieks nepalokās pat savam patronam, svētajam Nikāzijam, kurš bija uzgleznots tai interesantajā brīdi, kad pagāni muhamedāņi grasījās uzdurt viņu uz mieta.

Galu galā abats tomēr apstājās pie šīs gleznas un nopūtās:

—    Ak mans svētais aizgādni, kā es gribētu būt tavā vietā! Amen! — un soļoja tālāk.

Galerijas galā viņš atkal apstājās, izlēma no jostā pakartās somas uz pergamenta rakstītu vēstuli, jau nezin kuro reizi pārlasīja svētlampiņas gaismā nedaudzās rindiņas, sērīgi nokāra galvu un čukstēja:

—    Ak nelaime, miseria maxima [7]…

Vēstulē, kuru tepat jau desmito reizi pārlasīja abats Nikāzijs, bija ziņots, ka ķeizars Maksimiliāns II pavēlējis apbedīt savu mirušo tēvu Ferdinandu I 1564. gada sestajā oktobrī svētā Vita katedrālē Prāgā, bet pirms atdusas ķeizariskajās kapenēs nelaiķim ceļā uz Prāgu divas dienas jāpaliek sv. Tomaša klosterī.

—                  Miseria maxima, — vēlreiz nočukstēja nabaga abats.

—    Cik daudz grašu vajadzēs iztērēt! Barot visu galmu … — Sī doma lika abatam teju pat apraudāties. — Miseria maxima, miseria maxima . ..

Abatam Nikāzijam vajadzēja būt visai taupīgam. Klosteris bija trūcīgs, ienākumi nelieli, un ikreiz, kad nepieciešamība spieda, abats ar sāpošu sirdi slēdza vajā dzelzīm apkalto lādi, kurā spīguļoja vecā kaluma naudas gabali. Un nu tāda satriecoša vēsts! Prāgā sen jau runāja par Ferdinanda I apbedīšanu katedrālē, bet abataņj ne prātā nenāca, ka šis notikums varētu skart viņa klosteri.

—    Tribula — izdevumi, — viņš murmināja, iedams pa čīkstošajām koka kāpnēm lejā uz virtuvi, kur pavārs brālis Probuss grieza plānās šķēlītēs ne visai kārdinoša izskata maizes klaipu mūku vakariņām.

—    Vai esi dzirdējis, brāli Probus, — abats uzrunāja pavāru, — ka nelaiķis Ferdinands I divas dienas gulēs mūsu klosterī, lai bēru procesija atpūstos ceļā uz svētā Vita katedrāli?

Apsēdies uz ķeblīša blakus apkaltajām durvīm, viņš turpināja:

—    Vajadzēs barot visu galmu, miserici maxima. Smags slogs, Probus, smags slogs, onus 1 nabaga mūkiem . . .

Brālis Probuss, būdams ne mazāk taupīgs kā abats, tā pārbijās, ka pretēji paradumam atšķēla no klaipa pāris biezu riku.

Kādu bridi tumšajā, spraišļotajā virtuvē valdīja klusums, ko pārtrauca vienīgi abata Nikāzija nopūtas.

—    Kaut kas jau nu būs jādara, — Probuss ierunājās.

—    Tas mums liels gods — uzņemt galmu.

—    Uzņemt jau mēs uzņemsim, — abats dobji atsaucās,

—    bet kā? Kaui varētu lētāk tikt cauri.

—    Taupība un vēlreiz taupība, — dziļdomīgi noteica Probuss.

—    Es pats minēšu uzrunā, ka laiki tagad bēdīgi un trūcīgi, — abats prātoja. — Klostera ļaudis ir tukšinieki, izdevumi lieli, un, sak, kas ir, to dodam, kā nav, kur to lai rodam …

—    Zivju vien vajadzēs kādas simt mārciņas, lai visu galmu paēdinātu, — pavārs ierunājās.

—    Brāli Probus! — abats pārmetoši izsaucās. — Pietiks arī ar piecdesmit mārciņām, un, ja rāsies neapmierinātība, es atkal atgādināšu, ka laiki slikti, ka tais astoņos gados, rēķinot no 1556. gada, kopš klosteris man uzticēts, mēs daudz esam darījuši tā uzplaukumam, un tas prasījis ne mazumu naudas . . .

—   Probus, — viņš turpināja pieceldamies, jo aiz mitruma iepuvušā ķebļa kājas sāka ļodzīties, — manuprāt, pietiks art ar divdesmit piecām mārciņām. Jā, jā, nopērc divdesmit piecas.

—    Un kā ar alu? — pavārs atgādināja.

—    Alus mums pašiem savs, tikai tu pasniedz krūzēs.. Daudz nevajag. Labāk, ja visi paliek skaidrā prātā.

—    Un cepetis?

—    Ar trim teļa šķiņķiem pietiks, bet pieliec tā pamazāk garšvielu, — abats Nikāzijs pamācīja. — Ievēro visur mērenību!

—    Un zosis? — pavārs nerimās. — Cik to ņemt?

—    Izcep piecas zosis, — abats atļāva. — O, miseria maxima, tributa… Vispār dari, kā zini. Fidem habeo.1

Abats uzkāpa augšstāvā, palūkojās, vai kāds nenovēro, klusiņām atslēdza galerijā nelielas nišas režģus, aiz kuriem atradās ar dzelzs stīpām apkalta naudas lāde. Abats izņēma lādi, atkal atskatījās un piesardzīgi atdarīja to. Rūpīgi noskaitījis naudas gabalus, viņš iebāza tos zutenī, aizslēdza lādi, pārbaudīja, vai labi aizslēgta teicami izkaltā priekškaramā slēdzene, un atgriezās virtuvē, kur nolika uz ķirmju sagrauztā galda brālim Probusam priekšā sudraba grašu riekšu. Tad viņš. izgāja no virtuves.

***

Brālis Probuss nogaidīja, kamēr abata soļi apklust, tad aizšāva virtuves durvīm priekšā bultu.

—    Garšvielu manā virtuvē netrūkst, — viņš nomurmināja un pacēla uz augšu pelēkos, nolāpītos ķelderus, kurus aiz. taupības valkāja virtuvē, — zem tiem pie jostas bija piesiets audekla naudag maks, tanī brālis Probuss iebēra dažus abata iedotos grašus.

—    Bēdīgi laiki, — viņš čukstēja. — Jāuzglabā nebaltai dienai, kazi, būs vēl sliktāk . . .

Tad brāļa Probusa kalsnējais ģīmltis noskaidrojās, jo viņam ienāca prātā: «Kāpēc trīs teļa šķiņķi? Nopirkšu divus, turklāt tādus vājākus …»

Un brālis Probuss iebēra savā makā vēl dažus naudas gabalus.

—    Un kāpēc piecas zosis? — viņš čukstēja. — Pietiks ar

! Es tev uzticos. (Lai.) četrām! Sagriezīšu sīkākos gabaliņos, lai domā, ka piecas izceptas.

Vēl daži sudraba graši ieceļoja makā.

Tad viņš piegāja pie nišas blakus pavardam, izņēma citus svārkus, uzvilka, apjozās ar nodriskātu auklu, iebēra abata izsniegtās naudas atliekas zutenī, kuru piekāra pie sāniem, tā ka tas ik uz soļa plītēja novalkāto tērpu, kādu mēdz nēsāt ubagojoši mūki.

Pēc tam brālis Probuss uzmeklēja brāli Mansvetu, kam bija tituls cellarius, tas ir, klētnieks.

Brālis Mansvets sēdēja uz zema ķeblīša klostera pagrabā, bungodams pa alus mucu. Laiku pa laikam viņš iedzēra malku no krūzes, uz kuras košās krāsās bija attēlota Jēzus septītā apstāšanās ceļā uz Golgātu. Brālis Mansvets klaudzināja ar krūzes alvas vāciņu takti, pusbalsī dziedādams:

—    Lai dievu teicam un slavējam …

Viņš sagaidīja Probusu ar vārdiem:

—    Labi darināts alus, labs, nudien, labs.

—   In nomine Domini,1 — atbildēja Probuss, iedzerdams malku no pasniegtās krūzes. — Es tev nesu jaunas ziņas, brāli Mansvet.

Probuss pastāstīja par nelaiķi Ferdinandu I, par gaidāmo galma ierašanos un piebilda:

—    Dievs novērsis no mums savu vaigu . . .

—    Tātad to visu salies galmam rīklē, — brālis klētnieks drūmi noteica, pamādams uz alus mucām, ko apspīdēja vaska sveces dūmainā gaisma.

Brālis Probuss iedzēra vēl dažus malkus un devās tālāk, lai iegādātos un pasūtītu visu, kas nepieciešams mielastam.

*                   * . •*

Prāgas priekšpilsētā, tā sauktajā Mazajā pilsētā, zem Karela tilta sēdēja pie pussagruvuša būceņa Martins Nešķīstenis un lūkojās Vltavā; viļņi dzinās cits citam nopakaļus un sitās pie trim akmeņiem būceņa'priekšā, pa kuriem veļas mazgātājas mēdza iet lejup pie ūdens.

Martins Nešķīstenis bija nelāga cilvēks, sava vārda cienīgs. Zivis viņš pārdeva lēti, jo ieguva tās negodīgā ceļā.

Tumšās bezmēness naktīs viņš aptīrīja godīgu zvejnieku murdus un tīklus abos upes krastos. Viņš pievāca gan sīkās, gan lielās zivis, un no rīta godīgie zvejnieki atrada savus tīklus tukšus un murdus izlaupītus.

Pie šā vīra, kas vienā tādā pasākumā bija zaudējis labo ausi, tad nu devās brālis Probuss. Viņi labi pazina viftns otru, jo bieži satikās tirdznieciskās darīšanās.

Vairāki noskranduši puikas skrēja mūkam pakaļ aurodami, apmētādami viņu ar zemes pikām, akmeņiem un sprunguļiem, jo tolaiku jaunatne bija visai izlaidīga.

Godājamais brālis Probuss pielika soli, lai tiktu vaļā no palaidņiem. Tā viņš nonāca krastmalā, kur sastapa Martinu Nešķīsteni ne visai rožainā noskaņojumā.

Ieraudzījis mūku, Martins kaut ko norūca, ko varēja uzskatīt tiklab par lamu vārdu, kā par sveicienu.

—    Pērku divdesmit piecas mārciņas zivju, — brālis Probuss paziņoja bez kāda ievada.

—< Man tik daudz nav, — Martins atteica. — Un lēti ari nepārdošu, — viņš piebilda. — Tagad zivju maz. Augštecē visu pievāc pie Zbraslavas, bet lejastecē pie Trojas.

—    Man vajag. Ja tev nav — nopirkšu no godīgiem cilvēkiem, — brālis Probuss attrauca. — Mums, mūkiem, katrs ar prieku pārdoš.

Martins Nešķīstenis noburkšķēja kaut ko mazcienīgu par mūkiem un pekles velniem un tad uzsauca:

—    Nāc iekšā!

Viņi iegāja būcenī. Pie mūra sienas divos ar zaļganām gļotām pārklātos kublos plunčojās un šaudījās zivis, gan lielas, gan mazas. Tur varēja būt pāri par trīssimt mārciņu, tas pierādīja, ka Martins nav brīvs no tieksmes pamēļot.

—    Kādas tev vajag? Karpas vai ko sīkāku? — viņš prasīja.

—• Jauktas, — Probuss atbildēja. — Nosver un vakarā atnes uz klosteri.

Viņi sita saujā par noslēgtā darījuma zīmi un nostiprināja vēl to ar glāzīti sīvā. Izmetis mēriņu, Probuss noskaitīja naudu un ievaicājās:

—    Paklau, Martin, kā tu domā, vai no klibā Simona nevarētu dabūt divus teļa šķiņķus un četras zosis? Pie vakara vajadzētu.

—    Apjautāsimies, — Martins atbildēja.

Viņi piecēlās, izgāja no vecā grausta un soļoja tālāk gar krastu. Gabaliņu atstatu, tur, kur Vltavā ietecēja strauts, kas plūda pa pils grāvi gar Melno torni, no dēļiem un velēnām sakraustītā būdā dzīvoja klibais Šimons, kurš zaga visu, kas gadījās pa tvērienam vai ko pasūtīja klienti.

Siltais laiks bija izvilinājis Simonu no viņa midzeņa, un viņš sēdēja upmalā uz baļķa. Viņa domas nebija nekādas jautrās: viņa rokaspuisis, ar kuru Simons fnēdza kopīgi veikt savus pasākumus, vakar bija notverts tai pašā mirklī, kad vilka ārā puscūči no zemnieka kūts, un tūliņ aizgādāts uz pilstiesu.

Izdzirdējis no mūka par apmeklējuma mērķi, klibais Šimons sadrūma vēl vairāk un sāka gausties, ka nemaz nezinot, kas tagad notikšot, jo notvertais varot izdot viņu, Simonu, tiesnešiem.

—    Man taču vajag tīro nieku — divus teļa šķiņķus un četras zosis, — neatlaidās brālis Probuss. — Kas tev ko nesadabflt tādus sīkumus! Pašlaik Prāgā sabraucis milzums laucinieku — tādā barā tev neviens nepiesiesies.

Šimons padodamies atmeta ar roku.

—    Šķiņķi — tas nekas, — viņš sacīja. — Zosis gan bus grūtāk sadabūt.

Un, nokāris galvu, viņš iegrima pārdomās.

—    Benediktiešu klostera dārzam seta nav pārāk augsta… — Probuss piebilda it kā starp citu.

—                   Tur es jau vakar biju, — Šimons grūtsirdīgi atteica.

—    Labāk iziešu pasirot pa ciemiem, ārpus pilsētas. Vakarā pieklauvēšu pie klostera vārtiem. Lieku galvu ķīlā, ka atnesīšu visu.

Godājamais brālis Probuss sita saujā klibajam Šimonam un tūliņ samaksāja par preci.

Jā, Probuss prata lēti iepirkties.

Tās pašas dienas pievakarē visi klostera iemītnieki cītīgi strādāja, gatavojot mielastam teļa gaļu, zosis un zivis. Abats Nikāzijs bija atbrīvojis mūkus no vakara dievkalpojuma.

*               *

*

Oktobra mēneša ceturtajā dienā klosterī patīkami smaržoja pēc zivīm, ceptām zosīm un teļa cepeša; mūki nepiekusuši vīkša mielastu galminiekiem.

Abats Nikāzijs garšoja gan šo, gan to, vienā laidā gauzdamies par lielajiem izdevumiem. Turklāt viņš vērīgi sekoja, lai virtuvnieki neiedomātos nobaudīt pagatavotos gardumus. Todien viņš uzlika visiem gavēni, cerēdams tā ietaupīt vismaz dažus grašus.

Klētnieks brālis Mansvets dziedāja psalmus klostera pagrabā, tecinādams alu pēc abata rīkojuma; mūki Probusa uzraudzībā nesa gatavos ēdienus uz klostera ēdamistabu, blakus domicilium pauperum — ubagu istabai.,

Šai krēslainajā telpā, kur gaisma iespiedās pa mazu lodziņu no gaiteņa, ap pusdienas laiku, kad klosterī darbi ritēja pilnā sparā, sēdēja pie gara, netīra galda trīs ne visai pievilcīga izskata vīri. Tie bija klejojoši ubagi, kas ieradušies klosterī jau no rīta un gaidīja uz pusdienām.

Visi klosteri bija atvērti ubagiem, un trūkumā nonākušam ceļiniekam bija tiesības ikvienā uzturēties trīs dienas, tomēr sv. Tomaša klosterī reti kāds iegriezās. Visi meta tam līkumu, un sevišķi pēdējos gados, kad par abatu kļuva Nikāzijs, baumas par viņa skopumu atbaidīja pašus uzbāzīgākos ubagus.

Tomēr šodien bija ieradusies vesela trijata, acīm redzot, no tālienes. Pēc smailajiem apavu purniem varēja spriest, ka ubagi ir vācieši.

Viņu apģērbs — ar ādu apšūti vamži, šauras bikses — bija noplīsis, galvās kaut kas ne īsti platmalēm, ne beretēm līdzīgs, turklāt nepiemērots lieluma ziņā, laikam izdiedelēts vai nozagts.

Čehijas karalistes ceļi tolaik mudžēja vien no visādiem salašņām.

Klaidoņi klusām sarunājās, mezdami kauliņus. Viņi spēlēja laika kavēkļa dēļ jau krietnas piecas stundas. Šad tad viņi pārtrauca spēli, un vecākais kaut ko stāstīja, rokas plātīdams. Viņš runāja vāciski, bavāriešu izloksnē.

—    Vēders raujas čokurā, — kāds ieminējās. — Labāk karāties pie kāķa nekā gaidīt šai migā.

—    Nekas, — biedri viņu mierināja, — pacieties. Vai jūti, cik labi smaržo? Redzams, šai klosterī ēd uz goda, un mūki labprāt atmetīs nabaga klaidoņiem no savas pārpilnības.

No blakus istabas, kurā mūki joprojām nesa iekšā ēdienus, plūda kairinošs aromāts. Pēkšņi telpā iekrita spožs gaismas stars: ienāca brālis Probuss, nesdams ūdenī izmērcētas maizes viru.

—    Kas ir, to dodam, — viņš sacīja. — Tagad grūti laiki.

Bavārieši uzkrita ēdienam kā vilki. Taču viņus gaidīja

vilšanās.

—-:To jau pat cūkas neris! — viens iesaucās, nomezdams koka karoti uz galda.

—    Pagaidīsim vakariņas, — ieteicās vecākais. — Droši vien tad būs kas labāks, ja jau tik gardi smaržo.

Un atkal pa galdu sāka grabēt kauliņi un zibēt to šķautnes ar sešiem punktiem.

—    Neapēda, — Probuss ziņoja abatam. — No tā paša atlika arī vakariņu tiesai. Viņi lūdza atļauju pārgulēt pa nakti: esot noguruši, kājas vairs neklausot aiz tālā ceļa.

—                  Lai guļ turpat ubagu istabā uz grīdas, — abats nolēma.

—    Un vakariņās lai ēd to pašu, ko neapēda pusdienās. Ienes man sautēto gaļu, pagaršošu … Ak Probus, — viņš, nobaudījis gaļu, pārmeta pavāram, — par daudz garšvielu esi pielicis. Galminiekiem gribēsies dzert, un daudz alus satecēs viņu rīklēs. Ak posts, posts …

Tonakt klosteri sargāja brālis Mansvets, klētnieks. Divdesmit otrajā stundā, tas ir, desmitos vakarā, viņš iesnaudās. Nav nekāds brīnums, ja cilvēks visu dienu rīkojies pagrabā ap alus mucām. Divdesmit trešajā stundā viņš jau krāca, uzmeties uz lūgšanu soliņa pie Jāņa Kristītāja tēla, blakus ieejai lai telpā, kur cepeši gaidīja viesus, un dažus soļus atstatu no ubagu istabas, kurā gulēja klaidoņi bavārieši.

Gulēja? Nē, ubagu trijata nevarēja aizmigt aiz izsalkuma. Bavārieši bija izstiepušies brāļa Probusa ienestajos salmos un klusu apspriedās. Vecākais, prāva auguma vīrs ar putainu seju, piecēlās un lēnītēm pavēra durvis.

Mēness stari lūza pret klostera baznīcas torņa smaili, kura meta melnu ēnu galerijā. Brālis klētnieks krāca uz lūgšanu soliņa. Bavārietis pasmīnēja un noknaukšķināja pirkstus. Viņa biedri tūliņ izšmauca pa durvīm, un visi trīs aizlavījās garām klētniekam uz telpu, no kurienes plūda gardo ēdienu smarža.

Brāļa klētnieka deguns joprojām ērģelēja, un šīm skaņām tagad pievienojās triju klaidoņu omulīgā šņakstināšana un urkšķēšana, kad viņi mielojās ap karaļa galminiekiem paredzētajiem ēdieniem.

Pulksten piecos, izlaidis klaidoņus pa vārtiem un svētījis viņus ceļam, samiegojies klētnieks devās uzpost ubagu istabu. Viņš iznesa ārā salmus un neaiztikto maizes viru. Taču, slaucīdams grīdu, viņš atrada gružos daudz zivju asaku un kaulu, kas izskatījās tīri pēc zosu kauliem.

—    Tā jau ir, vai nu viņi strēbs mūsu putru, — klētnieks nosmīnēja, saslaucīdams mielasta atliekas uz liekšķerītes.

—    Saubago pa ceļam gaļu un ēd kā lielkungi! Briesmīgi viņiem vajag mūsu viras!

Saules pulkstenis pie klostera žoga rādīja astoto stundu, kad mūki sapulcējās rīta dievkalpojumā.

—    Brāli Probus, — abats Nikāzijs sacīja, nogājis virtuvē,

—    ienes man gabaliņu zoss.

Probuss paklausīja.

Abats jau garā baudīj^ zoss cepeti, bet pavārs kā nenāca, tā nenāca. Tad abats pats devās viņu meklēt…

Ne mazumu ūdens no klostera akas vajadzēja uzvilkt mūkiem, iekams viņi atžilbināja'abatu un pavāru, kurus klētnieks bija atradis bez samaņas uz grīdas pie tukšajiem galdiem.

—    Velni visu aprijuši, — bija viņu pirmie vārdi, kad viņi atjēdzās. — Velni mūs aplaupījuši…

Un abi sāka raudāt.

—     Droši vien būtu noticis vēl kas ļaunāks, ja es nebūtu pavadījis visu nakti, ceļos nometies un psalmus dziedādams! — sacīja brālfs Mansvets un aizgāja pēc kvēpekļa, lai apkvēpinātu apgānīto telpu; viņš klusībā smīnēja, jo labi saprata, kādi velni te nakti saimniekojuši.

Tiesa, abatu Nikāziju mazliet nomierināja tas, ka Ferdinanda I apbedīšana tika atlikta pēc zemes saeimas sēdes uz nenoteiktu laiku, bet viņš vēl ilgi gaudās par to, ka velni aplaupījuši klosteri, aprīdami galminiekiem sagādāto mielastu.

Un ar to šim stāstam beigas.

DZĪVĪBAS AKMENS

Tūkstoš četri simti sešdesmitajā gadā pēc Kristus dzimšanas Štālhauzenas klostera priekšnieks Bavārijā raidīja klusas lūgšanas dievam, lai tas visaugstākais pasaules valdnieks un gudrības avots sūtītu savu svēto garu viņam, abatam Leonardam, un viņš varētu atrast gudrības akmeni un dzīvības eliksīru.

Abata Leonarda priekšā liesmoja uguns zem izliektas retortes, kurā burbuļodama virda kāda dzira, bet blakus gaidīja tīģeļi, lai pēc pilnīgas izkausēšanas uzņemtu dziru savās dzīlēs un iztvaicētu līdz cietām nogulsnēm. Abats Leonards no visas sirds piesauca visužēlīgo dievu, lai tas pievērstu skatienu savam pazemīgajam kalpam, kurš, turēdamies uz tā kunga ceļiem, nesaukdams palīgā tumsības spēkus un visādas velna gudrības, meklē filozofijas akmeni un dzīvības eliksīru.

Un blakus refektorijā viņam piebalsoja mūku koris, kuri izmisīgās balsīs skaitīja, dārdinādami skarbās gotiskās velves:

—    Pater noster, qui est in coelis..

Uzsvērdami katru balsienu, viņi centās pārkliegt cits citu, izbadējušies un nikni, jo abats, vadīdamies no vislabākajiem nolūkiem, stingri ierobežoja ēšanā un dzeršanā visus, atskaitot sevi.

Abats Leonards atvēra ozolkoka durvis un, ieskatījies refektorijā, ar apgarotu seju noteica:

—    Lūdziet dievu līdz saules rietam!

Tad viņš atgriezās savā alķīmiskajā laboratorijā, nometās ceļos uz soliņa krustā sistā priekšā un kā ekstāzē lūdzās:

—    Kungs, mans pestītājs, sūti savas gaismas staru tavam kalpam, apgaismo viņa prātu, lai viņš atrod dzīvības eliksīru un gudrības akmeni kristīgajiem par glābšanu. Un dod man zīmi, ak kungs, lai es zinu, vai tas nav grēks, ja es pievienoju šai dzirai sadedzinātā ķecera pelnus — tā ķecera, kuram bija melns kaķis, kas staigāja uz divām kājām un ko mēs tev par godu un slavu baznīcas svētkos pie Štālhauzenas vārtiem sadedzinājām kopā ar viņa velna apsēsto saimnieku, un es pildīšu tavur'gribu!

Tas kungs nesūtīja nekādu zīmi. Abats Leonards iebēra virumā sadedzinātā burvja un ķecera, kā arī viņa kaķa pelnus un, piebalsodams mūkiem, kuri aiz durvīm gaudīgās balsīs skaitīja tēvreizi, izlēja retortes saturu tīģeļos, uzlika tos uz trijkāja un sāka iztvaicēt, iegrimis šķīstās, dievbijīgās apcerēs.

Drīz iestājās krēsla, un abats Leonards iegāja refektorijā, ļaudams ugunij akmens pavardā iztvaicēt verdošo un burbuļojošo vielu.

Refektorijā viņš skanīgā, tēvišķīgā balsī uzrunāja mūkus, pieminēdams dieva žēlsirdību, tad atlaida viņus atpūsties uz cietajām lāviņām, piekodinādams pirms gulētiešanas izdarīt dievam patīkamo grēcīgās miesas šaustīšanu. Palocījis ceļus nedziestošās svētlampiņas priekšā, viņš iededzināja lāpu un izgāja pagalmā.

Sis nenogurstošais, mīlestības pilnais klostera priekšnieks devās aplūkot savu saimniecību. Viņš iegriezās kūtī pie sivēniem, lai redzētu, kā tiem klājas. Vakar tie bija izskatījušies visai nožēlojami.

Gādīgajam abatam bija aizdomas, ka mūki, nespēdami izturēt; uzlikto gavēni, ir pielavījušies pie cūciņām vārītās kliju putras un mielo ar to savas grēcīgās miesas, kaitinādami dievu un apzagdami lopiņus. Pēdējā laikā sivēni bija stipri novājējuši. Tie vairs neatgādināja apaļas muciņas, nebija vairs tik sārti un piemīlīgi, ka abats Leonards varēja sacerēt psalmus tiem par slavu un dievam visuradītājam par pateikšanu. Šo mīļo dieva radību bija četrdesmit gabalu, tieši tikpat daudz, cik mūku. Ja nu šie četrdesmit mūki alkatīgi aprij četrdesmit sivēniem sagatavoto barību, vai tad var gaidīt, ka tie, nabadziņi, jautri rukšķēs klostera pagalmā, ienesdami spirgtas dzīvības un jaunības atbalsis klostera drūmajās krustejās?

Lāpa sprēgāja, un sarkanajā atspīdumā abats noraudzījās nabaga sivēnos. Pazinuši savu gādnieku, sivēni tik žēli ierukšķējās, ka labajam abatam sažņaudzās sirds.

—    Tad tā mēs atkal redzamies, ak brāļi! — viņš sāpīgi noteica, vērojot vārgos kustoņus. Labsirdīgais abats apraudā-

jās un smagi nopūtās. Ielūkojies tukšajās silēs, viņš klusībā lādēja mūkus un devās zvanīt klostera zvanu.

Kad mūki atkal sapulcējās refektorijā, viņš tiem uzsauca:

—    Jūs šaustāt.savu miesu, bet paši neievērojat gavēni un apzogat cūkas! Gan dievs jūs sodīs! Metieties ceļos, bezgoži!

Viņš izskatījās cēls šai brīdī. Svētlampiņa apstaroja viņa seju, kad viņš sauca:

—    Lūdziet, lai jums top piedoti jūsu grēki, nožēlojamās cūkas!

Kamēr mūki gaudīgi vilka misericordia — žēlastību, žēlastību, viņš nokāpa pagrabā un, aiz dusmām zobus griezdams, izdzēra kausu vīna.

Atgriezies refektorijā, viņš paziņoja mūkiem, ka sūtīšot tos kājām uz Romu izlūgties grēku piedošanu no visu kristīgo valdnieka pāvesta Inokentija III, un tad atļāva tiem doties pie miera. Pats iegāja šaurajā kambarītī, kur izdarīja mēģinājumus, un, iespraudis lāpu pavardā, sāka aplūkot pēc iztvaicēšanas palikušo vielu. Tā bija smaga, ar metālisku spīdumu.

Abats Leonards nobālēja. Tas nebija gudrības akmens, jo nesen sadedzinātā burvja vecajā grāmatā bija sacīts, ka tam jābūt bez svara un caurspīdīgam. Un viņš taču bija ņēmis zemi saviem mēģinājumiem no rata kalna pie Štālhauzenas, kur Lielajā piektdienā, kā ļaudis stāstīja, redzams gaišs spožums.

Abats nokrita ceļos un apraudājās. Tad, pievērsis skatienu krucifiksam, sita sev pie krūtīm un pazemīgi lūdzās:

—    Kungs pestītāj, es neesmu tavas žēlastības cienīgs!

Viņš paņēma tīģeļus un izbēra graudainās nogulsnes pagalmā.

***

Mūki vairākas dienas cītīgi gavēja un dēdēja, jo gādīgais abats, rūpēdamies par viņu dvēseļu glābšanu, vērīgi uzmanīja, lai viņi netiktu klāt cūku barībai. Toties cūkas apbrīnojami ātri pieņēmās miesās. Taisni neticami, cik strauji tās atkopās pēc tik ilga gavēņa. Jo vairāk izdēdēja mūki, jo vairāk uzbarojās cūkas. Tas bija acīm redzams.

Kādu dienu abats Leonards ieraudzīja, ka cūkas pagalmā kaut ko meklē un grauž. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka kustoņi laiza un kremt drupatas, kas bija palikušas pāri no gudrības akmens gatavošanas.

Iegājis kapelā, abats Leonards nokrita ceļos. Viņam bija Skaidrs, ka dievs par viņu apžēlojies un ļāvis atklāt dzīvības akmeni — nevis eliksīru vai gudrības akmeni, bet barojošu līdzekli, dzīvības un spēka ekstraktu.

To pašu dienu viņš ar vairākiem mūkiem devās uz Štālhauzenas karātavu kalnu, lai savāktu dzīvības akmens izgatavošanai Vajadzīgo zemi un pagatavotu akmeni tādā pašā kārtā kā pirmo reizi.

Kad bija sagādāti pietiekami lieli dzīvības akmens krājumi, abats iežēlojās par saviem izkāmējušajiem mūkiem. Vēlēdamies, lai arī viņi tāpat uzbarojas kā cūkas, viņš lika piebērt pulverī saberzto dzīvības akmeni pie melnās biezputras, kas bija paredzēta mūku vakariņām, un, mielodamies ar sivēna cepeti, priecīgi noskatījās, ar kādu baudu mūki šo biezputru ēda.

Tonakt visi četrdesmit mūki nomira briesmīgās mokās, un abats Leonards palika viens pats.

Šis dzīvības akmens bija antimons. To 1460. gadā atklāja Štālhauzenas klostera priekšnieks Leonards Bavārijā, nosaukdams to pa jokam latīņu valodā «antimonium», tas ir, «pret mūkiem».

*        * *

Pats abats līdz savam mūža galam audzēja cūkas, kurām antimons nekaitē, jo cūkas no tā uzbarojas. Par to abats Leonards iemantoja slavu visā plašajā zemē, un Vācijas ķeizars pavēlēja paaugstināt viņu grāfu kārtā.

KA JONG SENGS KĻUVA PAR KRISTĪGO

SleTneka lieltirgolavas komija ķīnieša stāsts

I

Krietnais un gudrais Jong Sengs stāvēja savu tīrumu vidū uzceltajā pagodā un pļaukāja dieva Būdas tēlu, runādams:

—     Trejgalvainais dievs! Es tev tiku ziedojis septiņus treknus suņus, astoņus vēršus un trīs muciņas rīsu degvīna. Es liku uzcelt piecpadsmit lūgšanu dzirnaviņas uz Mih-Hao-Teh upītes. Ūdens plūda un grieza dzirnaviņas, un katrs apgrieziens bija lūgšana tev, trejgalvainais dievs, lai tu mīkstini sirdi skaistajai Tsi-Či-kih, kurai ir vismazākās kājiņas visā provincē. Pieci bonzas Zink-ts-u klosterī, kam es ziedoju tūkstoš šeju[8], lūdza tevi dienu un nakti, lai daiļās Tsi-Ci-kih sirds iedegtos mīlā uz Jong Sengu. Viss veltīgi. (Pļauka.) Nekas nelīdz. (Atkal pļauka.) Tsi-Ci-kih atbildēja man: «Mīļais Jong Seng! Mans tēvocis Lu Nags, vienoto siržu brālības priekšsēdētājs, atrakstīja man, ka pie Jums atiņesti tie tikumi, kas rotāja Jūsu slavenos senčus, kuri kļuva slaveni visā provincē un atrada savu laimi dzimtenes labklājības celšanā. Te, mīļais Jong Seng, meklējams tas noslēpums, kāpēc mana «sirds nepukst vienā ritmā ar Jūsējo.» Tā skan šī vēstule, trejgalvainais diedelniek.

—    Tu labi darīsi, mīļais dēls, — atskanēja kāda balss Jong Sengam aiz muguras, — ja sadauzīsi sava Būdas tēlu, jo tas elles izdzimums citu atmaksu nav pelnījis.

Tā runādams, pie Jong Senga pienāca kāds no baltajiem velniem — misionārs paters Albāns.

Viņš runāja skaidrā Hakas izloksnē, kādu dzird Kvantunas apkārtnē, un uzmundrinoši uzsita Jong Sengam uz pleca:

—    Lai dievs tev palīdz tavā darbā; es tevi vēroju jau kādu pusstundu.

Jong Sengs, ieraudzījis balto garīdznieku, nospļāvās:

—    Ko tu gribi, baltais velns?

—    Mīļais dēls, — maigi sacīja misionārs Albāns, — es ar prieku biju liecinieks tavām ciešanām, jo, kā redzu, tu veltīgi esi paļāvies uz Budu. Zini, ka ir vēl kāds cits dievs, kam piemīt daudz lielāks spēks nekā šim koka Budam, un tas dievs pilda visu, ko lūdzam, ja griežamies pie tā ar skaidru sirdi.

—    Vai tu galvo par to, baltais velns?

—    Noteikti, mīļais dēls. Kristīgo dievs uzklausa ikviena sirsnīgo lūgšanu, viņš palīdz tiem, kas viņu pazemīgi piesauc. Ja tu būtu kristīts, tad kristīgo dievs mīkstinātu skaistās TsiČi-kih sirdi.

Jongs Sengs palocījās Albāņa priekšā.

—    Labais tēvoci, — viņš ziņkāri jautāja, — vai grūti kļūt par kristīgo?

Paters Albāns papurināja galvu.

—    Tur vajag tikai labas gribas, mīļais dēls. Ja vēlies, es tev iemācīšu ticības pamatus, tie dalās ticības locekļos un pedejie savukart baušļos. Es tev iemācīšu rīta lūgšanas, par to tu man samaksāsi trīsdesmit pu'. Iemācīšu tev arī vakara lūgšanas par divdesmit pu. Ticības pamatus mācīšu par velti, jo negribu iztukšot tavas kabatas. Es tevi nokristīšu par simt pu. Šo naudu es neņemu sev, bet savcim ordenim, mīļais dēls. Mēs abi iedziļināsimies dažādās mistērijās par trīsdesmit, divdesmit, četrdesmit un sešdesmit pu. Es tev atlaidīšu visus grēkus tā kunga vārdā pilnīgi par velti, un mēs no sirds lūgsim abi dievu, lai tu iemantotu savu karsti ilgoto skaisto Tsi-Ci-kih, un katra šāda lūgšana tev izmaksās pieci pu mūsu svētajam ordenim par labu.,

—    Labais tēvoci, — sacīja Jong Sengs, — es ar prieku upurēšu arī treknu suni.

—    Kristīgo dievs negrib nekādus upurus, kā jūsu elki. Viņš prasa tikai skaidru sirdi.

—    Tas ir gudrāk un lētāk, svētais tēvoci, — Jong Sengs priecīgi sacīja. — Nāc man līdzi uz manām mājām un iemāci man jauno ticību. Es tevi mielošu ar vislabākajiem ēdieniem. Dažās dienās es tevi tā nobarošu, svētais tēvoci, ka tu velšus velsies kā bumba. Visskaistākās kalpones no visa apgabala gulēs pie tevis, vislabāko Šanhajas opiju vakaros bāzīšu tev pīpē, un dzert tu dzersi katru dienu, kā hunhuzs, vistīrāko rīsu degvīnu, siltu un aukstu.

—    Mīļais dēls, — Albāns aizrādīja, — mēs, svētie vīri, neguļam pie sievāmf

—    Tas nekas, — attrauca Jong Sengs, — es tev pagādāšu puisēnus.

—    Mīļais dēls, es tev par divdesmit pu iemācīšu dieva baušļus, un tur sacīts: tev nebūs maucību piekopt. Ved mani uz savām mājām un nekavējies ilgāk šai grēka mītnē, pielūgdams Budu…

II

Jong Sengu nokristīja Mih-Hao-Teh upītē, un viņš ar katru dienu vairāk papildinājās jaunajā ticībā. Viņš sāka ievērot arī gavēņus. Gavēņa dienās Jong Sengs atsacījās no suņa, bet misionārs — no vistas gaļas. Sais svētajās dienās viņi pārtika no garšīgi sagatavotām upes zivīm un dedzīgi lūdzās, lai dievs mīkstinātu sirdi skaistajai Tsi-Ci-kih. Pēc garajām lūgšanām Jong Sengs maksāja piecpadsmit vai trīsdesmit pu patera Albāņa svētajam ordenim par labu. Bez tam viņš aizsūtīja dzejniekam Tu-Tšiangam uz Kvantumu divus nobarotus sunīšus, lai dzejnieks uzraksta dzejoli skaistajai Tsi-Či-kih par godu. Pēc nedēļas dzejolis bija klāt, turklāt tik jauks, ka Jong Sengs, iemācījies to no galvas, sāka jau sevi uzskatīt par labāko dzejnieku visā provincē. Dzejolis skanēja:

O Tsi-Ci-kih visdaiļākā!

Kas ir Jong Sengs? Tik pērnais sniegs,

Sniegs Ingve-Minga virsotnē,

Ko tavi smaidi izkausē Ka kalnu sniegu saulstars liegs.

OTsi-Ci-kih visdaiļākā!

Kad nama pārvaldnieks bija šo dzejoli pārrakstījis ar zelta burtiem uz zila zīda auduma, Jong Sengs aizsūtīja to skaistajām, mazajām kājiņām, bet dzejniekam Tu-Tsiangam — trīs treknus sunīšus no hao šķirnes, kuriem, kā zināms, ir visgardākā gaļa, un lūgumu, lai dzejnieks uzraksta vēl vienu dzejoli. Sunīši bija tik gardi, ka dzejnieks atsūtīja šādu dzejoli:

Zied persiki pie Lao upes,

OTsi-Či-kih visdaiļākā!

Vairs kalnos sniegu nemanām,

To izdzēris vējš Gung-i-tam,

Par tavas sejas persikziedu Kad kalnos klīst tas sapņodams.

Dzejoļu pārrakstīšana un nosūtīšana mijās ar lūgšanām. Tad pie Jong Senga ieradās Kvantunas gubernatora — slavenā Si Kaen-jonga sūtnis un atnesa vēstuli ar šādu saturu: «Mīļais Jong Seng! Mūsu mīļotais un dārgais brālis, gudrais Lu Nags, skaistās Tsi-Či-kih tēvocis, kas vada vienoto siržu brālību, pie kuras arī es piederu, ziņoja man, ka Tu pieturot savā namā balto velnu, kristīgo bonzu. Parādi man laipnību un atsūti šo vīru sasietu, lai varu likt tam nocirst galvu un uzdurt viņu pašu vai nu pirms, vai pēc tam uz mieta. Ceru, ka drīzumā Tu ar savu palīdzību šai lietā iepriecināsi visas brālības sirdis. Ņem vērā, ka parakstos kā Tavs vislielākais labvēlis — Ši Kaen-jongs.»

Jong Sengs ar lielu cieņu pavadīja sūtni līdz tuvākajam rīsa laukam un atgriezās ar vēstuli pie patera Albāņa.

—    Svētais tēv, — viņš godbijīgi sacīja, — redzi, ko man raksta Ši Kaen-jongs. Man vajag aizsūtīt tevi sasietu uz Kvantunu, kur tev nocirtīs galvu, un pēc vai pirms tam tavu svēto miesu uzdurs uz mieta un tu nonāksi debesīs. Kāpēc tu tā drebi, svētais tēv? Tu pats man stāstīji, ka mocekļa nāve sagādā jums jo lielāku godu debesīs.

—                  Mīļais dēls Jong Seng, — misionārs nobālējis atbildēja,

—    es vēl neesmu piepildījis savu sūtību zemes virsū. *

—     Bet, svētais tēv, vai tad tu nepriecājies, ka tik ātri tiksi taisnā ceļā debesīs? Tas tiks mirklī nodarīts, jo galvenajam bendem roka nedrebēs, un es noskaitīšu par tevi lūgšanu, jo tu esi svēts vīrs. Redzi, dievs uzklausījis tavas lūgšanas un mīkstinās skaistās Tsi-Ci-kih sirdi. Lu Nags ir manu dārgo, mazo kājiņu tēvocis, un, ja es izpildīšu slavenā Ši Kaenjonga lūgumu, tad iegūšu tiklab Lu Naga, kā Tsi-Ci-kih labvēlību. Un tas būs noticis tikai ar tavu starpniecību, jo tu aizlūdzi par mani, un tagad dievs dara tev caur mani zināmu savu visaugstāko gribu.

—   Mīļais dēls Jong Seng, — misionārs vaimanāja, — vai tu nodosi mani slepkavas rokās, vai tu pieļausi, ka notiek šāds nāves grēks?

—    Bet, svētais tēv, vai tu pats neesi man bieži jo bieži stāstījis, kā tu ilgojies pēc debesu valstības? Re, tagad tev rodas izdevība ātri piepildīt šo savu vēlēšanos un man — izdevība atmaksāt par tavām dedzīgajām lūgšanām manā labā.

Jong Sengs iesita pa gongu, un istabā ienāca cienīgais, briļļainais nama pārvaldnieks.

—    Kuj-Lian, pasauc Inu, Deg-Ingu un Ing-Ba.

Kad sauktie ieradās, Jong Sengs sacīja viņiem, laipni vērdamies misionārā:

—    Sasieniet svēto tēvu, izrādīdami viņam vislielāko cieņu, un ieguldiet vieglajos bambusa ratos. Es braukšu kopā ar viņu uz Kvantunu.

Misionārs turējās pretī, cik jaudas, taču viņu sasēja un ieguldīja ratos. Visu ceļu Jongs Sengs laipni un ar cieņu runāja par debesu godību un apgalvoja, ka vienmēr ar lepnumu daudzināšot to, ka devis savā namā patvērumu moceklim un vedis viņu savos ratos.

—    Tu esi pārpratis baznīcas mācību, — sasietais gaudās.

— Nekādi ne, svēto tēv. Dievs izraudzījies mani par ieroci, lai ātrāk nogādātu tevi debesīs. Viņa vārds lai ir teikts un slavēts!

—    Tu zaimo dievu, Jong Seng!

—                   Nekādā gadījumā, — Jong Sengs svinīgi apgalvoja.

—    Zvēru, ka pildu šos savus pienākumus ar vislielāko godbijību un vistīrāko sirdi!

Pēc divām dienām misionāram nocirta galvu.

—    Tu esi pārpratis baznīcas mācību, — tie bija viņa pēdējie vārdi…

Skaistā Tsi*Či-kih atsūtīja vēstuli krietnajam Jong Sengam: «Mīļais Jong Seng! Mans dārgais tēvocis Lu Nags, vienoto siržu brālības priekšsēdētājs, pateica man, ka Jūs pēc mūsu slaveno senču paraduma esat atvedis sasietu balto velnu slavenajam Ši Kaen-jongam. Mana sirds pukst vienā ritmā ar Jūsējo, un Tsi-Či-kih mīl Jūs, kā persiku zieds mīl saules lēktu. Jūsu Tsi-Či-kih.»

Izlasījis šo vēstuli, krietnais Jong Sengs dievbijīgi pacēla acis uz debesīm.

—    Dievs ir uzklausījis svētā tēva lūgšanas un mīkstinājis mazo, skaisto kājiņu sirdi.

***

—     Redzat, tāds bija mans vectētiņš, — sacīja man ķīnietis, kas strādāja par komiju Staneka lieltļrgotavā Prāgā. — Viņš dzīvoja laimīgi ar Tsi-Či-kih un arī manu tēvu izaudzināja kristīgajā ticībā, pats viņu nokristīdams. Mans nelaiķa tēvs savukārt nokristīja mani, un tā mēs visi no Jong Sengu cilts, arī es, Karels Boromeiskis Jong Sengs, esam kristīgie . . .

KATASTROFA RAKTUVĒS

I

Pilnīgi saprotams, ka pane Stalla nolēma pati uzņemties šefibu par sarīkojumu ogļraču ģimeņu labā, kuru apgādnieki bija gājuši bojā viņas vira raktuvēs. Pane Mihla vai pārsprāgs aiz dusmām, ka ūdens nav pārplūdinājis kādu no viņas vīra šahtām, tad šefību varētu uzņemties viņa. Lai panei Mihlai nebūtu iemesla sirdīties, pane Stalla ieskaitīs viņu rīcības komitejā vai norikos pie puķu pārdošanas. Tomēr nē, to uzdevumu viņa labāk atstās savai meitai, kuru saposīs tik greznu, ka visas dāmas aiz skaudības kļūs zaļas.

Žēl gan, ka gājuši bojā tikai četri ogļrači: vai nebūtu lieliski, ja katastrofa būtu prāvāka apjoma, tad gan iznāktu labs sarīkojums! Bet lai arī tā, paldies dieviņam par tām pašām četrām bārajām ģimenēm.

Pats galvenais — lepns tērps. Panei Stallai jābūt tērptai tā, kā patronesei piederas. Viņa liks šūt kleitu Vīnē. Pie reizes jāpasūta migrēnas zīmulīši pret galvas sāpēm: būs taču milzums ļaužu.

Labi, ka viņa spēj visu paturēt prāta. Sanāksme noliks viņu namā. Sarīkojuma dalībniecēm noorganizēs dejas. Un vēl viena lieliska ideja: pēc sarīkojuma neliels bankets rīcības komitejas dāmām un kungiem. Nedrīkst aizmirst uzaicināt arī raktuvju pārvaldnieku. Bet kāpēc neliels bankets? Viena otra draudzene sāks vēl viebties. Nē, viņa sarīkos pamatīgu banketu, lai par to runā ar skaudību. Zināms, tas dārgi maksās, bet var taču parunāt ar vīru, lai paceļ ogļu cenas.

Un pane Stalla aprunājās ar viru.

—    Nu, protams, dārgā, — smaidot sacīja pans Stalls.

—    Pat ja tavs tērps maksātu tūkstoš kronas, tu to dabūsi. Mums taču kaut kas jādara šo nelaimīgo labā …

Tātad četri ogļrači bija gājuši bojā. Viņu sievas un bērni trīs dienas un naktis neatkāpās no šahtas, kamēr no turienes izcēla ārā satūkušos ķermeņus. Pēc desmit minūtēm ogļrači būtu devušies augšup, lai atgrieztos mājās pie savām ģimenēm, bet tad bija ielauzies ūdens. Viņi bija gājuši bojā šajos briesmīgajos, tumšajos, sviedru piesūcinātajos labirintos, kā iet bojā peles, kad ūdens pārplūdina pļavā to alas.

Viņi bija noslīkuši, kamēr sievas vārīja viņiem vakariņas. Kad viņus izcēla no šahtas, sievas neraudāja. Viņas bija izraudājušas visas asaras tais bezgalīgajās trijās cerību un izmisuma dienās. Tikai tiem, kas stāvēja viņām blakus, asaras ritēja no acīm.

Kāda noslīkušā ogļrača sieva izlauzās caur pūli.

—     František, mūsu Karels jau māk izrunāt «tēt»!

Viņa turēja uz rokām puisēnu, kas izbrīnā vēroja ar audeklu pārsegtos augumus. Pēkšņi bērns, rādīdams uz vienu ar rociņu, priecīgi iesaucās:

—     Tēt, tēt!

Tūliņ pienāca žandarmu vahmistrs un raidīja sievieti projām.

—     Jums te nav ko darīt, — viņš sacīja. — Ejiet, jūs neko palīdzēt nevarat!

Žandarmi! Kad raktuvēs notiek katastrofas, tad dzīvo nomierināšanai vienmēr atsūta žandarmus. Un, ja katastrofa liela, tad kareivjus. Dienesta telegrammas parasti ir visai lakoniskas: «Gājuši bojā astoņdesmit cilvēki, atsūtiet divas rotas.» Tātad uz vienu mironi divi kareivji. Šoreiz kārtību miroņu vidū uzturēja četrdesmit četri žandarmi. Vahmistrs žāvājās aiz garlaicības. Viņš bija gaidījis ļaužu drūzmēšanos, draudošus kliedzienus un jutās vīlies. Pēdējo cerību viņš lika uz bērēm . . .

III

Bet vai tad dvēseles iepriecināšana neko nenozīmē? Draudzes garīdznieks nolēma iepriecināt bārās ģimenes ar dieva vārdu. Bet vai kads garīdznieks pārvācotā zemē zina čehu valodu? Un, ja pat zinātu, ko vārds var dot tādai ģimenei, kas novesta pie ubaga tarbas? Turklāt nelaiķi esot bijuši sociālisti.

Jāsūta čehu kapelāns.

Kapelāns jutās aizvainots. Viņš to visu uzskatīja par komēdiju. Nu, kas tā par palīdzību? Viena vienīga ākstīšanās. Nē, viņš neies. Viņš nevar runāt no sirds. Labāk sūtīt jaunāko kapelānu. Tas vēl fidz šim pret visu izturas nopietni.

Bija pagājušas divas stundas pēc līķu izcelšanas no šahtas, kad pēcpusdienā jaunākais kapelāns pieklauvēja pie kadas atraitnes durvīm. Iegāja iekšā, apsveicinājās, apsēdās. Viņš juta no sirds līdzi nabaga palicējiem, tāpēc mirkli klusēja.

—   Tas kungs ir devis, tas kungs ir ņēmis, — viņš beidzot ierunājās, — tā kunga vārds lai ir slavēts.

Atraitne sēdēja uz gultas malas un raudāja. Tas kapelānu iedrošināja.

—    Ko palīdz asaras, mana mīļā māsa? Šodien cilvēks ir dzīvs, bet, raugi, rīt jau miris. Cik laimīgi un tālredzīgi ir tie, kas, vēl dzīvi būdami, cenšas būt tādi, kādi grib kļūt pēc nāves!

Kapelāns juta iedvesmu. Pieci bāreņi lūkojās viņā ar izbrīnu. Viņš noglāstīja tuvākajam galvu un jūsmīgi turpināja:

—    Cilvēks nevar paļauties ne uz draugiem, nedz uz tuviniekiem, viņš nedrīkst atlikt savas dvēseles glābšanu uz rītdienu, jo ļaudis aizmirst mūs ātrāk, nekā mēs domājam.

—    Viņu nekad neaizmirsīs, — atraitne sacīja.

Kapelāns nervozi atvēcinājās ar roku. Kāpēc viņu pārtrauc?

—    Kas no.; acīm prom, tas no sirds ārā, — viņš uzsvērti noteica. — Cilvēka sirds ir tik trula un bezjūtīga, ka domā tikai par šodienu un neliekas zinis par nākošo dienu. Taču mums jāapdomā ik solis, ko speram, jāseko ikvienai savai domai tā, it kā mums šo pašu mirkli būtu jāstājas dfeva vaiga priekšā. Ja cilvēkam būtu tīrāka sirdsapziņa, viņam nevajadzētu tā baidīties no nāves. Tad jau labāk iztikt bez grēkošanas, nekā tā baidīties. Un, ja tu šodien vēl neesi sagatavojies atstāt šo bēdu ieleju, vai tad būsi gatavs rīt? Vai tu vari būt drošs par savu rītdienu? Tu taču nezini, vai pat tik ilgi nodzīvosi!

Kapelāns aizrāvās aizvien vairāk. Viņš pielēca kājās un dārdināja:

—    Kāpēc mums jākāro pēc ilgas dzīvošanas, ja mēs gandrīz nemaz nepieņemamies tikumos? Jo ilgs mūžs ne katrreiz padara cilvēku labāku, bet, gluži otrādi, bieži vien pavairo viņa pārkāpumu skaitu.

Viņš trieca ar dūri pa galdu kā pa kanceli:

—    Ak, ja mēs kaut vienu dienu spētu nodzīvot tikli un šķīsti šai pasaulē! Bet mēs . . . mēs . . .

Viņš brēca tik skaļi, ka garāmgājēji apstājās uz ielas un sāka klausīties.

—    Mēs nelabojamies. Ja mirt ir briesmīgi, tad vēl briesmīgāk ir dzīvot grēkā. Svētīgs tas, kas pastāvīgi tur prātā savu miršanas stundiņu un ik dienas gatavojas uz to! Esi vienmēr gatavs, lai nāve nepārsteidz tevi negaidot! Kad pienāks tavs pēdējais brīdis, tu citām acīm nolūkosies uz savu agrāko dzīvi un nožēla pārņems tevi, ka esi izturējies tik nevērīgi pret visu labo. Un tāpēc — vai par tiem, kas nedomā par nāvi! …

Viņš paķēra cepuri un sirdīgi izmetās ārā.

Aiz durvīm stāvēja ciema ļaudis.

—    Nabaga atraitne, jūsu godība, — kāds ierunājās. — Viņa nezina, ko rītā cels bērniem galdā.

—    Es parūpēšos, lai mirušo apslacina ar svētīto ūdeni bez maksas, — attrauca līdzcietīgais kapelāns un devās projām ar patīkamo apziņu, ka godam izpildījis savu pienākumu, apmeklēdams atraitni. Viņš vairs negāja iepriecināt pārējās trīs atraitnes, jo viņam no šīs priecināšanas jau sūrstēja rīkle …

IV

Bēres noritēja mierīgi. Vahmistrs jutās vīlies. Pēc divām nedēļām panes Stallas aizgādībā notika sarīkojums ogļraču atraitņu labā.

Panes Stallas tērps izmaksāja tūkstoš divi simti kronas. Sarīkojumā spēlēja karavīru orķestris — tas maksāja trīssimt kronas. Tad bankets — piecsimt kronas. Trīs simti un pieci simti ir astoņi simti. Neparedzēti izdevumi —uguņošana un citi — sastādīja astoņdesmit kronas. Rīcības komitejas kasē bija ienākušas deviņsimt divas kronas. Tādā kārtā tīrais atlikums sastādīja divdesmit divas kronas, un to apriņķa priekšnieks taisnīgi izdalīja visām četrām atraitnēm. Katra saņēma par mirušo vīru piecas kronas un piecdesmit hellerus. Tā sacīt, no rokas rokā: še jums, lūdzami, līķis un piecas kronas piecdesmit helleri piedevām …

KA MANS DRAUGS KLUCKA GLEZNOJA SVĒTO APOLENU

Ja jūs gleznotāja Klučkas klātbūtnē sāksiet kaut mazliet apšaubīt viņa gleznu māksliniecisko vērtību, tad jums draud briesmas noklausīties garu garo stāstu par to, kā viņa neparasti līdzīgie un dabiskie portreti pārliecinājuši ar savu identitāti pat mēmu radību, viņš apzvērēs, ka tā ir skaidra patiesība, svēta patiesība, kuras atstāstījums skanēs apmēram tā.

Viņš kādreiz ateljē uzgleznojis savas dzīvokļa saimnieces — vecas dāmas portretu. Saimniecei piederējis liels suns — senbernārs, vārdā Fokss. Klučka uzgleznojis saimnieci dabiskā lielumā, sēdošu atzveltnes krēslā ar klēpī saliktām rokām. Kad portrets jau bijis gandrīz gatavs un saimniece izgājusi, augšstāva ateljē ieskrējis Fokss. Ieraudzījis portretu, suns pieklupis tam klāt, asti luncinādams un priekā riedams. Viņš bijis pārliecināts, ka redz savu pavēlnieci dzīvā izskatā, un sācis laizīt tai rokas. Un, tikai nolaizījis ar raupjo mēli visu krāsu, suns pārliecinājies, ka maldījies, ierāvis asti kājstarpē un rūkdams izgājis no istabas.

Un, ja jūs vēl šaubīsieties, mākslinieks pastāstīs jums, kā viņam izdevies maldināt arī saimnieci. Viņš uzgleznojis Foksu, un, kad saimniece ieradusies atgādināt par īres maksu, viņš pagriezis gleznu tā, lai tā durtos saimniecei acīs.

—    Foks, Foksīt! — saimniece saukusi uzgleznoto suni.

—    Nāc šurp, nāc pie manis! Nu, nāc taču, nebīsties! Foks, Foksīt! Ak tu baidies, pagāns, par savu ādu, tāpēc ka esi iekūlies svešā istabā!

Tamlīdzīgu nostāstu, kā cilvēki un dzīvnieki noturējuši viņa gleznu objektus par dzīvām būtnēm, viņam bija bez sava gala, un, ja viņam izdotos jūs pārliecināt, tad viņš kļūtu jūsu acīs par otro Apelesu, vēsturē minēto gleznotāju, kurš tā uz-

gleznojis ķiršu ogas, ka putni laidušies klāt un knābājuši tās. bā mākslinieka vārds gandrīz bija izgaisis no manas atmiņas, bet Klučkas vārdu es neaizmirsīšu nekad, jo par viņa darbību un ceļojumiem, kurus viņš veicis kāda drauga pavadībā, ir uzglabājušās daudzas ziņas.

Lūk, ko man pastāstīja šis viņa draugs.

«Reiz, klejodami pa Morāviju, mēs pienācām pie kādas sādžas Valahijas mežos.

Mēs ceļojām tanī apbrīnošanas cienīgajā veidā, kas neprasa daudz naudas, vienīgi krietnu devu daiļrunības un izcilas aukstasinības. Mēs apmetāmies pie lauku draudžu mācītājiem, turīgiem zemniekiem, skolotājiem, advokātiem un tamlīdzīgām personām. Sekojot šim principam, mēs arī šoreiz iegriezāmies mācītāja mājā, kur sastapām patīkama izskata pusmūža ksendzu, saimnieci labākajos gados un diezgan vēsu uzņemšanu, jo pans ksendzs bija aizņemts ar baznīcas remonta rēķinu pārbaudi.

Apvidus mums patika. Pats par sevi saprotams, ka mēs nolēmām uzkavēties mācītāja mājā pēc iespējas ilgāk. Diemžēl Klučkam vakariņu laikā iešāvās prātā nelaimīga ideja. Viņš sāka melst, ka mums ļoti gribētos apskatīt baznīcu, jo mēs esot ļoti norūpējušies par to, vai vecās svētbildes labā kārtībā. Mēs nekad neaizmirstot piedāvāt bez atlīdzības savus pakalpojumus svētbilžu restaurēšanā, kur tas esot nepieciešams.

Viņa melšana iekaroja mums baznīckunga simpātijas, kurš lika ienest pudeli vīna un turpināja draudzīgo sarunu par baznīcas gleznām.

Klučka bija jau tik daudz sastāstījis, ka man galva sāka reibt. Signalizēju viņam ar kāju pagaldē, lai muld ar mēru, bet tas nelīdzēja. Klučka gvelza mierīgā garā, ka Strašnicē mēs esot izgleznojuši veselu baznīcu pilnīgi bez atlīdzības, vienīgi dievam par slavu un godu.

Kad baznīckungs izgāja uz brītiņu ārā, lai sameklētu otru pudeli, es izmantoju viņa prombūtni, lai ieskaidrotu Klučkam, ka viņš ar savu pļāpāšanu var sagādāt mums milzu nepatikšanas. Ja nu baznīckungam ienāk prātā pasūtīt mums kādu svēto! Ko tad mēs darīsim? Parasti mēs gleznojām bērnus, sievas, večus, bet pie svētajiem mocekļiem vēl nekad nebijām ķērušies. Kāpēc tad vienā laidā jārunā par svētajiem?

— Ceru, ka baznīckungs mums neko tādu neliks darīt, — Klučka atbildēja. — Un, ja nu dievs uzsūtīs mums tādu

nelaimi, tad padosimies viņa gribai un uzgleznosim arī kādu svēto.

Viņš runāja dievbijīgā balsī, kā jau mācītāja mājā pieklāj as.

Baznīckungs ienāca ar vīnu. Viņa seja liecināja, ka viņš tikai tāpēc izgājis uz brītiņu ārā, lai labāk apdomātu, kā ķerties vērsim pie ragiem.

—    Ad salutem, domini— viņš uzsauca, saskandinādams glāzes ar mums. — Es no sirds priecājos, ka esat iegriezušies pie manis . . .

Mirkli pagaidījis, viņš turpināja:

—    Sākumā es uzņēmu jūs diezgan dzestri, jo, atklāti sakot, jutu pret jums neuzticību, uzzinājis, ka esat mākslinieki. Es vienmēr uzskatīju māksliniekus par vieglprātīgiem cilvēkiem, kuri labprāt glezno sievietes . . . nu, kā lai to pasaka . .. vispār — sievietes bez nekā. Tagad esmu jums ļoti pateicīgs, ka atbrīvojāt mani no maldiem. Jums pilnīga taisnība, ka visi izslavētie mākslinieki ir gleznojuši svētos. Ko attēloja Leonardo da Vinči un citi? Dievam patīkamos mocekļus un mocekles …

Viņš pēkšņi apklusa. Iestājās klusums, kas mūs neviļus satrauca. Tad viņš atsāka:

—    Man pie jums neliels lūgums, pani, ticīgā lūgums ticīgajiem. Mūsu baznīca ir plaši izdaudzināta ar savām svētbildēm, un tās visas ir labā kārtībā. Tikai svētajai jaunavai Apolēnai trūkst galvas. Vai jūs, pani, nebūtu tik laipni un neuzgleznotu viņai galvu? Šejienes ļaužu dieva bijāšana no tā stipri cieš, kad viņi redz pie sienas svēto bez galvas.

—    Ar lielāko prieku, — atsaucās Klučka, lai gan es viņam nežēlīgi kniebu stilbā. — Mēs labprāt uzgleznosim svēto Apolēnu un ar to pakalposim baznīcas interesēm.

—    Svēto Apolēnu, — baznīckungs turpināja, — tā kunga 252. gadā nomocīja imperators Decijs.

—   Ja godātajam panam ksendzam labpatīk, — pakalpīgi atsaucās Klučka, — tad mēs varam uzgleznot ari imperatoru Deciju.

Es paskatījos uz ksendzu.

—    Manuprāt, imperators Decijs šai gleznā jau ir, — viņš atbildēja. — Svēto Apolēnu spieda zemoties elku priekšā; kad viņa atteicās, bendes izdauzīja viņai visus zobus un sadedzināja viņu uz sārta, bet viņas svētā dvēsele pacēlās uz debesīm pēc mocekles mūžīgā goda kroņa. Kā jums, pani, droši vien zināms, svētā Apolēna ir to ticīgo labdare un aizstāve, kuriem sāp zobi. Es sevišķi uzsveru šo apstākli. Sādžiniekiem patīk tādas svētbildes, kur svēto ciešanas attēlotas pilnīgi skaidri un uzskatāmi. Kā priecāsies visi ticīgie, kad viņi ieraudzīs svēto Apolēnu ar šausmīgu moku izteiksmi sejā! Tāpēc es jūs lūdzu, pani, izdariet kristīgu pakalpojumu, izpušķojiet tā kunga namu, uzgleznojiet svēto jaunavu Apolēnu ar ciešanās saviebtu seju! Ja svētā mīlīgi smaidītu, ļaudis tik bijīgi nelūgtos.

Mēs apsolījāmies izpildīt šo lūgumu.

Mums ierādītajā istabā visu nakti nerimās apspiesti čuksti.

—    Būtu ļoti dīvaini, — tarkšķēja Klučka, — ja es, kas uzgleznoju Foksu un liku pārskatīties viņa saimniecei, ja es, kas uzgleznoju saimnieci un liku pārskatīties Foksam, nevarētu uzgleznot svēto jaunavu Apolēnu, kurai bendes izdauzījuši visus zobus, un neattēlotu viņas sejā moku pilnas ciešanas, kādas ir gandrīz visiem, kuri iet uz slimnīcu pie žēlsirdīgajiem brāļiem vai uz ambulanci, lai izrautu sāpošo zobu.

Ļaunākajā gadījumā, paurbināšu pats savu cauro zobu, lai sāk sāpēt, nostāšos pie spoguļa, tēlošu svēto Apolēnu un pats sevi uzgleznošu. Pēc tam būs tīrais nieks pārnest šo ciešanu izteiksmi uz svētās seju.

—    Viegli runāt, — es pasmīnēju. — Vai zini, ko tu esi pelnījis par savu stulbo plātīšanos, ka mēs izgleznojot baznīcas?

—   Nedraudi man, — Klučka mierīgi pārtrauca. — Vai zini, kā izgudroja riču?

—    Nē.

—    Cilvēks pamēģinaja un izgudroja, — Klpčka triumfējoši atbildēja. — Arī es pamēģināšu un uzgleznošu svēto jaunavu Apolēnu.

Jā, runāt bija viegli…

Nākamajā rītā mēs gājām apskatīt baznīcu un bezgalvaino svētbildi. Tā karājās krietni augstu, mēs pielikām kāpnes, nocēlām to un aiznesām uz savu istabu, kas nu bija pārvērsta par ateljē.

Divas dienas mēs jutāmies lieliski: labi ēdām, labi dzērām, smēķējām baznīckunga cigārus un prātojām, kā attēlot ciešanas svētās sejā.

Klučka «mēģināja», uzmetumi vairojās, bet visos svēta

Apolēna tik šķelmīgi smaidīja, ka es vai beidzos nost aiz smiekliem, jo augu dienu zvaigāju pilnā kaklā.

Trešās dienas pievakarē nelaimīgais Klučka murmināja:

—    Kaut sastaptu vienu cilvēku, kam sāpētu zobi! Es viņu nofotografētu un tad zīmētu pēc šā parauga.

Nelietis! Es gulēju pie vaļēja loga, un viņš nakti atvēra durvis, lai man no caurvēja sāktu sāpēt zobi. Par laimi, nekas tamlīdzīgs mani nepiemeklēja.

Ceturtajā dienā mēs paņēmām fotoaparātu un apstaigājām sādžu, cerēdami uzdurties kaut vienam uztūkušam vaigam. Viss veltīgi! Turklāt pie pusdienu galda baznīckungs ievaicājās:

—    Kā paniem veicas ar svēto Apolēnu?

—    Mati jau kārtībā, — Klučka atbildēja, — uzacis arī, drīz būs gatava. Vajag ne mazumu darba un pūļu, lai uzgleznotu izcilu un spožu mākslas darbu.

Piektā diena … Atkal nesekmīgas pūles atrast kādu, kam sāpētu zobi.

—    Te ir pārāk veselīgs apvidus, — Klučka gaudas.

Sestajā dienā viņš sāka lūgt mani, lai es mākslas vārdā izraujot sev ar knaiblēm vismaz vienu zobu; viņš mani tūliņ nofotografēšot.

Pienāca septītā diena. Agri no rīta Klučka devās parastajā gājienā uz virtuvi, lai iztaujātu saimnieci, kas gaidāms pusdienā. Viņš vienmēr atgriezās priecīgs un stāstīja par visiem paredzētajiem gardumiem, kas mūsu domas pilnīgi novirzīja no svētās Apolēnas. Sai septītajā dienā viņš ieskrēja istabā ar degošām acīm.

—    Zoss ar knedlikiem?! — es saucu.

—     Stulbenis! — Klučka attrauca. — Saimniecei sasāpējies zobs. Viņa staigā pa dārziņu un šausmīgi vaibstās. Paķer aparātu, bet labi ātri!

Līdzko mūsu rokās bija cietējas saimnieces fotogrāfija, tā darbs sāka naigi kustēties uz priekšu. Ciešanu izteiksme sejā bija taisni lieliska.

Astotajā dienā svētbilde bija gatava.

Mēs to nostādījām līdzās logam, paši atkāpāmies pie durvīm un priecājāmies, cik tā labi izdevusies.

Tobrīd durvis atvērās un ienāca baznīckungs. Viņš pameta acis visapkārt, ieraudzīja svētbildi un vispārējā klusumā pārmetoši sacīja:

—    Un jums, Marij, vēl vienmēr sāp zobs? Es taču jums teicu, ejiet uz Rožnovu, tur jums to izraus. Tā jums nekas labs neiznāks …

* * *

—    Kad baznīckungs atklāja, ka ir pārskatījies, — klusā balsī pabeidza stāstu Klučkas draugs, — tad viņš uzreiz pārvērtās par pagānu un sāka pavisam nekristīgā kārtā lādēties. Mēs nopratām, ka tagad pats labākais ir paķert savas mantiņas un taisīties, ka pazūd …

Kad mēs jau bijām drošā atstatumā no sādžas, Klučka mierīgi uzrunāja mani:

—    Tagad tu redzi, ka neesmu tevi apmānījis, stāstīdams par Foksu. Ja jau pats baznīckungs pārskatījās, kā tad lai nepārskatītos tāda muļķa radība!»

Jā, patiešām, Klučka ir otrais Apeless …

BECKOVAS KLOSTERĪ

Ar godātajiem Beckovas klostera mūkiem es iepazinos pirms četriem gadiem. Tie bija visai laipni franciskāņi, un man gribas pastāstīt, kā viņi mani uzņēma.

Beckovā pie Vāhas upes es ierados, meklēdams kumanu [9] pēctečus starp vietējiem iedzīvotājiem. Nav vajadzības stāstīt visus sīkumus: patiesība ir tā, ka ar šo ieganstu es iekļuvu klosterī. īsi sakot, es apvedu abatu ap stūri.

Pieklauvējis pie klostera vārtiem, es pasniedzu vizītkarti, kurai otrā pusē uzrakstīju: «Griežos pie Jums, Jūsu godība, sakarā ar kumaniem, kuru pēdas meklēju Vāhas apkārtnē.» Mazliet zemāk bija kautra piezīme: «Lūdzu naktsmājas un atļauju iepazīties ar klostera arhīvu.»

Paters, kas atdarīja vārtus, lūdza mani ienākt un aizgāja pieteikt apmeklētāju abatam Eizebijam.

Pēc brīža ieradās abats. Viņš sniedza man roku un apmulsis atzinās, ka par kumaniem viņam nekas neesot zināms (tas ir, zināms tikpat daudz kā man). Toties klostera arhīvs esot pilnīgi manā rīcībā. Klosterī es varot uzturēties, cik vien ilgi gribot. Tad viņš aizveda mani uz refektoriju, kur mūki spēlēja šahu.r

Abats iepazīstināja mani ar viņiem, un paters Liberāts ieveda mani istabiņā, kur pa vaļējo logu pavērās krāšņs skats uz Vāhu, un sacīja, norādot visapkārt:

—    Tas viss ir mūsu!

Tur pletās plaši, auglīgi līdzenumi, kuros tuvu un tālu zeltojās labība, tur bija zaļas pļavas, zili meži, un tas viss piederēja Beckovas franciskāņiem.

Paters stāstīja man par dieva svētību, viņa acis kvēloja sajūsmā, seja taukaini laistījās.

Tad viņš ieaicināja mani savā cellē, kur uz palodzēm smaržoja rozes un balzamīni, attaisīja šķirstiņu, izņēma sardīņu kārbiņu, atdarīja to un piedāvāja man. No otra šķirstiņa viņš izcēla pudeli konjaka.

Kādu laiku mēs malkojām konjaku, smēķējām cigārus un runājām par dažādām tēmām: par paliem, no kuriem klosterī bija veltīgi baidījušies, jo tos izdevies ar lūgšanām novērst, par skaisto vasaru, par bagātīgo ražu, kādu visuvarenajam dievam labpatīk šeit audzēt, par teicamo sienu un āboliņu …

Tad paters Liberāts uzveda mani zvanu tornī un, norādot uz ēku grupu lejā, paskaidroja, ka tie esot klostera staļļi četrsimt liellopiem un trīssimt cūkām, bet mazliet tālāk mājputnu ferma. Gabaliņu tālāk esot aitu kūtis četrsimt aitām un dziļāk mežā aploks, kur audzējot jaunos fazānus.

Klostera mežus apsargājot astoņi mežziņi ar diviem mežsargiem. Meža dzīvniekus tur pat saskaitīt nevarot: stirnas ar mazuļiem, brieži, zaķi, irbes un meža cūkas.

To visu jūsmīgi aprakstījis, laipnais paters Liberāts dievbijīgi salika rokas un izsaucās:

—i Liela ir tā kunga žēlastība!

Tikmēr mūs jau bija sākuši meklēt, lai aicinātu pie vakariņu galda.

