Benčlijs Pīters

Žokļi

PĪTERS BENČLIJS

ŽOKĻI

«ROMĀNS 1 NAKTIJ»

I daļa

1

Milzīgā zivs ar īsiem sirpjveidīgās astes vēzieniem klusi slīdēja naksnīgajā ūdenī. Mute bija pavērta tieši tik, lai ielaistu caur žaunām ūdens šalti. Citu kustību tikpat kā nebija, vienīgi šad tad zivs koriģēja šķietami bezmērķīgo virzību, viegli paceļot vai nolaižot krūšu spuru, tāpat kā putns maina lidojuma virzienu, nolaižot vienu spārnu un paceļot otru. Acis aklajā tumsā neko neredzēja, un pārējie jutekli mazajām, primitīvajām smadzenēm neko neparastu neziņoja. Zivs varēja peldēt miegā, tās kustību diktēja neskaitāmu miljonu gadu vecs instinkts: tā kā zivij trūka citām tik parastā peldpūšla un kustīgu žaunu vāku, kas grūž cauri žaunām skābekli saturošo ūdeni, tā dzīvoja, tikai pateicoties kustībai. Ja zivs kādreiz apstātos, tā nogrimtu dibenā un nobeigtos no skābekļa trūkuma.

Zeme šķita tikpat tumša kā ūdens, jo mēness nespīdēja. Jūru no krasta atdalīja tikai gara, taisna liedaga strēmele — tik balta, ka baloja tumsā. Gaisma no mājas, kas atradās aiz zāles kušķiem apaugušajām kāpām, krita smiltīs blāvām, dzeltenām strēlēm.

Mājas durvis atvērās, un koka verandā iznāca vīrietis ar sievieti. Kādu brīdi viņi stāvēja, raudzīdamies uz jūru, ātri apkampās un noskrēja pa nedaudzajiem pakāpieniem lejā, smiltīs. Vīrietis bija piedzēries un paklupa uz apakšējā pakāpiena. Sieviete iesmējās un saņēma viņa roku, tad abi kopā aizskrēja uz liedagu.

—   Vispirms jānopeldas, — ierosināja sieviete, — lai tev galva taptu skaidrāka.

—    Liec mieru manai galvai, — atteica vīrietis.

Smiedamies viņš atmuguriski nokrita smiltis un novilka sievieti sev līdzi. Vini taustījās viens otram ap drēbēm, savijās kopā un steidzīgā kvēlē svaidījās aukstajās smiltīs.

Pēc tam vīrietis nogūlās uz muguras un atvēra acis. Sieviete lūkojās uz vinu un smaidīja.

—    Kā nu tagad būs ar peldi? — viņa ievaicājās.

—    Ej vien. Es tevi šeit pagaidīšu.

Sieviete piecēlās un gāja, kamēr ap potītēm skalojās viegli vilnīši. Ūdens bija vēsāks par nakts gaisu, jo bija tikai jūnija vidus. Sieviete vēl uzsauca:

—   Vai tu patiešām negribi nākt?

Taču gulošais vīrietis neatbildēja. Viņa mazliet atkāpās, tad skriešus metās ūdenī. Sākumā viņas soli bija lieli un graciozi, bet tad pret ceļiem plīsa mazs vilnītis. Viņa sagrīļojās, atguva līdzsvaru un metās pretī nākamajam vilnim jostasvietas augstumā. Odens sniedzās tikai līdz gumiem, viņa apstājās, atglauda matus no acīm un gāja tālāk, līdz ūdens apsedza plecus. Tad viņa laidās peldus — saraustītiem, nemākulīgiem vēzieniem, turot galvu virs ūdens.

Simts jardu no krasta zivs sajuta pārmaiņu rāmajā jūrā. Zivs neredzēja sievieti, vēl nesaoda viņu. Uz zivs ķermeņa visā tā garumā rindojās sīki gļotu kanāli ar nervu galiem, un šie nervi uztvēra svārstības un par tām ziņoja smadzenēm. Zivs pagriezās pret krastu.

Sieviete joprojām peldēja prom no krasta, reižu reizēm apstādamās, lai noteiktu savu atrašanās vietu attiecībā pret gaismu, kas plūda no mājas. Straumi nejuta, tā ka viņa nebija novirzījusies uz vienu vai otru pludmales pusi. Taču viņa pamazām zaudēja spēkus, tāpēc brīdi atpūtās, kājām irdamās pa ūdeni, un tad sāka peldēt malā.

Tagad svārstības kļuva spēcīgākas, un zivs sajuta laupījumu. Astes vēzieni paātrinājās, trenkdami uz priekšu milzīgo ķermeni ar tādu ātrumu, kļps uzbudināja mazos, fosforescējošos ūdens dzīvnieciņus, tā ka tie sāka spīdēt, ietidami zivi vizuļojošā mantijā.

Zivs draudīgi tuvojās sievietei un divpadsmit pēdu attālumā pabrāzās viņai garām sešas pēdas zem ūdens virsmas. Sieviete sajuta tikai vilni, kas, likās, pacēla viņu uz augšu un atkal nolaida lejā. Viņa mitējās peldēt un aizturēja elpu. Vairāk neko nemanījusi, viņa turpināja neveiklo peldējumu.

Tagad zivs viņu saoda, un ūdens svārstības — saraustītas un asas— liecināja par upura nespēku. Zivs iesāka riņķot tuvu virsmai. Muguras spura izlauzās no ūdens, un aste, mētādamās uz priekšu un atpakaļ, ar svilpienu pāršķēla gludo ūdens spoguli. Nebeidzamas trīsas raustīja zivs ķermeni.

Pirmo reizi sieviete sajuta bailes, kaut ari nezināja, kāpēc. Augumam cauri izplūda adrenalīns, radot svelošu karstumu un skubinot peldēt ātrāk. Sieviete domāja, ka atrodas piecdesmit jardu no krasta. Viņa varēja saskatīt baltu putu svītru, kur liedagā plīsa viļņi. Viņa redzēja mājas ugunis, un vienā mierinošā bridi viņai pat šķita, ka redz kādu paejam gar logu.

Zivs peldēja apmēram četrdesmit pēdu no sievietes, tad tā pēkšņi šāvās pa kreisi, pilnīgi nozuda zem ūdens un, divreiz strauji atvēzējusi asti, metās sievietei virsū.

Sākumā sieviete domāja, ka aizķērusi ar kāju kādu klinti vai peldošu koka gabalu. Nekādu sāpju vēl nejuta, tikai vienu spēcīgu rāvienu aiz labās kājas. Ar kreiso kāju kuldama ūdeni, lai noturētos peldus, viņa iegremdēja kreiso roku piķa melnajā okeānā un sniedzās pēc pēdas. Viņa to nevarēja sataustīt. Sieviete pasniedzās augstāk pēc stilba, un tad viņu sagrāba pēkšņs nelabums un reibonis. Viņas meklējošā roka bija uzdūrusies kaula gabalam un lēverainai miesai. Sieviete saprata, ka siltā, pulsējošā straume, kas plūst pār viņas pirkstiem vēsajā ūdenī, ir pašas asinis.

Sāpes un panika uzbruka reizē. Sieviete atmeta galvu un izgrūda dobju šausmu kliedzienu.

Zivs bija aizpeldējusi. Tā nesakošļājusi aprija sievietes kāju. Kauli un gaļa nogāja lejā pa vareno barības vadu vienā paņēmienā. Nu zivs atkal virzījās uz asins straumi, kas šļācās no sievietes augšstilba artērijas — tas bija tikpat precīzs un nemaldīgs signāls kā bāka skaidrā naktī. Šoreiz zivs uzbruka no apakšas. Atplestiem žokļiem tā brāzās augšup. Lielā, koniskā ļ^alva ietriecās sievietč kā lokomotīve, pasviežot upuri augšup. Žokli sacirtās ap viņas ķermeni, samaldami putrā kaulus, miesu un iekšējos orgānus. Sakampusi mutē sievietes rumpi, zivs ar apdullinošu blīkšķi iegāzās ūdenī, izspļaudama putas un asinis spilgtās, fosforescējošās šļakatās.

Zem ūdens virsmas zivs purināja galvu, robainie trīsstūrveida zobi kā zāģis saplosīja pēdējās cīpslas, kas vēl nepadevās. Līķis izjuka gabalu gabalos. Zivs rija, tad pagriezās un rija atkal. Tās smadzenes joprojām fiksēja signālus par tuvīnu laupījumu. Asinis un miesas atliekas peldēja ūdenī, un zivs nespēja izšķirt, kur rodams pats kumoss. Tā šaudījās šurpu turpu caur izplūstošo asins mākoni, virinādama muti un zvejodama kādu nomaldījušos drisku. Bet nu jau vairums gaļas gabalu bija prom. Daži lēni nogrima, nosēzdamies smilšainajā dibenā, kur tie laiski kustējās straumē. Daži zem pašas ūdens virsmas peldēja līdzi viļņiem, kuri izbeidzās piekrastes bangotnē.

Vīrietis pamodās, agrā rīta aukstumā trīcēdams. Viņa mute bija lipīga un izkaltusi, un nule uznākušās atraugas atgādināja par izdzerto kukurūzas viskiju un degvīnu. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet pēc sārtās svītras austrumu pamalē viņš noprata, ka rītausma nav tālu. Dziestošas zvaigznes vēl kavējās bālējošajās debesīs. Vīrietis piecēlās un sāka ģērbties. Viņš piktojās, ka sieviete nav viņu pamodinājusi, kad devās atpakaļ, un viņam šķita dīvaini, ka sieviete pametusi liedagā drēbes. Viņš tās savāca un gāja uz māju.

Vīrietis uz pirkstgaliem izgāja caur verandu un lēnītēm atvēra durvis, atcerējies, ka, spēcīgāk parautas, tās iečīkstēsies. Dzīvojamā istaba bija tumša un tukša, visās malās stāvēja pusizdzertas glāzes, pelnutrauki un netīri šķīvji. Viņš šķērsoja dzīvojamo istabu, izgāja priekšnamā, aizlavījās garām divām aizvērtām durvīm. Durvis uz istabu, kura atvēlēta viņam ar sievieti, stāvēja vaļā, un naktslampiņa apgaismoja abas saklātās gultas. Uz vienas viņš nosvieda sievietes drēbes, tad atgriezās dzīvojamā istabā un iededza gaismu. Abas tahtas bija tukšas.

Mājā bija vēl divas guļamistabas. Vienā gulēja mājas īpašnieki. Otru aizņčma divi citi viesi. Cik vien klusu iespējams, vīrietis ielūkojās pirmajā guļamistabā. Tur atradās divas gultas, un katrā gulēja tikai viens cilvēks. Viņš devās uz blakus istabu. Namatēvs un namamāte gulēja katrs savā milzīgās gultas malā. Vīrietis aiztaisīja durvis un gāja atpakaļ uz savu istabu sameklēt pulksteni. Tas rādīja gandrīz pieci.

Vīrietis apsēdās uz vienas gultas un raudzījās uz drēbju kaudzīti otrā gultā. Viņš bija pārliecināts, ka sievietes mājā nav. Vairāk viesu uz pusdienām nebija", tātad, ja vien viņa nav sastapusi kādu liedagā, kamēr viņš gulēja, ne ar vienu citu viņa nevarēja aiziet. Un, ja arī būtu aizgājusi, viņa būtu paņēmusi vismaz kaut ko no apģērba.

Tikai tad vīrietis atļāvās domu par nelaimes gadījumu. Pieņēmums loti ātri kļuva par pārliecību. Viņš atgriezās saimnieka guļamistabā, brīdi vilcinājās, tad vieglītēm uzlika roku gulošajam.

—    Džek, — viņš sacīja, paplikšķinādams pa plecu. — Ei, Džck!

Vīrietis nopūtās un atvēra acis.

—    Kas ir?

—   Tas esmu es, Toms. Man velnišķīgi negribējās tevi modināt, bet es domāju, ka mums var iznākt nepatikšanas.

—    Kādas nepatikšanas?

—    Vai tu neesi redzējis Krisiju?

—   Ko tu gribi teikt, jautādams, vai neesmu redzējis Krisiju? Viņa ir kopā ar tevi.

—    Nē, nav vis. Es gribēju sacīt, ka nevaru viņu atrast.

Džeks piecēlās sēdus un ieslēdza gaismu. Viņa sieva sakustējās un pārvilka palagu pāri galvai. Džeks paskatījās savā rokas pulkstenī.

—   Kungs Jēzu! Pulkstenis ir pieci no rīta. Un tu nevari atrast savu draudzeni.

—    Saprotu, — atteica Toms. — Atvaino. Vai atceries, kad tu viņu pēdējoreiz redzēji?

—    Protams, atceros. Viņa teica, ka iešot nopeldēties, un jūs abi izgājāt verandā. Un kad tu viņu pēdējoreiz redzēji?

—   Pludmalē. Tad es aizmigu. Tu gribi sacīt, ka viņa neatgriezās?

—    Vismaz es neredzēju. Vismaz līdz tam laikam ne, kad mēs likāmies gulēt — tas bija ap vieniem.

—    Es atradu viņas drēbes.

—    Kur? Pludmalē?

-Jā.

—   Tu paskatījies dzīvojamā istabā?

Toms apstiprinoši pamāja.

—    Henkelu istabā ari.

—    Henkelu istabā!

Toms pietvīka.

—    Es viņu nepazīstu tik ilgi. Cik es zinu, viņa bija varbūt mazliet dīvaina. Ari Henkeli varēja būt īpatnēji. Nē, es neko nedomāju. Es tikai gribēju pārbaudīt visu māju, iekams uzmodinu tevi.

—    Ko tad tu īsti domā?

—   To, ka ar viņu, iespējams, noticis nelaimes gadījums, — atbildēja Toms. — Varbūt viņa noslīkusi.

Džeks bridi raudzījās Tomā, tad atkal palūkojās savā rokas pulksteni.

—    Es nezinu, cikos šai pilsētā policisti sāk darbu, — viņš teica, — taču man šķiet, ka to var uzzināt tiklab tagad, kā ari jebkurā citā laikā.

2

Policists Lens Hendrikss sēdēja pie sava rakstāmgalda Emiti- jas policijas iecirknī un lasīja detektīvromānu "Esmu tava līdz nāvei". Brīdī, kad iezvanījās telefons, romāna varoni, meiteni, sauktu par Svilpojošo Diksiju, grasījās izvarot motociklistu kluba biedri. Hendrikss lāva telefonam zvanīt tik ilgi, kamēr mis Diksija pirmo uzbrucēju nebija kastrējusi ar linoleja griežamo nazi, ko bija paslēpusi savos matos.

Viņš pacēla klausuli.

—   Emitijas policija, policists Hendrikss klausās, — viņš teica. — Ar ko varu pakalpot?

—   Te runā Džeks Fūts no Oldmilroudas. Es gribu paziņot, ka ir pazudis cilvēks. Vai vismaz es domāju, ka viņa ir pazudusi.

—   Atkārtojiet vēlreiz, ser, — Hendrikss bija dienējis Vjetnamā par radistu, un viņam patika militāra terminoloģija.

—    Viena no mūsu mājas viešņām apmēram vienos nakti devās peldēties, — sacīja Fūts. — Viņa vēl nav atgriezusies. Viņas draugs atrada viņas drēbes pludmalē.

Hendrikss sāka rakstīt bloknotā.

—    Kā sauc šo personu?

—    Kristīne Votkinsa.

—   Vecums?

—   Es nezinu. Pagaidiet! Aptuveni divdesmit pieci gadi. Viņas draugs saka, apmēram tā varot būt.

—   Augums un svars?

—    Pagaidiet brītiņu.

Iestājās pauze.

—   Mums šķiet — varbūt kādas piecas pēdas septiņas collas, svars starp simt divdesmit un simt trīsdesmit mārciņām.

—    Matu un acu krāsa?

—    Klausieties, kārtībniek, kam jums tas viss vajadzīgs? Ja sieviete ir noslīkusi, viņa varbūt būs vienīgā — vismaz šonakt, pareizi? Jums taču droši vien parasti negadās vairāk par vienu slīkoni nakti, vai ne?

—    Kas teica, ka viņa ir noslīkusi, mister Fūt? Varbūt viņa devusies pastaigāties.

—   Galīgi plika vienos nakti? Vai jums ir bijuši kādi ziņojumi par sievieti, kas staigā apkārt galīgi plika?

Hendrikss izbaudīja iespēju būt neciešami vēss.

—   Nē, mister Fūt, vēl ne. Bet, ja reiz sākas vasaras sezona, nevar nekad zināt, ko gaidīt. Pagājušā gada augustā viena pede- rastu kompānija pie kluba uzstājās ar deju— kaildeju. Matu un acu krāsa?

—    Viņas mati ir… netīri blondi, man liekas. Smilšu krāsā. Es nezinu, kādā krāsā viņai acis. Man būs jāpaprasa viņas draugam. Nē, viņš saka, viņš ari nezinot. Teiksim, gaiši brūnas.

—    Labi, mister Fūt. Mēs viņu dabūsim rokā. Tiklīdz kaut ko noskaidrosim, tā sazināsimies ar jums.

Hendrikss nolika klausuli un paskatījās savā rokas pulkstenī. Tas rādīja 5.10. Šefs nebūs augšā vēl kādu stundu, un Hendrik- sam nebija nekādas vēlēšanās viņu modināt tikai tāpēc, lai atstāstītu kaut ko tik neskaidru kā šis ziņojums par kādu pazudušu cilvēku. Kas to lai zina, varbūt tā palaistuve krūmos jājas ar kādu zelli, ko sastapusi turpat liedagā. Tomēr, ja viņa kaut kur izskalota krastā, šefs Brodijs gribēs sākt rīkoties, pirms līki atrod kāda aukle ar pāris maziem bērniem un tas kļūst par sabiedriskās kārtības traucēkli.