Ap garo galdu sēdēja divpadsmit pateru. Un, kamēr mēs piecēlušies skaitījām īsu lūgšanu, lai žēlīgais dievs sūta mums labu ēstgribu, mūki jau sāka nest iekšā ēdienus.

Gods un slava klostera virtuvei! Visuvarenais dievs, pareizi virzīdams Beckovas klostera mūku pavāru roku, sūtīja mums savā bezgalīgajā labvēlībā vistas buljonu ar kārtīgi sagrieztiem šķilvīšiem un krūtiņām. Tad sekoja pudele madeiras un ar kastaņiem pildīts fazāns.

Dieva žēlsirdība izpaudās vēl uzskatāmāk, kad mums pasniedza jaunu zostiņu ar salātiem.*

Prieks mirdzēja pateru acīs, un pirms cepto foreļu pasniegšanas mēs vēlreiz pateicāmies žēlīgajam dievam. Foreles bija teicamas. Mēs pilnām novērtējām tā kunga neizsmeļamo laipnību, jo viņš bija radījis visus šos gardumus, lai Beckovas franciskāņiem būtu laba dzīve.

Dievs bija radījis arī vīnu. Un kāds vīns bija Beckovas klosterī! Tas bija tik lielisks, tik izcils, ka mēs nespējām vien dzert un glāzes pildīt.

Draudzīgās sarunās nemanot ritēja stundas. Mēs smēķējām cigārus, un abats jau sāka stāstīt jautrus notikumus.

Vārds pa vārdam, tad atsaucās paters Fortunāts un paters Liberāts un sāka mūs iepriecināt ar piparotām anekdotēm, turklāt vienmēr ar ievadu:

— Ir gan tā pasaule samaitāta, tur pat vārdu trūkst. Man to pastāstīja kučieris, kad braucu uz Trenčinas kanoniju, bet viņam šitās bezkaunības esot stāstījis kāds svešs pans. Bezdievis lietojis visādus neķītrus vārdus, bet saturs īsumā tāds…

Un tā tas turpinājās bez sava gala, šo to labakas uzskatāmības dēļ parādot ar žestiem. Tad mums ienesa visteicamāko konjaku. Saule jau cēlās augšup virs Trenčinas.

Velns zina, kāpēc, bet man negribējās gulēt. Kad godātie pateri jau izklīda pa savām cellēm, es izgāju no klostera un devos uz tīrumu pusi.

Pļavās jau kūsāja darbs. Rīta krēslā zemnieki pļāva sienu klostera lopiem. Mežmalā kāds večuks kapināja izkapti.

—    Dievs dod veselību! — viņš mani sveicināja.

—    Kā klājas? — es apvaicājos.

—     Ek, negribas gan grēkot, bet kā man var klāties? — večuks atbildēja. — Kā man var klāties? — viņš skumīgi atkārtoja. — Augu dienu leju sviedrus augstdzimušajiem klostera paniem, bet pani maksā man divdesmit kreicerus dienā bez uztura, un no tiem kreiceriem man vēl jāatskaita daļa pāvestam.

Viņš pārmeta krustu un atsāka kāpināt izkapti agrā rīta klusumā, kad migla vēl plīvoja virs Vāhas un Beckovas klosterī saldā miegā krāca divpadsmit franciskāņu.

NOTIKUMS CAGANKURENĀ

Mongolim Sakadžam no halhasu cilts Čagankurenā piederēja pieci kamieļi, divpadsmit zirgi, astoņpadsmit vērši un piecpadsmit auni. Viņam bija arī pašam savs dievs Uisontambu. Tas atradās jurtas priekšā staba galā. Dievs izskatījās pēc žūpas. Abās pusēs dievam bija novietoti divi mazāki elki ar izkārtām mēlēm par cieņas zīmi. Kādu dienu no ziemeļiem uzplūda liels ūdens un aiznesa dievu Uisontambu, divus kamieļus, trīs zirgus, piecus vēršus un četrus aunus.

Nu Sakadža palika bez dieva. Viņš gan tīri labi iztika bez tā, apēzdams pats bļodiņu sautētās prosas, ko parasti ik dienas ziedoja dievam. Agrāk to bija apēdis ubagotājs lama, Uisontambu kalpotājs, kurš staigāja apkārt pa jurtām, čiepdams dievam tam kungam prosu un turklāt baudīdams vispārēju cieņu.

Tolaik Čagankurenu apceļoja misionārs Pikē. Tērpies mongoļu gana drēbēs, ar dzeltenu bumbiņu virs cepures, viņš sludināja kafoļu ticibu Pagagolas upes ielejā, ciezdams lielas mokas, ko sagādāja kukaiņi, saukti «tu-lakci», tas ir, sarkanās utis, kuras viņu stipri apgrūtināja misionāra darbā.

Pie tam viņš ievāca no visiem, kam sjudināja jauno mācību, ne vien sapekas — rupja kaluma sīknaudu, bet arī veselām uncēm sudrabu, bez tam iemainīja sabuļu ādas un izpildīja Pekinas lieltirgotāju uzdevumā «jaočang-ti», tas ir, parādu izspiedēja pienākumus.

Par ienākumiem un lūgšanām viņš atpirka šīs zāļainās ielejas ganu parādus, uz ķeizara likumu pamata iedzīvojās procentos no procentiem un piekopa dažādas intrigas, kuras viņš labi prata savienot ar īsto ticību un rietumu pasaules lūgšanām.

Pašiem lielākajiem mongoļu tautas aplaupītājiem nebija izdevies izplēst no saviem upuriem vairāk par trīssimt procentu, bet godājamais Pikē izplēsa ne mazāk par piecsimt

procentu, bez parādrakstiem laizdams darbā ari jauno dievu, kam par godu un slavu skanēja sudraba gabali.

Pikē bija apbrīnojami daiļrunīgs. Ortušu zemē viņam bija uzbrukuši laupītāji. Godājamais Pikē ne vien pievērsa viņus kristīgajai ticībai, bet aptīrīja līdz pēdējai sapekai, pašrocīgi uzkārdams katram kaklā vara krustiņu. Kopš tā laika Ortušas laupītāji sāka uzbrukt karavānām jaunā dieva vārdā.

Kad vēlāk misionārs Pikē, pametis Pagagolas ieleju, ieradās halhasu zemē, viņa tirdznieciskās operācijas vairs tik labi neveicās. Viņš labprāt būtu atgriezies dienvidos, taču pārplūdusī upe šķīra viņu no šīs apsolītās zemes un spieda palikt apvidū, kur jau pirms viņa ierašanās valdīja sīva konkurence. Ķīniešu garīdznieki un Sokpomi lamas bija ievākuši nodevas par visu gadu uz priekšu, un nekur vairs nebija jurtas, kur būtu atrodama kaut viena sapeka. Tikai Hobilhanas ielejā, kas slēpās uzkalnos, vēl nebija parādījušies dieva Fo un dieva Samčimičebatu sūtņi. Te arī dzīvoja bez dieva palikušais Sakadža.

Kad godājamais Pikē ieradās šai ielejā, viesmīlīgais Sakadža ieaicināja viņu jurtā un pamieloja ar tēju un pelnos ceptiem auzu miltu plācenīšiem.

—    Lai dievs stāv tev klāt, — pateicās misionārs, remdinājis izsalkumu, — un lai dod tev laimi un mieru.

—    Man nav dieva, — Sakadža atbildēja. — Mans dievs Uisontambu aizpeldēja lielo lietavu laikā. Es pārdošu zirgu un nopirkšu Zilajā pilsētā jaunu dievu.

—    Mans dēls, — Pikē paskaidroja, — Uisontambu nebija īsts dievs, tāpēc ūdens viņu paņēma, jo visaugstākais, mūžīgais un visuvarenais dievs tā bija pavēlējis. Bez dieva tu nekādi nevari iztikt, tāpēc tu darīsi pareizi, ja viena zirga vietā pārdosi trīs un iegādāsies trejkārt varenāku dievu paV Uisontambu, jo tam mūžīgajam patīkami šādi upuri.

Un vēl ilgi tonakt, kamēr nakts putns juens klaigāja ezera malā, godājamais Pikē runāja ar Sakadžu par atteikšanos no šīs pasaules nīcīgajiem labumiem.

Kad rītausmā abi uzcēlās no kamieļvilnas paklājiem un Sakadža bija pielūdzis visvecāko, tas ir, sauli, Pikē atsāka sarunu:

Mīļais dēls, nakti tu man sacīji, ka pēc paliem tev vēl palikuši deviņi zirgi. Kāds tev labums no šiem deviņiem zirgiem, ja tev trūkst pazemības un tavā sirdī nemājo mīlestība uz vienīgo īsto dievu, kurš tev sūtījis savu zīmi un brīdinājumu

ar paliem, kas aiznesuši tavu neīsto dievu? Pat ja tev būtu tūkstoš zirgu, kāds no tiem labums, ja tā kunga žēlastība nav ar tevi? Tev ir tikai deviņi zirgi, taču pārdod tos, mans dēls, un atdod man saņemto sudrabu, un nealksti pēc nīcīgām bagātībām. Novērs savu sirdi no pasaulīgām mantām, pieķeries neredzamiem dārgumiem un posies ceļā ar saviem zirgiem. Es braukšu tev līdzi uz Zilo pilsētu un pats saņemšu naudu par zirgiem, lai pasargātu tevi no mantkāres grēka.

Kad viņi bija pārdevuši pilsētā zirgus, misionārs Pikē noglabāja saņemto naudu jostā, bet Sakadža pēc atgriešanās lūdza viņu uzlikt jaunu dievu staba galā.

— Vēl nav pienācis īstais laiks, mīļais dēls, — godājamais vīrs atbildēja. — Tu vēl esi miesīgo kārību varā, jo tev ir trīs kamieļi. Posies rīt ceļā, mīļais dēls, jo es tos kamieļus pārdošu, lai tava acs nemielojas pie viņiem un lai tava auss nepildās ar viņu soļu skaņām.

Un viņi pārdeva kamieļus Zilajā pilsētā, un Pikē, noglabādams sudrabu jostā, atbildēja uz Sakadžas jautājumu, vai nu viņam uzstādīšot dievu staba galā:

—    Met pie malas savu pārlieko ziņkāri, jo ar to var nokaitināt dievu. Zini, mīļais dēls, ka vēl nav pienācis īstais laiks, jo tu lielījies dzertuvē «Pie trim pilnībām», ka tev pieder trīspadsmit vērši. Arī visskaistākie vērši ir tikai zūdīšanās un dzīšanās pēc vēja. Tu apsargā tos stepē un nerimis ilgojies, kaut tie barotos un labi justos. Tavā sirdī snauž tik daudz zemisku dziņu, ka tev nepieciešams nožēlot savus grēkus. Nožēla samierinās tevi ar dievu. Neliec savas cerības uz šīs zemes lietām, mīļais dēls, un pārdod savus vēršus, jo tas, kas turas ar īstu mīlestību pie dieva, ir vienaldzīgs pret pasaulīgiem priekiem.

Vēršus pārdeva, un Sakadžam palika tikai vienpadsmit aunu.

—                  Es tevi nokristīšu, mīļais dēls, — Pikē svinīgi noteica,

—    un, kad būsim apēduši tos vienpadsmit aunus, tad došos tālāk sludināt īsto ticību.

Viņš nokristīja Sakadžu, un abi mielojās ar aunu gaļu un runāja par jauno ticību.

—     Svētais vīrs, — Sakadža kādu dienu sacīja, norādīdams uz koka krustu, ko Pikē bija pagatavojis pēc kristīšanas un uzstādījis staba galā, — tu saki, ka tā esot tikai zīme, ko tu, kā dieva sūtnis, esi uzlicis uz šā staba. Es esmu liels grēcinieks, un man nepietiek ar šiem diviem krustīm sasistajiem dēļiem. Es tevi lūdzu, paliec pie manis vienmēr kā dieva sūtnis, lai manā mājā būtu krietni daudz šīs jaunās ticības.

—    Tas nav iespējams, mans dēls, jo dienvidos Hiahopo un Ufutjenas zemēm līdz šim laupīts prieks baudīt īsto ticību.

—    Es nevaru dzīvot bez tevis, svētais tēv, — Sakadža apbēdināts atbildēja. — Man nepietiek tikai ar dievu staba galā, man gribas, lai tu man vienmēr būtu blakus kā viņa sūtnis.

Kad godājamais Pikē nakti iemiga, dievbijīgāks Sakadža nožņaudza viņu un apraka jurtas priekšā zem staba ar jaunās ticības zīmi — tās ticības, kas bija apstarojusi viņa dvēseli. Misionāra jostā viņš atrada piecreiz vairāk sudraba, nekā godājamais Pikē bija ieņēmis par Sakadžas kamieļiem, zirgiem un vēršiem. Un katrai uncei šā sudraba bija dieva svētība.

Dievbijīgais Sakadža nopirka piecreiz vairāk kamieļu, zirgu un citu mājlopu, nekā viņam piederēja pirms godājamā Pikē ierašanās, mierīgi sēdēja pie staba, zem kura bija apracis dieva sūtni, lai tas vienmēr būtu pie rokas, kļuva aizvien resnāks jaunās ticības ietekmē un kāva utis, ko agrāk nebija darījis, ticēdams dvēseļu pārceļošanai.

Tikai vienu viņam neizdevās noskaidrot, proti, kāpēc tas misionārs, kas viņu apmeklēja gadu pēc Pikē aprakšanas zem staba, tik ātri aizauļoja uz dienvidiem, kad Sakadža, priekā starodams, apsveica viņu ar vārdiem:

—    Svētais vīrs uzklausi manu lūgšanu un ienāc manā jurtā. Redzi, zem šā staba man jau ir aprakts viens dieva sūtnis.

Svētais virs nesaprata šo kolekcionāra kaislību, ko dievbijīgajam Sakadžam bija iedvesusi pieķeršanās dievam, un izlikās neko nedzirdam, bet Sakadžam neizdevās nocelt viņu no zirga ar lodi.

Tā Sakadžam bija jāapmierinās ar vienu pašu dieva sūtni.

DZĪVNIEKI UN BRĪNUMI

Veltīts avīzes «Čehs» 1 redaktoriem

'1 Čehu klerikālu galvenais preses orgāns.

Kā rakstīts baznīcas tēvu grāmatās, tad agrāk notikuši daudzi brīnumi. Sie brīnumi sevišķi ievērojami ar to, ka tanīs liela loma piekrīt dzīvniekiem. Es šeit gribu ar dažiem piemēriem parādīt krietnajiem ticīgajiem, kādi bijuši šie brīnumi un cik cieši daudzu svēto vīru dzīve bijusi saistīta ar dzīvniekiem. Tie patiesi ir apbrīnojami notikumi, kas pilda ticīgo sirdis ar dziļu izbrīnu un sajūsmu. Šie brīnumi atrodas ārpus visiem līdz šim zināmajiem dabas likumiem un noder par spilgtu pierādījumu tam, ko iespēj dieva bijāšanas pilna fantāzija. Kas neticēs zemāk minētajam, tas ir neglābjami pazudis cilvēks.

MARCIĀNS UN ČŪSKAS

Kādu dienu, kad svētais Marciāns sēdēja kopā ar savu mācekli svēto Eizebiju, viņiem tuvojās milzīgs bars briesmīgu čūsku. Eizebijs gribēja bēgt, bet Marciāns drošināja viņu, sacīdams:

— Paļaujies uz dievu!,

Pie šiem vārdiem čūskas pārvērtās pīšļos un putekļos, ko vējš iznēsāja uz visām pusēm. Un tas notika trešajā gadsimtā pēc Kristus dzimšanas.

ROMDDIJS UN LĀCIS

Grāmatā «Bavaria sancta» («Svētā Bavārija») rakstīts sekojošais: Svētais vientuļnieks Romedijs gribējis doties ceļā, kā to darījis ne vienu reizi vien, pie dieva izredzētā Vigilija,

sava drauga, kurš dzīvojis Triestā. Dievbijīgais vientuļnieks uzsēdies uz ēzeļa un jājis pāri kalniem un lejām. Kad viņš nokāpis no ēzeļa un palaidis to ganīties, pēkšņi no biezokņa izskrējis lācis un uz vietas aprijis nabaga ēzeli. Romedijs bezbailīgi piegājis pie lāča un pavēlējis tam pacelt no zemes ēzeļa apaušus un uzmaukt sev galvā. Lācis, aiz bailēm trīcēdams, izpildījis svētā vīra pavēli. Romedijs uzsēdies lācim mugurā un tā nojājis līdz pašai Triestai, kurā ieradās 7. jūnija dienā 520. gadā pēc Kristus dzimšanas.

SVĒTA TEODORA UN NlLAS KROKODILS

Svētajai Teodorai, kas dzīvoja Ēģiptē, Aleksandrijas pilsētā, vajadzēja kļūt par bagāta pagāna sievu. Kā paglābties no grēka? Viņa aizbēga no mājām un noslēpās klosterī, pārģērbusies vīriešu drēbēs. Dzīvojot starp mūkiem, viņai nācās cīnīties ar visādiem kārdinājumiem, bet viņa tos vienmēr uzveica. Netālu no klostera bija dīķis, no kura mūki smēla ūdeni. Šai dīķī bija iemājojis briesmīgs Nīlas krokodils, kas mēdza ieraut nabaga mūkus ūdeni un aprīt. Svētā Teodora nolēma uzveikt krokodilu ar dieva vārdu un kādā jaukā dienā devās viena uz dīķi, nevērojot mūku gaudas un vaimanas. Krokodils, ieraudzījis cilvēku, izrāpās no dīķa un dzīrās aprīt atnācēju. Svētā Teodora, pārmetusi krusta zīmi, bezbailīgi tuvojās nezvēram, teikdama:

—    Ej ūdenī un nedari vairs nevienam ļaunu!

Krokodils tā pārbijās, ka pa galvu pa kaklu iedrāzās dīķī un drīz vien noslīka ūdenī.

SVĒTĀS URSULAS GALVA UN GUZAINAIS BALODIS

Ilgi nebija atrodama svētās mocekles Ursulas galva, kamēr beidzot aiz dieva žēlastības notika sekojošais: svētais Kumberts, Ķelnes bīskaps, kurš nodarbojās ar mocekles galvas meklēšanu, sēdēja noskumis savā istabā. Te pēkšņi pa vaļējo logu ielidoja guzains balodis ar pergamentu knābī. Viņš iemeta pergamentu klēpī pārsteigtajam bīskapam, kurš lasīja: «Mia caput in ecclesia Bambercis, dexlia pars. Sanda Ursula.» («Mana galva atrodas Bambergas katedrālē, labējā jomā. Svētā Ursula.») Sekojot svētās Ursulas norādījumam, bīskaps devās uz Bambergu un tur patiešām atrada viņas galvu, kura tagad glabājas Ķelnes katedrālē. Arī pergamentu es tur redzēju, un tas ir rakstīts ar sievietes roku.

Katedrālē ir pat izbāzts guzainais balodis, kurš saglabājies no septītā gadsimta pēc Kristus dzimšanas. Bet pats lielākais brīnums ir tas, ka uz pergamenta uzskrīpātais ziņojums rakstīts ar alizarīna tinti, kura tolaik vēl nebija izgudrota.

BĪSKAPS korbiāns UN ĒRGLIS

Kad svētais Korbiāns ar savu svītu ceļoja pa Itāliju, pavadonis nevarēja atrast ne kumosiņa gaļas, lai ceļinieki varētu iestiprināties. Kad viņi sāka kurnēt, Korbiāns sacīja:

—                  Gan redzēsiet, ka dievs tas kungs atsūtīs mums barību no debesīm.

Līdzko viņš bija izteicis šos vārdus, te visi ieraudzīja, ka virs viņu galvām paceļas ērglis, turēdams nagos jēru. Ērglis, atlaidis jēru, iemeta to tieši ceļinieku bara vidū. Pēc svētā Korbiāna vārdiem, jēram pie kājas bijusi piesieta kulīte ar sāli un garšvielām, kas nepieciešamas sulīga cepeša pagatavošanai.

VIENTUĻNIEKS GUTLAHS UN BEZDELĪGAS

Vientuļniekam Gutlaham tuksnesī kavēja laiku bezdelīgas, kuras laidelējās pāri viņa sirmajiem matiem. Šis svētais vīrs pārtika vienīgi no saknēm. Kādu gadu uznāca drausmīgs sausums. Gutlahs daudzas dienas no vietas nevarēja sameklēt nevienas ēdamas saknītes un bija tuvu bada nāvei. Klejodams pa tuksnesi, viņš izdzirdēja balsi no augšas, kas teica:

—    Ej uz mājām, ej uz mājām!

Gutlahs paklausīja un atrada savā būdā uz galda lielu trauku, kurā bija vesels ducis pildītu ceptu bezdelīgu. Tās bija viņam pazīstamās bezdelīgas; pēc dieva gribas tās bija sevi pildījušas un izcepušas.

SVĒTAIS SOLA UN SKUDRAS

Magnuss Johams grāmatā «Bavaria sarieta» stāsta par brīnumaino svētā Solās spēku, ko pierāda ar šādu jauku piemēru. Svētais Sola, reiz nonācis mežā, kur viņam uzkrituši divi vilki. Svētajam nav bijis nekāda ieroča, vienīgi stipra ticība dievam, un raugi — viņš dieva vārdā pavēlējis meža skudrām, lai tās nāk viņam palīgā. Tās ar prieku paklausījušas un tik nadzīgi metušās vilkiem virsū, ka tie aizbēguši.

KONRADS UN ZIRNEKLIS

Veca desmitā gadsimta hronika pauž ne mazāk apbrīnojamu notikumu no svētā bīskapa Konrādā dzīves. Šis bīskaps dzīvojis Konstancē Šveices zemē. Kad minētais bīskaps, baudīdams svēto vakarēdienu, grasījies dzert vīnu, kas svētajā mistērijā pārvērties par Kristus asinīm, no velves vīna kausā pēkšņi iekritis zirneklis. Bīskaps varonīgi izdzēris vīnu ar visu zirnekli. Tālāk hronikā teikts: «Un iznāca zirneklītis otrā dienā no bīskapa miesām, un tas notika, Bavārijas kūrfirstam un daudziem baznīcas tēviem klāt esot, kuri skaļi gavilēja, tādu brīnumu redzēdami.»

Šo zirnekli sargāja un baroja līdz tā pēdējai stundiņai.

Šis notikums iemūžināts ar nemākulīga, bet toties jo dievbijīgāka kokgriezēja roku. Kokgriezums atrodas Bāzeles katedrālē. Bīskapa miesas pakaļējo daļu brīnuma īstenošanās mirklī apspīd svētais oreols …

«čeha» lasītājs un ēzelis

Kāds dievbijīgs katolis, ķesteris un procesiju vadītājs, saticis netālu no Svētā kalna ateistu, kurš sācis par viņu ņirgāties. Dievticīgais vīrs pacēlis acis augšup, un tai pašā mirklī ateists pārvērties par ēzeli. Ķesteris karsti pateicies* dievam, bet tad viņam kļuvis žēl, ka cilvēks tā uzreiz pārvērties par lopiņu. Viņš atkal piesaucis dievu, un ēzelis pārverties par cilvēku, kurš pēc dažiem mēnešiem kļuvis par «Čeha» redakcijas locekli.

CĪŅA PAR DVĒSELĒM

I

Ksendzs Mihaleics bija svēts vīrs ar trimtūkstoš kronām gada ienākumu, neskaitot dažādus cita veida pienesumus, ko gādāja Brīvsētu draudzei pieskaitītās astoņas sādžiņas. Tās bija izkaisītas pa visa apvidus kalniem un mežiem, un tanīs dzīvoja galvenokārt meža cirtēji, kuri ieradās Brīvsētās tikai reizi pa trim mēnešiem, lai apmeklētu dievnamu. Toties tad viņi lūdza dievu jo dedzīgi par veselu ceturksni uz priekšu, sūdzēja grēkus, zemodamies dieva priekšā, un svētlaimīgās bailēs baudīja svēto vakariņu. Tad visi devās uz Vakarkrogu iepretī mācītāja mājai, un tur viņiem pamazām atraisījās mēles. Atbrīvoti no grēkiem un garā pacilāti ar svētā vakariņa mistēriju, meža cirtēji kļuva varen līksmi, un šī līksmība bija pāri par Brīvsētu ciema iemītnieku spēkiem.

Tad Vakarkrogā sākās plūkšanās starp ielejas un astoņu kalnu sādžiņu iemītniekiem, jo pēdējie jutās kā varoņi, nokratījuši trijos mēnešos uzkrātos grēkus. Beidzot meža cirtēji, nodarījuši zaudējumus gan krogam, gan vietējo ciema ļaužu galvām, ar savelētām mugurām, apkrāvušies ar jauniem grēkiem, devās atpakaļ uz saviem mežainajiem kalniem, un Brīvsētu ciemā uz trim mēnešiem atkal iemājoja miers.

Pēc minētā laika kalnu nogāzēs atkal parādījās gari, smagnēji augumi; meža cirtēji, apkrāvušies ar jauniem grēkiem, piepildīja baznīcu, un viņu grandošās balsis bija dzirdamas pat uz ciema tirgus laukuma. Kad viņi korī skaitīja «Mūsu tēvs», tā vien šķita, ka viņi saaurotos savos kalnos: «Ko tu tēs?» Kā pērkona grāvieni skanēja nožēlnieku gaudas, kad ksendzs Mihaleics, uzkāpis koka kancelē, izgāza pār viņu galvām kādu no astoņām svētrunām, ar kurām viņš vajāja visu deviņu apdzīvoto vietu ticīgos.

Taču viņa draudi bija veltīgi. Tiesa, vienam otram noritēja pār iedegušo vaigu aizkustinājuma un dievbijības asara,

taču, nožēlojis grēkus, tāds kalnu šķeista tomēr devās izplūkties uz krogu.

Kautiņa laikā ksendzs Mihaleics ieslēdzās savā istabā, kuras logs bija kroga pusē, un, paslēpies aiz priekškara, vēroja savus draudzes locekļus un rūpigi atzīmēja kabatas grāmatiņā sodus par viņu varoņdarbiem:

—    Bočanam — 40 tēvreizes, Krišpinam — 20. Paskat, Antonlns Dlouhijs uzkritis pašam stārastam, — dabūsi 50 tēvreizes, un neatlaidīšu nevienu «āmen»! Un tev, Černouh, mācība, — nelien plūkties, tad paliksi ar veselu ādu; uzlikšu tev 15 «Sveicināta».

Tā tas bija iegājies; ksendzs Mihaleics pēc labākās sirdsapziņas pierakstīja vainīgos meža cirtējus, un pēc trim mēnešiem, nākamajā grēksūdzē, katrs kalnietis saņēma īpašu lapiņu, kur bija uzrakstīts uzliktais baznīcas sods.

Viss ritēja glīti un jauki, grēcinieki cits pēc cita nometās ceļos uz soliņa pie vecā, ķirmjiem sagrauztā biktskrēsla un žēlīgā balsī gaudās:

—    Atzīstos visuvarenajam dievam un jums, godātais tēv, ka pēc svētā vakariņa saņemšanas tiku plūcies Vakarkrogā.

Tas bija galvenais grēks, tad sekoja vesela virkne sīkāku, visiem vienādu apgrēcību: nelietīgi velti valkājis tā kunga vārdu, gānījies un lādējies, kāds bezdievīgs vārds gadījies uz mēles, ievilcis «vienu otru pagalīti no kunga meža», izlicis «vienu otru cilpiņu grēcīgos nolūkos».

Piecpadsmit gadu no vietas pa četras reizes gadā atkārtojās viens un tas pats, un tikai vienu reizi Bočans izlaida grēksūdzē «cilpiņas grēcīgos nolūkos». Ksendzs Mihaleics ar lēnīgu pārmetumu atgādināja nožēlniekam:

—    Bet cilpiņas, cilpiņas, Bočan!

—    Ek, jūsu godība, — Bočans atbildēja, — šo r^izīti nekas tāds nesanāca. Kāds maitas gabals nozaga manas stieples un braukt uz pilsētu pēc jaunām nebija vaļas. Pie mums, jūsu godība, zaglis zagļa galā.

Tas bija vienīgais gadījums, kad kāds kalnietis izlaida vienu grēku savā uzskaitē, bet jau nākamajā grēksūdzē Bočans nekur neatkāpās no ierastās formas, un panam ksendzam par apmierinājumu pienāca kārta arī «cilpiņām grēcīgos nolūkos», kuras tika pieminētas žēlabainā balsī.

Tiešām jāsaka «panam ksendzam par apmierinājumu», jo viņš mīlēja šos tūļīgos vīrus no kalnu sādžām un zināja pēc pieredzes: ja cilpas jau izsvītrotas no programmas, tad grēcinieks panīkst miesā un garā un ilgi vairs negrēkos šai pasaulē. Lai to zinātu, bija nepieciešama dvēseļu gana piecpadsmit gadu ilgā prakse. Sākumā pazūd «cilpiņas», pēc tam vairs nepiemin «pagalītes», pēc dievkalpojuma grēcinieks vairs neiegriežas krogā, ļļjet, smagi cilādams kājas, kāpj uz savu būdu mežiem apaugušajos kalnos. Un, kad mežinieka sieva atskrien uz mācītāja mājām vaimanādama, ka vīrs vakar visu dienu nav pieminējis ne velnu, ne pekli, tad pans ksendzs, pasaucis ķesteri, nekavēdamies devās kalnos, lai sastaptu nabagu vēl pie dzīvības un izdarītu pēdējo svaidīšanu.

Piecpadsmit gadu laikā ksendzs Mihaleics bija sapratis, ka viņa draudzes locekļus mežiniekus neizlabos ne visdedzīgākās svētrunas, ne visizjustākās pamācības. To apzinājās arī viņi paši pat pēc nezin cik karstām nožēlas asarām.

Sākumā ksendzs pūlējās viņiem ieskaidrot, kas ir laba un sirsnīga apņemšanās negrēkot; kad viņš to bija daiļrunīgi izklāstījis, Černkovas Valoušeks viņam atbildēja:

—    Ek, jūsu godība, atstāsim to labo un sirsnīgo apņemšanos tiem jaunajiem; mums, ja tā ies tālāk, tik un tā pietrūks zvēru, ko ķert, un labi, ja cilpās iepīsies kāds zaķis uz augstiem svētkiem.

Jau pirms desmit gadiem Hudomels, sniegdams ksendzam roku, bija atzinies, cik nu vaļsirdīgi vien spēja:

—    Mēs, jūsu godība, vairs nevaram izlaboties, tik un tā velni ceps mūs uz iesma. Lai tad notiek dieva prāts.

Tā pans ksendzs pamazām pierada pie visa. Kalnos aiz Černkovas-iviņam bija Vilku lejā savs mežiņš, un reiz grēksūdzē Pavličeks sacīja:

—    Un tad, jūsu godība, vienu otru pagalīti no kungu meža un vēl no tā mežiņa, no jūsējā, cienīgstē,ys, arī tādu nieku. . . Tagad taču bija tik traki auksta ziema. Nu, tad es arī nolaidu četras eglītes jūsu mežiņā un pie katras noskaitīju par jums tēvreizi. Un tad man novēlās kā slogs un tik viegli kļuva ap sirdi, ka es nolaidu vēl trīs.

Par kungu meža «pagalītēm» ksendzs nosodīja nožēlnieku ar 10 tēvreizēm, bet par baznīcas meža postīšanu ar 30, turklāt vēl pamācīdams, ka mācītājs ir dieva pārstāvis zemes virsū un zagt kokus viņa mežā ir tas pats, kas nocirst pašam dievam piederošas egles.

Ksendzs tagad centās panākt, lai patronāts apmaina viņam tālīno meža gabalu pret tuvāku līdzās Brīvsētu ciemam, taču pēc daudziem veltīgiem lūgumiem atmeta ar roku un samierinājās ar to, ka viņu apzog un turklāt vēl zaglis apzinās, ka apzog pašu dievu to kungu.

Šādu grēcinieku vidu dzīvodams, ksendzs Mihaleics ar laiku atteicās no cerībām izlabot šos cilvēkus, jo ikreiz, sastapdams kādu un ielaizdamies sarunās, viņš vienmēr dzirdēja bezcerīgu nopūtu pavadītus vārdus:

—    Ak cienīgstēvs, es gan domāju, ka mums nekas nevar līdzēt. Mēs jau grēcinieki esam un grēcinieki paliksim.

Šie vārdi skanēja tik izjusti, ka pēc piecpadsmit gadu ilgas cīņas ar savu kalniešu moral insanity [10] ksendzs nolika pie malas kabatas grāmatiņu, pārstāja sodīt vainīgos ar tēvreizēm un gluži mehāniski ik pa trim mēnešiem noskandēja stereotipas svētrunas par grēku un tā sekām; no viņa runām izzuda jauno dienu gleznainums, un viņš iedegās tikai tais gadījumos, ja kāds Povondra ar ebreju sīkbodnieka neatlaidību gribēja nokaulēt uzlikto tēvreižu skaitu uz pusi:

—    Jūsu godība, lai paliek piecpadsmit tēvreižu. Man jau sešpadsmitā nenāks vairs no sirds un pie trīsdesmitās es jutīšos kā uzņēmies nāves grēku uz savas dvēseles. Tas ir jau izmēģināts, jūsu godiba: no piecpadsmitās līdz trīsdesmitajai es noberu kā zirņus, un man no tā ne silts, ne auksts.

Beidzot ksendzs Mihaleics aprada arī ar to un pat nestrīdējās ar Bočanu, kad tas apgalvoja, ka žēlīgais dievs atlaižot visus grēkus jau pēc trešās tēvreizes!, jo dievs mīlot trīsvienību, un pārējais tiekot skaitīts par tukšu.

Ksendzs jutās noguris šai cīņā par savas kalniešu draudzes dvēseļu glābšanu, un, kad vienā jaukā diena Korženkovas Marešs uz jautājumu, kas viņam par grēkiem, žēlabaini atbildēja: «Tie paši parastie, jūsu godiba,» — viņš pat neiedziļinājās sīkumos un stoiķa mierā atlaida grēkus ljez kādām pamācībām, un butu aizmirsis uzlikt arī baznīcas sodu, ja Marešs nebūtu atgādinājis:

—    Un tēvreizes arī, kā parasts, jūsu godība?

Dažreiz gan vēl ksendzs Mihaleics juta uzplūstam agrāko enerģiju, ar kādu viņš bija uzsācis savu darbību Brīvsētu ciemā, un viņš kārtējās mežinieku ierašanās priekšvakarā atšķīra kādu vecu «Sludinātāju», lai smeltos materiālu dedzīgai svētrunai, kas spētu atgriezt grēcīgās dvēseles, bet tad, paskatījies uz kalnu grēdām, tikpat nesatricināmām kā meža cirtēju principi, nometa «Sludinātāju» uz galda un mierīgi devas uz krogu spēlēt kārtis.

Tā viņš atkāpās uz visas līnijas. Grēcinieki, redzēdami viņa padošanos liktenim, pamazām sāka slēpt savus grēkus. Pakāpeniski tika piemirsta te «viena otra pagalīte», te «cilpiņas grēcīgos nolūkos», te dieva zaimošana, lādēšanās un plūkšanās Vakarkrogā, līdz kādā jaukā dienā Kalnu Bourovas Zāmečničeks parasto formulu «Atzīstos visuvarenajam dievam un jums, godātais tēv …» lepni noslēdza ar vārdiem:

—    Ka esmu šķīsts kā lilija, jūsu godība.

To pašu dienu satriektais mācītājs nosūtīja konsistorijai lūgumu, lai viņam dod par palīgu enerģisku kapelānu.

II

Enerģisko kapelānu sauca par Milleru. Viņš bija izdēdējis kā tie askēti, kuri dievam par godu stāvējuši uz staba veselu nedēļu bez ēšanas. Pēc bālās sejas viņa gadus uzminēt nevarēja, bet tās stingrie, dzestrie panti liecināja, ka šā cilvēka vīra gadi pagājuši bez jebkāda prieka. Viņa acis nestaroja dievišķā aizgrābtībā. Pat vislielākajos iekaismes brīžos tās atgādināja ūdeņaino, pelēko viru, ko semināristiem pasniedz gavēnī. Turklāt viņš runāja saraustīti — pa balsieniem, kas izklausījās pēc, baznīcas aramejiešu valodas.

Enerģiskais kapelāns stostījās. Ksendzs Mihaleics apstulba, saņēmis tādu dāvanu no cildenās konsistorijas, bet viņa māsa, saimniecības vadītāja, nostaigāja visu pirmo dienu, kā galvu pazaudējusi. Tūliņ pēc atbraukšanas enerģiskais kapelāns, stostīdamies vairāk nekā divas stundas, pastāstīja, ka divus gadus nostrādājis par misionāru Portsaīdā, kur atgriezis «vie-vievienu mu-mu-mull-lu». Pēc šiem varoņdarbiem viņš ieradies Morāvijā un astoņus gadus bijis par kapelānu Tišnovā, kur e-e-ener-ģi-ģiski i-i-izss-skaud-dis kā-kā-kārtis, un beidzot atsūtīts uz šejieni.

Pie vakariņu galda ksendzs Mihaleics, ik pēc mirkļa nopūzdamies, iepazīstināja kapelānu ar saviem vietējo ļaužu novērojumiem piecpadsmit gadu ilgajā darbā, un enerģiskais kapelāns, gremodams maizes kumosu, atbīdīja šķīvi ar žāvētu gaļu un teica:

—    E-es ga-ga-ļu nnn-ne-ēdu, un e-es ttto vi-visssu i-iizss62

skau-d-dīšu. G-griez-zI-ššos p-pie v-viņu d-d-dvē-ssel-lēm, a-aapgaiss-mo-ššu v-viņus a-ar ssv-svētu ga-garu.

Tad viņš pacēla pret griestiem ūdeņainās acis un, blenzdams uz āķi, kurā karājās lampa, pravietiski nobeidza:

—    E-e-es v-vviņus a-a-at-grrrie-zi-ššu!

Ksendzs aizgāja spēlēt kārtis, bet enerģiskais kapelāns kapelā ķērās pie lūgsnu grāmatas.

Velns zina kā tas gadījās, bet jau otrajā dienā, kad enerģiskais kapelāns soļoja pa mežu ar svētajiem rakstiem padusē, aiz muguras krūmos atskanēja bērna balss:

—    Atgriezis mu-mull-lu-u!

Aiz kokiem pavīdēja zēna augums; zēns aurodams aizdrāzās uz kapsētas pusi.

—    S-s-slikta a-a-audz-dz-dzinā-ššana, — noteica enerģiskais kapelāns un, atsēdies uz celma, sāka sacerēt jautājumus nožēlniekiem: «Vai esat atnācis uz grēksūdzi, vajadzīgā veidā sagatavojies un noskaņots? Vai neesat noslēpis kādu grēku? Vai esat izcietis baznīcas sodu? Vai esat pārdomājis saņemtos brīdinājumus un pamācības? Vai neesat apgrēkojies vēl pēc tam?» Te enerģiskais kapelāns paskatījās uz kalniem un, padraudēdams tiem ar dūri, izsaucās:

—    E-e-es vviņiem pa-papr-rā-dīšš-šu!

Pēc nedēļas pa visiem kalniem jau izplatījās ziņa, ka «jaunais cienīgstēvs atgriezis mu-mull-lu». Bočans, kurš tolaik kopā ar Fanfuliku cirta priedes aiz Babas, sacīja:

—    Viņš varen labi strādājot ar mēli: pērnos ziemsvētkos Morāvijā sācis vilkt «Mums ir dzimis Jēzus Krists» un šinīs ziemsvētkos pie mums pieliks «āmen».

—    Dzird, ka šis griboL uzvest mūs uz īstenā ceļa, — Fanfuliks nicinoši nospļāvās.

—    Lai dara, kas viņam iemācīts, — Bočans miermīlīgi atsaucās. — Ar mums tas viss par velti.

Un Hudomels sarunā ar Cernkovas Valoušeku piemetināja:

—    Nu, ja musu vecais cienīgstēvs neatradināja mūs no grēkiem, tad kur nu šis «atgriezis mu-mull-lu»!

Kalnos nostiprinājās neizskaužama pārliecība, ka negaidītā kapelāna ierašanās Brīvsētu draudzē aizskar mežinieku sensenās tiesības. Tāpēc koku zagšana auga augumā.

Kad par to uzzināja enerģiskais kapelāns, tad pārliecināts izsaucās: — E-e-es vviņus a-a-at-grriez-zīšu! — un iegremdējās teoloģiskos sacerējumos.

Tomēr nožēlnieki meža vīri nepadevās. Viņi aizkustināti

noklausījās stundu garo svētrunu, kurā. kapelāns dedzīgi un pārliecināti iegalvoja, ka «t-t-tūkssstoši jau t-t-tik-kuši nol-11lādēti» un ka viņus gaida tas pats, sērīgi locīja galvas par piekrišanas zīmi,, ar nevainīgiem ģīmjiem ieradās pie grēksūdzes un paziņoja, ka viņi tikpat tīri no grēkiem kā Zāmečničeks no Kalnu Bourovas.

Kapelāns stostīdamies liedza grēku atlaidi un biedēja ar mūžīgo sodu; caur režģoto lodziņu skanēja:

—     B-bet ma-ma-malka? Ci-cilpas? Nep-piem-mirstiet p-par p-p-pekli!

Tūliņ nekavējoties atskanēja nevainīga un enerģiska atbilde:

—    Nekādas malkas, nekādu cilpu, jaunais cienīgstēvs!

Pie tam dažam nožēlniekam jau bija kabatā tiesas pavēste, un pēc pāris dienām viņam bija jāstājas laicīgās tiesas priekšā, bet viņš noliedza «pagalītes» un «cilpiņas», rādīdams eņģeļa un mocekļa šķīsto seju, pilnīgi skaidri apzinādamies, ka no mūžīgās pazušanas viņu nekas nevar glābt.

—    Tas viss par tukšu, — mežinieki savā starpā runāja.

—    Ij pats arhibīskaps mums neko nevar palīdzēt, kur nu tāds «atgriezis mu-mull-lu».

III

Divus gadus ilga enerģiskā kapelāna cīņa par kalniešu dvēselēm par lielu gandarījumu panam ksendzam Mihaleicam. Nopelniem bagātais kapelāns veltīgi nopūlējās, lai iedvestu savam ganāmpulkam kaut jel kādu priekšstatu par morālu atbildību. Bočans, sastapis kalnos panu Mihaleicu, izsacīja viņam visu draudzes locekļu domas:

—    Tas nav lāgā, jūsu godība. Mums pie saviem grēkiem jāpaliek. Godīgums, tas labi der bagātajiem, bet mūsu vidū vēl neviens kārtīgs cilvēks nav piedzimis.

—    Bet kāpēc jūs nenožēlojat grēkus, Bočan?

—    Nožēlojam, jūsu godība, nožēlojam, bet viņš taču grib mūs atgriezt, un jūsu godība labi zina, kas mēs par grēkagabaliem. Kaut jel jaunais cienīgstēvs nebūtu tik daudz runājis par to mūžīgo pazušanu; jūsu godība mums allažīn tik jauki izstāstīja, ka mus velni malstīs, bet ne par kādu pazušanu nebija runas! Lai tā mūžīgā pazušana paliek bagātajiem, mums, nabagiem, pietiks ar tiem pašiem sēra un piķa katliem. Un, kaut jel viņš, tas jaunais cienīgstēvs, nedraudētu mums, ka nedrīkst plūkties, nedrīkst nagus palaist vai klamāties. Ticat vai ne, bet viņš te vēl nav paguvis ne apsildīties, kad jau sāk mums visu aizliegt.

Bočans atvilka elpu un, mīļi lūkodamies ksendzā Mihaleicā, aizkustinošā vaļsirdībā turpināja:

—    Re, jūs bijāt pavisam cits cilvēks, jūsu godība, jums ir no tiesas laba sirds. Jūs tais piecpadsmit gados ne reizi mums neteicāt: «Uz priekšu tā vairs nedariet!» Jūs pārmetāt tikai vecos grēkus, bet no tā, ko mēs darīsim pēc grēksūdzes, mūs nebrīdinājāt.

Pēc tādas atzīšanās ksendzs Mihaleics bez spēka noslīga uz izgāzta koka. Pārāk pēkšņi tika atklāta šī bēdīgā patiesība.

Viņš atcerējās, ka patiesi visos piecpadsmit gados ne reizi nav brīdinājis draudzes locekļus no jaunām apgrēcībām. Viņš sagrauzts vērās debesīs, kamēr Bočans vaļsirdīgi runāja tālāk:

—     Tādi jau mēs esam laisti šai pasaulē. Mums tas mūžs uzlikts kā tādas klaušas. Padarām darāmo, atnākam un nogaužamies: tā un tā, esam ievilkuši vienu otru kociņu kunga mežā, esam plūkušies un lādējušies; jūsu godība liek mums to no sirds nožēlot, mēs nožēlojam, krītam ceļos un lūdzam: «Kungs, piedod mums, grēciniekiem.» Bet par to, ko mēs pēc tam pastrādāsim, jūs neko neteicāt, un tēvreizes — tās jau ikviens ar prieku noskaitīja, tās bija uzliktas par veciem, nevis par kādiem jauniem grēkiem. Taču tagadiņ jaunais cienīgstēvs uzliek ij par vieniem, ij par otriem, sak, par vecajiem grēkiem divdesmit tēvreizes un par jaunajiem tikpat daudz. Tā neiet, jūsu godība. Mums priekšniecība arī maksā tikai par nocirsto mežu, nevis par to, ko cirtīsim parit. Un, kad jaunais cienīgstēvs mums ko tādu prasa, tad viņš atņem mūsu grēkus uz priekšu, un kas tas par baznīcas sodu, ko uzliek uz priekšdienām, tad tas nozīmē, ka mēs esam šķīsti arī pēc grēksūdzes, bet nu viņš mums netic, kauču pats mūsu grēkus atlaidis. Tad nu iznāk, ka mums grēksūdzē jāsaka: «Nav nekādu cilpu, ne pagalīšu,» — tāpēc ka viss jau nolūgts uz priekšu.

Atvadījies ar kristīgu sveicienu no ksendza, Bočans uzmeta cirvi uz pleca un devās kalnos, bet ksendzs vēl ilgi sagrauzts lūkojās debesīs, pēc tam noskumis gāja uz mājām, lai pavēstītu Bočana uzskatus kapelānam Milleram.

Enerģiskais kapelāns noklausījās visu, grūtsirdīgi šūpojot galvu, un noteica:

—    E-e-es pa-pats rredzu, k-kas tie p-par pll-ukatām.

Un vakarā viņš uzrakstīja pazemīgu ļūgumu konsistorijai, lai viņam atļauj pamest tagadējo vietu un ziedot sevi misionāra darbam Mazāzijā.

«Atgriezt mu-mull-lu!»

IV

Pēc diviem mēnešiem Brīvsētu draudzē ieradās cits kapelāns, jauneklīgs, jautrs, īsts iepriecinājums ksendzam Mihaleicam, jo prata spēlēt kārtis.

Drīz vien kalnos paklīda valodas, ka jaunais cienīgstēvs esot īsts eņģelis. Reiz mācītāja mājā iegriezās Zāmečničeks no

Kalnu Bourovas un, goddevīgi noskūpstījis vecajam ksendzam roku, pateicīgi sacīja:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus, jūsu godība; jūs mums dikti pa prātam izdarījāt ar to jauno cienīgtēvu. Viņš mūs netirda ne par veciem, ne par jauniem grēkiem, — labi zina, ka tas ir veltīgs darbs. Nu, taisni eņģelis, un svētrunā tik pamatīgi mūs izlamā, ka mēs raudam kā nokulti.

Viņš ievilka istabā maišeli, ko bija atstājis aiz durvīm, un biedriski uzrunāja ksendzu:

—    Tad nu esiet tik laipni, jūsu godība, un nododiet to stirnu jaunajam cienīgtēvam. Brangs lopiņš, noķēru šonakt cilpā, un pasakiet cienīgtēvam, ka tas aiz pateicības, dikti jau smuki viņš mūs nolamā par zagļiem un laupītājiem.

Ksendzs vēl nepaguva atjēgties, kad Zāmečničeks jau bija izkratījis stirnu no maisa uz grīdas un nozudis kā rēgs.

Un nu ksendza priekšā uz paklāja gulēja stirna kā lietisks pierādījums šai septiņpadsmit gadu ilgajai cīņai par kalniešu grēcīgajām dvēselēm …

V

Kad pēc trim dienām gar ksendza virtuves vaļējiem logiem gāja garām stārasts, viņš pat apstājās un, vilkdams nāsīs no virtuves plūstošo aromātu, izsaucās:

—    Velns parāvis, te taču ož pēc stirnas cepeša!

Un, patīkamu priekšstatu pilns, steidzās projām no mācītāja mājas, kur jau klāja galdu.

PATERA JORDANA PĪPE

visā klosterī nevienam tādas nebija. Tik neparasta pīpe, ka pat vecais abats, kam piederēja vesela kolekcija, galvu vien grozīja. Viņa kolekcijā bija visāda veida un visādu tautu pīpes: mazas un lielas; no koka, māla, porcelāna, metāla, jūras putām un citiem materiāliem; pīpes ar grieztiem, lietiem un kaldinātiem izrotājumiem; emaljētas pīpes; bija arī pīpes ar skaistu, spīdošu metāla apkalumu; bija vēsturiskas pīpes, piemēram, pīpe, kas piederējusi zviedru virsniekam, trīsdesmit gadu kara dalībniekam, kurš ievainots ienests klosterī un te miris; franču zaldātu pīpes; matrožu īsās pīpītes ar izliektu kātu; persiešu, turku un indiešu čubuki, kas ar savu formu un koši zeltītajiem rotājumiem sarkanā ķieģeju māla fonā piešķīra visai kolekcijai austrumniecisku nokrāsu; divi kaljani ar čūskveidīgām iemutēm no dzirkstošām metāla zvīņām. Abata kalpotājs Anatolijs ikreiz parmeta krustu, ja gadījās paskatīties uz tiem. Sirds dziļumos viņš tos uzskatīja par grēcīgiem priekšmetiem, jo varbūt tos smēķējis kāds pagāna turks harēma puskailo hūriju sabiedrībā. Anatolijs vienmēr centās novietot kaljanus dievam patīkamu priekšmetu vidū, — tādi, pēc viņa domām, bija dāžādās svētā^.. vietās iegādātās suvenīru pīpes: «Piemiņai no Svētā kalna»; «Piemiņai no Vamberžicēm»; «Piemiņai no Golgatas» utt.

Taču visām šīm pīpēm — vienalga, vai tās bija ar ūdens tvertni, ar garām vai īsām, izrotātām iemutēm, gludiem vai robotiem dažāda materiāla čubukiem, — noteikti visām — un to bija milzums! — bija kopīgs ar patera Jordāna pīpi tikai tas, ka visas bija domātas smēķēšanai.

Patera Jordāna pīpe nebija ne gara, ne īsa un līdzinājās apaļam pils tornim ar apmargotu galeriju. Bet pats īpatnējākais — tai bija trīs caurumi, jā, veseli trīs, ko slēdza stipra atspere, kas klikšķēja tā, it kā nolaistu šautenes gaili. Viens caurums bija apakšā, otrs vidū, bet trešais augšā.

Neviens visā klosterī nezināja, kam der šie trīs caurumi.

Liels noslēpums saistījās ar patera Jordāna pīpi, noslēpums, ko pastāvīgi, bet bez panākumiem, apsprieda klostera brāļi savās pēcpusdienas pārrunās klostera dārzā.

Otrs noslēpums bija — kā aizdedzina šo pīpi.

Paters Jordāns nevienam neuzticēja šo noslēpumu. Viņš prata atkratīties pat no klostera priekšnieka, kad tas pūlējās noskaidrot, pa kādu caurumu pīpe aizdedzināma.

Klusajā klosterī iemājoja neparasts satraukums. Pani pateri, kuri prata atrisināt ikvienu pašu grūtāko, sarežģītāko reliģisko problēmu, kuri ļoti labi zināja, ko nozīmē jebkura svītriņa vai ķeksītis virs burtu zīmēm veco ebreju vai sīriešu pergamentos, neizpratnē noplātīja rokas, nespēdami atklāt šo noslēpumu.

Pīpe bija ieradusies klosterī pilnīgi negaidot. Paters Jordans, kurš līdz tam bija mierīgā garā smēķējis parasto māla pīpi, ikreiz iededzinādams to klostera virtuvē no liela pavarda, uz kura gatavoja pateriem tik daudz garšīgu ēdienu, aizbrauca apbedīt tēvoci un atgriezās ar šo neparasto pīpi. Neparastu un sasodītu! Paters Flaviāns nosauca to pat vēl daudz stiprākā vārdā. Pirmo reizi mūžā viņš lādējās, par ko saņēma bargu sodu.

Omulība pameta kluso klosteri. Pīpe laupīja visiem dvēseles mieru, tikai paters Jordāns netraucēts smaidīja, turēdams pīpi zobos un staigadams pa klostera! dārza celiņiem, kur zem kājām čirkstēja dzeltenās smiltis, un atbildēdams uz visiem ziņkārajiem jautājumiem:

—    Padomājiet, amici'!

Viņam bija viegli teikt tā — viņam, kas līdz pamatiem izpētījis pīpes konstrukciju, bet kā pārējiem?

—    Kā šo pīpi aizdedzina? — jau trešo reizi jautāja abats.

Bet paters Jordāns smaidot godbijīgi atbildēja:

—    Esiet tik laipns un padomājiet, reverendissime!

Un viņš turpināja pastaigu dārzā smaidot, smēķējot mīklaino pīpi un nemainīgā laipnībā atbildēdams pateriem, kuri viņu apturēja:

— Padomājiet, amici!

Kad viņš to aizdedzināja un kur? Kad? Pīpe bija tik prāva, ka viņš pielaida tabakai uguni tikai divas reizes dienā — rītos un vakaros. Kur? Savā istabā, kuru šai klosterī nevarēja dēvēt par celli. Sis ordenis nekad neturejas pie stingriem priekšrakstiem.

Kad? Sis jautājums izraisīja nebeidzamu nemieru. Redzēdami, ka paters Jordāns dodas aizdedzināt pīpi, klostera brāļi bez panākumiem klaudzināja pie viņa durvīm. Viņš bija ieslēdzies. Varēja tikai dzirdēt nošvirkstam uzrauto sērkociņu. Mūki uzmanīja, vai pīpe nenodzisīs pastaigas laikā un vai Jordāns neaizdedzinās to kaut kur klusā dārza stūrītī, vēroja, vai no tās ceļas spēcīgi vai vāji zilo dūmu mutulīši, lenca lapeni un krūmus cerībā, ka pīpe sāks dzist, ka nodzisīs pavisam un paters Jordāns negribēs atgriezties istabā, bet uzraus sērkociņu tepat dārzā.

Nekā! Viņš tīšuprāt ķircināja brāļu ziņkāri. Pēkšņi sāk pakšķināt šķietami apdzisušo pīpi un, staigādams pa dārzu, saka ikvienam:

—    Lieliska pīpe, amice!

Kāda viņiem daļa par tās lieliskumu, ja tās noslēpums nav atklāts!

Kur palika pēcpusdienas miermīlīgās pastaigas klostera dārzā ar sarunām par atļautiem tematiem, tik klusām kā koku šalkoņa virs staigātāju galvām? Sarunas par svētiem priekšmetiem, par jauniem dievkalpojumiem, par svētrunu, kuru kāds bija svētdien teicis?

Viss izgaisis, viss nogrimis pagātnē.

Klusa jautājuma vietā: — Kādās domās jūs esat par pāvesta bullu? — neierasti skaļi skanēja:

—   Manuprāt, to aizdedzina no apakšas! Nē, nē! Manuprāt, no augšas! Kur tad? Vidū!

Galu galā cienījamie pateri sāka nevērīgi izturēties pret saviem ikdienas pienākumiem. Rīta lūgšanas skaitīja uz ātru roku. Agrāk visi mierīgi snauda, kamēr viens lasīja lūgšanu, bet tagad — ij gulēt negulēja, ij lūgties nelūdzās. Un svētruna! Ja agrāk dievlūdzēji, kas mēdza apmeklēt klostera baznīcu, nesaprata vienu vai otru svētrunu, tad tagad tie nesaprata nevienu. Pateri runāja saraustītos teikumos (es nerunāju par loģiku, tās nekad svētrunās nav), viņi lēkāja no viena priekšmeta uz otru, un ticīgo ausis uztvēra vārdus pilnīgi bez kāda satura.

Pateri nebija vienīgie, kam tika laupīts dvēseles miers. Nemiers pārgāja arī uz lajiem, vienkāršajiem mūkiem, pat brāli pavāru, kurš, lauzīdams galvu par pīpi, sāka maitāt ēdienus. Neviens neatcerējās, ka būtu piedzīvojis ko tamlīdzīgu. Pat

klostera koris dievkalpojuma laikā vairs nedziedāja ar agrāko aizrautību, un balsis skanēja juku jukām.'

Klostera galerijā paklīda jaunas baumas: abats gribot iegūt šo pīpi!

Viņš patiešām to gribēja un piedāvāja pateram Jordānam dārgu čubuku ar zelta izrotājumiem.

Atkal galeriju aplidoja vēsts, ko paters Jordāns atbildējis.

—    Reverendissime, — viņš teicis, — tas ir vienīgais mana nelaiķa tēvoča novēlētais priekšmets, vienīgā piemiņa no mana nelaiķa tēva brāļa. Es nevaru atdāvāt dāvanu, reverendissime!

Zināms arī, ko sacījis abats:

—    Mīļais Jordān, jums tomēr vajadzēs atdot to man. Vai tad pīpe piespiedīs jūs atstāt novārtā savus pienākumus?

Paters Jordans tikai pasmaidījis. Viņš taču ne reizi nebija atstājis novārtā savus pienākumus.

Bet kādu dienu viņš apsēdās lapenē, domādams, ka neviens viņu neredz, izņēma no kabatas lūgsnu grāmatu ar sarkanu griezumu un-sāka lasīt, pakšķinādams pīpi. Taču par lūgsnām viņš nedomāja. Viņš tā bija pieradis pie savas brīnišķīgās pīpes, ka nevarēja šķirties no tās ne uz mirkli. Tā palīdzēja izkliedēt lūgsnu grāmatas garlaicību. Pārējie klostera brāļi staigāja pa dārzu, bet paters Jordāns skaļi lasīja, laizdams no mutes kuplus dūmu kamolus:

—    Sūti man dvēseles mieru, ak tēvs, jo, ko tu dari, tas ir labi darīts. Šīs zemes nīcība nevar sniegt mieru cilvēka garam. Ik dienas mēs redzam, ka tas, kam ir daudz, grib iegūt vēl vairāk. Tad nu lai sev jautājam: kā varam godīgā ceļā padarīt labāku savu dzīvi zemes virsū?

Izlaidis vēl vienu pamatīgu dūmu kamolu no mutes, viņš turpināja:

—    Rīkosimies tā, jo to mums neaizliedz nekādi likumi. Tomēr lai notiek tā kunga prāts . ..

—    Lai notiek tā kunga prāts, — kāda balss atsaucās, un pie pārsteigtā patera Jordāna pienāca abats. Viņš jau pusstundu bija krūmos vērojis pateru Jordānu.

—    Mīļais Jordān, — viņš svarīgi noteica, — lūgšana ar smēķēšanu slikti sader kopā. Kā dvēsele var celties domās pie dieva, ja cilvēka acis seko tabakas dūmiem? Kā viņš var no sirds piesaukt, dievu smēķēdams? Bet, mīļais Jordān, jūs pats zināt, pie kā'var novest dieva vārda nelietīga velta valkāšana, am/ce! — Un pēc pauzes viņš piebilda: — Atdodiet man pīpi, kura mazina jūsu dieva bijāšanu.

Paters Jordāns tobrīd līdzinājās uzvarētam karavadonim, kurš pasniedz uzvarētājam savu zobenu.

—    Ņemiet, reverendissime, — viņš sagrauzts sacīja, pasniegdams pīpi abatam.

—    Tā, — pēdējais noteica. — Un nožēlojiet grēkus, amice.

Viņš aizgāja, slēpdams triumfējošo smaidu, bet nopakaļus viņam skanēja patera Jordāna balss, skaļi lūdzoties:

—    Sūti man dvēseles mieru, ak tēvs, jo, ko tu dari, tas ir labi darīts. Šīs zemes nīcība nevar sniegt mieru cilvēka garam. . .

*                   *

*

Drīz vien kļuva zināms, ka abats konfiscējis apbrīnojamo pīpi. Līdz pat vakara mesai mūki runāja tikai par to. Taču ar to negaidītie pārsteigumi nebeidzās.

Visi bija sapulcējušies klostera baznīcā. Jau trīs reizes zvans bija aicinājis uz vakara lūgšanu. Kurš bija tas, kas neieradās? Abats.

Mūki devās abatu meklēt. Viņa istaba bija aizslēgta. Ne dārzā, ne pagrabā, ne gaiteņos — nekur viņa nebija. Kā ūdenī iekritis. Mūki pārkāpa noteikumus un lika zvanīt ceturto reizi. Arī tad abats neieradās. Viņa sēdeklis pie altāra palika tukšs. Nekad līdz šim tas nebija noticis. Dievkalpojumu noturēja bez viņa, bet kas tas nu bija par dievkalpojumu! Mūki rokas vien plātīja un lauzīja galvu, kas noticis ar abatu, ko viņš dara.

Dievkalpojums bez abata! Kur tas dzirdēts, kur redzēts, ka dievbijīgais abats neierodas uz vakara dievkalpojumu?

Kaut drīzāk tas beigtos! Kas gan noticis? Mūki pabeidza visu ātri, norīdami veselus teikumus. Litānijā «Kungs, apžēlojies» vietā sauca: «Kungžlojies!» Rindu pēc rindas, ātrāk, ātrāk! Galā. Amen!

Visi traucās uz klostera galeriju atsākt abata meklēšanu. Uzkāpa otrā stāvā un klauvēja pie viņa durvīm. Aiz tām dzirdēja soļus. Durvis atvērās.

Viņu priekšā stāvēja abats ar pīpi rokā, no kuras necēlās ne mazākais dūmu mutulītis. Mūki, pametuši skatienu visapkārt, redzēja, ka visa grīda piekaisīti ar apsvilušiem sērkociņiem.

—    To nevar aizdedzināt, — abats sacīja. — Iesim uz vakara lūgšanu.

Mūkiem sametās baigi ap sirdi, bet paters Jordāns dzēlīgi atbildēja:

—    Mēs nupat kā nākam no baznīcas, revereneļissime. . .

Līdz vēlai naktij abata istabā skanēja dedzīga lūgšana:

—    Es esmu tikai cilvēks, ak kungs! Vājš un vārgs radījums, kam neiztikt bez tavas stiprās rokas atbalsta. Grēka tīklos esmu iepinies, un pazušana draud manai dvēselei. Piesaucu tevi, ak kungs, glāb manu dvēseli, piedod manus smagos pārkāpumus, dievs, debesu tēvs!

Otrā dienā patera Jordana pīpe tika novietota abata kolekcijā, kur abata kalpotājs Anatolijs nolika to starp grēcīgajām — turku kaljaniem un nargilēm.

* **

Pagāja daži gadi. Paters Jordāns gulēja savā cellē uz nāves cisām. Viņš atradās gultā, uz galda dega sveces, uz lūgšanu soliņa bija nometušies ceļos divi pateri.

Abats sēdēja pie mirēja gultas un noskumis vērās viņa izdēdējušajā, dzeltenajā sejā ar asi iezīmētiem vaibstiem.

Paters Jordāns snauda. Pēkšņi viņš nodrebēja un sāka ar pirkstiem taustīties pa pēli. Tad atmodās, pievērsa abatam apmigloto skatienu un ar pūlēm izrunāja:

—    Reverendissime!

Ar izdēdējušo roku pievilka abatu tuvāk un čukstēja:

—   Tā pīpe . .. reverendissime . . . jāaizdedzina … no visiem trim caurumiem .. . Attaisa .. . vienu .. .

Viņš atkrita uz spilvena. Tad, saņēmis spēkus, smagi elpodams, turpināja:

—    Vienu . . . pēc otra . . . aizdedzina uzreiz visus trīs . . .

Paters Jordāns iegārdzās, atslīga gultā un atstāja klosteri

uz visiem laikiem. Viņš bija miris.

Tā atklājās patera Jordāna pīpes noslēpums.

ARESTANTA ŠEIBAS DUMPIS

Cietuma administrācija atteicās izsniegt ieslodzītajam Seibam knedliku, ko viņš parasti saņēma kā īpašu atalgojumu par ministranta pienākumu pildīšanu dievkalpojumā.

Vajadzēja ievērot taupību, bet knedliks maksā četrus hellerus. Gada laikā Seiba piedalās dievkalpojumā simt reižu, tas nozīmē simt knedliku jeb četras kronas. Tagad cietuma administrācija šīs četras kronas ietaupīs. Cietuma priekšnieks berzēja rokas. Kā tas Šeiba izbolīs acis, kad pēc mesas uzzinās, ka ir kalpojis dievam tam kungam par velti!

Priekšnieks uzvilka mundieri un devās uz cietuma baznīcu, kur jau bija sapulcējušies arestanti. Daži pa ceļam bija gaiteņos uzlasījuši smēķu galus un nu svētlaimīgi gremoja tos, priecādamies, ka nāciens uz baznīcu nav bijis veltīgs. Kāds uz mūžu ieslodzītais vērās saulē, kuras stari lauzās iekšā pa cietuma baznīcas logiem.

Viņš nāk uz baznīcu jau piecpadsmit gadu no vietas un, ja saule nespīd, tad stāvēdams snauž. Saules stariem ir kāds dīvains pievilkšanas spēks. Viņš raugās tanīs visā mesas un svētrunas laikā, neklausās, kas notiek visapkārt, mehāniski krīt ceļos un met krustus, lūkodamies staros. Tie nāk rto āra, tur meklējams to pievilkšanas spēks. Citi arestanti skatījās griestos, kur bija uzgleznots sargeņģelis. Laika gaitā eņģelis bija izbalējis un vietumis nokvēpis, tāpēc tas atgādināja ūsaino vecāko uzraugu no galdnieku darbnīcas. Vienu roku, resnu kā stilbu, šis neizdevies eņģelis bija pastiepis pirmo rindu virzienā, kur stāvēja mazgadīgie arestanti. Lielum lielais vairums šķelmīgi vaibstījās, jo viņu uzraugam no mēteļa kabatas rēgojās ārā ruma pudeles kakls. Uzraugs pēc aizvadītās nakts dežūras bija pacilātā omā. Visi gaidīja, ka viņš tūlīt nebalsī sāks dziesmu «Kungs, mēs priekš tavas godības .. .».

Netālu no viņiem stāvēja pavārs, sirms arestants. Viņš atradās te jau sesto gadu un bija apvēlies patīkami apaļš. Arī uzraugs, kas pārzina virtuvi, ir resns, taču pavārs viņu noteikti pārspēs, kad beigs atsēdēt savus desmit gadus. Virtuves uzraugs un arestants pavārs stāv blakus un abi žāvājas. Kaut nu drīzāk sāktos svētruna un pienāktu mesai gals!

Dievkalpojums sagādā viņiem vislielākās nepatikšanas visā nedēļā. Vienā laidā jāmetas ceļos, un cik tad grūti pacelt uz augšu tādu brangu vēderu!

Pusmūža arestantu barā atskanēja šņuksti. Visi atskatījās. Vai tad vecais Kutina atkal izliekas raudam? Apzadzis pastu par divdesmit tūkstošiem un nu stāsta, ka viņu kremtot sirdsapziņa un esot žēl sakaru ministra. Tas visus uzjautrina, taču viņi rāda nopietnu seju, lai kāds nenoprot, ka Kutina dzen velnu. Sava izklaidēšanās dievkalpojuma laikā noder, tāpat kā pagājušo reizi, kad cietuma kapelāns, pastiepis roku uz Kutinās pusi, dārdināja:

—    Ņemiet viņu par paraugu! Viņš nožēlo padarīto. Viņš zina, ka dievs gatavo sodu un atmaksās tiem grēciniekiem, kuri nenožēlo savu ļaundarību. Un viņš raud, jo zina, ka vienīgi īsta nožēla atdarīs debesu vārtus. Dievs ir žēlsirdīgs!

Pēc kapelāna lūguma Kutinām kopš tās reizes izsniedz slimnieka devu. Viņš atmaksā šo labdarību ar jaunām elsām, jo gaida, ka tūliņ sāksies svētruna.

Cietuma priekšnieks skatās pulkstenī. Kapelāns šoreiz nokavējies par desmit minūtēm, lai gan vakar pie kāršu galda priekšnieks bija viņu lūdzis: «Nenokavējiet svētrunu, jūs zināt, ka man desmitos jābūt traktierī.» Nekas, gan viņš parādīs kapelānam, kā jātur vārds. Cietumā visam jāiet kā pa diegu, arī dievkalpojumam.

Beidzot kapelāns uzkāpa kancelē. Viņafn bija padomā īsa, bet iespaidīga svētruna. Viņš bija saīdzis. Īstenībā šādām svētrunām jābūt pēc vienas liestes, bet tad cietuma priekšnieka sieva varētu domāt, ka viņš neko lielu nesajēdz, un tas būtu gauži nepatīkami. Turklāt viņā blenza rindās sastādītie, noskūtie un strupi apcirptie arestanti, un tas viņam taisni riebās.

Būtu gan laiks paaugstināt viņam algu. Viņš saņem trīs guldeņus par svētrunu un desmit kronas par mesu. Viņa svētrunas neko daudz neietekmējot arestantu morālo stāju. Ko tad var gribēt par trim guldeņiem! Pieņemsim, ka arestantu ir trīs simti, tātad viņš saņem pa kreicerim no dvēseles par taisnā ceļa parādīšanu. Maz, vai ne? .. . Tātad dieva tā tēva, tā dēla un tā svētā gara vārdā … Viņš runāja par laupītājiem,

kas piesisti krustā Jēzum pie labās un kreisās rdkas. Par Dismasu un Kosmasu. Pēkšņi viņam sajuka teikums, un viņš atsāka nc gala. Tātad Dismass un Kosmass. «Vēl šodien tu būsi ar mani paradīzē…» Bet priekšnieks izvelk pulksteni. Ahā, viņam šovakar desmitos jābūt traktieri. Nekas, vakar viņš iespēlēja kārtis guldeni no kapelāna, lai nu pagaida vien. Kapelāns runāja tālāk par laupītājiem, vērodams priekšnieka nervozās kustības. «Tad nu ziniet, jūs grēcinieki, ka debesu vārti atdarās tikai tiem, kas no sirds nožēlo visu.» Kā cietuma priekšnieks viebjas! Pagaidi vien līdz pusvienpadsmitiem uz saviem itāliešiem un savu ceturtdaļlitru! Sasodīts, pareizi, šovakar taču ieradīsies itālieši. Jābeidz ātrāk. «Ja grēcinieks nožēlo visu no sirds tāpat kā tas laupītājs, tad viņa grēki tiks tam piedoti. Vēl šodien tu būsi ar mani paradīzē. Šie vārdi domāti arī jums. Paturiet tos prātā, un lūgsim dieva svētību labiem nodomiem. Dieva tā tēva, tā dēla un tā svētā gara vārdā . . . Mūsu tēvs debesīs …»

Cietuma priekšnieks priecīgi smaida. Viņš tomēr ieradīsies traktierī, pirms vēl itālieši iztukšos pēdējo pudeli. Kaut nu ātrāk beigtos dievkalpojums! Bet vai nu kapelāns bez sirdsapziņas!

Sakristejā atskanēja zvaniņš. Priekšnieks uzmeta līksmu skatienu Šeibam, kurš kapelāna pavadībā tuvojās altārim ar mišu grāmatu rokā.

Kustējies taču tas Šeiba veicīgāk! Taču Šeiba pilda savus pienākumus pēc labākās sirdsapziņas, lai būtu knedlika cienīgs. Viņš domā tikai par to, ka šodien dabūs divus knedlikus. Viņš dievbijīgi izrunā Confiteor Veseli divi knedliki! Cik laba smarža tādam knedlikam, kad to pārgriež! Un tam klāt taukos sacepti sīpoli!

Šeiba ir liels izēdājs un apzinīgs ministrants. Tagad viņš izrunā Kyrie eleison un Christe eleison[11]. trīsreiz kyrie, trīsreiz christe un atkal trīsreiz kyrie. viņš piesauc dieva žēlastību nesteigdamies un no sirds. Jo ilgāk viņš uzturas baznīcā, jo īsāks laiks līdz pusdienām. Te, baznīcā, viņš ir kungs, tur tikai arestants. Tāpēc viņš atbild bez steigas, lai paildzinātu dievkalpojumu un saīsinātu laiku līdz pusdienām. Viņš tā priecājas par šodienās piedevu.

—    Et — cum — spiritu — tuo! [12] — viņš izrunā izjusti un lēni. Droši vien pavārs izraudzīsies viņam pašu lielāko knedliku.

Priekšnieks nikni bola acis. Citreiz dievkalpojums jau krietni gabalā, bet šodien viņi nokļuvuši tikai līdz apustuļu vēstījumam.

—    Deo gratias,[13] — Šeiba svinīgi pasludina, kad apustuļu vēstījums nolasīts. Dievs liecinieks, kā viņš garā priecājas par sīpolu mērci, kurā peld knedliks!

Priekšnieks aizmugurē nožāvājas. Pagaidi, tu draņķa Šeiba, turpmāk tu vairs netūļosies, kad uzzināsi, ka otrais knedliks tev vairs nepienākas. It kā šis tēvainis nevarētu izteikt deo gratias vienā rāvienā kā «dgras», bet viņš tev stiepj jūdzi garumā: de-o gra-t-i-as. .. Un kapelānam jātur rokas saņemtas, kamēr Šeiba izdabū šos vārdus ārā. Turklāt Šeiba sit sev pie krūtīm tik gausi, ka cilvēks aiz dusmām var vai no ādas iz¬sprukt. Beidzot pienāk kārta Agņus dei  un zvaniņam. Aiz bailēm vai galu var dabūt, iedomājoties, ka itālieši būs jau projām. Šeiba! Tu vēl izpelnīsies karceri par to, ka velc savu «āmen» tik ilgi! īsts mērglis, nudien! Sen jau būtu varējis pa¬teikt: Ite missa est.  Cik lēni viņš lej ūdeni roku apmazgāša¬nai! Tādēļ vien viss nokavējas par trim minūtēm, nemaz nerunājot par citu ...

Priekšnieks bija galīgi pārskaities un klusībā lādējās. Svētā vakarēdiena ceremonijas laikā viņš tā iesita sev pa krūtīm, ka nodunēja vien. Var gan tas Šeiba ķēpāties!

Bet Šeibas acis kvēloja sajūsmā, un viņš nesa lūgšanu grāmatu uz altāra kreiso pusi tik svinīgi, ka priekšnieks zaudēja pēdējo cerību sastapties ar itāliešiem. Toties Šeiba, jo tālāk, jo vairāk priecājās par gaidāmajām pusdienām. Mērce vienos taukos. Un tanī sacepti un smaržojoši sīpoli. Ja knedliks Šeibam nozīmēja debesis, tad sīpoli bija zvaigznes pie tām.

—    Iiiite miiiissa est, — Šeiba vilka vēl garāk. — Deooo graatiaaaas! — Viņš pārkniebs knedliku ar karoti, uzkaisīs sāli un saspaidīs taukos.

Tad arestanti saņēma svētību un sākās «pēdējā evaņģēlija» lasīšana: «Iesākumā bija vārds, un tas vārds bija pie dieva, un dievs bija tas vārds.» Cietuma priekšnieks bija izmisis, ka apustulis Jānis sacerējis savam evaņģēlijam tik garu ievadu. «Nu nāks tēvreize un «Esi sveicināta, Marija»,» priekšnieks domāja, «un tad likšu pasaukt Šeibu.» Beidzot viņš sagaidīja pēdējo «āmen», izgāja gaitenī un mirkli pastāvēja, kamēr Šeiba iznāca no sakristejas, lai ietu uz savu kameru.

—    Šeiba, — priekšnieks viņu uzrunāja, — cietuma administrācija nolēma neizsniegt papildu knedliku par ministranta pienākumu pildīšanu. Kas dievam grib kalpot, lai kalpo par brīvu, nevis par knedliku. Skaidrs?

Lūk, kā gadījās, ka Šeiba sāka streikot. Viņš izcīnīja lielu iekšēju cīņu, iekams nolēma spert tādu soli. No vienas puses — kalpošana dievam, no otras — knedliks. Vajadzēja izšķirties starp garīgu barību, mistisku dievmaizi un reālu, ēdamu lietu. Pēc ilgām pārdomām un apspriešanās ar citiem 18. kameras iemītniekiem viņš izvēlējās pēdējo. Visi pieci kameras biedri ieteica ātrāk izšķirt šo strīdu. Te jāsaka bez aplinkiem:

—    Labi! Ja nebūs ķnedlika, tad nebūs ministranta!

Taču Šeibam bija bail, ka nenokaitina dievu to kungu. Šai nelaimīgajā svētdienā viņš pēc pusdienām ilgi sēdēja pie galda. Paēdis viņš bija, lai arī ne tā kā viņsvētdien, bet izsalkumu nejuta.

«Dievs tēvs var sadusmoties,» viņš domās daudzināja. Tad viņš iedziļinājās kadā reliģiska satura grāmatā, no kurām sastāv cietuma bibliotēkas beletristika, un lasīja pa balsienam.

—    Re nu, zēni, kā tas iznāk, — viņš sacīja, nolikdams grāmatu, — te tā smuki aprakstīts, kā zemnieks lādējies un lamājies, ardams Lielajā piektdienā. Te uzreiz pērkons no skaidrām debesīm, un abi vērši pagalam.

Šīs muļķības visus uzjautrināja, bet Šeiba sašuta.

—    Mēs apakšā, dievs augšā, kas tur ko nesaprast, — viņš iekaisa, — un es esmu tāds cilvēks, kas gatavs dievam kalpot par pliku putru vien, lai knedliks, kur knedliks. Un, ja pat nesaņemšu nekā, arī tad būšu apmierināts un teikšu: «Tas kungs ir devis, tas kungs ir ņēmis, tā kunga vārds lai ir slavēts.»

Pievakarē viņam sagribējās ēst. Parasti svētdienās, saņēmis divus knedlikus, viņš mēdza pusi gaļas atstāt vakariņām, taču šoreiz bija apēdis visu, jo knedliks bija viens pats.

Šeibam renāca prātā, ka viņam būtu gan varējuši iedot vismaz bļodiņu viras. Tā bija tik grēcīga doma, ka viņš sāka staigāt pa kameru un skaitīt tēvreizi. Tomēr šķita, ka lūgšana iekairina ēstgribu vēl vairāk nekā grēcīgā .doma par viru. Jo ilgāk un cītīgāk viņš skaitīja lūgšanas, jo stiprāk viņu mocīja izsalkums. Lai viņš darīja ko darīdams, viņa dievbijība nespēja to uzveikt. Tā kļuva mazāka par knedliku, samazinājās arvien jo vairāk, un beidzot kaujaslaukā palika vienīgi lielais un gardais knedliks ar sīpoliem.

Šeiba bija pavadījis cietumā trīs gadus, baudīdams svētlaimi ik svētdienas, un nu atlikušie divi gadi būs jākalpo dievam par velti? Par ko dievs piemeklē viņu ar tādu rīksti? Vēl joprojām par to pašu zādzību? Vai nepietiek, ka cilvēks atsēž piecus gadus par tiem pāris kreiceriem?

Un cik centīgi viņš šodien bija pildījis savus pienākumus! Cik skaisti izrunājis Kyrie eleison un Et cum spiritu tuo!

Sasodīts, — viņš noteica, — kas man no tā par labumu?

Kāds kaktā atbildēja ar bezkaunību.

—                  Skaidrs kā diena, ka Šeiba ir ēzelis, — atsaucās cits.

—    Ja ar mani tā apietos, es teiktu: «Visu cienību, esiet tik laipni, turpmāk dariet visu paši!»

—    Tev neko nevar pārmest, Šeiba, tu taču dievkalpojuma laikā tērē savu prātu, un par to tev pienākas atlīdzība. Mums ciemā, piemēram, ir ministrants. Tas saņem no draudzes gan graudā, gan naudā. Un, kad kauj cūku, tad viņam pienes gan desas, gan aknas, gan ķipsnas — un vēl kādas! Bijusi nu te bļoda ar ķipsnām!

Saruna pārsviedās uz ķipsnām, uz šo nesasniedzamo gardumu, un Šeiba palika viens ar savām grēcīgajām šaubām. Ar tām viņš arī likās gulēt. Ietinies segā un laizdamies miegā, viņš pamazām nosliecās uz viena iespējamā lēmuma pusi.

Aizvēris acis, viņš redzēja knedliku. Viņam šķita, ka viņš sēž baznīcā. Pie altāra rosījās ministrants baltā uzsvārcī, bet galvas vietā tam bija milzīgs knedliks. Kad uznesa svēto vakarēdienu, ministrantam galvas vietā jau bija divi knedliki, bet pie «pēdējā evaņģēlija» trīs. Pēkšņi visi trīs knedliki sāka velties un atvēlās pie Šeibas. Šeibam blakus sēdēja cietuma priekšnieks ar važās iekaltām rokām un kājām. Viņš gauži lūdzās, lai dodot šim vienu knedliku. Šeiba iespļāva viņam sejā un apēda visus trīs viens pats. Ar taukiem viņš iezieda matus, nometās ceļos un pateicās dievam, bet cietuma priekšnieks sāka laizīt viņam matus.

Šeiba pamodās no atslēgu šķindoņas un uzrauga saucieniem :

—    Celieties, ejam uz darbnīcu! Lai visi būtu augšā, līdzko zvanīs! Kurš no jums redzēja briesmīgu sapni, ka nonācis aiz restēm?

Tā bija uzrauga parastā asprātība, ko viņš ik rītu atkārtoja ikvienā kamerā, vai aizrīdamies aiz smiekliem.

—    Tad nu tā, — Šeiba ģērbdamies sacīja kameras biedriem, — esmu apņēmies ātrāk neiet par ministrantu, iekams man dos knedliku. Arī vista nekārpās mēslos par velti.

Visu nedēļu Šeiba smaidīja, kad gadījās redzēt cietuma priekšnieku. Gan priekšnieks viņu lūgsies un piesolīs knedliku, bet Šeiba atbildēs: «Nē, divi knedliki, citādi nekas neiznāks.»

*  **

Svētdien pusastoņos no rīta uzraugs ienāca kamerā, lai vestu Seibu uz sakristeju ietērpties ministranta uzsvārci. Šeiba patlaban spēlēja «vilkus un aitas», stumdīdams no maizes mīkstuma izveidotas figūriņas.

—     Es neiešu, pan uzraug, — viņš atbildēja mierīgi un nevērīgi piebilda pretspēlētājam: — Sitā jau es visas deviņas aitas kūtī neiedabūšu.

Uzraugs samulsa. Viņš atkārtoja vēlreiz, lai Šeiba nākot uz baznīcu.

—    Neiešu, — skanēja atbilde. — Knedliku jūs man atņēmāt, bet nu, kad ievajadzējās, tad esmu atkal derīgs. Neiešu.

—    Šeiba, padomājiet, ko jūs runājat! Tas ir dumpis.

—    Kas tur par dumpi! — kāds Seibu aizstāvēja. — Tā jau viegli pateikt: ej kalpo dievam. Cilvēkam taču ēst arī gribas. Tā es domāju.

Ienāca vecākais uzraugs.

—    Šeiba, esiet prātīgs un ejiet uz baznīcu.

—    Neiešu.

—    Tad jums būs jāiet pie priekšnieka.

—    Iešu pie priekšnieka.

Ziņa par arestanta Šeibas dumpi zibens ātrumā apskrēja visus uzraugus.

—    Astoņpadsmitā kamera jau sen likās aizdomīga, — viņi runāja.

—   Arestants Šeiba netic dievam! — paklīda valodas cietumā. — Tāpēc viņu sauc pie priekšnieka.

Tikmēr Šeiba jau stāvēja priekšnieka kabinetā. Viņš apzinājās, ka ir nepieciešams, un izturējās ar cieņu.

Cietuma priekšnieks bija sarkans aiz dusmām un brēca:

—    Kā tu, maitas gabals, tā vari teikt: «Es nekalpošu par velti!» Tu darīsi, ko tev pavēl, ja negribi iepazīties ar karceri!

—    Nedarīšu.

Priekšnieks izmisīgā balsī ieaurojās:

—    Klausīsi?

—    Neklausīšu.

—    Ielikt karcerī, — priekšnieks pavēlēja uzraugam.

Šeiba soļoja lepni. Nu vairs nebija runa par knedliku, bet

par principu. Pat tādi elles vārti kā karceris nespēja viņu uzveikt. Viņš atsēdās tumsā uz lāviņas un priecājās, ka neviens nepiedabūs viņu būt par ministrantu pret viņa gribu.

Tikmēr cietuma priekšnieks skraidīja pa kanceleju un lauzīja rokas. Pēc stundas ceturkšņa ieradīsies kapelāns, un ministranta nav. To kaunu!

Kapelāns nokavējās par piecām minūtēm. Viņš gausi nāca uz cietuma kanceleju, prātodams, ka atlīdzība par svētrunu un dievkalpojumu ir tomēr pārāk niecīga.

Par šīs dienas svētrunu viņam vajadzētu saņemt vismaz desmit kronas, nevis nožēlojamos trīs guldeņus. Jā, tad tas būtu taisnīgi. Par svētrunu tikpat daudz kā par mesu. Svētruna labvēlīgi ietekmē arestantus, it īpaši šīs dienas svētruna par to, ka debesis gādā par ikvienu dzīvu radību.

Kapelāns pasmaidīja un ienāca cietuma kancelejā, kur priekšnieks nošļucis sēdēja pie krāsns. Ieraudzījis kapelānu, viņš piecēlās un teica:

—    Labrīt, jūsu godība.

Tad viņš atkal atsēdās un, sagrauzts lūkodamies uz krāsni, izrunāja:

—    Varat iedomāties, jūsu godība, Šeiba streiko.

Kapelāns izbrīnījies pavērās viņā. Piedzēries tā kā

nebūtu…

—    Bet, pan priekšniek …

—    Šeiba sadumpojies, jūsu godība,— priekšnieks paskaidroja. — Viņš negrib pildīt ministranta pienākumus, jo es viņam atņēmu knedliku par palīdzību dievkalpojuma laikā. Es pavēlēju ietupināt to diedelnieku karcerī.

—    Man jāparunā ar viņu, — kapelāns nolēma. — Lieciet atslēgt karceri.

Priekšnieks atmeta ar roku. Ja Šeiba neklausa valsts kalpam, kas viņu iesloga karcerī, vai tad viņš klausīs ‘dieva kalpam, ja pret dievu sacēlies.

—    Es domāju, ka tas būs veltīgi, jūsu godība, — viņš mazdūšīgi nomurmināja.

Kapelāns ar uzraugu izgāja, un priekšnieks palika viens. Viņš lūkojās pulkstenī un domāja, ka nu Šeibam droši vien draud ar elli…

Tikmēr kapelāns stāvēja uz tumšā karcera sliekšņa un skatījās Šeibā. Pa atvērtajām durvīm krita iekšā dienas gaisma. Pat šinī puskrēslā bija redzama spītība Šeibas sejā. Viņš stāvēja nelokāms un lepni vērās kapelānā. Paskat, pie viņa jau

sūta delegātus. Seiba jutās kā varen svarīga persona un nosvērti atbildēja kapelānam:

—    Nē, jūsu godība, ministranta pienākumus es vairs nepildīšu.

Kapelāns piesauca svēto Kempijas Tomu un izgāza pār Seibas galvu vairākus citātus no šā baznīcas tēva darbiem:

—    Ak dievs, neliec šim cilvēkam atdarīt ausis pret netaisnību, liec viņam īsteni iepazīt sevi pašu. Lai nevis sev, bet vienīgi tev viņš uzticas, ak visužēlīgais. Liec, ak mūžīgais, lai viņš ar prieku kalpo tev. Nu, kas ir, Seiba, vai nāksi uz baznīcu?

—    Nē, jūsu godība.

Nu sākās cīņa — sīva cīņa starp teologu un streikojošu ministrantu. Uzraugs aiz kapelāna muguras draudēja Seibam ar atslēgām. Tomēr Seiba palika nelokāms. Pat ja uzraugi viņu piekautu ar atslēgām, ko viņi tik labi prot izdarīt, kad citi arestanti neredz, arī tad viņš neklausītu. Viņš vairs nav parastais arestants, bet kaut kas augstāks …

Kapelāns savos draudos jau bija nokļuvis līdz ellei, kā to cietuma priekšnieks bija paredzējis.

Uzraugs uzskatīja par nepieciešamu atbalstīt kapelānu un pievienoja moku sarakstam tās, kuras kapelāns bija piemirsis.

—    Tur velni jūs laizīs ar ugunīgām mēlēm, Šeiba, — viņš sacīja, acis bolīdams.

—     Lai laiza, — Seiba nopietni atbildēja. Kapelāns sāka zaudēt pacietību. Blakus gaitenī arestanti, kuri cerēja ceļā uz baznīcu atrāst kādu smēķa galu, bungoja pa durvīm un klaigāja:

—    Uz baznīcu, uz baznīcu!

—    Dzirdiet, Seiba, tur jūsu brāļi grib atspirdzināt sirdis baznīcā^ bet jūs viņiem to liedzat. Vai jūs apzināties, ka izdarāt nāves grēku?

—    Es arī gribu iet uz_baznīcu, jūsu godība, jo esmu krietns katolis un miršu tai ticībā, kādā māte mani uzaudzinājusi, bet ministranta pienākumus par velti nepildīšu.

—    Varbūt pēc dievkalpojuma jūs palūgsiet piedošanu cietuma priekšniekam, un viņš atkal atvēlēs dot jums knedliku.

Seiba pakratīja galvu. Viņš nojauta slazdus. Pēc dievkalpojuma, kā tad! Ahā! Nē! Tāds muļķis viņš nav. Tad viņš nedabūs neko, vienīgi šo tumšo karceri.

—    Jūsu godība, — viņš labsirdīgi sacīja, — kurš tad pērk sivēnu maisā? Solīts makā nekrīt. Jūs pats sakāt, ka dievs

mani izsvītrošot no savu bērnu saraksta, bet, jūsu godība, dievs tas kungs neliekas ne zinis par tādiem sīkmaņiem kā es. Tāpēc bez knedlika es par ministrantu neiešu.

—    Vai jūs ticat dievam, Šeiba?

—    Ticu.

—    Vai ticat, ka dievs jūs sodīs par dumpošanos?

—    Ticu.

Šīs atbildes kapelānu samulsināja. Ja Šeiba būtu atbildējis, ka netic, tad kapelāns būtu viņam pierādījis (tā viņš vismaz cerēja), ka Šeiba saņems dieva sodu. Ko lai tagad saka? Ministrants nepieciešams, citādi kapelāns nevar noturēt dievkalpojumu un saņemt savas desmit kronas.

—    Šeiba, es jūs lūdzu, nāciet par ministrantu.

Re nu! Kapelāns viņu lūdz! Šeiba jutās vēl cienīgāks. Viņš zināja, ka reglaments aizliedz apsēsties priekšniecības klātbūtnē, tomēr apsēdās. «Kas tagad ir noteicējs?» viņš domāja. «Es esmu noteicējs!»

—    Citādi jūs ieslēgs važās, — uzraugs papildināja kapelāna lūgumu, gribēdams saglabāt priekšniecības autoritāti.

—    Jūsu godība, ja jūs man apsolāt, ka es dabūšu knedliku un ka ar mani nekas nenotiks, tad es eju. Citādi es neiešu, kaut mani turētu karcerī, kamēr nobeidzos.

—    Es jums to apsolu, — kapelāns sacīja.

Šeiba piecēlās un tuvojās viņam:

—    Jūsu godība, es lūgtu jūsu roku.

Apjukušais kapelāns nodomāja, ka Šeiba aiz pateicības grib noskūpstīt viņa roku, un sniedza to, bet Šeiba to braši pakratīja un labsirdīgi piebilda:

—    Tātad norunāts!

Kapelānam domas sāka mulst. Viņš sabijās. Ja, nu Šeiba ir kādreizējs slepkava? Neviens taču nav iztaujājis, par ko īsti viņš iesēdināts. Un ceļā uz baznīcu, kur Šeiba soļoja kā cilvēks, kas laimējis gandrīz bezcerīgu prāvu, kapelāns bažīgi apjautājās:

—    Par ko īsti jūs iesēdināja?

—    Par zādzību, jūsu godība, nelielu zādzību.

Kapelāns atvieglots uzelpoja. Paldies dievam, tikai zādzība vien. Viņš devās paziņot priekšniekam, ar kādiem noteikumiem arestants Šeiba izbeidzis dumpi. Priekšnieks sāka lādēties. Taču neko nevarēja darīt. Kapelāna rokas spiediens bija valstij izmaksājis simt knedliku gadā.

Dievkalpojums noritēja, kā pienakas. Šeiba pildīja savus pienākumus vēl apgarotāk nekā līdz šim.

* * *

Pēc dievkalpojuma kapelāns un cietuma priekšnieks devās uz traktieri.

—                  Zināt, pan priekšniek, — kapelāns traktierī sacīja,

—    trīs guldeņi par svētrunu ir tomēr tā kā par maz. Papūlieties, lai es saņemu desmit kronas, citādi tagad streikošu es. . .

Tikmēr arestants Šeiba mielojās ar sūri grūti izkaroto knedliku un ar pilnu muti runāja:

—    Jā, puikas, dievs jau manā labā ne pirksta nebūtu pakustinājis, taču bez knedlika es par ministrantu nebūtu vairs gājis.

Ar šo savu dumpi Šeiba iemantoja nedalītu astoņpadsmitās kameras iemītnieku cieņu.

PANS GLOACS, TAUTAS TIESĪBU AIZSTĀVIS

Vienā Tiroles ciemā bija ap 60% idiotu, otrā — 35%, trešajā — 40%, ceturtajā — 50%, piektajā — 45%. Tālāk sekoja vesela virkne ciemu un miestiņu, kur kretīni bija vairākumā. Un visi šie ciemi un miestiņi ar saviem idiotiem sastādīja vēlēšanu apgabalu, kas izvēlēja par deputātu ķeizariskajā parlamentā Solenickas draudzes garīdznieku panu Gloacu.

Skaidrs, ka reizē ar šo ievēlēšanu uz viņa godības pleciem uzgulās smags slogs. Kā nu ne — par katru sēdi maksā divdesmit kronas, bet pamēģiniet prātīgi un ar apdomu iztikt ar šo naudu Vīnē!

Naudas tērēšanā draudzes garīdznieks un deputāts, godājamais tirolietis pans Gloacs, bija ārpus konkurences.

Numurs viesnīcā maksāja četras kronas. Vēl palika sešpadsmit kronas.

Tūliņ no paša rīta Gloacs devās uz Luksemburgas prospektu nobaudīt iemarinētus piparus. Ar restorāna apmeklēšanu un pirmo marinētā pipara kumosu sākās viņa deputāta darbība. Bija taču jārūpējas, lai arī Vīnē viņa vēders nezaudētu līdzību ar zemeslodi un bikšu josta — ar ekvatoru.

Ēdienu ziņā Vīne sagādā gardēdim daudz prieka. Marinētajiem pipariem sekoja Vīnes šnicele, vairāki kausi alus un tā tālāk.

Protams, jārūpējas par dažādību. Otrā restorānā viņš vispirms pasūtīja Vīnes šniceli, pēc tam marinētos piparus un alus vietā vīnu.

—    Kādi jauki cilvēki mani vēlētāji! — čukstēja pans deputāts, iznākdams no otrā restorāna. — Man jāattaisno viņu uzticība. Šodien ir svarīga sēde.

Un pans Gloacs devās nosnausties uz parlamentu. Tur pašreiz notika pamatīga plūkšanās. Šī nepatīkamā aina piespieda panu Gloacu iegriezties bufetē, kur viņš uzkoda šķiņķi un izdzēra litru Bavārijas alus.

—    Atvainojiet, kolēģi, — viņš uzruna ja kadu deputātu, kas arī ienāca bufetē, — vai tur vēl plūcas?

—    Kautiņš jau tuvojas beigām. Pa purnu cits citam vairs negāž, tikai spļauj uz priekšsēdētāja galdiņu. Ieteicu pasūtīt puslitru Pšora alus. Kamēr izdzersiet, viņi nomierināsies, — ja ari palamāsies, tad tas ir sīkums.

—    Sekošu jūsu padomam, kolēģi!

Kad cilvēks mazuliet uztraucies, tad lieka sviestmaize nenāk par ļaunu. Kāpēc lai pans Gloacs nepasūtītu pārīti? Viņam pieder vēlētāju uzticība, viņam ir tīra sirdsapziņa. Pie dieva viņš labi pierakstīts. Veselība viņam apskaužama, turklāt viņš ir deputāts. Apsvētī viņus, dievs, par tām divdesmit kronām! Kāda velna pēc (kungs, piedod manus grēkus!) nepasūtīt sviestmaizes? Svēts deputāta pienākums!

Viņam atnesa sviestmaizes ar lasi. Viņš nolēma pasūtīt vēl atsevišķi lasi par guldeni. Nav liela nelaime, ja komandējuma nauda būs iztērēta un nāksies ķerties pie savējās. Šā vai tā — subsīdijas garīdzniecībai tiks paaugstinātas.

—    Lasi par vienu guldeni!

Apēdis atnesto porciju, viņš juta, ka lasis grib dzert un nevis alu, bet vīnu.

—    Vēlētāju uzticību nedrīkst pievilt! — viņš sev sacīja, pasūtīdams pudeli Klosterneiburgas vīna. — Līdzko izdzeršu, tūliņ došos uz sēžu zāli un pieteikšos pie vārda.

Patīkams siltums izplūda pa visu ķermeni. Viņš piecēlās un gāja meklēt tualetes istabu.

—    Neparko nepievilšu Savu vēlētāju uzticību! — viņš vēlreiz atkārtoja tualetes istabā.

Viņš pabrīnījās, ka arī parlamenta klozetos sienas aprakstītas ar visādiem izteicieniem. Viņš pārsteigts izlasīja: «Grāfs Šternbergs ir ēzelis!» — un zem tā: «Kas to rakstījis, tas ir cūka!» Ar mierīgu smaidu viņš lasīja uzrakstu: «Čehu suņi!» — bet saviebās, ieraudzījis: «Vācu laupītāji!»

Viņš nervozi notirināja roku un sāka meklēt zīmuli. To atradis, brītiņu gudroja, ko varētu uzrakstīt uz mozaīkas plāksnēm. Gribēja jau noglabāt zīmuli, bet tad ienāca prātā laimīga doma. Viņš uzrakstīja: «Du schцnes Land Tirol,» [16] — un, patīksminājies par uzrakstu, atgriezās bufetē izdzert iesākto pudeli.

Pie galdiņa apstājās viesmīlis. Deputāts paskatījās uz viņa

kājām un ieraudzīja bikšu vietā melnus svārkus. Tādas resnas kājas viņš gan jau bija redzējis kādai sievietei kalnos.

Dīvaini gan, ka daudzi skatās uz viņu un bola ^cis. Viņš gribēja pasmieties, bet aizrijās un aplēja sutanu. Tad aptvēra, kas radījis šo uzmanību: viņš nedzēra no kausa, bet no visas pudeles. Pans Gloacs tūliņ izlaboja kļūdu, tikai gadījās maza ķibele: viņš tik cieši saspieda saujā plāno stiklu, ka mirklī kauss saplīsa. Sāka tecēt asinis. Vajadzēja pārsiet ievainoto roku. Parlamenta ārsts aplika pārsalti.

—     Zinātu nu mani vēlētāji, kas man jācieš! — viņš nopūtās, iedams atpakaļ uz bufeti un ķerdamies pie pudeles.

—    Neko nevar darīt. Pienākums ir pienākums. Mums daudz pienākumu. Pret sevi. Pret tautu. Pret valsti, bet galvenais — pret dievu.

Viņam šķita — kaut kur duc erģeles. Gar acīm kaut kas virpuļoja, un radās iespaids, ka ikvienam viesmīlim ir trīs galvas.

Nikni savilcis dūri, pans Gloacs sacīja sev:

—    Vēlētāji pagodinājuši mani ar savu uzticību. Pietiek! Redzēsim, kas vēl tik labi prot aizstāvēt viņu tiesības.

Viņš piecēlās. Viesmīlis palīdzēja viņam uzlikt apmetni un apvaicājās, vai viņam nelabpatiktos samaksāt tēriņu. Gadoties, ka vienu otru panu deputātu piemirstot, bet viņi tomēr parādot viesmīļiem lielu godu, atnākot un samaksājot. Pans Gloacs uzmeta frakā tērptajam cilvēkam nicīgu skatienu un samaksāja. Divdesmit kronas pagaisa kā nebijušas, bet tas nekas: gan garīdzniecībai noregulēs pabalstu.

Pans Gloacs lepni iegāja sēžu zālē un sāka meklēt savu galdiņu. Kāds deputāts pašāva kāju priekšā, un viņš pakrita. Ar parlamenta kalpotāju palīdzību piecēlās, bet ne uzreiz. Traki gribējās iet atpakaļ uz bufeti, bet viņš īstajā laikā atcerējās, ka vēlētāji utt.

Pans Gloacs kādu pusstundu klaiņoja starp galdiņiem, lūgdams atvainošanu, kad šur tur nogrūda no tiem dažādus papīrus.

Beidzot viņam paskaidroja, ka viņa vieta esot otrajā rindā, astotais galdiņš no malas. Viņš atslīga krēslā un atvilka elpu. Visapkārt lamājās.

Pana-:Gloaca acis bija tapušas tik šauras, ka viņš ar pūlēm varēja saskatīt priekšsēdētāju. Viņam bija siltāk nekā bufetē.

No vienas puses skanēja saucieni:

—    Cūkas! Plikadīdas! Nelieši!

No otras:

—    Zagļi! Kustoņi! Neģēļi!

Viņš vairs neatšķīra atsevišķus lamu vārdus, jo šķita, ka apkārt skan patīkama mūzika. Viņš iesnaudās, tad vēlreiz pamodās. Blakus kāds deputāts lauza krēslu, lai varētu mest ar tā kāju pretiniekam. Pans Gloacs izvilka no kabatas prāvu, sarkanu kabatas lakatu un sparīgi nošņauca degunu. Lakats nokrita uz grīdas. Pans dieva kalps galīgi aizmiga. Brīžiem viņš krāca tik stipri, ka nomāca oratoru balsis …

Pēc pusstundas no pana Gloaca sēdekļa puses sāka izplatīties stipra smaka. Starp partijām nodibinājās iepriecinoša vienprātība: visi, kas sēdēja deputāta tuvumā, spieda degunus ciet. Tad viņi ieraudzīja, ka pans Gloacs uzslējās kājās ar aizvērtām acīm, paceļ labo roku uz augšu un it kā velk kaut ko lejup.

—    Ko jūs meklējat, kolēģi? — viņu pamodināja kāds deputāts, kuram bija iesnas.

Pans Gloacs, acis bolīdams, atbildēja:

—    Gribu nolaist klozetā ūdeni, bet nekādi nevaru dabūt rokā auklas galu.

Tā pans Gloacs pirmo reizi uzstājās parlamentā kā nesalaužams tautas tiesību aizstāvis.

KŅAZIENES LENTENIS

Cildenajai kņazienei Mehlinskai bija konstatēts parazīts. Vēl nebija skaidrs, vai šā eņģeļa miesās iemājojis garposmainais vai vienkāršais lentenis; pasugu noteiks, kad kņaziene būs no parazīta atbrīvojusies. Pats bēdīgākais bija tas, ka pils ārsts Melihars veltīgi lauzīja galvu, kā izskaidrot kņazienei, kaut vai franciski, ar ko viņas gaišība īsti saslimusi.

Kā lai to pasaka šim eņģelim ar smalkām, aristokrātiskām rociņām, kuras pat savu kurpīšu saites nekad nebija atraisījušas, kuras tieši tādēļ bija tik aristokrātiskas, ka nekad neko nebija darījušas? Kņaziene bija cēlusies no tīrasiņu anglosakšu ģimenes, nesamērīgi gara auguma, rudiem matiem, bālu seju un laba kā eņģelis, jo bija nodibinājusi patversmi četriem kņaza sulaiņiem, kas bija parādījuši īpašu goddevību kalpošanas laikā un aiz niecīgās pensijas būtu nomiruši badā.

Un nu. cēlsirdīgā kņaziene bija ierīkojusi viņiem nabagmāju, kur šie vecīši tagad dzīvoja, ietērpti patversmes formā, rupjos, baltos vadmalas svārkos ar gaišzilu apkakli. Stāstīja, ka uz sarkano vadmalas bikšu dibena esot uzšūts kņaza ģerbonis. Tas gan nebija tiesa. Ģerbonis bija« tikai uz plakanajām cepurēm ar gaišsārto nagu. Līdzko veči parādījās ciematā, bērniem aiz pārbīļa piesitās krampji.

Eņģelim līdzīgā kņaziene bieži apmeklēja ciematu pils pakājē un apdāvināja trūcīgos bērnus ar rozēm. Maigās un jūtīgās sirds skubināta, viņa nekad neaprobežojās ar vienu labdarību, un, ja kādai nabaga slimai sievai bija aizsūtījusi pušķīti sarkanu orhideju, tad droši varēja gaidīt, ka drīz vien ciemats atkal saņems orhidejas.

Viss apvidus zināja par viņas labajiem darbiem. Kad pilī mira vecā, bezzobainā algādze Pešlova, kņaziene aizsūtīja viņai piecus kilogramus valriekstu. Līdzko Pešlova ieraudzīja sulaini ar valriekstiem, tā arī tūliņ izlaida garu.

Citreiz kņazienei ienāca prātā sevišķi apdāvināt sādžas cūkganu Tondu. Viņa aizsūtīja pēc Tondas divus sulaiņus, kuri noskrējās līdz nabadzībai, kamēr sameklēja cūkganu. Beidzot viņiem laimējās to atrast, notvert un atvilkt uz pili par spīti viņa pretestībai un izmisīgajai bļaušanai. Pilī viņu nomazgāja, un kņaziene iedāvināja viņam kārbiņu ar krāsām gleznošanai.

Tonda trīs krāsas apēda un pārējās aizsvieda, jo krāsas bija ļoti negaršīgas.

Izdzirdējusi, ka vecais Klabecs, dzīvodams ganu būdā, nonācis galīgā trūkumā, kņaziene aizsūtīja viņam veselu ananasu.

Klabecs to aiznesa vietējam krodziniekam un iemainīja pret degvīnu, bet pat šāda rīcība nenovērsa kņazienes sirdi no labdarības ceļiem. Gluži otrādi, kad lielās lietavas aiznesa upē divus namiņus, viņa lika sulainim aiznest bezpajumtniekiem divas bļodas zemeņu ar putu krējumu. Kad nomira zvaniķis, viņa neskopojās un aizsūtīja atraitnei kārbu īstu itāliešu «atsvaidzinošo» konfekšu, lai nabaga atraitne atsvaidzinās.

Nebija neviena, kas būtu pametis pili ar tukšām rokām.

Cits nesa līdzi ērkšķogas, cits jāņogas, cits dateles, — tik dedzīgi kņaziene pūlējās atvieglot viņu ciešanas. Un ikreiz, kad dažam labam vairs nekā nebija ko mutē bāzt, viņš varēja būt pārliecināts, ka glābiņš tuvu. Ja augstsirdīgā kņaziene neaizsūtīs viņam piecas pudeles petrolejas, tad katrā ziņā spirta virtuvi.

Skolas bibliotēkai viņa izrakstīja «Sport im Bilā» 1 un, tā kā lasītava atradās čehu ciematā, tad bija ar mieru vēl pievienot «Bosnische Post» , kas iznāca Sarajevā. Pats labākais skolnieks saņēma no viņas grāmatu «Horses, Dogs, Birds, Cattle. Accidents and Ailments. Published by Ellman, Sons and Co. Slough, England»  .

īsi sakot, īsts eņģelis, kaut arī diemžēl ar lenteni.

—    Ka lai viņai par to pasaka? — izmisis domāja doktors Melihars, kad apburošā kņaziene apvaicājās, vai viņas stāvoklis esot nopietns.

—                  Nebūt ne, jūsu gaišība, — doktors mundri atbildēja.

—    Runa ir par diezgan maznozīmīgu traucējumu … Jūsu gaišība, vai esat kādreiz pievērsusi uzmanību dīķiem, kur ūdensrozes paceļas uz augšu un turas virs līmeņa? Nu, kaut vai dīķītim pils parkā. Tur atrodas plakani tārpi, īpaša pasuga, jūsu lenteņa senči, plathelminthes.

Kņaziene izbijusies blenza viņā.

—    Jā, plakanie jeb tā saucamie parenhimatozie. Tie dalās trīs grupās: cestodozie, trematodozie un akantocefalezie… Tās ir mazas radībiņas, kas bez kādas izvēles iemājo visur soliteru, griezoņu un parasto cērmju veidā. Ja jūsu gaišībai labpatiks aiziet pie pils dīķa, tad viņa tur redzēs sava parazīta sākotnējo formu.

Augstdzimusī kņaziene neko nesaprata, jo savā nevainībā nevarēja iedomāties, kas ir lentenis.

—    Es jšs lāgā nesaprotu, mīļo doktor!

—    Jūsu gaišība, — sacīja kņazienes naivitātes aizkustinātais doktors, — lai jums labpatīk ņemt vērā, ka lenteņi alias soliteri sastopami vienīgi aristokrātiskās -aprindās. Es pazinu grāfus, kņazus un pat vienu hercogu, kuriem bija tas prieks līdzīgi jūsu gaišībai audzēt sevī soliteru, bet pēc pienācīgas ārstēšanas tas izgāja ārā.

—    Kā — ārā? — naivi jautāja kņaziene.

Doktors atkāsējās.

—    Tīram viss ir tīrs, — viņš svinīgi noteica. — Izgāja taisni tāpat kā dārgā Strasburgas pastēte kopā ar kuņģa saturu; gadījumā ar hercogu tā bija visai maiga pastēte no slokām un upes vēžiem. Es zinu, ka soliters bijis ari kardināliem, kuri gaidījuši tā iziešanu no miesām ar lūgšanu grāmatu rokās. Kāds Eiropas valdnieks ik gadu audzē savās iekšās soliteru, kurš bauda neparastu cieņu iedzīvotājos. Solitera apvainošana sodāma tāpat kā majestātes apvainošana … Lai nepalaistu garām momentu, kad soliters izies no jūsu gaišības miesām, es došu attiecīgas instrukcijas jūsu istabenēm …

Kad doktors aizgāja, augstdzimusī kņaziene lika pasaukt savu biktstēvu.

—    Jūsu godība, — viņa svētbijīgi paziņoja, — man ir lentenis.

Biktstēvs, plikpauris vecis, sasita rokas.

—    Nevar būt, kņaziene! Jūs esat pati nevainība, jūs esat šķīsta roze. Kāds sakars jums var būt ar lenteni? Bet, ja tas tomēr jums ir, kņazien, tad zināt, ka dievs to ir uzsūtījis jūsu pārbaudīšanai. Paļaujieties uz dieva žēlastību, uz tā kunga neizmērojamo labvēlību, un lentenim būs gals klāt. Dievam labpaticis jūs piemeklēt ar savas mīlestības krustu, un viņš pats atpestīs jūs no šā pārbaudījuma.

—    Jūsu godība, es dzirdēju, ka lenteņi esot arī kardināliem.

—    Pat arhibīskapiem un pāvestiem, kņazien. Apustulis Jānis cīnījās ar lenteni tuksnesī, bet pāvests Jānis XIII pārveda to uz Avinjonu, Tā ir pazemības emblēma, un, kā sacīts svētajos rakstos, grēciniekiem tās trūkst.

Tikmēr lentenis darīja savus brīnumus labās kņazienes miesās.

Ik dienas doktors lēja tam virsū paparžu sakņu novārījumu (Polypodium iilix mas.), granātkoka mizas ekstraktu, stipru rezēdas tēju, ik dienas kņazienei vajadzēja norīt trīs līdz piecas ķirbju sēklas, pēc tam naftalīnu un beidzot uzdzert rīcineļļu.

Tie visi ir lieliski, teicami zarnu darbības ierosinātāji, un cildenā kņaziene aizvien jo vairāk nostiprinājās pārliecībā, ka dievs viņu sevišķi mīl, ja uzsūtījis viņai tādu pārbaudījumu.

Beidzot pēc divām nedēļām sārtais lentenis atradās elegantā traukā ar spirtu.

Kā doktors konstatēja, tas bija tieši garposmainais lentenis. Kņaziene ļoti lepojās ar tā posmu garumu, jo tas bija pierādījums, cik ļoti dievs viņu mīl.

Tagad kņaziene atkal guva iespēju pievērsties labdarībai, ko bija pametusi novārtā, cīnīdamās ar lenteni.

Kādu dienu viņa devās uz ciematu.

Viņa brauca karietē, vērīgi lūkodamās visapkārt. Apstājusies pie stārasta mājas, viņa apvaicājās, vai ciematā neesot kādi slimnieki.

Stārasts nosauca veco Mateju 132. mājā, kurš dzīvoja bērnu aizgādībā. Kņaziene iesūtīja sulaini apjautāties, kas vecajam vainas. Sulainis atgriezās ar ziņu, ka Matejs slimojot ar lenteni.

Šī ziņa ārkārtīgi satricināja kņazieni. Kā tas var būt? Pats parastākais cilvēks, kā šis Matejs, slimo ar lenteni, ar ko piederas slimot tikai izcilām personām.

Mājās pārbraukusi, kņaziene nokrita ceļos lūgšanas namiņā un izsaucās:

—    Mans dievs, vai tas ir iespējams, vai tas ir iespējams?

Kopš tās dienas viņa sāka dilt un nīkt, un drīz viņas zelta sirds pārstāja pukstēt.

Pirms nāves viņa lika nodot iespirtoto lenteni skolas kolekcijai, bet pašam vecākajam pils kalpotājam atstāja piemiņai flakonu ar dārgām smaržām. Bez tam viņa atstāja rīkojumu, lai ik gadus viņas nāves dienā visus ciemata trūcīgos bērnus apdāvina ar ērkšķogām un visiem trūcīgajiem ciemata iedzīvotājiem todien ļauj bez atlīdzības lasīt kņaza mežos zemenes un sēnes.

Trešajā janvārī krietnā kņaziene nomira.

Lai viņai viegla dusa! Bet, kā būs ar ērkšķogām, zemenēm un sēnēm viņas nāves dienā, trešajā janvārī, to es nevaru pateikt.

ŽĒLSIRDĪGIE ZAMARIEŠI

Vecais un jaunais Veivoda kapa lejup no kalna pa meža taciņu.

—    Jā, jā, — vecais runāja, — pans ksendzs dikti jauki stāstīja par to žēlsirdīgo zamarieti.

—    Nenogāzies, tēv, — dēls brīdināja, pamanījis, ka vecais aizdomīgi sagrīļojas.

—    Nenogāzies pats, Franci, — vecais atcirta. — Bet šņabis gan šodien bija uz goda.

—    Kur nu vēl labāku dabūs, — Francis piebalsoja.

No šīs sarunas katrs var saprast, ka abi Veivodu ģimenes pārstāvji nāk mājup no traktiera, kur iegriezušies pēc dievkalpojuma.

—    Tāpēc es saku, cik jauki pans ksendzs stāstīja par to zamarieti, — turpināja dievbijīgi noskaņotais vecis, — par viņa žēlsirdību.

—    Un par laupītājiem arī! — Francis pievienojās. — Tie bija tā piekāvuši ceļinieku, ka viņš ne pakustēt nevareja.

—    Jā, viņš dikti labi pastāstīja arī par laupītājiem, — vecais piekrita. — Aptīrījuši to nabagu un tā nosloksnējuši, ka šis vairs nezina ne rīta, ne vakara.

—    Un cik aizgrābjoši, ka zamarietis paņēma ceļinieku pie sevis un apmazgāja viņa brūces, — Francis jūsmoja. — Viņš bija žēlsirdīgs, un viņam nebija grūti noņemties ar ievainoto.

—    Bet cik daudz ļaužu pagāja garām! — vecais atcerējās.

—    Nepakrīti, tēv! — Francis uzsauca.

—    Es skatos, kur speru soli, — vecais Veivoda sacīja.

—    Un neviens nelikās viņu redzam, vienīgi zamarietis, bet uz tiem tolaik skatījās greizi.

—    Tolaik neviens zamariešus necieta, — Francis piebilda.

—    Tikai vēlāk viņus sāka atzīt.

—    Pavei, Franci, kur sēž mežsargs, — vecais ieteicās.

— Cīņa par dvēselēm

—    A, tas rīkļurāvējs, — Francis atsaucās. — Tas jau visus apēstu bez sāls.

—    Viņam labs deguns, — vecais noteica, apstādamies kalna pakājē. — Viņam vienmēr zināms, kur kāds pēdējo reizi izlicis cilpas. ^

—    Cits vēl nav paspējis ne žagaru nastiņu salasīt, kad viņš jau ir klāt, — Francis piemetināja.

—    Franci, paskaties uz mežsargu, — godājamais tēvs aizrādīja, — viņš tā ērmīgi šķoba ģīmi.

—    Sēž kā pielipis, — Francis brīnījās. — Izskatās, ka viņš nevarētu pakustēt no vietas.

—    Ejam, — vecais uzsauca, — viņš ir maitasgabals.

—    Varu galvu likt ķīlā, ka viņš man neatbildēs, ja es sveicināšu, — Francis sacīja. — Viņš mēdz teikt, ka ar meža zagļiem nesasveicinoties.

—    Viņš necieš malu medniekus, — vecais piebilda. — Tur no sevis lielas lietas, staigā kā nez kāds barons, bet mežsargs vien ir.

—    Un malku tāpat zog, — Francis nosmīnēja, — bet domājas esam liels vīrs.

Tā runādami, viņi bija pienākuši pie mežsarga.

—    Vēlu labu dienu, pan Foitik, — vecais uzrunāja mežsargu, un Francis pievienojās apsveikumam.

—    Labdien, — mežsargs abiem par izbrīnu atsaucās.

—    Dieva dēļ, labie ļautiņi, palīdziet man, es nevaru tikt uz kājām.

—    Tad tāpēc jūs tik dikti šķobāt ģīmi, — Francis attapās.

—    Nokritu no kraujas un izmežģīju potīti, — mežsargs paskaidroja.

—    Izmežģījumu vajag ievilkt, — F?ancis aizrādīja. — Jāsaņem kāja aiz pēdas, jāpagriež, un, kad nočirkst, tad skaidrs, ka viss savā vietā. — Un viņš saķēra mežsargu aiz kājas.

—    Mana sieva jums kāju ievilktu, — vecais sacīja,

—    viņa jau daudziem ir palīdzējusi. Kā pieķeras pie kājas, tā gatavs.

—    Zinu, — mežsargs atbildēja, griezdams zobus aiz sāpēm, kad Francis mēģināja izstiept viņam kājas pēdu. — Jūsu sieva māk iegriezt kaulus, bet Voita Dlouhijs negribēja aizvest mani pie viņas. Viņš te gāja garām, un es viņam teicu: «Pan Dlouhij, ar mani notikusi nelaime, aizvediet mani līdz Veivodienei,» — bet viņš atbild: «Tu, vecais, ietupināji mani zaķa dēļ, tad nu tupi te, kamēr tevi nelabais parauj.»

—     Mēs esam zamarieši, —> vecais Veivoda noteica. — Franci, paķer panu Foitiku zem kreisās rokas, es paķeršu zem labās.

—     Kaut jūs arī esat mums pāri darījis, — Francis runāja, kad viņi veda mežsargu uz savu būdu, — taču nebūtu glīti, ja mēs liegtu jums žēlsirdīgu palīdzību.

—     Kazi, citreiz būsiet prātīgāks, — vecais VeiVoda tarkšķēja, — šad tad var arī pievērt acis, vai nu viss jāredz.

Runādami viņi nonāca pie būdas, kur Veivodiene iegrieza mežsargam izmežģīto pēdu.

Pagāja dažas dienas pēc šā notikuma, un vecais Veivoda ar dēlu paugurā aiz stigas lika zaķiem cilpas.

—     Jādomā, ka mežsargs tagad būs mums pateicīgs, — Francis prātoja, — jo mēs izturējāmies pret viņu taisni kā žēlsirdīgie zamarieši.

Viņš nepaspēja ne muti aizvērt, kad viņu kāds nogrāba aiz apkakles.

—    Ak kungs, tas taču ir mežsargs Foitiks! — vecais Veivoda izsaucās.

—    Likuma vārdā, — mežsargs aukstasinīgi noteica, turēdams Franci aiz apkakles. — Pievāciet savas cilpas un nāciet man līdzi uz iecirkni.

—    Kas nu par jokiem! — vecais Veivoda labsirdīgi nosmīnēja. — Vai tad jūs jau aizmirsāt par izmežģīto kāju?

—                  Muti ciet un marš uz iecirkni! — mežsargs uzbrēca.

—    Cilpas rokā — un aiziet!

—    Bet piedodiet, pan Foitik, — vecais Veivoda pārsteigts nošļupstēja, — vai tad jūs neatceraties par zamariešiem?

—    Uz iecirkni — un beigta balle! — mežsargs stingri noteica, un visi trīs klusēdami sāka soļot uz sādžas pusi.

*

Par šo nodarījumu abi Veivodas stājās apgabala tiesas priekšā.

—    Jūs tiekat apvainoti, ka esat likuši cilpas zaķiem, — tiesnesis uzrunāja viņus. — Ko varat teikt sev par attaisnojumu?

Abi apsūdzētie saskatījās, nopūtās, un sirmais Veivoda sagrauzts sacīja:

—    Jūsu žēlastība, varu teikt tikai vienu: mēs rīkojāmies kā žēlsirdīgie zamarieši…

PIEMIŅAS SVECE

ICad vecais stārasts bija apglabāts kapsētā zem lapeglēm, sievas un bērni izklīda pa mājām, bet vīri devās uz tēvoča Simona krogu.

—    Simon, — viens uzsauca, kad visi sasēdās ap galdu,

—    ielej kādu lāsīti, lai tiek jautrāk ap sirdi!

—    Jā, nu mūsu stārasta nav vairs starp dzīvajiem, — kāds nopūzdamies uzlūkoja pārējos un noslaucīja acis svārku piedurknē.

—    Nāves priekšā vīsi vienādi, — sirmais Stanko piezīmēja, — tai vienalga, stārasts vai kas cits.

—    Jā, nāvi sev neviens nevar izvēlēties, — Zebs atsaucās.

—    Piedzeras cilvēks, izveļas no ratiem, riteņi pāriet krūtīm pāri — un beigas.

—    Čigāns viņam pareģoja pareizi, — Stanko sacīja.

—     Kopš tā laika jau nezin cik gadu pagājis. Ienāca toreiz sādžā čigāns, bet nelaiķa stārasts patlaban steberē ārā no Simona kroga. «Par ko tu smejies?» viņš uzbrūk čigānam un liek šo iemest ūķī. «Uzskaitiet viņam,» pavēl man un nelaiķim vecajam Hohličam. Mēs uzskaitījām ari, bet čigāns saka: «Jūsu stārasts mirs aiz pārdzeršanās vai dzērumā nositīsies.» Un re nu, tik daudz gadu pagājis, bet pareģojums tomēr piepildījās. Stārasts brauc mājās no pilsētas, izveļas no ores, riteņi pāriet viņam pāri, un stārasta vairs nav.

—    Iedzer ar mums, Simon, — Zebs uzsauca, — žēl tāda stārasta.

—    Žēl gan, — Simons iedzēris piebalsoja. — Vai atceraties, ka viņš pērn ieslodzīja divus klaidoņus tukšā kūtī un trīs dienas nedeva ēst? «Nu jūs zināsiet, diedelnieki, ka pie mums kalnos ubagošana nav modē,» viņš tiem sacīja, kad šie lūdzās, lai nenomērdējot viņus badā. Ceturtajā dienā izlaida ārā, iedeva katram pa kancim maizes un pats prasīja: «Vai redzēji, Simon, kā viņi aizdiedza? Es viņiem rādīšu! Lai mācās strādāt!»

—    Bet vecus ubagus viņš vienmēr mieloja, — Zebs aizstāvēja nelaiķi. — Ierodas tāds večuks ubags. «No kurienes nākdams, brālīt?» — «No turienes un turienes.» — «Kur tavs tēvs?» — «Sen miris, pan.» — «Grūts gan tavs liktenis,» stārasts nosaka un'' dažu reizi veselu nedēļu baro večuku.

—                  To es pats esmu redzējis, — Simons apstiprināja.

—    Reiz stārasts sēdēja pie manis un iedzēra, te ienāk kāds vecs ubags, un stārasts saka: «Iedzer ar mani, brālīt.» Ubags iedzer arī, un, kad viņš apreiba, stārasts lika man veco labi ērti noguldīt.

—    Uzdzersim viņa dvēseles mieram! — vecais Mihals ierosināja.

Kad visi bija iztukšojuši glāzes, vecais Stanko turpināja:

—    Kādu vakaru pirms šīs nelaimīgās braukšanas uz pilsētu stārasts sēdēja uz soliņa pie savas mājas. Es piesēdos blakus, un viņš teica: «Stanko, dod man roku.» Es paklausīju, un tad viņš sacīja: «Cilvēks, izbraukdams no mājām, nekad nezina, vai atgriezīsies, tā saka draudzes mācītājs. Tāpēc cilvēka sirds allaž ir baiļu pilna. Katrs no mums ir grēcīgs, to tu zini pats pēc sevis, Stanko. Tāpēc man šad tad ienāk prātā tādas domas: ja svētā Jāzepa kapličā mežmalā kāds manai piemiņai noliktu lielu sveci, tad debesu tēvs sacītu man pēc nāves: «Kamēr šī svece degs, tu paliksi šķīstītavā, bet pēc tam ņemšu tevi debesīs.» Pēdējā laikā šīs domas neatstājas no manis, un vakar pat sapnī redzēju svēto Jāzepu, kurš man sacīja: «Tikai pielūko, lai syece būtu īsti prāva.» Es tad nolēmu, ka braukšu uz pilsētu un nopirkšu pašu lielāko sveci. Tikai bail, ka sākšu dzert un pārbraukšu bez sveces.» Kā šobrīd redzu nelaiķi acu priekšā! «Brālīt Stanko,» viņš man saka, «es tev iedošu naudu svecei, un tu pēc manas nāves nopērc to un noliec svētā Jāzepa kapličā, lai deg manas dvēseles aizlūgumam. Jā, grēcīgs, grēcīgs es esmu!»

Sirmais Stanko atkal iedzēra malku un noslaucīja asaru.

—    Viņš man iedeva naudu un sacīja: «Te, brāl Stanko, būs trīs guldeņi, nopērc par to naudu kārtīgu sveci, lai deg, kamēr mocīšos šķīstītavā. Un, kad izdegs, tad jūs varat teikt, sak, nu mūsu stārasts atrodas debesu valstībā. Tikai pielūko, lai svece būtu pamatīga, jo grēku man dikti daudz, vajadzēs krietnu laiku pamocīties šķīstītavā. Ņem šos trīs guldeņus, nopērc sveci, iededzini to kapličā, un, kad iesiet gar mežmalu, pārmetiet krustu un sakiet: «Lai dievs dod viņam mūžīgu mieru! Daudz viņš ir grēkojis, bet tā kunga žēlastība ir

neizmērojama.» Tā nelaiķis runāja dienu pirms savas nāves, bet diezin vai pašam ienāca prātā, ka mēs šodien apglabāsim viņu zem lapeglēm.

Vecais Stanko atkal noslaucīja asaru, izvilka no jostas trīs guldeņus, nolika uz galda un sacīja:

—    Re nu, cik spoži tie mirdz! Kad braukšu uz pilsētu, nopirkšu labi prāvu sveci. Ak nabaga stārast, tu gan, krādams šos guldeņus, nedomāji, ka tik drīz svētā Jāzepa kapličā degs svece tavas dvēseles aizlūgumam.

—    Nu, viņam gan krāšana nesagādāja grūtības, — Zebs iebilda, — to mēs visi labi zinām. Viņš taču ievāca nodevas. Mēs pie maksāšanas, bet gadās, ka viņš nodzer visu un neaizved uz pilsētu. Un, ja arī aizved, tad visu jau nekad ne.

—    Viņš pats izteicās, ka esot grēcīgs cilvēks un nepaejot ne diena, kad nesagrēkojot,— Mihals sacīja. — Apsolījās man palīdzēt, lai dēlu nenoņem zaldātos. «Protams, ta^ ķers tev makā, bet es iesaukuma laikā aprunāšos ar priekšniecību.» Es toreiz iedevu viņam vairākus guldeņus, bet dēls man jau trešo gadu dien ulānos. Tāds bija mūsu nelaiķis, ievilka naudu, kur vien spēja. Zināms, viņam viegli dot trīs guldeņus svecei.

—    Un uz aizņemšanos arī bija nadzīgs, — iejaucās jaunais Hohličs. — Reiz ienāk pie manis, lai aizdodot guldeni. Iedevu arī. Pēc kāda laika prasu: «Kas ir, stārast, kad atdosi man guldeni?» Bet viņš: «Vai tev prāts! Es no tevis neko neesmu aizņēmies!» — «Dievs ar jums, stārast, atcerieties taču!» — «Vai nu es tevi krāpšu!» viņš saka. «Nu labi, es biju draugos ar tavu tēvu, tad piedošu tev šo joku.»

Zebs kāri noraudzījās uz trim guldeņiem, kas laistījās uz galda, un teica:

—    Man arī nepatika tas, ka stārasts aizņemas gan šur, gan tur, bet neatdod un vēl izliekas, it kā aizmirsis. Es reiz aizdevu viņam guldeni, tad viņš man atbildēja, kad atgādināju: «Nudien, nezinu, brāl, manuprāt, tu man neko neesi aizdevis.»

—    Visi esam grēcīgi, — sacīja vamzī ģērbies vīrs, — un stārastam bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka esot grēcinieks. Es domāju, ka mums jāpiedod viņa grēki.

—    Bet es saku, — jaunais Hohličs pārtrauca, — ka nelaiķis stārasts slikti darīja, krāpdams mūs ar nodevām un neatmaksādams parādus. Un, ja viņam kā trūka saimniecībā, tad vienmēr aizņēmās, bet pamēģini viņam to atgādināt! Un nu pēc nāves vēl pirkt viņam sveci? Kāpēc?

Zebs atkal kāri pavērās naudas gabalos.

—    Kāpēc, kāpēc? Visi zinām, kāpēc. Hohličs pareizi teica: stārasts krāpa mūs ar nodevām, nemaksāja parādus, aizņēmās labību un neatdeva… — Zebs uzlika roku uz guldeņiem.

—    Tāpēc, Stanko, es domāju, ka aplam būtu pirkt par trim guldeņiem nelaiķim sveci.

Stanko nopūtās:

—    Nelaiķis, lai dievs dod viņam mūžīgu mieru, arī no manis reiz aizņēmās guldeni, nodzēra un neatdeva. Lai dievs viņam žēlīgs… — Stanko atkal nopūtās. — Viņš atlaiž grēkus no savas žēlastības. Taisnība ir, kāpēc šķiest naudu svecei? Protams, nelaiķis bija grēcinieks, bet… — sirmais Stanko mirkli klusēja un tad noteica: — Bet guldeņus godīgi atdeva, kaut arī pēc nāves.

Viņš iebāza vienu guldeni savā jostā un sacīja:

—    Uz vienu guldeni tiesības tev, Hohlič, uz otru Zebam.

Un tā vēl šobaltdien nelaiķa stārasta patrona — svētā Jāzepa kapličā valda tumsa. Tur nedeg liela svece aizlūgumam par stārasta grēcīgo dvēseli. Tumsa kapličā labi saderas ar meža klusumu, kuru iztraucē tikai soļi, kad no Simona kroga nāk mājup jaunais Hohličs, Zebs vai vecais Stanko. Nācējs apstājas pie kapličas, pārmet krustu un čukst:

—    Ak stārast! Dievs ir žēlsirdīgs, viņš tev arī bez sveces atvērs debesu vārtus. Iemet tad kādu vārdiņu arī par mums, grēciniekiem . .. Par mums, trim maitasgabaliem . . .

MEŽA VĪNS, ZEMEŅU VĪNS

Neviens garīdznieks nav atstājis tik dziļas pēdas savu draudzes locekļu pateicīgajā atmiņā kā Dombrovicu draudzes mācītājs.

Visā Tarnovas novadā vēl ilgi atcerēsies šo lāga večuku, un tagadējo sādžinieku pēcnācēji stāstīs saviem bērniem to, ko dzirdējuši no saviem vecākiem.

Tās nebija kvēlas svētrunas, kas sniedz iepriecinājumu labsirdīgo zemnieku dvēselēm, tā nebija dievbijība, ar ko viņš iemantoja nevīstošu slavu pašās Dombrovicās, to apkārtnē un ari Tarnovā, bet viņa zeltainais vīns, par ko viņš pats sajūsmā bija izteicies, ka tas esot viņa domu ekstrakts, viņa prāta auglis, viņa sirds asinis.

Tikpat dzejiski skanēja ari viņa ražojuma nosaukums — «Meža vīns, zemeņu vīns». Viņš stāstīja, ka devis šo nosaukumu tad, kad pirms vairākiem gadiem pēc ilgiem mēģinājumiem ieguvis pirmo balonu vīna. Svaigajā, zeltainajā valgmē viņš sajutis visu Dombrovicu apkaimes mežu brīnišķo dvesmu, pavasara un vasaras smaržu, zemeņu ziedu un ienākušos ogu saldo aromātu.

Neviens nezināja, kā mācītāja cienīgtēvs gatavo šo teicamo dzērienu. Zināms bija tikai tas, ka galvenā 6astāvdaļa ir prāvās, sarkanās zemeņu ogas, ko mācītājs pašrocīgi salasa mežā.

Savām lūgšanām viņš allaž pievienoja vēlēšanos, lai ienāktos daudz zemeņu, kuras tad viņš lasīja lielā grozā noteiktās, viņam vien zināmās vietās.

Visu augusta mēnesi līdz vēlai naktij zemās, nomelnējušās mācītāja mājas rūtīs mirguļoja uguntiņa, pa atvērtajiem logiem plūda ārā patīkamas smaržas, un sādžas puiši, ielavījušies mācītāja dārzā ābolos, redzēja, kā viņš, garajiem baltajiem matiem plīvojot, lokās ap sarežģītām ierīcēm, ar trīcošu roku ielej glāzītē nule pagatavoto svaigo dzērienu, gausi

malkodams to, dievbijīgi pārmet krustu, ar baudu čāpstinādams un tā noknaukšķinādams pirkstus, ka vecais runcis, līdz šim mierīgi sēdējis uz mūrīša, uztrūkstas, it kā viņam virs galvas būtu aizdedzies siena vīšķis, un sprauslādams izskrien no istabas.

Tādā brīdī cienīgstēvs puišiem šķita kāda sevišķa — augstāka būtne. Ar dieva bijāšanu sirdīs viņi rāpās zemē no mācītāja ābelēm un bumbierēm, nepiemirsdami sabāzt pilnas azotes ar šo koku augļiem.

Tā tas bija augustā. Novembris pagāja, pildot milzumu pudeļu un līmējot etiķetes, kuras Dombrovicu rektors visu iepriekšējo ziemu bija zīmējis un izkrāsojis. Tanīs diezgan fantastiski bija attēlots svētais Staņislavs, kas svētī mazu eņģelīti, kurš nes prāvu pudeli ar zeltā mirdzošu uzrakstu — «Meža vīns, zemeņu vīns».

Kad uzkrita pirmais sniegs un naktīs sādžas tuvumā vilki uzsāka savas gaudas, mācītājs kādu svētdienu paziņoja savā maigajā un izjustajā balsī, ka aicinot visus ticīgos vakarā pie sevis uz kristīgām pārrunām. Tādā vakarā ērtais mācītāja nams bija stāvgrūdām pilns, un draudzes locekļi spiedās cits pie cita kā siļķes mucā.

Mācītājs sēdēja vecā, ar izbalējušu drēbi pārvilktā atzveltnes krēslā un smaidīdams laipni runāja, ka pienākusi ziema, iestājies pirmssvētku gavēnis, bet ziemas dēļ draudzes locekļi nedrīkstot aizmirst, ka jāapmeklē dievkalpojumi un jāpalīdz trūkumcietējiem. Tad viņš piemetināja vēl dažus vārdus par ziemsvētkiem, kas neesot vairs aiz kalniem, un pēkšņi kaut kur nozuda. Pēc brīža viņš atgriezās ar pudelēm piekrautu grozu un sāka izdalīt draudzes locekļiem savu zeltaino meža vīnu, zemeņu vīnu.

Raugoties uz mācītāja balto galvu, uz piemīlīgo seju, uz priekā trīsošo bārdu, daudziem saskrēja asaras acīs, iedomājoties, kas gan notiks, kad vecais vīrs aizmigs mūžīgā miegā zem Dombrovicu kapsētas bērziem un lapeglēm.

Tā Dombrovicās pienāca ziema, no kuras mācītājs tik ļoti baidījās. Tā bija vainīga, ka visu pavasari un vasaru vecajam garīdzniekam bija jālūdz dievs, lai piedod to, kas nogrēkots pērnajā ziemā un tiks nogrēkots nākotnē. Dažreiz gan viņam šķita, ka lūgt grēku piedošanu uz priekšdienām ir tā kā nevietā, bet viņš mierināja sevi ar domām, ka dievs tas kungs gan zina, kāpēc cilvēciskas būtnes ir tik viegli pavedamas uz neceļiem.

Bet kādi tad bija viņa ziemas grēki? Mīlestība uz zeltaino vīnu.

Ziemas vakaros viņš skuma pēc zaļajām birzīm, pa kurām mīlēja staigāt. Nolicis priekšā prāvu pašražotā dzēriena pudeli, gremdēdamies siltumā, kas plūda no lielās krāsns, viņš atkal jutās vasaras smaržu apņemts. Glāzīte blakus pudelei te piepildījās ar zeltaino veldzi, te atkal iztukšojās.

Kad pirmās dzēriena lāses skāra vecā vīra lūpas, viņa acu priekšā atausa ozolu, egļu un bērzu svaigais zaļums un saulainie izcirtumi, kā bērtin piebērti ar sarkanajām, nobriedušajām zemeņu ogām.

Lūgsnu grāmata palika neatvērta, un vakara lūgšanas vietā klusajā telpā atskanēja dīvaina šmūkstināšana, kas liecināja par to baudu, ar kādu viņš maziem malciņiem dzēra dzirkstošo' veldzi.

Vecais mācītājs sēdēja, dzēra un domāja par mežu zaļo lapotni, par pavasari un vasaru, un viņa domu pavediens nepārtrūka arī tad, kad ielejā netālu no mācītāja mājas sāka gaudot vilki un rībēja šāvieni, kas kliedēja izbadējušos zvērus.

So kluso omulību nevarēja iztraucēt arī māsa (kas bija par diviem gadiem jaunāka un vadīja visu saimniecību), kad viņa ienākusi sāka pārmest brālim grēkus, piesaukdama visus svētos, kuru vārdi viņai tobrīd gadījās pie mutes.

Mācītājs neteica ne vārda, tikai māja ar balto galvu, domās kavēdamies zaļo mežu valstībā.

Kad viņš vēlāk grasījās likties gulēt, galva mazliet reiba, un viņš uzsāka garu dziesmu par meža meitām un saldo vīnu, tā ka vecīte bailēs spieda ausis ciet.

Otrās dienas rītā viņš pamodās vēlu un svēti nosolījās, ka kopš šā brīža pat aci nepametīs uz elles dzēriena pusi. Taču viss bija veltīgi! Pienāca vakars, sniegs ārā lai'stījās mēness staros, mācītājam atkal uzmācās skumjas pēc vasaras, un viņš atkal tukšoja glāzīti pēc glāzītes.

Jau nezin cik gadu dienu pēc dienas viņa māsa lūdza dievu, lai tas kungs paglābtu brāli no elles varas, taču katru ziemu atkārtojās tādi paši vakari, kad lūgsnu grāmata palika neatvērta, bet pudele tukšojās. Veltīgi bija viņas ceļojumi uz «svētām vietām», veltīgi viņas ziedojumi brāļa dvēseles glābšanai. Dažreiz, domādama par brāli, viņa rūgti raudāja, jo dievbijīgās sieviņas domās elles šausmas pastāvīgi saistījās ar brāļa tēlu.

Kādu ziemu velns, viņas vārdiem runājot, guva lielus panākumus, kārdinādams mācītāju.

Reiz pirms laišanās miegā mācītājs tik skaļi dziedāja par daiļajām meža meitām, ka sādžas naktssargs Jurziks Ovčina, vēlu vakarā atgriezdamies no kroga, apstājās pie mācītāja mājas, un pēc mirkļa nakts klusumā jau atskanēja duets. Viena balss, diezgan spēcīga, bet biezo loga rūšu apslāpēta, piederēja mācītājam, bet otra, naktssarga balss, krietni aizsmakusi, acīm redzot, tik stipri atgādināja vilka gaudas, ka vairāki sādžinieki steigšus metās ar bisēm un rungām uz mācītāja māju, kur pārsteigti apstājās un tādā bijībā sāka ieklausīties mācītāja dziedāšanā, it kā tās būtu lūgsnas, ko skaita baznīcā par godu svētajai jaunavai Marijai.

Kad nākamajā rītā krietni pavēlu mācītājs pamodās, noraudājusies māsa pavēstīja viņam, kādu lielu apgrēcību viņš izdarījis iepriekšējā vakarā, paļaudamies velna kārdinājumam. Un viņš atkal svēti nosolījās negrēkot, bet vakarā atkārtojas tas-pats, un atkal pussādžas dievticīgi un godbijīgi klausījās vaļējām mutēm, kā augšstāva guļamistabā viņu vecais draudzes gans dzied brīnumainas dziesmas par meža meitām un zeltaino vīnu. Kopš tā laika šādi koncerti kļuva_ par ieradumu, un sādžinieki ik vakaru nāca klausīties savu mācītāju.

Viņa māsai pienāca bēdīgi laiki. Visur viņai rādījās elles ugunis. Reiz, saņēmusi drosmi, viņa ar drebošu roku uzrakstīja vēstuli vikāram uz Tarnovas konsistoriju un lūdza Dombrovicu mācītāja dvēseles glābšanas labad ierasties uz revīziju pie viņas brāļa, tēvišķi norāt viņu un atpestīt no velna izmestajiem tīkliem. Viņa parakstīja vēstuli, slacinādama to asarām, un aizsūtīja uz Tarnovu, brālim neteikdama ne vārda.

Pagāja dažas dienas.. »

Kādā jaukā ziemas pievakarē, zvārguļiem skanot, četri braši zirgi iedrāzās mācītāja pagalmā, spārdīdami ar pakaviem sasalušo zemi tā, ka dzirksteles vien šķīda, bet no kamanām izkāpa godātais Tarnovas vikārs, paziņodams pārsteigtajam mācītājam, ka ieradies izdarīt revīziju.

Mācītājam kā zibens iešāvās prātā doma, vai tikai Tarnovā nav ko padzirdējuši par viņa vingrinājumiem dziedāšanā, un viņš neiedrošinājās pacelt acis uz sirmo, kaut arī gados daudz jaunāko vikāru, kurš turpretī ļoti goddevīgi runāja ar veco, baltmataino mācītāju.

Pans vikārs, aplūkojis baznīcu, palika ļoti apmierināts ar tās stāvokli un pēc vakariņām, nosēdies iepretī mācītājam, sāka meklet ieganstu, ka izpildīt macitaja masas lūgumu, — nabadzīte tikmēr blakus istabā cītīgi piesauca dievu.

—    Manuprāt, vasaru te ir brīnišķīgi skaisti, — viņš iesāka pēc ieilguša klusuma.

—    Jā, ļoti skaisti, — sērīgi atsaucās mācītājs, mezdams skatienus uz istabas kaktu, kur atradās prāva pudele ar dievbijīgo etiķeti.

—     Cik daudz prieka jums vasaru sagādā šie meži, — turpināja vikārs, — bet ziemu tie modina skumjas. Un tad vislabāk ir sēdēt pie siltas krāsns un lasīt lūgsnu grāmatu. Ļoti ieteicams lasīt arī svētā Augustīna un baznīcas tēvu pārdomas. Tad nav jābīstas ne no kādiem velna kārdinājumiem. Mans brāli, es atvedu līdzi dažas grāmatas par mūžīgo dzīvošanu un vērā liekamus svētā Augustīna apcerējumus. Vislabāk tos lasīt vakaros — stundas divas trīs. Es tūliņ ienesīšu grāmatas.

Un viņš izsteidzās blakus istabā.

Mācītājam pēkšņi ienāca prātā kaut kas labs, viņš attaisīja pudeli un ieņēma brangu malku burvju dzēriena.

Kad godātais vikārs atgriezās ar grāmatu saini, mācītājs jau mierīgi sēdēja savā vietā un dievbijīgi vērās griestos.

—    Te būs tā lasāmviela, kas pārceļ dvēseli citā pasaulē un aizdzen visas nelabās domas, — vikārs sacīja, nokraudams grāmatas mācītājam priekšā, bet pēc bfīža piebilda:

—    Te tāds brīnumains aromāts, it kā istabā būtu ieplūdušas visas meža smaržas.

—    Tas ir mans meža vīns, zemeņu vīns, — mācītājs priekā nenovaldījās un, negaidot atbildi, piepildīja ar zeltaino šķidrumu divas glāzītes un saskandināja ar apmulsušo vikāru.

Viņi iztukšoja glāzītes.t

—    Vai nav tiesa, neparasta garša? — starojošais mācītājs jautāja, kad vikārs noklakšķināja mēli. — Vēl vienu, vai ne?