Apdomība — šefs nemitējās atkārtot, ka tieši tā viņam vajadzīga, tikai tā veidojot labu policistu. Un tāpēc, ka šajā darbā varēja likt lietā prāta spējas, Hendrikss bija izlēmis iestāties Emitijas policijā, kad atgriezās no Vjetnamas. Atalgojums bija pieņemams: iesākumā deviņtūkstoš dolāru, pēc piecpadsmit gadiem — piecpadsmit tūkstoš dolāru plus papildu atvieglojumi. Darbs policijā deva drošību, normētu darba dienu un arī šo to aizraujošu — ne tikai sadunkāt nevaldāmus zeņķus vai savākt piedzērušos, bet arī atšķetināt zādzības, šad un tad mēģināt notvert kādu izvarotāju (iepriekšējā vasarā kāds melnais dārznieks bija izvarojis septiņas bagātas sievietes, no kurām neviena neieradās tiesā liecināt pret viņu) un, izsakoties mazliet augstākā stilā, iespēju kļūt par cienītu, noderīgu sabiedrības locekli. Un būt par policistu Emitijā nebija sevišķi bīstami, pavisam ne tā kā galvaspilsētas policijā. Pēdējais nelaimes gadījums ar Emitijas policistu, dienesta pienākumus veicot, notika 1957. gadā, kad kārtībnieks bija mēģinājis apturēt piedzērušos cilvēku, kas ar pārlieku lielu ātrumu joņoja pa Montokas šoseju, — policistu nosvieda no šosejas un ietrieca mūra sienā.

Hendrikss bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņam izdosies tikt vaļā no Dieva aizmirstās nakts maiņas, darbs viņam sagādātu baudu. Tomēr pagaidām tas bija slogs. Viņš ļoti labi saprata, kāpēc viņam tikusi nakts maina. Šefam Brodijam patika savus jaunos darbiniekus apmācīt lēnām, ļaujot viņiem apgūt policijas darbā nepieciešamās īpašības — veselo saprātu, apdomību, iecietību un pieklājību — tādā diennakts laikā, kad viņi tās nenovērtēs par augstu.

Parastais darba laiks bija no astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā, un tam vajadzēja pieredzi un diplomātiju. Šajā maiņā strādāja seši cilvēki. Viens vasaras sezonā regulēja satiksmi Meinas un Voterstrītas krustojumā. Divi patrulēja policijas mašīnās. Viens dežurēja pie telefona policijas ēkā. Viena cilvēka ziņā bija kancelejas darbs. Un šefs nodarbojās ar publiku: ar lēdijām, kuras žēlojās, ka nevarot gulēt trokšņa dēļ, kas nāk no Randy Bear vai Saxon's — abiem pilsētas alkoholisko dzērienu bāriem —, ar namīpašniekiem, kuri sūdzējās par to, ka klaidoņi piemēslo pludmali vai traucē mieru, ar vasaras atvaļinājumā atbraukušiem baņķieriem, mākleriem un juristiem, kuri ieradās, lai pārspriestu savus dažādos plānus, kā saglabāt Emitiju par civilizācijas neskartu un pirmšķirīgu vasaras apmetni.

Laiks no pusnakts līdz astoņiem rītā parasti aizritēja mierīgi.

Deviņus mēnešus gadā miers bija patiesi nodrošināts. Par pagājušās ziemas lielāko notikumu izvērtās negaiss, kas sabojāja signalizācijas sistēmu, kura savienoja policijas iecirkni ar Emitijas lielākajām un bagātākajām mājām. Parasti vasarā no pusnakts līdz astoņiem dežurēja trīs policisti. Tomēr viens jauns puisis, kuru sauca Diks Andželo, patlaban, pirms vasaras sezonas sākuma, bija divu nedēļu atvaļinājumā. Otrs — trīsdesmit gadus nodienējis veterāns Henrijs Kimbls, bija izvēlējies nakts maiņu tāpēc, ka tajā varēja izgulēties, jo pa dienu viņš strādāja par bārmeni Saxort's. Hendrikss mēģināja ar rācijas palīdzību uzmodināt Kimblu, lai piedabūtu viņu paieties pa krastmalu gar Oldmilroudu, taču saprata, ka tās ir veltas pūles. Kimbls, kā aizvien, gulēja ciešā miegā policijas mašīnā, kura bija novietota aiz Emitijas aptiekas. Un tā Hendrikss paņēma klausuli un uzgrieza šefa Brodija mājas numuru.

Brodijs gulēja nemierīgā miegā pirms pamošanās, kad sapņi strauji mijas ar neskaidras apziņas mirkļiem. Pirmais telefona zvans pilnīgi iederējās viņa sapni — tajā viņš redzēja, ka atkal mācās vidusskolā un kāpņu telpā spaida meiteni. Nākamais zvans pārrāva redzējumu. Viņš apvēlās uz otra sāna un pacēla klausuli.

—    Sef, te Hendrikss. Man ļoti negribējās traucēt jūs tādā agrumā, bet…

—    Cik pulkstenis?

—    Pieci un divdesmit minūtes.

—    Leonard, es ceru, ka tu mani neuzmodināji pa tukšo.

—    Man liekas, mums iznāks darīšana ar peldētāju, šef.

—    Peldētāju? Dieva dēļ, kas par peldētāju?

Hendrikss šo vārdu bija izlasījis detektīvromānā.

—   Ar slīkoni, — viņš samulsis paskaidroja.

Viņš izstāstīja Brodijam par Fūta zvanu.

—   Es domāju, jūs varbūt gribēsiet pārbaudīt, iekams cilvēki ies peldēties. Es gribēju teikt: rādās, ka būs jauka diena.

Brodijs izdvesa pārspīlēti smagu nopūtu.

—    Kur Kimbls? — viņš pavaicāja un aši piebilda:

—   Ak jā. Muļķīgs jautājums. Vienā jaukā dienā es viņa rāciju sataisīšu tā, lai viņš to nevarētu izslēgt.

Hendrikss brīdi pagaidīja, tad atsāka:

—    Es jau sacīju, šef, ka loti negribēju traucēt…

—   Jā, zinu, Leonard. Tu rīkojies pareizi, piezvanīdams man. Tā kā es esmu pamodies, tad tikpat labi varu arī celties. Es noskūšos, nomazgāšos dušā, iekampšu drusku kafijas un pa ceļam uz iecirkni uzmetīšu acis krastmalai iepretī Oldmilroudai un Skočroudai, lai pārliecinātos, vai tava peldētāja nemētājas kaut kur tai pludmalē. Kad atnāks rīta maiņas puiši, es aiziešu aprunāties ar Fūtu un tās meitenes draugu. Tiksimies vēlāk.

Brodijs nolika klausuli un izstaipījās. Viņš paskatījās uz sievu, kas gulēja viņam blakus divgulamajā gultā. Viņa sakustējās, kad iezvanījās telefons, bet, tiklīdz noprata, ka nekas steidzams nav, atkal iegrima miegā.

Ellenai Brodijai bija trīsdesmit seši, par pieciem gadiem mazāk nekā vīram, un fakts, ka viņa izskatījās tikko trīsdesmit gadus veca, viesa Brodijā gan lepnumu, gan īgnumu. Lepnumu tāpēc, ka viņa joprojām bija skaista un jauna un lika vīram justies kā visai pievilcīgam vīrietim ar teicamu gaumi. īgnumu tāpēc, ka sieva bija spējusi saglabāt labu izskatu, kaut arī bija dzemdējusi trīs bērnus, kamēr Brodijs, lai gan viņa sešas pēdas vienu collu garais un divsimt mārciņu smagais augums nebija resns, jau sāka bažīties par asinsspiedienu un izplūdušo jostasvietu. Vasarā Brodijs reizēm pieķēra sevi ar dīku iekāri raugāmies uz kādu no jaunajām, garkājainajām meitenēm, kas dīžājās apkārt pa pilsētu — krūtis bez krūštura lēkāja vien zem plānā kokvilnas auduma. Tomēr viņš nekad neizbaudīja šo sajūtu, jo tad viņam vienmēr vajadzēja minēt, vai Ellena nepārdzīvo tādu pašu satraukumu, skatoties uz iedegušiem, slaidiem, jauniem vīriešiem, kas tik lieliski izskatījās blakus garkājainajām meitenēm. Un, tiklīdz Brodijam ienāca prātā šī doma, viņš jutās vēl sliktāk, jo saprata — tā ir zīme, ka viņam ir krietni pāri četrdesmit un viņš jau nodzīvojis vairāk nekā pusi mūža.

Vasaras bija grūts posms Ellenai Brodijai, jo tad viņu mocīja domas, kuras Ellena centās atvairīt, — domas par garām palaistām iespējām un neizdzīvotām dzīvēm. Viņa sastapa cilvēkus, ar kuriem kopā uzaugusi, pirmskolas klasesbiedrenes, kas, precējušās ar baņķieriem un mākleriem, vasaru pavadīja Emitijā un ziemu dzīvoja Ņujorkā. Tās bija piemīlīgas sievietes, kuras vienlīdz brīvi spēlēja tenisu un nepiespiesti tērzēja, sievietes, kuras (Ellena par to bija pārliecināta) jokoja par Ellenu Šeperdi, kura apprecējusies ar policistu, jo tas viņu padarījis grūtu uz sava 1948. gada forda pakaļējā sēdekļa, kaut gan tā nemaz nebija.

Ellenai bija divdesmit viens gads, kad viņa sastapa Brodiju. Viņa bija tikko beigusi priekšpēdējo kursu Velslijā un pavadīja vasaru Emitijā kopā ar vecākiem — tāpat kā iepriekšējās vienpadsmit vasaras kopš tā laika, kad reklāmu aģentūra pārcēla tevu darbā no Losandželosas uz Ņujorku. Kaut gan, atšķirībā no dažām draudzenēm, Ellenu Šeperdi tikpat kā nebija apsēdusi precēšanās mānija, viņa pieļāva iespēju, ka gadu vai divus pēc koledžas beigšanas apprecēsies ar kādu, kam būs apmēram tāds pats sabiedriskais un finansiālais stāvoklis kā viņai. Šāds liktenis viņu nedz sāpināja, nedz iepriecināja. Ellena baudīja pieticīgo bagātību, ko bija nopelnījis tēvs, un zināja, ka ar māti ir tāpat. Taču viņa netiecās nodzīvot dzīvi, kas būtu vecāku dzīves atkārtojums. Ellena pazina šīs dzīves sīkās sabiedriskās problēmas, un tās viņu garlaikoja. Ellena uzskatīja sevi par vienkāršu meiteni, kura lepojas ar faktu, ka mis Portercs skolas 1953. gada klases žurnālā viņa bijusi ierakstīta kā vispatiesākā skolniece.

Pirmoreiz Ellena satikās ar Brodiju viņa darbā. Viņa tika aizturēta — pareizāk sakot, aizturēts tika viņas draugs. Bija vēla nakts, un Ellenu veda mājās ārkārtīgi piedzēries jauneklis, kas bija aizrāvies ar loti ātru braukšanu pa šaurām ielām. Mašīnai aizšķērsoja ceļu un to apturēja policists, kurš uz Ellenu atstāja spēcīgu iespaidu ar savu jaunību, iznesību un pieklājību. Izdevis pavēsti, viņš paņēma Ellenas drauga mašīnas atslēgas un abus aizveda katru uz savām mājām. Nākamajā rītā Ellena devās iepirkties un pēkšņi attapās, ka atrodas blakus policijas iecirknim. Joka pēc viņa iegāja iekšā un pajautāja tā jaunā policista vārdu, kurš bija dežurējis ap pusnakti. Tad Ellena atgriezās mājās un uzrakstīja Brodijam vestulīti, kurā pateicās, ka viņš bijis tik jauks, un vēl viņa uzrakstīja vēstuli iecirkņa priekšniekam, uzteikdama jauno Mārtiņu Brodiju. Brodijs viņai piezvanīja, lai pateiktos par vēstulīti.

Kad viņš savā brīvajā vakarā uzaicināja meiteni uz pusdienām un kino, Ellena pieņēma uzaicinājumu ziņkāres dēļ. Viņa vispār gandrīz nekad nebija runājusi ar policistiem, kur nu vēl ar kādu no tiem gājusi sabiedrībā.

Brodijs bija nervozs, bet šķita, ka Ellena patiesi interesējas par viņu un viņa darbu, tā ka Brodijs galu galā nomierinājās un labi pavadīja laiku. Ellenai viņš likās apburošs: stiprs, vienkāršs, laipns un sirsnīgs. Viņš jau sešus gadus strādāja par policistu. Brodijs teica, ka vēloties kļūt par Emitijas policijas priekšnieku, vēloties, lai viņam būtu dēli, ko rudeni vest līdzi uz pīļu medībām, vēloties sakrāt tik daudz naudas, lai ik pēc gada vai diviem varētu paņemt īstu atvaļinājumu.

Viņi apprecējās tā paša gada novembri. Ellenas vecāki gan gribēja, lai viņa pabeidz koledžu, un Brodijs labprāt būtu pagaidījis līdz nākamajai vasarai, bet Ellena nespēja iedomāties, kā gan viens gads koledžā varētu būt izšķirošs viņas izvēlētajā dzīvē.

Pirmajos laulības gados bija arī neveikli mirkļi. Ellenas draugi aicināja viņus uz pusdienām vai lenču, vai nopeldēties, un viņi gāja arī, taču Brodijs jutās tā, it kā pret viņu izturētos aizbildnieciski. Kad viņi bija kopā ar Brodija paziņām, tad Ellenas klātbūtne, likās, nomāca jautrību. Cilvēki it kā baidījās izdarīt kādu aplamību. Pamazām, izveidojoties ciešākām saiknēm, neveiklība pazuda. Taču viņi vairs nesatikās ar Ellenas vecajiem draugiem.

Kaut ari, zaudējot piederību vasarniekiem, viņa iemantoja Emitijas pastāvīgo iedzīvotāju pieķeršanos, par to nācās maksāt ar daudz ko tādu, kas bija patīkams un ierasts līdzšinējās dzīves gados. Pārņēma izjūta, it kā viņa būtu pārcēlusies uz citu zemi.

Ja neskaita pēdējos četrus gadus, atsvešināšanās Ellenu nemocīja. Viņa bija pārāk aizņemta un laimīga, audzinādama bērnus, lai lauzītu galvu par sen izdarītu izvēli. Taču, kad mazākais dēls sāka iet skolā, Ellena atjēdzās, ka ir pamesta likteņa varā, un sāka kavēties atmiņās par to, kāda bija mātes dzīve, kad bCrni nošķīrās no viņas — došanās iepirkties (tīkams laika kavēklis, tāpēc ka naudas bija diezgan, lai nopirktu visu, izņemot pavisam dārgas mantas), ilgi lenči kopā ar draugiem, teniss, kokteiļu vakari, nedēļas nogales izbraukumi. Viss, kas reiz likās sekls un garlaicīgs, nu atmiņās šķita kā paradīze.

Sākumā viņa palejās atjaunot saiknes ar draugiem, kurus nebija redzējusi desmit gadus, bet interešu un pārdzīvojumu kopība sen bija izgaisusi. Ellena jautri tērzēja par vietējo sabiedrību, notikumiem, par darbu, ko brīvprātīgi veica Sauthemp- tonas slimnīcā, bet par šīm sarunu tēmām vecie draugi, no kuriem daudzi brauca uz Emitiju ik vasaru vairāk nekā trīsdesmit gadus, maz zināja un tikpat kā nemaz neinteresējās. Viņi runāja par Ņujorkas notikumiem, mākslas galerijām, par gleznotājiem un rakstniekiem, kurus pazina. Sarunas lielākoties beidzās ar izbālējušām atmiņām un minējumiem par to, kur varētu atrasties senie draugi. Vienmēr birtin bira solījumi piezvanīt cits citam un atkal sanākt kopā.

Laiku pa laikam viņa mēģināja nodibināt draudzību ar vasarniekiem, kurus agrāk nepazina, taču šīs biedrošanās bija mākslotas un īslaicīgas. Tās varētu būt ilgstošākas, ja Ellena tik loti nekautrētos par savu māju, par vīra darbu un par tā trūcīgo samaksu. Viņa gādāja, lai ikviens, ko viņa sastop, uzzinātu, ka pirms apprecēšanās viņa dzīvojusi pavisam citādu dzīvi. Viņa apzinājās, ko dara, un ienīda sevi par to, jo patiesībā no sirds mīlēja vīru, dievināja bērnus un gada lielāko dalu bija gluži apmierināta ar likteni.

Tagad Ellena bija gandrīz pilnīgi atmetusi centienus nodibināt pazīšanos ar vasarniekiem, tomēr aizvainojums un ilgas palika. Viņa bija nelaimīga un savu neapmierinātību izgāza uz vīru — abi to saprata, tikai viņš to spēja arī paciest. Ellena vēlējās, kaut varētu ik gadus šo laiku nogulēt nesamaņā.

Brodijs apvēlās pret Ellenu, paslejās uz elkoņa un atspieda galvu plaukstā. Ar otru roku viņš notrausa matu šķipsnu, kas kutināja sievas degunu, un tas noraustījās. Pedejā sapņa iespaidā viņu vel nepameta tīkama jutoņa, un viņš prātoja, vai nepamo- dināt sievu uz ātru pamīlēšanos. Viņš zināja, ka sieva mostas leni, ka viņas noskaņojums agrā rītā ir vairāk īgns nekā romantisks. Tomēr tas būtu jauki. Pedejā laikā Brodiju ģimenē bijis maz seksa. Kad Ellenai sākās vasaras garastāvoklis, mīlēties iznāca reti.

Tieši tai brīdī Ellenas mute atkrita vaļā, un viņa sāka krākt. Brodijs juta, ka ātri atsalst, it kā viņam uz gurniem būtu uzšļākts auksts ūdens. Viņš piecēlās un iegāja vannas istabā.

Pulkstenis rādīja gandrīz pusseptiņi, kad Brodijs ieradās Oldmilroudā. Saule jau bija pakāpusies krietni augstu. Tā bija zaudējusi ausmas sārtumu un vērtās no oranžas koši dzeltenā. Debesīs nemanīja ne mākonīša.

Teorētiski ar likumu bija noteikts, ka starp mājām jābūt celiņiem, lai visi tiktu uz liedagu, kas privātpersonai drīkst piederēt tikai līdz paisuma iezīmētajai līnijai. Taču vairākumā gadījumu šīs likumā paredzētās ejas aizsprostoja garāžas vai ligustru dzīvžogi. No ceļa pludmali nevarēja redzēt. Brodijs saskatīja tikai kāpu virsotnes. Tā ik pēc kādiem simt jardiem viņam vajadzēja apturēt policijas mašīnu un paieties pa iebraucamo ceļu, lai sasniegtu vietu, no kuras pārredzama pludmale.

No līka nebija ne miņas. Baltajā klajumā viņš ievēroja tikai dažus izskalotus koka gabalus, vienu vai divas skārda kārbas un jardu platu joslu no jūraszālēm un brūnalģēm, kuras izmetusi krastā dienvidu brīze. Bangu praktiski nebija, tātad, ja līķis būtu uzpeldējis, tas būtu viegli pamanāms. Taču, ja slīkonis peld zem ūdens, es to ieraudzīšu tikai tad, kad tas būs izskalots krastā, Brodijs nodomāja.

Līdz pulksten septiņiem Brodijs bija pārlūkojis visu krastmalu gar Oldmilroudu un Skočroudu. No redzētā cik necik savāds viņam bija licies vienīgi papīra šķīvītis ar trim roboti izgrieztām apelsīnu mizām — tā bija zīme, ka šīs vasaras pikniki liedagā būs smalkāki nekā agrāk.

Viņš brauca atpakaļ pa Skočroudu, nogriezās uz ziemeļiem, uz pilsētas pusi, un pa Beiberileinu ieradās policijas iecirknī pulksten 7.10.

Kad ienāca Brodijs, Hendrikss patlaban beidza ņemties ar papīriem un šķita vilies, ka Brodijs nevelk aiz sevis līķi.

—    Neveicās, šef? — viņš apvaicājās.

—   Atkarībā no tā, ko tu sauc par veiksmi, Leonard. Ja tu ar to domā, vai es atradu līķi un, ja neatradu, vai tas ir loti slikti, tad uz abiem jautājumiem es atbildu "ne". Vai Kimbls jau atgriezies?

—    Ne.

—   Labi, es ceru, ka viņš ir pamodies. Tas nu gan izskatītos lieliski, ka viņš savā nodabā krāc policijas mašīnā, kad ļaudis dodas iepirkties.

—    Ap astoņiem viņš būs klāt, — noteica Hendrikss. — Viņš vienmēr tā dara.

Brodijs ieleja sev tasi kafijas, iegāja savā kabinetā un ņēmās pārlapot rīta avīzes — Ņujorkas Daily Nezos rīta izdevumu un vietējo Emitijas avīzi Leader, kas ziemā iznāca reizi nedēlā, bet vasarā katru dienu.

Kimbls ieradās mazliet pirms astoņiem— tā vien likās, ka viņš gulējis formas tērpā— un kopā ar Hendriksu iebaudīja tasi kafijas, gaidot, kad sāksies dienas maiņa. Hendriksu nomainīja tieši astoņos, un viņš patlaban vilka mugurā ādas jaku un grasījās iet prom, kad Brodijs iznāca no sava kabineta.

—   Leonard, es došos pie mistera FQta, — viņš paziņoja. — Vai negribi braukt līdzi? Vari to nedarīt, bet es iedomājos, ka tu varbūt vēlies meklēt savu… peldētāju.

Un Brodijs pasmaidīja.

—    Protams, es domāju gan, — atzinās Hendrikss. — Man šodien nav nekā cita, ko darīt, tā ka es varu gulēt kaut visu pēcpusdienu.

Viņi izbrauca ar Brodija mašīnu. Kad abi iegriezās Fūta piebraucamajā ceļā, Hendrikss ieminējās:

—     Ko jūs teiktu, ja viņi visi vēl gulētu? Es atceros, ka pērnvasar vienos naktī piezvanīja kāda sieviete un lūdza, vai es nevarētu atnākt no rīta, cik agri iespējams, jo viņai liekoties, ka trūkst kādas dārglietas. Es piedāvāju aizbraukt tūlīt pat, bet viņa atvairljās: nē, viņa ejot gulēt. Lai nu kā, es tur ierados desmitos, un viņa mani izsvieda ārā. "Es nedomāju tik agri," viņa teica.

—   Redzēsim! — attrauca Brodijs. — Ja viņi patiešām nobažījušies par šo dāmu, tad būs nomodā.

Durvis atvērās, tiklīdz Brodijs bija paguvis pieklauvēt.

—   Mēs gaidījām kādas ziņas no jums, — sacīja jauns cilvēks. — Mani sauc Toms Kesidijs. Vai jūs viņu atradāt?

—     Es esmu policijas priekšnieks Brodijs. Šis ir policists Hendrikss. Nē, mister Kesidij, mēs viņu neatradām. Vai drīkstam ieiet?

—   Jā, protams, protams, piedodiet. Ejiet dzīvojamā istabā. Es pasaukšu Fūtus.

Brodijam nevajadzēja ne piecas minūtes, lai dabūtu dzirdēt visu, ko, viņaprāt, vajadzēja zināt. Tad, pūlēdamies izlikties rūpīgs un arī cerēdams uzzināt kaut ko derīgu, viņš palūdza atļauju apskatīt pazudušās sievietes drēbes. Viņu ieveda guļamistabā, un viņš aplūkoja uz gultas nolikto apģērbu.

—    Vai viņai peldkostīma nebija līdzi?

—    Nē, — atbildēja Kesidijs. — Tas ir augšējā atvilktnē. Es jau pārbaudīju.

Brodijs brīdi klusēja, apdomādams vārdus, tad sacīja:

—   Mister Kesidij, es negribu būt nekaunīgs, bet vai šai mis Votkinsai nebija raksturīgas dīvainas izdarības? Es gribēju teikt, piemēram, vai viņa nemēdza pazust nakts vidū… vai staigāt apkārt kaila?

—   Cik es zinu, ne, — noliedza Kesidijs. — Bet patiesībā es viņu sevišķi labi nepazinu.

—   Skaidrs, — novilka Brodijs. — Tādā gadījumā, es domāju, mums būs atkal jādodas uz pludmali. Varat palikt tepat. Mēs ar Hendriksu paši tiksim galā.

—    Es tomēr gribētu iet jums līdzi, ja jums nav nekas pretī.

—   Man nav iebildumu. Man tikai šķita, ka jūs varbūt nevēlaties.

Visi trīs vīrieši nogāja liedagā. Kesidijs parādīja policistiem, kur bija aizmidzis — ķermeņa atstātais nospiedums smiltīs stāvēja neskarts —, un parādīja vietu, kur uzgājis sievietes drēbes.

Brodijs pārlūkoja pludmali. Cik vien tālu varēja saredzēt — vairāk nekā jūdzi abos virzienos — krastmala bija tukša. Baltajās smiltīs melnēja tikai jūraszāļu kušķi.

—    Paiesimies, — viņš ierosināja. — Tu, Leonard, ej uz austrumiem līdz zemesragam. Mister Kesidij, mes abi dosimies uz rietumiem. Leonard, vai tev ir līdzi svilpe? Ja nu ievajagas.

—    Ir gan, — atteica Hendrikss. — Vai es drīkstu novilkt kurpes? Pa cietajām smiltīm ir viegāk iet, un es negribu saslapināt apavus.

—   Manis pec, — atļāva Brodijs. — Vispār tu pašlaik neveic dienesta pienākumus. Vari novilkt kaut bikses, ja gribi. Tad es, protams, tevi aizturēšu par rādīšanos nepiedienīgā izskatā.

Hendrikss devās austrumu virzienā. Miklās smiltis zem kājām bija tvirtas un vēsas. Viņš gāja, galvu nokāris un rokas kabatās sabāzis, skatīdamies uz sīkajiem gliemežvāciņiem un jūraszāļu mudžekļiem. Daži kukaiņi — tie izskatījās pec mazām, brūnām vabolītēm — muka no gājēja, un, kad vilnis atkāpās, virs smiltīs mītošo kāpuru aliņām parādījās mazītiņi burbulīši. Hendrikss priecājās par pastaigu. Cik jocīgi, viņš domāja, tu visu dzīvi nodzīvo tepat uz vietas un gandrīz nekad nedari to, ko šurp brauc darīt tūristi, piemēram, nepastaigājies pa pludmali un nepeldies okeānā. Viņš nespēja atcerēties, kad pedejo reizi peldējies. Hendrikss pat nebija īsti pārliecināts, vai viņam vel ir peldbikses. Kaut ko tamlīdzīgu viņš bija dzirdējis par Ņujorku — ka puse no šis pilsētas iedzīvotājiem nav ne reizi uzbraukuši Empire State Building augšējā stāvā vai nekad nav bijusi pie Brīvības statujas.

Laiku pa laikam Hendrikss pacēla acis, lai redzētu, cik tālu vēl līdz zemesragam. Vienu reizi viņš pagriezās atpakaļ paskatīties, vai Brodijs ar Kesidiju nav kaut ko atraduši. Hendrikss nodomāja, ka abi ir gandrīz pusjūdzi no viņa.

Kad Hendrikss atkal pagriezās un turpināja ceļu, viņš ieraudzīja zāļu un aļģu kaudzi, kas likās neparasti liela. Kad viņš nonāca kādu trīsdesmit jardu atstatumā no tās, viņam ienāca prātā, ka jūraszāles ir ap kaut ko aplipušas. Pienācis pie kaudzes, Hendrikss noliecās un pavilka zāles nost. Piepeši viņš sastinga. Dažas sekundes viņš blenza gluži kā sastindzis. Tad taustījās bikšu kabatā pčc svilpes, pielika to pie lūpām un mēģināja pūst. Taču uznāca vēmiens, viņš atstreipuloja atpakaļ un nokrita uz ceļiem.

Jūraszāļu mudžeklī gulēja sievietes galva ar visiem pleciem, gabalu rokas un apmēram trešdaļu ķermeņa. Saplosīto miesu izraibināja zilpelēki plankumi, un Hendrikss, izšļākdams savu iekšu saturu smiltīs, nodomāja— un no šīs domas norīstījās vēlreiz —, ka atlikusī sievietes krūts izskatās tikpat plakana kā izkaltēts zieds piemiņas albumā.

—    Pagaidiet, — iesaucās Brodijs, apstādamies un aizskardams Kesidija roku. — Man liekas, es dzirdēju svilpienu.

Viņš ieklausījās, piemiedzis acis rīta saulē. Viņš redzēja smiltīs melnu plankumu, kas laikam bija Hendrikss, un tad jau skaidrāk saklausīja svilpienu.

—   Iesim, — Brodijs noteica, un abi vīrieši teciņus aizmetās pa smiltīm.

Kad viņi pieskrēja klāt, Hendrikss vēl tupēja uz ceļiem. Viņš vairs nevēma, bet galva vēl bija nokārta, mute vaļā, un elpa gļotaini gārdza. Brodijs bija dažus solus priekšā Kesidijam un teica viņam:

—   Mister Kesidij, esiet tik laipns, palieciet kādu brīdi tepat!

Brodijs drusku pavilka nost jūraszāles un, ieraudzījis to, kas

ir tur apakšā, sajuta žulti sakāpjam kaklā. Viņš norīstījās un aizvēra acis. Pēc brīža viņš ieminējās:

—    Mister Kesidij, tagad varat paskatīties un pateikt, vai tā ir viņa.

Kesidiju sagrāba šausmas. Viņš skatījās te uz nomocīto Hendriksu, te uz zāļu kaudzi.

—   Tas? — viņš vaicāja, rādīdams uz jūraszālēm un neapzināti pakāpās atpakaj. — Tas te? Ko jūs domājat, teikdams, ka tā ir viņa?

Brodijs joprojām cīnījās, pūlēdamies apvaldīt kuņģi.

—    Es domāju, — viņš paskaidroja, — ka tā varētu būt daļa no viņas.

Kesidijs negribīgi pavirzījās uz priekšu. Brodijs paņēma nost jūraszāļu kušķi, lai Kesidijs skaidri redzētu pelēko seju ar tukšo skatienu.

—   Mans Dievs! — izdvesa Kesidijs un aizlika plaukstu mutei priekšā.

—   Vai tā ir viņa?

Kesidijs apstiprinoši pamāja, joprojām blenzdams uz seju. Tad viņš novērsies jautāja:

—    Kas ar viņu noticis?

—    Es nevaru droši zināt, — atbildēja Brodijs. — Ja man tūlīt tas jāpasaka, tad es teiktu, ka viņai uzbrukusi haizivs.

Kcsidijam saļodzījās ceļi, un, noslīgdams smiltīs, viņš teica:

—    Man laikam kļūst nelabi.

Viņš nolieca galvu un rīstījās.

Vēmekļu smaku Brodijs sajuta gandrīz tūlīt un saprata, ka zaudējis ciņu ar savu kuņģi.

—    Kā tie citi, tā es ar, — viņš noteica un arī izvēmās.

3

Pagāja vairākas minūtes, iekams Brodijs atkal jutās spējīgs nostāties uz kājām, aiziet atpakaļ pie mašīnas un izsaukt ātro palīdzību no Sauthemptonas slimnīcas, un pagāja gandrīz stunda, kamēr atbrauca mašīna, nošķeltais līķis tika iebāzts gumijas maisā un aizvests prom.

Ap pulksten vienpadsmitiem Brodijs sēdēja savā kabinetā un aizpildīja veidlapas par nelaimes gadījumu. Viņš bija uzrakstījis visu, izņemot nāves cēloni, kad iezvanījās telefons.

—   Te Karls Santoss, Mārtiņ, — sacīja izmeklētāja balss.

—   Jā, Kari. Ko tu vari man pavēstīt?

—    Ja vien tev nav nekāda iemesla domāt par slepkavību, tad man būs jāsaka — vainīgā ir haizivs.

—    Slepkavība? — pārjautāja Brodijs.

—       Es neko neapgalvoju. Es gribu teikt tikai to, ka ir iespējams — kaut gan diez vai —, ka kāds nenormālais to varēja izdarīt ar cirvi un zāģi.

—   Es nedomāju, ka tā ir slepkavība, Kari. Man nav motīva, slepkavības ieroču un— ja vien es galīgi nenojadzos— nav aizdomās turamā.

—   Tad vainīgā ir haizivs. Turklāt īsta milzene. Pat okeāna lainera dzenskrūve to nebūtu izdarījusi. Tā būtu pārgriezusi meiču uz pusēm, bet…

—    Labi, Kari, — viņu pārtrauca Brodijs. — Aiztaupi man asinis. Man arī bez tām ir pietiekami riebīgi ap dūšu.

—   Piedod, Mārtiņ. Katrā ziņā es rakstīšu, ka tas bijis haizivs uzbrukums. Es teiktu, ka arī tev tas būtu visjēdzīgāk, ja tikai nav… zini… citu apsvērumu.

—    Nē, — atteica Brodijs. — Šoreiz nav. Paldies, ka piezvanīji, Kari.

Viņš nolika klausuli, ar rakstāmmašīnu veidlapas ailē "nāves cēlonis" ierakstīja "haizivs uzbrukums" un atgāzās krēslā.

Iespēja, ka šajā gadījumā varētu būt kādi "citi apsvērumi", Brodijam nebija ienākusi prātā. Šie apsvērumi bija vissāpīgākā lieta Brodija darbā, tie mūždien spieda viņu izvēlēties vispiemērotākos sabiedrības labklājības sargāšanas līdzekļus, ncsa- kompromitējot ne sevi, ne likumu.

Patlaban sākās vasaras sezona, un Brodijs zināja, ka uz šo īso divpadsmit nedēlu veiksmi vai neveiksmi balstījās Emitijas visa gada labklājība. Dāsna sezona nozīmēja pietiekamu pārticību, lai pilsēta pārlaistu trūcīgo ziemu. Ziemā Emitijas iedzīvotāju skaits bija ap tūkstoti, labā vasarā tas pieauga līdz gandrīz desmit tūkstošiem. Un šie deviņi tūkstoši vasarnieku visu gadu uzturēja pie dzīvības tūkstoti pastāvīgo iedzīvotāju.

Tirgotājiem— no dzelzs preču veikala, sporta piederumu veikala un divu benzīna tanku īpašniekiem līdz vietējam aptiekāram — vajadzēja ienākumiem bagātu vasaru, lai ziemā iztiktu un neizputētu. Namdaru, elektriķu un cauruļu licēju sievas vasarā strādāja par oficiantēm vai nekustamo īpašumu pārdošanas aģentēm, lai palīdzētu ģimenēm pārlaist ziemu. Emitijā tikai divām iestādēm bija atļauts visu gadu tirgoties ar alkoholiskajiem dzērieniem, tāpēc vairumam restorānu un krogu divpadsmit vasaras nedēļas bija kritiskas. Zvejniekiem, kuri iznomāja savus kuģus, tāpat lieti noderēja ikkatra izdevība: labs laiks, krietns loms un, galvenais, daudz klientu.

Pat pēc vislabākajām vasarām Emitijas ziemas bija grūtas. Trīs no katrām desmit ģimenēm iztika ar pabalstu. Daudzi vīrieši ziemā bija spiesti doties uz Longailendas ziemeļu krastu, kur par dažiem dolāriem dienā strādāja pie ķemmes gliemeņu lobīšanas.

Brodijs zināja, ka viena slikta vasara gandrīz divkāršos pabalstu sarakstus. Ja netiks izīrēta katra māja, pietrūks darba Emitijas melnajiem, kuri strādāja galvenokārt par dārzniekiem, sulaiņiem, bufetniekiem un kalponēm. Un divas vai trīs liesas vasaras pēc kārtas— šāda apstākļu sagadīšanās, par laimi, nebija pieredzēta vairāk nekā divus gadu desmitus — varēja radīt apburto loku, kas spētu izpostīt pilsētu. Ja cilvēkiem nepietiks naudas, lai pirktu apģērbu, benzīnu un krietni daudz pārtikas, vai arī viņi nevarēs atļauties remontēt mājas vai sadzīves tehniku, tad tirgotāju un pakalpojumu firmu ieņēmumi būs pārāk niecīgi, lai iztiktu līdz nākamajai vasarai. Viņi slēgs savus uzņēmumus, un Emitijas pilsoņi dosies iepirkties citur. Pilsēta zaudēs ienākumus no nodokļiem. Pasliktināsies komunālie dienesti, un ļaudis pārvāksies uz citurieni.

Tā nu Emitijā pastāvēja kopīga, kaut vārdos neizteikta, izdzīvošanas vajadzības radīta saprašanās. No katra tika gaidīts, lai viņš ieguldītu savu artavu kopīgajās pūlēs, lai arī turpmāk Emitijā būtu pievilcīga vasaras apmešanās vieta. Brodijs atcerējās, ka pirms dažiem gadiem divi jauni cilvēki, brāļi, bija apmetušies pilsētā un nodēvējuši sevi par namdariem. Viņi ieradās pavasarī, kad darba, sagatavojot mājas vasaras iemītniekiem, bija diezgan, lai visiem būtu, ko darīt, tā ka viņi tika laipni uzņemti. Abi šķita pietiekami lietpratīgi, un daži vispāratzīti namdari sūtīja viņiem klientus.