Un glāzītes atkal tika iztukšotas.

—    Patiešām, kaut kas neparasts! Šķiet, ka cilvēks vasaras rītā klejo pa mežu un uzsūc sevī visas bagātīgās smaržas, — vikārs nopūzdamies sapņaini sacīja.

Mācītājam acis vien mirdzēja, kad viņš stāstīja par savu ražojumu, sava prāta augli, savu domu ekstraktu.

Pie tam abi baudīja zeltaino dzērienu, un godātais vikārs, kaut gan pirms katras glāzītes čukstēja: — Multum nocet.

multum nocet,ļ — bija pilnīgi aizmirsis sava brauciena mērķi, velna izdzīšanu, svēto Augustīnu un baznīcas tēvus.

Kad vakarā sādžinieki pēc ieraduma salasījās pie mācītāja mājas, viņi izbrīnījušies izdzirdēja, ka dziesmu par meža meitām un zeltaino vīnu šoreiz dzied nevis viena, bet divas balsis, turklāt otrā — nepazīstamā balss ir daudz spēcīgāka…

Par tālāko cietīsim klusu. Piezīmēsim tikai, ka tas nebūt nepalika pēdējais apciemojums un ka godātais vikārs, trešajā dienā pārbraucis mājās un atvīstījis prāvo «meža vīna, zemeņu vīna» pudeli, pārsteigts atklāja, ka tā ievīstīta vairākās no svētā Augustīna un baznīcas tēvu grāmatām izplēstās lapās «Meža vīns, zemeņu vīns» sagādāja Dombrovicu mācītājam nevīstošu slavu.

1 Kas par daudz, tas par Jaunu. (Lat.)

DIEVA GODĪBA

Bija dzidra un saulaina diena, kad abats Pēteris izgāja pastaigā ar saviem audzēkņiem — Bohdalecas grāfiem Vratislavu un Bohumiru, desmit un divpadsmit gadu veciem zēniem.

Apstājies zaļā pļaviņā, abats Pēteris sacīja, norādīdams ar roku uz kalniem un plašo ieleju pie viņu kājām:

—    Skatiet, jūsu augstdzimtības, radītāja teicamos darbus! Jūs redzat fabrikas, dzelzceļus, kalnus un mežus. Upītes lokās it kā sudrabainas čūskas, mežos dzied putniņi, kalnu kraujās zied rudenīgie virši. Mīliet, jūsu augstdzimtības, visu šo jauko lietu radītāju! Un nu mēs varam apsēsties. Hm, hm … Manas acis garā skata šādu pašu skaistu rītu Kubas salās, skata tabakas plantācijas, kas arī ir tā kunga roku darbs.

Tropiskā daba apveltījusi Rietumindijas salas ar daudziem jo daudziem teicamiem tabakas augiem. Visgudrais dievs ir radījis nēģerus, lai viņi raudzītos, kā lieti izmantot šo žēlīgā radītāja dāvanu, un viņi tik rosīgi strādā kā čaklas bitītes. Un raugi — dievs dod viņiem tādu prātu, ka viņi kaltē šo aromātisko augu lapas, kuras tad tiek izvadātas pa visu pasauli. Vispirms tās nonāk Havannā un tad ar "kuģiem uz Eiropu un Čehiju. Dievs neļauj iet bojā kuģiem, kas ved šo dārgo mantu, un sargā kuģiniekus ar savu stipro roku. Kad kuģis piestājas krastā, ķīpas rūpīgi izkrauj ostā. Re, jūsu augstdzimtības, man te ir cigārs, dievbijīgo nēģeru roku darbs. Skatiet, kā es to aizdedzinu, tā rīkodamies aiz šķīstas mīlestības uz dievu to visuradītāju, kurš sargā Rietumindijas plantācijas no visādām likstām.

Jā, — viņš sacīja, izlaidams gaisā dūmu mākonīti, — jūs redzat, kā smaržīgie dūmi ceļas augšup kā pazemīgs upuris. Ticiet, ka es smēķēju tikai aiz cieņas pret tiem dieva bijāšanas pilnajiem darbiniekiem ar melnajām sejām, kuri, raidīdami pa

teicību dievam augstībā par bagātīgo ražu, ir tik labi kristīgie. Jā, jūsu augstdzimtības, visur vajag prast saskatīt radītāja roku. Palūkojieties visapkārt, te visur ir piemineklis dieva godībai. Redziet, cik rudeņos daba ir koša un spilgta, kā lapas tur iepretī birztalā laistās visādās krāsās, bet pāri visam paceļ savu, sarkano krāšņumu ugunīgās pīlādžu ogas. Radītājs vienmēr iedomā mūs savā bezgalīgajā žēlsirdībā. Jā, jūsu augstdzimtības, arī te ir skatāma dieva godība. Taču dievs nav gribējis ar krāsām vien iedvesmot nabaga cilvēku dzimumu, lai tas apdziedātu dieva slavu un nebeidzamo gudrību. Visuma radītājs nāk kā cilvēces palīgs visās tās ciešanās, viņš labi zina, kas tai noderīgs, viņš liek nobriest gardam auglim un māca cilvēkus izmantot arī šīs sarkanās pīlādžu ogas. Cilvēce kopš senseniem laikiem cieš aiz visādām garīgām un miesīgām kaitēm un vainām. Vārga miesa arī cilvēka garu padara vārgu, bet dievs mums jau sen norādījis uz dažādiem augļiem, saknēm, stādiem un zālītēm, kuras pievienojot pie dzērieniem mēs topam dziedināti. Un tā cilvēce, dieva iedvesmas vadīta, ir pagatavojusi no pīlādžu ogām šo dzērienu.

Abats Pēteris ar dievbijīgu kustību izvilka no sutanas kabatas pamatīgu-'pīlādžogu liķiera blašķi un, dzerdams lieliem malkiem zeltdzelteno šķidrumu, atgāzis galvu, svētlaimīgi lūkojās debesīs.

Nolicis blašķi līdzās, viņš turpināja:

—     Jā, jūsu augstdzimtības, dieva bezgalīgā žēlsirdība ierosina cilvēkus uz dažādiem apsvērumiem, un vislabākais ir nodoties tiem pašā dieva dabā, kur pat tas vismazākais kukainītis slavē dieva godību. Re, cik te ir jauki! Pļaviņā zied puķes, tur aizlido mušiņa, te aiztek vaguliņš, tur jūs redzat kurmja rakumu un zināt, ka zem tās uzmestās mālu čupiņas dzīvo kurmis. Tur tālāk visa upmala ir pilna ar dzīvu radību, kas teic slavu savam radītājam. Putniņi zaros, vāverītes kokos, lapsas alās un citas radības visas ir nākušas no dieva darbnīcas. Un radītājs ar šiem dažādajiem cilvēkmīlestības pilnajiem darbiem ir gribējis cilvēcei darīt labu un parādīt, ka viņš to patiešām mīļo un ir tās debesu tēvs. Tāpēc viņš piepildījis upes, laukus un mežus ar dažādām dzīvām būtnēm, lai tas nestu cilvēkiem labumu un kalpotu tā kunga vārda teikšanai. Jūsu augstdzimtības ir jau redzējušas, kā zaķis skrien un kā nošauts pakrīt, lai dieva nebeidzamajā labvēlībā sagādātu cilvēkiem gardu barību. Un tieši zaķa muguras gabals, cepts krējumā, ir': tik varen garšīgs, ka cilvēks spiestin spiests apzināties savu mazvērtību radītāja priekšā, jo bez viņa ziņas un mīlestības uz mums, grēcīgiem cilvēciskiem radījumiem, neviens nevarētu tā izvilkt no kabatas un iztīt no papīra tādu glītu zaķa cepeša gabalu, kā es to patlaban daru. Es jums jautāju— vai nožēlojamais, grēcīgais cilvēku dzimums varētu to izdarīt bez dieva norādījuma? Un, kad es te ķeros klāt ar nazi, — viņš turpināja, griezdams zaķa cepeti un bāzdams prāvus kumosus mutē, — tad visskaidrāk apjaušu dieva gādību par cilvēku bērniem un redzu savā priekšā visu dabu, vispilnīgāko radītāja veikumu.

Viņš uzdzēra zaķa cepetim malku liķiera un izstaipījās.

—    Cik bēdu pilna ir cilvēku dzīve, cik nožēlojama ir tāda cilvēciska būtne un cik neizmērojami nelaimīga tā būtu, ja dievs tai nebūtu vēlējis miegu! Kādas himnas gan varētu uzrakstīt par to, kā piekusis cilvēks pamazām laižas snaudā!

Un, kad tas kungs zem plašās debess velves dabas klēpī piešķir viņam atspirdzinošu miegu, tad viņš iemieg ar lūgšanu uz lūpām, teikdams un slavēdams dieva godību!

Abats Pēteris palika rokas zem galvas, un pēc mirkļa jau varēja dzirdēt viņu mierīgi krācam. Bet pļaviņas vidū sēdēja viņa audzēkņi, mulsi klausīdamies, kā viņu audzinātājs, degunam svilpjot, teic dieva godību.

SĀDŽĀ PIE RABAS UPES

Pans Svišinskis atstāja savu «propināciju» (krogu) dēlam Boļeslavam un nomira. Svišinskis bija šļahtičs, kura senči kādreiz kalpojuši slavenu augstmaņu galmos, taču viņam bija vajadzējis apmierināties ar kroģēšanu un, kā jau tas piederējās, zemnieku apdzirdīšanu.

Par sevi runājot, viņš mēdza lepni izsacīties, ka ne tikai «šļahtičs savā muižā ir tas pats, kas vojevoda apgabalā», bet ka tāds esot arī šļahtičs savā krogā. Kā šļahtičs viņš arī nomira. Juzdams nāvi tuvojoties, viņš saaicināja visus sādžiniekus un lika uzstādīt istabas vidū degvīna muciņu, lai būtu ko dzert. Vīri arī dzēra un auroja, cik jaudas:

—    Sveiks, Svišinski, sveiks!

Kad ieradās mācītājs un izbrīnījies jautāja, kas te notiekot, tad Svišinskis tikai vārgi atmeta ar roku:

—    Ek, jūsu godība, tā mirst šļahtičs! Pamieloju vēl pirms nāves to kalpu sugu.

Tad viņš lika dēlam ņemt rungu un izdzīt bļaurus no istabas, izsūdzēja grēkus un, izsacījis vēlēšanos, lai viņa bēru dienā sādžiniekiem dod degvīnu par brīvu, mierīgi nomira, iepriekš atvainojies mācītājam, ka nevarot apvaldīt gardzienus…

Boļeslavs Svišinskis uzņēma krogu. Trešajā dienā pēc nāves veco Svišinski apbedīja kapsētā uz Rabas krasta, kur šalca lapegles, jo kapsēta saplūda ar mežu un līdzinājās mūžam zaļam un mūžam svaigam dārzam. Tur nu atdusējās vecais šļahtičs blakus savai sievai Staškai, kas bija gluži parasta lauciniece bez kādiem tituliem, atprecēta uz šejieni no kaimiņu ciema.

Pamazām viņa šļahtiča miesas saira pīšļos un palika tikai skelets, kas nemaz neatšķīrās no zemnieku skeletiem tuvīnajos kapos.

Tikmēr viņa dēls Boļeslavs saimniekoja Rišovas krogā.

Tas bija neliels un neizskatīgs: zema, gara ēka ar salmu jumtu un trim telpām — kroga istabu, dzīvojamo istabu un mazu kambarīti, kurā bija sakrautas visādas grabažas un ielikta sačākstējusi gulta. Tanī gulēja Vloda, kas pirms divpadsmit gadiem te bija ieradusies ubagot, jo māte, nespēdama bērnu uzturēt, bija izdzinusi desmit gadu veco skuķi no mājas.

Vecais Svišinskis bija meiteni pieņēmis — ne jau aiz žēlsirdības, bet tāpēc, ka bija iegādājies divas gotiņas, kurām vajadzēja kopējas. Vloda palika šeit, apmierinādamās ar to nožēlojamo uzturu, ko viņai atmeta.

Viņa bija kurla, jo vecais Svišinskis reiz bija viņai pamatīgi iezvēlis ar rungu pa galvu. Toreiz viņa bija paslepus pagrabā piedzērusies un pieprasījusi saimniekam jaunas drēbes.

Visus savus pienākumus viņa pildīja godam. Apkopa govis, strādāja uz lauka, apkalpoja kroga viesus un, tā kā nedzirdēja, ko tie pasūta, tad bieži saņēma kāvienu. Tagad pēc Svišinska nāves jaunā meitene bija aiz priekiem piedzērusies kā augstos svētkos.

Sādžinieki, kā jau rupji, nemācīti ļaudis, ņirgājās par viņu, lamāja, dauzīja un šad tad nopūtās:

—    Skuķi, skuķi, ir gan tevi dievs piemeklējis . . .

Viņa mēdza iet arī uz baznīcu, kur parasti apsēdās pie

durvīm un snauda.

Bet pēkšņi viņa pārvērtās, sāka mest visapkārt biklus skatienus un nenāca ārā no sava kambarīša.

Vīri smējās:

—    Ak, šis pans Boļeslavs …

Vlodai piedzima puisītis.

*

Neviens nevarēja atcerēties, ka Rišovas sādžā kaut kas tāds būtu jau kādreiz noticis. Tiesa, šad tad atgadījās, ka divi vai trīs mēneši pēc kāzām dažai ģimenei radās pieaugums, bet to viegli nokārtoja: samaksāja panam prāvestam, un viņš noturēja aizlūgumu par grēciniekiem. Citādi visi dzīvoja kārtīgi un godīgi, tāpēc sākumā neviens negribēja ticēt tam, ko stāstīja vecā Gajanova, kuru mēdza aicināt tamlīdzīgos gadījumos.

Kad viņa klāstīja šīs jaunās ziņas, tad tikko turējās uz kājām — tā bija piedzērusies.

—    Pans Boļeslavs mani pēc tam vareni uzcienāja, — viņa lielījās pa visu sādžu. — Dēliņš piedzimis, izspļauts tēvs, kājiņas vien cilā tas mazais dūkulltis.

Sādžinieki gāja pārliecināties, vai patiešām tā ir, kā vecā Gajanova stāsta, bet pans Boļeslavs raidīja visus projām.

Neatlika nekas cits kā iet uz mācītāja muižu. Pans prāvests patlaban ēda pusdienas, kad ienāca sādžas vecākais Matejs, paklanījās un noskūpstīja pretī pastiepto roku.

—    Lielas nepatikšanas, jūsu godība. Vlodai piedzimis puišelis.

Pans prāvests nometa karoti un pietrūkās kājās:

—    Ko tu teici, Matej?

—    Pana Boļeslava vainas dēļ kurlajai Vlodai piedzimis puišelis, — Matejs paskaidroja.

Pans prāvests pārskaitās.

—    Pagāni tādi, — viņš sauca, — visi jūs esat pagāni! Arā, bezgoži! — viņš uzbrēca Matejam. — Gan dievs jūs sodīs! Arā!

Kad sādžas vecākais izmetās pa durvīm, pans prāvests atslīga atzveltenī un, šausmu pārņemts, vaidēja:

—    Kustoņi cilvēku izskatā! Kungs dievs, pamāci mani, ko darīt!

Viņš aši paēda pusdienas un devās pie skolotāja, kas nesen bija te ieradies no Bohnijas Murovaniem. Prāvests pastāvīgi strīdējās ar skolotāju, pārmezdams tam, ka viņš esot pārāk jauņs, pārāk karsts, brīvdomīgs un tāpēc pilnīgi samaitāts. '

—    Redziet nu, pan skolotāj, — viņš iesāka bez jebkāda ievada, — ciktāl jūs esat tikuši ar savu brīvo mīlestību. Kurlajai Vlodai piedzimis bērns, kura tēvs . ,..

—    Bet, pan prāvest, — skolotājs iebilda, — man gar šādu gadījumu nav nekādas daļas.

—    Ak, šī jūsu brīvā mīlestība, — turpināja cienījamais pans prāvests, priecādamies, ka skolotājs sirdās. — Diemžēl šā nelaimīgā bērna tēvs ir tāds virs, uz kuru vienmēr esmu paļāvies, proti, Boļeslavs Svišinskis…

—    Sļahtičs, jūsu godība, — skolotājs piezīmēja.

—                  Nejauciet te šļahtu iekšā! — pikti atcirta prāvests.

—    Jūs gan esat dīvains cilvēks …

Izcēlās parastais strīds, kas beidzās ar pana prāvesta draudiem, ka viņš tūliņ ziņošot skolu valdei par skolotāja nepiedienīgo izrunāšanos.

—    Tam nav nozīmes, jūsu godība, — skolotājs atbildēja.

—    Mani pārcels uz citu vietu, bet es tik un tā nonākšu debesīs, jo šķīstītavai būšu izgājis cauri jau zemes virsū.

Pans prāvests noskaities gāja projām, plātīdams rokas un bārdamies:

—    Ak, šie jaunie cilvēki, dieva noliedzēji un kalvinisti!

Viņš devās pie pana Boļeslava. Krogs atradās viņā sādžas galā, un, kamēr prāvests tika pāri upei, viņa dusmas pret grēcinieku samazinājās, jo viņš atcerējās, ka pans Boļeslavs iepērk degvīnu augsti godāto kanoniķu spirta dedzinātavā. Ja Boļeslavu pārmērīgi nostrostēs, pani kanoniķi var palikt bez laba noņēmēja. Un pans prāvests taču arī cerēja kādreiz tikt par kanoniķi.

Kad viņš tuvojās krogam, tad ieraudzīja tā priekšā pūli sādžinieku, kuri bungoja pa durvīm un auroja:

—    Atver, Boļeslav, mēs nākam apsveikt tavu dēlu!

Viņi bija jau pilnā, un pagalmā vāļājās muciņa. Pans

Boļeslavs bija devis viņiem dzert uz jaunpiedzimušā veselību, bet nu vairs negribēja rādīties, baidīdamies, ka viņi pieprasīs vēl vienu muciņu.

Pans prāvests pielika soli, un pūlis, pamanījis viņu, aprima. Vecais Jozefs, kurš bija cēlis vislielāko traci, noņēma cepuri un, satvēris pana prāvesta tuklo roku, dedzīgi noskūpstīja to un sauca:

—    Sādža ir apgrēcinājusies, jūsu godība, kurlā Vloda ir apgrēcinājusies, un viņa godība pans Boļeslavs uzņēmies smagu grēku uz savas sirdsapziņas.

—    Kur ir pans Boļeslavs?

—    Augstdzimtais grēcinieks ir ieslēdzies propinācijā, — atbildēja ieskurbušais Jozefs. — Lūdziet dievu par mums, jūsu godība. Kas tad mēs esam? — viņš turpināja izsliedamies.

—    Cūkas, jūsu godība, nekas cits kā cūkas!

Viņš steberēja pie muciņas pārliecināties, vai tur nav palikusi kāda lāsīte. Tikmēr pans prāvests pieklauvēja pie kroga durvīm, aiz kurām atskanēja Boļeslava balss:

•— Ejiet uz mājām, ubagu dzimums, es jūs iekšā nelaidīšu.

—    Tas ir pans prāvests, kas klauvē, nejēga tāds! — sādžinieki brēca. — Mēs tev galvu norausim!

—    Kas tur ir? — krodzinieks neuzticīgi jautāja.

—    Prāvests Ladziovskis, — tas atsaucās.

Atslēga nograbēja, un viņš iegāja priekšnamā. Tā kā prāvestam līdzi iespiedās arī kāds žūpa, ko Boļeslavam vajadzēja mest ārā, tad prāvests netraucēts iegāja dzīvojamā istabā. Tur viņš apsēdās uz soliņa un iesāka:

—    Pan Boļeslav! Vēsts par to, ka jums piedzimis bērns, pildīja manu sirdi ar neremdināmām sāpēm. Ko līdz jūsu dvēseļu gana brīdinājumi…

—    Mani piemeklējusi nelaime, jūsu godība, — pans Boļeslavs sagrauzts pārtrauca. — Esmu stipri apgrēkojies pret dieva likumiem. Biju mazliet iedzēries, žēlīgais dievs… Viņa arī bija piedzērusies un neturējās pretī…

Bija aizkustinoši noskatīties, kā pans Boļeslavs šīs grēksūdzes laikā smagi dvesa un apmulsis berzēja pieri.

—   Tas ir briesmīgs grēks, pan Boļeslav. . . Ko jūs tagad domājat darīt?

—    Mana dzīve ir sabojāta, jūsu godība. Biju nodomājis precēties un jau izraudzījis saimnieka Staneka meitu no Strožas, bet nu visam beigas… Būtu dabūjis tūkstoš guldeņu pūrā, varējis uzlabot saimniecību, piepirkt gabalu meža, bet nu viss velti, apkaunotu neviens neņems.

—    Un ko tad Vlodka?

—    Viņa mirst, jūsu godība, dzemdības bija grūtas.

—    Nelaimīgais! — pans prāvests iesaucās. — Kāpēc neaicinājāt mani? Tā jau grēciniece var nomirt bez pēdējās iesvaidīšanas.

—    Varbūt dievs par viņu jau apžēlojies, — pans Boļeslavs nopūtās. — Nu jau labs laiks, kopš nedzird viņu kambarītī vaidam.

Prāvests uzlēca kājās.

—    Jūs esat jucis! Vediet mani pie viņas!

—    Esmu kā apdullis, jūsu godība, — pans Boļeslavs taisnojās, — galva griežas vien. — Viņš godbijīgi veda panu prāvestu uz netīro kambarīti, kur atradās kurlās Vlodas gulta. Tanī gulēja pana Boļeslava upuris, bāls, sastindzis, ar pēdējās nāves mokās saviebtu seju, bet blakus gultai vārgi činkstēja nelaiķes bērns, ielikts ar pēli izklātā grozā.

—    Es neesmu kļūdījies, — noteica pans Boļeslavs, bailīgi raudzīdamies uz mironi, — tas kungs ir viņu pieņēmis.

Pans prāvests nometās ceļos un skaitīja lūgšanu. Viņš laikam nekad vēl nebija tik sirsnīgi lūdzis dievu kā tagad, kad atradās vaigu vaigā ar traģēdiju, ar dzīves patiesību, ar šo baigo notikumu tikumīgajā sādžā pie Rabas upes.

Arī pans Boļeslavs skaitīja lūgšanu. Kad prāvests piecēlās, krodzinieks atkal sāka gausties.

—    Esmu dziji nelaimīgs, jūsu godība, kura meita tagad gribēs nākt pie grēcinieka Boļeslava? Ļaujiet nosukāt jums muguru, te viss ir pieputējis, nelaiķe pēdējās dienās nevīžoja neko uzkopt…

—    Pan Bojeslav, — sarūgtināts aizrādīja pans Ladziovskis,

—    tagad jums ir pienākums gādāt par bērnu. Došu jums labu padomu: pieņemiet zīdītāju. Prignovai sādžā ir maza meitiņa. Samaksāsiet — un viss būs kārtībā …

Nelaimīgais krodzinieks piekrizdams locīja galvu.

—    Un es jūs brīdinu, — dvēseļu gans turpināja, — ka jūs nedrīkstat bērnam dot dzert degvīnu.

—    Klausos, jūsu godība.

—    Man tagad jānotur trīs svētie dvēseles aizlūgumi par jums, divi par nelaiķi un viens par bērnu. Kopā seši.

—    Jūsu godība, — Boļeslavs sāka tielēties, — vai tad par nelaiķi nepietiek ar vienu? Viņa bija kurla un mazāk grēkojusi …

—    Tādā gadījumā, — nepielūdzamais dvēseļu gans atbildēja, — es noturēšu par viņu vienu aizlūgumu un par jums četrus.

Krodzinieks satriekts aizgāja pēc naudas un atgriezies nolika to uz apputējušā galda.

—    Sešreiz trīs ir astoņpadsmit, — viņš rēķināja. — Te būs astoņpadsmit guldeņi, jo laiki ir ļoti grūti. Pērn bija slikta raža, jūsu godība.

—    Jūs esat sīksts nevietā, — pans prāvests bargi noteica.

—    Svētās lietās nedrīkst skopoties, dodiet divdesmit guldeņus.

—    Nevaru, vēl neesmu saņēmis naudu par salmiem.

—    Jūs esat nelabojams, — prāvests sacīja, pievākdams naudu. — Par nelaiķa tēva apbedišanu jūs arī negribējāt maksāt astoņus guldeņus, kaut gan, atcerieties, toreiz tā, putināja un es dabūju iesnas, slacīdams svētīto ūdeni.

Krodzinieks noskūpstīja viņam roku un apvaicājās:

—    Kad lai rīkoju kristības?

—    Kad būs noturēti visi svētie dvēseles aizlūgumi.

—    Vai jūsu godība apslacīs ar svētīto ūdeni arī nabaga Vlodas zārku?

—    Apslacīšu.

—    Lai dievs svētī j ūsu godību.

Panam Boļeslavam bija raižu bez gala. Sis gadījums ierāva viņam krietnu robu makā. Viņš gan bija nopircis vislētāko zārku, bet prāvestam vajadzēja maksāt par pirmās šķiras apbedīšanu un turklāt, lai samierinātos ar kaimiņiem, sarīkot kārtīgu iedzeršanu, kurā piedalījās visi sādžinieki, kas savā laikā bija lamājuši kurlo Vlodu.

Sādžas vecākais bija pilns kā mārks un sauca vienā laidā:

—    Dievs, svētī panu Boļeslavu! Lai dzīvo kurlā Vloda!

Vecais Jozefs tikai nopūtās:

—    Mēs esam cūkas, un pans Boļeslavs ir eņģelis, bet kurlo Vlodu pats dievs ir nosodījis, jo viņš to nemīlēja.

Sādžas sievas, sadzērušās saldinātu degvīnu, skūpstīja Vlodas mazuli, kuram bija tik stipra miesas būve, ka viņš izturēja šos skūpstus un neizlaida garu sievu apskāvienos. Visi bija Joti apmierināti ar bērēm. Prignova zīdīja bērnu pēc labākās sirdsapziņas, kaut arī vīrs viņu kaustīja, jo pašas meitiņa raudāja aiz bada.

Panam Boļeslavam uzbruka jaunas raizes — bija jāmeklē kūma. Pie bēru galda ikviens gribēja būt par kūmu, bet pēc bērēm visi bija attapušies un neviens visā sādžā negribēja būt šā goda cienīgs.

—    Kas vēl nebūs jādzird! — sādžas vecākais ārdījās. — Es esot sacījis: ņem mani par kūmu! Es, sādžas vecākais, kūma tās palaidnes un tā grēcinieka bērnam!

Pārējie sprieda tāpat.

—    Vaj mēs čigāni, vai, ka uzņemsimies tādu grēku uz sirdsapziņas?

Prāvests bija jau noturējis visus dvēseles aizlūgumus gan par krodzinieku, gan par viņa bērnu un nelaiķi Vlodu, bet kūma vēl nebija atrasts un uzmeklēts.

Četrpadsmit dienas bija pagājušas kopš mazuļa piedzimšanas, bet, nabadziņš, vēl joprojām bija pagāns … Viņam gan tas bija vienalga, taču Prignova negribēja bērnu ilgāk zīdīt, jo tas esot nekristīts. Divi guldeņi viņu gan nomierināja, tomēr viņa ar nicināšanu nolūkojās uz bērnu, kurš zīda krūti, un nopūtās:

—i Ak tu žīdiņ, žīdiņ …

Tad kādu dienu — tā bija taisni svētdiena — sādžā iemaldījās mazūru klaidonis un apstaigāja ubagojot visas mājas. Ka viņš bija mazūrs, to noprata no runas, ka klaidonis, to rādīja skrandas un viss viņa izskats.

—    Vai no tālienes nākdams, suņa dzimums?

—    No Kolomijas, draugs, divdesmit gadu jau kopš staigāju apkārt!

Šur tur viņam ko atmeta, šur tur iegrūda pa dunkai, un klaidonis devās tālāk. Tā viņš nonāca līdz pana Boļeslava krogam, kur pasūtīja degvīnu par saubagoto naudu. Pans Boļeslavs labu brīdi vēroja klaidoni un tad ievaicājās:

—    Vai tu esi godīgs cilvēks?

—    Godīgs klaidonis, pan, — tas atbildēja, — divdesmit gadus jau klaiņoju. Tagad nāku no Kolomijas, iešu uz mājām, uz savu zemi.

—    Nokāvis neviena neesi?

—    Zvēru kā dieva priekšā, neesmu neviena ne nokāvis, ne apzadzis. Mēs nevienam pāri nedarām, tikai klaiņojam, un par to mūs vajā.

Pans Boļeslavs iegrima domās.

—   Vai izdarīsi man pakalpojumu, ja došu tev dzert, cik lien?

—    Ko tu vēlies, pan?

—    Nāc par kūmu, — pans Boļeslavs izgrūda. — Aizdošu tev vamzi, dabūsi dzert un kādu guldeni arī.. . — Un viņš izstāstīja klaidonim visu bēdīgo atgadījumu.

—    Kā gribi, pan, — klaidonis atbildēja. — Mani sauc par Jozefu Pršeku… kas mans tēvs, to gan nezinu. Nelaiķe māmiņa parādīja man tikai to skābardi, kurā manu tēvu pakāruši par zirgu zagšanu.

Otrā dienā notika kristības.

Klaidonis, tērpies aizdotajā vamzī, turēja uz rokām bērnu, kas dabūja krusttēva vārdu Jozefs. Krusttēvs pavilka trīs krustus metriku grāmatā, pans plebāns saņēma trīs guldeņus, un visi devās uz «propināciju», lai apslacītu kristības.

Ieradās arī sādžinieki un skūpstīja klaidoni kūmu. Nekādu nevēlamu atgadījumu nebija, visi kārtīgi iemeta un līksmoja. Pans Boļeslavs bija laimīgs, ka beidzot sameklējis kūmu, dzēra plāno vīnu un sauca Pršeku par brāli. Pršeka aizmiga kurlās Vlodas gultā, kur viņu nakti bija noguldījuši, bet apdzērušies kristību dalībnieki bļaustījās pa sādžu līdz vēlai naktij, tā ka uzmodināja, jauno skolotāju, kurš vairs nevarēja iemigt un lūkojās pa'istabas logu uz Rabas upes ieleju, uz šalcošajiem ūdeņiem, kas putoja, atsizdamies pret akmeņiem, uz tumšajiem mežiem krastā, tik tumšiem kā dzīve šai sādžā . ..

KA MĒS AR TICĪBAS MĀCĪBAS SKOLOTĀJU GRIBĒJĀM KRISTĪT ĀFRIKAS NĒĢERĒNUS

Nezinu, cik tagad maksā mazs nekristīts nēģerēns. Sājos vispārējās dārdzības laikos viss ceļas cenā, tāpēc iespējams, ka arī nabaga nēģeri ir dārgāki un reizē ar to pieaug ienākumi krietnajiem misionāriem un garīdzniekiem, kuri vāc naudu šo pagānu labā.

Pirms vairākiem gadiem tāds melns puišelis maksāja divpadsmit guldeņus. Par to mums pastāstīja Zubrnices tautskolas ticības mācības skolotājs.

Esot tāda ticīgo biedrība, kas vācot naudu nēģerēnu izpirkšanai. Skolotājs vēl kaut ko minēja par kristīšanas svētumu un ielika neapmierinošu atzīmi ticības mācībā nelaimīgajam Matejam, kurš nezināja, kā notiek bērnu kristīšana. Matejs tikai noburkšķēja, ka bērnu iemērcot ūdenī un turot zem ūdens tik ilgi, kamēr tas esot (nokristījies. Par saviem neskaidrajiem reliģiskajiem priekšstatiem Matejs bez sliktās atzīmes vēl dabūja iepazīties ar skolotāja niedres spieķi, lai puikam labāk iesēžas galvā reliģisko ceremoniju jēga. Nopēris Mateju, ticības mācības skolotājs sāka izjusti runāt par to, ka visā pasaulē bērni vācot naudu, lai izpirktu un nokristītu nabaga mazos nēģerēnus.,

—    Tā arī jums, bērni, vajadzēs vākt naudu šo mazo pagānu labā. Katrā izdevīgā gadījumā palūdziet pa kreicerim vecākiem, vecmāmuļām, vectētiņiem, tēvočiem un krustmāmiņām. Un tu, — viņš uzrunāja mani, — tu glabāsi naudu pie sevis, un, līdzko uzkrāsies divpadsmit guldeņu, tā es tos nosūtīšu bīskapam uz Tripoli, bet viņš tos nosūtīs arhibīskapam uz Alžīru, kurš nopirks Tunisā mazos, melnos pagānus. Kaut kur tuksnesī, kādā oāzē zem palmām, mācītājs nokristīs tos ar svētīto ūdeni un nosūtīs uz Aleksandriju Ēģiptē, lai viņi tur slavētu dievu to kungu un aizlūgtu par jums, par mani un par visu Zubrnici. Par jums tāpēc, ka jūs būsiet izpirkuši viņus

no verdzības, par mani tāpēc, ka es pamudināju jūs uz naudas vākšanu, lai nēģerēni nonāktu svētās baznīcas klēpī. Kam no jums ir kas ietaupīts, lai nodod man, jo nedrīkstam aizmirst, ka nelaimīgie pagāni savā verdzībā neko tik karsti nevēlas kā vien to, lai viņus nokristī, cik drīz vien var.

No tās reizes mēs sākām vākt naudu nēģerēniem. Protams, bez plūkšanās un dunkām mēs nevarējām iztikt. Ciema vecākā zēns sāka lielīties, ka viens pats varētu nopirkt nēģerēnu, ja vien gribētu. Par to mēs viņu iepļaukājām. Izpirktais nēģerēns piederēs visai klasei, katrs pa kārtai dos viņam ēst, viņš staigās no mājas uz māju un visur teiks to kungu, ka beidzot ir nokristīts. Mēs viņu knaibīsim, dzīsim ar viņu visādus jokus, vadāsim saitē, bet viņš slavēs mūs par to, ka esam viņu izpirkuši un devuši nokristīt.

—    Lai tik pagaida šis kristītais moris, viņš man samaksās par tā nelieša kūlienu! — Matejs nosolījās. — Es viņu aizvedīšu pie dīķa un nozvetēšu ar nātrēm. Vāciet tik kreicerus, puikas, lai drīzāk varam izpriecāties pēc patikas. Mēs viņu kristīsim katru dienu. Pabāzīsim to diedeļa mori zem ūdens, lai tāds melns kristīts ērms zina, cik garšīgs ūdens Zubmices dīķī.

Un tā mēs vācām kreicerus, gaidīdami izpriecu. Mani apskauda par manu kasiera godu, un man bija jānēsā kreiceri pastāvīgi līdzi, jo mani vienmēr pārbaudīja, laikam baidīdamies, ka neaizlaižu tos ebrejam par medus cepumiem, lakricu, sērkociņiem vai citām mantām, kas spējīgas novest mani neceļos.

Sākumā prātīgie pieaugušie iedomājās, ka puikas jukuši, jo katrs, pārnācis no skolas, sāka lūgt kreicerus ikvienam, kas pagadījās ceļā, stāstīdams, ka skolotājs nopirkšot par divpadsmit guldeņiem mazu nēģerēnu un likšot to nokristīt. Vēlāk viss noskaidrojās. Vecmāmiņas un vectētiņi apbalvoja mazbērnus ar sīknaudas gabaliem un lūdza dievu par pasākuma izdošanos. Vecmāmiņas birdināja asaras, skūpstīdamas mazbērnus, un visi Zubrnices vectētiņi priecājās, iztēlodamies, kā kristītais morēns ies kopā ar viņiem uz rīta dievkalpojumu un dziedās garīgās dziesmas, bet pats dievbijīgākais vectētiņš, vecais Šveicers, krietni sameties dzertuvē, paziņoja:

—    Kad tas nēģerēns pieaugs, mēs ievēlēsim viņu par deputātu no katoļu partijas.

Kreiceri ātri lasījās kopā. Viens iedod no sava mazumiņa divdesmit hellerus, otrs tāpat, trešais ik dienas nes pa četriem kreiceriem. Vārdu sakot, mans prāvais maišelis pamazām pildī-

jās, kamēr uzbruka katastrofa un tieši dienu pēc tam, kad es, izmainījis sīknaudu pret lielākām naudas zīmēm, pārliecinājos, ka man ir jau desmit guldeņu.

Zahajā bija baznīcas svētki. Mēs ar Mateju aizgājām paskatīties komediantus. Savu jostai līdzīgo maišeli es paņēmu līdzi. Es to nēsāju uz kailas miesas pat guļot, domādams, ka šāda miesas mocība man nolīdzinās ceļu uz debesīm.

Matejs bija saņēmis uz svētkiem no tēva divdesmit helleru un es tikpat daudz no tēvoča, pie kura dzīvoju.

—    Matej, — es sacīju, — atliksim katrs piecus hellerus nēģerēna izpirkšanai un nokristīšanai. Es tā darīšu. Un pārējos piecus iztērēsim.

—    Nēģera dēļ es neiešu izputināt sev svētkus, — Matejs atcirta. — Dari, kā gribi, bet es iztērēšu visu.

Svētki bija brīnišķīgi. Komedianti, karuseļi, šūpoles, marcipāns, dažādi saldumi, šautuve, spēka mērītāji. Matejs, iztērējis visu naudu, bēdīgs devās mājup. Es vēl neko nebiju iztērējis, mans naudas gabals bija neaizskarts. Kad Matejs bija aizgājis, es nolēmu izpriecāties. Braucu karuselī, ēdu marcipānu un pēc tam . . . Pienāca kārta arī tai naudai, kas bija savākta nēģerēna izpirkšanai un kristīšanai. Līdz vakaram es jau biju iztērējis divus guldeņus.

Mūsu ticības mācības skolotājs labprāt spēlēja kārtis. Todien, kad biju izšķiedis sabiedrības naudu, viņš sēdēja visu pēcpusdienu mana tēvoča traktierī un spēlēja «divdesmit vienu» ar skolas pārzini, mācītāju un ciema vecāko. Viņam krita sliktas kārtis. Viņš jau bija paspēlējis pēdējo guldeni, kad es, saldumu un sirdsapziņas mākts, ienācu traktierī.

—    Iziesim uz brītiņu ārā, — viņš mani uzaicināja. — Es tev gribu kaut ko pavaicāt.

Mēs izgājām gaitenī. Kājas man trīcēja. Visam beigas! Viņš ir viszinis! Nudien!

—    Cik naudas savākts nēģerēna izpirkšanai un kristīšanai?

Man gandrīz jau spruka raudas vaļā.

—    Astoņi guldeņi, — es nošļupstēju.

—    Dod šurp, — viņš pavēlēja. Man kā akmens novēlās no sirds. Es izvilku savu zuteni. Tur bija astoņi balti guldenīši, katram virsū eņģelītis. Ticības mācības skolotājs noglaudīja man galvu, iebāza naudu kabatā un atgriezās traktierī. Paēdis vakariņas, es piesēdos paskatīties, kā viņi spēlē.

—    Eju par visu, — sacīja ticības mācības skolotājs.

—    Pareizi, jūsu godība, — skolas pārzinis viņu atbalstīja.

Bankā bija divi guldeņi. Ticības mācības skolotājs izvilka

no kavas dūzi, septītnieku un desmitnieku.

—    Atkal pleite, — viņš noteica, iebāza roku kabatā un mierīgi nolika uz galda divus guldeņus ar eņģelīšiem . .. Manus guldeņus . . . Līdz pulksten desmitiem viņš bija paspēlējis visus astoņus guldeņus un atkal izsauca mani gaitenī:

—    Vai tev vairāk naudas nav? Nevarējāt vairāk savākt nēģerēnam? Ak jūs sasodītie puikas, tā jau mēs nekad netiksim pie nabaga nēģeru kristīšanas!

Un mēs netikām arī.

Otrā dienā viņš mums ticības mācības stundā sacīja:

—    Vakar man tika nodota savāktā nauda. Es lai pieliku savējo un aizsūtīju. Pēc trim dienam tā jau būs Alžīrā pie arhibīskapa. Saciet vākt naudu otram nēģerēnam. Dievs jūs apsvētīs par j'ūsu centību. Naudu nododiet tieši man.

Un viņš atkal paspēlēja mūsu naudu ciema vecākajam, skolas pārzinim un mācītājam . . .

Tā mēs ar ticības mācības skolotāju rūpējāmies par nabaga Āfrikas nēģerēnu kristīšanu.

ZIEMSVĒTKU VAKARS PATVERSMĒ

Bāreni Pazoureku ziemsvētku naktī ieslēdza pieliekamajā, kur atradās maisi ar miltiem un arī, kā Pazoureks ar prieku konstatēja, maiss ar žāvētām plūmēm. Sis atklājums tā ielīksmoja Pazoureku viņa bēdīgajā situācijā, ka daudz netrūka, lai viņš no sirds pateiktos dievam, ja vien nebūtu bijis tādā omā, kad cilvēkam visvairāk gribas nolamāt tieši dievu to kungu.

Pazourekam bija pilnīgi skaidrs, ka viņš ieslodzīts tikai šā mīļā dieviņa dēļ. Viņš atsēdās uz miltu maisa un sāka atcerēties visu vakara norisi. Vispirms ziemsvētku vakarā patversmē ieradās Jēzus ticības mācības skolotāja izskatā, pēc tam patversmes direktors, divi resni pani un kāds izkāmējis, kurš vienā laidā šņaukājās un kuru pārējie uzrunāja par ekselenci. Tad divi visgodīgākie bāreņi atnesa no direktora kabineta sainīšus ar kaklautiem, nolika tos zem eglītes un noskūpstīja ticības mācības skolotājam roku.

Pēc tam vēl ieradās vairākas dāmas un viena viscaur melni ģērbta, kura ikvienam bārenim noglaudīja vaigus un apvaicājās par nelaiķa vecākiem. Tonda Nehovs atbildēja, ka viņam vecāku nemaz neesot bijis, pārējie sāka smieties, bet Kalouss iesaucās:,

—    Bandubērns!

Tas bija pirmais atgadījums, kas lika ticības mācības skolotājam nočirkstināt zobus un teikt, ka Jēzum gan sāpēšot sirds, ja viņš, skolotājs, tik svinīgā dienā iepļaukāšot šo palaidni, taču viņš tomēr to izdarīšot.

Vaša Mecers sacīja, ka tam garajam panam, ko visi saucot par ekselenci, nākot no mutes nelaba smaka. Pivora saderēja uz puscigareti, ka tas neesot tiesa. Tas viss vēl notika ēdamistabā. Neviens todien neko nebija ēdis, visi jutās izsalkuši un gaidīja, lai Jēzus glābj viņus pēc šīs dienas gavēņa. Tikai divi, kas palīdzēja virtuvē, bija tur nočiepuši gabalu svētku plāceņa

un lielījās ar to. Tā kā viņi Pivoru nebija pamielojuši, tas abus apsūdzēja, domādams tā sabojāt viņu priekus, taču viņi bija jau paspējuši visu notiesāt, un ticības mācības skolotājam atlika tikai nopērt abus visu klātbūtnē.

—

Jēzuliņš viņiem sadeva piparus, — ķiķināja Pivora, piebikstīdams Pazourekam. Visi audzēkņi stāvēja rindā, smīnēdami par resnajiem paniem, kuri daudzināja:

—   Nabaga bērniņi, nabaga bārenīši!

Tad direktors sāka vēcināt rokas un runāt, ka dievs esot žēlīgs un neļaušot šiem nabaga tārpiņiem aiziet bojā. Turklāt viņš nešpetni bolīja acis uz Vinteru, kas rādīja mēli vecim, kurš visu laiku šņaukājās. Direktors kaut ko iečukstēja ticības mācības skolotājam, tas pasauca Vinteru, un abi iegāja blakus telpā. No turienes Vintčrs atgriezās noraudājies un rāms kā jērs.

Nu ticības mācības skolotājs lika visiem saiet zālē, kur atradās augsta ziemsvētku egle ar degošām svecītēm zaros un lidojošu eņģeli galotnē, kuram kāds jau-bija ar ogli uzkrāsojis ūsas, lai tas izskatītos pēc direktora. Tur visi gaidīja labu brīdi, kamēr beidzot atvērās durvis un ienāca visi viesi un patversmes skolotāji.

Ticības mācības skolotājs pārmeta krustu un sāka skaitīt tēvreizi. Visi skaitīja līdzi skaļi un ātri, lai drīzāk tiktu pie beigām. Taču pēc tēvreizes vēl bija jāskaita «Es ticu dievam tam tēvam» un «Esi sveicināta, Marija». Licers piezīmēja, ka labāk būtu skaitīt lūgšanas pie vakariņu galda, jo tagad visiem vairāk prātā ēšana, nevis lūgšana.

Pēc jaunavas Marijas trejkāršas slavināšanas direktors panācās uz priekšu un, pārmetis krustu, noteica:

—    Mūžīgi mūžos, āmen!

Taču tad viņš vēl teica runu un daudzināja Jēzuliņu veselu pusstundu. Vēderi visiem rūca aizvien skaļāk, bet direktors tikai stāstīja, ka Jēzuliņš arī esot bijis mazs, tik maziņš, ka viņš, nemācēdams to izteikt, tikai rādīja ar rokām:

—    Šitāds, šitentāds.. .

Melnā dāma raudāja, bet direktors turpināja, stāstīdams par lopiņiem kūti, un zīmīgi raudzījās uz bāreņiem. Pieminējis kaklautus, viņš beidzot apsēdās, un tad piecēlās ticības mācības skolotājs.

Viņš paziņoja, ka ikviens audzēknis saņemšot Jēzuliņa dzimšanas dienas piemiņai kaklautu, un uzaicināja visus noskaitīt trīsreiz «Mūsu tēvs», trīsreiz «Esi sveicināta, Marija» un vienreiz «Debesu valdniece».

Pazoureks līdz tam bija uzvedies gluži rātni, lai arī Pivora bija visādi pūlējies viņu izprovocēt, bet nu, padzirdējis, ka atkal jāskaita mūstēvi un sveicināšanas, nenoturējās un sacīja Pivoram:

—    Par katru lupatu jāskaita savi pātari.

Ekselence, kas pastāvīgi šņaukājās, kaut ko pačukstēja direktoram, kurš dievbijīgi palocīja galvu, metās zēnu rindai aiz muguras, ar vienu roku notvēra Pivoru aiz auss, bet ar otru iegrūda viņam dunku sānos.

Pivora nojauta, ka šis notikums var izputināt viņam visu svētku noskaņojumu, un skaļi iesaucās:

—    Tas nebiju es, tas bija Pazoureks!

Arī Pazoureks sāka aizstāvēties, un sacēlās tāds tracis, ka ticības mācības skolotājs bija spiests pārtraukt pirmo tēvreizi pie vārdiem: «Un piedod mums mūsu parādus…» Visi grieza galvu atpakaļ. Dāma, kas visu laiku bija raudājusi, uzrei*z sāka šņaukāties, tusnīt un smagi nopūsties. Pārējās vispirms pacēla acis pret griestiem un tad meta zīmīgus skatienus uz ticības mācības skolotāju, kurš bija redzami apjucis un paglābās tā, ka izvilka zilu kabatas lakatu un, aizklājis seju, tik grandoši nošņauca degunu, ka Voštjaleks, Blimls, Kačers un Gregors, domādami, ka tur taurē uz ielas vecais kalpotājs Vokržals, dodot zīmi sākt ziemsvētku dziesmas, kā vienā balsī laida vaļā: «Mums ir dzimis Jēzus Krists…»

Skolotājs pacēla rokas, gribēdams viņus apklusināt, pārējie domāja, ka viņš diriģēs, un ar pilnu jaudu pievienojās iepriekšējiem.

Šiem svinīgajiem ziemsvētku auriem skanot, direktors sagrāba Pazoureku kā tīģeris jēru un aizvilka uz pieliekamo.

Lai nu laipnais lasītājs pats iztēlojas šo pieliekamo, Pazoureku, maisus ar miltiem un žāvētām plūmēm un krūzi ar pienu uz grīdas. iSkaidrs, ka miltus Pazoureks neaiztika. Ko viņš ēda un dzēra, to nav grūti iedomāties, tāpat arī sekas pēc veselas dienas gavēšanas. Arī to var iedomāties, ka tie abi maisi miltu vairs nebija lietojami un ka pēc pusnakts, kad direktors Pazoureku no šejienes izlaida, pieliekamais nebūt nesmaržoja pēc produktiem.

PIRMS PĀRBAUDĪJUMA

Tas jaukais laiks, kad dzeltē labība un piebriest graudi, modina dažā labā cilvēkā tādu nejauku, nepatīkamu sajūtu, proti, daudziem vidusskolas audzēkņiem uzmācas vēdergraizes, jo jādomā par pārbaudījumiem. Nabadziņiem šķiet, ka arī viņi nobrieduši pļaujai, tikai viņi neturas tik stalti kā kviešu vārpas, kas dzejniekiem par prieku zeltaini laistās saules staros, nemaz nenojaušot, ka visa to slava beigsies reizē ar izkulšanu.

Jaukajās dienās daudzi vidusskolnieki izbrauc ārā no pilsētas un, vērodami tīrumus, lolo miglainu cerību, ka tad, kad graudi rijā birs no vārpām zem spriguļu sitieniem, arī viņi būs ar visu galā. Tomēr iespējams, ka viņus vēl gaida pēcpārbaudījumi ar nezināmām sekām.

Sest'kJasnieks Daneks pastaigājāt sestdienas pievakarē starp tīrumiem gar meža malu un raudzījās uz kadiķi, kas drosmīgi auga uz pašas zeltainā kviešu lauka ežas. Skatoties uz kadiķi, viņš neviļus atcerējās ticības mācības skolotāju, kapelānu Šembelu, kura punainā galva atgādināja kadiķa cekulaino galotni. Un, līdzko Daneka smadzenēs atausa šis salīdzinājums, tā viņš vairs nevarēja priecāties par dabas jaukumiem.

Viņš paskatījās uz mēļo kokāli, šo nezāli, kas* tik krāšņi ceroja labībā, un atcerējās, ka nesen kapelāns Šembela bija viņu nosaucis par nezāli kviešu druvā, kad viņš, atbildot uz jautājumu, cik pāvestu saukušies Siksta vārdā, bija izlaidis veselus trīs.

Jautājums pārsteidza viņu negaidot. Daneks tobrīd bija prātojis, ka vakar būtu uzveicis biljarda partijā, ja būtu pēdējo sitienu izdarījis ar kvartu, nevis tik riskanti, sānis no borta. Lai cik tas dīvaini, bet baznīcas vēstures stundās viņš vienmēr domāja par biljardu.

Toreiz kapelāns stāstīja, ka pāvests Siksts VII labprāt nēsājis sarkanu mantiju, kad pēkšņi Daneks kā pa sapņiem diezgan skaļi noburkšķēja:

—    Man vajadzēja sākt ar sarkano!

Tālāk notikumi bija attīstījušies straujā tempā. Daneks mirkli atradās pie tāpeles, un viņa smadzenēs šaudījās pāvesti Siksti. Tad viņš, pagodināts par nezāli kviešu druvā, devās atpakaļ uz savu vietu, bet skolotājs, apslapinādams mutē zīmuli, piedraudēja:

—    Šo divnieku tu man pieminēsi!

Vakar kapelāns atkal bija viņu izsaucis un jautājis, aiz kādiem vēsturiskiem iemesliem radies svētā vakarēdiena trauks.

Tā kā atbilde nebūt nebija iepriecinoša, tad kapelāns paziņoja, ka noslēdzot ar Daneku šā gada rēķinus un ka baznīcas vēstures pārbaudījumā tas noteikti izgāzīšoties. Vēl viņš piekodināja, lai Daneks brīvdienās atrakstot, ko mājās teikuši par viņa divnieku ticības mācībā, un beidzot nosauca viņu par suņuburkšķi.

Daneks, sēdēdams uz ežas, pameta skatienu visapkārt un pamanīja, ka arī te aug suņuburkšķi. Apdauzījis tuvākos ar rungu, viņš piecēlās un soļoja tālāk jūnija krāšņumā.

Putni līksmi vīteroja, tiem nebija jādomā, cik daudz pāvestu saukušies par Sīkstiem. Ķirzakas arī nelikās par to zinis un tikai šaudījās pa saulgozi. Skudras, sienāži, vaguliņi steidzās savās darīšanās; zaķu pāris draiskojās pļaviņā, nelauzot galvas par vakarēdiena trauka rašanās vēsturiskajiem iemesliem.

Sestklasnieks Daneks jutās pats nelaimīgākais starp visiem mirstīgajiem šīs ziedošās dabas klēpī. Viņš svieda ar rungu vāverei, kas, uzskrējusi priedē, nicinoši pavērsa pret viņu savu rudo dibengalu.

Tad Daneks atgriezās pie kadiķa, kura cekulainā galotne bija atsaukusi atmiņā kapelāna punaino galvu, apdauzīja ceru ar rungu un slāja tālāk. Viņš devās lejup uz ciemu, kas rēgojās nogāzē, slēpdamies aiz koku stumbriem. Tas bija gleznains ciems ar mazām mājiņām, kuru dārzu žogi sliecās lejup uz strautu, kas iztecēja no meža.

Viņš sāka tīksmināties par jauko dabas skatu, ko apvārsni ietvēra zilgana kalnu josla, nedomādams tobrīd ne par ko citu kā vienīgi par pūdētajiem sieriņiem, maizes riku un kausu alus, ko varēja dabūt ciema traktierī.

Kad viņam izdevās īstenot šo nodomu, viņš nogrieza riku maizes, uzkaisīja sadrupināto sieru, uzdzēra malku alus, un viņa drūmais noskaņojums pamazām sāka izgaist.

Viņš apņēmās iekalt galvā visus pāvestus un visu baznīcas trauku vēsturiskās izcelšanās iemeslus un pieprasīja vēl kausu alus, lai uzdzertu uz šā pasākuma sekmēm.

Alu vēl nepaspēja atnest, kad Danekam par lielu izbrīnu traktierī ienāca kapelāns Šembela ar lietussargu vienā rokā, bet pār otru pārsviedis apmetni ar piecstūrainu zvaigzni, jo viņš bija Maltas ordeņa loceklis. Šai rokā viņš turēja arī lauku puķu pušķi, ko pastaigas laikā bija saplūcis.

Ieraudzījis Daneku, kurš, piecēlies no galdiņa, šķielēja uz logu, it kā apsvērdams, pa kuru ce|u iespējams ātrāk tikt ārā, kapelāns viņu uzrunāja:

—    Tad tā jūs mācāties, Danek? Es jau tā domāju!

Uzmetis platmali, apmetni, lietussargu un puķu pušķi uz blakus galdiņa, kapelāns piesēdās blakus Danekam.

—    Re, kur mēs sastapāmies, draudziņ! Sēdieties! Kur jūs bijāt?

—    Pastaigājos, pan skolotāj. Laiks labs, taisni lielisks, ļoti jauks, — Daneks nošļupstēja.,

—    Jā, jā, labs, lielisks, — kapelāns piekrita. — Viss, ko vien redzēju, teic to kungu, savu radītāju. Ko jūs pasūtījāt?

—    Sieriņus, pan skolotāj.

— Droši vien laba ēstgriba pēc pastaigas pa laukiem un mežiem, kur visa daba slavē dieva gudrību… Vai sieriņi labi nostāvējušies?

—    Ļoti labi, pan skolotāj.

—    Tad es sev arī pasūtīšu. Kur jūs staigājāt?

—    Gar mežmalu.

—   Tur ir brīnišķīgi. Putni ar gavilēm cildina tā kunga roku darbu … Un kāds ir alus?

—    Nav slikts.

—    Tad brangi… Jums gan nav tiesības apmeklēt traktieri un uzkost šeit bez ģimnāzijas priekšniecības atļaujas. Tas ir disciplīnas pārkāpums. Tomēr tik jaukas dienas dēļ es jums piedodu.^

Svarjgi atlaidies sēdeklī un ēzdams sieru, kapelāns vienā laidā runāja par dieva tā kunga radīto dabu un slavināja tās radītāju.

Kamēr viņš mielojās, Daneks pamazām atžilba un nomierinājās. Paēdis un noslaucījis lūpas prāvā, sarkanā lakatā, kapelāns iejautājās:

—    Vai nezināt, kur viņiem šeit labierīcības?

—    Taisni pretī, otrpus pagalma, pan skolotāj.

Kapelāns izgāja ārā, bet tūliņ atgriezās un sāka šaudīties

pa visu zāli. Bija skaidrs, ka viņš meklē papīru.

—    Tad nu gan ir traktieris! — viņš pietvīcis sirdījās, pagriezies pret Daneku. — Nevienas avīzes, ko palasīt!

Daneks, pataustījies pa kabatām, izvilka tēvoča vēstuli. Viņš pasniedza to kapelānam, sacīdams:

—    Vai nevēlaties izlasīt, ko raksta mans tēvocis? Atgriezies atpakaļ traktierī, kapelāns neatdeva Danekam

vēstuli, bet paziņoja:

—    Kā redzams, jūsu tēvocis ir īsts goda vīrs. Tikai viņa dēļ es jums ticības mācības pārbaudījumā ielikšu apmierinošu atzīmi.

Un apsēdies atkal sāka runāt par dieva neizmērojamo žēlsirdību.

PIRMKLASNIEKS KADRABA UN VIŅA PIRMAIS KONTROLDARBS

Pirmdien ģimnāzijas pirmajā klasē būs pirmais kontroldarbs. Šai dienai Kadrabas acīs bija sevišķa nozīme. Par kontroldarbu latīņu valodas skolotājs paziņoja klasei sestdienas rītā, un kopš tā brīža Kadraba pilnīgi pārvērtās. Domas par šo pirmo pārbaudes akmeni sacēla viņā tādas svētas šausmas, ka viņš klusībā apņēmās būt priekšzīmīgs zēns ne vien līdz pirmdienai, bet arī, ja pirmdien viss noritēs labvēlīgi, palikt vienmēr pieklājīgs, dievticīgs, nedarīt blēņas, neteikt nevienam priekšā, nosūdzēt skolotājiem visus nerātņus, vārdu sakot, apņēmās būt kārtīgs, pakalpīgs un zinātkārs.

Viņam ausīs joprojām skanēja latīņu valodas skolotāja balss:

—    Pagaidiet vien, palaidņi, gan jūs njan pirmdien svīdīsiet!

Ticības mācības stunda sākās ar lūgšanu, un dievbijības

pārņemtais Kadraba juta, ka viņa dvēsele kūst pazemībā un padevībā.

Ticības mācības skolotājs izsauca viņa sola biedru Hornofu, un tas sāka atbildēt, slepus mezdams skatienus atvērtajā grāmatā.

Kadraba pacēla roku:*

—   Pan skolotāj, Hornofs jūs krāpj, viņš lasa atbildi no §rāmatas!

Kadrabam bija tādas bailes no pirmdienas kontroldarba, ka viņš ne aiz šā, ne aiz tā nodeva savu labāko draugu. Tas dabūja neapmierinošu atzīmi un tika ierakstīts klases žurnālā kā krāpnieks. Toties Kadrabam skolotājs noglaudīja galvu un teica:

—    Esi vienmēr tāds godīgs, un dievs tev atlīdzinās!

Kadraba uztvēra to kā laimīgu zīmi pirmdienai.

Starpbrīdī puikas izdauzīja viņam degunu par nekoleģiālo rīcību, un pēc starpbrīža Kadraba paziņoja par to ģeogrāfijas skolotājam, uzdodot vainīgos un minot iemeslus, kas spiedis Hornofu ar kompāniju uzbrukt viņa nevainīgajam degunam: proti, tas, ka viņš nav gribējis pieļaut skolotāju apkrāpšanu.

Arī šoreiz sods nepagāja vainīgajiem secen, un vecais ģeogrāfijas skolotājs uzteica Kadrabu, svinīgi paziņodams, ka viņš

esot krietns zēns un viņa godīgums vienmēr tikšot atalgots.

Tā bija todien otrā laimīgā zīme. Kadrabas dvēsele vairs nejutās nevarīga, gluži otrādi, tā bija enerģijas pilna, un Kadraba nozvērējās, ka noteikti mācīsies par garīdznieku, ja ar dieva palīgu labi uzrakstīs kontroldarbu.

Pēc stundām Kadraba aši paķēra grāmatas un devās uz mājām, bet, tā kā ceļš veda gar baznīcu, tad iegriezās tur un ilgi jo ilgi pielūdza dievu. Bija jau bez ceturkšņa divpadsmit, kad apkopēja lika dievlūdzējam pievākt mantas un iet ārā, jo viņa slēgšot baznīcu cieti. Kadrabam bija kabatā trīs kreiceri, un viņš, izgājis no baznīcas, izcīnīja lielu iekšēju cīņu: vai nopirkt par tiem jaunākajam brālītim konfektes vai iegādāties sev stikla caurulīti, no kuras var šaut ar zirņiem. Tomēr viņš atcerējās savu pirmo kontroldarbu latīņu valodā, un tas izšķīra cīņas iznākumu par labu konfektēm. Tāpēc viņš nopirka par ietaupītajiem trim kreiceriem' brālītim karameles un svēti apņēmās nenogaršot nevienu pašu. Viņš nepārtraukti centās sev iedvest: «Ja apēdīšu kaut vienu karameli, tad nej varēšu uzrakstīt kontroldarbu.»

Ceļā uz mājām viņš vairākkārt bāza roku kabatā, kur atradās vīstoklītis ar saldumiem, bet domas par draudošo pirmdienu ikreiz palīdzēja uzveikt kārdinājumu.

Viņš pārnāca mājās kā bruņinieks, kas uzvarējis visus ļaunos spēkus, un iedeva brālītim saldumus, visai aizkustināts par savu augstsirdību.

Tēvs piedraudēja viņam, ka dabūšot pamatīgu pērienu, ja tik vēlu nākšot mājās no skolas. Ja stundas beidzoties vienpadsmitos, tad viņam pēc piecpadsmit minūtēm vajagot būt mājās.

Kadraba jutās laimīgs, ka cieš nevainīgs, un cerēja, ka dievs tas kungs ieskaitīs šo nopelnu viņam pirmdien kontroldarbā, sūtīdams palīgā savu svēto garu. Tāpēc viņš lēnprātīgi atbildēja tēvam, ka bijis baznīcā un lūdzis dievu. Tūliņ atgriezās briesmīgie pirmo kristīgo vajāšanas laiki, un Kadrabu nopēra — ne jau tāpēc, ka tēvs būtu iesīkstējis pagāns: viņš tikai domāja, ka puika izgudrojis pagalam bezkaunīgus melus, negribēdams atzīties, ka blandījies apkārt.

Kad nevainīgi nosodītais Kadraba nolaidās zemes virsū no tiem cietēja augstumiem, kuros tēvs bija viņu pacēlis, tad noslaucīja pārestības izsauktās asaras un, atcerēdamies pirmdienas kontroldarbu, noskūpstīja tēva gādīgo roku un ar degošu miesu un svētlaimes pārņemtu dvēseli atkāpās pie loga, lai klusībā no sirds izraudātos.

Drīzāk gan tās bija prieka asaras, ka viņam atkal nācies ciest sava pirmā latīņu valodas kontroldarba vārdā, un savā iztēlē viņš jau redzēja, kā visuzinošais un visuvarenais dievs liek nolaisties svētajam garam ar ugunīgām mēlēm, kad Kadraba pirmdien sēdēs pie burtnīcas, un tā atalgo viņu par šo bargo sodu.

Nomierinājies Kadraba stājās mātei virsū, vai viņai nevajagot kaut ko atnest no veikala, — viņš ar prieku aizskrietu.

Agrāk viņš vienmēr činkstēja, kad māte kaut kur sūtīja, bet tagad pats piedāvājās:

—    Es aizskriešu pēc ķimenēm vai kā cita, vai varbūt jāuznes malka no pagraba?

Viņš tik ilgi mācās virsū, kamēr saņēma pliķi. Māte vai simt reižu bija atkārtojusi, ka neko nevajag, bet puika neliekas mierā: laikam grib tikt ārā no mājas, lai dzītu kādas palaidnības.

Kadraba pieņēma pliķi ar pateicību. Viņš panesa visu, lai tikai varētu pierādīt mīļajam dieviņam, cik viņš ir priekšzīmīgs zēns, un mīļais dieviņš tad arī sūtīja viņam pārbaudījumu pēc pārbaudījuma.

Viņš piegāja pie tēva un lūdza atļauju piebāzt pīpi. Viņam gribējās vēl lieku reizi parādīt, kāds viņš godīgs un pakalpīgs dēls, lai tikai dievs apžēlojas par viņu pirmdien un sūta savu svēto garu.

Kadraba diedelēja vai raudādams un raustīja tēvu aiz svārku stērbeles tāpat kā virtuvē māti aiz priekšauta, kamēr tēvs beidzot apžēlojās par viņu. Tad viņš piebāza pīpi pēc labākās sirdsapziņas un, gribēdams vēl izdarīt sevišķu pakalpojumu, ne vien aizdedzināja to, bet arī aizsmēķēja.

—   Tad tāpēc tu, blēdi, gribēji piebāzt man pīpi, lai pats tiktu pie smēķēšanas! Ak tu bezgodi!

Jaunas lamas, jaunas raudas un jaunas cerības, ka pirmdien svētais gars nolaidīsies uz nevainīgā un teicamā Kadrabas galvu.

Kadraba neēda pusdienas, daļēji tāpēc, ka negribējās, daļēji tāpēc, lai ar šo upuri iežēlinātu dievu.

Visu pēcpusdienu viņš staigāja no viena dievkalpojuma uz otru. Māte pēc pusdienām bija iedevusi viņam kreiceri, to viņš aiznesa uz ziedojumu trauciņu pie Karela tilta, kur vāca ziedojumus sv. Vita katedrāles pabeigšanai.

Viņš skrēja uz turieni lietus gāzē un pārnāca galīgi slapjš un notašķījies ar dubļiem. Atkal bāriens, atkal pēriens un atkal cerības uz pirmdienu . ..

Nakti viņš pavadīja lūgšanās, no rīta jau krēslā piecēlās un aizskrēja uz agro dievkalpojumu, pēc tam palika arī uz nākamo.

Visu svētdienu nodevās labdarībai, pat savas pusdienas sadalīja trijās daļās un atdeva ubagiem. Tad viņš atkal stājās mātei virsū, lai sūta pēc iepirkumiem, tomēr māte viņu nekur nelaida, jo šie žēlabainie lūgumi likās visai aizdomīgi.

Svētdienas vakaru Kadraba pavadīja baznīcā dievbijīgā un tikumīgā': noskaņojumā, mātes iedoto kreiceri atkal aiznesa uz ziedojumu trauciņu sv. Vita katedrāles vajadzībām, bet kabatas lakatu iedāvināja aklai ubadzei.

Nakti viņš astoņsimt reižu noskaitīja <Јveicināta», «Mūsu tēvs» un «Ticu», pirmdienas rītā vispirms aizgāja uz agro dievkalpojumu un tikai pēc tam uz skolu, pilns līksmu cerību, jo visu sestdienu un svētdienu bija uzvedies kā īsts paraugzēns. Taču svētais gars nenāca pār viņu, jo mīļais dieviņš, acīm redzot, domāja, ka šis godīgais zēns gan varēja divās dienās atrast laiku, lai iemestu aci gramatikā un izlasītu, kas tur rakstīts par pirmo deklināciju.

Un tā nu Kadraba par pirmo kontroldarbu savā mūžā saņēma pilnvērtīgu divnieku, jo tais desmit teikumos, kuri tur bija, varēja atrast vai tikpat daudz kļūdu, cik reižu viņš bija noskaitījis tēvreizi šais divās dienās, lūgdamies, lai dievs sūta viņam pirmdien savu svēto garu.

GRĒKSŪDZES NOSLĒPUMS

Gimnāzijas pirmās klases skolēns Baluška bija krietns zēns un tāpēc jau dienu pirms grēksūdzes kaligrāfiski sarakstīja visus savus grēkus uz lapiņas, ko bija izplēsis sola biedram no viņa čehu valodas burtnīcas. Nākamajā dienā pulksten deviņos, nodevis aritmētikas klases darbu, viņš papildināja grēku sarakstu: «Norakstīju aritmētikas uzdevumu.» Baluška bija godīgs puika, viņš ticēja kapelāna apgalvojumam, ka pats briesmīgākais grēks ir skolotāju apkrāpšana. Tas ir kaut kas tik šausmīgs, ka gandrīz vai līdzinās nāves grēkam.

—    Jo lielāks grēks, jo bargāks un smagāks sods, — ticības mācības skolotājs sacīja pēdējā stundā. — Ja jūs no sirds nenožēlosiet savus pārkāpumus, tad veltīgi gaudīsieties pastarajā dienā. Visi, kas noraksta no citiem uzdevumus, izsūdziet grēkus, citādi jums lemta mūžīga vaidēšana un zobu trīcēšana. Nav tāda grēka, par ko nebūtu paredzfetas savas īpašas mocības. Viena stunda ellē grūtāka par simt briesmīgākajiem ciešanu gadiem zemes virsū. Tāpēc apraudiet savu apgrēcību, nesakiet cits citam priekšā, nenorakstiet uzdevumus cits no cita, nekrāpiet savus skolotājus, tad jūs pastarajā tiesā tiksiet novietoti starp tiem taisnīgajiem.

—    Es jūs lūdzu, pan kolēģi, — matemātikas skolotājs nesen bija griezies pie ticības mācības skolotāja, — parunājiet nākamajā stundā ar pirmklasniekiem, lai viņi mani nokrāpj. Viņi lieliski noorganizējuši norakstīšanu, un tagad viens no diviem: vai nu visi rakstu darbi pareizi, vai visos vienas un tās pašas kļūdas.

Tāpēc arī kapelāns bija apņēmies likt pirmklasniekiem pie sirds, ka pastarajā tiesā paklausība tiks vērtēta daudz augstāk par visiem cilvēku izgudrojumiem. Krāpšana nekad netiks piedota. Skolas uzdevumu norakstīšana zemes virsū tiek sodīta ar divnieku un pazeminātu atzīmi par uzvedību, bet viņā saulē — ar mūžīgām mokām. Kas noraksta klases darbus no citiem, lai atzīstas šai grēkā ar svētīgu apņemšanos vairs tā nedarīt.

Tādēļ Baluška pēc pirmā kontroldarba papildināja savu grēku sarakstu: «Norakstīju aritmētikas uzdevumu…»

Pulksten desmitos sarakstu papildināja vēl viena piezīme: «Sastāvu slepenā biedrībā «Velna nags».» Ja jau sūdz grēkus, tad jāizstāsta viss, lai atvieglotu sirdsapziņu. Un, kad grēku piedošana izlūgta, tad var atkal grēkot, atkal sastāvēt šai briesmīgajā slepenajā biedrībā, kurā atrasties ir tik izdevīgi.

Biedrība patiesi bija briesmīga. Mafija ir sīkums salīdzinājumā ar «Velna nagu». Ķīnas baismīgās slepenās biedrības ir nieks pret «Velna nagu», jo «Velna nags» ir pirmklasnieku biedrība skolotāju krāpšanai.

Sai biedrībā sastāvēja paši labākie klases skolnieki, pat skolotāju mīluļi, kas mēdza nest rakstu darbus skolotājiem uz mājām. Viens norakstīja no otra, viens teica priekšā otram, un tie, kas nesa burtnīcas skolotājiem, ņēma līdzi tintnīcu un spalvu un kādā pavārtē izlaboja kļūdas.

«Velna nags» izmeta savus baigos slepenos tīklus gan latīņu un čehu valodas, gan vēstures, dabas zinību un matemātikas stundās.

Pat latīņu valodas skolotāja dēls bija biedrības loceklis, viņš slepeni dzēsa ārā tēva žurnālā ievilktos krustiņus un citas nelabvēlīgas zīmes iepretī klases biedru uzvārdiem.

Pirms grēksūdzes, pulksten desmitos, pārtraukuma laikā visi biedrības locekļi salasījās pagalmā, un priekšsēdētājs Kahaneks, latīņu valodas skolotāja dēls, pavēstīja, ka pēc stundām visiem jāsapulcējas pie vecā cietokšņa mūriem un jāizlemj, kā rīkoties šodienas grēksūdzē.

—    Mēs zvērēsim pie korāna, — viņš teica.

«Velna nags» bija muhamedāniska biedrība.

Visi laikā sapulcējās un apmetās drupās virs Folimankas dārza. Kahaneks bija atnesis turku piastru no tēva monētu kolekcijas. Arābu rakstu zīmēm uz piastra vajadzēja aizstāt korānu.

—    Runā, sidi, — sacīja Vomars, kurš bija lasījis Maja romānus

—    Godājamie pani, — iesāka Kahaneks, — šodien mēs ejam uz grēksūdzi. Ceru, ka mūsu vidū nav tāda nelieša, kas

1 Karls Majs (Karl May, 1842—1912) — pilsonisks vācu jaunatnes rakstnieks, galvenokārt rakstījis par arābiem un indiāņiem. Sidi — kungs. (Arāb.) nodotu mūsu biedrību. Kas grasās teikt grēksūdzē, ka viņš sastāv biedrībā «Velna nags», lai sper soli uz priekšu, un es izdzēsīšu viņa dzīvību.