Taču ap vasaras vidu par brāļiem Fēliksiem jau klīda satraucošas valodas. Alberts Moriss, Emitijas dzelzs preču veikala īpašnieks, darīja zināmu atklātībai, ka viņi pērk lētas tērauda naglas, bet no pasūtītājiem maksu ņem kā par cinkotajām. Piejūras klimatā tērauda naglas pēc dažiem mēnešiem sāk rūsēt. Diks Spicers, kuram piederēja kokmateriālu noliktava, kādam izstāstīja, ka Fēliksi pasūtījuši kravu zemas kvalitātes zaļu kokmateriālu, lai iebūvētu skapjus kādā Skočroudas mājā. Skapju durvis sametās greizas drīz pēc to ielikšanas. Kādu vakaru Armando, vecākais Fēlikss, bārā lielījās pudeles brālim, ka pašreizējā darbā viņam maksājot par atbalsta spraišļu ierīkošanu ik pēc sešpadsmit collām, bet patiesībā viņš tos liekot divdesmit četru collu atstatumā. Un jaunākais Fēlikss, divdesmit vienu gadu vecais Dannijs, kura seja bija vienās pūtītēs, labprāt rādīja draugiem erotiskas grāmatas, kuras, kā pats plātījās, esot nozadzis mājās, kur strādājis.

Citi namdari pārtrauca sūtīt klientus pie Fēliksiem, taču līdz tam laikam viņi jau bija nopelnījuši diezgan, lai ziemu varētu iztikt. Pamazām, gandrīz nemanot, iedarbojās Emitijas vispārējā vienotība. Sākumā brāļiem Fēliksiem tika doti daži mājieni, ka abi nelietīgi izmantojuši viņiem dāvāto viesmīlību. Armando pret tiem izturējās augstprātīgi. Drīz vien viņu sāka vajāt sīkas, apgrūtinošas likstas. Visas četras viņa mašīnas riepas dīvainā kārtā izlaida gaisu, un, kad viņš meklēja palīdzību Emitijas līča autoapkopes stacijā, tad viņam paziņoja, ka gaisa sūknis esot salūzis. Kad virtuvē beidzās gāze, vietējai gāzes kompānijai vajadzēja veselas astoņas dienas, lai atvestu jaunu gāzes balonu. Kokmateriālu un citu preču pasūtījumi neizskaidrojamā kārtā pazuda vai arī tika novilcināti. Veikalos, kur agrāk varēja iepirkties uz kredīta, tagad viņš bija spiests maksāt skaidrā naudā. Līdz oktobra beigām brāļu Fēliksu bizness bija cietis neveiksmi, un viņi aizbrauca.

Brodija ieguldījums Emitijas vienotībā pa lielākai daļai izpaudās tādējādi, ka papildus kārtības un likumības uzturēšanai pilsētā un saprātīgu lēmumu pieņemšanai, viņš arī apvaldīja dažādas baumas un, apspriedies ar Hariju Medouzu, Emitijas Leader redaktoru, retos nelaimes gadījumus avīzē atainoja iespējami neuzkrītoši.

Iepriekšējās vasaras izvarošanas gadījumi Leader bija tikai pieminēti (kā uzmākšanās), jo Brodijs ar Medouzu nosprieda, ka melnā izvarotāja rēgs, kas uzglūn visām Emitijas sievietēm, nekādi neveicinās tūrisma biznesu. Tādā gadījumā bija jāpaļaujas tikai uz to, ka neviena no cietušajām sievietēm, kuras bija ziņojušas policijai, neatkārtos savu stāstu nevienam citam.

Ja par automašīnas vadīšanu reibumā tika aizturēts kāds no bagātākajiem Emitijas vasarniekiem, tad pirmajā reizē Brodijs vienkārši iereģistrēja braukšanu bez autovadītāja tiesībām un kā par šādu pārkāpumu pienācīgi ziņoja Leader slejās. Tomēr Brodijs piekodināja braucējam — ja viņu pieķers braucam iedzērušu otrreiz, tad uzrakstīs protokolu un vainīgo nodos tiesai par automobiļa vadīšanu dzērumā.

Brodija attiecībās ar Medouzu valdīja trausls līdzsvars. Kad pilsētā uzklīda jauniešu grupas no kādas Hcmptonas un traucēja kārtību, Medouzam nodeva visus faktus — vārdu, vecumu un izvirzītās apsūdzības. Turpretī, ja kādā sarīkojumā pārāk lielu troksni sacēla Emitijas jaunieši, tad Leader parasti tika ievietota viena rindkopa, neminot vārdus un adreses, vienīgi informējot sabiedrību, ka izsaukta policija, lai novērstu nenozīmīgu kārtības traucējumu, teiksim, Oldmilroudā.

Tā kā dažiem atpūtniekiem šķita interesanti abonēt Leader visu gadu, tad jautājums par vasarnīcu demolēšanu ziemas periodā prasīja sevišķu rūpību. Gadiem ilgi Medouzs par to nebija licies zinis, ļaudams, lai Brodijs gādā par visu un ziņo mājas īpašniekam, ka vainīgie sodīti un vajadzīgie remontstrādnieki nosūtīti uz sapostīto namu. Bet 1968. gada ziemā dažu nedēlu laikā tika izdemolētas sešpadsmit mājas. Brodijs ar Medouzu vienojās, ka pienācis laiks izvērst avīzē kārtīgu kampaņu pret ziemas sezonas vandaļiem. Policijas signalizācijas sistēmai tika pieslēgtas četrdesmit astoņas mājas, un, tā kā huligāni nezināja, kuras mājas ir pieslēgtas, kuras ne, šī akcija gandrīz pilnīgi izskauda vandalismu, krietni atviegloja Brodija darbu un stipri vien uzlaboja Medouza redaktora autoritāti.

Laiku pa laikam Brodijam iznāca salēkties ar Medouzu. Medouzs bija fanātisks cīnītājs pret narkotiku lietošanu. Viņš turklāt bija cilvēks ar neparasti manīgu reportiera degunu un, saodis materiālu avīzei, sekoja tam kā medību suns, ja nekavēja nekādi "citi apsvērumi". 1971. gada vasarā pludmalē pie Skoč- roudas bija mirusi meitene no gandrīz pašas bagātākās Emitijas ģimenes. Brodijam nebija nekādu pierādījumu, ka pastrādāts kriminālnoziegums, un, tā kā ģimene pretojās līka sekcijas izdarīšanai, šo nāvi oficiāli iereģistrēja kā noslīkšanu.

Taču Medouzam bija pamats domāt, ka meitene bijusi narkomāne un viņu apgādājis kāds polis — fermera kartupeļu audzētāja dēls. Medouzam vajadzēja gandrīz divus mēnešus, lai savāktu materiālu, tomēr beigās viņš panāca, ka tika izdarīta līķa sekcija, kas liecināja, ka slīkstot meitene bijusi bezsamaņā no pārāk lielas heroīna devas. Viņš arī sadzina pēdas narkotiku tirgotājam un atmaskoja diezgan lielu bandu, kura darbojās Emitijas apkaimē. Šie fakti meta nelāgu ēnu uz Emitiju un vēl nejaukāku uz Brodiju. Tā kā šajā gadījumā atklājās vairāki rupji federālo likumu pārkāpumi, viņš nevarēja notikušo padarīt par nebijušu, agrākajā bezrūpībā veicot vienu vai divus arestus. Toties Medouzam šis materiāls sagādāja divas vietējās balvas žurnālistikā.

Nu bija pienākusi Brodija kārta prasīt, lai prese sniedz pilnu paziņojumu par notikušo. Viņš gatavojās uz pāris dienām slēgt pludmales, dodot haizivij laiku aizpeldēt tālu prom no Emitijas krasta līnijas. Brodijs nezināja, vai haizivīm var iegaršoties cilvēku gala (viņš bija dzirdējis, ka tā esot ar tīģeriem), taču bija apņēmies turpmāk zivij neatdot nevienu pašu cilvēku. Šoreiz viņš gribēja ar atklātību panākt, lai cilvēki baidītos iet ūdenī.

Brodijs paredzēja, ka būs viens pārliecinošs arguments pret ziņojumu par uzbrukumu. Tāpat kā visā valstī, ari Emitijā joprojām bija jūtamas ekonomiskās lejupslīdes sekas. Pagaidām vasaras sezona solīja viduvējus panākumus. īres maksa kopš pagājušā gada augusi, tomēr nebija vis nekāda dižā. Daudzi apvienojās grupās, desmit piecpadsmit cilvēku lielos jauniešu baros, kuri atbrauca un kopīgi noīrēja lielu māju. Vismaz ducis piekrastes māju par septiņiem līdz desmit tūkstošiem dolāru sezonā vēl nebija izīrētas, un vēl vairāk māju par pieciem tūkstošiem dolāru pagaidām bija bez nomas līgumiem. Sensacionāli ziņojumi par haizivs uzbrukumu viduvējās sekmes varēja pārvērst katastrofā.

Tomēr, Brodijs domāja, viens nāves gadījums jūnija vidū, pirms sarodas atpūtnieku bari, varbūt drīz aizmirsīsies. Tam katrā ziņā būs mazākas sekas nekā diviem vai vairākiem nāves gadījumiem. Tikpat labi zivs varēja būt jau aizpeldējusi, taču Brodijam nebija nekāda patikas riskēt ar cilvēku dzīvībām — izredzes varēja būt labas, bet risks bija pārmērīgi liels.

Viņš uzgrieza Medouza numuru.

—    Ei, Harij, — viņš teica. — Vai ieturēsim lenču kopā?

—   Es jau gudroju, kad tu man zvanīsi, — atsaucās Medouzs. — Protams. Pie manis vai pie tevis?

Piepeši Brodijs vēlējās, kaut nebūtu zvanījis ēdienreizes laikā. Vēders joprojām rūca, un doma par barību uzdzina nelabumu. Viņš palūkojās sienas kalendārā. Bija ceturtdiena. Tāpat kā visi viņu draugi ar noteiktiem un pieticīgiem ienākumiem, Brodiji pirka to, kas attiecīgajā dienā tika pārdots par pazeminātu cenu. Pirmdienās tā bija cāļa gala, otrdienās — jēra gala, un tā visu nedēlu. Katru pirkumu Ellena atzīmēja sarakstā un nākamajā nedēlā sāka jaunu sarakstu. Vienīgās pārmaiņas ēdienkartē ienesa pelamīda un asaris, ko viņi dabūja no draugiem zvejniekiem, kad tie garāmejot ienesa lomu pārpalikumus. Ceturtdienās par pazeminātu cenu varēja iegādāties kapātu šniceli, un Brodijs todien bija redzējis pietiekami daudz saplosītas gaļas.

—   Pie tevis, — viņš atbildēja. — Kāpēc mēs nevarētu pasūtīt no restorāna? Varam ēst tavā kabinetā.

—   Labs ir, — piekrita Medouzs. — Ko tu ēdīsi? Es pasūtīšu.

—    Olu salātus un glāzi piena. Es tūlīt būšu klāt.

Brodijs piezvanīja Ellenai un pateica, ka mājās uz lenču

nebrauks.

Harijs Medouzs bija miesās varens vīrs, kam elpas ievilkšana vien sagādāja tādu piepūli, ka uz pieres izspiedās sviedri. Viņam bija krietni pāri četrdesmit gadiem, viņš ēda pārāk daudz, vienā laidā smēķēja lētus cigārus, dzēra kukurūzas viskiju un, pēc viņa ārsta vārdiem, bija galvenais plaša miokarda infarkta kandidāts Rietumu pasaulē.

Kad ieradās Brodijs, Medouzs stāvēja pie galda un vēdināja ar dvieli uz loga pusi.

—    Tā kā, spriežot pēc tava lenča pasūtījuma, jušana tev diezgan vārga, — viņš paskaidroja, — es mēģinu izgaisināt cigāra dūmus.

—    Pateicos par pūlēm, — sacīja Brodijs. Viņš aplaida skatienu mazajai, nekārtīgajai istabai, meklēdams vietu, kur apsēsties.

—     Met nost krāmus no tā tur krēsla, — Medouzs ieteica. — Tie ir tikai valdības ziņojumi. No apgabala, no štata, no Ceļu komisijas un Ūdens komisijas. Tie varbūt izmaksājuši kādu miljonu dolāru, bet no informācijas viedokļa nav ne spļāviena vērti.

Brodijs paņēma papīru grēdu un uzkrāva uz radiatora. Viņš piebīdīja krēslu Medouza galdam un apsēdās.

Medouzs parakājās lielā, brūnā papīra tūtā, izvilka piena paciņu un celofānā ietītu sviestmaizi un aizslidināja pār galdu Brodijam. Tad viņš ņēmās izsaiņot pats savu lenču — četras atsevišķas paciņas, ko attaisīja un izlika sev priekšā ar juveliera mīlestību un rūpību, kā izrādīdams retus dārgakmeņus. Tur bija frikadeles tomātu mērcē (tas bija galvenais ēdiens), plastmasas kārbiņa ar ellā ceptiem kartupeļiem, marinēts gurķis maza kabača lielumā, ceturtdaļa citrona kūkas. Viņš pasniedzās aiz krēsla un no maza ledusskapja izvilka sešpadsmit unču alus kārbu.

—   Burvīgi, — viņš ar smaidu noteica, aplūkodams savu dzīru galdu.

—   Apbrīnojami, — sacīja Brodijs, apspiezdams skābas atraugas. — Prātam neaptverami. Es droši vien esmu ēdis kopā ar tevi kādas tūkstoš reizes, taču joprojām nespēju pie tā pierast.

—     Mans draugs, katram sava uts, — Medouzs attrauca, ņemdams sviestmaizi. — Daži skraida pakal citu vīru sievām. Citi noslīkst viskijā. Es rodu mierinājumu ēdienā.

—    Tas nu gan būs mierinājums Dorotijai, kad tava sirds paziņos: "Man pietiek, rīma, adios."

—   Mēs ar Dorotiju to esam pārrunājuši, — atbildēja Medouzs, veldams vārdus mutē kopā ar maizi un galu, — es esmu vienisprātis, ka viena no nedaudzajām cilvēku priekšrocībām salīdzinājumā ar pārējiem dzīvniekiem ir spēja izvēlēties pašam savu ceļu uz nāvi. Barība var novest mani kapā, bet tā taču sagādā ari lielu baudu. Turklāt es labāk eju savu ceļu, nekā beidzu dzīvi haizivs vēderā. Pēc šī rīta notikuma tu man noteikti piekritīsi.

Brodijs tai brīdī pūlējās norīt sviestmaizes kumosu, lai dabūtu lejā kaklā sakāpušo kamolu.

—    Lūdzu, nevajag, — viņš iebilda.

Kādu laiciņu abi ēda klusēdami. Brodijs piebeidza sviestmaizi un pienu, saņurcīja sviestmaizes papīru un iebāza piena paciņā. Viņš atgāzās krēslā un aizsmēķēja cigareti. Medouzs vēl ēda, taču Brodijs zināja, ka redaktora ēstgribu nekādas runas nespēj sabojāt. Viņš atminējās reizi, kad Medouzs bija ieradies asinīm nošķiestā automobiļa katastrofas vietā un intervējis policiju un dzīvus palikušos cietušos, pats sūkādams kokosriekstu saldējumu.

—   Par to Votkinsu, — Brodijs iesāka. — Man ir pāris dome- les, ja gribi tās dzirdēt.

Medouzs pamāja.

—   Pirmkārt, man liekas, nāves cēlonis ir vairāk nekā skaidrs. Es jau esmu runājis ar Santosu, un…

—    Es ari.

—   Tad tu zini, ko viņš domā. Tas bija haizivs uzbrukums, skaidri un gaiši. Un, ja tu būtu redzējis līki, tu piekristu. Nav nekāda…

—    Es to jau apskatīju.

Brodijs bija satriekts — galvenokārt tādēļ, ka nespēja iedomāties, kā cilvēks, redzējis tādas šausmas, var tagad sēdēt un laizīt no pirkstiem kūkas pildījumu.

—   Tātad tu piekriti?

—   Jā. Piekritu, ka viņu nogalinājusi haizivs. Taču ir vēl daži jautājumi, par kuriem es neesmu tik pārliecināts.

—    Kādi tie būtu?

—    Piemēram, kālab viņa peldējās tādā nakts laikā. Vai tu zini, kāda bija gaisa temperatūra ap pusnakti? Sešdesmit.[3] Vai zini, kāda bija ūdens temperatūra? Ap piecdesmit. Jābūt gluži jukušam, lai tādā aukstumā ietu peldēties.

—   Vai piedzērušam, — piemetināja Brodijs, — varbūt tā ari bija.

—    Laikam gan. Nē, tev taisnība, droši vien tā bija. Esmu šur tur apklaušinājies un zinu, ka Fūti nenoņemas ar narkotikām, meskalīnu vai kaut ko tamlīdzīgu. Tomēr ir vēl viens jautājums, kas man neliek mieru.

Brodijs saīga.

—    Dieva dēl, Harij, beidz vienreiz dzīties pakal rēgiem. Laiku pa laikam ļaudis tiešām iet bojā nelaimes gadījumos.

—    Ne jau tāpēc. Tikai ir sasodīti dīvaini, ka mums te, tik aukstā ūdenī, peld haizivs.

—    Vai tiešām? Varbūt ir tādas haizivis, kam patīk auksts ūdens. Ko no tām haizivīm var zināt?

—    Dažas tādas ir. Ir Grenlandes haizivis, bet tās vispār tik tālu neatpeld, un, ja arī atpeldētu, šīs haizivis parasti neaiztiek cilvēkus. Kas zina kaut ko par haizivīm? Teikšu tev, lūk, ko: šobrīd es par tām zinu daudz vairāk nekā no rīta. Pēc tam, kad biju redzējis to, kas palicis pāri no mis Votkinsas, es piezvanīju vienam pazīstamam čalim Vudsholas Okeanogrāfijas institūtā. Es viņam aprakstīju līki, un viņš teica, ka tikai viena haizivs varētu kaut ko tādu pastrādāt.

—    Kura?

—    Lielā baltā. Ir arī citas, kas uzbrūk cilvēkiem, kā tīģer- haizivs un āmurhaizivs, varbūt pat makrclu haizivis un zilās, bet tas puisis Hūpers — viņu sauc Mets Hūpers — man teica: lai pārkostu sievieti uz pusēm, ir jābūt zivij ar šitādu rīkli, — viņš izplēta rokas apmēram trīs pēdu platumā, — un vienīgā haizivs, kas izaug tik liela un uzbrūk cilvēkiem, ir lielā baltā. Tām ir vēl viens nosaukums.

—    Ak tā? — Brodijs jau zaudēja interesi. — Kāds tad?

—   Cilvēkēdāja. Citas haizivis laiku pa laikam nogalina cilvēkus dažādu iemeslu pec — varbūt izsalkuma, apjukuma del vai ari tad, ja saož ūdeni asinis. Starp citu, vai tai meitenei Vot- kinsai pagājušonakt nebija mēnešreizes?

—    Kā lai es to zinu?

—   Vienkārši interesanti. Hūpers apgalvoja, ka tādā gadījumā, ja tuvumā ir haizivs, tā noteikti uzbruks.

—    Ko viņš teica par auksto ūdeni?

—    To, ka lielajai baltajai nav nekas neparasts iepeldēt tik aukstā ūdeni. Pirms dažiem gadiem Sanfrancisko tuvumā viena nogalināja zenu. Ūdens temperatūra bija piecdesmit septiņi

grādi.

Brodijs ievilka no cigaretes krietnu dūmu un noteica:

—    Harij, tu patiesi esi daudz ko uzzinājis.

—   Man šķita, ka tas ir, teiksim, veselā saprāta un sabiedrības intereses noskaidrot, kas tieši noticis un vai ir iespējams, ka tas varētu atkārtoties.

—    Un vai tu konstatēji šādu varbūtību?

—   Jā. Tādu iespēju gandrīz nav. Es varu secināt tikai to, ka šis patiesi bija tikai dīvains gadījums. Pec Hūpera izteikumiem, vienīgais labums no lielajām baltajām haizivīm ir tas, ka tās tik reti sastopamas. Ir pilnīgs pamats ticēt, ka haizivs, kas uzbruka Votkinsai, jau sen projām. Šeit nekur tuvumā nav rifu. Te nav zivju pārstrādes rūpnīcas vai lopkautuves, kas gāztu ūdenī asinis vai iekšas. Vārdu sakot, šeit nav nekā tāda, kas varētu interesēt šo haizivi.

Medouzs uz brīdi apklusa un paraudzījās Brodijā, kurš klusēdams atbildēja viņam ar skatienu.

—   Mārtiņ, tā nu man liekas, ka nav pamata satraukt publiku ar kaut ko tādu, kas gandrīz pilnīgi noteikti vairs neatkārtosies.

—   No vienas puses, tā ir, Harij. No otras puses — tā kā tas diezin vai atkārtosies, tad nekāds ļaunums neradīsies, ja cilvēkiem darītu zināmu, ka tas noticis šo pašu vienīgo reizi.

Medouzs nopūtās.

—    No žurnālista viedokļa raugoties, tev varbūt ir taisnība.

Tomēr man šķiet, ka šī ir viena no tām reizēm, Mārtiņ, kad mums jāaizmirst priekšraksti un jādomā par sabiedrību. Es nedomāju, ka šī notikuma izbazūnčšana kalpotu sabiedrības interesēm. Es neuztraucos par pilsētas iedzīvotājiem. Tie, kuri vēl to nezina, tāpat itin drīz uzzinās. Bet kā ir ar tiem cilvēkiem, kuri lasa Leader Ņujorkā, Filadelfijā vai Klīvlendā?

—   Tu sev glaimo.

—    Nebūt ne. Tu saproti, ko es gribu sacīt. Tu zini arī to, kāda šovasar ir situācija ar nekustamajiem īpašumiem. Mēs esam tikpat kritiskā stāvoklī kā citas pilsētas— Nantuketa, Vinjarda un Isthemptona. Ir ļaudis, kas vēl nav izlēmuši, kur pavadīt vasaru. Viņi zina, ka šogad ir loti plaša izvēle. Izīrējamu māju netrūkst… nekur. Ja es ievietošu rakstu par jaunu sievieti, kuru Emitijas piekrastē pārkodusi uz pusēm briesmone haizivs, tad šajā pilsētā neviena māja vairs netiks izīrēta. Haizivis ir tas pats, kas slepkavas ar cirvjiem, Mārtiņ. Cilvēki pret tām izturas ar bailēm. Tām piemīt kaut kas neparedzams, ļauns un nevaldāms. Ja mēs pavēstīsim ļaudīm, ka tepat uzturas haizivs slepkava, tad varam pateikt sveikas ienesīgai vasarai.

Brodijs pamāja.

—   Harij, to es nevaru apstrīdēt, un es negribu iestāstīt cilvēkiem, ka tepat mīt haizivs slepkava. Kaut uz mirkli paraugies uz to no mana viedokļa. Es netaisos apšaubīt tavas priekšrocības. Varbūt tev taisnība. Iespējams, ka haizivs ir aizpeldējusi kādas simt jūdzes no šejienes un vispār te vairs neparādīsies. Var jau būt, ka ūdenī visbīstamākā ir zemūdens straume. Harij, tomēr pastāv iespēja, ka tu maldies, un es nedomāju, ka mēs drīkstam riskēt. Iedomājies — tikai iedomājies —, ka mēs nebil- stam ne vārda un uz šīs zivs uzraujas vēl kāds. Ko tad? Esmu sprukās. No manis gaida, lai es te aizsargāju ļaudis, un, ja es viņus nevaru no kaut kā paglābt, es varu vismaz brīdināt viņus par briesmām. Tu arī esi tintē. No tevis gaida, lai tu ziņotu par notikumiem pilsētā, un tas, ka haizivs nogalinājusi cilvēku, bez šaubām, ir notikums. Es gribu, lai tu visu publicē, Harij. Gribu slēgt pludmales tikai uz pāris dienām un tikai tāpēc, lai nodrošinātos. Tas nevienam nesagādās lielas neērtības. Te vēl nav tik daudz publikas, un ūdens arī ir auksts. Jā mēs skaidri un gaiši pasaelsim cilvēkiem, kas noticis un kāpēc rīkojamies tieši tā, mēs tikai iegūsim.

Medouzs atgāzās krēslā un bridi pārdomāja.

—     Nevaru spriest par tavu darbu, Mārtiņ, bet par manu darbu ir jau izlemts.

—    Ko tas nozīmē?

—    Leader slejās nebūs nekāda raksta par uzbrukumu.

—    Kā ar nazi nogriezts.

—     Ne gluži. Tas nebija tikai mans lēmums, kaut gan es kopumā tam piekrītu. Mārtiņ, esmu šīs avīzes redaktors, un man pieder dala no tās, tomēr šī dala nav tik liela, lai pretotos zināmam spiedienam.

—    Kādam?

—    Šorīt man jau zvanījuši seši cilvēki. Pieci no zvanītājiem bija tie, kas iesnieguši sludinājumus — viens restorāns, viena viesnīca, divas nekustamā īpašuma firmas un saldējuma kafejnīca. Viņi ļoti vēlējās uzzināt, vai esmu iecerējis rakstu par atgadījumu ar mis Votkinsu, un izteica man savu pārliecību, ka Emitijai būtu vislabāk, ja visam šim notikumam paklusām lautu nogrimt aizmirstībā. Sestais zvanītājs bija misters Koulmcns no Ņujorkas. Misters Koulmens, kuram pieder piecdesmit pieci procenti no Leader. Šķiet, ka ari misteram Koulmenam daži zvanījuši. Viņš man pateica, ka Leader nekāda raksta nebūs.

—   Viņš gan laikam neminēja, vai tam, ka viņa sieva ir nekustamā īpašuma firmas māklere, bijusi kāda saistība ar viņa lēmumu.

—     Nē, — atbildēja Medouzs. — Par to mēs vispār nerunājām.

—     Protams. Harij, kāda šobrīd ir situācija? Tu negrasies rakstīt par šo gadījumu, tādējādi, cik tas interesē Leader labos lasītājus, nekas vispār nav noticis. Es gatavojos slēgt pludmales un pielikt uzrakstus ar paskaidrojumiem, kāpēc.

—    Labi, Mārtiņ. Tais ir tavs lēmums. Taču atļauj man tev ko atgādināt. Tu taču esi vēlēta amatpersona, vai ne?

—   Tāpat kā prezidents. Uz četriem trauksmainiem gadiem.

—    Vēlētas amatpersonas var tikt sauktas pie atbildības.

—   Vai tas ir drauds, Harij?

Medouzs pasmaidīja.

—   Tu pats zini labāk. Turklāt — kas es tāds esmu, lai draudētu? Es tikai vēlos, lai tu apzinies, ko dari, iekams nemākulīgi izrīkojies ar to gudro un saprātīgo cilvēku interesēm, kuri tevi ievēlējuši.

Brodijs piecēlās uz iešanu.

—    Paldies, Harij. Jau agrāk esmu dzirdējis, ka tas, kuram pieder vara, ir vientuļš. Cik es tev esmu parādā par lenču?

—    Lai nu paliek. Es nespētu ņemt naudu no cilvēka, kura ģimene drīz diedelēs pārtikas talonus.

Brodijs iesmējās.

—     Nekā nebūs. Vai tad tu nezini? Pats lieliskākais, kas piemīt darbam policijā, ir drošība.

Desmit minūtes pēc tam, kad Brodijs bija atgriezies savā kabinetā, atskanēja selektora signāls un balss pavēstīja:

—    Ieradies mērs, lai tiktos ar jums, ser.

Brodijs pasmaidīja. Mērs. Nevis Larijs Vogens, kas tāpat vien ienācis apskatīties. Nevis Lorenss Vogens no "Vogcna un Pcn- rouza Nekustamo īpašumu firmas", kas atnācis pasūdzēties par dažiem trokšņainiem īrniekiem. Bet mērs Lorenss P. Vogens, tautas ievēlēts — ar septiņdesmit vienu balsi pēdējās vēlēšanās.

—    Sūti viņa godību iekšā, — Brodijs atļāva.

Larijs Vogens bija izskatīgs vīrietis, viņam bija mazliet pāri piecdesmit, iesirmi, kupli mati un augums, ko staltu uzturēja sporta nodarbības. Būdams Emitijas vietējais iedzīvotājs, viņš tomēr gadu gaitā bija izkopis izsmalcinātu eleganci. Pēc kara Vogens bija nopelnījis daudz naudas, spekulēdams ar nekustamiem īpašumiem Emitijā, un viņš bija vecākais partneris (daži domāja, ka vienīgais, jo neviens nekad Vogena kantorī nebija ne saticies, ne runājis ar cilvēku, kuru sauc Penrouzs) pilsētas visplaukstošākajā birojā. Viņš ģērbās eleganti un vienkārši, mūžīgās angļu žaketēs, solīdos virskreklos un mīkstās mokasīnu tipa kurpēs. Ellena Brodija no atpūtnieces bija kļuvusi par pastāvīgu iedzīvotāju un nespēja pielāgoties apstākļiem, taču Vogens soli pa solim, laipni un pieklājīgi no pamatiedzīvotāja pacēlās līdz vasarnieku līmenim. Viņš nepiederēja pie atpūtniekiem, jo īstenībā bija vietējais komersants, tā ka neviens viņu neaicināja paciemoties Ņujorkā vai Palmbīčā. Toties Emitijā viņš brīvi apgrozījās vasarnieku sabiedrībā, izņemot pašus savrupākos atpūtniekus, un tas, protams, loti palīdzēja viņa biznesam. Vogcnu ielūdza uz gandrīz visiem svarīgākajiem vasaras sarīkojumiem, un viņš allaž visur ieradās viens. Tikai daži draugi zināja, ka viņam mājās ir sieva, vienkārša, mīloša sieviete, kura daudz laika pavada pie televizora, tamborēdama mežģīnes.

Brodijam patika Vogens. Vasarā Brodijs viņu sastapa reti, bet pēc Darba svētkiem[4], kad apkārt viss pierima, Vogens jutās tik brīvs, ka varēja pakāpties dažus pakāpienus lejup pa sabiedriskā stāvokļa kāpnēm, un ik pēc dažām nedēļām abi ar sievu aicināja Brodiju un Ellenu uz pusdienām vienā no labākajiem restorāniem kādā no Hemptonām. Šie vakari sagādāja Ellenai īpašu baudu, un ar to vien pietika, lai Brodijs justos laimīgs. Šķita, ka Vogens saprot Ellenu. Viņš vienmēr bija loti laipns un izturējās pret Ellenu draudzīgi, kā .pret sev līdzīgu.

Vogens ienāca Brodija kabinetā un apsēdās.

—    Es tikko runāju ar Hariju Medouzu, — viņš teica.

Vogenam acīm redzami bija sabojāts garastāvoklis, un tas

ieinteresēja Brodiju. Viņš nebija gaidījis tādu reakciju.

—    Ak tā! — Brodijs novilka. — Harijs laiku velti nešķiež.

—    No kā tu domā saņemt pilnvaras pludmaļu slēgšanai?

• — Larij, vai tu man jautā kā mērs vai kā nekustamo īpašumu mākleris, draudzīgas ziņkāres dēl vai vēl kā citādi?

Vogens saspringa, un Brodijs redzēja, ka viņam ir loti grūti savaldīties.

—    Es tikai gribu zināt, kurš tevi pilnvaros to darīt. Es to gribu dzirdēt tūlīt pat.

—    Neesmu pārliecināts, ka man oficiāli ir tādas tiesības, — Brodijs atzina. — Kodeksā gan ir minēts, ka galējas nepieciešamības gadījumā es drīkstu rīkoties, kā uzskatu par nepieciešamu, taču es domāju, ka pilsētas valdei jāizsludina ārkārtējs stāvoklis. Man gan nešķiet, ka tu gribēsi noņemties ar visu to penteri.

—    Nekādā ziņā.

—    Nu tādā gadījumā es neoficiāli spriežu, ka mans pienākums ir pasargāt, cik vien es spēju, cilvēkus, kuri šeit dzīvo, un pašreiz mans spriedums ir tāds, ka uz pāris dienām jāslēdz pludmales. Ja vispār atgadītos kāda nelaime, es neesmu pārliecināts, ka varētu apcietināt cilvēku tikai tāpēc, ka viņš gājis peldēties. Ja vien, — Brodijs pasmaidīja, — es nepiešūtu viņam lietu par noziedzīgu stulbumu.

Vogens neņēma vērā šo piezīmi.

—    Es negribu, ka tu slēdz pludmales, — viņš pateica.

—   To es redzu gan.

—   Tu zini, kāpēc. Ceturtais jūlijs[5] nav vairs tālu, un tā būs izšķirošā nedēļas nogale. Mēs paši sev pārgriezīsim rīkles.

—    Es zinu tavus iebildumus un esmu pārliecināts, ka ari tu zini, kādi iemesli mani spiež slēgt pludmales. Es no tā nekādu personisku labumu ncgūšu.

—  "Nē. Es teiktu, drīzāk gan otrādi. Paklausies, Mārtiņ, mūsu pilsētai nav vajadzīga šāda slava.

—   Tai nevajag ari to, ka iet bojā vēl citi cilvēki.

—   Dieva dēl, neviens vairs netiks nogalināts. Slēgdams pludmales, tu panāksi tikai to, ka atvilināsi šurp daudz reportieru, kuri bāzīs degunu tur, kur viņiem nav nekādas daļas.

—    Tā? Viņi ieradīsies un, neatraduši nekā aprakstīšanas vērta, dosies atkal mājup. Es nevaru iedomāties, ka New York Times būtu liela interese par pikniku brīvā dabā vai vakariņām klubā.

—   Tieši tas mums nav vajadzīgs. Ja nu viņi patiešām kaut ko uzostu, saceltos liels tracis, kas nevienam nekādi nevar nākt par labu.

—   Ko, Larij? Ko tādu viņi varētu saost? Man nekā slēpjama nav. Vai tev ir?

—   Nē, protams, ne. Es tikai domāju par… varbūt izvarošanas gadījumus. Kaut ko nepievilcīgu.

—    Blēņas, — atteica Brodijs. — Tas viss pieder pagātnei.

—     Nolādēts, Mārtiņ! — Vogens bridi klusēja, pūlēdamies nomierināties. — Zini ko, ja tu negribi dzirdēt kārtīgu padomu, tad vismaz uzklausi mani kā draugu. Kompanjoni visādi cenšas mani ietekmēt. Kaut kas tāds varētu atnest mums lielu ļaunumu.

Brodijs iesmējās.

—    Pirmo reizi dzirdu tevi atzīstam, ka tev ir kompanjoni, Larij. Es līdz šim domāju, ka tu savā uzņēmumā esi vienīgais kungs un ķeizars.

Vogens bija apmulsis, it kā apzinātos, ka izteicis par daudz.

—    Mani darījumi ir loti sarežģīti, — viņš taisnojās. — Ir brīži, kad es gandrīz nesaprotu, kas vispār notiek. Izdari man šo pakalpojumu. Tikai šoreiz.

Brodijs palūkojās uz Vogenu, pūlēdamies izdibināt viņa rīcības iemeslus.

—   Piedod, Larij, es nevaru. Tad es neveiktu savu darbu, kā pienākas.

—  Ja tu mani neklausīsi, — brīdināja Vogens, — tad pavisam drīz tev šī darba var nebūt.

—   Tev pār mani nav nekādas varas. Tu nevari izsviest no darba nevienu policistu šai pilsētā.

—    Policistu ne. Bet, tici vai netici, manā ziņā patiešām ir policijas priekšnieka amats.

—    Es tam neticu.

Vogens izvilka no žaketes kabatas Emitijas pilsētas nolikumu par pašpārvaldi.

—   Vari izlasīt pats, — viņš teica, šķirstīdams nolikumu, līdz atrada meklēto lappusi. — Lūk, šeit.

Viņš pār galdu pasniedza brošūru Brodijam.

—   Tur ir teikts, ka faktiski, kaut arī priekšnieka amatā tevi ievēlējuši iedzīvotāji, valde var tevi atcelt.

Brodijs izlasīja Vogena norādīto rindkopu.

—    Laikam gan tev taisnība, — viņš piekrita. — Tomēr es gribētu redzēt, ko tu uzskati par "pamatotu iemeslu".

—     Es loti ceru, Mārtiņ, ka mēs tik tālu nenonāksim. Es cerēju, ka pat mūsu saruna tik tālu nenonāks. Es cerēju uz tavu sapratni, kad uzzināsi manu un valdes noskaņojumu.

—   Visas valdes?

—   Vairākuma.

—    Piemēram, kuru?

—     Es netaisos te sēdēt un nosaukt vārdus. Man tas nav jādara. Tev jāzina tikai tas, ka mani atbalsta valde, un, ja tu rīkosies aplami, mēs tavā vietā ieliksim tādu cilvēku, kurš darīs tā, kā vajag.

Brodijs nekad nebija redzējis Vogenu tik atbaidoši agresīvā noskaņojumā. Viņš jutās kā apburts, bet tajā pašā laikā arī mazliet satriekts.

—   Tu patiešām to gribi, Larij, vai ne?

—    Gribu gan.