—    Bet pastāv taču grēksūdzes noslēpums, — protestēja Baluška, jo viņš bija pirmais kauslis visā klasē un apzinājās, ka viņu neviens neuzveiks. — Es gan to minēšu grēksūdzē. Kapelāns nedrīkst to atklāt. Viņam iepriekš jāsaņem Romas pāvesta atļauja. Es grēkot negribu. Ja vēlies, Kahanek, nāc šurp, izkausimies.

Priekšsēdētājs Kahaneks nospļāvās.

—    Nodevēj, — viņa patētiski teica, — katram, kas tevi satiek, ir tiesības nosist tevi kā suni.

Te iejaucās Vičeks:

—    Baluška neviena nenodos, viņš tikai izsūdzēs kapelānam savus grēkus. Bez pāvesta atļaujas kapelāns neko nedrīkst teikt direktoram. Viņam iepriekš jābrauc uz Romu, un diezin vai pāvests dos atļauju. Es reiz lasīju «Paradīzes Dārziņā» ', kā slepkava atzinies grēksūdzē ksendzam, ka nokāvis tirgotāju un ka rīt viņa vietā sodīs nevainīgu cilvēku. Ksendzs neko nav varējis palīdzēt nelaimīgajam, jo nav drīkstējis izpaust grēksūdzes noslēpumu. Tad viņš telegrafējis uz Romu, bet, kamēr pienākusi atbilde, nevainīgais jau bijis pakārts.

Visi sāka apspriest jautājumu, kāpēc slepkava nav gājis pie tiesneša, bet pie garīdznieka.

Baluška aizstāvēja slepkavu:

—    Viņš zināja, ka ksendzam nav tiesību neko teikt. Tiesnesis būtu iesēdinājis viņu cietumā. Es tāpat visu pateikšu grēksūdzē kā šis slepkava.

—    Bet kāpēc tev tas īpaši jāsaka? — Peterka iejautājās.

—    Tāpēc, ka man bail no pekles, — Baluška atbildēja.

Visi izbrīnā paskatījās uz viņu. Baluška var uzveikt Ka-

listu, pašu stiprāko zēnu klasē, bet no pekles baidās.

—    Kāpēc tu īsti baidies no pekles?

—    Bet vai tu nebaidies?

—    Nē, — Peterka atbildēja. — Man viens tēvocis ir ksendzs, otrs vikārs. Ja būšu galīgi dimbā, viņi palīdzēs. Un reiz es dzirdēju tādu sarunu: tēvocis ksendzs sacīja tētim, ka pekle nemaz neesot tik briesmīga, kā par to stāstot, un tētis piebilda, ka tur cilvēks vismaz sēžot siltumā.

1 Garīdznieku vadīts jaunatnes žurnāls buržuāziskajā Čehijā.

—    Nav tiesa! — Baluška aizstāvēja pekli. — «Paradīzes Dārziņā» es lasīju par kādu blēdi, kurš nokļuvis peklē. Viņš visu mūžu melojis un nekad nav nožēlojis grēkus. Tur velni viņam ik sekundi nogriezuši mēli, un tā pussekundes laikā atkal ataugusi. Velņi griež atkal, šī tūliņ ataug, un to griež no jauna. Un tā bez sava gala, visu mūžību cauri.

—    Grēciniekiem tur laiza acis ugunīgi suņi ar smirdošām mēlēm, — papildināja Nohačs. — Tāda bilde ir mūsu baznīcas griestos. Uz grēcinieku dvēselēm šauj no lielgabaliem, tad apslaka viņus ar svētīto ūdeni, iekaļ važās un lej rīklēs vircu.

—   Viena vienīga muldēšana, — Kotva atsaucās. — Ka velni var tikt pie svētītā ūdens?

—    Viņi to zog, — Nohačs nepadevās.

—   Nemels blēņas, muļķi, — Kotva ērcīgi uzbrēca. — Velns baidās no svētītā ūdens.

—   Nebaidās vis! Pats mels blēņas! Gribi kauties? Panāc šurp!

Puikas sakrita matos, Nohačs nosvieda Kotvu gar zemi un, gulēdams viņam virsū, sauca:

—    Nu, vai velns baidās no svētītā ūdens vai nebaidās?

—    Nebaidās, nebaidās, — izdvesa Kotva. Viņš bija uzveikts, tātad arī pārliecināts.

Nohačs palaida viņu vaļā un atkal atsāka Baluškas aizstāvēšanu.

—    Lai taču Baluška atzīstas, ka viņš ir «Velna naga» loceklis. v'

—    Un lai uzņemas uz sevis šo grēku par mums visiem.

Priekšsēdētājs Kahaneks atgādināja: visi zvērējuši pie korāna, ka nenodos biedrību, un, ja Baluška grēksūdzē atzīsies, tad būs zvēresta lauzējs.

—    Nebūšu vis, — Baluška tiepās. — Es esmu katolisks kristīgais. Ja esmu grēkojis, man jāizsūdz grēki, un, ja tu vēl kaut ko teiksi, tad dabūsi pāris reižu pa ausi. Kapelāns nedrīkst atklāt to, ko viņam uztic grēksūdzē.

Kapelāns Šimačeks bija nikns un izskatījās drūms un bargs aiz biktskrēsla režģiem. Viņš jautāja skarbi un uzlika bargus sodus. Lika skaitīt tēvreizi un «Sveicināta» ne mazāk par astoņām reizēm. Un kā lai viņš nedusmotos? Viņš nupat bija pieņēmis piektklasnieku grēksūdzi. Pie biktskrēsla bija nometies ceļos piektklasnieks Rūžička.

—    Vai jūs ticat dievam tam tēvam, Rūžička?

—    Es teiktu patiesību, bet par to man būs astoņas stundas karcera.

—    Dodu goda vārdu, ka nebūs.

— Nu, tad es neticu.

—    In nomine Domini. Grēku izpirkšanai noskaitiet četrdesmit reizes «Mūsu tēvs» un ejiet, es negribu apgrēkoties, runājot ar jums. Domāju, ka ticības mācībās jūs noteikti izgāzīsieties.

Vai nav nelietis tāds Rūžička? Reiz paters Šimačeks, pierādot skolā dieva esamību, bija atjāvis skolēniem diskusiju.

—    Jūsu godība, — šis Rūžička bija viņu uzrunājis, — kā tad tā, dievs radīja pasauli pirmajā dienā, bet sauli tikai trešajā?

Par šādu jautājumu atklātā diskusijā Rūžička bija dabūjis četras stundas karcera un noklausījies direktora notāciju.

Soda iemesls: bezkaunīgs jautājums.

Tagad ticības mācības skolotājs skaidri zina, ka Rūžička netic dievam. Un viņš niknumā lika sodu pēc soda. Nāca klase aiz klases, un, jo zemāka klase, jo niecīgāki grēki. Astotklasnieki, tie jau stipri vien grēkoja pret sesto bausli, un kapelāns dabūja dzirdēt šo to tīri interesantu. Un septītklasnieki, gribēdami paķircināt pateru, nekautrēdamies atzinās neķītros izteicienos un netiklā rīcībā. Pat viens otrs piektklasnieks pieminēja atklātās mājas. Bet grēki pakāpeniski kļuva sīkāki. Ceturtklasnieki, trešklasnieki, otrklasnieki. Beidzot ieradās pirmklasnieki ar saviem grēkiem. Nav klausījuši vecākiem, norakstījuši uzdevumus, runājuši rupjības, lādējušies, čiepuši mājās naudu. Viena vienīga garlaicība. Nekā uzbudinoša, tāda, kas dzirdams piektajā klasē un augstāk.

Beidzot šai garlaicībā ielauzās spilgts gaismas stars.

Sūdzēja grēkus Baluška.%

—    Atzīstos visuvarenajam dievam un jums, dieva kalpam, godātais tēv, ka sastāvu slepenajā biedrībā «Velna nags».

—    Ko jūs teicāt?

—    Atzīstos visuvarenajam dievam, — Baluška atkārtoja formulu, — ka sastāvu slepenajā biedrībā «Velna nags».

—    Kas vēl tur sastāv?

—    To es nevaru teikt.

Un viņš turpināja:

—   Atzīstos visuvarenajam dievam un jums, dieva kalpam, godātais tēv, ka esmu zvērējis pie korāna.

—    Jūs esat prātā jucis, Baluška!

—   Atzīstos visuvarenajam dievam un jums, dieva kalpam, godātais tēv, ka es neesmu prātā jucis.

—    Baluška, es jums nevaru atlaist grēkus, ejiet pie pana direktora un atzīstieties viņam, kā atzināties dievam un man.

—    To es nevaru. Es zinu, ka jūs neko neteiksiet direktoram, jūsu godība,—• un Baluška sāka raudāt.

—    Baluška, jūs parādīsiet patiesu grēku nožēlu tikai tad, kad pastāstīsiet par visu panam direktoram. Vidusskolās nav pieļaujamas nekādas slepenas biedrības. Ejiet noskaitiet trīsdesmit reizes «Mūsu tēvs» un «Sveicināta», bet rīt izstāstiet visu panam direktoram. — Un, kaut ko nomurminājis, piebāza Baluškam pie lūpām stolu skūpstam.

Baluška grīļodamies atkāpās un nometās ceļos pie altāra.

Viņš atskatījās uz saviem draugiem. Nē, viņš nenodos tos. Neparko nenodos. Viņš neko neteiks panam direktoram. Kapelāns arī neteiks, viņam jāglabā grēksūdzes noslēpums.

Otrā dienā kapelāns uzbruka Baluškam:

—    Kāpēc pans direktors vēl neko nezina?

Baluška papurināja galvu un, saņēmis dūšu, atbildēja:

—    Jūsu godība, tas ir grēksūdzes noslēpums.

—                  Ak tu draņķi! — ticības mācības skolotājs iebrēcās.

—    Vai tu iesi pie direktora vai ne?

—    Neiešu, jūsu godība, es nevaru. Tas ir grēksūdzes noslēpums.

Nabaga Baluška sāka raudāt turpat gaiteni. No kabineta iznāca direktors.

—    Kas noticis? Kāpēc zēns raud? — viņš jautāja kapelānam.

—    Tas nekrietnelis negrib atzīties, ka sastāv kādā slepenā biedrībā, kas nodibinājusies viņa klasē,,.— kapelāns paskaidroja.

—   Nāc manā kabinetā, — direktors stingri uzsauca Baluškam. — Noskaidrosim visu.

Un kapelāns, stumdams pa priekšu nelaimīgo grēksūdzes noslēpuma upuri, piemetināja:

—    Kazi, direktora kabinetā atzīsies, kas tu par bezgodi . . .

Kopš tās reizes Baluška vairs netic dievam.

TICĪBAS MĀCĪBĀS STUNDA

Koroupovas ciema bērni zināja no ticības mācības vienīgi tik daudz, ka mīļais dievs savā neizmērojamajā žēlsirdībā radījis vispirms niedres un tad ticības mācības skolotāju Horačeku. Abi šie priekšmeti lieliski papildināja viens otru. Pēc tam dievs iemācījis cilvēkiem darināt no šīm niedrēm rīkstes un skolotājam Horačekam — lietot šīs rīkstes ar teicamu prasmi.

Parasti viss sākās tā. Kapelāns Horačeks, ienācis klasē, sarūgtināts pavērās savu skolēnu satriektajās sejās un sacīja:

—    Vaniček, stulbeni pēdīgais, man tā vien šķiet, ka tu nemāki noskaitīt septiņus nāves grēkus otrādā kārtībā.

Ticības mācības skolotājs Horačeks bija nepārspējams dažādu jautājumu sagudrošanā. Viņš lika skolēniem noskaitīt no otra gala desmit dieva baušļus vai pavēlēja:

—    Ludvig, diedelniek, pasaki labi ātri, kāds bauslis ir trešajā vietā no beigām, pirms «tev nebūs zagt»!

Tā radās īpatnēja dievišķīga matemātika ar bēdīgu aritmētiski reliģisku rezultātu — pērienu.

Tā tas bija vienmēr, tāpēc saprotams, ka ikviens — vienalga, vai Vaničeks vai Buhars, Ludvigs vai kāds cits — negribīgi cēlās augšā no sola un devās atbildēt pie katedras. Katrs to darīja, sirdī apšaubīdams dieva neizmērojamo žēlsirdību, jau iepriekš pārliecināts par bēdīgām beigām un par to, ka reliģiskie jēdzieni meklējami nevis katķismā, bet tai bikšu daļā, ar kuru mēs deldējam solu.

Viss bija vienkārši un reāli: pagriezt dibengalu pret pārējiem un saņemt pērienu no skolotāja ievingrinātās rokas, kas cilā nolādēto rīksti.

Tas atkārtojās ik pārdienas. Horačeks, laipni smaidīdams, lika viņus citu pēc cita pār celi un daudzināja:

—    Teiciet mīļu dieviņu par jo brangu pērienu.

Kādu dienu Vepršeks no tuvīnā Kazu ciema atnesa tādu ziņu, ka vajagot ieberzēt niedri ar ķiplokiem. Tad tik stipri nesāpot, turklāt niedre no sišanas salūstot.

Puikas tā iedvesmoja cits citu ar šiem neprātīgajiem sapņiem un tā noticēja ķiploku spēkam, ka, berzējot niedri ar ķiploku, Kratohvils raudāja aiz prieka.

Taču iznākumu var nosaukt par visas Koroupovas skolas sapņu sabrukumu. Tas bija bēdīgs stāsts par pieviltām cerībām.

Kapelāns to viņiem izsmeļoši paskaidroja uz viņu bikšdibeniem un pēc tam nolasīja lekciju, ka tas, ko viņi darījuši ar ķiplokiem, esot krāpšana, turklāt smieklīga krāpšana, kā paši dabūjuši pārliecināties uz savas ādas. Sodu viņi saņēmuši pelnīti, jo gribējuši apkrāpt pašu dievu. Kapelāns spilgti attēloja, cik postoši šāda rīcība var ietekmēt visu viņu mūžu, jo tas esot pirmais solis uz pagrimšanu un bojā eju. Viņš esot gatavs likt ķīlā savas dvēseles svētlaimību, ka puikas esot ķiplokus nozaguši un par to vēlreiz saņemšot pērienu. Neesot nekādu šaubu, ka viņi visi, izņemot pārvaldnieka dēlu Venoušeku un Zdeneku (šos abus nekad nepēra; Zdeneka tēvs bija skolas padomes loceklis), beigšot savu dzīvi pie karātavām…

Tik skumji ritēja diena pēc dienas, un nekas nemainījās. Šķita jau, ka Koroupovas zēni neko neizgudros savai aizsardzībai un viss turpināsies tikpat bezcerīgi. Taču klibais Melhuba ievadīja šo reliģisko cīņu jaunā gultnē.

Rotaļājoties dīķmalā, viņš atklāja saviem biedriem, cik liela nozīme ir papīram. Viņš pats bija to izmēģinājis: piebāzis bikses ar papīru un tīšuprāt sadauzījis podu ar pienu. Protams, pēc tam ticis nopērts ar siksnu, bet jutis uz pusi mazāk sāpju liekā parastos apstākļos. Nu puikas sāka cītīgi vākt papīru kā ķīnieši, kuri uzlasa katru papīra gabaliņu, lai tas neietu zudumā. Sai gadījumā puikas gan rūpējās paši par savu ādu, nevis par papīru. Bodnieka dēls Misterka apņēmās pagādāt vairumā šo glābēju līdzekli, un kapelāns drīz vien redzēja, ka nelaimīgo peramo sejās vairs tik spilgti neatspoguļojas ciešanas. Rūpīgi apsvēris visu, viņš secināja, ka puikām āda sacietējusi un tāpēc ticības mācības vajadzībām jāapgādājas ar pamatīgāku rīksti, jo mījais dieviņš audzē arī resnākas un iespaidīgākas niedres. Nostādījis visus sodāmos rindā pie katedras, viņš paziņoja, ka puikas, acīm redzot, esot pārāk apraduši ar šo tievo niedri.

—    Te tev būs nauda, — viņš uzrunāja Misterku, — lai tavs tēvs atsūta*man resnāku niedri.

Redzēdams noziedznieku sejas nobālam, viņš apmierināts saberzēja rokas. Viņa lūpas sašķobījās nežēlīgā vaibstā, apzinoties, ka pēršanas atlikšana sagādās viņam jaunu, nepiedzīvotu baudu.

Misterkas tēvs izraudzījās lielisku niedri, kuras cirtieni aizsargpapīru padarīja par nederīgu.

Radās nepieciešamība papildināt izgudrojumu, un reiz dīķmalā Melhuba izrunāja vārdu:

—    Kartons!

Tas dunēja vien ticības mācības stundā, un kapelānam atlika vienīgi nopūsties:

—    Ak kungs, kāda tiem puikām bieza āda!

Viņš lika Misterkam nopirkt vēl resnāku niedri. Tā bija vispamatīgākā no visām niedrēm, kādas jebkad sūtītas uz Koroupovu, un zem tās cirtieniem kartons plaisāja un plīsa.

—    Nu mums nekas nespēj līdzēt, — Melhuba dīķmalā nopūtās.

Nākamajā ticības mācības stundā puikas bēdīgi vērās sienā. Viņi saprata, ka cīņa veltīga. Vienīgi Vepršeks vīpsnāja. Toties jo aplamākas bija pārējo atbildes uz jautājumu, kad dievs pirmo reizi parādījis cilvēku dzimumam savu dievišķīgo žēlsirdību. Katedras priekšā jau stāvēja veseli piecpadsmit, ieskaitot Vepršeku. Desmit jau bija nopērti un skali brēca, iepriecinādami kapelāna sirdi. Pienāca Vepršeka kārta. Viņii nostiepa uz ceļgala, resnā niedre nosvilpās un — braikš! Atskanēja tik drausmīgs rībiens, it kā visā spēkā kāds iezveltu pa bungām vai iegāztu ar rungu pa milzīgu gongu.

Palaidis vaļā smaidošo Vepršeku, kapelāns uzbrēca:

—    Bikses nost!

Vepršekam smaids apdzisa, kad viņš nolaida bikses un pasniedza kapelānam skārda plāksni, ko vakar bija nočiepis baznīcā.

Satriektais ticības mācības skolotājs izlasīja uz tās:

«Ziedojiet tā kunga nama izpušķošanai!»

zīmīgais sapnis

Sādžinieks Jirži Bohans rīta agrumā posās uz tirgu Kšinecā. Viņš apģērba zilu kuntušu, apjozās ar melnu jostu, uzvilka kājās garos zābakus un, pārmetis krustu, jau grasījās likt galvā lapsādas cepuri, kad pēkšņi viņa jaunā sieva Zozka, līdz šim klusu sēdējusi kaktā uz lādes, piecēlās un uzrunāja vīru:

—     Nebrauc uz tirgu, Jirži Bohan! Es redzēju sliktu sapni. It kā gaidu tevi mājās no pilsētas jau tā labi uz vakara pusi. Te pie vārtiem norīb rati, un tevi izcel no tiem beigtu, stīvu, bez cepures, bez kuntuša un bez jostas. Svētās dievmātes vārdā lūdzu, paliec mājās!

Pēdējos slaidās gaišmates Zozkas vārdus pārtrauca elsas.

—     Meitiešu māņticība, — Bohans norūca. — Sapnis ir un paliek sapnis, to tu labi zini. Vai reižu divdesmit esi jau sapņojusi, ka esmu noslīcis, reižu desmit — ka mani vilki apēduši, jostu vien atstājuši. Un dievs zina cik reižu es tavos sapņos esmu gājis kārties vai gāzies lejā no klints.

—    Bet tagad tas bija zīmīgs sapnis, — Zozka raudādama aizrādīja.

—     Zīmīgs sapnis, — Jirži Bohans nosjnīnēja. — Es šonakt gan redzēju tīri patīkamu sapni, proti, ka esmu vēl puisī. . .

—    Nejokojies, man smiekli nav prātā, — sieva asarainā balsī pārtrauca. — Nebrauc šodien, teļu var pārdot arī rīt, tāpat vēl ir tirgus diena. Es tevi lūdzu, ja tu mīli mani, kā mīlēji pirms kāzām, tad paliec mājās!

—     Es teicu, ka braukšu, — un diezgan! Vai es kāda vecene, vai, ka baidīšos no sieviešu sapņiem? — vīrs atbildēja.

—    Nu, paliec vesela!

Viņš pārmeta krustu un drīz vien aizbrauca ar savu puisi pa putekļaino ceļu uz Kšinecu. Pie ratiem piesietais teļš rikšoja nopakaļus.

Bohanu Zozka iznāca uz sliekšņa, bet aiz asarām neredzēja, cik jautri māj ar cepuri viņas Jirži, aiz sirdsēdām nedzirdēja, cik bramanīgi viņš dzied seno Staropoles zaldātu dziesmu, ka viss mežs skan:

Hei, brāļi, zirgos knaši,

Uz kauju steidzam braši Ar dieva palīgu . ..

Viss saplūda Zozkas acu priekšā — zaļie koki dārzā, zedeņu žogs, baltais ceļš, — viss, dīvaini samistrojies, likās griežamies virpulī. Viņa tikko nepakrita zālē un pietvērās pie bumbieres stumbra.

Visam beigas! Vīrs nepārbrauks un, ja pārbrauks, tad kā mironis. īsa bijusi viņas laime. Tikai divi mēneši pagājuši kopš kāzu dienas.

Zozka skaidri redzēja vīru: viņš gulēja ratos miris.

—    Ak dievs, ak dievs, cik īsu brīdi tu man atļāvi padzīvot laimē ar manu Jirži!

Jaunā saimniece gausi iegāja istabā. Cik te viss bēdīgs! Viņai vairs nav lemts dzirdēt vīra balsi. ..

—    Paklau, Marina, — viņa uzrunāja kalponi, — kā tev šķiet, vai zīmīgi sapņi vienmēr piepildās?

—     Vienmēr, kā tad, saimniecīt. Es necik sen redzēju sapni, ka eju pa mežu. Melnum melna nakts, vilki gaudo tavu gaudošanu. Iegriežos izcirtumā, bet tur krūmu, ka biezs. Metu gan līkumu, bet tik un tā brunči aizķeras aiz dzelkšņiem. Un ko domājat, pēc divi dienām es patiesi eju cauri brikšņājam un brunči aizķeras un ieplīst — pavisam jauni brunči. Un vēl es redzēju tādu sapni — tas jau būs pirms vairākiem gadiem, — ka mūsu sādžai nāk garām lāči. Agri agri no paša rīta, kādi desmit gabali. Nāk kā īsts ganāmpulks, t un pašā priekšgalā tas lielākais nes mutē mazu, baltu aitiņu, un pašam putas krīt pa muti ārā. Un ko jūs teiksiet, pēc nedēļas Hučā — tas ir kādu divu stundu gājienā no mums — lāči patiešām bija saplēsuši nelielu, baltu aitu, — kalpone pabeidza stāstu.

Jaunā saimniece nekustīgi sēdēja uz lādes.

—    Zini ko, Marina, — viņa apspiestā balsī noteica, — es arī redzēju zīmīgu sapni. Redzēju, ka saimnieku pārveda mājās mirušu.

—    Svētais Miķeli, stāvi mums klāt! — Marina šausmās izsaucās. — Tad jau gals viņam būs. Un tik labs saimnieks bija, pat mušai pāri nedarīja, un man apsolījās atvest no tirgus galvas lakatiņu, pat puisim šorīt piekodināja: dzi, Mirko, tu brauksi man līdzi, tad atgādini, lai nopērku Marinai lakatiņu un Baltgalvei sāli, ko laizīt. Un nu viņam gals klāt!

Marina izskrēja no mājas, un drīz visa sādža zināja, ka jaunais Bohans nav klausījis sievu, kura redzējusi zīmīgu sapni, un aizbraucis uz tirgu teļu pārdot.

Māņticīgie sādžinieki vēl šo to papildināja: it kā vakar pirms saules rieta vārna uzsēdusies kapos uz krusta un ķērkusi, skatīdamās uz Bohanu māju, — ķērkusi septiņas reizes, tātad jāmirst vienam cilvēkam. Tagad skaidrs, ka Jirži Bohans jau viņā pasaulē un, ja nav, tad drīz vien būs. Visi bija ļoti sašutuši par sādžas naktssargu, kas, pārbraucis no pilsētas, stāstīja, ka saticis Jirži sveiku un veselu un ka vakar nekāda vārna neesot ķērkusi, bet gan krauklis kramšķinājis.

—    Vārna vai krauklis, tas viss viens, — vecais Padala viņu pārtrauca, — bet to es gan zinu, ka man būs jānes Bohana kuntušs 1 zārkam nopakaļ!

Grintiku Tomša, vecene, kas prata dziedināt plēsīgu zvēru savainotus mājlopus, pēcpusdienā aizgāja mierināt nabaga Zozku. Jaunā sieviete bija nometusies ceļos svētbilžu priekšā.

—                   Lūdz dievu, lūdz! — vecene aizsmakušā balsī uzsauca.

—     Tas pareizi darīts, bet vai atceries, ko es tev teicu? Neej pie Bohana, viņš man nemaz nepatīk! Kāpēc tu nevarēji iet par sievu pie Rehūna? Tāds pats saimnieks, lopu pilns laidars. Tagad tev mācība: kas karstu strebj, tas sadedzina muti! Tiesa, Jirži Bohans.nebija peļams puisis, bet kas tad Rehūnam vainas? Un nu tu ēsi atraitne. Būtu precējusies ar Rehūnu, viss būtu iegrozījies citādi. Tas ir vīrs, kas klausa uz vārda. Pateiksi viņam: ej tur un tur, izdari to un to — tūliņ ies un vēl uzprasīs, kā jāiet, ātri vai lēni. Tomēr .Bohana arī žēl. Jauns vēl gados, izskatīgs. Visi skuķi meta uz viņu acis un, ko tur slēpt, precētas sievas tāpat. Bet nu Mirko pārvedīs Bohanu mājās mirušu. Nekad nav uz labu, kad redz zīmīgu sapni. Reiz man arī tā gadījās. Vilki bija sakoduši Mazanam zirgu, un es gāju nabaga lopiņu dziedināt. Bet iepriekš sapnī redzu, ka eju kūtī un zirgs kā sper, tā man ar pakavu pa galvu. Es gar zemi un izlaižu garu. Un saproti, otrā dienā man tā vien kāds čukst: neej pie zirga! Bet es ņemu un eju. Un ko tu teiksi, šis kā sper, tā daudz netrūkst, ka man pa galvu. Laikam visi svētie man tobrīd lika: paliecies sānis, sak, viņš spers! Šitik vien trūka, ka Grintiku Tomšas vairs nebūtu šai pasaulē. Nē, tas nav uz labu, kad redz zīmīgu sapni. Un tu vēl tik daudz atnesi pūrā līdzi! Vēl tik jauns, vai nevarēja dzīvot, bet re — dievs tas kungs jau sauc pie sevis …

Vecene sāka šņukstēt, un jaunā saimniece vaimanāja visā balsī.

—   Nu, tas kungs lai stāv tev klāt tavās bēdās, bet to es gan tev tiku teikusi: neej pie Jirži, viņš ir stūrgalvīgs, nepiekāpīgs ,..

Tā Grintiku Tomša atvadījās no Zozkas, un drīz vien visa sādža zināja, cik aplam Zozka izvēlējusies vīru — bī\tu gājusi pie Rehūna, tad dzīvotu kā dieva ausī.

Krēsloja, govis nāca mājup no ganībām, sādžā skanēja ganu klaigas, pātagas pliukšķēja, zosis gāgināja. Sādžā valdīja dzīvība, un šī vakarīgā rosība skumdināja jauno Bohanieti. Kaimiņi sēdēja uz pavijām, ēda vakariņas, sarunājās . .. Cik labi bija, kad no tīruma pārnāca viņas Jirži, piesēdās blakus, uzsāka sarunu, viņa smējās … Un nu visam beigas.

Saule sen bija norietējusi, dziesmas apklusušas, naktssargs notaurējis desmito stundu, bet Zozka joprojām sēdēja uz pavijām, slaucīja asaras un stīvi vērās tumsā.

Bohana vēl aizvien nebija.

Beidzot tālumā sāka grabēt rati, sādžas suņi ķilkstēja.

Jaunajai saimniecei kā nazis iedūrās sirdī.

Viņa pat neredzēja luktura gaismu, tikai dzirdēja, ka tumsā viņu pasauca puiša dobjā balss:

—    Saimniec,.nebīsties! Palīdzi man izcelt saimnieku no ratiem!

—    Svētā dievmāte… Jirži, Jirži! — iekliedzās Bohaniete, metās pie ratiem un piekļāvās pie vīra nejūtīgā auguma.

Un piepeši viņa sajuta, ka augums sakustas. Atskanēja pamatīgas žāvas.

—    Dzīvs, dzīvs! — Zozka izsaucās. — Izrunā kaut vārdiņu! Tava Zozka ir pie tevis!

Klusums. Tad saimnieks noburkšķēja:

—    Velns parāvis … sasodītais šņabis…

Saimniecei, kas bija noliekusies pār vīru, nāsīs iesitās degvīna asā smaka. Visas bailes uzreiz izgaisa. Zozka atkāpās no ratiem.

—    Kur nauda par teļu? — viņa stingri noprasīja puisim, kurš tā ērmīgi greizi turēja lukturi, apgaismodams abas galvenās personas.

—    Šņabis vainīgs, — Mirko klusu atbildēja. — Sagribējās dzert, un pazīstamu arī gadījās, ka biezs . ..

Otrā dienā visa sādža zināja, ka zīmīgi sapņi ne katrreiz tā piepildās, kā vajadzētu, ka Bohans kopā ar puisi tirgū nodzēruši teļu, un nebija tikai saprotams, kā viņi atkūlušies mājās, jo ratiem bija palikuši tikai trīs riteņi.

Vēlākas ziņas vēstīja, ka jaunā Bohaniete, kura vakar tā bija vaimanājusi pēc vīra, otrā rītā sakūrusi viņam tādu pirti, ka nabags uzbēdzis bēniņos, lai paglābtos no sievas dusmām.

Pret vakaru šīs ziņas apstiprinājās, jo, kad stārasts satika jauno saimnieku un apvaicājās, kā sviežoties, tas, mirkli padomājis, atbildēja:

—    Ek, viss teļš jau nebija šīs brēkas vērts! Galvenais vainīgais bija tas zīmīgais sapnis!^

ZATORAS KANONIJA

Zatoras kanoniķi vienmēr turēja paši savus sargus, kuri dienu un nakti apsargāja viņu īpašumus, iznēsāja vēstules, kur kuro reizi vajadzēja, un vispār ieņēma redzamu vietu klostera vēsturē.

Pēdējais šai amatā bija izdaudzinātais Tadeušs Borunskis.

Es ar nodomu teicu «izdaudzinātais», jo viņš patiesi bija slavens visā apvidū. Neviens tur nedomāja sacīt: «Kanoniķa Jana Moževska laikā par sargu bija Tadeušs Borunskis,» — bet gan:

«Sarga Tadeuša Borunska laikā par kanoniķi bija Jans Moževskis.»

Borunska slava bija izplatījusies tālu jo tālu, jo viņš nebija tikai sargs vien, — viņš šuva kuntušus, un tie bija dzejiski adatas ražojumi. Balti kā sniegs kalnu virsotnēs, pogas labas dūres lielumā — zilas, melnas, dzeltenas, zaļas vai sarkanas, pēc pasūtītāja gaumes, bet odere koši sarkana kā saule, kad tā rudeņos riet aiz Skavas upes.

Svētdienās Borunska pazemais, plecīgais augums jau kopš rīta agruma rēgojās kanonijas pagalmā pie mājlopu aizstāvja — svētā Vendelīna tēla, pie kura apkārtējie zemnieki piestāja noskaitīt lūgšanu, kad devās pārdot lopus Podgužas<

tirgū Krakovas tuvumā. Šie zemnieki tad arī bija »Borunska kuntušu pircēji un iznēsāja viņa slavu pa malu malām.

Ar kanoniķi Moževski Borunskis dzīvoja saticīgi. Kanoniķis reti sirdījās uz viņu vai bārās. Tiesa, kanoniķis parasti mēdza sacīt:

—    Tadeuš, jūs esat ēzelis, tikai man negribas to teikt.

Tomēr atgadījās reize, kad kanoniķis nepiemetināja šo «man negribas teikt». Tas notika tad, kad viņš uzzināja, kādu dīvainu triku Tadeušs izstrādājis pagājušo svētdien.

Todien, kā vienmēr, Borunskis stāvēja blakus svētajam Vendelīnam un tirgojās ar kuntušiem. Kāds sādžinieks gribēja nopirkt kuntušu savam mājās palikušajam dēlam. Borunskis

apvaicājās, kāds šis dēls esot augumā, un vīrs svētbijīgi norādīja uz Vendelīna tēlu. Tadeušs Borunskis bez liekas domāšanas atnesa vairākus kuntušus un sāka tos uzlaikot svētajam Vendelīnam, kamēr atrada piemērotu. Sādžinieki brīnījās un galva vien grozīja — tik skaists izskatījās svētais Vendelīns Borunska kuntušos. Taču kanoniķa Moževska spriedums skanēja:

—    Tu esi ēzelis, Tadeuš, ēzeļa aste, ēzeļa pauris.

Tomēr dusmas viņam ātri pārgāja. Beidzot viņš pat nosmējās par šo notikumu, piebilzdams:

—    Ja tā labi apdomā, tad Borunskis nemaz nav ēzelis.

Un vakarā pilsētas traktierī kanoniķis, plati smaidīdams, jau uzaicināja Borunski pastāstīt, kā šis pirms divdesmit pieciem gadiem dzēsis ugunsgrēku Staņislavovā. Tadeušam lielāka prieka nevajadzēja kā stāstīt par savām dēkām. Traktiera apmeklētāji vai plīsa no smiekliem, līdzko viņš izrunāja pirmos vārdus:

—    Lai es uz vietas zemē iegrimstu, ja viss nebija tā, kā es saku.

Un viņš sāka stāstīt, kā izglābis no drošas nāves deviņdesmit trīs cilvēkus, kā viens pats iznesis divdesmit lādes no sešdesmit divām degošām mājām, lai gan galu galā noskaidrojās, ka tolaik Staņislavovā pat ne skaidiņa nebija degusi.

Citreiz Borunskis stāstīja par savu sievu, un vislielāko baudu publikai sagādāja laulātā pāra ķīviņa attēlošana.

Borunskis tēloja, kā viņš stāv uz ielas un prāto, ka neļaus sievai vaļu, ja tā sagaidīs viņu ar bāršanos. Tad viņš ieiet iekšā, un… Borunskis atveidoja sievas spalgo, brēcošo balsi:

—    Ka zvelšu tev pa skaustu, bezgodi, liekēdi! Es tevi izmācīšu! Vācies ārā! Uz pēdām vācies ārā! Saproti? — Un tad viņa paša glaimīgā balss: — Kačiņ, Kačiņ, dieva dēļ, rimsties, mīļā, es tak nekad …

Klausītāji smējās pilnā kaklā, un Borunskis piebalsoja.

Taču pienāca reize, kad viņam smiekli nebija prātā: kanoniķis, vakarā iedams mājās no traktiera, lika Borunskim ierasties rīt pēc pusdienas — esot jāaprunājas par zivju zveju Skavā.

Diemžēl panam Tadeušam tas nebija patīkams sarunu priekšmets. Tiesības zvejot Skavā piederēja vienīgi kanonijai, un Borunskim ik nakti bija jāuzmana, lai neviens cits nemestu upē savas makšķeres. Bet vai tāpēc Borunskim jāklejo nakti pa piekrastes krūmājiem, meldru biezokņiem un slīkšņām? Kanonija neizputēs, ja arī citi izvilks kādu zivteli. Tā viņš mēdza spriest un, pārnācis no traktiera, mierīgi palika majas, brītiņu pašuva un tad likās uz auss. Bet kas tagad būs?

Visa diena viņam pagāja vienās bailēs. Kā beigsies saruna ar priekšniecību? Pēdējo reizi viņš bija izgājis nakts apgaitā pirms četrpadsmit gadiem. Ak, grēki, grēki!

Un tā nu, trīcēdams no galvas līdz kājām, viņš stāv kanoniķa Moževska priekšā, nervozi burza rokās cepuri un gaida, ka viņam metīs acīs tādus vārdus kā «bezgodis, malu mednieku slēpējs, karātavu putns», vārdu sakot, blēdis.

Bet kanoniķis runāja ar viņu gluži laipni:

—    Zini, Tadeuš, kāpēc tevi ataicināju? Es ticu, ka tu vienmēr godam pildi savus grūtos pienākumus, mēs taču pazīstamies jau gadiem ilgi. Tu, protams, savā cītībā ej tālās apgaitās, bet te zem kanonijas logiem ik nakti zvejo zivis.

—    Vai tas var būt! Man tas prātā nebūtu nācis! — Tadeušs Borunskis jutās kā no sloga atbrīvots un meloja ar noskaidrojušos seju. — Es taču visu apstaigāju — gan Melno ieplaku, gan braslu — un neviena neesmu pieķēris nedarbos.

—    Tici, kad es tev saku! — kanoniķis atbildēja. — Vakarnakt man sāpēja galva, nevarēju iemigt. Atveru logu un redzu: mēnesnīcā sēž divi gabali krastmalā ar makšķerēm rokās . .. Manuprāt, tādus bezdievjus vajadzētu labi izpeldināt. Upe nav dziļa, līdz jostas vietai, nekāds ļaunums viņiem nenotiks, vienīgi izmirks slapji. Paņem palīgos pavāru un kučieri un ap vienpadsmitiem iznāciet te zem logiem. Par katru notverto būs atševišķa prēmija. Ko redzat, to.grābiet ciet un ūdenī iekšā. Nākamreiz nelīdīs, kur nevajag. Saprati?

—    Sapratu, pan labdari.

—    Nu, tad viss kārtībā!

Ar šiem vārdiem Borunskis tika atlaists; Cik viegli viņam kļuva ap sirdi! Viņš izpeldinās kādu, saņems vēl maksu par to un — pats galvenais — celsies cieņā. Visi tagad teiks: «Jā, mūsu pans Tadeušs ir stingrs vīrs, ar viņu nav joki!» Vispār — kamps katru ciet un ūdenī iekšā!

Iestājās nakts. Mēness laiku pa laikam pavīdēja starp vēja plosītajiem mākoņiem; Skava klusu nesa savus ūdeņus cauri meldriem.

Pulksten vienpadsmitos Tadeušs, pavārs un kučieris klusu iznāca krastmalā. Tadeušs čukstus skaidroja palīgiem, kas darāms. Kuru ierauga — upē iekšā! Viņi pienāca pie kanonijas dārza. Krastā pie pašas sētas melnoja kāds stāvs, kas ik mirkli skatījās atpakaļ.

—. Laikam ko nojautis, re, kā glūn, — Tadeušs čukstēja pavadoņiem. Viņš drebēja uzbudinājumā. — Tagad klusiņām klāt! Kaut tik nepamanītu!

Trīs viri žagas klāt vientuļajam sēdētājam. Vel tikai šaura meldru strēmele šķīra viņus. Rokā!

Divi pāri muskuļainu roku sagrāba aizdomīgo sēdētāju un ar lielu sparu iegrūda viņu paseklajā, dzidrajā Skavā; cilvēks, ievēlies ūdenī, tūliņ žēli iebrēcās:

—    Palīgā! Es esmu kanoniķis Jans Moževskis!

Nabaga kanoniķis bija iznācis paskatīties, kā Tadeušs pildīs viņa pavēli, un pirmais kritis par upuri sarga centībai.

Kad pārbijušies vīri izvilka kanoniķi no upes, tas izskatījās pavisam nožēlojams, bet vēl nelaimīgāks izskatījās Tadeušs

Borunskis, tā ka cietušais, spiežot ūdeni ārā no drēbēm, pasmīnēja:

—    Tu neesi vainīgs. Kas otram bedri rok …

Viņš nepaguva pabeigt, kad Borunskis, ieraudzījis kanoniķi smaidām, izsaucās:

—    Vai prēmija būs?

Kanoniķis no šīs izpeldēšanās iedzīvojās iesnās, bet Tadeušs palika tukšā. Labi, ka vēl tā!

HALUTE

Hameļa namā jau bija nodzēsuši septiņzaraino svečturi, kas stāvēja uz galda, jo sestdiena, zabata diena, tuvojās beigām. Un visi Zapustas miestiņa ebreji nodzēsa savus septiņzaru svečturus, jo debesis parādījās vakara zvaigzne.

Ģimenes galva, vecais Lamehs Hamelis, novilka rituālam nepieciešamo aitādas kažoku, noņēma no galvas ģimenes relikviju, rituāla cepuri, ko poļu ebreju žargonā dēvēja par koulu, un lika melnacei meitai Sārai atnest mazo, melno micīti. Tad viņš trīsreiz izsaucās: — Eli! (dievs) — atvadām no zabata un ar neparasti nopietnu seju pavēlēja sievai atnest no pašu bodes labāko kungu ķimeli, kā arī ieliet petroleju lampā ar resno cilindru, kura vienmēr stāvēja uz skapja kā rota. Nelikdamies zinis par sievas un meitas izbrīnu, viņš pats iededzināja šo lampu un augsti uzskrūvēja dakti, pārkāpdams visus savus taupības principus. Sievietes iepleta vēl platākas acis, kad tēvs lika Sārai aši sakapāt košergaļu un pagatavot nitaru — ar ķiplokiem saceptus gaļas kumosiņus.

Izrīkojis sieviešus, Lamehs Hamelis iezieda sirmos peisus ar eļļu un atgādināja meitai, lai uzģērbjot ņieburu, tēvoča Tondas dāvanu, ko viņa vilka tikai augstos svētkos, un zīda svārkus. Un sieva lai apsienot lakatu ap gludi skūto galvu un piespraužot pie apkakles sudraba karuļus, ko viņiem bija atstājis ķīlām kāds.laucinieks.

—    Es gaidu viesus.

—    Ko tu gaidi?

—    Atnāks vecais Ramots ar dēlu Zālamanu un tēvocis Besems.

—    Kāpēc viņi nāks, Lameh?

—    Nevaicā, vecā, gan pati redzēsi. Ne velti mēs dedzinām petroleju un cepam nitaru, ne velti tu ienesi no bodes kungu ķimeli. Vai plāceņi pie nitara tev būs?

—    Būs.

—    Vēl vajadzētu pataukšķēt mazliet miežu, tos labprāt pakraukšķina ir vecais Ramots, ir Besems. Un ienes sīpolus, tos sīkos, ar zilām cīpsliņām. Viesi kuru katru brīdi būs klāt.

Nitars cepa un čurkstēja uz plīts, izplatīdams kairinošu aromātu. Sāra zīda svārkos un skaistā ņieburā izskatījās ļoti jauka, bet pane Hamele pieaugošā nemierā vēroja vīru, vai nav sācis jukt.

Beidzot ieradās gaidītie: vecais Ramots, tēvocis Besems un Zālamans. Viesi bija pacilātā omā, to rādīja viņu pietvīkušās sejas un degvīna smarža, kas tūliņ tapa jūtama, kad viesi apsveicinājās un pēc parašas apvaicājās par namatēvu veselību.

—    Ar mokām pierunāju, — Ramots iečukstēja Hamelim ausī. — Bija liela noņemšanās, kamēr atvilkām uz šejieni Zālamanu, manu dārgumiņu. Vajadzēja krietni iedzirdīt.

Zālamans bija stipri iereibis. Viņš sāka stāstīt, kā rabīnam sasāpējušies zobi un stārasts Jasis, pans Jass Švickis no viņu miesta, ieteicis rabīnam pārmest krustu, tad sāpes mitēšoties. Rabīns tā pārskaities par bezdievja runu, ka zobu sāpes mirklī pārgājušas, bet nozvērējies lūgt visus ticības brāļus, lai panam Švickim neko nedod uz parāda. Lai arī viņa, Sāra Hamele, to ņemot vērā, ja stārasts ienākot viņu bodē un gribot ko izkaulēt uz kredīta.

Visi apsēdās pie galda, Lamehs ielēja mēriņos savu labāko ķimeli, un sākās saruna. Vecie gan nejutās īsti omulīgi, toties Zālamans Ramots runāja par septiņiem mēmiem.

—    Nekad es neprecēšos! — viņš jautri klaigāja. — Kam man vajag sievas? Viena vienīga nelaime.

Veči skumīgi saskatījās.

Tikmēr ienesa nitaru, sīpolus, plāceņus un taukšķētus miežus. Sāra ar māti arī piesēdās pie galda, bet saruna apklusa, jo visi cītīgi ēda. Zālamans joprojām ākstījās, mezdams taukšķētos miežus savam tēvocim mērcē, bet tas mierīgi grauza graudus, neizrādīdams ne mazāko sašutumu.

Pane Hamele izbrīnā vēroja dīvainos skatienus, ar kuriem apmainījās Lamehs, vecais Ramots un Besems ikreiz, kad Zālamans izmeta mēriņu kā ogu; ar vēl lielāku izbrīnu viņa uztvēra Besema pusbalsī sacīto piezīmi:

—    Viņš vēl nav īsti pilnā; vajag ieliet.

Kad ēdiena atliekas novāca, atstājot tikai mēriņus, veči atkal zīmīgi saskatījās, pēc tam Lamehs ķērās vērsim pie ragiem:

—     Saki, mans godātais draugs Ramot un tu mans cienītais draugs Besem, — kāds noļuks ir jūsu apciemojumam, ko jūs man šodien sinagogā, zabata dienā, pieteicāt?

Vecais Ramots svarīgi noraustīja garo, melno bārdu un sacīja, norādot uz-dēlu:

—    Re, Zālamans, mans dārgumiņš, grib lugt tavas skaistās meitas Sāras roku.

—    Es, vai? — ar stīvu mēli iejaucās Zālamans. — Es gribu, vai? Nekā nebūs, es negribu precēties!

—    Viņš ir apmulsis, — Besems pārtrauca. — Kā jau pirmo reizi, jauns, nepieredzējis, viņam bail. Pats mums teica . . .

—     Neko es neesmu teicis! — pārbiedētais Zālamans turējās pretī. — Man jāprecas? Nekad! Vai mums piemēru trūkst, kā iet precētiem? Jau mūsu mājās esmu atskatījies…

—    Kautrējas, kautrējas, — uztvēra vecais Ramots, — bet viņš mīl tavu skaisto meitu . ..

—    Kad kristīgo pravietis Jēzus karājās pie krusta, — Zālamans šļupstēja, — viņš nopūtās: «Eli, lama zabahtani,» — tas nozīmē: «Dievs, kāpēc tu esi mani atstājis?»

Zālamans strauji izmeta mēriņu un izsaucās:

—    Eli, lama zabahtani!

Kaut kas iešņācās, lampas cilindrs pārsprāga un saplīsa gabalu gabalos, lampa nodzisa.

—    Halute! — Zālamans izsaucās, izteikdams vārdu, kas nozīmē bailes, ļaunu paredzēšanu, nelaimi.

—    Ļauna zīme, — atkārtoja Besems, un visi piebalsoja:

—    Halute! Halute!

—    Pats Jehova negrib šīs laulības, — tumsā dievbijīgi noteica Lamehs.

Kad aizdedzināja mazo petrolejas lampiņu, visi apmulsuši beidza dzert ķimeli un izšķīrās, mistisku baismu pārņemti.

*                   * *

Drīz pēc tam Sāra Hamele apprecēja jauno kurpnieku Jāzepu Baremu un izturējās pret viņu ļoti slikti, kā tas drīz vien kļuva zināms visai Zapustas ebreju draudzei. Līdz kāzām Baremam bija skaisti, kupli peisi, bet pēc kāzām kļuva aizvien jo plānāki, jo Sāra pakāpeniski izplūca tos.

Reiz pie sinagogas iegrozījās runa par to, un Zālamans Ramots teica rabīnam:

—     Es, rabi, sen jau būtu Sāras vīrs, ja nebijis tas halute. Rabi, kristīgie smejas par mums, kad mēs spļaudāmies aiz bailēm, taču, ja es toreiz nebūtu uzspļāvis lampas cilindram, kur tagad būtu mani peisi? Halute, rabi, laimīgs halutel

Un Zālamans apmierināts smaidīja.

PAMĀCĪBA

Students Oto sēdēja lapenē un dzēra pienu. Iepretī sēdēja viņa tēvocis, godājamais Dobroņivas ksendzs, smēķēja pīpi un bēdīgi vērās brāļadēlā.

Oto apnika pusstundu ilgais klusums, un tāpēc viņš ierunājās:

—    Rudzi jau briest.

—                  Rudzi te bijuši nebijuši, — bargi noteica ksendzs,

—    bet tu gan esi jau pilnīgi nobriedis palaidnieks.

—    Atļaujiet, mīļais tēvoci, apšaubīt jūsu laipno apgalvojumu, — Oto galanti iebilda.

—    Vai tu kādreiz esi lasījis Kempijas Tomu?

—    Nē.

—    To jau rāda tava uzvedība. Es tavos gados ar visu sirdi nodevos cēlām zinātnēm. Divdesmit četru gadu vecumā es publicēju nelielu zinātnisku darbu par Noasa šķirstu, kurā neapgāžami; pierādīju, ka šķirsta tilpums bijis divi miljoni septiņdesmit pieci tūkstoši kubikpēdu. Tolaik vēl visu mērīja ar pēdām. Divdesmit sešu gadu vecumā es atradu apstiprinājumus svētā Hipolita hipotēzei, ka Sema sievu saukuši Nahalata Mahnuka, Hama sievu — Zetdkalhnaba, bet Jafeta sievu — Aratka. Tu, zināms, neesi teologs, bet nekaitētu arī tev painteresēties par šiem jautājumiem. Ja tu vienu otru stundiņu dienā ziedotu šādām nodarbībām, tad tev prāts nenestos uz blēņu ceļiem. Kur tu pavadīji pagājušo nakti?

—    Miestiņā, tēvoci.

—    Tu labi sāc savas brīvdienas, Oto. Es jau to paredzēju. Tev ir nepieciešama nopietna pamācība. Esmu saņēmis ziņas, ka visa tava dzīve pilsētā ir viena vienīga vieglprātību virkne. Tu esi izvēlējies sliktus draugus. Bet ko saka par draudzību Kempijas Toms savas grāmatas «Pamācība, kā vest dievam patīkamu dzīvi» pirmās daļas astotajā nodaļā? «Neatklāj katram savu sirdi! Centies mazāk uzturēties pasaulīgu prieku cienītāju barā!» To tev vajadzēja zināt, tad tu nebūtu paspēlējis uz kārtīm četrdesmit guldeņus Jozefam Zajičekam un Karelam Mahulkam. Tālāk Kempijas Toms saka: «Neielaidies ar svešu sievieti; visas labās sievietes atstāj dieva gādībai.» Bet

tu neatstāj vis viņas dieva gādībai, tu ved viņas uz savu dzīvokli.

Vienai jaunkundzei tu biji palicis parādā trīsdesmit kronas, — nezinu, par ko, tikai viņa atrakstīja man, lai samaksājot parādu, ja negribot piedzīvot skandālu. Tu neesi turējis prātā to patiesību, ka cilvēku dzimums ir nīcīgs, kā teikts Kempijas Toma grāmatas divdesmit otrajā nodaļā: «Nīcība būs tavs vārds, lai kur tu būtu un kurp tu grieztos, ja tu negriezīsies pie dieva.» Vai vērts man bija rakstīt tev vēstuli un lūgt, lai tu izbeidz šādu dzīves veidu, jo cilvēka laime nav meklējama pārmērīgā šīs zemes labumu baudīšanā? Pēc dažām dienām man vajadzēja samaksāt traktierī par trīssimt sešdesmit kausiem alus, kurus tu biji izdzēris uz parāda. Vai tā nav pārmērīga šīs zemes labumu baudīšana? Kempijas Toms sacījis, ka cilvēki nav pasargāti no kārdinājumiem, kamēr tie dzīvo pasaulē, jo kārdinājumu avots meklējams mūsu sirdīs. Turklāt, līdzko izgaist viens kārdinājums, tā rodas cits. Un tā drīz vien pēc traktiera parāda nomaksas tu sakāvies ar šveicaru, un man vajadzēja sūtīt viņam naudu, lai viņš neiet sūdzēties par tevi. Tu apgalvo, ka viņš visu laiku gādājis tev nepatikšanas un izplatījis baumas. Bet tev vajadzēja izlasīt divpadsmito nodaļu par labumu, ko atnes pārestības, jo tur sacīts: «Labi, ka laiku pef laikam mums rodas grūtības un jācieš no pāridarījumiem, jo tas liek cilvēkam biežāk ieskatīties savā sirdī; viņš it kā no malas novēro pats savu dzīvi un mācās nelikt cerības uz laicīgām lietām.» Bet tu bez liekas domāšanas iezvel šveicaram četras reizes pa ribām!

—    Piecas, mīļo tēvoci!

—    Skaits nav svarīgs. Tev labāk vajadzēja izlasīt Kempijas Toma grāmatas trešo nodaļu «Par krietniem un miera mīlētājiem cilvēkiem», kur sacīts: «Jo iraid tādi, kuriem pašiem nav miera un kuri nenovēl mieru arī citiem, būdami par apgrūtināšanu saviem tuvākiem un it īpaši sev.» Tev vajadzēja nolikt pārbaudījumu, bet tu nenoliki, jo . . .

—    … nedzinos pēc šīs zemes labumiem, — Oto viņu pārtrauca.

—    Ak dievs, ak dievs! — garīdznieks nopūtās. — Kad tu izlasīsi divdesmit piekto nodaļu «Par cītīgu savas dzīves labošanu»? Jo tikai divas lietas sekmē mūsu labošanos, proti, ja ar varu atraujamies no tā visa, pēc kā tiecas mūsu grēcīgā daba, un no sirds gribam iemantot tos tikumus, kuru mums it īpaši trūkst. Nesmīni! Kas savā sirdī pieķēries dievam, tas visu panes ar prieku un uzklausa pamācības. Par ko tu smejies?

—    Es pēkšņi atcerējos anekdoti, ko vakar traktierī stāstīja adjunkts. Savedēja nonākusi tiesas priekšā, un tiesnesis prasa viņai, vai šī var minēt kādu vainu mīkstinošu apstākli. «Jā, jūsu godība,» viņa saka, «ņemiet vērā, ka man ir četras pieaugušas meitas, un es tikai vienu esmu pārdevusi publiskajam namam.» Smieklīgi, vai ne, tēvoci?

Garīdzniekam aiz šausmām izkrita pīpe no mutes …

IDILE PEKLĒ

Velns. Ādolfs uzmanīja katlu Nr. 28, kurā sutināja nabaga grēcinieku dvēseles. Viņš pakšķināja īsu pīpīti, šad tad iedzēra pa malkam no melnā Bavārijas alus un klusā balsī dungoja:

—    Aijā, žūžū, mazbērniņ . . .

Pēkšņi viņš izdzirda katlā gaudīgu balsi:

—    Lūdzu, laidiet mani ārā!

Ādolfs velnišķīgi iesmējās un iesvieda ugunī vairākas reliģiska satura grāmatas. Kliedzieni un brēcieni kļuva vēl skaļāki, kas ļoti smīdināja velnu Ādolfu. Viņš sakūra vēl stiprāku uguni zem katla, lai paaugstinātu spiedienu un temperatūru, un pats visu laiku maigā balstiņā dūdoja:

—    Aijā, žūžū, mazbērniņ…

Dvēsele katlā sāka baismīgi vaimanāt un gausties:

—    Ak, es sajukšu prātā, ja mani nelaidīs ārā!

Troksni sadzirdējuši, pienāca vairāki velni. Velns Rūdolfs ieteicās:

—    Paklau, Ādolf, uzprasi — kā sauc to bļauri?

—    Ei, dvēsele! — Ādolfs uzkliedza. — Kas tu tāda esi?

—    Es esmu avīzes «Neue Fieie Presse» korespondents,— balss no katla atbildēja. — Lai tikai es tieku no šejienes ārā, tad par jums uzrakstīšu ko tādu, ka jums pat ellē miera nebūs! Tūliņ izlaidiet mani, es gribu runāt ar galveno krāsnkuri.

Velni rēca kā kutināti.

—    Mīļā dvēselīte, kāpēc jums gribas runāt ar galveno krāsnkuri? — velns Ādolfs iejautājās.

—    Tāpēc, ka mana vieta nav katlā, bet starp jums, godātie pani. Droši vien notikusi pārskatīšanās. Kad debesu policija veda mani šurp, mēs pa ceļam iegriezāmies šķīstītavā, un turienes kroģeris pamieloja mūs ar vīnu, kas iepildīts seši tūkstoši gadu pirms Kristus dzimšanas. Mans konvojs apdzērās

un saputroja visus sarakstus. Kurinātāju vietā ievietoja mani pie sautējamām dvēselēm. Bet, tāpat kā tauki paceļas virs ūdens, tā ari patiesība vienmēr nāk gaismā.

—

Parunas mūs neinteresē, brālīt, — velns Rūdolfs atteica. — Taču, ja .tu apgalvo, ka notikusi pārskatīšanās, mēs pasauksim galveno krānskuri. Lien ārā.

Un, tvaikam sīcot, dvēsele izķepurojās no katla. Viņa bija nosvīdusi galīgi slapja un izkārusi mēli. Velns Ādolfs pasniedza v> ņai kausu alus, dvēsele iztukšoja to un apsēdās velnu pulciņā.

—    Tātad jūs zemes virsū strādājāt par «Neue Freie Presse» korespondentu? — atsāka kāds velns. — Ļoti simpātiski!

—                  Redziet, mīļie draugi, — velns Ādolfs paskaidroja,

—    galvenajam krāsnkurim zemes virsū bija līdzīgs darbiņš. Šis velns, kas lepojas ar trim zvaigznītēm, kādreiz bija viņa majestātes kunga un ķeizara preses resora direktors.

—    Kāpēc jūs, dvēsele, mums agrāk neko neteicāt?

—    Es taču jums sacīju, ka šķīstītavā mūs visus apdzirdīja. Un, kad mani iemeta katlā, es domāju, ka tā vajag. Vai jums nav pie rokas kāds smēķis?

—    Mēs smēķējam tabaku no kaltētiem policijas komisāriem, mans draugs, — atbildēja velns Rūdolfs, pasniegdams cigareti. — Stipra tabaciņa. Mūžības gaitā arī jūs iemācīsieties viņus kaltēt. Patīkama nodarbošanās: jūs šo komisāru kaltējat, un viņš tikmēr stāsta jums anekdotes no savas dzīves. Ahā, tur jau nāk galvenais krānskuris!

Patiešām! Velniem tuvojās viņa majestātes kunga un ķeizara preses resora kādreizējais direktors vecākais velns Rihards. Viņš nebija neko pārvērties, dzīvodams peklē. Tikpat saldi smaidīja kā zemes virsū, sniegdams oficiālus paziņojumus. Ieraudzījis bijušo korespondentu, viņš metās tam ap kaklu.

—    Pani! — viņš teica pārsteigtajiem velniem. — Lūdzu šo panu turēt cieņā un godā, jo viņam netiek līdzi neviens bandīts vai laupītājs.

Velns Rūdolfs nosarka, bet bijušais preses resora direktors turpināja:

—    Šis pans ir nogalinājis simtiem cilvēku. Tā, piemēram, Prāgā notiek maza demonstrācija, bet būtu jūs pēc tam izlasījuši viņa korespondenci «Neue Freie Presse» slejās! Viņš rakstīja, ka Prāgā revolūcija, ka noslepkavotas piecsimt vācu ģimenes. Teicams vīrs, nav vārdam vietas.

Tagad bijušais «Neue Freie Presse» korespondents uztur uguni zem katla Nr. 1620, kur sautējas grēcīgās čehu dvēseles.

KĀ JURAIDA KĻUVA PAR ATEISTU

I

Juraida, Hradištes pilsētas ģimnāzijas absolvents, grasījās braukt uz Prāgu studēt, bet, tā kā viņš bija visai dievbijīgs jauneklis, tad vispirms devās uz Velehradu pielūgt svētās relikvijas. Viņa tēvs, klerikāļu partijas deputāts, katrā izdevīgā gadījumā mēdza atkārtot:

—    Mēs esam katoliski kristīgie.

Viens Juraidas tēvocis bija lauku draudzes mācītājs, divi brālēni — ķesteri, bet kāda attāla radiniece — dievmaizīšu cepēja. Pats Juraida visā ģimnāzijas apmeklēšanas laikā bija pildījis baznīcā ministranta pienākumus un zināja no galvas visu baznīcas tēvu dzīves gājumus, bet nu viņam vajadzēja iestāties Prāgas universitātē, lai gan pašam ļoti gribējās kļūt par «cienīgtēvu». Taču tēvs vēlējās izmācīt dēlu par advolcatu, un tāpēc Juraida, sēdēdams Hradištes stacijas restorānā kopā ar tēvoci ksendzu, pēdējo reizi runāja par dievu un zvērēja, ka arī bezdieivbijīgajā Prāgā paliks dievbijīgs katolisks kristīgais. Viņš lēja sevī vīnu kā mucā un skandināja:

—    Es esmu un palikšu katolisks kristīgais.

—    Jā, manu zēn, — ksendzs atvadoties sacīja, — Prāga ir grēcīga pilsēta. Kādreiz tur noslīcināja mūsu svēto Janu, un arī tagad, jādomā, nekas labāks tur nav. Bezdievji apstās tevi no visām pusēm un sāks spiest uz neticību, bet tad tu viņiem tā arī saki: es esmu katolisks kristīgais un tāds arī palikšu līdz nāvei. Ak zēn, kā tad viņi sāks zaimot dievu! Tikai tu neliecies dzirdam.

Noklausījies šo pamācību, Juraida nodomāja, ka varbūt no tēvoča varēs izspiest kādu papildu summiņu, un izjustā balsī piebilda, ka labāk būtu noīrēt atsevišķu istabu, lai nebūtu jāklausās bezdievīgu biedru zaimos, tikai tad vajagot vairāk naudas nekā patlaban viņa rīcībā,

—  Labi, zēn, es tev došu divpadsmit guldeņus, tikai neatkāpies no savas ticības. Ja tu turēsies pie dieva, viņš tevi nepametīs un laimīgi izvadīs cauri visiem šķēršļiem un likstām. Un tā Juraida ar dievbijības pilnu sirdi brauca uz Prāgu.

II

Prāgā viņš nenodevās mācībām, bet dzēra Prāgas alu; kad gadījas atcerēties dzimto Morāviju, tad iegriezās vīna pagrabiņa, iemeta vienu otru mēriņu, uzkoda Morāvijas desu un daudzināja:

—    Es esmu katolisks kristīgais.

Aizvadījis tā veselu ceturksni, viņš bija spiests pārvākties no atsevišķas istabas uz kopīgu pie diviem politehnikas studentiem, Mrazeka un Kolinko, ar kuriem noslēdza mūžīgu draudzību, ko aptumšoja tikai tas, ka Mrazeks un Kolinko neticēja dievam. Debates par reliģiju nerimās pat traktierī, kur Juraida ap pusnakti jau brēca:

—    Jūs esat pagāni un luterāņi, bet es esmu katolisks kristīgais!

Ap pulksten diviem naktī viņi parasti noslēdza mieru, un pagāni, apskāvušies ar katolisko kristīgo, soļoja uz mājām, dziedādami pilnā rīklē. Reiz draugi aizvilka Juraidu pie Hanakas novada studentiem; dievbijīgajam jauneklim par šausmām hanakieši ap pusnakti uzvilka dziesmu par tupiņiem:

Dievs, kas zemi radīji,

Ko līdz tavi brīnumi?

Cilā cirvi, necilā, —

Tupiņi vien vēderā.

Taisi brīnumus pats sev,

Tupiņš izaugs ij bez tev'!,

Juraida pārskaitās un auroja:

—    Ko no jums var gaidīt, visi jūs esat luterāņi un pagāni! Bet tagad es pats dziedāšu!

Un viņš sāka gaudot šausminošā svētbijībā:

īsts morāviet's ir stiprs ticībā:

Kungs, tēvu mantību mums paglabā …

Reakcija bija zibenīga: lidojumā viņš apgāza galdu un divus krēslus, bet, izkļuvis uz ielas, vēl uzsauca bezdievjiem hanakiešiem:

—   Briesmīga man vajadzība pēc jums, pagāni, muhamedāņi!

Viņš aizgāja uz mājām, pielūdza visuvareno dievu un pateicās, ka tas izglābis viņu no neticības zemūdens klintīm; kad atgriezās Mrazeks^un Kolinko, Juraida gulēja uz grīdas kā īsts nožēlnieks. So guļvietu viņš bija izraudzījies par sodu sev, ka klausījies bezdievīgo dziesmu par tupiņiem. No rīta, kad viņš pamodās, viņu mocīja šausmīgas slāpes, turklāt bija jāiet uz pārbaudījumu, lai pierādītu, ka students Juraida godīgi noklausījies romiešu un senvācu tiesību semestra kursu. Juraida bija pierakstījies uz pārbaudījumu, cerēdams, ka viņu atbrīvos no mācību maksas, jo viņa finanses strauji kusa Smihovas akciju sabiedrības alus darītavas ietekmē.

Diemžēl viņš varēja cerēt tikai uz laimes gadījumu. Juraida nezināja ne mū, ne mē no romiešu un senvācu tiesībām un tikai miglaini nojauta, ka tās ir tīrās blēņas. Tomēr viņš paļāvās uz dievu un ar ticības pilnu sirdi gaidīja brīnumu.

Viņš sāka šķirstīt lekciju kursu un dzert ūdeni viebdamies un sirdīdamies. Tādas zvēriskas slāpes, un tikai divdesmit kreiceru kabatā! Viņš sāka sūdzēties istabas biedriem. Suņa dzīve. Nauda pienāks tikai parīt. Bet rīt pārbaudījums. Viņam taisni nepieciešams vakarā «uztaisīt dūšu», bet kā lai to izdara, ja kabatā tikai divdesmit kreiceri? Posts — tīrais posts. Un tāpēc viņam lūgums, lai aizdod divus guldeņus…

Mrazeks ar Kolinko saskatījās un čukstus apspriedās. Tad Kolinko pienāca pie Juraidas un, nopietnu seju rādīdams, sacīja:

—    Zini ko, draugs, naudu mēs tev aizdosim, bet vispirms pazaimo dievu.

Juraida uztrūkās kājās:

—    Ak jūs elku pielūdzēji! Es esmu katolisks kristīgais un labāk eju bojā nekā zaimoju savu radītāju . ..

—    Tātad tu atsakies, Juraida?

—    Atsakos.

—    Vai tas tavs pēdējais vārds?

—    Pēdējais.

—    Nu, tad lai tev labi klājas!

Un viņi aizgāja, atstādami Juraidu līdz nāvei noskaitušos. Tad viņam kļuva skumji un viņš sāka mehāniski šķirstīt romiešu tiesību konspekta lappuses. Viņa aizdomas apstiprinājās: skaidras blēņas.

Pusdienās Juraida negāja, aizsmēķēja pīpi, nogulās uz

dīvāna un nometa lekcijas zemē; viņš smēķēja un cerēja uz dievu.

Pēcpusdienā pārradās Mrazeks un Koiinko; nelikdamies ne zinis par Juraidu, abi apsēdās pie galda un uzsāka bezkaunīgas sarunas par to, kā vakarā iešot uz Fleku dzertuvi un cik tur gards alus.

Juraida neizturēja.

—                   Zēni, n'u dodiet man kaut vienu guldeni dieva tā kunga vārdā!

Viņš skatījās uz abiem kā apsūdzētais uz tiesnesi pirms sprieduma pasludināšanas.

—    Juraida, zaimo dievu, — skanēja Mrazeka atbilde. Juraida klusēja. Mrazeks un Koiinko turpināja sarunu par

Fleka alu, kamēr Juraida sāka nemierīgi mētāties pa dīvānu.

—    Biedri, nu vienu pašu guldeni!

—    Juraida, zaimo dievu!

Juraidas dvēselē norisinājās briesmīga cīņa. Viņš padevās. Viņš sāka šausmīgi zaimot dievu, viņš lādēja to, cik jaudas, pēc tam pieprasīja divus guldeņus. Viņam lika vēl pagānīties un tad izsniedza naudu.

Visi trīs devās uz Fleka dzertuvi; uz traktiera sliekšņa Juraida atskatījās uz draugiem.

—    Un tomēr es esmu katolisks kristīgais!

Mājās viņi ieradās uz rīta pusi. Juraida nomazgājās un devās likt pārbaudījumu. Sekas bija tādas, kādām vajadzēja būt, ja cilvēks neko nav mācījies. Dieva zaimošana te nebija vainīga. Juraida izgāzās ar skandālu tāpēc, ka uz visiem jautājumiem atbildēja ar nesaprotamu dīkšanu.

Tas notika īsi pirms lieldienu brīvlaika, kurš velkas veselu mēnesi. To pašu dienu Juraida aizbrauca uz mājām un visu mēnesi cītīgi kala, jo bija nolēmis nolikt pārbaudījumu pēc lieldienām. Uz katras mācību grāmatas lappuses viņš uzrakstīja: «Es esmu katolisks kristīgais!» Ik dienas viņš apmeklēja svēto mesu un dedzīgi lūdza dievu, lai piedod viņa grēkus un izdzēš no dzīvības grāmatas viņa bezdievīgos zaimus. Tuvinieki nevarēja vien nopriecāties par viņu un apgādāja ar prāvu summu, kad viņš brauca atpakaļ uz Prāgu. Tā Juraida dieva bijāšanas pilns atgriezās galvaspilsētā.

III

—    Juraida, zaimo dievu, — tie bija pirmie vārdi, ar ko draugi viņu sagaidīja. Juraida mēģināja apelēt pie viņu sirdsapziņas, kaunināja, atgādināja mūžīgo pazušanu. Viss bija kā zirņi pret . sienu! Draugi smējās visā kaklā un sauca cits par citu:

—    Juraida, zaimo dievu!

Juraida aizgāja uz baznīcu; vakarā sēdēja mājās, atkārtodams romiešu un senvācu tiesības, bet nākamajā dienā, pilnīgi paļaudamies uz dievu un svēti pārliecināts par savām zināšanām, devās nolikt pārbaudījumu.

Arī šoreiz Juraida izgāzās ar blīkšķi, it kā nemaz nebūtu mācījies, bet ik vakaru gānījis neķītriem vārdiem svēto Orleānas jaunavu.

Pusdienā viņš pārskaities iedrāzās traktierī, kuru mēdza apmeklēt elku pielūdzēji Mrazeks un Kolinko, un ierēcās, ka noskanēja visa telpa:

—    Ak, kā es tagad gānīšos, esmu atkal izkritis cauri! Nu esmu ateists!

Pēc kāda laika Prāgā ieradās tēvocis ksendzs; neatradis Juraidu mājās, viņš devās to meklēt traktierī. Un tur hanakiešu studentu pūlī sēdēja viņa brāļadēls, dārdinadams perko nīgā balsi:

Dievs, kas zemi radīji,

Ko līdz tavi brīnumi?

Cilā cirvi, necilā, —

Tupiņi vien vēderā!

Ksendzs tai pašā mirklī nozuda aiz durvīm, bet viņam no pakaļus skanēja:

Taisi brīnumus pats sev,

Tupiņš izaugs ij bez tev'l

—    Kraupainais atkritējs! — ksendzs nospļāvās.

PATERA ONDRŽEJA GRĒKS

Draudzes mācītājs paters Ondržejs jau astoņpadsmito gadu vadīja šķīstītavā, pats nezinādams, par ko. Līdz pat šim laikam viņam nebija pasludinājuši galīgo spriedumu, lai gan šķīstītava pēdējos gados nemaz nebija tik pārpildīta. Vairums dvēseļu piestājās te tikai uz laiku un nepaspēja ne apsildīties, kad, zobus klabinādamas, jau devās lejup uz pekli. Šad tad, saņēmis drosmi, paters Ondržejs mēģināja izvaicāt kādu no uzraudzībai pieliktajiem eņģeļiem:

—    Par ko jūs mani šeit turat, pani?

Tie visi paraustīja spārnus un atkārtoja:

—    Jūsu process vēl nav beidzies, godātais pan.

No šiem vārdiem viņam allaž sametās baigi, cik vien baigi var samesties dvēselei šķīstītavā, lai gan viņš neapzinājās nekāda grēka. Viņš piederēja pie Raisa[19] aprakstītajiem cienīgajiem pateriem, kuriem jau zemes virsū piemīt visi dieva kalpa atribūti: gari, balti mati, sirmgalvja trīcošā balss un pirmšķirīga morālā tīrība.

Un tomēr viņu tur šķīstītavā tik ilgā izmeklēšanā!

Pēdējā laikā viņa nelaimes biedrs bija kāds kapelāns, kuram bija izredzes pavadīt šķīstītavā vismaz desmittūkstoš gadus. Nabags kādreiz veselu stundas ceturksni, muti atplētis, bija nostāvējis jubilejas izstādē, vērodams tobogana[20] braucējas, bet ceļā uz mājām viņu bija ķērusi trieka.