Sajuzdams uzvaru, Vogens izlīdzinoši teica:

—    Uzticies man, Mārtiņ. Tu nenožēlosi.

Brodijs nopūtās.

—    Sūdlgi, — viņš noteica. — Man tas nepatīk. Ne pēc kā laba tas neož. Bet, labs ir, ja jau tas tik svarīgi.

—   Tās ir gaužām svarīgi.

Pirmo reizi kopš savas ierašanās Vogens pasmaidīja.

—   Paldies, Mārtiņ, — viņš patencināja un piecēlās. — Tagad vēl atlicis visai nepatīkams pienākums apciemot Fūtus.

—   Kā tu domā viņiem aizbāzt mutes, lai ne Times, ne Nezvs nedabū zināt?

—   Es ceru, ka spēšu apelēt pie viņu godprātības pret sabiedrību, — Vogens atbildēja, — tāpat kā pie tavējās.

—    Nejēdzība.

—   Viens apstāklis tomēr ir mums izdevīgs. Šī mis Votkinsa nebija nekas. Viņa bija klaidone. Bez ģimenes, bez tuviem draugiem. Viņa esot teikusi, ka ceļojot ar autostopu no Aidaho uz Austrumiem. Tā ka neviens pēc viņas nesēros.

Brodijs pārradās mājās mazliet pirms pieciem. Viņa vēders bija nomierinājies, tā ka viņš spēja pirms pusdienām iedzert kādu alu. Ellena bija virtuvē, joprojām ģērbusies sārtajā brīvprātīgās slimnieku kopējas tērpā. Iegremdējusi plaukstas maltajā galā, viņa to samīcīja kukulīti.

—   Sveiks! — viņa uzsauca, pavērsdama vaigu Brodija bučai. — Kas noticis?

—   Tu biji slimnīcā. Vai tad tu nedzirdēji?

—     Nē. Šodien vajadzēja vannot vecās večiņas. Es vispār netiku ārā no Fērgusona spārna.

—    Pie Oldmilroudas nogalināta meitene.

—    Kas to izdarījis?

—    Haizivs.

Brodijs pastiepās pie ledusskapja un sameklēja alu.

Ellena pārstāja mīcīt gaļu un paskatījās vīrā.

—    Haizivs! Nekad šeit neko tādu neesmu dzirdējusi. Laiku pa laikam gadās kādu redzēt, bet tās jau neko nedara.

—   Jā, es zinu. Arī man šī ir pirmā.

—    Ko tad tu domā darīt?

—    Neko.

—   Patiešām? Vai tas ir prātīgi? Es gribēju vaicāt: vai tad tu it neko nevari iesākt?

—    Protams, ir šis tas, ko es varētu darīt. Teorētiski. Tomēr īstenībā es nevaru darīt neko. Tas, ko mēs ar tevi domājam, šai pilsētā nav svarīgi. Varasvīri ir noraizējušies, ka neizskatīsies glīti, ja uztrauksimies tikai tādēļ, ka zivs nokodusi kādu svešinieci. Viņi labprāt uzņemas risku, ka tas bijis tikai nejaušs gadījums, kas vairs neatkārtosies. Pareizāk sakot, viņi grib, lai es riskēju, jo esmu par to atbildīgs.

—    Ko tu ar to gribi sacīt, kādi varasvīri?

—    Larijs Vogens — viens no viņiem.

—    Ā! Es nezināju, ka tu esi runājis ar Lariju.

—    Viņš atnāca pie manis, tiklīdz padzirdēja, ka es taisos slēgt pludmales. Nevarētu apgalvot, ka viņš sevišķi smalkā veidā būtu izteicis nepatiku par to, ka pludmales slēgtu. Viņš piedraudēja atcelt mani no amata, ja es to darīšu.

—    Mārtiņ, es tam nespēju noticēt. Larijs nav tāds.

—     Es arī agrāk tā domāju. Ei, starp citu, ko tu zini par viņa kompanjoniem?

—   Biznesā? Es nedomāju, ka viņam vispār tādi ir. Man šķita, ka Penrouzs ir viņa otrais vārds vai kaut kas tamlīdzīgs. Lai nu kā, līdz šim es biju pārliecināta, ka viņam pieder visa firma.

—    Es ari. Bet acīmredzot tā tas nav.

—   Es tomēr jūtos labāk, zinādama, ka tu izrunājies ar Lariju, pirms pieņēmi jebkādu lēmumu. Viņš tiecas visu aplūkot kopumā, plašāk nekā vairums ļaužu. Varbūt viņš zina, kā būs vislabāk.

Brodijs juta, ka galvā iesitas asinis. Viņš tikai noteica:

—    Blēņas.

Tad norāva alus kārbai metāla austiņu, ielidināja to atkritumu spainī un iegāja dzīvojamā istabā, lai noklausītos vakara ziņas.

Ellena no virtuves uzsauca:

—     Es pavisam aizmirsu pateikt— pirms maza brītiņa tev kāds zvanīja.

—    Kas tad?

—   To viņš neteica. Viņš tikai lika tev pasacīt, ka tas, ko tu dari, esot lieliski. Kā tu domā, vai tas nebija jauki no šī zvanītāja puses?

4

Dažas nākamās dienas laiks pieturējās skaidrs un neparasti mierīgs. Pūta nemainīgs dienvidrietumu vējš, viegla brīze, kas saņirbināja jūras virsmu sīkos vilnīšos bez baltām putu mugurām. Spirgtums gaisā bija jaušams tikai naktī, saulainajās dienās zeme un smiltis bija sasilušas.

Svētdien bija divdesmitais jūlijs. Valsts skolās līdz vasaras brīvdienām vēl bija atlikusi kāda nedēļa, bet Ņujorkas privātskolas jau bija atlaidušas savus audzēkņus. Ģimenes, kurām Emitijā piederēja vasaras mājas, brauca šurp pa nedēļas nogalēm jau kopš maija sākuma. Vasaras īrnieki, kuriem bija nomas Ilgumi no piecpadsmitā jūnija līdz piecpadsmitajam septembrim, jau bija iekārtojušies un tagad labi zināja, kur ir veļas skapji, kuros skapjos rodami laba porcelāna trauki un kuros ikdienas sadzīves priekšmeti, kuras gultas mīkstākas nekā pārējās, un pamazām sāka justies kā mājās.

Ap pusdienas laiku liedags iepretim Skočroudai un Old- milroudai mudžēja no cilvēkiem. Vīri pussnaudā gulēja uz peld- palagiem, saulē smeldamics spēkus pēcpusdienas tenisa spēlei un atpakalbraucienam uz Ņujorku ar Longailendas ātrvilcienu. Sievas, atlaidušās alumīnija gulamkrēslos, lasīja Helēnu Ma- kinsu, Džonu Čīveru un Teiloru Koldvelu, laiku pa laikam atraudamās no grāmatas, lai iemalkotu vēsu sauso vermutu.

Pusaudži gulēja bariņos blīvās, simetriskās rindās. Zēni baudīja tīksmi, pieklāvuši gurnus smiltīm un šad tad staipīja kaklus, cenzdamies uz mirkli ieraudzīt, ko meitenes, ar ieplestām kājām zvilnēdamas uz muguras, apzināti vai neapzināti rādīja.

Šie jaunieši nesludināja brīvību un brālību. Viņi neskandēja nodrāztās frāzes par mieru, dabas piesārņošanu, taisnību vai dumpi. Privilēģijas viņi iemantoja ar ģenētisku nolemtību. Iepriekšējās paaudzes noteica viņu gaumi un sirdsapziņu tāpat kā zilu vai brūnu acu krāsu. Viņus nemocīja ne vitamīnu trūkums, ne sirpjveida šūnu anēmija. Viņu zobi, pateicoties vai nu dabai, vai labiem zobārstiem, bija taisni, balti un līdzeni. Viņu augumi bija kalseni, muskuli nostiprināti boksa nodarbībās deviņu gadu vecumā, jāšanas stundās no divpadsmit gadiem un vēlāk tenisā. Viņu augumi neoda. Kad viņi svīda, meitenes viegli smaržoja pēc parfīma, puiši smaržoja pēc tīrības.

Ne par vienu no viņiem nevar apgalvot, ka viņš būtu stulbs vai ļauns. Ja varētu pārbaudīt šo jauniešu gara spējas kopumā, viņi uzrādītu iedzimtus dotumus, kas atbilstu visas cilvēces desmit elites procentiem. Un viņi bija izglītoti un mācījās skolās, kurās varēja apgūt jebkuru priekšmetu, ieskaitot saskarsmi ar nacionālajām minoritātēm, revolucionāras filozofijas, ekoloģijas hipotēzes, politiskās cīņas taktiku, narkomānijas un seksa problēmas. No informācijas viedokļa viņi zināja krietni daudz, īstenībā viņi nevēlējās zināt gandrīz neko. Viņi tiecās domāt (ja ne domāt, tad vismaz apjaust), ka viss pasaulē notiekošais uz viņiem nekādi neattiecas. Un viņiem bija taisnība. Nekas viņus neskāra — ne rasu nemieri Trentonā (Ņūdžersija) vai Garijā (Indiāna), ne fakts, ka daži Misūri upes posmi bija tik piesārņoti, ka ūdens reizēm aizdegās pats no sevis, ne policijas korupcija Ņujorkā, ne slepkavību skaita pieaugums Sanfrancisko, ne atklājumi, ka cīsiņi satur insektu izdalījumus un heksahloroflns izraisa smadzeņu bojājumus. Viņi bija pieraduši pat pie ekonomikas krizčm, kas grāva pārējo Ameriku. Cenu svārstības fondu biržā pamanīja — ja tās vispār pamanīja — gadījumos, kad tēvi zadījās par patiesu vai iedomātu izšķērdību.

Šie ļaudis katru vasaru atgriezās Emitijā. Citi— bija arī klaidoņi — gāja demonstrācijās, vāvuļoja, apvienojās, vāca parakstus un vasaras pavadīja, darbodamies sociāli aktīvās grupās ar nesaprotamiem saīsinājumiem nosaukumu vietā. Bet, tā kā šie dulburi kopumā neatzina Emitiju un labākajā gadījumā uzradās kādā Darba svētku nedēļas nogalē, tad neviens pret viņiem nopietni neizturējās.

Mazie bērni spēlējās pie pašas ūdens malas, raka bedres^un apmētāja cits citu ar slapjām smilšu pikām, neapzinādamies un nebēdādami par to, kas viņi ir un par ko kļūs.

Kāds sešus gadus vecs zēns pārstāja svaidīt plakanus akmentiņus pa ūdens virsmu. Viņš pagājās pa krastu līdz vietai, kur snauda māte, un nometās smiltīs blakus viņas dvielim.

—   Ei, mammu, — bērns ieteicās, vilkdams ar pirkstu smiltis ķiņķēziņus.

Māte pagriezās un, sargādama acis no saules, paskatījās uz dēlēnu.

—    Kas ir?

—    Man garlaicīgi.

—    Kā tev var būt garlaicīgi. Vēl pat jūlijs nav pienācis.

—    Man vienalga. Man viss apnicis. Man nav, ko darīt.

—   Tev ir visa pludmale, kur spēlēties.

—    Es zinu. Bet tur nav, ko darīt. Cik šausmīgi garlaicīgi!

—    Kāpēc tu neej paspēlēt bumbu?

—   Ar ko tad? Te neviena nav.

—    Es redzu daudz cilvēku. Vai tu esi uzmeklējis Harisus? Vai Tomiju Konversu?

—   Viņu te nav. Te neviena nav. Man ir apnicis līdz kaklam.

—    Ak, Dievs, Aleksi.

—    Vai drīkstu iet peldēties?

—    Nē. Ūdens pārāk auksts.

—    Kā tu zini?

—    Zinu, un viss. Turklāt tu labi zini, ka nevari iet viens pats ūdeni.

—    Vai tu nāksi man līdzi?

—    Ūdenī? Protams, ne.

—    Nē, es domāju — tikai pieskatīt mani.

—    Aleksi, mamma ir nogurusi, galigi nomocījusies. Vai tu nevari atrast nekā cita, ko darīt?

—   Vai drīkstu papeldēt ar piepūšamo matraci?

—    Kur?

—   Tepat malā. Es nekur prom nepeldēšu. Tikai gulēšu uz matrača.

Māte piecēlās sēdus un uzlika saulesbrilles. Viņa pārlūkoja krastmalu uz abām pusēm. Dažus desmitus jardu tālāk ūdenī līdz jostas vietai stāvēja kāds vīrietis ar bērnu uz pleciem. Sieviete skatījās uz viņu, īsu brīdi laudamās nožēlai par to, ka vairs nevar uzvelt vīram bērna izklaidēšanas pienākumu.

Iekams māte pagrieza galvu, zēns uzminēja viņas domas.

—   Tētis gan mani laistu, — viņš ieteicās.

—   Aleksi, nu jau tev vajadzēja zināt, ka šis nav īstais veids, kā piespiest mani kaut ko darīt.

Viņa paraudzījās uz otru pusi. Izņemot dažus neskaidri saskatāmus pārus tālumā, liedags bija tukšs.

—   Labi jau labi, — viņa atļāva. — Ej vien. Tikai neaizbrien pārāk tālu. Un nepeldies.

Viņa palūkojās puisēnā un par zīmi, ka runā nopietni, pabīdīja brilles lejup, lai dēls redzētu mātes acis.

—    Labi, — zēns atbildēja. Viņš piecēlās, saņēma rokās gumijas matraci un vilka uz ūdens pusi. Viņš pacēla matraci un, rokām apķēris, gāja uz jūru. Kad ūdens sniedzās līdz jostasvietai, viņš noliecās uz priekšu. Vilnis uztvēra matraci ar visu zēnu un pacēla. Viņš ierīkojās vidū, tā ka matracis peldēja līmeniski. Zēns vienmērīgi airējās ar abām rokām. Pēdas līdz potītēm pārkārās matrača pakaļgalam. Zēns papeldēja dažus jardus dziļāk jūrā, tad pagriezās un airējās uz krastu. Zēns gan to nemanīja, bet vēja straume palēnām dzina viņu prom no sauszemes.

Piecdesmit jardus tālāk okeāna dibenā bija straujš kritums — ne tik stāvs kā kanjona siena, bet nogāze ar apmēram desmit lidz četrdesmit piecu grādu slīpumu. Vietā, kur nogāze kļuva kraujāka, ūdens bija piecpadsmit pedu dziļš. Drīz tas bija divdesmit piecas, tad četrdesmit, tad piecdesmit pedu dziļš. Simt pedu dziļumā dibens bija līdzens apmēram pusjūdzi, tad atkal pacēlās, veidojot sekli un tuvojoties ūdens virsmai jūdzi no krasta. Tālāk aiz sēkla jūras dzijums strauji sasniedza divsimt pēdas, un vēl tālāk sākās īsta okeāna dzelme.

Trīsdesmit piecas pēdas dziļajā ūdenī lēni peldēja lielā zivs, tik tikko vēdinādama ar asti, lai nepārstātu kustēties. Zivs neko neredzēja, jo ūdens bija tumšs un augu daliou pilns. Zivs bija peldējusi paralēli krasta līnijai. Tagad tā, viegli sasvērdamās sānis, pagriezās un gar dibenu pamazām virzījās uz augšu. Zivs manīja, ka ūdenī kļuvis gaišāks, tomēr joprojām neko neredzēja.

Zēns atpūtās, rokas nolaidis lejup, un katrs niecīgais vilnītis viņa pēdas iegremdēja ūdenī un atkal izcēla ārā. Viņa galva bija pagriezta pret krastu, un viņš ievēroja, ka ir aiznests pārāk tālu, lai māte uzskatītu, ka viņš ir drošībā. Zēns redzēja māti guļam uz dvieļa un vīrieti ar bērnu draiskojamies piekrastes bangās. Zēnam nebija bail, jo ūdens bija mierīgs un patiesībā viņš neatradās pārāk tālu no krasta — tikai kādus četrdesmit jardus. Tomēr puisēns gribēja piekļūt tuvāk krastam, citādi māte varēja piecelties sēdus, ieraudzīt viņu un pieprasīt, lai viņš nāk ārā no ūdens. ZCns pašļūca mazliet atpakaļ, lai varētu kūlāt arī kājas. Viņš iesāka rokām un kājām irties uz krastu. Rokas ūdenī kustējās gandrīz bez trokšņa, bet kāju spērieni sacēla pamatīgas šļakatas un atstāja aiz sevis burzgulojošus ūdens virpuļus.

Zivs nedzirdēja skaņu, tā drīzāk uztvēra asos un saraustītos impulsus, ko raidīja kāju kustības. Tie bija signāli — vāji, toties nemaldīgi —, un zivs tiem sekoja. Tā cēlās augšup, sākumā lēni, tad, signāliem kļūstot spēcīgākiem, peldēja arvien ātrāk.

Zēns uz brīdi apstājās atpūsties. Signāli mitējās. Zivs palēnināja gaitu, grozīja galvu no vienas puses uz otru, pūlēdamās tos atkal uztvert. Zēns gulēja pavisam klusu, un zivs aizpeldēja

tieši zem viņa, skardama smilšaino dibenu. Tad atkal pagriezās.

Zens atsāka airēties. Pie katras trešās vai ceturtās roku ' kustības viņš izdarīja vienu kāju kustību, jo iršanās ar kājām prasīja lielāku piepūli nekā vienmērīga airēšanās ar rokām. Tomēr atsevišķi kāju spērieni laiku pa laikam raidīja jaunus signālus zivij. Šoreiz tai vajadzēja tikai mirkli, lai noteiktu signālu avotu, jo tā atradās tieši zem zēna. Zivs cēlās augšup. Saslējusies gandrīz vertikāli, tagad tā redzēja viļņošanos ūdens virspusē. Nevarēja zināt, vai tas, kas tur augšā kūļājas, ir barība, bet tam šobrīd nebija nozīmes. Zivi mudināja tieksme uzbrukt — ja norītais bija sagremojams, tad tā bija barība, ja ne, to vēlāk izspļaus. Mute pavērās, un, pēdējo reizi savicinājusi sirpjveida asti, zivs deva triecienu upurim.

Zēna pēdējā un vienīgā doma bija, ka viņam kāds iebelzis pa vēderu. No pēkšņā trieciena aizrāvās elpa. Viņš nepaguva iekliegties, un, ja arī laika pietiktu, ko viņš zinātu kliegt, jo viņš taču neredzēja zivi. Zivs galva pasvieda matraci gaisā. Žokļi aizcirtās, aprīdami galvu, rokas, plecus, rumpi, gūžas un lielāko daļu matrača. Zivs gandrīz līdz pusei bija ārā no ūdens, tā lidoja uz priekšu un uz vēdera iekrita ūdenī, samaldama miesu, kaulus un gumiju vienā masā. Zēna kājas bija norautas pie gūžām un, lēni griezdamās, nogrima dibenā.

Vīrietis ar bērnu krastā kliedza:

—    Ei!

Viņš nebija pārliecināts par redzēto. Viņš bija skatījies uz jūru, tad, griežot galvu prom, uztvēris kaut kādu troksni. Tad viņš atkal strauji pagrieza seju pret jūru, taču nekas vairs nebija redzams, tikai plunkšķa saceltie viļņi, kuri apļveidīgi izplatījās uz visām pusēm.

—    Vai redzēji? — vīrietis iesaucās. — Vai tu to redzēji?

—    Ko tad, tēti, ko? — bērns satraukts pievērsa acis tēvam.

—   Tur, jūrā! Haizivi, vali vai kaut ko tamlīdzīgu! Kaut ko milzīgu!

Zēna māte, pussnaudā zvilnēdama uz sava dvieļa, pavēra acis un pašķielēja uz vīrieti. Viņa redzēja, ka viņš rāda uz ūdens pusi, un dzirdēja, ka viņš kaut ko saka bērnam, kurš aizskrēja pa liedagu un nostājās pie drēbju kaudzītes. Vīrietis metās skriet pie zēna mātes, un viņa piecēlās sēdus. Viņa nesaprata, ko saka vīrietis, taču viņš rādīja uz ūdeni, tālab viņa pielika plaukstu virs acīm un paskatījās uz jūru. Sākumā viņai nešķita dīvaini, ka viņa neko neredz. Tad sieviete atcerējās un teica:

—    Aleksis.

Brodijs ieturēja lenču: ceptu cāli, kartupeļu biezeni un zirnīšus.

—    Kartupeļu biezenis, — viņš sacīja, kamēr Ellena viņu apkalpoja pie galda. — Ko tu gribi ar mani izdarīt?

—    Es nevēlos, lai tu galīgi izdiltu. Turklāt druknums tev piestāv.

Iezvanījās telefons. Ellena pieteicās:

—   Es paņemšu, — bet piecēlās Brodijs pats. Tieši tā arvien notika. Viņa mēdza teikt: "Es paņemšu", bet tieši viņš pats cēla klausuli. Gluži tāpat notika arī tad, kad Ellena bija kaut ko aizmirsusi virtuvē. Viņa mēdza sacīt: "Es aizmirsu salvetes. Tūlīt atnesīšu." Taču viņi abi zināja, ka vīrs piecelsies un aizies pēc salvetēm.

—   Nē, nepūlies, — viņš atteica. — Tik un tā varbūt zvana man.

Brodijs zināja, ka varbūt zvana sievai, tomēr vārdi izlauzās paši no sevis.

—    Te Biksbijs, šef, — atskanēja balss no policijas iecirkņa.

—    Kas noticis, Biksbij?

—    Es domāju, ka jums labāk vajadzētu atbraukt.

—    Kāpēc tā?

—    Redziet, šef…

Biksbijs acīmredzot negribēja ielaisties sīkumos. Brodijs dzirdēja, ka viņš kādam kaut ko pateica, tad atkal pievērsās klausulei.

—    Man te ir viena histēriska sieviete, šef.

—    Par ko viņa vaimanā?

—    Par savu bērnu. Pludmalē.

Brodijam nelabā nojautā iesāpējās kuņģis.

—   Kas noticis?

—   Redziet… — Biksbijs svārstījās, tad ātri izmeta: — ceturtdiena.

—    Paklausies, ēzeli… — Brodijs iesāka un aprāvās, jo saprata. — Tūlīt būšu klāt.

Viņš nolika klausuli.

Brodijs trīcēja kā drudzi. Bailes ar vainas apziņu un niknumu sajaucās kopā iekšķīgu sāpju lēkmē. Viņš jutās vienlaikus kā nodotais un nodevējs, kā piekrāptais un krāpnieks. Viņš bija noziedznieks, piespiests izdarīt noziegumu, negribētu garīgu prostitūciju. Viņam bija jāuzņemas vaina, bet tā pēc taisnības nebija viņa vaina. Tā pienācās Larijam Vogenam un viņa kompanjoniem, lai kas viņi bija. Brodijs bija gribējis rīkoties pareizi, bet viņi piespieda rīkoties gluži pretēji. Bet kas viņi tādi bija, ka varēja piespiest Brodiju? Ja viņš nespēja noturēties pretī Vogenam, kas viņš par policistu? Brodijam vajadzēja slēgt pludmales.

Pieņemsim, ka Brodijs tā būtu izdarījis. Zivs gar piekrasti dotos, teiksim, uz Isthemptonu un nogalinātu kādu tur. Bet tā nebija noticis. Pludmales netika slēgtas, un tāpēc gāja bojā bērns. Tas bija gaužām vienkārši. Cēlonis un sekas. Brodijs pēkšņi ienīda sevi. Un tikpat pēkšņi viņš izjuta žēlumu pret sevi.

—    Kas noticis? — gribēja zināt Ellena.

—    Nupat nogalināts bērns.

—    Kā?

—   Tā pati nolādētā haizivs.

—    Cik šausmīgi! Ja tu būtu slēdzis pludmales… — viņa samulsusi apklusa.

—   Jā, es zinu.

Kad Brodijs piebrauca, automašīnu stāvvietā aiz policijas ēkas gaidīja Harijs Medouzs. Viņš atvēra Brodija mašīnas aizmugures durvis un iespraucās sēdekli.

—    Lai nu paliek mūsu nesaskaņas, — viņš ieteicās.

—   Jā. Kas tur iekšā ir, Harij?

—    Viens virs no Times, divi no Newsday un viens mans cilvēks. Un tā sieviete. Un vel vīrietis, kurš apgalvo, ka esot redzējis, kā tas noticis.

—    Kā to uzodusi Times?

—    Nelaimīga sagadīšanās. Viņš bija liedagā. Arī viens no Newsday puišiem. Viņi abi te atbraukuši ciemos pavadīt nedēļas nogali. Viņi apjēdza situāciju pāris minūtēs.

—    Cikos tas notika?

Medouzs paskatījās savā pulkstenī.

—    Pirms piecpadsmit, divdesmit minūtēm. Ne vairāk.

—   Vai viņi zina par notikumu ar Votkinsu?

—    Nav ne jausmas. Mans cilvēks zina, bet tikai tik daudz, ka par to nav jārunā. Bet pārējie — viss atkarīgs no tā, ar ko viņi runājuši. Es šaubos, vai atbraucēji to būtu jau atklājuši. Viņiem nav bijis tik daudz laika, lai kaut ko izraktu.

—    Agrāk vai vēlāk viņi tam nāks uz pēdām.

—     Zinu, — atteica Medouzs. — Es tāpēc esmu nokļuvis visai grūtā stāvokli.

—   Tu! Nesmīdini mani.

—    Nopietni, Mārtiņ. Ja kāds no Times sadabūs šos faktus un sagatavos rakstu, tas parādīsies rītdienas avīze kopā ar šīsdienas uzbrukumu, un Leader izskatīsies ellīgi muļķīgi. Rādās, ka man tas būs jāizmanto un jāraksta pašam pat tad, ja pārējie to nedara.

—    Kā izmantot, Harij? Ko tu domā teikt?

—   Es vēl nezinu. Kā jau sacīju, esmu stipri muļķīgā stāvoklī.

—   Vai tu grasies nosaukt to, kurš pavēlēja visu noklusēt? Larij u Vogenu?

—    Diez vai.

—    Mani?

—     Nē, ne. Es vispār netaisos minēt, ka to kāds pavēlējis noklusēt. Nekādas slepenības nav bijis. Es runāšu ar Kārlu Santosu. Ja vien spēšu ielikt viņam mutē īstos vārdus, mums visiem var aiztaupīties lielas bēdas.

—    Kā būs ar patiesību?

—    Kas tad ir ar patiesību?

" — Kā būtu, ja izstāstītu, kā tas notika? Pateikt, ka es gribčju slēgt pludmales un brīdināt cilvēkus, bet pilsētas valde bija citādās domās. Un atzīt, ka es biju par glevu, lai cīnītos un riskētu ar savu vietu, tāpēc pieņemu viņu prasību. Pateikt, ka visi Emitijas bosi vienojās, ka nav jēgas satraukt cilvēkus tikai tādēļ, ka tepat tuvumā grozās haizivs, kurai patīk ēst bemus.

—   Paklausies, Mārtiņ. Tu nebiji vainīgs. Neviens nebija vainīgs. Mēs nolēmām, riskējām un zaudējām. Tas arī viss.

—   Vareni! Tūlīt iešu un vienkārši pavēstīšu bērna mātei, ka mums trakoti žēl, ka bijām spiesti riskēt ar viņas dēlu.

Brodijs izkāpa no mašīnas un devās uz policijas ēkas sētas durvīm. Medouzs, nevarēdams tik ātri iztrausties ārā, sekoja dažus solus aiz viņa.

Brodijs apstājās.

—   Lūk, ko es gribētu zināt, Harij. Kurš īstenībā pieņēma šo lēmumu? Tu to ņēmi vērā. Es to ņēmu vērā. Šaubos, vai Larijs Vogens būtu bijis īstais lēmējs. Es domāju, ka art viņš tikai tam piekrita.

—    Kāpēc tev tā liekas?

—     Es neesmu pārliecināts. Vai tu kaut ko zini par viņa veikala kompanjoniem?

—    Viņam nav nekādu īstu kompanjonu, vai ne?

—^Es sāku šaubīties. Lai nu kā, velns viņu rāvis… pagaidām lai tas paliek.

BrOdijs spēra vel vienu soli un, kad Medouzs viņam joprojām sekoja, deva padomu:

—   Tu, Harij, labāk ej pa parādes durvīm… izskata pēc.

Brodijs pa sāndurvīm iegāja savā kabinetā. Pie galda sēdēja

zēna māte, žņaudzīdama kabatas lakatiņu. Virs peldkostīma viņa bija uzvilkusi īsu halātiņu. Kājas viņai bija basas. Brodijs nervozi paraudzījās sieviete, un viņu atkal sagrāba vainas apziņa. Viņš neredzēja, vai sieviete raud, jo viņas acis aizsedza lielas, apaļas saulesbrilles.

Pie aizmugures sienas stāvēja vīrietis. Brodijam ienāca prātā, ka viņš varbūt ir tas cilvēks, kurš apgalvojis, ka esot redzējis notikušo. Vīrietis izklaidīgi blenza uz Brodija piemiņas lietu kolekciju: pateicības rakstiem no sabiedriskajām organizācijām, fotogrāfijām, kurās bija redzams Brodijs kopā ar augstiem viesiem. Diez vai tas viss spēja saistīt pieauguša cilvēka uzmanību, bet tad jau labāk aplūkot šādu kolekciju, nekā riskēt ielaisties sarunā ar sievieti.

Brodijs vispār nebija nekāds labais cilvēku mierinātājs, tāpēc viņš vienkārši stādījās priekšā un sāka uzdot jautājumus. Sieviete atbildēja, ka neko neesot redzējusi: vienā bridi zēns plunčājās ūdenī, nākamajā bridi viņa tur vairs nebija un "viss, ko es redzēju, bija tikai matrača atliekas". Viņas balss bija vārga, taču mierīga. Vīrietis izstāstīja redzēto vai ari to, ko domāja redzējis.

—   Tātad īstenībā neviens neredzēja šo haizivi, — Brodijs secināja, lolodams sevī vāju cerību.

—   Nē, — atzinās vīrietis. — Man šķiet, ka ne. Bet kas gan cits tas varēja būt?

—    Daudz kas.

Brodijs meloja gan sev, gan citiem, pārbaudīdams, vai spēj noticēt pats saviem meliem, prātodams, vai bez patiesības iespējama vēl kāda ticama versija.

—    Matracis varēja izlaist gaisu, un zēns varēja noslīkt.

—   Aleksis ir labs peldētājs, — sieviete iebilda. — Vai… bija…

—    Bet plunkšķis? — atgādināja vīrietis.

—    Zēns varbūt pats šļakstinājās.

—    Viņš vispār neiekliedzās. Ne vārda.

Brodijs saprata, ka pūlas veltīgi.

—    Labi, — viņš teica. — Tik un tā mēs drīz varbūt uzzināsim.

—    Ko jūs ar to domājat? — jautāja vīrietis.

—   Vienādi vai otrādi, bet cilvēki, kuri nomirst ūdenī, parasti tiek kaut kur izskaloti. Ja vainīgā bijusi haizivs, tas būs skaidrāks par skaidru.

Sievietes pleci saguma, un Brodijs nolamāja sevi par neaptēstu muļķi.

—    Piedodiet, — viņš atvainojās.

Sieviete papurināja galvu un ieraudājās.

Brodijs lika sievietei un vīrietim pagaidīt viņa kabinetā un izgāja policijas iecirkņa pieņemšanas telpā. Pie ārdurvīm, atspiedies pret sienu, stāvēja Medouzs. Jauns vīrietis— droši vien Times reportieris, Brodijs nodomāja— žestikulēja un laikam iztaujāja Medouzu. Jaunais vīrietis bija garš un tievs. Viņš bija apģērbis sandales, peldbikses un īspiedurkņu kreklu ar kreisajā puse uzšūtu aligatora emblēmu, kas uzdzina Brodijam acumirklīgu, instinktīvu nepatiku pret šo cilvēku. Jaunībā Brodijs bija uzskatījis šos kreklus par bagātības un augsta sabiedriskā stāvokļa simbolu. Visi vasarnieki tos nēsāja. Brodijs tikām tirdīja māti, līdz viņa nopirka tādu kreklu — "divdolāru krekls ar seš- dolāru ķirzaku virsū," viņa teica-, un jutās pazemots, kad atklāja, ka atpūtnieku bari ir nedomā parādīt viņam savu uzmanību. Viņš noplēsa aligatoru no kabatas un izmantoja kreklu par lupatu, tīrīdams zālāju pļaujmašīnu, ar ko vasarā pelnīja naudu. Nesen Ellena bija nopirkusi vairākas tās pašas firmas drēbju kārtas— maksādami apdrošināšanas naudu, viņi patiesībā nevarēja atļauties maksāt par aligatora emblēmu —, cerēdama, ka apģērbs palīdzēs viņai atgriezties vecajā vidē. Kādu vakaru Brodijs samulsis apjēdza, ka paļā Ellenu par to, ka viņa pērk "desmit dolāru kleitu ar divdesmit dolāru ķirzaku virsū".

, Uz sola sēdēja divi cilvēki — tie bija Newsday reportieri. Viens bija ģērbies peldbiksēs, otrs — sportiskā žaketē un vaļīgās biksēs. Medouza reportieris — Brodijs viņu pazina, viņu laikam sauca par Natu —, noliecies pār galdu, pļāpāja ar Biksbiju. Viņi apklusa, tiklīdz ieraudzīja Brodiju ienākam.

—   Ar ko varu pakalpot? — Brodijs vaicāja.

Jaunais vīrietis blakus Medouzam paspēra soli uz priekšu un stādījās priekšā:

—    Esmu Bils Vitmens no Neiu York Times.

—    Lūdzu? — Brodijs sacīja un nodomāja: — Kas man būtu jādara? Jākrīt augšpēdus, vai?

—    Es biju pludmalē.

—    Ko jūs tur redzējāt?

Iejaucās viens no Newsday reportieriem:

—     Neko. Arī es tur biju. Neviens neko neredzēja. Ja nu vienīgi tas puisis jūsu kabinetā. Viņš apgalvo, ka esot kaut ko redzējis.

—    Zinu, — atteica Brodijs, — bet viņš nav pārliecināts, ko tieši redzējis.

Vīrs no Times painteresējās:

—    Vai esat gatavs to ierakstīt kā haizivs uzbrukumu?

—   Es neesmu gatavs to iegrāmatot jebkādā veidā un arī jums iesaku neko nerakstīt, kamēr nebūsit uzzinājuši krietni vairāk nekā pašreiz.

Times reportieris pasmaidīja.

—    Labi, šef, ko tad jūs iesakāt mums darīt? Saukt to par noslēpumainu pazušanu? Varbūt zens apmaldījies jūrā?

Brodijam bija grūti pārvarēt kārdinājumu apmainīties ar Times reportieri savstarpējiem dusmīgi ironiskiem izteicieniem. Viņš teica:

—   Paklausieties, mister — Vitmen, vai ne? — Vitmcn. Mums nav aculiecinieku, kuri, izņemot šļakstu, būtu kaut ko manījuši. Vīrietis manā kabinetā domā, ka ir redzējis lielu sudraba krāsas priekšmetu, kas, pec viņa domām, varētu būt bijusi haizivs. Viņš atzīst, ka nekad mūžā neesot redzējis dzīvu haizivi, tā ka to vis nevar saukt par eksperta liecību. Mums nav līķa, nav īstu pierādījumu, ka ar zenu būtu notikusi kāda varmācība… Izņemot faktu, ka viņš pazudis. Iespējams, ka viņš noslīcis. Iespējams, ka viņam uznākusi kāda lēkme un viņš tādēļ noslīcis. Un ir iespējams, ka viņam uzbrukusi kāda zivs vai dzīvnieks, vai pat cilvēks, ja jau mčs par to runājam. Tas viss ir iespējams, un, kamēr mčs nesaņemsim…

Grants čirkstoņa zem riepām, kas atskanēja no automašīnu stāvvietas ēkas priekšā, pārtrauca Brodiju. Noblīkšķēja mašīnas durvis, un policijas ēkā ieskrēja Lens Hendrikss, ģērbies vienīgi peldbiksēs. Viņa ķermenis bija tādā pašā krāsā kā pelēkbalti raiba plastmasas kafijas tasīte. Telpas vidū viņš apstājās.

—    Sef…

Brodiju izbiedēja peldbikses tērptā Hendriksa neierastais izskats — pūtēm izraibināti augšstilbi, piegulošajā audumā izspiedušies dzimumorgāni.

—    Vai tu peldējies, Leonard?

—    Noticis vēl viens uzbrukums! — iesaucās Hendrikss.

Times vīrs nekavējoties noprasīja:

—    Kad bija pirmais?

Iekams Hendrikss paguva atbildēt, Brodijs teica:

—     Mēs to nupat pārrunājām, Leonard. Es negribu, ka tu vai kāds cits nonāktu pie pārsteidzīgiem secinājumiem, kamēr nezini, kas un kā. Dieva dēl, zēns taču varēja noslīkt.