—    Ak jūsu godība, es dabūju redzēt īstas Briseles mežģines! — nelaimīgais mēdza stāstīt pateram Ondržejam, kura šķīstā dvēsele nezināja nekādas starpības starp parastajiem un ar mežģinēm apšūtiem apakšsvārkiem.

Eņģeļi klusītēm laidelējās ap pateru Ondržeju, dziedāja viņam aizkustinošas dziesmas ar svēto baznīcas tēvu tekstiem un ieteica:

—    Lūdzu, iesniedziet apelāciju, pan pater.

Un viņš iesniedza rakstisku apelāciju:

«Visucienītais augstākais tiesnesi!

Apakšā parakstījusies nīcīgā dvēsele, bijušais ksendzs Ondržejs, ar šo iesniedz visupazemīgāko lūgumu atbrīvot viņu no šķīstītavas un iedrošinās minēt šā padevīgā lūguma pamatošanai šādus argumentus:

a)    apakšā parakstījies neatceras neko, kas varētu aptraipīt viņa sirdsapziņu, jo dzīvojis atbilstoši svēto baznīcas tēvu grāmatās ievietotiem norādījumiem;

b)     ir absolūti šķīsts, ko var apstiprināt baznīcas sargs Paluška, kurš patlaban uzturas 235. katlā, šķīstītavas nodaļā ar mērenu režīmu un ventilatoriem;

c)     to pašu, tas ir, minētās nīcīgās dvēseles šķīstību un nevainojamību var papildus apliecināt arī žandarmu vahmistrs Jozefs Loukota, kurš atrodas svētlaimē pie debesu piektās aizkārtnes;

d)    apakšā parakstījies ir atklājis brīnumdarītāju avotu un bez maksas izsniedzis tā ūdeni bāriņu patversmēm un labošanas namiem;

e)    ģimnāziju beidzis kā izcilnieks, ko var apliecināt tās direktors Aleksijs, kas tagad pieskaitīts eņģeļu štatam, kuri šķīstītavā uzrauga ģimnāzistus;

f)    apakšā parakstījies visā pilnībā pārvalda latīņu, grieķu, senebreju un aramejiešu valodas;

g)    nekad ne par ko nav šaubījies.

Pamatojoties uz augšminēto, apakšā parakstījies lūdz atbrīvot viņu no šķīstītavas un sava visupazemīgā lūguma labvēlīgas izlemšanas gadījumā solās veltīt visus spēku% lai attaisnotu viņam dāvāto augsto uzticību.»

Tomēr lūgumu atdeva atpakaļ.

—    Neatbilst formai, — sacīja eņģelis, kas to atnesa. Zemes virsū viņš bija kalpojis kancelejā par ierēdni.

Tad paters Ondržejs uzrakstīja otrā pusē: «Pazemīgā dvēsele, draudzes mācītājs Ondržejs, iesniedz lūgumu par atbrīvošanu no šķīstītavas: sub litteiis [21] a, b, c, d, e, f, g.»

Savas nāves gadadienā (arī zemes virsū sūdzības agrāk par to netika izskatītas) viņš saņēma atbildi:

«Jūsu godība!

Darām Jums zināmu, ka augstākā tiesa tuvākajā laikā sēdes nenoturēs, tāpēc mēs pāradresējām Jūsu lūgumu šķīstītavas tiesas komisijai, lai tā pēc iespējas veltītu uzmanību Jūsu iesniegumam un.pēc Jūsu izdarīto apgrēcību izmeklēšanas nodotu Jūsu lietu parastajai tiesu instancei, kuras priekšā Jums pienākas stāties.

Augstākās tiesas sagatavošanas komitejas vārdā:

Gabriels.»

Un gausi ritēja gadi, dvēselēm žēli vaimanājot un eņģelīšiem aizkustinoši aijājot nekristīto zīdaiņu dvēselītes.

Un tad beidzot paters Ondržejs saņēma pavēsti, ar kuru viņu aicināja ierasties svētajā senātā.

Senāta sēdi, kas notika šķīstītavas apakšējā tiesu palātā, varēja redzēt tikai eņģeļi uzraugi, kuri ieveda apsūdzēto dvēseles. Gaisā lidinājās patera Ondržeja dzīvības grāmata, kuru šķirstīja neredzama roka.

—    Ksendz Ondržej, — viņš dzirdēja balsi, — vai tu redzi savas dzīves grāmatu? Tā ir tīra, izņemot vienu lapu. Un tagad atbildi godīgi uz manu jautājumu: vai tev bija brālis Austrālijā?

—    Bija, ak cēlais senāt.

—    Un nākošais jautājums: vai tu rakstīji savam brālim uz Austrāliju?

—    Jā, ak slavenā tiesa. Rakstīju 1882. gadā uz Sidneju.

Grāmata aizvērās, un viņš dzirdēja dobju balsi, kas, acīm

redzot, piederēja senāta priekšsēdētājam:

—    Vai tu esi pamatīgi izstudējis visas svētā Augustīna — baznīcas padomdevēja grāmatas?

—    Esmu.

Nu bija dzirdama tikai spārnu šalkoņa. Tiesa devās apspriesties. Tad spārnu šalkas atkārtojās un balss no augstienes pasludināja:

—    Garīdznieks Ondržejs nosodīts ar 15 000 gadiem piespiedu uzturēšanās šķīstītavā, ieskaitot iepriekšējā ieslodzījumā pavadītos 22 gadus.

Pamats:

Savā grāmatā «De retractatione, vel librorum recensione» ', kas datēta ar 415. gadu pēc Kristus dzimšanas, svētais Augustīns, baznīcas padomdevējs, pasludina ticību antipodiem par

ķecerību (skat. 213. lpp.). Tā kā Austrālija pieder pie antipodiem, tad ticība Austrālijas eksistēšanai ir ļaunprātīga dieva zaimošana, kas padziļinās un pastiprinās ar to, ka apsūdzētais sūtījis vēstules savam brālim uz Sidneju. Kā vainu mīkstinošs apstāklis jāuzskata patera Ondržeja absolūti šķīstais dzīves veids un vaļsirdīgā un pilnīgā savas vainas atzīšana.

—    Neraudiet, — eņģeļi mierināja notiesāto, — kaut kas tamlīdzīgs ar jums varēja atgadīties jebkurā senātā zemes virsū.

MORĀLISKS STĀSTS

Kņaziene fon Švarca bija pieņēmusi par mīļāko jauno pils kapelānu, kurš bija izdaudzināts par nesamierināmu netikumības ienaidnieku, jo tas kungs ir visuzinošs un visuresošs. Un, tā kā paters bija viņas gaišības mīļākais, tad viņš visu savu enerģiju ziedoja cīņai ar trūcīgo netikumiem.

Viņš pats pirmo reizi sagrēkoja ar kņazieni pils kapličā un pēc tam teica viņai:

—    Ej, mana meita, un negrēko vairs!

Tas bija tik amizanti, ka kņaziene centās dot viņam iespējami biežāk izdevību atkārtot šos bībeles vārdus.

Tātad, kopīgi ar kņazu dalīdamies kņazienes labvēlībā, viņš savās svētrunās nesaudzīgi atmaskoja netikumus, kas valdīja lejā, pils pakājē, zemajās būdās, kuras apdzīvoja pils saimes ļaudis.

Saimes ļaužu bērni apmeklēja skolu, kur vairākas mūķenes stāstīja viņiem jaukas pasaciņas par dievam patīkamu dzīvošanu. Tāpēc bērnu galvās valdīja viens vienīgs jūklis, un, kad viņi mājās dzirdēja vecākus lādamies, tad blenza uz tiem kā apstulbuši.

Bet kāda tur jēga, ja bērni mūķeņu ietekmē, jau dzīvi būdami, stulbuma ziņā līdzinās eņģeļiem, bet viņu vecāki maldās tumsā un nemaz nepūlas šķīstīt savas dvēseles no pasaulīgām kārēm un kaislībām?

Kņaziene fon Švarca darīja milzum labu darbu, kas līdzsvaroja viņas grēkus. Viņa bieži lūdza dievu, aizstādama tikumības trūkumu ar dieva bijāšanu. Viņa ticēja dieva žēlsirdībai tiklab tad, kad grēkoja, kā arī tad, kad ar grēku nožēlu un labiem darbiem šķīstīja savu dvēseli, jo tā kunga žēlsirdība ir bezgalīga. Kņaziene pat lika mūķenēm vārīt skolas bērniem ķiploku viru.

Toties būdu iemītnieki dzīvoja grēkā un nedomāja par dvēseles glābšanu, jo tam neatlika laika. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņi par dažiem kreiceriem strādāja kņaza tīrumos.

Viņi nelūdza dievu un, algu saņēmuši, visai necienīgi atsaucās par dieva bezgalīgo žēlsirdību. Un, kad viņi redzēja pils parkā kņazieni godātā pana patera pavadībā, tad spļaudījās un sacīja:

—    Šī padauza pat veca nekļūst!

Aiz ticības trūkuma viņiem pat prātā neienāca, ka kungi mums iecelti no paša dieva un ka kņaziene varētu viņu lamas sadzirdēt.

Viņi runāja arī, ka godātais pans paters esot cūka, nedomādami par to, ka dievs kungs varētu noskaisties un nolādēt viņus. Taču dievs savā neierobežotajā labvēlībā nedarīja to un gaidīja, ka grēcinieki labosies. Bet kur nu! Viņi grēkoja joprojām un dēvēja kņazu par «panu buivolu». Velns vien zina kā viņiem bija ienācis prātā tāds nelādzīgs vārds! Kņaza saimniecībā bez pārvaldnieka, vagara un tamlīdzīgām personām viņiem taču bija darīšanas tikai ar vēršiem.

Skaidrs, ka viņi cieta sodu par saviem grēkiem un mira, pārmērīgā darba nomocīti, lai gan parasti mēdz teikt, ka darbs svaigā gaisā visai derīgs veselībai. Viņi aizgāja tai saulē, badā izkāmējuši, par spīti tam pašam cildinātajam svētīgajam darbam svaigā gaisā, un tikai tāpēc, ka bija bezdievji, rupji lādējās un ka viņiem nebija ko ēst.

Pie pašiem lielākajiem grēciniekiem piederēja algādzis Veivoda un algādze Petrova.

Sie nelaimīgie dzīvoja ārlaulībā un piedevām vēl gribēja apkrāpt dievu to kungu ar to, ka citādā ziņā bija pilnīgi godīgi cilvēki.

Taču kas tas par godīgumu, ja viņu nelikumīgās kopdzīves rezultātā (par to pat neērti rakstīt!) nāca pasaulē ārlaulības bērni! Un, tā kā šie bērni bija grēkā dzimuši, tad dievs viņus sodīja ar to, ka viņi nedabūja ķiploku viru, viņus neuzņēma mūķeņu vadītajā skolā un viņi palika neziņā par debesu tēva esamību. Viņi rotaļājās mājās ar sērkociņiem vai rušinājās dīķmalā, un godīgie pils ļaudis ar nepacietību gaidīja, kad šie nešķīsteņi sadegs vai noslīks, jo dievs ir žēlīgs un soda tikai tāpēc, lai cilvēki labotos. (Atcerēsimies vien pēdējo katastrofu Itālijā, kad gāja bojā ap ceturtdaļmiljona cilvēku.)

Diemžēl slikti paraugi maitā labus tikumus, un stāvokli neglāba arī tas, ka pans paters, pavadījis nakti kopā ar kņazieni nomodā un dievlūgšanā, sevišķi nešpetni uzbruka ne

tikumiem. Cilvēki nenāca uz baznīcu, nepiepildīja ar laulību ierakstiem baznīcas grāmatas, necentās saņemt dieva svētību un samaksāt par to viņa kalpam. Puiši gluži vienkārši pateica:

—1 Nu, skuķi, pārcelies uz dzīvi pie manis!

Un paskat, viņi jau dzīvo kopā par šausmām viņas gaišībai kņazienei un panam pateram, kuri varēja pavisam skaidri iztēloties, kāds liktenis gaida šos grēciniekus viņā saulē.

—                  Mēs paši no savas pieredzes zinām, cik grūti izbēgt kārdinājumiem,— pans paters mēdza nopūsties. — Mums abiem, tas ir, man un jums, jūsu gaišība, ir stipra griba, tikai miesa mums vāja, to, protams, redz arī visuvarenais dievs. Bet cik šausmīgi, ja netikumos iegrimst trūcīgie!

Kāda nozīme svētrunām, ja šie nelaimīgie pat neapmeklē baznīcu!

—   Pamēģiniet ietekmēt viņus ar personīgu iejaukšanos, jūsu godība.

—   Pamēģināšu, — atbildēja godātais paters un noskūpstīja kņazienei kaklu.

Un tā viņš kādu svētdienu devās pie Veivodas, lai tam izskaidrotu, kas par velna izgudrojumu ir šī ārlaulības dzīve.

Veivoda sēdēja pie galda un smēķēja pīpi, Petrova adīja zeķi, bet gultā draiskuļojās viņu bērni.

Panam pateram piedāvāja vienīgo krēslu, un Veivoda apsēdās uz soliņa blakus Petrovai.«

Paters bez kāda ievada izdzina bērnus no istabas, lai varētu izrunāties ar grēciniekiem no sirds.

—   Jums vajadzēja būt piesardzīgākiem un uzmanīgākiem, tad jūs nebūtu iekūlušies šai nelikumīgajā kopdzīvē. Patiesi, es jums saku: tas ļaunais klīst ap mums kā rūkdams lauva un meklē, ko aprīt.

—    Tā jau ir, — Veivoda piekrita.

—   Jūs pat iedomāties nevarat, Veivoda, kāda svēta lieta ir likumīga laulība.

—    Taisnība, taisnība, cienīgstēvs, svēta lieta.

— Nu, tad redzat, Veivoda un jūs, Petrova, ka laulība ir

dievam patīkama. Vai jūs nedomājat, ka, tā dzīvodami grēkā, jūs atstumjat dieva žēlastību? Kā tas ir, Veivoda?

—    Tas nu gan ir vienalga, cienīgstēvs!

—    Veivoda, atjēdzieties! Ko jūs runājat? Vai jūs nemanāt, ka jums mēle-tiek stīva?

—    Kas nav, tas nav, cienīgstēvs.

—    Veivoda, visu svēto dēļ, vai jūs bībeles stundas esat apmeklējis?

—    Kā tad citādi! Ticības mācībā man vienmēr bija piecnieks.

—    Un vai jums nav tagad žēl tā jaukā laika, kad jūs tik cītīgi mācījāties dievvārdus?

Veivoda nospļāvās.

—    Tas bija tik sen, cienīgstēvs!

—    Un vai jūs nedomājat, Veivoda, ka viņā pasaulē jums būs jāsaņem atmaksa par visiem jūsu grēkiem? Man sirds drebēt dreb, paredzot, kas jums būs jācieš.

—    Ko tur tik daudz, cienīgstēvs!

—    Veivoda, es jūs brīdinu dieva tā kunga vārdā, šķīstie ties no saviem grēkiem un salaulājieties ar Petrovu pēc dieva likumiem. Tas, ko jūs darāt, ir tā kunga svēto baušļu pārkāpšana. Padomājiet par nāvi, par mūžīgo dzīvošanu! Vai gribat man apsolīt, ka vērsīsiet par labu to ļaunu, ko esat nodarījis sev un citiem? Tā taču ir cūcība, Veivoda! Tas pats, kas pavest cita sievu, kā svētos rakstos sacīts! Nu, ko tad mēs darīsim, Veivoda? ,

Veivoda izņēma pīpi no mutes, satvēra pana patera roku, pievilkdams viņu sev tuvāk, un konfidenciāli teica:

—    Mēs abi ar jums, cienīgstēvs, paliksim arī uz priekšu tie cūkas.. *

Šādus vārdus dzirdēdams, paters izspruka no istabas kā apsvilis.

DEBESU PASAKA

Kads Austrijas tieslietu ministrs nokļuva debesīs un tika par vārtu sarga — svētā Pētera palīgu.

Tur nu viņš sēdēja, smēķēja pīpi, šad tad nospļāvās lejup uz pekli un vēroja dvēseles, kuras kāroja ietikt debesīs. Dažas izturējās visai pašpārliecināti, dažas uzvedās pazemīgi un klusu lūdza laipni ielaist, dažas skaļi dauzīja vārtus un bezkaunīgi klaigāja, ka esot šķīstas kā lilijas.

Bijušais Austrijas tieslietu ministrs ikvienu dvēseli pamatīgi aplūkoja un iztaujāja, kas un kā, un tad palīdzēja svētajam Pēterim atslēgt vārtus, jo tais ilgajos gadsimtos, kopš Pēteris te sēdēja, atslēga bija galīgi sarūsējusi, tā ka atslēgt bija grūti.

—    Mīļais Pēter, — tieslietu ministrs kādreiz sacīja, — vārtus vajadzētu ieziest ar vazelīnu. Taisni neciešami, cik briesmīgi tie čīkst un grab.

—    Es jau seši simti gadus par to domāju, — svētais Pēteris atbildēja, — bet kā lai atiet no vārtiem, kad nav palīga? Un, ja dažreiz palīgi ir, tad kāds no tiem labums? Bija man viens, bet tam piemita sevišķa kāre blenzt uz šķīstām jaunavām, kas traucas uz paradīzi. He, he! Te paplikšķina, te iekniebj: dvēselītes taču visas plikā izskatā! Dažas turklāt gadījās tādas apaļīgas. He, he, jauniņas moceklītes, jūsu ekselence! Miesa kā alabastrs. Dažas tur savu galvu rokās — nu, patiešām skaisti! Viena mocekle neparko nevarēja smieklus valdīt, kad mans palīgs lipa viņai klāt, un izmeta galvu no rokām. Vajadzēja ielaist paradīzē bez galvas. Tā ir tā bezgalvainā svētā, kas sēž kokā pie strūklakas un vakaros mazgā sev kājas. Daudzi bija sašutuši par šo atgadījumu, un manu palīgu nācās atlaist no darba. Tad iedeva man citu, tas uzticīgi nokalpoja divus gadsimtus, te uzreiz ierodas divi plecīgi eņģeļi un nosviež nabagu no debesīm šķīstītavā. Izrādās, ka zemes virsū bijuši divi vārda brāļi — viens laupītājs, otrs godīgs cilvēks. Laupītājs iekūlies debesīs, bet godīgais ceļā aizķēries un nonācis ellē. Tikai pēc tam, kad viņu jau divsimt gadus noturējuši verdošā vircā, noskaidrojies, ka viņš ir svētais. Par spīti pielietotajai procedūrai viņš smaržojis dienu un nakti tik patīkami, ka vairāki velni atgriezušies un sākuši ticēt die

vam. Tātad jūs pats redzat, ekselence, cik te daudz visādu ķibeļu. Es jums saku, es jau diezin cik gadsimtu neesmu atkāpies ne soli no debesu vārtiem. Zemes virsū par mani jau smejas, ka' es nekur vairs kājām neejot tāpat kā Romas pāvests, bet nu es iešu gan. Pameklēšu vazelīnu, ar ko ieziest slēdzeni un viras. Es zinu, jūsu ekselence, ka uz jums var pilnīgi palaisties. Esiet tik laipns, vakaros divas reizes apgrieziet atslēgu un aizgrūdiet lielos aizšaujamos, lai pie mums neielavās velni. Reiz viņi man pamatīgi iegrieza: atmūķēja vārtus un iešmauca tai nodaļā, kur mēs turam vienu otru dvēseli uzraudzībā. Tobrīd tur atradās kāda tīri glīta jaunava, kas bija dabūjusi apliecību no paša Parīzes arhibīskapa, ka esot vēl nevainīga. Jautājums bija visai sarežģīts, un to izmeklēja debesu augstākā tiesa. Nu re, un kāds velns bija uzķepurojies debesīs, atmūķējis vārtus, pārlīdis pār mūri, un nelaime klāt: pēc deviņiem mēnešiem piedzima velnēns. Grēciniecei par to piesprieda deviņsimt tūkstošu gadu visādu mocību, bet velnēnu es ar dieva palīgu un bijāšanu noslīcināju. Tāpēc, jūsu ekselence, esiet uzmanīgs, nepadodieties ne lūgšanām, ne gaudām. Labāk lai taisnais pagaida pāris gadsimtu aiz paradīzes vārtiem nekā grēcinieks iekļūst debesu valstībā.

—    Saprotu, — noteica bijušais tieslietu ministrs.

—    Vēl kas, jūsu ekselence: neaizmirstiet pārmeklēt ikvienu, ko ielaižat paradīzē, lai neienes kaut ko, kas vēršas pret baznīcu un pastāvošo iekārtu. Tā, piemēram, dažs labs var iedomāties, ka jādara mums zināms, ko tagad raksta par debesīm, un paņem līdzi avīžu izgriezumus. Tagad jau pat svētajiem nedrīkst ticēt. Nu, lai dievs stāv jums klāt! Iešu pēc vazelīna.

Bijušais tieslietu ministrs palika viens pie debesu vārtiem, vērīgi pētīdams apkārtni tālskatī. Dziļi lejā zem viņa peldēja pasaules. Kad parādījās zemeslode, Austrija bija uzgriezusi ministram pakaļpusi. Viņš sirdīgi novērsās un sāka gaidīt, kad ieradīsies dvēseles. Beidzot atskanēja drosmīga klaudzināšana.

—    Kas tur ir?

—    Sociāldemokrātu līderis!

Bijušais tieslietu ministrs pasmaidīja,

—    Jūs jau nekad neesat domājis to nopietni, ko runājāt. Nāciet iekšā!

Dvēsele ienāca, dziļi palocījās svētā Pētera vietniekam un tūliņ pazina viņu.

—    Kā turējāmies kopā zemes virsū, tā turēsimies arī debesīs, — ministrs sacīja. — Vai negribat tabaciņu? Jūs taču smēķējat pīpi, vai ne?

Jaunis paradīzes iemītnieks aizsmēķēja pīpi un sāka vērot citus pienācējus. Tuvojās vēl divas dvēseles. Tieslietu ministrs jau gribēja atdarīt vārtus, bet vecais paziņa saķēra viņu aiz rokas.

—    Nelaidiet tos divus iekšā! — viņš izsaucās. — Viņi reiz balsoja pret valdību!«

Pēc brīža velni aizrāva abus uz elli un iemeta verdošā sērā uz visiem laikiem.

No tā secināms, ka no mūžīgās taisnības nav iespējams paglābties. Ja opozicionāri nesaņems sodu šeit, zemes virsū, tad, pateicoties viedīgajai pasaules iekārtai, viņi neglābjami nokļūs nevis debesīs, bet verdošā sērā.

NELOKĀMAIS KATOLIS ŠAFLERA TĒVS VELĒŠANU DIENĀ

Kreiceris pie kreicera sastāda guldeni, un šā stāsta turpinājums rāda, kā cilvēks prot krāt un izmantot katru gadījumu, lai vairotu savus ietaupījumus. Ar šo domu par krāšanu vecā Šaflera mazās, spožās ačeles vērās vēlēšanu apliecībā un vēlētāja biļetenā. Tā kā viņš ticēja dievam, tad nolēma pārdot savu balsi kristīgajiem sociālistiem.

—    Lai slavēts kungs Jēzus Kristus! — viņš sacīja, ienākdams kristīgo sociālistu partijas vēlēšanu iecirknī. — Es ierados sakarā ar vēlēšanām.

Vēlēšanu iecirkņa vadītājs, jauns kapelāns, panācās viņam pretī, ieveda dziļāk istabā un apsēdināja. Telpā nebija nevienas dzīvas kristīgas dvēseles, izņemot divas večiņas, kuras par trim kronām skaitīja kaktiņā lūgšanas no astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā, tas ir, līdz vēlēšanu noslēgumam.

Otrā kaktā zem plakāta, vaļīgi izlaidies pa pusei sēdus, pa pusei guļus, laizījās kapelāna suns, pacēlis pakaļkāju cik vien augsti varēdams, un pūlējās aizsniegties ar nekautrīgo mēli iespējami tālāk līdz zināmai vietai. . •

Kapelāns kopš paša rīta dedzināja telpā aromātiskas svecītes. Abi galdi bija apklāti ar tīriem galdautiem, kuri šai baznīcas svecīšu piesmaržotajā istabā atgādināja altāra segas. Apslāpēta gaisma plūda iekšā caur aizkariem, un visa telpa izskatījās pēc lauku baznīciņas sakristejas. Pretēji citu politisko partiju vēlēšanu iecirkņiem te valdīja noslēpumains klusums kā pamestā klosterī.

Pulkstenis rādīja vienpadsmito stundu, un vecais Šaflers bija pirmais vēlētājs.

—    Brāli iekš Kristus! — kapelāns, pavērsis acis augšup, uzrunāja veco Šafleru. — Jūs esat vienīgais, kas pastāvējis pret ienaidnieka uzbrukumu.

Vecais Saflers palocīja galvu. Ja stāvoklis ir tāds, tad viņš prasīs divdesmit kronas.

—    Visi, kas nīst pestītāju, ir apvienojušies un dodas uzbrukumā pret Kristus baznīcu, pret viņa izraudzītajiem. Šķiet, ka atgriezušies pirmo kristīgo vajāšanas laiki. Dodiet, vectēv, man savu biļetenu, es to izpildīšu.

Vecais Šaflers pakasīja pakausi.

—    Jūsu godība, ticiet man, es esmu krietns katolis un zinu it labi, ko tie sociālisti dara, taču manas tulznainās rokas nenodos mūsu kungu Jēzu. Tomēr laiki ir grūti, jūgu godība. Es esmu vecs un darba nespējīgs, un divdesmit kronas man lieti noderētu. Es ar prieku nodošu savu balsi par katoli, tikai uzklausiet manu lūgumu, jūsu godība, un neturiet ļaunu prātu: lētāk par divdesmit kronām nekādi nevaru.

Kapelāns sadrūma.

—    Nerunājiet tā, vectēv, tā ir liela apgrēcība. Citas partijas mēdz nolīgt veselu baru algotu aģitatoru un aģentu un izšķiež simtiem tūkstošu par melkulīgu paskvilu un skrejlapiņu izplatīšanu pirms vēlēšanām. Mēs bruņojamies uz vēlēšanu kauju tikai ar savu pārliecību. Vēlēšanu dienā mēs publiski apliecinām savu ticību, un jūs, vectētiņ, taču neprasīsiet par svētu darbu divdesmit kronas! Jums jārāda ar savu piemēru, ka svētā Vaclava zemē vēl ir cilvēki, kuri saglabājuši savu svēto ticību un nekaunas to publiski apliecināt ar savu vēlētāja biļetenu. Te jums piecas kronas, vairāk dot mēs nevaram.

—     Jūsu godība, ticiet man, es esmu krietns katolis. Es lasu mūsu katoļu avīzes, bet padomājiet, cik tagad viss dārgs! Es ar prieku ietu mocekļa nāvē mūsu kunga Jēzus Kristus dēļ, taču esmu nodomājis pirkt kazu no Stihas, tā greizača nelieša, — varbūt jūs viņu pazīstat? Pērn viņš to kazu pārdeva par piecpadsmit kronām, šogad prasa astoņpadsmit. Dievs kungs labi zina, par ko viņu nosodījis ar klibu puiku! Un tā tas ir visur, jūsu godība. Es, nudien, ar prieku pierādīšu, kā jūs nupat sacījāt, ka svētā Vaclava zemē — tas ir arī mans aizgādnis — dzīvo vēl ļaudis, kuri nekaunas publiski apliecināt savu svēto ticību ar vēlētāja biļetenu, bet jums jādod man vismaz sešpadsmit kronas, jūsu godība!

—     Paklau, vectēv, kā godīgs katolis jūs tā nemaz nedrīkstat runāt, Sakļaujieties ap baznīcas karogu, ja nekaunaties no krusta zīmes uz ta, un izsaucieties: «Svētais Jan Nepomuk, svētais Vaclav, čehu zemes aizgādņi, svētie čehu patroni, palīdziet tiem, kas cīnās par jūsu mantojumu! Lai arī jaunava Marija, kristīgo aizstāve, aizliek labu vārdu par mums, kas mēs cīnāmies par Kristus lietu!» Es jums došu sešas kronas, vectēv, un tas ir mans pēdējais vārds.

—    Bet man stāstīja, jūsu godība, ka sociālisti, kas prasa atdalīt bazhīcu no valsts un atzīst brīvas laulibas, dodot piecpadsmit kronas par balsi. Jūsu augstā godība! Ja tas ir jūsu pēdējais vārds, kā jūsu godība saka, tad es iešu pie sociālistiem. Nabaga katolim noder arī piecpadsmit kronas — vienalga, no kā nākušas, jo dievs tas kungs ir žēlīgs: viņš zina, ka esmu trūcīgs cilvēks, un piedos, ka balsoju pret viņu, jo redz, ka esmu godīgs kristīgais un katolis.

—     Apdomājiet labi, ko jūs runājat, vectēv! To jums dievs tas kungs nekad nepiedos, un vai jūs domājat, ka sociālisti maksās jums piecpadsmit kronas? Jūs būsiet nobalsojis pretēji dieva gribai, un no piecpadsmit kronām arī nebūs ne vēsts. Jūs turklāt nonāksiet ellē, un to mēs nekādi nevaram pieļaut. Jūs esat mūsējais, un es jums došu desmit kronas. Lai jūsu ticība ved jūs pie vēlēšanu urnas! Saņemiet desmit kronas un dodiet savu biļetenu!

—   Piemetiet vēl divas kronas, jūsu godība, lai būtu kopā divpadsmit, jo es taču visur apliecinu mūsu kungu Jēzu Kristu. Es esmu godīgs katolis, bet man jāpērk svārki un bikses.

—    Svētais brīdis ir klāt! Te jums būs vēl viena krona, vectēv!

—    Nu, tad kaut glāzīti sīvā, jūsu godība, lai varu iet vēlēt ar drošu dūšu!

Pēc pusstundas vēlēšanu iecirknī atkal iestājās klusums. Suns laizījās joprojām, večiņas bubināja un istabā smaržoja pēc klostera.

Vecais Šaflers bija nodevis savu balsi. Viņš bija pierādījis, ka svētā Vaclava zemē vēl vienmēr dzīvo ļaudis, kas stingri pastāv svētajā ticībā un nekaunas to publiski apliecināt ar vēlētāja biļetenu, ja viņiem kabatā ir vienpadsmit kronas.

PAR SVĒTO HILDULFU

I

Tiroliešu ciemats Obervašbērentāle bija izpleties divu ceļu krustojumā. Pats par sevi šis apstāklis nav nekas sevišķs, tikai šais krustcelēs ir stabs, pie šā staba glezna un uz tās liels vīrs ar pātagu rokā. Zem gleznas paraksts: «Svētais Hildulf, ora pro nob/s!»

Glezna ir diezgan interesanta, jo svētais Hildulfs rāda ar pātagu uz Untervašbērentāles ciematu, it kā draudēdams tam. Interesanti ir arī tas, ka šo svēto gleznojis apkārtceļojošs pulētāja zellis, kad bija iedzīvojies lielos parādos vietējam traktierniekam, Obervašbērentāles stārastam, un zaudējis jebkuras cerības tos nolīdzināt. Viņam ļāvuši izvēlēties, vai nu paklausīt stārastam un uzgleznot «kādu svēto, kas ar pātagu draud Untervašbērentālei, jo tur visi no vietas ir pēdējie nelieši un Obervašbērentāles ienaidnieki», vai iet cietumā.

Nabags izvēlējies pirmo variantu un par maizi un ūdeni uzgleznojis svēto. Kad darbs bijis pabeigts, viņam jautājuši pēc svētā vārda. To viņš nav zinājis, taču par laimi atcerējies, ka Linčā viņam dzīvo tēvocis Francis Hildulfs, un ar trīcošu roku uzkricelējis uz sava ražojuma: «Svētais Hildulfs». Vietējais garīdznieks to papildinājis, pierakstīdams neizbēgamo: «Ora pro nobis\»

Pats galvenais bija tas, ka klejojošā pulētājzeļļa tēvocis negaidīti iekļuva svētajos, kuru skaits ar to tika pavairots, un Obervašbērentāles iedzīvotāji maldināti, jo viņi griezās pie svētā Hildulfa ar savām lūgšanām nesatricināmā ticībā, ka tāds svētais patiešām eksistē. Tomēr naidīgās Untervašbērentāles ksendzs, izpētījis svēto sarakstu, konstatēja, ka Hildulfa tanī nav.

Obervašbērentālieši uzņēma to kā personīgu apvainojumu. Un viņu ksendzs, kurš jau agrāk bija naidā ar savu Untervašbērentāles kolēģi, jo tam bija varen laimīga roka piketa spēlē, par atbildi kaimiņa aizvainojošajam apgalvojumam, svinīgi pasludināja, ka svētajam Hildulfam nemaz obligāti nav jābūt svēto sarakstā, pilnīgi pietiek ar to, ka tas kopā ar citiem izraudzītajiem līksmo debesīs un no krustceļa draud ar pātagu Untervašbērentālei. Un galu galā — lai šajā bezdievju midzeni runā, ko grib, kaut kopā ar savu dvēseļu ganu, kurš

blēdās kāršu spēlē. Svētais Hildulfs arī turpmāk gādās par visiem, kas dedzīgi lūgsies pie viņa svētbildes un iemetīs savu artavu baznīcas dāvanu trauciņā, kas bija piestiprināts pie staba.

Ik sestdienas ķesteris izņēma no tā naudu. Untervašbērentāles balamutes runāja, ka Obervašbērentāles ksendzam ievajadzējies naudas kāršu spēlei. Viņiem svētais Hildulfs nemaz nebija pa prātam, jo tas sāka sekmīgi konkurēt ar viņu krustcelēs nostādīto svēto Volmaru, kuru obervašbērentālieši vairs nemaz nedomāja godāt, kopš bija iegādājušies paši savu svēto. Viņi tagad ar nicināšanu noskatījās uz svēto Volmaru un, iedami garām, neapstājās kā agrāk, lai lūgtu Boloņas pilsētas bijušo abatu pasargāt viņu lopiņus no sērgām un visādu kaišu un vainu pieburšanas.

Toties vakarā, kad saule pēdējo reizi sārtoja Alpu ledājus, kad kalnu ganībās govis, zvārgujiem šķindot, rīkojās aplokos uz guļu, viņi apstājās pie svētā Hildulfa un karsti lūdzās, lai tas izvada viņus laimīgi cauri šai grēcīgajai dzīvei uz debesu svētlaimību, lai pēc nāves viņi varētu mūžīgi līksmoties un mūžīgi dzert svaigas paniņas, šo Tiroles un Forarlbergas katolisko deputātu kārumu.

—     Pasargi, svētais Hildulf, mūs un mūsu lopiņus no kaitēm un sērgām. Ora pro nobis, holario, holario! Holari, holari, holario!

Viņi dziedāja savus jodlerus par spīti untervašbērentāliešiem. Kas tiem atlika? Dzert aiz dusmām traktierī un gānīt svēto Hildulfu.

Nē, ilgāk to vairs nevar ciest! Svēto Hildulfu vajag kaut kā pazemot. Daži gan baidījās. Vai labi būs, ja svēto aizskars publiski? Vienmēr jāatstāj sētas durvis vaļā atkāpšanās gadījumam. Jo kas tad notiks, ja — nedod dievs! — svētais Hildulfs patiešam ir eksistējis?

Pats par sevi saprotams, ka šādus iebildumu cēlājus, šādus gļēvuļus pārējie ar prieku iekaustīja.

Untervašbērentāles kalējs Antonīns Kimels pēc šādas izplūkšanās pašu mājās paziņoja:

—    Es to svēto Hildulfu pataisīšu melnu un maziņu!

Un otrā rītā obervašbērentālieši ieraudzīja savu svēto apgānītu: roka, kura ar pātagu draudēja untcrvašbērentāliešiem, bija notriepta ar melnu terpentīna laku. Svētais bija kļuvis vienrocis.

Obervašbērentālieši raudāja kā nokulti: raudāja večiņas un vecīši, raudāja pieaugušie un bērni, pats garīdznieks un viss ciemats.

Tās pašas dienas pievakarē pa ciematu paklīda šausmīga ziņa: Untervašbērentāles kalējam Antonīnam Kimelam pirms pusstundas salmu griežamā ierīce nogriezusi roku. Untervašbē-

rentālē sacēlās panika. Tūliņ visiem kļuva skaidrs, ka noticis brīnums. Ksendzs aizskrēja pie stārasta un, atkritis uz soliņa, izdvesa šos trīs vārdus:

—    Svētais Hildulfs atriebies .. .

Tas bija šausmīgi. Nevienu vairs neinteresēja, ka kalējs bijis iereibis un tāpēc tik neuzmanīgi rīkojies ar salmu griezēju; neviens neticēja, kad kalējs atžilbis dievojās:

—    Tas neesmu es! To roku es neesmu notriepis! Lai es uz vietas zemē iegrimstu! Lai man mēle nokalst! Tas neesmu es! Pie mūsu debesu tēva,es neesmu vainīgs!

Kalējam neviens neticēja …

II

Līdzko kalējs atlaba, tā tika notiesāts par svētuma apgānīšanu. Visas Tiroles katoļu avīzes rakstīja par viņu kā par trakuma apsēstu. Veltīgi viņš apgalvoja, ka visu to nakti mierīgi gulējis savā gultā un ka viņam mājās nav ne pilītes terpentīna lakas. Viss bija tik skaidrs, ka nekādi viņa nevainības pierādījumi netika ņemti vērā. Itāliešu klerikālā avīze publicēja Hildulfa biogrāfiju, uzrādot viņa nāves dienu. Par godu šai avīzei jāatzīmē, ka mocekļa kroni tā tomēr viņam nepiešķīra.

Insbrukā divi vecu mantu uzpircēji ebreji pieņēma kristīgo ticību,

Ilustrētie žurnāli ievietoja svētā Hildulfa un vienroča kalēja fotogrāfijas.

Kristītie ebreji apmetās Obervašbērentālē, atvēra tur veikalu un sāka iespiest un pārdot atklātnes ar Obervašbērentāles apvidus skatiem. Vēl tikai steidzīgi vajadzēja atrast dziedniecisku avotu kaut kur staba un svētā Hildulfa tuvumā.

Diemžēl, kaut arī pēc ksendza rīkojuma obervašbērentālieši rakdami izdangāja visu ieleju, nekāda avota neatrada.

Vajadzēja pārcelt stabu ar svēto kaut kur tuvāk pie ūdens. Ksendzam galva strādāja: viņš lika novietot svēto savā dārzā pie akas, aizrādīdams, ka tur svētais būšot pasargāts no ļaundaru uzbrukumiem. Reizē viņš pakāra piecas ziedojumu krūzītes pie ieejas dārzā, divas pie sevišķa staba akas tuvumā un divas pievienoja tai, kas atradās zem gleznas. Jau pirmajā nedēļā viņš ievāca trīssimt guldeņus, par kuriem lika iztīrīt savu aku un ielikt tai jaunus grodus. Viss liecināja par to, ka Ober-

vašbērentāle ar laiku pievilks gan svētceļniekus, gan ienākumus.

Bet untervašbēr8ntālieši pārstāja lūgt savu svēto Volmaru…

III

Tikmēr notiesātais kalējs nepārstāja apgalvot, ka neesot vainīgs, un bija tik bezkaunīgs, ka iesniedza pārsūdzību. Šī ziņa abos ciematos izraisīja lielu sašutumu.

Tad gadījās jauns pārsteigums. Kādu rītu lūdzēji atklāja, ka svētais Hildulfs raugās uz pasauli ar koši zilām acīm agrāko melno vietā. Lai gan krāsai bija ņemti paši parastākie veļas zilumi, tomēr tas izskatījās neparasti skaisti. Un pēc trim dienām Obervašbērentāles stārasta ģimenē piedzima puika ar skaistām, zilām acīm, tāpat kā tēvam un mātei. Tai pašā dienā laimīgais tēvs atskrēja pie ksendza un, skūpstīdams viņam roku, satraukts stāstīja:

—     Noticis jauns brīnums! Es visu laiku domāju par kalēju: kad viņš atņēma svētajam Hildulfam roku, tad pats pazaudēja savējo. Un tad es iedomājos, ka drīzumā sievai gaidāms bērns, bet kā var zināt, kādas būs viņam acis? Tā būtu gribējies, lai tās būtu zilas. Un tad man iešāvās prātā: ja iekrāsošu svētajam Hildulfam zilas acis, tad arī bērnam tādas būs. Un re, svētais Hildulfs paklausīja manu lūgšanu.

Šis jaunais brīnums neparasti satrauca visu ciematu. Nākamajā rītā viss svētais bija izraibināts ar kaļķu un krāsainu mālu piciņām: ķesteris gribēja, lai gaidāmais teļš būtu raibs.

Nezinu gan, vai viņa vēlēšanās piepildījās. Nezinu arī, kā beidzās notiesātā kalēja prāvas caurskate, jo apelācijas tiesa pieprasīja autoritatīva baznīcas vēsturnieka domas, vai tāds svētais Hildulfs vispār eksistējis. Zinu tikai to, ka Francim Hildulfam Linčā iepretim stacijai ir traktieris un traktiernieks vēl līdz šim nevar saprast, kā viņa uzvārds pārvērties par kristāmvārdu.

Svētais Hildulf, ora pro nobis! Holario, holario, holarī, holarī, holario!

SĀTANA NĀVE

Pulksten septiņos no rīta es nācu mājās no masku balles. Bija migla, mitrs saltums spiedās līdz pat kauliem. Par spīti tam es nolēmu pāris reižu pārstaigāt salu. Mēdz taču sacīt, ka pastaigas esot derīgas veselībai. Tomēr es biju stipri samiegojies. Prāgu, kas pamazām izainojās no tvaikiem un miglas, es redzēju kā sapnī, jo acis vērās cieti. Pēkšņi mana galva pret kaut ko atsitās, — kā likās, pret zaru. Pikti palūkojos augšup. Tas, ko es ieraudzīju, lika man sastingt šausmās. Mans platmale bija atsitusies nevis pret zaru, bet pret lakotu kurpi. Augstāk bija redzamas melnas bikses. Nebija šaubu: manā priekšā ir pakāries cilvēks. Uz mirkli man apšķebinājās dūša. Taču es saņēmu drosmi un vērīgāk aplūkoju pašnāvnieku. Vispirms es konstatēju, ka viņam tikai viena kurpe. No otras bikšu staras rēgojās ārā šķelts nags. Pametu skatienu vēl augstāk. Izkārta tumšsarkana mēle, uz galvas pamatīgi ragi, starp elegantās frakas ļipām plušķaina aste. Jā, šaubu nebija: pašslepkava bija velns!

Uz sola pie pašnāvnieka kājām atradās bieza aploksne ar uzrakstu: «Tam, kas atradīs manu līķi».

Atradējs biju es. Tāpēc paņēmu aploksni, atplešu un lasīj u:*

«Vispirms man jāizpilda pienākums pret Prāgas policiju un jāizsaka tai pateicība. Ja kur notika slepkavība vai kāds cits noziegums, policija vienmēr gādāja par to, lai vainīgais nesaņemtu sodu šai pasaulē, bet nonāktu manās rokās. Apliecinu tai savu atzinību. Zinu, ja tā atradīs (ja vispār atradīs) manu līķi, tad ne savu mūžu nepratīs identificēt manu personību. Tāpēc tūliņ paziņoju: es esmu sātans! Un attiecībā uz manu nāvi: esmu izdarījis pašnāvību!

Ja gribat zināt manas rīcības motīvus, tad pietiek īsumā uzskaitīt pēdējās nakts notikumus. Gribēju pārbaudīt, vai Prāgā no manis bīstas, un aizgāju uz masku balli, kur, kā dzirdēju, varot sastapt visus Prāgas iedzīvotāju slāņus. Uzvilku gan fraku, bet paliku pats savā dabiskajā izskatā, lai redzētu, kādu iespaidu radīšu.

Līdzko iegāju zālē, visi sāka smieties pilnā kaklā.

—    Lieliska maskai'— kāds izsaucās.

Biju cerējis viņus nobiedēt,

bet viņi smējās.

«Velti gan neuzliku masku,» man ienāca prātā. Bet es tomēr cerēju, ka vismaz daži nobīsies un aizbēgs. Lika pagaidīt! Visi atklāti izpauda savas simpātijas, būdami pārliecināti, ka esmu maskojies.

Galu galā es tuvojos kādai vecavai, pēc izskata varen dievbijīgai, kura bija ieradusies masku ballē tāpēc, ka nebija varējusi atrast ne mīļāko, ne līgavaini kaut kur citur.

Starp mums noritēja diezgan interesanta saruna.

—     Godātā, — es sacīj u, pamanījis, ka mana maska viņai patīk, — esmu spiests aizrādīt, ka j ūs maldāties manī.

—     Nebūt ne, — viņa maigi nodūdoja. — Esmu maldījusies tikai vienā cilvēkā. Tas bija tieslietu praktikants Štovičeks, kurš pēc saderināšanās ar mani aizlaidās lapās. Vairāk nevienā.

—    Manī jūs tomēr maldāties, — es neatlaidos.

—    Nē, nē, — viņa attrauca, uzmezdama man ugunīgu skatienu. — Es tūliņ nopratu, ka jums ir raksturs.

—    Un tomēr, godātā, es neesmu maskojies. Tā ir īstenība. Es patiesi esmu velns.

•— Es nepiederu pie tiem cilvēkiem, kuri piešķir nozīmi tituliem. Man ir pieklājīgs īpašums, un, ja tu gribi, mīļais, lai esmu tava …

Es aizbēgu no viņas.

Man sametās bail. Pat dievticīgi ļaudis vairs nebīstas no manis, un šī sv. Franciska trešā ordeņa locekle jau gatava ņemt mani par vīru. Pēc laiciņa es tomēr nomierinājos. Viņa nebīstas no manis aiz savas dievbijības. Droši vien viņai mājās gan svētītais ūdens, gan medaljoni ar relikvijām un tamlīdzīgas grabažas. Esmu nepareizi adresējies. No manis jābīstas grēciniekiem, nevis tikumīgiem cilvēkiem. Man jāuzmeklē kāds grēcinieks, tad redzēsim.

Drīz vien atradu atbilstošu subjektu. Viņš sēdēja pie galdiņa kopā ar divām skuķēm, pret kurām izturējās vairāk nekā vaļīgi. Var pat teikt — nekaunīgi. Tieši tāds man bija vajadzīgs.

—    Nekrietnie bezdievji! — es bargi uzbrēcu. — Vai jūs nebaidāties, ka es pievākšu jūs?

—    Laipni lūdzam, — viena skuķe atbildēja. — Ņemiet mūs līdzi un izmaksājiet vakariņas.

—    Nedomājiet par šīs zemes nīcīgajiem priekiem, atrazdamies pekles valdnieka priekšā!

Smieklu brāzma bija par atbildi.

—    To jūs tīri brangi nodeklamējāt, — vīrietis piezīmēja.

—                  Peklē droši vien tīri omulīgi, — otra skuķe sacīja.

—    Tur nav veču un veceņu, kas jauniešiem saindē dzīvi.

—    Tā? — es apjuku.

—    Nūja, — skuķe atteica. — Kas tur liels, tai peklē? Zobu griešana.. . Večiem un vecenēm taču nav nemaz zobu, ko šie tur darīs! Tiesa?

Es biju pārsteigts, tomēr galīgi cerību vēl nezaudēju.

Zināms, tādiem ļaudīm nav vairs bēda ne par ko. Kā lai viņi bīstas no manis? Viņi arī netic man. Kas par brīnumu, ka es viņiem neimponēju? Jāatrod grēcīgs cilvēks, kas tipētu manai eksistencei un elles mocībām.

Ilgi staigāju pa zāli bez panākumiem. Taču galu galā atradu meklēto. Tas bija — protams, maskojies — kāds no baznīcas augstmaņiem un reizē laicīga persona. Es piegāju pie viņa un sacīju:

—    Godātais monsenjor!

Viņš izlikās nedzirdam.

Ilgi nedomājot, es pavilku viņu aiz piedurknes.

—    Es runāju ar jums, monsenjor!

—    Jūs, acīm redzot, esat noturējis mani par kādu citu personu, — viņš augstprātīgi atteica.

—    Nē, nē, — es atbildēju, — pārskatīšanas izslēgta. Es jūs labi pazī6tu.

Nosaucu viņu vārdā un ari to personu, kuru viņš meklēja.

—    Kas jūs tāds esat? — viņš izbrīnā un arī mazliet iztrūcies jautāja. ^

—    Jūs taču redzat, jūsu eminence. Es neesmu uzlicis masku. Tas ir mans īstais izskats. Es esmu sālans.

Prelāts sāka skaļi smieties.

—    Jūs aizmirstat, godātais, ar ko jūs runājat. Man liels prieks, ka ir vēl cilvēki, kas tic sātana eksistencei. Taču, ja es dzīvoju uz velna rēķina, tad tas vēl nenozīmē, ka es tam ticu. Ja mūs nāk baidīt tas biedēklis, ko paši esam izdomājuši, tad tā jau ir bezkaunība . . .

—                  Jūsu eminence! — es izsaucos gandrīz vai izmisumā.

—    Jūs man neticat?

—    Ne prātā nenāk, — atbildēja jautrais dieva kalps.

—      Vai drīkstu jautāt, kāpēc? — es izvaidēju.

Monsenjors stājās pie izskaidrošanas. Kādreiz arī pats tiku

lasījis brošūras, kur pierādīja, ka manis īstenībā nemaz nav, bet nu es pārliecinājos, ka ar ateistisku sacerējumu rakstīšanu vajadzētu nodarboties tieši baznīcas tēviem. Prelāts tik pārliecinoši un izsmeļoši pierādīja manas eksistences neiespējamību, ka man pašam sāka uzmākties šaubas, vai es eksistēju. Velti es taustīju sevi no visām pusēm, man neizdevās noticēt, ka neesmu rēgs.

Mans garastāvoklis pēc šīs sarunas nav aprakstāms. Kā ass ērkšķis 'manu dvēseli plosīja mokošs jautājums: «Vai es eksistēju vai neeksistēju?» Un galu galā es nolēmu: ja visa mana dzīve ir tikai rēgs, tikai sapnis, tad labāk darīt tai galu. Pat ja es vēl patlaban eksistēju, tad tomēr redzu skaidri, ka esmu sevi izsmēlis. Nevienam es neimponēju, neviens no manis nebīstas. Neviens man netic ne tik, cik melns aiz naga. Viss pagalam. Līdzko tikšu ārā no šejienes, tā pakāršos. Savu nāvi es nenožēloju: tā ir loģisks secinājums no visa, ko pēdējā laikā esmu pārdzīvojis.»

Izlasīju vēstuli līdz galam. Un, kad es vēlreiz pametu acis uz pašnāvnieku, tad man šķita, ka viņa sastingušajā sejā ir redzama sāpīga vilšanās.

PEKLE

Visgodīgākā dvēsele piektajā — sevišķi iesīkstējušiem grēciniekiem domātajā nodaļā bija policijas direktora Hofbauera dvēsele.

Piektās nodaļas priekšnieks, rotmistrs velns Pršecehtels velnu sanāksmē nevarēja vien beigt Hofbaueru lielīt. Tāpēc viņa dvēselei bija piešķirti zināmi atvieglojumi, piemēram, katlā ar verdošu sēru to iemērca tikai reizi mēnesī. Pārējās dienas tā laidelējās virs katliem un modri uzmanīja, lai viens otrs grēcinieks nebāž ārā no katla galvu, rokas vai kājas, lai atvēsinātos.

Par visiem tādiem mēģinājumiem Hofbauera dvēsele ziņoja uzraugiem, tie tūliņ izvilka minētos grēciniekus ar nokaitētu, no platīna stieplēm pītu tīklu un palika zem elektriskā vesera, kas tos kala, ka zvēroja vien. Pēc tam tiem laida cauri elektrisko strāvu, apšļakstīja ar vircu, kas bija izspiesta no dominikāņu mūkiem, un iemeta katlā, kur vaidēja jezuīti. Zinu pienesējai dvēselei par atalgojumu tika atļauts veselu minūti skatīties uz gramu avota ūdens, kas aizdarītā stikla caurulē karājās virs ieejas sēra katlu telpā.

Pārējās grēcīgās dvēseles nevarēja Hofbauera dvēseli ciest ne acu galā, šļakstināja tai virsū kausētu sēru, kad tЈ laidelējās virs katliem, un apsūdzēja to Belcebulam, kad viņš reizi pa tūkstoš gadiem ieradās inspicēt piekto nodaļu un apjautājās grēciniekiem, vai šie saņemot ik dienas pienācīgo sublimāta un arsenika devu.

Belcebuls, kuram ziņu pienesējas dvēseles uzvedība ļoti patika, pagodināja to jau piekto reizi ar garāku sarunu un apsolīja piešķirt tai gabaliņu ledus, ko palaizīt, ja tā arī turpmākajos desmittūkstoš gados tāpat uzvedīšoties.

Sūdzētājus viņš lika iemest kanoniķu katlā. Galu galā neviena grēcīga dvēsele negribēja vairs runāt ar Hofbauera dvēseli. Vienīgais izņēmums bija grēcīgā dabas zinātņu profesora Narcisa dvēsele. Tā bija nokļuvusi šeit kāda ķīmiska savienojuma dēļ, kas bija uzspēris gaisā pusi pilsētas ar pašu izgudrotāju. Velni vairījās no Narcisa dvēseles, baidīdamies no gudrām sarunām, un tā sadraudzējās ar Hofbauera dvēseli, kura, kaut ar skābu ģīmi, tomēr-atļāva tai tarkšķēt pēc patikas. Tomēr arī profesora dvēselei bija piešķirti visādi atvieglojumi, jo tai bija uzdots sastādīt viegli kausējamu metālu maisījumu, kuros varētu mērcēt tās dvēseles, kas te iekļuvušas par vieglākiem pārkāpumiem. Hofbauera un Narcisa dvēseles kavēja laiku kā prazdamas un it īpaši pēdējā laikā allaž noslēpumaini sačukstējās un kušinājās.

Profesora dvēselei bija ienākusi prātā ģeniāla ideja, kā iegūt slepeni kaut dažas lāsītes ūdens. Viņa citēja savai draudzenei svēto Augustīnu, kas apgalvojis, ka grēcinieki, ienākuši ellē, pirmajā laikā esot tādi paši, kādi bijuši dzīvē. Elles pārvalde tūliņ tos iemet verdošā sērā un piķī un beidzot kausētā asfaltā. Kāpēc tos nevarētu destilēt? Iespējams, ka no tiem iegūtu kaut mazliet ūdens. Ja jau ellē ir tik moderna ierīce kā elektriskais veseris, kāpēc nevarētu lietot aparātu grēcinieku destilēšanai?

Galvenais, ar šo ideju jāieinteresē rotmistrs velns Pršecehtels. Tālāk viss ies kā pa taukiem.

Hofbauera dvēsele uzņēmās šo pienākumu — parunāt ar nodaļas priekšnieku.

—    Jūsu ekselence, — viņa sāka smalkā balstiņā, — man tā šķiet, ka jaunpienākušie grēcinieki par maz mokās.

Viņa ekselence sarauca pieri.

—    To vēl līdz šim neviens nav iedrīkstējies sacīt, — viņš bargi sacīja, apvēdinādamies ar kuplo astj. — Mēs visus mokām atbilstoši senajām parašām un tradīcijām.

—                  Jūsu ekselence, — turpināja ziņu pienesēja dvēsele,

—    manuprāt, nebūtu par ļaunu jaunpienācējus grēciniekus destilēt. Profesora Narcisa dvēsele apgalvo, ka tā esot visai vērtīga mocība. Tā jūs uzjautrinās, jo grēcinieki destilatorā vaimanās skaļāk nekā Papena katlos ar sēru un piķi vai asfaltu. Viņi stiprāk izjutīs elles mocības, ja viņus sāks palēnām destilēt. Kā tad viņi brēks un auros!

Priekšnieks uzlielīja dvēseli, kas tā tik ļoti rūpējas par saviem jaunpienācējiem biedriem, un uzaicināja pie sevis profesora dvēseli, kura izskaidroja destilācijas aparāta uzbūvi. Plāns priekšniekam iepatikās, un viņš pavēlēja pagatavot

destilatoru. Šai darbā profesoram palīdzēja grēcīgo Aontieru dvēseles.

Pirmo mēģinājumu izdarīja ar resno spāniešu bīskapu. Šis jokupēteris gan kaut ko melsa par svēto inkvizīciju, bet neviens viņā neklausījās un aizskrūvēja destilatora vāku. Tad pakūra apakšā uguni, un spāniešu bīskaps sāka destilēties. Caur uguns rūkoņu bija dzirdams:

— Miserere mei, Dominē, sicut magnam misericordiam tuam.

—    Tas tev nepalīdzēs, — ironiski piezīmēja profesora dvēsele, kamēr Hofbauera dvēsele nepacietīgi vēroja, vai drīz sāks pilēt gaidītā valgme. Velni uzraugi bija aizņemti ar kādu stūrgalvīgu grēcinieka dvēseli, kuru vajadzēja iekaustīt. No destilatora caurules sāka lieliem pilieniem līt ārā šķidrums. Abas dvēseles jāti palika plaukstas apakšā, te pēkšņi piesteidzās nodaļas priekšnieks.

Dvēseles pārbīlī izlaistīja šķidrumu uz visām pusēm. Daži pilieni ķēra rotmistru, kurš, šausmīgi brēcot, pārvērtās par degošu fosfora sveci. Atskanēja drausmīgs brīkšķis, un viss iegāzās elles bezdibenī.

No spāniešu bīskapa destilācijas ceļā bija iegūts svētītais ūdens.

* **

Bošilecas draudzes mācītājs pamodās uz dīvāna. Saimniece bija piebāzusi viņam pie deguna pudelīti ar ožamo spirtu un sauca:

—    Atjēdzieties taču, cienīgstēvs!

Blakus istabā viņa amata brāļi, apkārtējo draudžu mācītāji, dziedāja pilnā rīklē, sēdēdami pie bagātīgi klātajiem galdiem.

Saimniece paskaidroja cienīgtēvam, ka viņš mielasta, kas bija sarīkots par godu jauniesvētītajam dievnamam, izdzēris pēdējo pudeli un pakritis zem galda, tāpēc viņu ienesuši šeit atpūsties.

Diemžēl viņas vārdi nenogāja līdz cienīgtēva saprašanai, un viņš aizmiga no jauna . . .

SVĒTA JURO GALS

Tēv Mamert, — mani reiz uzrunaja abats Jordāns, — svētais Juro sen vairs nedara nekādus brīnumus.

Tā bija svēta patiesība. Mani uzņēma Beckovas klosterī par franciskāņu ordeņa jaunāko locekli tieši tolaik, kad mums radās draudīgs konkurents Fraištākas dominikāņu klosterī svētās Petronilas personā. Tikai divas dienas biju paguvis pavadīt Beckovas veco mūku sabiedrībā, kad Fraištākas klostera dārzā pie svētās Petronilas tēla atvērās zeme, un kopš tā laika neviens vairs nelikās ne zinis par mūsu lādzīgo svēto Juro. Ūdens ar spēcīgu strūklu lauzās ārā pie svētās Petronilas kājām, un visi svētceļotāji plūstin plūda uz Fraištāku. Mums bija tik skumji ap sirdi, kad no mūsu klostera torņa vērojām, kā pa zaļganās Vāhas līdzeno krastu virzās zemnieku bari ar baznīcas karogiem un pazūd zilganajā tālē, kaut kur Fraištākas virzienā.

Par mums neviens pat vairs neiedomājās.

Mēs taču nevarējām apturēt šīs procesijas, kas bija nostaigājušas tālus ceļus no pašas Zilinās, Ružomberokas, Trenčinas, pat no Opavas, un teikt:

«Muļķīši tādi, Fraištākā ir kāds puisis, kurš pirms iestāšanās dominikāņos mācījās par ģeologu. Zeme pie svētās Petronilas kājām atvērās tāpēc, ka viņš lika tur izrakt* aku. Mīļie zelta stulbenīši, palieciet pie mums, te jūsu rīcībā ir svētais Juro, kas ir uzticams un pārbaudīts brīnumdaris. Jūs, protams, vairs neatceraties, bet pirms daudziem daudziem gadiem kumani bija nocirtuši galvu kādam ksendzam un, kad ļaudis raudādami bija to kopā ar miesām atnesuši uz klosteri un nolikuši pie svētā Juro kājām, galva pēkšņi bija pieaugusi pie ķermeņa, ksendzs piecēlies un sacījis: «Pateicos no visas sirds!» Tas ir īsts svētā Juro brīnums, un, ja jums ar to nepietiek, tad par otro brīnumu jums gan jāzina pašiem: kad reiz Beckovas klosteris dega, svētais Juro bija nolēcis no postamenta, uzkāpis zvanu torni un zvanījis trauksmi, tā paglābdams klosteri no ugunsgrēka. Kad cilvēki bija saskrējuši no visas apkārtnes, svētais Juro bija atkal mierīgi stāvējis savā vietā baznīcā.

Mīļie zelta gabaliņi, Fraištākā jūs pērkat par bargu naudu lāsīti parasta, netīra ūdentiņa, bet jums taču daudz lētāk izmaksātu nazītis ar uzrakstu: «Par piemiņu no svētceļojuma uz Beckovu». Nazis ir praktisks priekšmets, un to jūs iegūtu par nieka pusguldeni. Ja jūs moka dažāda veida kaites, mēs jums varam smieklīgi lēti piedāvāt visādus no vaska darinātus cilvēka ķermeņa locekļus. (Abats man kādreiz stāstīja, ka pie ceļojoša mūka, kurš tirgojies ar vaska locekļiem, pieklibojis kāds svētceļnieks un sacījis: «Jūsu žēlastība, es ciešu lielas mokas, jo man ir tikai viena kāja.» Mūks pārdevis viņam par guldeni vaska kāju un apgalvojis, ka tagad trūkstošā kāja ataugšot. Pēc gada baznīcas svētkos šo pašu svētceļnieku atveduši ratiņos. Kad viņu pieveduši pie tā paša mūka, lāga vīrs uzslējies sēdus un ar degošām acīm saucis: «Jūsu žēlastība, ir noticis brīnums! Kad mana kāja tūliņ negribēja ataugt, es sāku lādēties, un, kad šī tomēr neatauga, tad pārstāju pavisam skaitīt lūgšanas. Pēc tam es pakļuvu zem vilciena, un man vajadzēja noņemt arī otru kāju. Pārdodiet man tagad divas vaska rokas, lai dievs man vismaz tās saglabā.»)

Tas tikai tā, starp citu. Fraištākas blēdības atmaskot mēs nevarējām, tāpēc vadījām savas dienas noskumšanā un sērošanā. Procesijas joprojām gāja garām mūsu klosterim uz dienvidiem un pie mums neviena nepiestājās.

Mūsu klosteris ražoja diezgan plašos apmēros desas. Kādreiz par mūsu žāvētajām desiņām svētceļnieki bija gatavi vai plūkties. Kas nopirka piecas desiņas, dabūja piedevām svētbildīti. To, kas pēkšņi būtu nopircis simtu, sāktu pieminēt aizlūgšanās. Nav ko slēpt: desiņās tika likta pati nederīgākā cūkgaļa, tomēr, godīgi sakot, maniem klostera draugiem bija tālu līdz mūsu kaimiņiem dominikāņiem. Beckovas franciskāņi nesaprata, kas ir progress, viņi neprata pievilināt svētceļniekus.

Tātad, kad abats Jordāns man sacīja: — Tēv Mamert, svētais Juro sen nav darījis nekādus brīnumus, — es tikai paraustīju plecus.

—    Vai pie mums kaut kur nevarētu atrast ūdeni? — viņš turpināja.

Es atkal paraustīju plecus. Mūsu klostera aka ūdens bija

pavisam maz, un atrast avotu uz klints uzceltā klosteri ir pilnīgi neiespējami.

Abats Jordāns nervozi klabināja ar pirkstiem pa ozolkoka galdu un sirdījās:

—    Kāpēc navpadomāts par tik svarīgām lietām!

Pēc tam viņš iedzēra malku vīna un viņa seja noskaidrojās. Viņš uzsita ar dūri pa galdu un izsaucās:

—    Svētajam Juro jādodas pie ūdens! Lai vai kā, bet viņam tur jānokļūst!

Viņš saķēra mani aiz rokas, pievilka pie loga un parādīja ar pirkstu lejup, kur Vāha vēla zaļganos viļņus. Es visu sapratu.

—    Šonakt es redzēšu parādību, — viņš zīmīgi noteica.

Es labprāt gribētu kādreiz nosapņot tik skaistu sapni, kādu tonakt biļa nosapņojis mūsu vecais abats Jordāns! Nakts vidū viņa cellē, piepildot to ar paradīzes smaržām, bija ienācis svētais Juro un teicis:

—    Jordān, Jordān! Man jātiek pie ūdens! Es nevaru mierīgi noskatīties, kā Vāhas brīnumdarītāji ūdeņi plūst garām, neviena nepamanīti.

Pēc tam mūsu abats dzirdējis neizsakāmi maigas melodijas, bet svētais Juro atgriezies baznīcā uz postamenta.

Nu mēs viņu aiznesām pie Vāhas. Tie bija lieliski svētki. No šaščinas un pat no Morāvijas Lanžhotas jāšus ieradās izgreznotas procesijas.

Nu mums bija pašiem ^avs brīnumdarītājs ūdens. Un vēl tik daudz! Vesela Vāha. Ūdens pietika visiem kristīgajiem. Pie mums atkal nāca svētceļnieku bari. Mēs ierīkojām Vāhas krastā speciālu rezervuāru, un ūdeni no .tā pārdevām dārgāk. Kas gribēja peldēties, arī tam vajadzēja maksāt naudiņu. Beidzot mēs sākām pārdot peldbiksītes, bez kurām nevienu nelaidām peldēties. .

Un vajadzēja uzbrukt tādai velna likstai — sākās tīfs. Topavasar bija plūdi, upē daudz dūņu, un cilvēki pirka šīs dūņas un dzēra veselām pudelēm. Sākumā nomira pie mums viens svētceļnieks, pēc tam vēl divi, un ļaudis jau sāka zaudēt uzticību. Tomēr pat tas vēl nebūtu bijis tik ļauni, ja pilnīgi negaidot nepienāktu drausmīga vēsts. Tieši mūsu uzplaukuma laikā izplatījās baumas, ka Fraištākas dominikāņi pārveduši nezin kādus aparātus. Ko tas gan nozīmēja? Drīz mēs visu sapratām.

Fraištākas dominikāņi sāka izgatavot brīnumdarītāju sodas ūdeni ar garantiju pret visām kaitīgām baktērijām!

Mēs palikām ar garu degunu. Tad mūsu abats redzēja jaunu parādību. Svētais Juro bija viņam sacījis:

—    Man nepatīk pie ūdens. Kad Vāha iziet no krastiem, jāstāv līdz ceļiem ūdenī un jāgaida, kamēr tas atiet atpakaļ savā gultnē. Gribu vecajā vietā.

Es toreiz piezīmēju, ka, manuprāt, visi baidās no reimatisma. Un atkal mēs sēdējām noskumuši pēc tēla svinīgās pārvietošanas. Izdevies jel pievilināt kaut nožēlojamas atliekas no tiem bariem, kas tagad plūst pie dominikāņiem!

Un tad es iedomājos gramofonu. Ērģeļu mums nav, bet ja nu svētais Juro uzdziedātu kādu garīgu dziesmu?

—    Tad nopērciet, tēv Mamert, to elles mašīnu, — sacīja man abats Jordāns, — un pie reizes kaut ko pasaulīgu arī… Nu jau traki garlaicīgi kļuvis mūsu klosterī.

Un es aizbraucu uz Vīni pēc gramofona un platēm.

Kad atkal kādos svētkos baznīca bija ļaužu pilna, es uzvilku gramofonu ar paklāju aizsegtajā nišā aiz svētā Juro tēla.

Redzams, velns mani bija novedis neceļos vai arī es vēl nebiju galīgi atskurbis pēc brauciena uz Vīni, bet līdz dievlūdzēju ausīm piepeši atplūda daiļskanīgs korālis:

—    Hop, mei' Mādrle, hop …»'

Neiešu melot: abats Jordāns kā sieksta nogāzās no sola, kas svētku gadījumam par godu bija apvilkts ar sarkanu plīšu.

Viņam tas bija pārāk stiprs «brīnums».

1 Hop, manu skuķēn, hop … (Vac.)

DZĪVNIEKI UN SVETIE

Virs Bavārijas Rēgensburgas, Brodu virzienā, mazliet augstāk par Melnajiem mežiem atrodas Hamas pilsētiņa. Tā ir pazīstama ar svētceļnieku procesijām un brīnumdarītāju avotu, kura ūdens satur tīfa baciļus; tur ir arī ērta slimnīca, kurā ievieto bavāriešu svētceļniekus, kad viņi nobaudījuši šo ūdeni. Taču retam ir zināms, ka klostera dārzā ir necils piemineklis mūkam Augustīnam Falterštakam — nemākulīgi veidots krūšutēls, ap kuru izvietotas zirga, lāča, lapsas un ēzeļa figūras. Ar ko ievērojams šis benediktiešu mūks, kāpēc ap viņu simboliski izvietoti dažādi dzīvnieki? Ieejiet klostera bibliotēkā, un tur zāles kaktā atradīsiet vecu, pergamentā iesietu grāmatu ar uzrakstu latīņu valodā:

SVĒTIE UN DZĪVNIEKI

Sarakstījis vietējā klostera garīdznieks, benediktiešu mūks Augustīns Falterštaks

Grāmata iespiesta Minhenes bīskapijas tipogrāfijā 1782. gadā. Pārskatot atsevišķas lappuses, jūs sapratīsiet, cik nozīmīga šī grāmata bijusi dzīvniekiem, -jo nelaiķa paters ar katru sava sacerējuma rindu ievada kristīgos dzīvnieku pasaulē un atklāj brīnumus, kādi notikuši, svētajiem sastopoties ar dažādiem dzīvnieku sugu pārstāvjiem. Un dzīvnieki darījuši tādus brīnumus, ka ikviens dievbijīgs bavārietis, lasīdams šā sacerējuma mūsdienu izdevumus, ko pārdod klosterī par trim markām un piecdesmit feniņiem, svētbijīgi pāršķir ik lapu un met krustu, ilustrācijās skatīdams neceļos nogājušos dzīvniekus, kurus svētie atkal atgriezuši uz īstenā ceļa.

Tur, piemēram, var izlasīt, kas noticis ar svēto Eistahu. Šis labais svētais vīrs saticis mežā lāci, kura bezkaunība sniegusies tiktāl, ka viņš gribējis svēto aprīt. Klerikāļu avīzes no-

teikti ierindotu šo lāci brīvdomātājos. Eistahs iesitis zvēram ar rungu un pavēlējis, lai šis nonesot viņu uz Romu. Lācis noliecis skaustu un muguru, svētais vīrs uzsēdies uz tās un laimīgi nokļuvis Romā. Šim gadījumam par godu pāvests pieņēmis lāci audiencē, pēc tam zvēru izbāzuši un vēl šobaltdien rāda Vatikāna muzejā.

Vispār dzīvniekiem bijis zobs uz svētajiem, tas sakāms gan par lieliem, gan maziem zvēriem. Piemēram, svēto Eizebiju viņa cellē mocījušas blaktis. Tolaik vēl nav bijušas izgudrotas visādas tinktūras blaktīm un persiešu pulveris citiem kukaiņiem, tāpēc blaktis dienām un naktīm ēdušas gan pagānus, gan kristīgos. Visvairāk tai gadsimtā cietis svētais Eizebijs, jo viņa cellē, kā grāmata stāsta, bijis divsimt astoņdesmit tūkstošu šo nešpetno asinssūcēju. Nabadziņš lūdzis dievu, lai atpestī viņu no šīm mocībām. Un tad kādu rītu Antiohijas pilsētas iedzīvotāji redzējuši, kā 280 000 blakšu slēgtās rindās maršē no mūka celles uz jūru, kur sāļā ūdens bangās beigušas savu dzīvi tik grandiozu apmēru pašnāvībā, kāda vēl nav pieredzēta cilvēces vēsturē.

Ir vēl veseli bari citu kukaiņu, kuri nekautrējas sīkstā neatlaidībā mocīt dievticīgos katoļus.

Devītajā gadsimtā pēc Kristus kādā franku valsts pilsētā dzīvojusi dievbijīga jaunava Celestīna. Teiksim bez aplinkiem: šo jaunavu ēdušas blusas. Viņa ar paļāvīgu sirdi griezusies pie bīskapa un jaunavīgā kautrībā pastāstījusi par savām ciešanām. Bīskaps nācis pie slēdziena, ka jaunavu Celestīnu moka par blusām pārvērtušies velni, lai viņa nevarētu mierīgi nodoties lūgšanām un aizmirstu par debesu lietām, sākdama raizēties par tīri ikdienišķām sadzīves likstām. Bīskaps noturējis lielu aizlūgumu kopā ar visu draudzi, un blusas pazudušas, tikai jaunavas Celestīnas istabiņā palikusi viegla sēra un piķa smaka.

Kāds neticīgs Virtembergas vācietis, ar kuru kopīgi es

izskatīju šo grāmatu, ciniski piezīmēja, ka droši vien bīskaps pats būšot izķēris jaunavai Celestīnai visas blusas.

Interesants gadījums noticis arī ar kādu itāliešu mūku kapucīnieti, kurš, pastaigādamies gar dīķmalu, sācis apšaubīt, vai valzivs varējusi ^aprīt pravieti Jonu. Acīm redzot, šis mūks

bijis mācīts vīrs, kam nav svešs dabas zinātnieku atklājums, ka valzivis aiz sava šaurā barības vada pārtiek vienīgi no sīkām zivtiņām un jūras moluskiem, nevis no ebreju praviešiem. Kad šis skeptiķis sācis jau galīgi šķobīties ticībā, viņu aprijusi karpa. Tūliņ saskrējis vesels bars cilvēku, un mūks Augustīns Falterštaks ar avīžu ziņotāja ticamību un precizitāti vēstī: «Tikai pēc tam, kad pie dīķa ieradās vesela dievlūdzēju procesija, karpa izspjāva skeptiķi.» Sim daiļrunīgajam ziņojumam trūkst vēl vienīgi avīžu lietišķās un reizē traģiskās piezīmes: «Līķis nogādāts uz morgu, lai izdarītu sekciju.»

Sava itfelaime, lai arī ne tik briesmīga, piemeklējusi Rēgensburgas ādģēru meistaru Janu Pillingu. Šis nabags noticējis, ka zeme apaļa, un nekādi nav varējis aptvert, kāpēc Romas ķeizarvalsts sludinātāji 1482. gadā no visām kancelēm apgalvo pretējo. Par to viņu tā sadzēlušas lapsenes, ka viņš uzreiz uztūcis un, ka ironiski piebilst grāmatas autors, tūliņ kļuvis līdzīgs apaļai zemeslodei.

Daudziem nav zināms arī tas, ka bīskaps Alans II, tas, kas piespiedis karali Hlodvigu pieņemt kristīgo ticību, slimojis ar lenteni. Par to nebūtu ko brīnīties, jo tolaik vēl nebija nekādu sanitāro komisiju, kuras pārbaudītu tirgos ar trihinām saslimušu cūku gaļu. Man jau iepriekš zināms, ka bijušais Prāgas pilsētas ārsts Dr. Zahoržs, izlasījis šīs rindas, saviebsies un teiks: «Nūja, ko citu no viņa varēja gaidīt.» Nu, re, bīskaps Alans reiz redzējis parādību. Pie vilkādām klātā sola, uz kura viņš gulējis, pienācis gaišs tēls, laipni uzsitis viņam uz pleca un

sacījis skaidrā baznīcas latīņu valodā: «Dodies svētceļojumā, apēd Palestīnā papirkšķīti svētās zemes, izdzer malku Nāves jūras ūdens un nograuz vienu Libānas ciedru.» Slavenais bīskaps šādā brīnumainā veidā izārstējies, jo tolaik nav bijis pazīstams ne santonīns, ne areku palmu rieksti.

Mūks Augustīns Falterštaks raksta par ārstēšanās rezultātiem tā: «Un tad iznāca no bīskapa lentenis, 769 pēdas un

12      collas garš. Uz katra šā briesmoņa posma bija spoža zvaigzne un zem tās ar melniem punktiem apzīmēti velna nagi. Iznācis no bīskapa miesām, lentenis brēca negantā balsī, kamēr bīskapa kalpi to beidzot nosita. To sadedzināja Dženovas pilsētā, un, to noskatoties, kāds invalīds ar paralizētiem locekļiem uz vietas atveseļojās. Viņa kruķus iemūrēja baznīcas pamatos, kuru tai vietā uzcēla Dženovas republikas dodžs Jozefs.»

Tālāk godājamais autors raksta par kādu govi, kas piederējusi Nirnbergas pilsoņa patricieša Minchubla ģimenei. Nirnbergas apvidū 1619. gadā plosījusies lopu sērga — mēris, kam par upuri kritis arī vietējais burgomistrs. No tā jāsecina, ka šis dzīvnieku mēris nav taupījis arī pašus cildenākos pilsoņus. Minētā govs smagi saslimusi un pēc dieva gribas izlaidusi garu. Kad govij garām gājusi procesija, ko vadījis vikārs Maksimiliāns, — teikšu tūliņ, lai nepārbaudītu lasītaju pacietību, — govs tai pašā mirkli uzcēlusies no miroņiem.

Jāpiemin vēl kāds stāsts par svētā Serapiona pieradināto čūsku. Šis mūdzis bijis izcili godīgs. Tādi šai pasaulē vairs nerodas. Četrus gadus tas tuksnesī uzturējis minēto vientuļnieku ar savu pienu, kas izrādījies ārkārtīgi barojošs, jo Serapions kļuvis tik resns, ka alu vajadzējis sagraut, lai izdabūtu viņu ārā.

No šiem piemēriem skaidrs, kāpēc Hamas klosteris uzcēlis pieminekli Augustīnam Falterštakam. Viņam izdevies reabilitēt dzīvniekus un ar to veikt lielu kulturālu pasākumu, jo tagad jācer, ka beidzot tautas sociālisti pārstās salīdzināt savus politiskos pretiniekus ar dažādiem dzīvniekiem. Ar to taču šie garā nabagie apvaino baznīcu.

POPS UN MULLA

Lielā un Mazā Karadžinača ir divas pierobežas sādžiņas, tik līdzīgas viena otrai un reizē tik atšķirīgas. Lielā Karadžinača atrodas Turcijas teritorijā, bet Mazā — Serbijas teritorijā. Ap sādžiņām plešas tuksnesīga, neauglīga plakankalne, un to iedzīvotāji strādā sviedriem vaigā, lai sagādātu uzturu. Galvenais, no kā viņi pārtiek, ir auzas un naigo kalnu kazu piens.

Mazajā Karadžinačā zemnieki pārdeva kazas, lai samaksātu zemes nodokli Serbijas karalim, Lielajā — lai samaksātu gruntsnomu padišaham. Starpība bija tikai nosaukumos. Pareizticīgos tupināja ūķī, ja tie nesamaksāja laikā zemes nodokli, musulmaņus — ja tie laikā nenokārtoja gruntsnomas maksu.

Mazajā Karadžinačā bija baznīca ar krustu galā, ko sedza plāns, blāvs zeltījums. Lielajā Karadžinačā ar tādu pašu zeltījumu bija segts pusmēnesis uz mošejas. Krustus un pusmēnešus varēja iegādāties armēņa Rekovana bodē tuvīnajā pierobežas pilsētiņā. Tiklab pareizticīgie, kā musulmaņi ārkārtīgi lepojās ar šo zeltījumu.

Ja turki nobalsināja mošeju, pareizticīgie sekoja viņu piemēram. Un, kad pareizticīgo pusē sākās skaļās zvanu šķindas, mulla otrpus robežas centās pārspēt šo troksni ar saucieniem:

—    II Allah! (Liels ir allahs.)

Pabeidzis rituālu, mulla nokāpa no minareta, aizsmēķēja pīpi un devās patērzēt ar pareizticīgo popu Bogumirovu. Abi mēdza satikties pie ūdenskrituma, ko izveidoja kalnu strauts, kas atdalīja otomaņu impēriju no serbu karalistes. Pops Bogumirovs ari kūpināja pīpi.

Saruna parasti sākās ar apsaukāšanos.

—    Ahā, atkluburēji gan, elku pielūdzēj!

—    Kāpēc tev zilumi zem acīm, kristīgo izvirtuli?

Pēc tam saruna ievirzījās miermīlīgākā gultnē: allahu un

pasaules radītāju nomainīja kazas. Abi dieva kalpi bija aizrāvušies ar kazu audzēšanu un labprāt palielījās ar saviem ganāmpulkiem, jo tās vis nebija kaut kādas, bet musulmaņu un pareizticīgo kazas.

— Manas kazas ir treknākās par tavam, mulla! — pops uzvaras priekā konstatēja.

—    Kā tad! Vai tad tev ir tāda kaza kā mana melnā Miri? Esi apskatījis? Kas par skaistuli! Ragi kā ungāru govij …

Tiesa, Miri deva apbrīnojamus pēcnācējus. Miri acis, pēc mullas apgalvojuma, bija skaistākas par stārasta meitas — skaistules Kilitas acīm. Mulla pat svētā sajūsmā apgalvoja, ka viņa kazā iemiesojusies apburta hūrijas dvēsele. Pops Bogumirovs ilgojās iegūt šo kazu, lai uzlabotu savu ganāmpulku. Patlaban tas tepat ganījās starp klintīm un milzīgiem akmens bluķiem.

Ūdenskritums šalca. Ievizējās pirmās zvaigznes.

—    Klausies, mulla, — pops Bogumirovs sacīja, — tava kaza īstenībā nav nemaz tāds dārgums kā tu stāsti, bet man tā vajadzīga. Man nesen nobeidzās pati labākā kaza. Dievs aizsauca pie sevis …

Viņš pārmeta krustu.

—    Allahs ir liels, — mulla sacīja, — un mana kaza nav pārdodama.

—    Nē, mulla, — pops turpināja, — tavs allahs nav tik varens kā pareizticīgo dievs. Vai viņš darījis brīnumus? Vai sūtījis jums brīnumdarus? Mans dievs, piemēram, var likt man darīt brīnumus, ja vien grib, bet tu visu savu mūžu paliksi nicināms elku pielūdzējs. Ja dievs gribēs, es uzmodināšu mi-

. roņus, bet tu visu mūžu brēksi no minareta: — Allah il Allah! — un grozīsies uz visām pusēm kā aita, kas saslimusi ar griezoni.

Sie vārdi sakaitināja mullu Izrimu.

—    Tu runā muļķības, pop! — viņš izsaucās. — Mūsu Muhameds neliek modināt mirušos, bet jūsu dievs pat zārkā nedod jums mieru. Zini ko: ja gribi, lai pārdodu tev kazu, tad atzīsties uz karstām pēdām, ka nevari uzcelt mirušos.

Pops iegrima domās. Kaza Miri sen bija viņa ilgu piekšmets, bet kā lai piekāpjas ticības jautājumos sasodītajam pagānam? Mulla aukstasinīgi kūpināja pīpi. Zilgani dūmi šķiesnaini izvijās rāmajā vakara gaisā un kļāvās ap klintīm. Popa sirdī norisa nikna cīņa: lopkopis cīnījās.ar dvēseļu ganu.

—    Mulla Izrim, tu, nožēlojamais, nicināmais elku kalps,— pops beidzot sacīja, — es atzīstos, ka pat ar dieva palīdzibu nevaru uzmodināt mirušos. — Viņš pārmeta krustu. — Un… cik tu gribi par kazu?

Sākās ilga kaulēšanās. Mulla prasīja par Miri divas kazas un simt piastru. Pops deva vienu kazu un piecdesmit piastru. Tad viņš solījās pielikt vēl piecdesmit, ja mulla skaļi atzīšot, ka Allahs nav nekāds dievs. Un nu pops savukārt sāka mierīgi kūpināt pīpi.

—                  Allahs nav nekāds dievs, — mulla paklausīgi noteica,

—    jo simt piastru ir liela nauda, — viņš piemetināja.

Tā pops Bogumirovs nopirka kazu no mullas Izrima.

Otrā dienā musulmaņi atveda popam kazu Miri. Bija dzidra, saulaina rudens diena. Tādā laikā cilvēkam viegli ap sirdi. Sevišķi viegli jutās pops, vezdams virvē kazu Miri, savu tagadējo ganāmpulka rotu. Līksmā omā viņš devās augšup uz kalnu avotu, no kura iztecēja strauts. Tur viņš iemērca kazu ūdenī un nočērkstēja:

—    Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies!

Nevarēja taču atstāt kazu par musulmani. Un lai cik tā izmisīgi spārdījās, pops Bogumirovs tomēr nokristīja jauniegūto dzīvnieku.

MĒĻAIS PĒRKONS

Meļais pērkons ierādās 1596. gada kardinalu koncilā Romā, kad šis koncils pasludināja, ka dieva zaimotājus sodīšot debesu zibeņi.

Tā kā šis jautājums skāra viņa profesiju, tad mēļais pērkons, kā jau minēts, uzkrita baznīcas tēviem kā sniegs uz galvas.

Atgriezies debesīs, viņš nožēloja, ka pārāk strauji ielauzies panu kardinālu sabiedrībā, jo pēc tam diviem vajadzēja rīkot bēres. Viņš gan piezīmēja, ka ar prieku būtu noskatījies bēru procesiju, kura droši vien būs ļoti krāšņa. Svētajam Pēterim bija diezgan daudz pūļu, kamēr izdevās ieskaidrot, ka nebūs visai glīti, ja apbedīšanas laikā notiks vēl kāda nelaime. Jā, kad glabātu kādu slepenu ķeceri, tad gan pērkona svētais pienākums būtu iespert, kur nākas.

Mēļais pērkons bija spiests noskatīties lejup no debesīm, taču viņš izturējās varen uzpūtīgi un spļaudījās vien uz mazajiem pērkohīšiem, kuri rotaļājās un draiskojās zem viņa, — tie knēveļi taču nebija redzējuši kardinālu koncilu Romā.

Bet tad viņu aicināja pie dieva tā kunga. No turienes viņš atgriezās pagalam sliktā omā, dabūjis sešas nedēļas mājas aresta par iebrukumu Romas kardinālu koncilā, kaut gan bija pati vasaras negaisu sezona.

Par velti mēļais pērkons pūlējās attaisnoties, ka koncils apspriedis jautājumus, kas tieši skāruši viņa specialitāti un profesionālās intereses, proti, par dieva zaimotāju sodīšanu. Erceņģelis Gabriels viņam paskaidroja:

—    Jūs esat izdarījis lielu aplamību: jūs nospērāt pašu resnāko kardinālu, kas ticīgajiem visvairāk imponēja. Tā ir cūcība no jūsu puses!

Kopš tās reizes mēļais pērkons ārkārtīgi uzmanījās, lai atkal neizdarītu kādu jaunu cūcību.

Reiz kads svētais, kuru viņš pazina tikai izskata, ne vārda pēc, atgulās viņam blakus uz padebeša un sāka stāstīt, kā viņu dzīvu cepuši eļļā un kas tas bijis par aromātu.

Mēļajam pērkonam apriebās klausīties, un viņš sacīja:

—    Atvainojiet, man tas jau līdz kaklam. Šorīt es sastapu vismaz piecus mocekļus, un visi stāstīja, kas ar viņiem darīts, iekams viņi nokļuvuši līdz šejienei. Mums tas sen jau apnicis. Sākumā vēl bija interesanti, bet klausīties pusotra tūkstoša gadu bez pārtraukuma — tas vairs nav nekāds debesu prieks.

—    Bet atļaujiet, — iebilda moceklis, — es to vēl nevienam neesmu stāstījis, jo nekādi nevarēju atcerēties, kādā eļļā mani cepināja. Nule tikai atcerējos, ka tā bija kaņepju eļļa.

—    Dieva dēļ, lieciet mani mierā! — mēļais pērkons noskaitās. — Liela man vajadzība to zināt!

—    Tas taču ļoti interesanti! — moceklis neatlaidās. — Kā jūs domājat, kura kāja man apcepa pirmā: labā vai kreisā?

Mēļais pērkons nevarēja izturēt šo pļāpāšanu un laidās lejup uz zemi, lai izbēgtu no apnicīgā svētā.

Viņš nodrāzās taisnā līnijā uz kāda dievnama jumta un tad vairs nevarēja novaldīties: izlauzās jumtam cauri un iespēra kancelē. Viņš gribēja atvainoties sludinātājam par negaidīto ielaušanos, tāpēc uz mirkli uzkavējās, bet, pamanījis, ka sludinātājs deg, nobijās, izskrēja cauri kādai dāmai un pazuda zemē.

Viņš teju pat apraudājās, celdamies uz debesīm.

—     Žēlīgais dievs, — viņš gaudās, — ko es atkal esmu izdarījis? Vai tas nav posts? Ienācis jel kādam prātā pateikt, ka pēc sludinātāja atsūtīti uguns rati no debesīm, kā toreiz pēc pravieša Elijas! Tad es arī izstrādāju varenu joku, bet zemes virsū to visu tik jauki noslēpa . . . Bet tagad? — viņš nopūtās. — Sludinātājs ieradīsies debesīs un tūliņ iesniegs sūdzību, kā esmu pret viņu izturējies. Atkal gaidāms Jauns sods. Kazi, sludinātājs būs jau ieradies pirms manis.

Taču mēļā pērkona bažas izrādījās veltīgas. No elles kancelejas pienāca paziņojums, ka tur ieskrējis kāds jezuītu sludinātājs, kuru nekādi nevarot nopratināt, jo tas neesot vēl atjēdzies no satricinājuma.

—    Hm, — noteica svētais Pēteris, noklausījies paziņojumu, — tātad mums viens abonents zaudēts.

Mēļais pērkons bija bezgala priecīgs par sava nedarba laimīgo noslēgumu un visu dienu ar smaidu klausījās kāda večuka jūsmīgo melšanu, kā viņam vilkuši ārā zarnas. Skaidrs, ka viņš meloja, jo muldēja kaut ko par 372 metriem.

Pienāca jauns papīrs no elles: sludinātājs bija nopratināts un apzvērējis, ka pie visa vainīgs mēļais pērkons.

Vainīgais pilnīgi negaidīti saņēma kaut ko uzslavai līdzīgu.

—     Nevajadzētu gan jūs uzteikt, jo jūs graujat ticību baznīcas kapiem, — viņam sacīja audiencē, — taču tīri nostrā-

dēts. Varat cerēt uz labāku darbu. Laidīsiet nost no kājas ķecerus.

—    Lai īstenotu Romas koncila lēmumus, — piemetināja mēļais pērkons un tūliņ devās izlūkošanā.

Viņš uzmeklēja piemērotu mākoni, no kura varēja labi redzēt visu, kas notiek lejā. Arī akustika bija teicama: varēja dzirdēt katru vārdu, ko runāja uz zemes.

—                 Ahā, — noteica mēļais pērkons, brītiņu noklausījies,

—    te mani gaida darbs.

Viņš sāka izpētīt apstākļus.

Lejā, vecā būdā gulēja gultā ruds tēvainis, bet blakus sēdēja kāds vīrs, pēc izskata spriežot, ksendzs vai kapelāns.

—     Raugiet taču laboties, Makoun! Redziet, kā dievs kungs jūs sodījis, ka nevarat ne pakustēties.

—    Man tā sāpe bija krustos, bet nu pārgājusi arī uz kājām.

—    Un jūs vēl zaimojat dievu un lādaties!

—    Ek, kaut vai pērkons būtu mani nospēris! Vai tad tā ir dzīvošana? Trejdeviņi velni un visas pekles raganas!

Nu vairs mē|ais pērkons nevarēja novaldīties un šāvās lejup uz rudo grēcinieku.

Viņš iespēra būdā — braikš! Uzkrita slimajam, bet noslīdēja lejā pa kaut ko gludu. Pūlēdamies noturēties, saķēra garīdznieku aiz rokas. Tas novēlās gar zemi. Mēļais pērkons aiz bailēm iešmauca kūtī.

No turienes viņš uzšāvās debesīs un sāka blenzt lejup, ko šoreiz izdarījis.

Tobrīd mācītāju nesa ārā no mājas un baznīcas tornī sāka skanēt bēru zvans. Bet Makouns grozījās pa būdu un klaigāja:

—    Velns saspēris! Es jau varu kustēties! Kaite palaidusi mani vaļāl

Kad mēļais pērkons pastāstīja par visu notikušo vecam, pieredzējušam svētajam, tas bruka viņam virsū:

—    Vai tad jūs nezināt, ka to, kas apsedzies ar pēli, velti pūlēties satriekt ar zibeni? Vai nekad neesat dzirdējis, ka pēlis ir slikts elektrības vadītājs, bet mācītājs labs?

—    Jā, bet Makouns vēl piedevām izveseļojies un staiga!

—     Kā lai viņš nestaigā, ja jūs viņam esat sagādājis tadu spēcīgu elektrisko masāžu! — nervozi attrauca pieredzējušais svētais.

Mēļais pērkons sāka raudāt visā kaklā.

NABAGMĀJAS IDILE

Vajag tikai Zižkovas nabagmājas iemītniecei vecajai Pintovai atcerēties visu notikušo, kad viņa sāk gausties, ka nav zobu un nevar tos griezt aiz dusmām. Viņa paceļ acis uz griestiem, nospļaujas, sakumpusi, izkaltusi ietipina kaktā, izvelk no pelēko svārku kabatas rožukroni un nesteigdamās sāk skaitīt lūgšanas, acīm redzot, par kapelānu Tomanu, lai dievs tas kungs piedod viņam, ka viņš nodevis Zižkovas nabagmāju. Kad arī citas večiņas sāk runāt par šo gadījumu, vecā Pintova, pelēkajām acīm iedegoties, atgādina, ka jau tolaik, kad kapelāns Tomans sācis viņas apmeklēt, viņai nav patikusi kapelāna izturēšanās. Viņš uzvedies kā cūkgans, nevis kā dieva kalps.

Dažreiz nabagmājas iemītnieces, kurām nebija pa prātam Pintovas skarbā valoda, runāja viņai pretī. Izcēlās strīds, visas aizrāvās ar to, un mokoši garais laiks pagāja ātrāk.

Pagājušo reizi vecā Skuhrovska teica, ka īstenībā pie visa vainīga bijusi Pintova. Manuprāt, viss gan bija noticis pats no sevis un tikai gadījuma dēļ beidzies ar katastrofu. Tomēr katastrofai bija nopietnas sekas, lai gan tās cēlonis bija tikai neliela, plakana pudelīte, kas glabājās vecās Pintovas lādītē. Tagad pudelīte ir tukša, taču, ja to attaisa un paosta, tad rūdīts deguns tūliņ saož saldā ķimeņu degvīna aromātu.

Pudelīte var apstiprināt, ka tā kādreiz bijusi pilna. Un aiz brīnumainas apstākļu sagadīšanās saldais degvīns, kapelāns Tomans un nabagmāja ir savstarpēji cieši saistīti.

Zināms, viss sākās ar vecās Pintovas miršanu, un tas bija ļoti sen.

Tagad Pintova zākā nabaga kapelānu un vairs neguļ uz miršanas gultas.

Patiesības labad jāpiezīmē, ka vainīga arī kapelāna labā sirds. Kapelānu Tomanu toreiz aicināja uz nabagmāju, jo, sak, vecā Pintova mirstot un gaidot uz svēto svaidīšanu. Jaunajam kapelānam tas bija jādara pirmo reizi, un viņš apgarots devās uz nabagmāju. Nabagmājas apstākļi viņu tā ietekmēja, ka pēc pabeigtās ceremonijas viņš iebāza roku kabatā un ielika mirējai rokā guldeni. Tāds gadījums nabagmājā vēl nebija pieredzēts.

Pēc kapelāna aiziešanas vecā Mličkova paziņoja, ka viņš lieliski izdarot pēdējo svaidīšanu. Veco Pintovu guldenis tā ietekmēja, ka viņa vakarā aizsūtīja pēc šķiņķa un degvīna.

Kad no rīta ieradās ārsts, lai ar kādu iešļircinājumu atvieglotu mirējas ciešanas, viņš atrada večiņu pie galda jautri dziedam:

Meitiņa mana,

Puķīte jaukā …

Pēc nedēļas degvīns izbeidzās, jo ari naudas vairs nebija. Pie kapelāna Tomana ieradās ķesteris un paziņoja, ka Pintova atkal mirstot un vēloties tikt iesvaidīta.

Ieraudzījusi kapelānu, vecīte vājā, bet priecīgā balsī sacīja:

—    Ak mīļais cienīgstēvs, nezinu gan, nezinu, vai bus man vēl spēks noturēt rokā naudiņu.

Tomēr naudas gabalu viņa noturēja gan, un kapelāns Tomans, iziedams no nabagmājas, sacīja ķesterim:

—    Grūti viņai klājas, nabadzītei.

Patiešām vecajai Pintovai neklājās viegli. Ārsts, otrā rītā ieradies, atrada viņu staigājam pa istabu un dziedam:

Mana mīlā brēc un sauc,

Bet tai pakaļ neskrienu;

Lai ar viņai puišu daudz,

Gan es viņu dabūšu!'

—    Pintova, kas jums uznācis?

—    Traki labi iesvaida viņa godība, pan dakter!

Tas notika trešdien. Ceturtdien pie kapelāna Tomana atkal atskrēja ķesteris un, uz sliekšņa stāvēdams, jau sauca:

—    Jūsu godība, mums atkal jāiet uz nabagmāju, šoreiz jāiesvaida vecā Skuhrovska!

Pirms viņi atnāca, mirēja jau bija paspējusi salamāties ar Mličkovu, kura arī grasījās mirt, lai kapelāns iesvaidītu abas divas reizē, kā to bija ieteikusi Pintova. Pārējās savukārt centās pārliecnāt Mličkovu, ka viņas kārta mirt pirmdien. Taču

Mličkova brēca, ka gribot mirt šodien, jo sazin kas varot notikt līdz pirmdienai. Beidzot viņa nomierinājās, bet, ieraudzījusi, ka pēc dievbijīgas nosvētīšanas kapelāns pasniedz Skuhrovskai guldeni, neizturēja un raudulīgā balsī ierunājās:

—    Jūsu godība, es paredzu, ka ilgi vairs nenovilkšu.

Todien, pārdomādams viņas vārdus, jaunais kapelāns nogrozīja galvu, un viņam pārskrēja šermuļi pār muguru.

Nabagmājā vēl tagad atceras, kāds tracis un kņada sacēlās, kad sestdien Vaņkova sāka sūdzēties par nelabumu un kāju pamiršanu. Mličkova brēca kā plēsta, ka tā esot bezkaunība, ja Vaņkova bāžoties priekšā. Ja tā, lai tad Vaņkova mirstot pirmdien, viņa, Mličkova, pati miršot sestdien.

Viņas ilgi ķīvējās, kamēr Vaņkova piekāpās, kā jau pieklājas jaunākai, jo viņai bija tikai astoņdesmit deviņi gadi, bet Mličkovai astoņdesmit deviņi gadi un trīs mēneši.

Kad ķesteris atnāca aicināt kapelānu Tomanu uz nabagmāju, kapelāns nobālēja un sacīja, lai šodien tur aizejot vecākais kapelāns Rihters.

Kapelāns Rihters izdarīja to un, dedzīgi piesaucis dievu pie Mličkovas gultas, svētīja visas večiņas un devās ārā, nepasniedzis mirējai guldeni.

Pintova, vērīgi sekojusi ceremonijai reizē ar pārējām, saķēra kapelānu aiz sutanas:

—    Jūsu godība, nedusmojieties, bet man jāiestājas par Mličkovu. Mēs vienmēr saņēmām guldeni, kad mūs iesvaidīja. Tiesa, jūsu godība aizlūdza cītīgi, bet guldeni jums labpatika aizmirst.

Un vecā Vaņkova nosēca:

—    Tā tikai Mličkovai tāda tiepība: sak, gribu mirt šodien, lai tur vai kas. Viņas rinda pa īstam ir pirmdien, un tad būtu atnācis tas labais kapelāns .. .

Rihters satriekts noskatījās uz vecenēm un izvilka maku…

Pēc kapelāna Rihtera ierosinājuma Zižkovas rajona pašvaldība pieņēma interesantu lēmumu. Nabagmājas iemītniecēm tika aizliegts patvaļīgi mirt un noteikts, ka pēdējo iesvaidīšanu večiņas saņems reizi mēnesī, turklāt visas uzreiz.

Tāpēc vecenīšu ienākumi kļuva visai trūcīgi.

Pudelīte, kurā glabājās saldais ķimeņu degvīns, ir tukša, un nabagmājā valda drūms noskaņojums. Vaņkova pirms divām nedēļām pakārusies, jo godājamā Zižkovas rajona pašvaldība nav ļāvusi viņai mirt pēc pašas izvēles.

JABLEČNAS CIEMA BULLIS

I

Līdz tam Jāblečna nebija tāds ciems, par ka vērts runāt. Vienīgi Pšisednices pans vikārs šad tad pieminēja Jāblečnu kā uzskatāmu zvēresta laušanas paraugu. Tas bija sakarā ar pēdējām vēlēšanām, kad pans vikārs kopā ar kapelānu devās uz Jāblečnu, lai priekšvēlēšanu sapulcē aģitētu par savu kandidātu. Pēc pana vikāra garās runas Jāblečnas stārasts vēlētāju vārdā apsolījās, ka visi kā viens balsošot par vikāra kandidātu un sniedza vikāram abas rokas. Pans vikārs taisnas lietas uzvarai par godu lika izvelt muciņu alus. Iedams pa pļavām mājup uz Pšisednici, viņš bija pārliecināts, ka nekad nav runājis tik jauki kā šoreiz.

Kad viņš pēc tam uzzināja, ka viņa kandidāts nav dabūjis Jāblečnā nevienu balsi, tad nokrita kā no mākoņiem un ne aiz šā, ne aiz tā pēkšņi sāka runāt, ka apgaismojot savu māju ar acetilēnu. Ko viņš ar-to gribēja sacīt, tā vēl līdz šim ir mīkla.

Sastapis pēc trim nedēļām tīrumā stārastu, vikārs sarūgtināts atgādināja šo notikumu, uzsvērdams, ka īsts vīrs esot tikai tas, kas turot vārdu. Stārasts strupi atteica, ka vienmēr jau neiznākot, kā nodomāts. Kad vikārs jautāja, kāpēc tad viņi toreiz balsojuši «pret», stārasts tēloja izbrīnu:

—    Se tev! Mēs taču nemaz nezinājā'm, ka tas ir «pret». Bet pret ko mums īsti vajadzēja balsot, jūsu godība?

Pans vikārs nospļāvies soļoja tālāk, bet stārasts, apmierināti smīnēdams, gāja savu ceļu, vēcinādams abas rokas, kuras nesen bija sniedzis vikāram tanī priekšvēlēšanu sapulcē.

Vēlāk līdz pana vikāra ausīm nonāca valodas, ka stārasts tikai tāpēc sniedzis viņam rokas, ka neesot gribējis viņu sadusmot. Pēc kāda laika, nejauši satiekoties, pats stārasts to apstiprināja, sacīdams, ka viņš turoties pie principa — iztikt vienmēr ar labu.

Tas ir viss, kas saistījās ar Jāblečnu. Nekā cita visā apvidū par šo ciemu nezināja un nerunāja.

Jāblečnas ciemam bija savs mežs, savi medību iecirkņi, zaķi no kungu medību iecirkņiem dīvainā kārtā paši skrēja uz turieni, ar kaimiņiem jāblečnieši sadzīvoja draudzīgi, vienmēr lielījās ar saviem kartupeļiem, sak, tādu neesot visā novadā, un, ja pie viņiem atbrauca pavadīt vasaru kāds pilsētnieks, tad vienprātīgi pārdeva viņam visu par pašām dārgākajām cenām un dīrāja viņu kā mācēdami.

Un pēkšņi, tieši trešdienā — to atcerēsies ne viena vien paaudze — Jāblečna kļuva par ciemu, kuru sāka daudzināt visā novadā, it visur.

Todien jāblečnieši pārveda sev ciema bulli, lielu, skaistu dzīvnieku ar melnu purnu, prāvu, nokārušos pakakli un spīdošu, dzeltenu spalvu. Viņu veda valgā četri vīri, un viņš labsirdīgi vērās tajos ar lielām, zilganām acīm, jo bija lāga radījums. Taču viņam patika arī padraiskoties, — svarīgais sabiedriskais stāvoklis vēl nebija paspējis nolaupīt viņam visas jaunības ilūzijas.

Kad viņi gāja garām augstajam misiones krustam, bullim ienāca prātā: kā būtu, ja viņš vieglītēm piespiestu pie krusta to, kas velk viņu no labās puses, aizvien skubinādams: — Nū, nū!

Domāts — darīts! Tas radīja lielu satraukumu viņa vedējos, un, kad jautro bulli atvilka nost, saspiestais lūdza malku ruma.

Viņa lūgumu vajadzēja atstāt bez ievērības, jo bullis, pirmais Jāblečnas ciema bullis, nolēma, ka nebūtu slikti iegrūst pārējos trīs vedējus grāvī.

Viņš sāka svaidīt dibengalu un sprauslādams apsvēra, kas tur labs iznāks. Kad vīri gribēja ciešāk savilkt valgu, viņš noskurinājās, iesvieda vedējus, kur bija nodomājis, norikšoja gabalu pa šoseju, tad lēkšus šķērsoja tīrumu, lai paskatītos, kāpēc cilvēki tur kūņojas tik svinīgā dienā, kad viņš stājas pie savu pienākumu pildīšanas Jāblečnas ciemā. Tad viņš ieraudzīja, ka cilvēki bēg projām, pamezdami tīruma malā ērmīgu priekšmetu, kurā kaut kas pīkst tādā kā viņa vedēju balsī. Tie bija bērnu ratiņi bez virsas, kā tos mēdz taisīt uz laukiem, un tanīs snaicīja roķeles stārasta puišelis. Stārastiene, aizbēgusi kopā ar citiem kartupeļu racējiem, brēca pēc palīdzības.

Bullis pamanīja vēl ko: šī smieklīgā radībiņa tveices dēļ bija pārsegta ar sarkanu lakatu. Nu bullis izdarīja kaut ko tādu, par ko jūs viņu nosodītu, ja redzētu: pielieca galvu, izmeta ar vienu ragu sarkano drēbi no ratiņiem un sāka blenzt uz mazo būtni.

Diezin vai viņš prātoja par to, ka raudošais mazulis pieaugs un varbūt tāpat velēs buļļiem ar rungu pa muguru un sies viņus valgā. Viņam gluži vienkārši patika tas, ka puišelis, ieinteresējies par buļļa sēkšanu, pārstāja raudāt. Bullis nolaizīja bērnam ģīmītr un palika stāvam pie ratiņiem, dauzīdams asti gar sāniem, lai aizdzītu dundurus. Viņš stāvēja, laipni noskatīdamies mazulī, kurš pārsteigts vērās viņā un sauca:

—    Tēt, tēt!

Mazulim bija zilas acis, tāpat kā bullim. Bullis atkal nolaizīja viņu — šoreiz dūrīti, noguldīja savu lielo augumu zālē blakus ratiņiem un gaidīja, kas notiks tālāk.

Pēc mirkļa pieskrēja vīri ar stārastu priekšgalā, kurš pats nezināja, kāpēc, piesteidzies pie buļļa, uzbrēca tam:

—    Fricek!

Līdzko viņš izteica šo vārdu, tā bullis piecēlās, piegāja pie vīru bara, un viņam uzmeta valgu kaklā, pāris reižu iezvēla ar rungu pa skaustu, un kopš tās dienas sāka dēvēt par Friceku.

II

Pat tāda lieliska priekšrocība kā savs ciema bullis var kādreiz sagādāt ciema iemītniekiem nepatikšanas. Līdz šim visiem ciema ievērojamajiem notikumiem bija vietēja nozīme un baumas ; par tiem nesniedzās pāri ciema robežām.

Ciemā pirms divdesmit pieciem gadiem Lija nodibināts «Lauksaimniecības literatūras lasītāju pulciņš», bet tas nesagaidīja jubileju un izputēja jau pirms divdesmit diviem gadiem, jo neviens neinteresējās par grāmatām, kuras netika izrakstītas. Pie ciema traktiera fasādes vēl joprojām lepojās izkārtne ar pulciņa nosaukumu, bet izkārtni neņem nost tāpēc, ka aiz tās taisa ligzdas bezdelīgas. Gādīgi cilvēki!

Jāblečnā ir kāds pamests īpašums. Pirms trīsdesmit gadiem tā īpašnieks bija nolēmis apdrošināt savas ēkas pret uguni, taču, līdzko tas bija izdarīts, kad izcēlās ugunsgrēks, īpašnieks saņēma pienācīgo apdrošināšanas izmaksu, bet, kad žandarmi sāka interesēties par notikuma apstākļiem, viņš aizceļoja uz Ameriku, nevēlēdamies, ka viņu aicina uz tiesu (pēc viņa vārdiem, par liecinieku).

Nodzīvojis Amerikā desmit gadus, viņš atsūtīja uz stārasta vārda vēstuli ar tūkstoš divi simti kronām. Vēstulē bija sacīts, ka nauda nododama tam ciema iedzīvotājam, kas vēlētos studēt; ja tāds neatrastos, tad par šo summu jāiegādājas kaut kas tāds, kas noderētu visam karsti mīļotajam Jāblečnas ciemam.

Divdesmit gadu laikā negadījās neviena, kas vēlētos studēt. Kad nauda pienāca, tagadējais Pšisednices vikārs bija Jāblečnas ksendzs. Viņš aizrakstīja augstsirdīgajam ziedotājam uz Ameriku, lūgdams to mainīt uzskatus par ziedotās naudas izlietošanu. Oujezdā esot jārestaurē svētās Anežkas svētbilde un jāsalabo zvanu tornis. Viņš ar eņģeļu mēlēm atgādināja ziedotājam, ka tas bērnībā taču pats apmeklējis Oujezdas baznīcu.

Pagāja gadi, bet augstsirdīgais ziedotājs neatbildēja. Viņu sauca par Františeku Tomeku, bet ciemā dēvēja par Toma Friceku. Vēstuļu rakstītāji bija aizmirsuši, ka Fricekus citur mēdza saukt par Bedržihiem. Atcerēsimies, ka stārasts pārbīlī nosauca bulli par Friceku un tā tas arī palika, lai gan augstsirdīgais ziedotājs par to nedabūja zināt. Vēstule, ar ko viņam paziņoja, ka atbilstoši viņa novēlējumam iegādāts visam ciemam noderīgs priekšmets, atgriezās no Amerikas ar pasta atzīmi, ka adresāts nav atrodams.

Varēja tikai nožēlot, ka adresāts nav atrasts un vēstule nav viņu sasniegusi. Tā bija apzīmogota ar ciema zīmogu un būtu viņu iepriecējusi, kā jau vēsts no dzimtenes, kaut arī rakstītājs nebija tas stārasts, kas saņēma naudu glabāšanā, bet viņa dēls, jau krietni sen stājies tēva amatā.

Stārasts vēstulē bija ļoti sīki paskaidrojis, kāpēc neviens nav vēlējies iegūt augstāko izglītību un kāpēc ciems iegādājies bulli, lielisku eksemplāru (pretendentu uz studēšanu viņš, protams, nebūtu tā lielījis). Viņš vēl rakstīja, ka tpullis esot «trakoti gudrs lopiņš», ka tam jau pielaiduši vienu ciema teli, ka pirkšanas summai vajadzējis pielikt simt kronas no ciema kases un tādēļ varot rasties nepatikšanas ar apriņķi.

Tā bija klaudzināšana pie amerikāņa Tomeka cēlās sirds, un tur nebija ne vārda patiesības. Stārasts bija iegalvojis ciema valdei, ka Tomeks noteikti atsūtīšot šīs simt kronas un par tām varēšot nopirkt krietnu daudzumu švābu alus, lai pietiktu ilgākam laikam.

Un visas šīs rožainās cerības sabruka aiz Amerikas pasta resora saltā paziņojuma, ka adresāts nav atrodams.

Ciema kalējs Kalista pat izteicās, ka Tomeks esot pazīs

tams vecs skopulis un ka starastu nakamajas vēlēšanas diezin vai vairs ievēlēšot.

Bet ciema bullis visu šo sarežģījumu laikā nezaudēja labo ēstgribu, mierīgi gremoja un domāja par mīļotajām, kuras viņam veda un vedis vēl. Sevišķi bieži viņš atcerējās kādu teli ar balti laukumotu pieri. Šo teli viņš bija nejauši saticis ceļā un nevareja aizmirst tās jaunavīgo, ilgpilno saucienu. Tādos mirkļos bulli pārņēma rotaļīgs noskaņojums, viņš lēkāja gar sili un mauroja, raustīdams riņķi, pie kura bija piesiets.

Un, kad viņu veda uz aploku, kur bija sastapšanās vieta ar govīm, viņš neatstāja savus jautros niķus.

Reiz viņš metās pakaļ ciema pastniekam un aiztrenca viņu līdz pat stārasta mājai. Tāpēc stārasts saņēma par dažām minūtēm ātrāk pastnieka atnesto vēstuli. To sūtīja Pšisednices stārasts, kurš bija uzticējis papīram vēsti, ka Pšisednices vikārs buļļa dēļ apmelojot Jāblečnas stārastu.

III

Pans vikārs bieži runāja, ka atriebība piederot dievam. Tāpat viņš svētrunās daudzināja, ka cilvēks viegli padodoties kaislībām un aizmirstot visus labos tikumus. Viņš arī pats sīksti turējās pie šā principa, un viņam vienmēr bez sevišķām dvēseles cīņām izdevās aizmirst visus labos tikumus un bībeles citātus.

Uzzinājis, ka Jāblečnas stārasts iegādājies ciemam bulli,

viņš vispirms nodomāja paziņot tiesai, kā Jāblečnā rīkojas ar amerikāņa velti. Ziedotāja' vārdu viņš jau sen bija aizmirsis. Vēlāk viņš savu nodomu atmeta un sāka apstrādāt savas draudzes locekļus. Viņš pat sacerēja veselu stāstu.

—    Redziet, — viņš runāja it kā starp citu, — kā Jāblečnā aplaupa nabaga atraitnes un bāriņus. Izņēmuši naudu no bāriņu kases un nopirkuši ciemam bulli. Tā kunga dzirnas maļ lēni, bet labi. Gan redzesiet, ka tas kungs nedos svētību šim pasakumam un no tā buļļa nebūs nekāda labuma.

Reiz kāds Pšisednices ciema iemītnieks bija aizvedis govi pie Jāblečnas buļļa, un tā atnesa divgalvainu teļu, ko vajadzēja nokaut.

—   Ko es teicu? — gavilēja pans vikārs. — Dieva dzirnas sākušas malt. Divgalvainais teļš — tas ir dieva pirksts.

Vēstulē tas bija izklāstīts visos sīkumos un vēl piemetināts, ka Pšisednices vikārs citādi nesaucot Jāblečnas stārastu kā tikai par zagli.

Vēstule stipri uztrauca stārastu un radīja saprotamas bažas. Tā pienāca tieši tad, kad arī vikāra govīm panx>dās ilgas pēc Jāblečnas buļļa.

Kādu vakaru, aplūkojis govis, pans vikārs sacīja ganam:

—   Rīt jāved tās uz Jāblečnu. Varbūt turienes nelieša stārasts pielaidīs govis pie buļļa bez maksas, lai mani nenokaitinātu vēl vairāk.

Otrā dienā Jāblečnas bullis, dedzīgas vēlēšanās pārņemts, sāka īdēt, saodis, ka gar kūti ved garām pana vikāra govis.

Šoreiz gan untumainais kavalieris īdēja veltīgi.

Gans vēl nepaguva paziņot stārastam, ka atvedis pana vikāra govis, kad stārasts jau paķēra dakšas.

—    Lasies, diedelniek! — viņš uzbrēca pārbiedētajam ganam. — Mūsu ciema bullis nav domāts vikāra govīm. Es viņam parādīšu bāriņu kasi!

Govis gauži īdēja, īdēja arī bullis, bet pans vikārs ārdījās. Pēc gada viņš pēkšņi teica ķesterim:

—    Rīt iededziniet lielo sveci pie svētā patrona altāra.

Viņš bija dabūjis zināt, ka Jāblečnas ciema bullis kļuvis

impotents un to pārdodot miesniekam.

GAVĒNIS LABOŠANAS NAMĀ

Tas notika taisni lielā gavēņa dienā, kad labošanas nama audzēkņi, ģērbušies arestantu drēbēs, bija nometušies ceļos zālē un teica dievu to kungu. Uzraugs Otčenašeks iedrāzās ēdamistabā, kur direktors kopā ar trim skolotājiem un kapelanu Kavku mielojās ar dažādām ceptām zivīm, uzdzerdami tām virsū vīnu.

—    Pan direktor, lūdzu piedošanu, bet tas huligāns Koleta apēda tarakānu, — nobēra Otčenašeks.

Pusdienas tika pārtrauktas. Kapelāns atmeta atpakaļ bļodā ceptās karpas gabalu, un direktors, kurš tobrīd aplaistīja līdaku ar mērci, uzlēja to sev uz drēbēm un nometa karoti.

Šī vēsts radīja apmēram tādu iespaidu kā, teiksim, ja Ludviķa XIV galmā dzīru laikā būtu atklājies, ka apēstie saldumi saindēti, vai, vienkāršāk izsakoties, ja cīsiņā, ko jūs nupat pārgriezāt, rēgotos gabals naga, par kurai izcelšanos neviļus ienāktu prātā pašas neticamākās hipotēzes.

Pirmais attapās direktors.

—    Kā izturas pārējiē audzēkņi?

—    Viņi slēdz derības, vai tas huligāns norīs vēl otru tarakānu, bet pats Koleta plūcas ar Svateku, jo Svateks lielās, ka reiz skolā sakodis gabalos vardi.,

Kapelāns piecēlās, piecēlās arī pans direktors. Viens no trim skolotājiem vēl ēda, bet, izdzirdējis par vardi, pārtrauca ēšanu un stulbi blenza uz kapelāna sutanu.

—    Parunājiet ar viņiem, pan ticības mācības skolotāj, — direktors uzrunāja kapelānu, — izskaidrojiet, cik huligāniska ir šāda rīcība.

Un viņš nozuda gaitenī, kas veda uz atejām. Viņam nopakaļus aizsteidzās vēl divi skolotāji, kamēr trešais devās uz vaļējā loga pusi…

Kapelāns Kavka nogāja lejā zālē. Viņa gars, kas bija atrāvies no zemes liētām, labprāt būtu atgriezies dieva klēpī, ja

viņu nepavadītu uzraugs Otčenašeks, kurš viņu traucēja ar savu stāstu:

—

Es nepaguvu ne atskatīties, jūsu godība, kad tas huligāns jau bija iebāzis tarakānu savā nekrietnajā mutē. Viņš to bija atnesis no virtuves. Tur mēs tarakānus ķeram alum, jūsu godība.

Un, redzēdams kapelāna grūtsirdīgo seju, uzraugs pamēģināja kļūt asprātīgs:

—     Kad tikai tas bezgodis vēl neapreibst, aprijis tarakānu.

Kapelāna sadrūmusī seja tomēr nekļuva gaišāka, tā bija tikpat bēdīga un pat traģiska, kad viņš iegāja zālē, kur audzēkņi, viņu pamanījuši, sāka korī murmināt kādu lūgsnu, saviebuši smīnošās sejas iespējami dievbijīgos vaibstos.

Kad kapelāns bija jau zāles vidū, viņi skaļi uzvilka «Lai slavēts tas kungs», pazagšus šķielēdami atpakaļ, kur Koleta, noliecies aiz-soliem pie Svateka, bāza tam kaut ko mutē. Viņš bija tā aizrāvies ar šo nodarbību, ka pat nedzirdēja pārējos dziedam un spalgā, puiciskā balsī sauca:

—    Es tev rādīšu vardi! Šito negribi, ķēms gatavais? Puikas, dodiet skaidu, es viņam atlauzīšu zobusl

—    Plikpauris klāt, — Znāmenačeks iegrūda viņam dunku.

Koleta pietrūkās kājās, bet kapelāns jau bija pavisam

tuvu. Arī Svateks uzlēca stāvus. Uzraugs Otčenašeks sagrāba abus aiz apkakles un turēja kā pakārtus pana kapelāna priekšā.

Abi palaidņi tēloja nevainīgus jēriņus un godīgi lūkojās kapelānam acīs.

—    Ko jūs te darījāt?

—    Piedošanu, mēs lūdzām dievu, jūsu godība.

—    Skat, kādi lūdzēji gadījušies, — uzraugs pārtrauca runātāju. — Kas tev tur iežmiegts dūrē, Koleta?

—                  Es noķēru tarakānu, — Koleta nevainīgi atbildēja,

—    tas līda pie Svateka.

Zēns pavēra sauju. Lielais, melnais kukainis, saspiests plakans, kad to bāza mutē Svatekam šai svētā gavēņa laikā, parādījās kapelāna acu priekšā, un kuņģa saturs sāka kāpt viņam kaklā.

Viņš atslīga uz krēsla un uzsauca:

—    Bezgoži! Tādā svētā brīdī kavēt laiku tik nekrietnā kārtā…

Viņa domas gribot negribot atkal un atkal atgriežas pie šā priekšmeta.

—    Šai brīdī, kad svētā baznīca devusi stingrus jo stingrus priekšrakstus par ēdiena un dzēriena uzņemšanu, šai brīdī palaidnis Koleta rij tarakānus. Vai, trīskārt vai par šādu bezdievi un vai mums, kas mēs lūgšanas vietā . . .

Kapelāna domas atkal pievērsās viņa kuņģa stāvoklim, un viņš turpināja:

—    Jūs, kam vajadzētu lūgšanas laikā apsvērt un pārdomāt, kādi grēcinieki jūs esat, jūs domājat tikai par laika kavēkli un noskatāties, kā šis nekrietnelis Koleta aiz blēņošanās, aiz tukšas vēlēšanās uzjautrināt jūs visus un iegrūst negodā mūsu namu, rij tarakānus. Un jums nav kauna tādā svētā brīdī, kad dvēselei jāpaceļas augstībā …

Viņš pamāja uz netīrajiem griestiem.

—    Tur augstībā, pretī paradīzes svētlaimei… un jūs nekaunaties rīt tarakānus. Tas ir nāves grēks, ko jūs neizpirksiet pat ar nožēlu. Taisni jābrīnās, ar ko jūs nodarbojaties tādā svētā dienā . . .

Viņa kuņģis joprojām dumpojās.

—    Tādā svētā laikā viņi pamana veselīgu tarakānu, un, kaut šobrīd nedrīkst nodoties ne ēšanai, ne dzeršanai, šie sivēni, šie cūkauši rij tarakānus. Vai jums, bezdievjiefa, nesametas nelabi noskatoties, ka tādā svētā laikā … fi, nolādēts…

Viņš vēl vairāk nobālēja, bet juta, ka nevar no šīs tēmas atrauties. Viņš pretojās, cik varēja, bet vai nelaimīgais kapelāns bija vainīgs, ka vēdera pildīšana aizņēma visas viņa domas!

—    Tādu neķītru kukaini! Vai tiešām jums iekšas neapgriežas otrādi, kungs Jēzu …

Viņš nevarēja apstāties.

—    Tādā svētā brīdī piebāzt savu kuņģi ar tarakāniem . . . Metieties ceļos! Ceļos! — viņš uzbrēca vēlreiz bargā balsī, un tad viņa kuņģis vairs neklausīja. Uz ceļiem nometušos audzēkņu bara vidū palika dažādu šķirņu zivis, pīrāgi ar garšīgu pildījumu un brokastu desas atliekas. Grīļodamies kapelāns devās uz durvju pusi, uzsaukdams:

—    Tā stāvēt divas stundas!

Un viņi stāvēja tā divas stundas.

Tā bija pati ievērojamākā un pati jautrākā gavēņa diena labošanas namā.

ALKAS

Ksendzs Jaričs bija sliktā omā, jo nekādi nevarēja sagudrot sākumu rītdienas svētrunai, kurai vajadzēja būt visai ietekmīgai, jo rīt baznīcā ieradīsies baronese Olga, šejienes draudzes patronese.

Svētrunai jābūt tik spilgtai un pārliecinošai, ka tā apgaismotu skaistās pils īpašnieces prātu, aizrautu viņu un atgrieztu uz tikumības ceļa.

Baroneses neskaitāmās mīlas dēkas bija plaši pazīstamas. Viņai vienā laikā bija vairāki mīļākie, piemēram, patlaban dragūnu poručiks un jaunākais zirgupuisis, kuru viņa dēvēja par zēniņu.

To visu pārdomāja ksendzs Jaričs, un nav brīnums, ka viņš nekādi nevarēja izdomāt rītdienas svētrunas sākumu. Viņš pat nevarēja izšķirties, par kādu evaņģēlija tekstu runāt. Jaričs jau bija pārlapojis visu «Sludinātāja gadagrāmatu» un izlasījis svētrunu nosaukumus: «Uzvedība atbilstoši gara vai miesas prasībām», «Patiess glābiņš», «īsts iepriecinājums».

Izlasījis pēdējo virsrakstu, ksendzs atkal iedomājās baronesi. Ak, šī pane no Haberehtas, tā nu gan būtu īsts iepriecinājums! Viņš nopūtās un atkal iegrima domās par baroneses grēkiem. Kad nelaiķis barons, čērkstošs večuks, bija iepazinies ar šo meiteni, viņai bija tikai sešpadsmit gadu un viņa strādāja par veļas mazgātājas palīdzi. Barons aizsūtīja meiteni uz pilsētu mācīties dejas, un pēc tam viņa dejoja baronam priekšā.

To ksendzam bija pastāstījis vietējais skolotājs, romantiski noskaņots jauneklis, kurš vēl dzīvoja sapņu un ideālu valstībā. Pēc skolotāja vārdiem, pikantā meiča tā apbūrusi baronu, ka tas viņu apprecējis. Pēc tam viņai piedzimis bērns no sulaiņa, bet barons drīz vien nomiris. Bērns arī nomiris, un pielūdzēju ielenktā pane Olga kļuvusi par milzīgo īpašumu vienīgo mantinieci.

Apburošā daiļava pastaigājās naktīs pils parkos ar saviem mīļākajiem, kurus viņa mainīja kā cimdus. Mēnesnīcā šķita, ka atgriezušies seno baudu cienītāju laiki. Romas tūju, ciprešu un pīniju vietā stājās šolaiku parka ēnainie koki, Haberehtas Olgas kaislo nopūtu un apskāvienu sargi.

—

Vēl tikai trūkst, lai es sāktu dzejot! Lien gan galvā visādas aplamības! — nomurmināja ksendzs un, atvēris lūgsnu grāmatu, izlasīja: «Katra dzīva radība pakļauta kārdinājumam, un grēks krīt uz kārdinātāju. Taču nezaudēsim cerību, ka arī tas tiks atpestīts dievam par godu.»

—    Tiec nu gudrs, — ksendzs nopūtās. — Labāk jāuzsmēķē, tas nomierina prātu.

Viņš piegāja pie palodzes, kur bija nolikta pīpe, iebāza tanī tabaku un aizsmēķēja. Ј>as Pa idījis tabaku, viņš sāka staigāt pa istabu, murminādams:

—    Svētrunai jābūt īsai un izteiksmīgai. Tai jāiedarbojas uzreiz. Vispareizākais būs runāt par netikumību un uzsvērt, ka vienīgi tūlītēja atteikšanās no kaislībām var paglābt mūs no mūžīgas bojā ejas.

Viņš paskatījās spogulī. Tur nu viņš bija ar pīpi zobos, satraukts no domām par netikumos iegrimušo baronesi, kuru viņš gribēja uzvest uz īstā ceļa.

Ksendzs konstatēja, ka ir vēl gluži glīts vīrietis. No spoguļa viņā vērās seja ar pareiziem pantiem, bez jebkāda izblīduma pazīmēm.

Viņš pat nepamanīja, kā bija nolicis pīpi, paķēris pakulu vīšķīti, ar ko bija tīrījis pīpes kātu, pielicis padegunē un uzgriezis kā ūsas. Jā, ūsas viņam piestāv. «īsts dragūnu poručiks!» viņš nodomāja. «Pirmā numura švīts.»

Viņš pārlaida skatienu istabai, sienām, dažādu ticīgo biedrību diplomiem, pāvesta ģīmetnei un svēto attēliem. Nosvieda pakulas uz grīdas un izgāja dārzā.

«Sasapņojies kā puika,» viņš sev pārmeta, soļodams pa dārzu starp kailajiem ērkšķogulāju un jāņogulāju krūmiem. Vējš nēsāja norautas lapas. Bija viena no tām skumīgajām rudens dienām, kad cilvēkam mācas virsū pagātnes atmiņas, ja viņam vispār tieksme atcerēties bijušo, kā ksendzam Jaričam. Viņš atcerējās savas kādreizējās ilgas un alkas un skaidri noprata, ka viņa dzīvē trūkst prieka, aizrautīga, kaut vai acumirklīga prieka.

Cīnīdamies ar salto vēju, kas plosījās tukšajā dārzā, viņš noteica:

—    Nē, sievieti nevar aizstāt ar kārtīm.

Tad atmeta ar roku un, uzsaucis kailo koku zariem:

—     Apage satanas! [23] — atgriezās siltajās telpās, kur var iedzert pīlādžu liķieri, lai sasildītos. To viņš arī izdarīja ar sevišķu patiku.

Ar enerģisku kustību viņš iemeta galda vaļējā atvilktnē jaunās skaistules — Haberehtas baroneses fotogrāfiju, ko ksendzam nesen bija iedevis muižas pārvaldnieks, piezīmēdams, ka draudzes ganam derot biežāk palūkoties uz savu patronesi.

Protams, ksendzs nevar sastādīt labu svētrunu, ja jaunās kārdinātājas fotogrāfija atrodas uz Kempijas Toma grāmatas «Pa Kristus pēdām».

Viņš atvēra grāmatu un lasīja: «Jo cerība uz glābiņu ir mūsu sirdīs. Bet acij redzama cerība vairs nav cerība, jo ko vērts cerēt uz to, kas ir jau skatīts.»

—     Manā gadījumā iemīlēšanās ir bezcerīga, — ksendzs no' teica un, aizsitis grāmatu, sāka ģērbties. — Labāk jāaiziet uz kazino un jāsaspēlē kārtis.

Šovakar viņš paspēlēja, tad piedzērās un pēc tam iegrima grūtsirdībā. Atgriezies nakti mājās, viņš piesēdās pie galda un sāka rakstīt svētrunu. Kazino aizvadītais vakars bija noskaņojis viņu baronesei nelabvēlīgi. Viņš bija dzirdējis pēdējos pikantos jaunumus. Tātad ne vien zirgupuisis, bet ari šoferis.

—    Kā viņai nav kauna, — viņš čukstēja, — tik jauna un tik izlaidīga!

Spalva traucās pa papīru. Ksendzs Jaričs sacerēja bargu svētrunu, kas vērsās pret izlaidību. Tā bija visbargākā no viņa svētrunām, nikna un asa, un tās bultas izsmalcināti skāra baronesi.

Otrā dienā ksendzs ieradās baznīcā ar svētrunu kabatā, bargs, nepieejams un nepielūdzams. Uzkāpis kancelē, viņš tūliņ ieraudzīja pirmajā solā baronesi. Viņas zaļās acis vērās ksendzā tik mīļi, ka viņš, paskatījies uz šo valdzinošo radījumu, juta noreibstam galvu un netikumības nosodīšanas vietā sāka runāt par eņģeļiem un viņu skaistumu.

Kad pēc svētrunas viņš iznāca no ģērbkambara, viņu gaidīja baroneses sulainis, kurš pasniedza savas kundzes vizītkarti. Uz tās bija rakstīts: «Pēc dievkalpojuma laipni lūdzu ierasties pie manis uz pusdienām. Jūs esat īsts dzejnieks! Olga no Haberehtas.»

Nekad vēl ksendzs Jaričs nebija tik ātri nonācis pie vārdiem «Ite, missa est» kā šoreiz.

KĀDA POPA TRAĢĒDIJA

Reiz Ufas guberņā dzīvoja kāds pops, kuru sauca par Nikolaju Petroviču Guļajevu. Tas bija īsts krievu cilvēks, kurš vecos laikos bija braucis uz Samaru un Voroņežu piedalīties ebreju grautiņos, jo viņa paša ciemā ebreju nebija.

Kad notika apvērsums, Nikolajs Petrovičs Guļajevs ļoti izbijās, ka nu viņam neviens vairs nenesīs naudu, un tāpēc visur skandināja, ka cilvēka brīvībai vienmēr jāvadās no morāliem likumiem un par šādu morālu likumu Krievijas revolūcijā esot jākļūst dieva gribai. Šis tikumiskais ideāls jāvada garīdzniekiem, tā kunga pavēļu izpildītājiem, tāpēc visai revolūcijai jāatrodas popu rokās.

Diemžēl boļševiki turas pie mazliet citādiem uzskatiem, un domā, ka popi ir krāpnieki, tāpēc Nikolajs Petrovičs dabūja vēl vairāk izbīties, uzzinājis, ka baznīcai un Padomju republikai nav nekā kopēja un ka viņa ienākumiem no valsts svītra pāri.

Kad iestājās Satversmes sapulces varas ēra, tā atmirdzēja kā cerību varavīksne nobiedētā Nikolaja Petroviča Guļajeva dzīvē.

Svētrunās viņš paziņoja tautai, ka Satversmes sapulce esot tiešs dieva roku darbs, kas pilnīgi atšķiroties no visām citām radībām.*

Pirms Satversmes sapulces radīšanas dievs esot apspriedies pats ar sevi un devis tai svētību, lai tā valdītu Ufas guberņā.

—   Tikai pielūkojiet, — Guļajevs baznīcā daudzināja, — ka boļševiki nenāk atpakaļ. Tāpēc lūdziet paši un maksājiet par aizlūgšanām. Tagad viss ir dārgs, un jums jāmaksā vairāk par aizlūgšanām, kas tiek raidītas, lai jūs tiktu atpestīti un izpirkti no soda, — tāda ir dieva griba.

Maza aizlūgšana — 10 rubļu, liela — 20 rubļu, šo taksi paredzējis pats dievs, kurš savā nesatricināmajā stingrībā pret boļševikiem sacēlis visu produktu cenas.

Un tad nu notika tā, ka Nikolajs Pctrovičs krāja naudiņu, juzdams dziļu pateicību pret Satversmes sapulci, kura aizstāvēja viņa ienākumus pret boļševikiem. Viņš pamazām apmainīja veco cara naudu un kerenkas pret īstermiņa obligācijām ar satversmniektr resora padomes locekļu parakstiem un pret gariem skumīga izskata vekseļiem.

Kādā jaukā dienā Nikolaju Petroviču piemeklēja katastrofa šāda satura telegrammas veidā: «Garīdzniekam Nikolajam Petrovičam Guļajevam. Tā kā Satversmes sapulce atlaista un locekļi arestēti, pavēlam jums nekavējoties pārtraukt aizlūgšanas par Satversmes sapulci un sākt aizlūgšanas par admirāli Kolčaku.»

Saņēmis telegrammu, Nikolajs Petrovičs šausmās paskatījās uz Viskrievijas pagaidu valdības īstermiņa obligāciju vīstokli, lika zvanīt baznīcas zvanus un, kad salasījās ļaudis, neparastā balsī teica šādu runu:

—    Bija laiks, kad viss cilvēku dzimums, izņemot taisnīga Noasa ģimeni, tika iznīcināts grēku plūdos, jo cilvēki bija zaudējuši ticību Kolčakam un jutuši līdzi boļševikiem un padomju varai. Un tāpēc dievs sacīja par viņiem: «Ne vienmēr manam garam būs būt cilvēku nievātam tikai tāpēc, ka viņi ir boļševiki. Pareizticības mācība skan šādi: admirālis Kolčaks ir viens pēc būtības, bet trīsvienīgs personās, un proti — admirālis Kolčaks ir dievs tas tēvs, ģenerālis Voicehovskis — dievs tas dēls, bet angļu sūtnis Koldrans — dievs tas svētais gars. Ura, urā, urā!» j

Pēc šiem vārdiem Nikolajs Petrovičs izskrēja no baznīcas. Kad pie meža viņu panāca baznīcas vecākais, Nikolajs Petrovičs iekoda viņam, saukdams:

Urā, Kolčak!

Patlaban Nikolajs Petrovičs Guļajevs uzturas Ufas psihiatriskās klīnikas sestajā kamerā. Viņš nēsā sev līdzi sazin kādus papīrus un daudzina:

-    īstermiņa obligācija. Resoru pārvaldes padomes priekšsēdētājs Filipovskis. Padomes locekļi: Ņesterovs, Rudka, Kļimuškins, Bajevs; Viskrievijas Pagaidu valdības galvenais pilnvarotais Znamenskis. Mūžīga piemiņa, mūžīga piomiņa!

Ap to laiku kamerā vienmēr ierodas uzraugs un aizved Nikolaju Petroviču Guļajevu uz aukstu dušu.

JĒZUS KRISTUS PULKA POPA MAĻUTAS DIENASGRĀMATA

Marts (Zlatousta)

Mīļie iekš tā kunga virsgani, gani un visi uzticamie Krievzemes pareizticīgās baznīcas locekļi kopā ar Viskrievijas caru no dieva žēlastības Aleksandru IV (Kolčaku) pasludinājuši pagānu boļševiku vajāšanas. No mūsējiem noformēts bataljons, kam pievienoja divus tatāru un baškīru bataljonus. Tas ir Jēzus Kristus pulks.

Kad mēs izbraucām no Čeļabinskas, tad tirgoņu publika stacijā uzsauca mums: «Lai dzīvo kapitālisms!», «Uz priekšu, par pareizticību!». Visi tatāri un baškīri mūsu pulkā saskanīgi atbildēja: «Urā!»

Marts (Birska)

Mani aiz dieva žēlastības iecēla par pulka adjutantu. Ceru, ka savedīšu kārtībā savas finanses, kuras izputināja baznīcas kalpu vajātāji boļševiki. Atdalot baznīcu no valsts, viņi atstāja mūs bez algas, teikdami, ka mēs nenodarbojoties ar strādāšanu, bet ar cilvēku kabatu iztīrīšanu. Tāpēc mēs, visi garīdznieki, pulcējāmies ap Aleksandru IV, mums no dieva doto pulcētāju un jaunās monarhijas cēlāju svētajā Krievzemē. Un dievs lai palīdz viņam šai dižajā darbā, un tā kunga svētība lai nāk pār tautas armiju!'

Pilsētā mēs apšāvām vairākus dučus boļševiku, novilkām viņiem zābakus un pārdevām pulka mantnīcai. Šodien es nopēru dažus zaldātus, lai neaizmirst, ka disciplīna ir dzīvošana dieva bijāšanā.

Aprīlis (Ufa)

Mūsu Jēzus Kristus pulks sarīkoja ebreju grautiņu. Ikviens, kam dārga atjaunotā dzimtene un baznīcas dzīve, kas tur dārgu evaņģēlija mācību un tā kunga baušļus, gāja sist ebrejus.

Es pats sakapāju ar zobenu galvenaja iela kādu veceni.

Lai stiprina mūs tas kungs uz kalpošanu dieva taisnībai un Sibīrijas pagaidu valdībai par slavu un godu.

Aprīlis (Belebeja)

Belebejā mēs sacēlām veselu rindu karātavu. Lai Aleksandra IV karātavas taptu par īstu dzīves skolu, par dzīvā ūdens avotu, ko mūsu kungs Jēzus Kristus devis mums savā evaņģēlija mācībā.

Maijs (Uia)

Frontē triumfē antikrists. Sarkanie iztrieca mūs no Buguruslanas. Rīt viņa eminence bīskaps Andrejs rīko krusta gājienu pa visu pilsētu.

Pēc krusta gājiena būs atkal ebreju grautiņš, jo Ufas garnizonam un Urālu kalnu strēlnieku brigādēm vajag apģērbu.

Jūnijs (Ula)

Man šķiet, ka mēs veltīgi mobilizējam tatārus un baškirus ap aizmirsto pareizticīgās baznīcas altāri.

Mūsējie atdeva Menzelinsku. Sarkanie dzen mūs pa Kamu. Viņi sagūstīja kādu popu, kas apkalpoja ložmetēju 27. Ceļabinskas pulkā un neparādīja viņam kristīgu mīlestību, bet nošāva. Sarkanie strēlnieki sākuši jo nežēlīgi vajāt cara Kolčaka armiju. Vakar bīskaps Andrejs savā svētrunā katedrālē sacīja: «Labāk izliet savas asinis un iemantot mocekļa kroni nekā atdot Ufu sarkanajiem apgānīšanai,» — bet pats šodien jau aizbraucis no Ufas. īpašā vēstījumā aicina mūs sekot, veikt varoņdarbus, nebīstoties no ciešanām, un aizstāvēt svētumus.

Mūsu ešelons rīt agri pulksten sešos dodas uz Zlatoustu. Ceru, ka dievs mums palīdzēs un mēs vēl paspēsim apšaut pa nakti pēdējo partiju sarkano, kas ieslodzīti cietuma.

'Jūlijs (Celabinska)

Esi vīrišķīgs, Aleksandr IV! Ej uz savu Golgātu! Ar tevi ir svētais krusts, muižniecība, tirgoņi, virsnieki un muižturi. Tavs karaspēks, kam nepārtraukti brūk virsū sarkanie, pāriet viņu pusē, bet ar tevi ir debesu karapulki.

Sarkanie ieņēmuši Ufu, Permu, Kunguru, Kransnoufimsku, iet uz Jekaterinburgu un tuvojas Zlatoustai. «Manas acis izēstas no asarām, manas iekšas rūgst.» (Jeremijas raudu dziesma, 2. nod., 11. p.)

Evakuējam Ceļabinsku.

Jūlijs (Omska)

Ak kungs! Piedod mums musu bailes no boļševikiem. Sarkanie strēlnieki mūs iebiedējuši. Nezināmais gals rada mums bažas…

Evakuējam Omsku.

KRUSTA GĀJIENS

Es atcēlu Jerohimovu no komandanta posteņa, un viņš pavēlēja Tveras pulkam pilnā kaujas kārtībā iziet no Bugulmas un novietoties tās apkārtnē, bet pats ieradās atvadīties no manis.

Atvadoties es viņam galvoju, ka tad, ja viņš ar savu pulku vēlreiz mēģinās izstrādāt kādus jokus, Tveras pulks tiks atbruņots, bet viņam vajadzēs iepazīties ar frontes revolucionāro kara tribunālu. Mēs galu galā spēlējam atklātu spēli.

Jerohimovs no savas puses nepalaida garām izdevību no visas sirds apsolīt man, ka, līdzko Petrogradas pulks atstās pilsētu, tā es likšu pakārts kalnā virs Mazās Bugulmas, no kurienes mani varēs labi saredzēt no visām pusēm.

Mēs izšķīrāmies kā labākie draugi.

Tagad bija jāpadomā, kā visērtāk izvietot Petrogradas pulka kavalēriju, kas sastāvēja tikai no brīvprātīgajiem. Man gribējās, lcķi Petrogradas puišiem Bugulmā patiktu.

Ko sūtīt uzpost kazarmas, uzmazgāt grīdas un vispār savest tur visu kārtībā? Protams, tos, kas neko nedara. Taču ikviens vietējais ir kaut kur nodarbināts, kaut ko strādā . . .

Es ilgi lauzīju galvu, kamēr beidzot atcerējos, ka Bugulma ir liels sv. dievmātes sieviešu klosteris, kur mūķenes beidzas vai nost aiz gara laika; tik vien zina kā skaitīt lūgsnas un tenkot cita par citu.

Es sastādīju šādu oficiālu rīkojumu klostera priekšniecei:

«Bugulmas pils. kara komandantūra.

Nr. 3896. Aktīvā armija.

Pilsonei sv. dievmātes klostera priekšniecei.

Nekavējoties atsūtiet piecdesmit mūķenes Petrogradas kavalērijas pulka rīcībā. Sūtiet tieši uz kazarmām.

Pilsētas galvenais komandants Hašeks.»

Rīkojums tika aizsūtīts. Nepagāja ne pusstunda, kad no klostera sāka plūst šurp baismīgi grandošas zvanu skaņas. Dunēja un vaimanāja visi sv. dievmātes klostera zvani, un tiem atbildēja pilsētas katedrāles zvani.

Raitnieks paziņoja, ka galvenās katedrāles vecākais garīdznieks un visa vietējā garīdzniecība lūdz pieņemt viņus. Es biju ar mieru, un kancelejā ievēlās vairāki bārdaini popi reizē. Galvenais runātājs panācās uz priekšu.

—    Biedri komandanta kungs, griežos pie jums ne tikai vietējās garīdzniecības, bet visas pareizticīgās baznīcas vārdā. Nepazudiniet nevainīga.s jaunavas, Kristus līgavas! Mēs nupat saņēmām vēsti no klostera, ka jūs pieprasot piecdesmit mūķenes Petrogradas kavalērijas pulkam. Atcerieties, ka pār mums ir tas kungs!

—                  Pār mums, starp citu, ir tikai griesti, — es atbildēju.

—    Kas attiecas uz mūķenēm, tad pavēle jāizpilda. Kazarmām vajag piecdesmit mūķeņu. Ja izrādīsies, ka pietiks ar trīsdesmit, es pārējās divdesmit tūliņ sūtīšu atpakaļ. Taču, ja ar piecdesmit nepietiks, es paņemšu simtu, divus vai trīs simtus. Man tas vienalga. Bet jums, kungi, daru zināmu, ka jūs iejaucaties dienesta rīkojumos, un tāpēc uzlieku jums sodu. Katram no klātesošajiem jāatgādā uz šejieni trīs mārciņas vaska sveču, ducis olu un mārciņa sviesta. Jūs, pilsoni vecākais garīdzniek, es pilnvaroju uzzināt no klostera priekšnieces, kad viņa atsutīs man savas piecdesmit mūķenes. Sakiet) viņai, ka man tās patiešām ļoti vajadzīgas un ka es tās atkal atsūtīšu atpakaļ. Neviena nepazudīs.

Drūmā klusuma pareizticīgā garīdzniecība atstaja manu kanceleju. Durvīs tas vecākais ar visgarākajām ūsām un bārdu atskatījās uz mani.

—    Paturiet prātā, ka pār mums ir tas kungs!

—    Pardon, — es atbildēju, — jūs atnesīsiet nevis trīs, bet piecas mārciņas sveču.

Bija skaidra oktobra diena. Pastiprais sals bija sakaldinājis nolādētos Bugulmas dubļus. Ielas sāka pildīties ar ļaudīm, kuri steidzās uz katedrāli. Zvani svinīgi un svarīgi dunēja gan baznīcā, gan klosterī. Tā vairs nebija trauksme kā nesen, tagad tie sauca kopā pareizticīgo Bugulmu uz krusta gājienu.

Krusta gājienu Bugulmā rīkoja tikai pašos grūtākajos laikos: kad pilsētu aplenca tatāri, kad plosījās mēris un melnās bakas, kad sākās karš, kad nošāva caru utt.

Zvani skan žēli, it kā gribētu raudāt.

Lūk, atveras klostera vārti. Tanīs parādās procesija ar svētbildēm un baznīcas karogiem. Četras visvecākās mūķenes kopā ar klostera priekšnieci nes lielu, smagu svētbildi, no kuras izbiedēta veras svētā dievmāte. Svētbildei seko bars vecu un jaunu mūķeņu, visas melnos tērpos. Skan žēlabu pilna dziedāšana: «Un tie veda viņu, lai sistu krustā… Tur sita krustā viņu un tos divus pa labo un kreiso roku no viņa …»

Tad no katedrāles iznāk Bugulmas garīdzniecība ar zeltu izšūtos baznīcas tērpos; aiz viņiem ar svētbildēm pareizticīgie. Abi gājieni saplūst vienkop, atskan saucieni:

—    Kristus ir dzīvs! Kristus valda! Kristus uzvar!

Un viss Jaužu milzums uzsāk psalmu: «Savu ciešanu dienā es saucu uz tevi…»

Krusta gājiens apmet loku ap katedrāli un tuvojas komandantūrai, kur esmu jau parūpējies par atbilstošu sagaidīšanu. Mājas priekšā balti apklāts galds, uz tā maizes klaips un sālnīca; labajā stūrī svētbilde ar degošu sveci priekšā.

Kad procesija jau tuvojas komandantūrai, es svarīgiem soļiem izeju pretī un lūdzu priekšnieci pieņemt sālsmaizi par zīmi, ka man nav nekādu ļaunu nodomu. Arī pareizticīgo garīdzniecību uzaicinu nobaudīt sālsmaizi. Cits pēc cita nāk klāt un skūpsta svētbildi.

—    Pareizticīgie, — es svinīgi saku, — pateicos jums par skaisto un neparasti interesanto krusta gājienu. Es to redzu pirmo reizi mūžā, un tas man paliks neizdzēšamā atmiņā. Es redzu baru dziedošu mūķeņu, kas man atgādina pirmo kristīgo gājienus ķeizara Nērona laikā. Varbūt kāds no jums ir lasījis Senkeviča romānu «Quo vadis?»?

Es negribu ilgi pārbaudīt jūsu pacietību. Lūdzu tikai piecdesmit mūķenes, taču, ja te sapulcējies viss klosteris, tad darbs ritēs daudz raitāk. Lūdzu mūķeņu jaunkundzes sekot man kazarmās.

Cilvēki stāv manā priekšā kailām galvām un dzied: «Debesis izteic tā kunga spēku, un zeme slavē viņa godību . . .»

Vecā klostera priekšniece pasper soli tuvāk un, zodam trīcot, prasa:

—    Dieva tā kunga vārdā, kas mums tur jādara? Nepazudini savu dvēseli!

—    Pareizticīgie, — es saucu pūlī, — tur vajag uzmazgāt grīdas un uzpost visu, lai tur varētu novietot Petrogradas kavalērijas pulku! Uz priekšu!

Krusta gājiens seko man, un pievakarē — ar tādu daudzumu darba roku! — kazarmas jau laistās priekšzīmīgā spodrībā.

Vakarā jauna mūķene atnesa man mazu svētbildīti un vēstuli no klostera priekšnieces ar vienu teikumu: «Aizlūdzu par jums.»

Tagad es guļu mierīgi, jo zinu, ka arī tagad Bugulmas vecajos ozolu mežos atrodas sv. dievmātes klosteris, kur dzīvo vecīte priekšniece, kas aizlūdz par mani, grēcinieku.

PAR MISIONĀRIEM

Morāvijas augstienei ir savas pilnīgi noteiktas rakstura iezīmes. Starp plūmju ēšanas laiku un ziemsvētku gavēni ir caureja un nevārītu kartupeļu knedliki, tā sauktie «baskāji». Pēc caurejas un «baskājiem» nāk misionāri — pašā svaigi skābētu kāpostu laikā. Viņi ir tāds pats pirmssvētku sezonas produkts kā saēvelētie kāposti, vienīgā starpība, ka misionārus neliek mucās un nesastampā ar basām kājām. Misionāri parādās Morāvijas augstienē reizē ar cūkgaļas parādīšanos uz iedzīvotāju galdiem. Nebūs lieki pieminēt ari to apstākli, ka misionāri saviem apmeklējumiem nekļūdīgi izraugās pašu piemērotāko laiku, kad tie, kas tic paradīzei un ellei, ir jau labi nobarojuši zosis.

Dieva kalpam pamatīgi jāpieslānī vēders uz draudzes locekļu rēķina — tā ir misionāru idile. Misionāra figūra tik spilgti atgādina viduslaikus, ka mūsu muzeju interesēs vajadzētu ierosināt Nacionālajā sapulcē likumprojektu, lai visi pa republiku klīstošie misionāri tiktu nekavējoties noķerti, preparēti un izbāzti. Pēc tam tos varētu novietot muzeja vitrīnās blakus citiem vēsturiskiem eksponātiem.

Protams, šo likumprojektu varētu papildināt, vadoties no tīri ekonomiskiem apsvērumiem. Ja izbāzts āpsis patlaban izmaksā apmēram pusotra tūkstoša čehu kronu, tad izbāzts misionārs neizmaksās mazāk par piecpadsmit tūkstošiem kronu. Tāpēc es ieteiktu labāk turēt viņus spirtā — tā viņiem būtu visatbilstošākā vide, jo visiem misionāriem, ar kuriem man gadījās sastapties Morāvijas augstienē, bija sarkani deguni.

Pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Ķīnā, Su-Cžou provincē, ieradās jezuītu ordeņa pārstāvis, franču misionārs. Viņš bija cītīgs un nenogurstošs īstās ticības izplatīšanā. Solīdi iekārtojies Ma-Cze pilsētiņā, viņš tur nodibināja pareizticīgo draudzi, kurā, starp citu, iestājās vairāki mandarīni un vietējais bende ar četriem palīgiem. Misionārs teica savai draudzei

tik izjustas svētrunas, ka tā ar katru dienu vairāk nostiprinājās kristīgajā ticībā.

Reiz viņš pastāstīja jaunatgrieztajiem, cik skaisti un cildeni mirt mocekļa nāvē par ticību un kāds atalgojums gaida tos, kas cietuši ticība^ dēļ. Tie saņems visaugstāko balvu: tos pie

pulcēs svētajiem. Un spilgti iztēlojis šādu mocekļu svētlaimi debesīs, misionārs aizgāja, bet draudze palika pārdomās.

—    Mīļie draugi, — galvenais mandarīns uzrunāja pārējos ticīgos, — mēs visi no sirds mīlam mūsu godāto tēvu, lai gan pēc sejas viņš atgādina baltos velnus no rietumiem. M um s vajadzētu pierādīt viņam savu mīlestību un pateicību ar kādu dāvanu.

Visi pa kārtai ieteica, ko nu kurš — ēdamus suņus no čau-čau šķirnes, divas mongoļu dejotājas, spaini rīsu degvīna un tā joprojām. Beidzot piecēlās vecākais mandarīns un laipni sacīja:

—    Visām šādām dāvanām ir pārejoša vērtība. Vai tad mūsu godātais tēvs nestāstīja, ka augstāko un skaistāko balvu par dievbijīgu dzīvi cilvēks iegūst, kļūdams par svēto? Un vai viņš neteica, ka to var panākt ar mocekļa nāvi? Tāpēc nocirtīsim galvu mūsu godātajam tēvam, padarīsim viņu par mocekli un dāvāsim viņam debesu valstību.

Šo priekšlikumu pieņēma ar sajūsmu. Misionārs gan pretojās visiem spēkiem, kad viņu veda ārā no pilsētas, bet ticīgie viņu mierināja:

—    Pacieties, godātais tēv, tūliņ būsim galā. Tu nepagūsi ne sešreiz līdz divi simti noskaitīt, kad jau kļūsi par svēto.

Nelaimīgā misionāra pēdējā doma, pirms viņam nocirta galvu, bija: «Kāpēc es palaidu muti par mocekļiem?»

Vēlākie misionāri meta simt verstu līkumu ap Ma-Cze kristīgajiem. Pēdējie vēl līdz šim laikam rāda ceļiniekiem nabaga misionāra kapu, lepodamies, ka viņiem ir pašu ražots svētais, nevis kāds surogāts.

Runājot par misionāru sirojumiem Morāvijas augstienē, gribas pieminēt, kā rīkojas, ar misionāriem Jaungvinejas un Polinēzijas iedzimtie. Kad misionārs beidz svētrunu, viņa rokas un kājas piesien pie četriem zemē ieraktiem stabiem, pašu piesardzīgi uzšķērž un izķidā. Galvu nocērt un novāra atsevišķi, bet no galvaskausa pagatavo trauku, l no kura misionāra nokristītais cilts vadonis dzer svinīgos gadījumos.

Izķidāto misionāru iespeķo ar biezām bruņurupuča gaļas šķēlēm un piepilda ar sevišķas šķirnes prosu, kas sajaukta ar stipri aromātiska auga — katotouras lapiņām. Tad misionāru aizšuj un lēni kūpina virs pao krūmu sārta, jo pao dūmi piešķir sevišķi labu garšu. Konstatēts, ka minēto salu iedzīvotāji misionāru iekšas aizmet, kamēr Hebridu salās misionāru zarnas uzskata par lielāko gardumu un pasniedz tikai izcilākajiem cilts pārstāvjiem.

Stāsta arī, atsaucoties uz uzticības cienīgiem avotiem, ka visas šīs procedūras ar misionāriem izdarot tūliņ pēc pirmās svētrunas.

No otras puses, Lorenas bīskaps 1837. gadā «Cehu Garīdzniecības Žurnālā» publicētajā rakstā sūdzas, ka Jaunzēlandē pieci aizsūtītie misionāri apēsti, pirms vēl paspējuši izteikt kādu vārdu.

Tai pašā žurnālā ievietota, acīm redzot, citu arhipelagu un zemju iedzīvotājiem domāta recepte, kā vislabāk izcept misionārus. Sī recepte saistīta ar viena augšminētā Lorenas bīskapa aizbildināmā likteni. Misionāru izķidājuši kā zosi, aptriepuši ar māliem, droši vien podnieku māliem, un ierakuši karstu pelnu kaudzē. Apdedzinātais māls kļuvis par dabisku sautējamo trauku, kurā misionārs lieliski izcepis, pie tam saglabājot sulīgumu.

Atstāsim tagad šīs teiksmainās Klusā okeāna salas un pārcelsimies pie mežonīgajiem čukčiem, kuru neviesmīlīgo dzimteni tālajos ziemeļos apskalo ledainie Bēringa līča viļņi.

Šai ziemas miegā iegrimušajā novadā pazuda divi misionāri. Vēlāk noskaidrojās, ka pēc tam, kad viņi bija izpildījuši savu misiju un nokristījuši kādu čukču ģimeni, viņus sagriezuši gabalos un izlikuši slazdos par ēsmu polārlapsām, kuru ādas čukčiem noder par maiņas līdzekli. Četrdesmit grādu salā gaļa labi saglabājās un to visu ziemu varēja izlietot par ēsmu . ..

Cik skaista nāve salīdzinājumā ar šīm briesmām piemeklēja mūsu zemē kādu misionāru, kurš vakariņās pie draudzes mācītāja aizrijās ar zoss tūpli!

SVETA ILDEFONSAS MARTINA AUSIS

Šis interesantais notikums norisinājās sešpadsmitajā gadsimtā spāņu zemē, Toledo pilsētā.

Sv. Antonija brālība, galvenais inkvizīcijas balsts, sev par lielām šausmām atklāja, ka visā Toledo pilsētā sāk izplatīties begardisms \ kura galveno sludinātāju pateru Martinu Barbarello svētā inkvizīcija bija sadedzinājusi sārtā, iepriekš sasmalcinot viņam visus kaulus uz pāvesta Johana IV izgudrotā moku sola, kas sastāvēja no veselas sistēmas asprātīgu ierīču, kuras piegriežot vai piespiežot varēja pakāpeniski samalt ķeceru locekļus un kaulus. Katrai no šīm interesantajām ierīcēm bija savs īpašs nosaukums, piemēram, sv. Jozefa stilba kauls, sv. dievmātes smaganas, sv. Pētera riba utt., katrai sava noteikta funkcija, katra atbilda savam uzdevumam, un, ja galvenais inkvizitors pavēlēja atnest sv. Valentīna stampu, tad bija skaidrs, ka ķeceri pārvērtīs grūdenī, lai no viņa grēcīgās miesas galīgi izdzītu velnu.

Sv. Antonija brālība patiešām atradās grūtā stāvoklī, jo begardi sāka pilnīgi atklāti godināt svētās baznīcas sakropļotā un sadedzinātā Martina Barbarello piemiņu. Šķita, ka visa Toledo pilsēta apņēmusies mirt mocekļa nāvē par godu begardu bakalauram.

Svētā baznīca ar Toledo inkvizīcijas aparāta palķlzību dedzināja, cirta galvas, kāra, slīcināja, kapāja gabalos, lauza kaulus uz moku rata, žņaudza, dūra uz mieta, kāra uz āķa, rāva ārā mēles, bet tas neko nelīdzēja. Toledieši atkrita no īstās ticības un vīrišķīgi turējās pie Martina Barbarello mācības.

Tāpēc sv. Antonija brālība griezās pēc padoma pie Lielās Melnās sv. Margaritas klostera franciskāņu pateriem. Minētā svētā bija kļuvusi slavena ar to, ka viņas svētbildei cilvēka augumā, kas bija novietota Seviļas katedrālē, ritēja pa kājām sviedru lāses, kuras par mērenu atlīdzību ļāva laizīt ticīgiem svētceļniekiem, un ienākumi plūda Seviļas arhibīskapa kasē. Šai laikā radās spāniešu ironiskais izteiciens: «Palaizi sev kāju, arhibīskap!»

Lielās Melnās sv. Margaritas klostera brāļi nekādi nevarēja piedot Seviļas katedrālei šo brīnumu, jo kāju svīšanas ideja piederēja viņiem un bija viņu ordeņa brāļa Dominika izgudrojums. Dominiks nekaunīgā kārtā bija pārdevis svīšanas ierīci Seviļai, par to viņu dzīvu iemūrēja klostera sienā, liedzot pat pēdējo iesvaidīšanu un grēku atlaišanu. Lai viņam nebūtu garlaicīgi, klostera abats ierosināja iemūrēt kopā ar viņu lielu, nešpetnu runci. Tovakar mūki refektorijā no sirds smējās, pieminēdami iemūrēto nodevēju Dominiku, un, kad abats jokodamies piezīmēja, ka runcis droši vien pašreiz lasa Dominikam lūgsnas priekšā, visiem uznāca tāda smieklu lēkme, ka sv. Ipolita klostera mūks Dominicijs, kurš te jau četras dienas bija plītējis un mielojies, pārsprāga aiz smiekliem.

Viss sacītais apliecina Lielās Melnās sv. Margaritas klostera franciskāņu neparasto izmanību. Viņiem bija tik plašas zināšanas un aša apķērība, ka ar viņiem dažkārt apspriedās pat galvenieinkvizitori. Turklāt abats Fernando, kam bija nodomājusi lūgt padomu sv. Antonija brālība cīņā ar Martina Barbarello kultu, bija vīrs ar lieliem nopelniem baznīcas karā ar ķeceriem. Viņš bija sarakstījis pazīstamo grāmatu «Sešdesmit paņēmieni, kā izdzīt velnu aukstā veidā», turklāt jau desmit gadus baziņca izmantoja viņa ieteikumu, kā labāk novilkt ādu no gurniem un stilbiem hugenotiem, begardiem, kalvinistiem un ebrejiem. Ne mazāk izdaudzināts bija arī viņa otrs sacerējums, gan vairāk teorētiska, ne praktiska rakstura, kurā viņš pierādīja, ka, spīdzinot ķecerus, velns vienmēr lien viņiem ārā pa kreiso ausi, un tāpēc nav izdevīgi lietot spīdzināšanā sv. Emeriha cepuri, jo, to piegriežot cietāk, galvaskauss allaž pārplīst virs kreisās auss. Abats Fernando bija plaši pazīstams ne vien kā garīgu sacerējumu autors, bet arī kā teicams saimniekotājs. Divos gados viņš sava klostera labā bija izdarījis vairāk nekā paši labākie ekonomi desmit gados.

Netālu no klostera viņš bija ierīkojis alā sv. Cecīlijas parādīšanos, izmantojot šim nolūkam kādu plānprātīgu skuķi, kazu gani, ar kuru mūki šad tad alā pakavēja laiku.

Otrā pusē klosterim viņš izraka sv. Ilariona brīnumdarītāju avotu un ierīkoja podnieku darbnīcu, kur darināja māla krūzes svētajam ūdenim, pēc kura ieradās svētceļnieki pat no Pirenejiem.

Tiesa, avotiņš sniedza dienā tikai ap divdesmit pintu ūdens, bet netālu no klostera tecēja Murbas upīte, kurā svētceļnieki, pavadīdami naktis tās krastos, mēdza nokārtot savas dabiskās vajadzības.

Abats Fernando izrādījās tik atjautīgs, ka lika izrakt nelielu kanālu no Murbas upītes tieši uz klosteri, tā ka klostera pagalmā tagad vienmēr bija daudz ūdens lielajā baseinā, no kurienes uz upes lejteci veda otrs kanāls, kas aiznesa klostera noteku ūdeņus. Droši vien tā bija pirmā kanalizācija apvienotajā Spānijas karaļvalstī, un baseins kļuva par brīnumdarītāja sv. Ilariona avota filiāli.

Ieņēmumi no brīnumdarītāja ūdens sākumā daudzkārt pārsniedza ienākumus no sv. Cecīlijas alas, taču, pateicoties dieva gādībai, plānprātīgā gane dzemdēja zēnu, kam bija seši pirksti rokām un kājām, tieši tā kā Lielās Melnās sv. Margaritas klostera mūka Onesifona vectētiņam.

Vēsts par bezgrēcīgi ieņemto sešpirkstaino bērnu zibeņa ātrumā izplatījās pa visu zemi. Toledieši tūliņ noķēra kādu ebreju, atvilka pie sv. Cecīlijas alas un brīnumam par godu sadedzināja, gavilējot:

—    Slava svētajai Cecīlijai!

Noskatīties šo interesanto ainu ierādās arī Spānijas karaliene ar mazo infantu, kurš, rociņas plaukšķinādams, pats piemeta pagalīti nelaimīgā ebreja sārtam.

Tad alā pie bezgrēcīgi ieņemtā bērna atveda kādu mauru, kurš Seviļā, virvei trūkstot, bija nokritis no karātavām. Viņu vajadzēja pakārt par to, ka viņš, gribēdams aizvainot visus kristīgos, ik vakaru nostājies ar seju pret austrumi^m un izrunājis Kristus vārdu no otra gala: «Sutsirk, sutsirk, sutsirk.» Nabags gan taisnojās, ka tas esot pirmais vārds korāna sešpadsmitajā pantā un spāniešu valodā nozīmējot ticu, ticu, ticu. Mauru vajadzēja uzdurt mietā sv. Cecīlijas alas priekšā, bet, kad viņu atveda pie bezgrēcīgi ieņemtā bērna, viņš sāka raudāt pilnā balsī. Svētais bērns uzsmaidīja mauram un ieķērās ar rociņām pagāna melnajā bārdā. Maurs nokrita ceļos un paziņoja, ka ātrāk nepieļaušot izpildīt sodu, iekams netapšot kristīts. Šo viņa vēlēšanos izpildīja, un atgriezto mauru uzdūra mietā ar krucifiksu rokā.

Klostera saimniecība zēla un plauka, un mūkiem tur kla

jās tik labi, ka klosteri divas reizes nedēļā apmeklēja Toledo galvenais inkvizitors Almanjo de Baza. Viņš mēdza atvest līdzi jaunas meitenes, kas bija apvainotas par burvestībām un kopošanos ar velnu.

Galvenais inkvizitors praksē pierādīja godātā abata Fernando tēzi par velnu izdzīšanu no raganām. Proti, ja raganu

izģērbj kailu un atstāj pa nakti cellē kopā ar sutanā ģērbušos mūku, kam kaklā pakārts sv. Paramonija amulets, tad velns iziet no grēcinieces, nespēdams cīnīties pret amuletu, tonzūru un klostera gaisu. Pateicoties tam, daudzas burves izbēga no sārta un atgriezās baznīcas klēpī. Mūki paturēja viņas klosterī saimniecības darbiem, galvenokārt govju slaukšanai.

Kad ieradās sv. Antonija brālības deputācija ar Toledo vietvalža vietnieku hercogu Manuelu Fenenasu Elkvadalu priekšgalā, galvenais inkvizitors un abats Fernando sēdēja refektorijā, ko bija izgleznojis slavens spāņu mākslinieks.

Citādus gleznojumus arī nevarēja iedomāties šai plašajā ēdamtelpā, jo tiem vajadzēja atbilst dzīvei, kas ritēja šais sienās. Franciskaņu pateriem, vērojot gleznojumus, vajadzēja vēlreiz aptvert to labklājību, ko viņiem dāvājis visuvarenais dievs, kurš nebija viņus aizmirsis savā neizmērojamajā žēlsirdībā.

Par to stāstīja vesela virkne gleznojumu. Dievs met franciskāņu mūkiem no debesīm veselus šķiņķus, ceptus putnus, lielas zosu pastētes šķēles, Nevadas upes vislabākās foreles,

Biskajas jūras līča visgaršīgākos vēžus. Arī citādi dievs par viņiem gādā, nepamezdams viņus pat visdīvainākajās situācijās. Slazdos ir iekļuvusi stirniņa. Lai tā. neiesmaktu, divi eņģelīši nepārtraukti puš tai zem dibentiņa. Virs ieejas durvīm ir visai zīmīga glezna. Dievs sūtījis savus eņģeļus, lai tie uztur uguni pavardā, kur cepas baltmaize franciskāņu pateriem, un uz iesma čurkst meža cūka, kuru apgroza muskuļains eņģelis. Zem gleznas zīmīgs pants latīņu valodā: «Uguns ir ticīgo prieks un ķeceru briesmas.»

Šai telpā ieradās dcputācija, lai lūgtu padomu, kā apkarot Martina Barbarello mācību.

Es sacīju, ka telpā sēdēja divi — tas tiesa, taču tur bija arī trešais, kurš gan nesēdēja, bet gulēja pie lielā kamīna, saritinājies kamolā kā mastifu šķirnes suns, kurus tolaik turēja Aragonas karalienes galmā. Tas bija klostera ekonoms, ko bija nokausējusi draudzīgā saruna ar abatu un galveno inkvizitoru, kuriem vēl tomēr pietika spēka piecelties un apsveikt sv. Antonija brālības sūtņus, pēc tam visi apsēdās, parmeta krustu un izsaucās:

—    Slava svētajam Antonijam!

Kad viņi bija iestiprinājušies ar Biro vīnu, ko aiz tā biezuma un krasas klosterī jokodamies dēvēja par ķeceru asinīm, viņi sāka apspriest jautājumu, kā vislabāk izskaust Martina Barbarello piemiņu no viņa cienītāju sirdīm.

—    Senā Kastīlijas dziesmā stāstīts, — sacīja hercogs Manuels Fenenass Elkvadala, — ka Seviļā esot pati lielākā, Toledo pati greznākā un Kompostellā pati skaistākā katedrāle. Tagad šo dziesmu vajadzēs pārveidot tā, ka Seviļā vismazak, bet Toledo visvairāk ķeceru.

—    Kā jums patīk, — aizskarts atsaucās galvenais inkvizitors Almanjo de Baza. — Jūs labi zināt, ka esmu darījis visu, kas manos spēkos. Esmu noorganizējis jau trīs Bērtuļa naktis, kurās baznīcas vārdā piešķīru karaļa musketieriem sevišķu privilēģiju — ierasties maija svinībās katedrālē, nesot uz pīķiem uzdurtus Barbarello mācības piekritēju bērnus. Ko lai vēl daru, vai lai pats pakaros svētajai baznīcai par godu? Jūs ļoti labi zināt, ka nav nozīmes rīkot ceturto Bērtuļa nakti. Ja pēdējā reizē mēs nogalinājām tikai kādus divdesmit ķecerus, tad nākamreiz mani zaldāti nenonāvēs nevienu nolādētā Martina Barbarello piekritēju, jo viņi paši tapuši par šā ķecera sekotājiem. Tagad vairs nav tie laiki, kādi bija pirms pieciem sešiem gadiem. Svētās inkvizīcijas karavīri paši kļuvuši par ķeceriem. Es jums ko uzticēšu: nesen moku kambari bija nonācis kāds bakalaurs, kurš mācīja, ka zeme esot apa|a un griežoties. Viņam bija piespriestas visas sešas spīdzināšanas pakāpes, lai viņš atteiktos no maldiem un atzītos sakaros ar velnu. Ierodos moku pagrabā un-redzu: šis mīļais bakalaurs nebrēc vis uz moku sola, bet omulīgi sēž uz «spāniešu zābaku» grēdas kopā ar bendi un tā palīgiem, viņi mierīgā garā tempj aqua vitae [24] un stāsta cits citam vecas anekdotes no karalienes Izabellas Katoliskās laikiem, bet uz pergamenta jau uzrakstīts, ka bakalaurs spīdzināšanā atteicies no velna iečukstētās mācības par zemes apaļumu un griešanos un noskaitījis ticības apliecinājumu. Un stulbais rakstvedis, kurš turklāt bija galīgi pilnā, vēl pierakstījis, ka bakalaurs ar dieva žēlastību izturējis visas sešas spīdzināšanas pakāpes, viņa brūces pēc ticības apliecinājuma noskaitīšanas tūliņ sadzijušas, un viņš, rakstvedis, redzējis pats savām acīm, ka divi eņģeļi nocēluši bakalauru no moku sola. Bende un viņa palīgi bija kļuvuši tik bezkaunīgi, ka iedrošinājās apgalvot: rakstvedis maldījies: tur bijuši veseli trīs eņģeļi, bet ceturtais rotaļājies ar «spāniešu zābaku».

Es iekļuvu visai muļķīgā situācijā, — galvenais inkvizitors turpināja, — un man neatlika nekas cits kā iecelt to nelieša bakalauru par sv. Salamankas Onufrija tempļa vikāru. Man, kā arhibīskapam un galvenajam inkvizitoram, jābūt arī mazliet diplomātam un politiķim. Esmu nācis pie slēdziena, ka sārti, moku rats, kapāšana gabalos, karātavas un mieti noder tikai laiku pa laikam, jo uzskati un situācijas mainās. Mēs nekad nebūtu varējuši iedomāties vai paredzēt, ka bende dzers aqua vitae kopā ar spīdzināšanai atvestu noziedznieku. Agrāk mēs kārām ķecerus aiz ribām, taču, ja tā turpināsies, tad viņi sāks kārt mūs.

Ekonoms, savilcies kamolā pie kamīna, murmināja miegā:

—    Tempļa pīlārus sedz tīkls ar pildītām paipalām, bet marmora sienu vietā dodiet man ar Aragonas sivēnu taukumu speķotu brieža cepeti.

—    Mēs pārdzīvojam pagrimšanas periodu, — domīgi sacīja galvenais inkvizitors.

Abats Fernando laipni pasmaidīja.

—    Neņemiet to tik stipri pie sirds, mani mīļie. Ja Martina Barbarello kults ir tik izplatīts, tad tā ir vienīgi mūsu vaina, jo neesam devuši tautai nevienu jaunu svēto, kas būtu populārs šā vārda visplašākajā nozīmē.

Tūliņ atsaucās sv. Antonija brālības priekšsēdētājs:

—     Mūsu svētā Antonija brālības padome, tāpat arī cienījamās svētā Jago un de los Reyes Navos brālību padomes, jau pieņēmušas šai jautājumā lēmumu lūgt jūsu godību, svētais tēv Fernando, lai jūs dodat Spānijas apvienotajai karaļvalstij jaunu svēto.

Abats Fernando iedzēra pamatīgu malku Biro vīna no mala krūzes, kurai vienā pusē bija iespiests pants: «Dievs kungs debesu tēvs, apsvētī šīs dāvanas, ko savā dāsnumā esi mums devis.» Krūzes otru pusi rotāja reljefi izveidota Kastīlijas zemniece nekautrā pozā.

Abats Fernando, ar maigu roku glāstīdams kailās sievietes attēlu, lietišķi apvaicājās:

—    Vai jūs, mani mīļie, gribat svēto ar leģendu vai bez leģendas?

—    Ar leģendu, jūsu godība, — kā vienā balsī atbildēja sv. Antonija brālības deputācija.

—     Labi, — abats noteica, — pēc nedēļas jums bus jauns svētais ar leģendu, bet es ceru, ka Elkvadalas hercogs man iedāvinās medību iecirkņus Marenjas mežos.

—     Tik tiešām kā dievs debesīs, jūsu godība, — hercogs nosolījās. — Turklāt es jums vēl atsūtīšu divas mauru jaunavas, kas ir visai izveicīgas mīlas lietās.

—     Es lūgtu, — piemetināja galvenais inkvizitors, — lai jūsu godība jauno svēto nosauc par Martinu, tad mums būs vieglāk maldināt tautu un ar jauno Martinu nomainīt šo begardu salašņu Martinu Barbarello.

* *

Abats Fernando godīgi pildīja savu solījumu. Toledo pilsētas hronikās viņš atrada ziņas par arhibīskapa rakstvedi Martinu Ildefonsu, kas 1490. gadā Granādā, kad karaliene Izabella Katoliskā bija atņēmusi šo pilsētu mauriem, apzadzis sv. Jēkaba baznīcu un pārdevis svētā vakarēdiena trauku ebrejiem. Toledo katoliskā tiesa piespriedusi vainīgajam sodu. Rakstvedim nogrieztas ausis, un viņš noslīcināts Taho upē, kur viņu, iešūtu aitādā, aplietu ar piķi un aizdedzinātu, iemetuši no tilta. Martins Ildefonss svinīgi aizpeldējis pa upi degošā piķa gaismā, kas veidojusi ap aitādā iešūto mironi oreolu.

Tas bija cilvēks, kuru varēja padarīt par svēto.

Godātais abats Fcrnando tūliņ aizrakstīja galvenajam inkvizitoram, lai tas atsūta pāri nule nogrieztu cilvēka ausu.

Tobrīd svētās inkvizīcijas cietumā Toledo atradās kāda dāma Inese Ladrcv kuru apvainoja, ka viņa iemācījusi savam runcim runāt un tas nelietīgi velti valkājis dieva vārdu.

Runcis izturēja visas spīdzināšanas, kas īstenībā bija tīrais nieks, jo inkvizīcijai nebija kaķiem piemērotu moku riku, tāpēc bende tikai nocirta runcim asti. Runcis nekādā apgrēcībā neatzinās un, lai tiktu vaļā no likstām, aizlaidās lapās. Toties Inese Ladro spīdzināšanā atzinās, ka runcis nav varējis ciest krusta zīmi, ka sākumā viņš bijis dzeltens, ar īsu spalvu, bet reiz, ķerdams mušas, apgāzis trauku ar svētīto ūdeni un samērcējis muguru. Runcis, šausmīgi sprauslādams, izlēcis pa logu un atgriezies nākamajā pusnaktī ar garu, melnu spalvu. Viņa acis metušas dzirksteles, no mutes plūdis sērs, un viņš skaļi saucis kastīliešu izloksnē: — Lai nolādēts Jēzus Kristus!

Pēc jaunas spīdzināšanas Inese Ladro vēl papildināja savus izteicienus.

Runcis pārticis vienīgi no dievmaizītēm, ko viņa pēc tā pavēles piegādājusi, iedama ik dienas pie dievgalda dažādās Toledo baznīcās. Vēl viņa atzinās, ka kopojusies ar runci vairākus gadus lielajā piektdienā un baltajā sestdienā. Runcis zinājis no galvas vairākas lūgsnas latīņu valodā un pēc katra balsiena ņaudējis. Kad bijis labā omā, tad stāstījis viņai, ka cēlies no velnu Uzuriasu cilts un lielījies, ka, sv. Jāzepam un

jaunavai Marijai bēgot no Betlemes, pabēris Jēzum zem deguna šķipatu šņaucamās tabakas un tāpēc svētais bērns visu nakti šķaudījis.

Tā nu godātais abats Fernando saņēma no galvenā inkvizitora sv. Ildefonsas Martina ausis. Īstenībā tās bija Ineses Ladro ausis, jo viņa bija spīdzināšanā atzinusies, ka desmit gadus par viņas vīru bijis pats velns Uzuriass.

Vēlāk galvenais inkvizitors stāstīja, ka todien, kad Inesi Ladro sadedzinājuši uz sārta

katedrāles priekšā, viņš ieraudzījis savā guļamistabā lielu, melnu runci ar nocirstu asti. Runcis uzlēcis uz galda pie krucifiksa, apsiekalojis to un pazudis, atstādams telpā sēra smaku.

Tikmēr abats Fernando ielika saņemtās ausis baznīcas kausā, pārliedams tām pāri no alojas sulas darinātu vīnu. Tad viņš lika pasludināt visās Toledo baznīcās un katedrālēs, visās dzertuvēs un prieka namos, ka dievs savā bezgalīgajā žēlsirdībā vēl nav aizmirsis Toledo. Kaut arī pilsētā izplatās begardu ķecerība un iedzīvotāji vairs netic brīnumiem, visužēlīgais dievs pēdējo reizi mēģinās paglābt grēcīgo pilsētu un visu Toledo apgabalu un uzvest to uz grēku izpirkšanas ceļa. Savā nebeidzamajā labvēlībā dievs sūta tolediešiem par grēku piedošanas zīmi sv. Ildefonsas Martina brīnumu. Šis svētais noslīcināts 1490. gadā Taho upē, jo nav atklājis negantajam karalim Alfonso viņa sievas Izabellas Katoliskās grēksūdzes noslēpumu. Visās baznīcās trīsdesmit dienas no vietas noturēs svinīgus dievkalpojumus, un labākie sludinātāji stāstīs par lielo sv. Ildefonsas Martina brīnumu, par grēksūdzes noslēpuma upuri, par mocekli, kura ausis, ko negantais karalis Alfonso licis nogriezt, pēc dieva gribas atrastas Taho upē, tai pašā vietā, kur iemests aitādā iešūtais svētais. Jau tolaik dievbijīgi ļaudis runājuši, ka tad, kad svētajai baznīcai pienāks grūti laiki, sv. Ildefonsas Martina ausis atradīsies. Lielās Melnās sv. Margaritas klostera mūks Hoahimezs, posdamies iet zvejot zivis savam trūcīgajam klosterim, redzējis iepriekšējā naktī sapni. Pie viņa vienkāršās lāviņas piestājies erceņģelis Gabriels un sacījis:

—    Ej zvejot Taho upē zem svētā Kveratoro tilta. Dievs apsvētīs tavus tīklus ar brīnišķīgu lomu. Tu izvilksi no ūdens svētā mocekļa Ildefonsas Martina netrūdošās ausis. Dievs viņam ir parādījis žēlastību: viņa ausis, kas klausījušās karalienes Izabellas Katoliskās grēksūdzi, ir pasargātas nb trūdēšanas, jo arī spīdzināšanā viņš nav atklājis grēksūdzes noslēpumu.

Skaidrs, ka šī leģenda, ko tik cītīgi izplatīja godātais abats Fernando, ļoti iepatikās tolediešiem, kuriem līdz šim pastāvīgi bija darīšanas tikai ar moku soliem un citām svētās inkvizīcijas jaukajām spīdzināšanas ierīcēm.

Tovakar, kad leģenda bija izplatījusies pa visu Toledo, pa pilsētas ielām plūda fanātiķu bari, saukdami:

—    Slava svētajam Ildefonsas Martinam, karalienes Izabellas Katoliskās biktstēvam!

Un vēl ilgi, līdz vēlai naktij, pūlis auroja:

—    Slava svētā Ildefonsas Martina ausīm!

Pēc tam pūli uzrunāja sv. Jēkaba brālības mūks, pastāstīdams, ka karalis Alfonso, kurš pirms divsimt gadiem mauru kara laikā licis-nogriezt ausis sv. Ildefonsas Martinam, bijis slepens albiešu [25] un begardu mācības piekritējs. Tad mūks pazemīgi ieteica sarīkot nelielu Bērtuļa nakti ķeceriem un ebrejiem, un šo pašas svētās baznīcas iedvesto dievam patīkamo domu īstenoja neparasti ātri un ar lielu patiku, jo ticīgie daudz vairāk interesējās par ebreju bodēm Toledo pilsētas geto nekā par begardiem. Prieks bija noskatīties, kā sajūsminātie svētās baznīcas karotāji stiepa ārā pēļus no ebreju mājokļiem, saukdami:

—    Slava svētā Ildefonsas Martina ausīm!

Otrā dienā (tā bija jaunavas Marijas debessbraukšanas diena) sv. Antonija, sv. Jēkaba un de los Reyes Navos brālības kopā ar Lielās Melnās sv. Margaritas klosteri sarīkoja svinīgu procesiju. Galvenais inkvizitors kopā ar godāto abatu Fernando soļoja zem baldahīna, katrs nesa uz samta spilvena vienu Ineses Ladro balto ausi, bet Lielās Melnās sv. Margaritas klostera mūki dziedāja:

—    Ak visulabvēlīgākais mūsu dvēseļu glābēj, svētais Ildefonsas Martin, svētā grēksūdzes noslēpuma mocekli! Piesaucam tevi pie tavām svēto ausu nāves mokām un ciešanām: nomazgā savās asinīs nāves baiļu vajātos šis pasaules grēciniekus! Savu netrūdošo ausu dēļ apžēlojies par mums!

Tā radās leģenda par sv. Ildefonsas Martinu — leģenda, kas aizēnoja nomocītā Martina Barbarello kultu. Sv. Ildefonsas Martina ausis glabājas Toledo katedrālē, un viņa piemiņas dienu svētī 11. septembrī.

Kamēr Spānijas sodu likums pieļāva nogriezt ausis notiesātajiem zagļiem un laupītājiem, pirms viņus nosūta uz galerām, Toledo katedrāle 11. septembrī vienmēr saņēma veselu krājumu netrūdošo sv. Ildefonsas Martina ausu. Pēc minētā likuma atcelšanas Toledo katedrāle saņem ausis tieši no morga.

JAROSLAVA HAŠEKA DVĒSELE STĀSTA, KĀ VIŅA NOMIRUSI

Kad manu miesu nošāva Budejovice par valsts nodevību, ko mēs abas bijām izdarījušas delirium tiemens lēkmē, es, krietnā Jaroslava Hašeka neaptraipītā dvēsele, lidoju uz debesim. Jūs droši vien vēl atceraties šo piemīlīgo jaunekli? Viņš godāja kungu un ķeizaru, rakstīja visādas muļķības un bija sārts no vaiga. Reiz viņš pateica kaut ko tādu, kam neviens nepiekrita, un tad šo lojālo cilvēku apvainoja par valsts nodevību un nošāva.

Par viņu vajadzēja runāt kā par upuri, bet runāja tikai kā par žūpu. Bet, tā kā burti «ž» un «u» mūsu alfabētā neatrodas diezin cik tālu viens no otra, tad es jutos mierīga. Jautri lēkādama, es trallināju aiz labsajūtas.

Mans prieks bija cildens, bet īslaicīgs.

Pie paradīzes vārtiem bija šausmīga drūzmēšanās. Kad es spiedos uz priekšu, lai ātrāk tiktu pie debesu svētlaimes baudīšanas, mani nogrāba aiz apkakles karalauka policija. Tās pārstāvis bija kaut kas vidējs starp erceņģeli un mūsu kunga un ķeizara policistu.

—    Ei, kājniek! — man uzsauca šī debesu būtne. — Vai tu esi kritušo sarakstos? Uzrādi dokumentus!

Man nekādu dokumentu nebija, un es mēģinSju kaut kā izlocīties:

—    Atļaujos paziņot, ka mani nupat nošāva Budejovicē. Es nezināju, ka šim aktam vajadzīgs apstiprinājums.

Debesu iemītnieks nosodoši pavērās manī:

—    Kam tu gribi to iestāstīt? Es jau neesmu šejienietis! Stāvu šeit tikai kopš tā laika, kad svētie eņģeļi galīgi sagrāva disciplīnu. Pēc vispasaules grēku plūdiem es strādāju uzņemšanas kancelejā. Laidu iekšā debesīs nevainīgi apkautos zīdaiņus. Esmu redzējis arī Orleānas jaunavu. Par viņu es varētu daudz ko pastāstīt! Es atvēru vārtus Napoleonam! Bet tu šo

stāstu par Budejovici neesi izdomājis visos sīkumos. Laikam domāji, ka es nekā nezinu no ģeogrāfijas. Es jau redzu, ka tu piederi pie tās «dūju tautas», kura mūžīgi kaut kur plūcas. Kas jus, blēdniekus, nepazīst! Briesmīga mums interese strādāt jusu dēļ virsstundas! Katrs smuļa eņģelis tev pateiks, ka Budejovicē pašlaik nekādas frontes nav. Te nav sanatorija! Marš atpakaļ uz rotu! Taisies, ka pazūdi!

Dzīva būdama, es piederēju cilvēkam, kurš augstāk par visu pasaule turēja valsts varu un likumus, un man nekad nebija gadījies sadurties ar policiju. Tāpēc es ari pēc nāves pa-

klauslgi apgriezos un lidoju atpakaļ uz Budejovici. Tur es atradu savu mirušo miesu, sagrauzta savienojos ar to un pārvērtos atkal kunga un ķeizara kājniekā.

Kājnieks bija brašs zaldāts, vienmēr turējās virtuves tuvumā, ēda par diviem, dzēra par trim un mulsināja pavāru ar savām zināšanām kulinārijā. Dievs savā augstajā gudrībā bija nolēmis, ka viņam jākrīt krievu frontē. Pārliecinājusies, ka viņš patiesi miris, es noskumusi atsēdos uz viņa kareivja somas un iegrimu domās. Es atkal biju brīva, kā mēdz teikt, šķirta no savas miesas, taču arī šoreiz man nebija nekādu dokumentu.

Visapkārt pletās bēdīgs, izrakņāts līdzenums. Mēness gaismā es pēkšņi ieraudzīju tuvojamies cilvēku. Tas bija ksendzs. Viņš vāca mirušo dokumentus un mantas. Es nopriecājos, ka tagad viņš konstatēs manu nāvi un uzrakstīs par to, kur vajag. Viņš man bija pavisam tuvu, kad pēkšņi nospļāvās un, noburkšķējis: — Nolādētā dzīve! — apsviedās un devās atpakaļ.

Mana miesa blāvām acīm vērās debesīs. Es sāku raudāt. Neviens taču neticēs, ka esmu mirusi. Man nebija dūšas stāties vēlreiz mūžības vārtu priekšā, un es atkal atgriezos savā kājniekā, lai gaidītu drošāka veida nāvi.

Par laimi drīz pēc tam mana miesa piedzērās līdz nemaņai un gāja bojā kautiņā ar iereibušiem matrožiem. Jādomā, ka tas notika jūras tuvumā, jo kā citādi tur butu gadījušies matroži?

Es pametu savu līķi un devos meklēt kādu dokumentu, kas apstiprinātu manu nāvi. Šoreiz rikojos sistemātiski un tāpēc atklāju kādā pazīstamā čehu avīzē sev veltītu nekrologu. Tas bija parakstīts ar iniciāļiem, un tanī bija rakstīts pats sliktākais, ko varēja sacīt par manu miesu, atbilstoši tehu parunai: «Par mirušiem vai nu nerunā neko, vai runā sliktu!»

Dzīva būdama, es arī daudz tiku rakstījusi par dažādiem cilvēkiem un ne vienreiz vien izteicos par saviem tuvākajiem visai dzēlīgi. Taču es vienmēr rakstīju par dzīvajiem un tikai par viņu publisko uzstāšanos. Netīrai veļai es neskāros klāt. Es, piemēram, nerakstīju, ka panam N. ir mīļākā vai ka viņš parādījies kaut kur iereibis. Man pietika ar paziņojumu, ka viņš atklātībā runājis tā un tā.

Pēcnāves atcerē, ko man bija veltījis mans «draugs», mani nosauca par žūpu un akrobātu manā dzīves laikā. Bija izmanlots ari vārds «āksts» Tas mani nepārsteidza, jo jau bērnībā mani ķircināja ar šo vārdu rotaļu. — Hašek šašek! Bija arī minēts, ka šim Hašekam esot tuklas bērna roķeles. Es aši pametu acis tālāk, vai nebūs aizrādīts, ka man zem nagiem melnumi vai kad es pēdējo reizi mazgāju kājas. Tomēr šis vēsturiskais fakts tur nemaz nebija apcerēts.

Pusnaktī es ielavījos paskvilas autora kambarīti. Viņš gulēja gultā ar apautām kājām un krāca, cik jaudas. Man ļoti gribējās dot viņam kārtīgu zvēlienu, lai aiz viņa melkulīgajām lūpām nepaliktu neviena zoba. Bet, tā kā es biju mirusi un mana miesa ar sadragātām tuklajām roķelēm atradās Vladivostokā, tad es savam «draugam» neko ļaunu nenodarīju.

Ar nekrologu zem līķauta es traucos uz debesīm. Šoreiz pie ieejas nekādas spiešanās nebija. Galvenokārt dzirdēja krievu valodu. Kāda dvēsele man blakus apjautājās:

—    No kurienes?

—    No Vladivostokas.

—    Boļševiks vai baltgvards?

—    Tas, kas tev labāk patīk, — es visai diplomātiski atbildēju.

—    Kas ar tevi noticis? Črezvičaika?

Piesardzīgi izvilku nekrologu un, pieklājīgi smaidot, pasniedzu jautātājai:

—    Lasiet!

Dvēsele izlasīja, pagrozīja galvu, no kabatas izvilka taukainā avīzē ietītu maizes kanci, piebāza avīzi man pie acīm un laida vaļā ironisku smējienu.

—   Tad mēs esam savieši. Es esmu Koudelka no Vršovices. Izlasi nu, kas tur rakstīts.

Es nedroši pavēros avīzē. Man dūrās, acīs virsraksts «Baumas par Jaroslava Hašeka šķietamo nāvi».

Tur bija rakstīts, ka varbūt Jaroslavs Hašeks patiešām bijis piedzēries, bet tā gan neesot pēdējā reize. Vārdu sakot, ziņa par manu nāvi bija atspēkota.

Man aiz bēdām sāka drebēt ceļgali, un es kā bulta aizšāvos uz Vladivostoku. Aizlidojot vēl paguvu sadzirdēt, kā dvēsele no Vršovices nosauca man pakaļ:

—    Velkas visādi blandoņi pie kārtīgiem cilvēkiem!

Pavisam satriekta es atkal atgriezos pie savas miesas, kas

jau mazliet oda. Es skumji nolūkojos uz savu augsto pieri,

1 Āksts čehiski «šašek».

patīkami veidoto degunu, un man iesāpējās sirds, ka nekrologā bija pieminētas vienīgi manas rokas.

Asaras izsprāga man no acīm, un es jutos spiesta nošņaukt degunu līķautā. Man sametās tik bēdīgi ap sirdi, ka manu miesu nosituši matroži, un es skaļi izsaucos:

—    Ak dievs, katram ir miers pēc nāves, tikai man tā nav! Un viņš taču bija tik patīkams cilvēks, šis pans Hašeks, — vismaz tā mums abiem šķita, jo mēs tik saticīgi dzīvojām!

Izbēdājusies es uzvēlu savu trejkārt mirušo miesu uz muguras un devos pasaulē.

Pirmajā ielas stūrī man dūrās acīs uz liela plakāta iespiests aresta orderis. Izlasījusi to, es sapratu, ka tur runa par mani un to, ko es nesu uz muguras. Tad es noliku savas atliekas zem šā ordera, nosēdos pati iepretī un gaidīju, kad mani beidzot kāds galīgi aizvāks no šīs pasaules.

Drīz vien mani nošāva un pakāra par valsts nodevību. Šoreiz man bija oficiāls dokuments (čehu-vācu, nevis vācu-čehu valodā), un beidzot mani ielaida aiz mūžības vārtiem.

Tur mani sagaidīja ar jautājumu:

—    Kas tu biji savas dzīves laikā?

Nosarkusi, noliekusi galvu, es atbildēju:

—    Trīsdesmit piecu gadu vecumā man bija aiz muguras astoņpadsmit cītīga un auglīga darba pilni gadi. Līdz pat 1914. gadam es pārplūdināju ar savām satīrām, humoreskām un stāstiem visus čehu žurnālus. Man bija plašs lasītāju loks. Slēpdamās aiz dažādiem pseidonīmiem, es viena pati piepildīju veselus humoristisko žurnālu numurus, taču mani lasītāji gandrīz vienmēr mani pazina. Tāpēc es naivi iedomājos, ka esmu bijusi rakstnieks.

—    Kas tā par tik garu spriedelēšanu? Kas tu biji īstenība?

Es samulsu, sataustīju kabatā nekrologu un apjukumā izsaucos:’

—    Atvainojiet, žūpa ar tuklām roķelēm!

—    Kur dzimusi?

—    Midlovaros Hlubokas apriņķī.

—    Kad?

—     1883. gadā . . .

Un tad mani ierija mūžības jūra . . .

PIEZĪMES

PĀRSTEIDZOŠAIS SVĒTA EVERHARDA BRĪNUMS

Pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Narodni obzor», Nr. 31,

18.  VII, 1908.

Franciskāņi — katoļu tā saucamā «ubagu» mūku ordeņa locekļi. Sis ordenis radās Itālijā XIII gs. Par spīti stingrajam reglamentam, kas prasīja atteikšanos no mantas, franciskāņu ordenis, šis stabilais katoļu reakcijas balsts, kas uzstājas pret strādnieku kustibu, ir viens no bagātākajiem ordeņiem.

KĀ VELNI IZLAUPĪJA SVĒTA TOMASA KLOSTERI

Stāsts pirmo reizi publicēts krājumā «Ilustrētās čehu humoreskas», I sēj., 1905.

Benediktieši — pats vecākais katoļu mūku ordenis, dibināts VI gs. Aktīvi atbalstīja pāvesta varu. Izdeva daudz reliģiskas literatūras, kas izplatīja karojošā katolisma un tumsonības idejas. Ordenim piederēja lieli zemes īpašumi, un tas nežēlīgi ekspluatēja savus zemniekus.

DZĪVĪBAS AKMENS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 16, 21. I., 1910.

KĀ JONG SENGS KĻUVA PAR KRISTĪGO

Pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Narodni obzor», Nr. 31, 4. VII, 1908.

… savam ordenim. — Runa ir par katoļu mūku organizācijām (ordeņiem), kas pakļautas' noteiktam reglamentam un ir uzticams pāvesta varas balsts (dominikāņu, franciskāņu, benediktiešu, jezuītu u. c. ordeņi).

KATASTROFA RAKTUVĒS

Pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Lid», Nr. 22, 11. VI, 1908.

KĀ MANS DRAUGS KLUCKA GLEZNOJA SVĒTO

APOLENU

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Vesela Praha», Nr. 9, 1. IX, 1909.

BECKOVAS KLOSTERI

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 26, 5. IV, 1910.

NOTIKUMS CAGANKURENA

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Kop?ivy» («Nātres»), Nr. 13, 22. VI, 1911.

DZĪVNIEKI UN BRĪNUMI

Veltīts «Ceha» redaktoriem. — «Čehs» — avīze, galvenais čehu klerikālisma preses orgāns, kļuvis «slavens» ar saviem uzbrukumiem zinātniskajam sociālismam un ar strādnieku kustības darbinieku vajāšanu. Sāka iznākt 1896. g.

Grāmata «Svētā Bavārija» («Bavaria sarieta»), uz kuru Hašeks atsaucas, bija izdota 1861.—1862. g.

CIŅA PAR DVĒSELĒM

Stāsts pirmo reizi publicēts grāmatā — Jaroslavs Hašeks. Ārzemnieku gids un citas satīras. Heidas un Tučeka izdevums, Prāga, 1913.

PATERA JORDANA PĪPE

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Besedi lidu», Nr. 16, 7. VI, 1907.

ARESTANTA ŠEIBAS DUMPIS

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Prāvo lidu», Nr. 25, 26. I, 1908.

PANS GLOACS, TAUTAS TIESĪBU AIZSTĀVIS

Stāsts pirmo reizi publicēts laikrakstā «Nova Omladina», Nr. 99, 19. XII, 1906.

KŅAZIENES LENTENIS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 47, 29. VIII, 1910.

ŽĒLSIRDĪGIE ZAMARIESl

Stāsts pirmo reizi publicēts krājumā «Ilustrētās čehu humoreskas», I. sēj., 1905.

PIEMIŅAS SVECE

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnālā «Svetozor», Nr. 20, 24. II, 1905.

271

MEŽA VINS, ZEMEŅU VINS

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Narodni listy», Nr. 185, 7. VII, 1902. Vikārs — bīskapa palīgs kulta jautājumos vai administratīvā darbā. Konsistorija — bīskapa vadīts koleģiāls baznīcas orgāns, kas pārvalda bīskapam pakļauto novadu-an spriež baznīcas tiesu.

Svētais Augustīns (354—430) — kristiešu teologs un filozofs mistiķis, kurš aizstāvēja baznīcas vispasaules virskundzības ideju.

DIEVA GODĪBA

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 23, 5. VI, 1911.

SĀDŽA PIE RABAS UPES Stāsts pirmo reizi publicēts laikrakstā «Besedi lidu», Nr. 24—25, 1907.—

1908.

Kalvinisti — franču sludinātāja Zana Kalvina (1509—1564) — kalvinisma nodibinātāja sekotāji. Kalvinisms — viens no protestantu mācības paveidiem.

Mazūru klaidonis. — Mazūri — viena no poļu ciltīm, kas apdzīvo Polijas ziemeļaustrumu daļu un runā poļu valodas mazūru izloksnē.

KĀ MĒS AR TICĪBAS MĀCĪBAS SKOLOTĀJU GRIBĒJĀM KRISTĪT ĀFRIKAS NEĢERĒNUS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 9, 15. IV, 1909.

ZIEMSVĒTKU VAKARS PATVERSMĒ Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 12, 23. XII, 1909.

PIRMS PARBAUDlJUMA Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Prāvo lidu», Nr. 179, 2. VII, 1913.

PIRMKLASNIEKS KADRABA UN VIŅA PIRMAIS KONTROLDARBS

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnālā «Vesela Praha», Nr. 1 (janvāris),

1912.

GRĒKSŪDZES NOSLĒPUMS

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Ceske slovo», Nr. 199, 30. VIII, 1908. Mafija — puslegāla teroristiska organizācija Sicīlijas salā, aizstāv lielo zemes īpašnieku tiesības.

Korāns — musulmaņu galvenā «svētā grāmata», kurā ietilpst reliģiski dogmatiski, mitoloģiski un tiesiski materiāli. Atbilstoši musulmaņu vēstures un teoloģijas tradīcijām, par tās autoru uzskata Muhamedu (dz. ap 570. g. un miris 632. g.), kurš skaitās islama (musulmaņu reliģijas) nodibinātājs.

TICĪBAS MĀCĪBAS STUNDĀ Pirmo reizi publicēts žurnāla «Kopfivy», Nr. 7, 9. IV, 1914.

ZĪMĪGAIS SAPNIS

Stāsts pirmo reizi publicēts laikrakstā «Narodni listy», Nr. 25, 25. I, 1903.

ZATORAS KANONIJA

Kanoniķi — katoļu garīdznieki, kapitula locekļi, kuriem tiesības sludināt katedrālēs.

Kapituls — padome, kas palīdz bīskapam pārvaldīt viņa novada. Kanonija — kapitulam piederošs īpašums.

HALUTE

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnālā «Vesela Praha», Nr. 1 (janvāris),

1907.

PAMĀCĪBA

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnālā «Svitilna», Nr. 5, 12. XII, 1906. Noasa šķirsts — atbilstoši bībeles leģendai, taisnā vīra Noasa būvēts kuģis, kurā viņš paglābis no grēku plūdiem savu ģimeni un visādas dzīvnieku sugas.

Sems, Hams un Jalets — Noasa dēli.

IDILE PEKLE

Stāsts pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Humoristicke listy», Nr. 25, 12. VI, 1908.

«Neue Freie Presse» — liberāls Vīnes laikraksts.

KA JURAIDA KĻUVA PAR ATEISTU

Stāsts pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Lid», Nr. 32, 7. X, 1908. .. . mūsu svēto Janu. — Runa par Pomuku Janu (1345—1393), kas karaļa Vaclava IV valdīšanas laikā bija Prāgas bīskapijas ģenerālvikārs. Pēc nostāstiem, karalis licis viņu noslīcināt Vltavas upē par to, ka viņš nav

atklājis karalienes noslēpumu, ko tā uzticējusi viņam grēksūdzē. Katoļu baznīca ieskaitījusi viņu svētajos un kanonizējusi, piešķirot Jana Nepomuka vārdu. Viņu uzskata par Čehijas svēto aizstāvi, un katoļu garīdzniecība cītīgi nodarbojas ar viņa kulta ieviešanu.

PATERA ONDRŽEJA GRĒKS Pirmo reizi publicēts nedēļas laikrakstā «Narodni obzor», Nr. 46, 31. X,

1908.

Antipodi — diametrāli pretējo zemeslodes punktu iedzīvotāji.

MORĀLISKS STĀSTS Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 3, 21. I, 1909.

DEBESU PASAKA

Pirmo reizi publicēta žurnālā «Karikatūras», Nr. 17, 5. VIII 1909.

NELOKĀMAIS KATOLIS SAFLERA TĒVS VĒLĒŠANU DIENĀ

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 23, 5. VI, 1911.

Kristīgie sociālisti — 1904. g. Čehijā nodibināta partija, kuras locekļi, demagoģiski izmantojot sociālistisko ideju popularitāti strādnieku masās, centās piešķirt kristiešu reliģijai sociālistisku nokrāsu. Viņi attēloja šo reliģiju kā darbaļaužu, interešu aizstāvi un glābiņu no jebkurām sociālām likstām. Sludinādami šķirtf mieru un sadarbību, viņi šķēla strādnieku kustību.

Svētais Vaclavs — čehu kņazs Vaclavs (906—929), ko baznīca ieskaitījusi svētajos. Abi ar Janu Nepomuku tiek uzskatīti par Čehijas svētajiem aizstāvjiem.

PAR SVĒTO HILDULFU Pirmo reizi publicēts sociāldemokrātu «Strādnieku kalendārā», 1909.

SĀTANA NĀVE

Stāsts pirmo reizi publicēts sociāldemokrātu satīriskajā žurnālā «Kop?ivy», Nr. 5, 2. III, 1911.

Sv. Franciska trešā ordeņa locekle. — Runa ir par «terciārijiem», sevišķu franciskāņu ordeņa atzarojumu, kura locekļi neiestājās klosterī, bet dzīvoja «starp laicīgajiem», apņemdamies ievērot zināmus reliģijas un morāles noteikumus.

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 11, 13. III, 1911.

Papena kails — franču fiziķa Deni Papena (1647—1714) izgudrots tvaika katls ar aizsargventili.

SVĒTĀ JURO GALS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Karikatūras», Nr. 10, 20. V, 1912.

Dominikāņi — XIII gs. nodibināts katoļu mūku ordenis; sākumā (līdz XV gs.) bija «ubagu» ordenis. Nežēlīgi vajāja «ķecerus» (inkvizīcija). Dominikāņu ģerbonī attēlotais suns ar degošu lāpu zobos simbolizē divkāršo ordeņa uzdevumu — cīņu ar «ķecerību» un «dieva vārda» sludināšanu.

DZĪVNIEKI UN SVĒTIE

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Prāvo lidu», Nr. 158, 10. VI, 1912.

Kapucini — katoļu mūku ordenis, franciskāņu ordeņa atzarojums. Nodibināts Itālijā XVI gs. Nosaukumu dabūjis no smailās kapuces (itāliski — capuccio), kas piešūta pie sutanas un tiek uzskatīta par obligātu apģērba piederumu.

POPS UN MULLA

Pilns stāsta nosaukums «Serbu pops Bogumirovs un mullas Izrima kaza».

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Prāvo lidu», Nr. 42, 13. X, 1912.

MĒĻAIS PĒRKONS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Kopfivy», Nr. 16, 31. VII, 1913.

NABAGMĀJAS IDILE Pirmo reizi publicēts žurnālā «Kopfivy», Nr. 20, 25. IX, 1913.

JĀBLECNAS CIEMA BULLIS Pirmo reizi publicēts žurnālā «Kopfivy», Nr. 18, 28. VIII, 1913.

GAVĒNIS LABOŠANAS NAMA Pirmo reizi publicēts žurnālā «Vesela Praha», Nr. 3 (marts), 1914.

ALKAS

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Prāvo lidu», Nr. 142, V, 1914.

So stāstu Hašeks uzrakstījis krievu valodā. Pirmo reizi tas publicēts laikrakstā «Naš putj» (Piektās armijas politdaļas orgāns), Nr. 6, 17. I, 1919.

JĒZUS KRISTUS PULKA POPA MAĻUTAS DIENASGRĀMATA

So feļetonu Hašeks uzrakstījis krievu valodā. Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Krāsnij strelok» (tā tika pārdēvēts laikraksts «Naš putj» 1919. g. aprīļa beigās), Nr. 63, 9. VII, 1919.

KRUSTA GĀJIENS

Stāsts ietilpst humoresku ciklā, kas attēlo Hašeka darbību Bugulmas pilsētas kara komandantūrā (no 1918. g. oktobra līdz gada beigām). Šis cikls tika publicēts 1921. gadā, kad rakstnieks bija atgriezies Čehoslovakijā. Šinīs humoreskās atspoguļota Bugulmas komandantūras daudzpusīgā darbība pilsētas aizsardzībā, cīņā ar iekšējo kontrrevolūciju, vietējo varas orgānu darba nokārtošanā utt.

.. . pilsētas galvenais komandants Hašeks. — īstenībā Hašeks bija Bugulmas pilsētas komandanta palīgs.

PAR MISIONĀRIEM

Pirmo reizi publicēts laikrakstā «Česke slovo», Nr. 252, 24. XII, 1922.

Mandarīni — tā portugāļi iedēvēja vecās feodālās Ķīnas ierēdņus, un šis nosaukums vēlāk pārgāja krievu un Rietumeiropas valodās. Mandarīni bija galvenokārt muižnieku vides pārstāvji un sastādīja privileģētu kārtu.

SVĒTĀ ILDEFONSAS MARTINA AUSIS

Pirmo reizi publicēts Čehoslovakijas Komunistiskās partijas orgānā — laikrakstā «Rudo prāvo», Nr. 210, 13. V, 1923.

Hugenoti — franču protestanti (XVI—XVII gs.ļ.

Bērtuļa nakts — nakts no 23. uz 24. augustu (Bērtuļa dienu) 1572. gadā. Sai nakti franču katoļi fanātiķi izdarīja hugenotu apkaušanu masu apmēros.

Izabella Katoliskā (1451—1504) — Spānijas karaliene, reliģioza fanātiķe, kura centās nostiprināt absolūtu karaļa varu Spānijā. Nodibināja 1480. g. inkvizīciju, kas nežēlīgi iznīdēja «ķecerus».

JAROSLAVA HASEKA DVĒSELE STĀSTA, KĀ VIŅA

NOMIRUSI

Rakstniekam dzīvam esot, šis stāsts nekur netika publicēts. Pirmo reizi to publicēja Hašeka draugs Franta Sauers grāmatā — Fr. Kysela. Franta Haban ze Žižkova (F. Kisela. Franta Habans no Zižkovas), Praha, 1923, str. 311—317.

SATURS

Pārsteidzošais svētā Everharda brīnums

Kā velni izlaupīja svētā Tomasa klosteri

Dzīvības akmens

Kā Jong Sengs kļuva par kristīgo

Katastrofa raktuvēs

Kā mans draugs KluCka gleznoja svēto Apolēnu . . .

Beckovas klosterī

Notikums Cagankurenā

Dzīvnieki un brīnumi

Ciņa par dvēselēm

Patera Jordana pīpe

Arestanta Seibas dumpis

Pans Gloacs, tautas tiesību aizstāvis

Kņazienes lentenis

Žēlsirdīgie zamarieši

Piemiņas svece

Meža vīns, zemeņu vins

Dieva godība

Sādžā pie Rabas upes

Kā mēs ar ticības mācības skolotāju gribējām kristīt

nēģerēnus'

Ziemsvētku vakars patversmē

Pirms pārbaudījuma

Pirmklasnieks Kadraba un viņa pirmais kontroldarbs . .

Grēksūdzes noslēpums

Ticības mācības stundā

Zīmīgais sapnis

Zatoras kanoni ja

Halute

Pamācība .

Idile peklē

Kā Juraida kļuva par ateistu

Patera Ondržeja grēks

Morālisks stāsts

Debesu pasaka

Nelokāmais katolis Saflera tēvs vēlēšanu dienā . .

Par svēto Hildulfu

Sātana nāve

Peklē

Svētā Juro gals

Dzīvnieki un svētie

Pops un mulla

Mēļais pērkons

Nabagmājas idile

Jāblečnas ciema bullis

Gavēnis labošanas namā

Alkas

Kāda popa traģēdija

Jēzus Kristus pulka popa Maļutas dienasgrāmata .

Krusta gājiens

Par misionāriem

Svētā Ildefonsas Martina ausis

Jaroslava Hašeka dvēsele stāsta, kā viņa nomirusi Piezīmes

Jaroslavs Hašeks Cīņa par dvēselēm

Redaktore D/.. Dāvidsone. Māksi. redaktors V. Ozoliņš. Mākslinieka I. Vederņikova noformējums. Tehn. redaktori G. Sneidermane, N. Līkums. Korektore KRumbēna.

Nodota salikšanai 1965. g. 1. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1965. g. 11. augustā. Papīra formāts 60 X 84.116. 17,5 fiz. iespiedi.; 17.5 uzsk. iespiedi.; 15.49 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 92 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19338/Sp-884. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137,' 139. Pasūt. Nr. 626 A(Cehosl.) +2

Spisy Jaroslava Haska

KLHU

Praha, 1958

Ярослав Гашек БОРЬБА ЗА ДУШИ Атеистические сатиры и юморески

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

1 Ungāru lamu vārds. (Tulk.)

2— Cīņa par dvēselēm

1 Mūsu tevs debesīs. (Lat.)

1 Naudas vienība.

3— Cīņa par dvēselēm

1 Uz veselību, kungil (Lai.)

4— Cīņa par dvēselēm

5— Cīņa par dvēselēm

1 Draugi. (Lat.)

1 Es atzīstos. (Lat.)

6— Cīoa par dvēselēm

' «Sports ilustrācijās». (Vāc.)

2 Tobogans — Kanādas iedzimto kamanas: divi šauri dēļi uzliektiem galiem, sastiprināti ar siksnām. Mūsu laikos lieto sporta sacīkstēs.

1 Begardisms — XIII gs. radies ticības virziens, kas noliedza laicīgo un baznīcas varu un sludināja mantas kopību. Katoļu baznīca un valsts vara begardus nežēlīgi vajāja.

[2]visucienītais tēv. (I.al.)

[3]tā kunga vārdā. (Lai.)

[4]visucienītais tēv un amata brāli. (Lai.)

[5] suņa dzive! (Ung.)

[6] svētais Everhard, aizlūdz par mums! (Lai.)

[7] liels posts. (Lai.)

[7] Slogs. (Lat.)

[7] Tā kunga vārdā. (Lat.)

[8] naudas vienība.

[9]rietumeiropā par kumaniem dēvēja polovciešus, nomadu tautu, kas Eiropas teritorijā parādījās apm. XI gadsimtā.

[10] samaitāta tikumība. (lai.)

[11]kungs, apžēlojies, Kristus, apžēlojies. (Gr.)

[12]un ar tavu garu. (Lat.)

* dievam pateicība. (Lat.)

[14]dieva jērs. (Lat.)

[15]ejiet, mesa beigusies. (Lai.)

[16]tu skaista zeme Tirole. (Vāc.)

[17]«bosnijas pasts». (Vāc.)

[18]«zirgi, suņi, putni, liellopi. Slimības un kopšana. Elmana, dēlu un komp. izdevums. Slaua, Anglija». (Angl.J

[19]karels raiss (1859—1926) — populārs čehu rakstnieks.

' pēc punktiem. (lai.)

[21] par grāmatu atkārtotu izskati vai cenzēšanu. (Lat.)

[22] Apžēlojies par mani, kungs, savā lielaja žēlsirdībā. (Lai.)

[23] Atkāpies, sātan! (Lai.)

[24] spirts, burt. dzīvības ūdens. (Lai.)

[25] Albieši (no Albē pilsētas Francijā) — pret katoļiem karojošas sektas locekļi.

Content

Hašeks Jaroslavs Cīņa par dvēselēm

PĀRSTEIDZOŠAIS SVĒTA EVERHARDA BRĪNUMS

KA VELNI IZLAUPĪJA SVĒTĀ TOMAŠA KLOSTERI

DZĪVĪBAS AKMENS

KA JONG SENGS KĻUVA PAR KRISTĪGO

KATASTROFA RAKTUVĒS

KA MANS DRAUGS KLUCKA GLEZNOJA SVĒTO APOLENU

BECKOVAS KLOSTERĪ

NOTIKUMS CAGANKURENĀ

DZĪVNIEKI UN BRĪNUMI

SVĒTĀS URSULAS GALVA UN GUZAINAIS BALODIS

CĪŅA PAR DVĒSELĒM

PATERA JORDANA PĪPE

ARESTANTA ŠEIBAS DUMPIS

PANS GLOACS, TAUTAS TIESĪBU AIZSTĀVIS

KŅAZIENES LENTENIS

ŽĒLSIRDĪGIE ZAMARIEŠI

PIEMIŅAS SVECE

MEŽA VĪNS, ZEMEŅU VĪNS

DIEVA GODĪBA

SĀDŽĀ PIE RABAS UPES

KA MĒS AR TICĪBAS MĀCĪBAS SKOLOTĀJU GRIBĒJĀM KRISTĪT ĀFRIKAS NĒĢERĒNUS

ZIEMSVĒTKU VAKARS PATVERSMĒ

PIRMS PĀRBAUDĪJUMA

PIRMKLASNIEKS KADRABA UN VIŅA PIRMAIS KONTROLDARBS

GRĒKSŪDZES NOSLĒPUMS

TICĪBAS MĀCĪBĀS STUNDA

zīmīgais sapnis

ZATORAS KANONIJA

HALUTE

PAMĀCĪBA

IDILE PEKLĒ

KĀ JURAIDA KĻUVA PAR ATEISTU

PATERA ONDRŽEJA GRĒKS

MORĀLISKS STĀSTS

DEBESU PASAKA

NELOKĀMAIS KATOLIS ŠAFLERA TĒVS VELĒŠANU DIENĀ

PAR SVĒTO HILDULFU

SĀTANA NĀVE

PEKLE

SVĒTA JURO GALS

DZĪVNIEKI UN SVETIE

SVĒTIE UN DZĪVNIEKI

POPS UN MULLA

MĒĻAIS PĒRKONS

NABAGMĀJAS IDILE

JABLEČNAS CIEMA BULLIS

GAVĒNIS LABOŠANAS NAMĀ

ALKAS

KĀDA POPA TRAĢĒDIJA

JĒZUS KRISTUS PULKA POPA MAĻUTAS DIENASGRĀMATA

KRUSTA GĀJIENS

PAR MISIONĀRIEM

SVETA ILDEFONSAS MARTINA AUSIS

JAROSLAVA HAŠEKA DVĒSELE STĀSTA, KĀ VIŅA NOMIRUSI

PIEZĪMES

SATURS