—    Zēns? — atkārtoja Hendrikss. — Kāds zēns? Tas bija vīrietis, vecs vīrs. Pirms piecām minūtēm. Viņš atradās turpat aiz bangām un piepeši nelabā balsī sāka saukt palīgā, viņa galva pagāja zem ūdens, tad parādījās atkal, viņš vēl kaut ko kliedza un vēlreiz pazuda zem ūdens. Varenas ūdens šļakatas un asinis šķīda uz visām pusēm. Zivs katrreiz apgriezās un uzbruka vīram vēl un vel, un vel. Tā ir vislielākā draņķa zivs, kādu jebkad savā mūžā esmu redzējis, tik liela kā furgons. Es iebridu līdz jostasvietai un mēģināju piekļūt vecītim, bet zivs tikai uzbruka viņam.

Hendrikss uz brīdi apklusa, skatīdamies grīdā. Elpa īsiem grūdieniem lauzās no viņa krūtīm.

—   Tad zivs meta mieru. Varbūt aizpeldēja prom, es nezinu. Es aizbridu līdz tai vietai, kur vecais vīrs peldējās. Viņa seja bija ūdenī. Es saņēmu viņa roku un pavilku.

Brodijs noprasīja:

—    Un tālāk?

—   Tā palika man rokā. Zivs droši vien to nokodusi, palikusi tikai ādas strēmele.

Hendrikss paraudzījās uz augšu, viņa acis bija sarkanas un pildījās ar pārguruma un baiļu asarām.

—    Vai tev kļūst nelabi? — vaicāja Brodijs.

—    Šķiet, ka ne.

—   Vai tu ātro palīdzību izsauci?

Hendrikss noliedzoši papurināja galvu.

—   Ātro palīdzību? — brīnījās Times reportieris. — Vai tas nav tikpat kā aizslēgt stalli, kad zirgs jau nozagts?

—   Aizver muti, lielpilsētas ēzeli! — atcirta Brodijs. — Bik- sbij, piezvani uz slimnīcu. Leonard, vai tu vel spēsi kaut ko darīt?

Hendrikss pamāja.

—    Tad aizej, uzvelc kaut ko mugurā un sameklē kādus uzrakstus pludmales slēgšanai.

—    Vai mums tādi vispār ir?

—   Es nezinu. Droši vien jābūt. Varbūt noliktavā pie uzrakstiem "Šo privātīpašumu aizsargā policija". Ja nav, tad jāsameistaro dažas plāksnītes, ko varētu izmantot līdz kārtīgu uzrakstu izgatavošanai. Man vienalga. Vienādi vai otrādi, bet mēs slēgsim tās sasodītās pludmales.

Pirmdienas rītā Brodijs ieradās darbā īsi pēc septiņiem.

—    Vai tu dabūji? — viņš jautāja Hendriksam.

—    Uz jūsu galda.

—    Labs vai slikts? Labi. Es pats apskatīšos.

—   Jums nenāksies pārāk cītīgi meklēt.

Nezo York Times laikraksta numurs gulēja Brodija galda pašā vidū. Pirmajā lapā, labās puses slejas apakšdaļā, viņš ieraudzīja virsrakstu:

DIVI HAIZIVS UPURI LONGAILENDĀ

—    Sūds, — Brodijs izmeta un ķērās pie lasīšanas.

"Viljams F. Vitmens,

New York Times speciālkorespondents

Emitijā, Longailenda, 20. jūnijs. — Sešus gadus vecs zēns un sešdesmit piecus gadus vecs vīrs šodien tika nogalināti divos atsevišķos haizivs uzbrukumos, kuri notika vienas stundas laikā minētās kūrortpilsētas pludmaļu tuvumā.

Kaut arī Aleksandra Kintnera, zēna, līķis netika atrasts, amatpersonas apgalvoja — nevarot būt šaubu par to, ka viņu nogalinājusi haizivs. Liecinieks Tomass Dagers no Ņujorkas stāstīja, ka esot redzējis, kā no ūdens izceļas liels sudrabkrāsas radījums, sagrābj zēnu ar visu gumijas matraci un plunkšķēdams nozūd ūdenī.

Emitijas izmeklētājs Karls Santoss ziņoja, ka asiņu pēdas uz vēlāk atrastajām gumijas skrandām neatstāj ne mazāko šaubu, ka zēns miris varmācīgā nāvē.

Vismaz piecpadsmit cilvēki redzēja uzbrukumu sešdesmit piecus gadus vecajam Morisam Keitcram — tas notika apmēram divos pēcpusdienā ceturtdaljūdzi no vietas, kur gāja bojā mazais Kintners.

Acīmredzot misters Keiters peldējās turpat aiz bangām, kad piepeši no mugurpuses saņēma triecienu. Viņš sāka saukt palīgā, taču visi mēģinājumi glābt nelaimīgo izrādījās veltīgi.

"Es iebridu līdz jostasvietai un mēģināju piekļūt viņam," teica Emitijas policists Leonards Hendrikss, kas tobrīd atradās pludmalē, "bet zivs tikai uzbruka viņam."

Misters Keiters, juvelierizstrādājumu vairumtirgotājs, kura kantori atrodas visā Amerikas kontinentā, tika nogādāts Saut- hemptonas slimnīcā, kur ārsti konstatēja viņa nāvi.

Vairāk nekā divdesmit gadu laikā šie notikumi ir pirmie dokumentētie gadījumi, kad haizivs uzbrūk peldētājiem Austrumu piekrastē.

Kā apgalvo dr. Dcivids Dīters, Ņujorkas Koniailendas Akvārija ihtiologs, ir loģiski domāt — tomēr bez īstas pārliecības —, ka abus uzbrukumus izdarījusi viena haizivs.

"Pašreiz šajos ūdeņos ir loti maz haizivju," teica dr. Dīters. "Šajā gadalaikā haizivis reti piepeld tik tuvu krastam. Tātad varbūtība, ka divas haizivis praktiski vienlaikus uzturētos vienā piekrastē un abas uzbruktu cilvēkiem, ir bezgalīgi maza."

Saņēmis informāciju, ka misteram Kciteram uzbrukusi haizivs, pēc liecinieku vārdiem, esot bijusi "furgona lielumā", dr. Diters teica, ka tā varējusi būt lielā baltā haizivs (Carcharodon carcharias) — suga, kas visā pasaulē pazīstama ar savu rijību un agresivitāti.

Viņš minēja, ka 1916. gadā lielā baltā vienā dienā nogalināja četrus peldētājus Ņūdžersijā — šajā gadsimtā tas bija vienīgais līdz šim reģistrētais vairākkārtēju haizivs uzbrukumu gadījums Amerikas Savienotajās Valstīs. Dr. Dīters salīdzināja uzbrukumus ar "neveiksmi, ar zibeni, kas iesper mājā. Haizivs varbūt tieši tobrīd peldēja garām. Sagadījās tā, ka bija jauka diena, ūdenī bija daudz cilvēku un zivs nejauši peldēja garām. Tā bija vistīrākā nejaušība".

Emitijā ir vasaras atpūtas vieta Longailendas dienvidu piekrastē, apmēram pusceļā starp Bridžhemptonu un Isthemptonu, ziemā tur dzīvo viens tūkstotis cilvēku. Vasarā iedzīvotāju skaits pieaug līdz desmit tūkstošiem."

Brodijs beidz lasīt un nolika avīzi uz galda. Nejaušība, apgalvoja doktors, vistīrākā nejaušība. Ko viņš sacītu, ja zinātu par pirmo uzbrukumu? Arī tīra nejaušība? Vai tomēr nolaidība, šausmīga un nepiedodama nolaidība? Nu jau bija trīs bojā gājušie, divi no viņiem vēl varēja būt dzīvi, ja vien Brodijs būtu…

—   Tu esi lasījis Times, — teica Medouzs. Viņš stāvēja durvīs.

—   Jā, lasīju gan. Viņi nav uzoduši gadījumu ar Votkinsu.

—    Zinu. Visai dīvaini, it īpaši pēc Lena izpļāpāšanās.

—    Bet tu taču to izmantoji.

—    Izmantoju. Man tas bija jādara. Te būs.

Medouzs pasniedza Brodijam Emitijas Leader eksemplāru. Liels uzraksts pa visu pirmo lappusi vēstīja: DIVI BRIESMĪGAS HAIZIVS UPURI EMITIJAS PIEKRASTE. Zemāk ar - mazākiem burtiem bija iespiests apakšvirsraksts "Slepkavas zivs upuru skaits pieaug līdz trim".

—   Tu gan proti pasniegt jaunumus.

—    Labāk izlasi.

Brodijs lasīja:

"Divus Emitijas vasaras iemītniekus vakar neģēlīgi nogalināja cilvēkēdāja haizivs, kas uzbruka saviem upuriem, kad tie plunčājās vēsajā ūdenī iepretī Skočroudas pludmalei.

Sešus gadus vecais Aleksandrs Kintners, kurš ar māti dzīvoja misteram Ričardam Pekeram un viņa sievai piederošajā mājā Gūsnekleinā, gāja bojā pirmais — haizivs viņam uzbruka no apakšas, kad zēns gulēja uz gumijas matrača. Viņa līķis nav atrasts.

Nepilnu pusstundu vēlāk sešdesmit piecus gadus vecajam Morisam Keiteram, kurš nedēļas nogalē bija apmeties viesnīcā "Abelāra ģerbonis", uzbruka no mugurpuses, kad viņš peldējās vieglajās bangās iepretī kopējai pludmalei.

Milzu zivs mežonīgi uzbruka atkal un atkal, kad misters

Keiters sauca pēc palīdzības. Policists Lens Hendrikss, kurš tīras sagadīšanās dēl pirmoreiz pēdējo piecu gadu laikā turpat peldējās, drošsirdīgi mēģināja glābt upuri no izmisīgās cīņas, taču zivs neatkāpās. Kad misteru KeiterU izvilka no ūdens, viņš jau bija miris.

Šie bija otrais un trešais nāves gadījums, kam par cēloni bija haizivs uzbrukums pie Emitijas pēdējo piecu dienu laikā.

Pagājušās trešdienas naktī mis Kristīne Votkinsa, mistera Džona Fūta un viņa sievas viešņa Oldmilroudā, devās peldēties un pazuda.

Ceturtdienas rītā policijas priekšnieks Mārtiņš Brodijs un policists Hendrikss atrada viņas līki. Pēc izmeklētāja Karla Santosa vārdiem, nāves cēlonis "noteikti un neapstrīdami bijis haizivs uzbrukums".

Jautāts par to, kādēļ nāves cēlonis nav darīts zināms sabiedrībai, misters Santoss atteicās to paskaidrot."

Brodijs pacēla acis no avīzes un jautāja:

—    Vai tiešām Santoss atteicās jebko paskaidrot?

—     Nē. Santoss teica, ka neviens, izņemot tevi un mani, viņam nav jautājis par nāves cēloni, tā ka viņš nav jutis nepieciešamību kādam to stāstīt. Kā tu noproti, es taču nevarēju drukāt tādu atbildi. Tā noveltu visu vainu uz mums abiem. Es biju cerējis, ka piedabūšu Santosu pasacīt apmēram tā: "Viņas ģimene lūdza, lai nāves cēlonis netiktu izpausts, un, tā kā tas acīmredzot nebija saistīts ar noziegumu, es piekritu." Bet viņš nebija ar mieru. Es Santosu ne pie kā nevaru vainot.

—    Ko tad tu darīji?

—   Es mēģināju notvert Lariju Vogenu, taču viņš bija aizbraucis nedēļas nogali pavadīt citur. Es iedomājos, ka viņš būtu vislabākais oficiālais runātājs.

—    Un ko tu darīji, kad nedabūji viņu rokā?

—    Lasi.

'Tomēr varēja noprast, ka Emitijas policija un varasvīri nolēmuši noklusēt šo informāciju sabiedrības interesēs. "Cilvēkiem ir tieksme pārspīlēti reaģēt uz ziņām par haizivs uzbrukumu," teica viens no pilsētas valdes. "Mēs negribam izraisīt paniku. Turklāt mūsu rīcībā bija eksperta viedoklis, ka vēl viena uzbrukuma varbūtība ir gaužām maza.""

—   Kurš bija šis runīgais valdes vīrs? — gribēja zināt Brodijs.

—   Visi un neviens, — atteica Medouzs. — Apmēram tā arī viņi teica, bet neviens negribēja, lai uz viņu atsauktos.

—    Kāpēc netika slēgtas pludmales? Vai to tu pieminēji?

—   Tu par to runāji.

—    Es?

"Uz jautājumu, kāpēc viņš nav pavēlējis slēgt pludmales, ja jau šeit manīta cilvēkēdāja haizivs, policijas priekšnieks Brodijs atbildēja: "Atlantijas okeāns ir milzīgs. Tajā peld zivis un pārvietojas no vienas vietas uz otru. Ilgi vienā rajonā tās nepaliek, īpaši tādā kā šis, kur nav barības krājumu. Ko mēs domājām darīt? Slēgt Emitijas pludmales. Bet tad cilvēki vienkārši būtu braukuši uz Isthemptonu un peldējušies tur. Un iespēja tikt nogalinātiem ir vienlīdz liela tiklab Isthemptonā, kā arī Emitijā."

Tomēr pēc vakardienas uzbrukumiem šefs Brodijs patiešām lika slēgt pludmales līdz turpmākam rīkojumam."

—   Ak, Dievs, Harij, — teica Brodijs, — tu visu uzvēli man. Tu man liec aizstāvēt to, kam es neticu, tad izrādās, ka man nav taisnība, un es esmu spiests darīt to, ko visu laiku gribēju darīt. Tas ir nekrietns triks.

—   Tas nebija triks. Man vajadzēja, lai kāds sniegtu oficiālo nostāju, un, tā kā Vogens bija projām, loģiski, paliki tu. Tu atzīsti, ka biji ar mieru piekrist šim lēmumam, tātad — gribot vai negribot — atbalstīji to. Es neredzēju nekādas jēgas publiski mazgāt mūsu netīro veļu.

—   Laikam gan. Lai nu kā, kas padarīts, tad padarīts. Vai te ir vēl kas, ko man vajadzētu izlasīt?

—   Nē. Es tikai atsaucos uz-Metu Hūperu, to puisi no Vuds- holas. Viņš apgalvo, ka tas būtu ievērības cienīgs fakts, ja notiktu vēl kāds uzbrukums. Tomēr viņš vairs nav tik pārliecināts kā iepriekšējā reizē.

—    Vai Hūpers domā, ka to visu pastrādājusi viena zivs?

—    Viņš, protams, droši nezina, bet domā, ka jā. Viņš uzskata, ka tā ir lielā baltā.

—   Man ari tā liekas. Es gribu teikt, man vienalga — baltā, zaļā vai zilā —, bet es domāju, ka tā ir viena un tā pati haizivs.

—    Kāpēc?

—     Es īsti nezinu. Vakar pēcpusdienā es piezvanīju Krasta apsardzei Montokā. Es painteresējos, vai viņi nav pēdējā laikā šai apkārtnē ievērojuši daudz haizivju, un viņi atbildēja, ka neesot redzējuši nevienu. Šopavasar nevienu pašu. Vēl ir vasaras sākums, tāpēc tas nav pārāk dīvaini. Viņi teica, ka atsūtīšot laivu uz šo pusi un piezvanīšot man, ja kaut ko pamanīšot. Tad es viņiem piezvanīju vēlreiz. Viņi teica, ka esot divas stundas braukājuši šurpu turpu pa šo rajonu un itin nekā neesot ievērojuši. Tātad šeit tuvumā noteikti nav daudz haizivju. Viņi teica ari to, ka, ja tuvumā ir haizivis, tās parasti esot vidēja lieluma zilās haizivis — apmēram piecas līdz desmit pēdas garas — un smilšu haizivis, kas vispār netraucē cilvēkus. Spriežot pēc tā, ko Leonards teicās vakar redzējis, šī nav vidēja lieluma zilā haizivs.

—    Hūpers teica, ka mēs varam izdarīt, lūk, ko, — Medouzs ieteicās. — Tagad, kad tu esi panācis pludmaļu slēgšanu, mēs varam viņu pievilināt ar ēsmu. Tu jau zini — izmētāt ūdenī zivju iekšas un tamlīdzīgus našķus. Ja tuvumā ir haizivs, viņš teica, tā būs klāt kā likts.

—   O, vareni! Tā tikai mums vēl trūka — pievilināt haizivis. Un ko tad, ja viņa uzrodas? Ko mēs darīsim tad?

—    Noķersim viņu.

—    Ar ko? Ar manu sarūsējušo spiningu?

—    Nē, ar harpūnu.

—    Ar harpūnu. Harij, man nav pat policijas laivas, nemaz nerunājot par kuteri ar harpūnām.

—   Tepat apkārtnē ir zvejnieki. Viņiem ir laivas.

—   Jā, mazākais par pusotru simtu dienā.

—   Taisnība. Tomēr man liekas…

Tracis gaiteni lika Medouzam aprauties teikuma vidū. Vigi abi ar Brodiju dzirdēja Biksbiju sakām:

—    Es jums teicu, kundze, ka viņam ir apspriede.

Tad atbildēja sievietes balss:

—   Muļķības! Man vienalga, ko viņš dara. Es tik un tā iešu tur iekšā.

Atskanēja solu troksnis — sākumā skrēja viens, tad divi kāju pāri. Brodija kabineta durvis atsprāga vaļā, un, turēdama rokā avīzi, asarām plūstot pa seju, durvis nostājās Aleksandra Kint- nera māte.

Aiz viņas ienāca Biksbijs un teica:

—    Piedodiet, šef. Es mēģināju viņu atturēt.

—    Ir jau labi, Biksbij, — atteica Brodijs. — Ienāciet, misis Kintnere.

Medouzs piecēlās un piedāvāja viņai savu krēslu, kas bija vistuvāk Brodija galdam. Viņa neievēroja Medouzu, un piegāja pie Brodija, kurš stāvēja aiz sava galda.

—    Ko es varu…

Sieviete ar avīzi iesita viņam pa seju. Tas Brodijam ne tik daudz sāpēja, cik nobiedēja viņu — īpaši skaņa, ass plīkškis.

—     Ko tas nozīmē? — misis Kintnere spiedza. — Ko tas nozīmē?

—    Kas — ko nozīmē? — nesaprata Brodijs.

—   Ko viņi te raksta? Ka jūs zinājāt, ka peldēties ir bīstami. Ka tā haizivs jau kādu ir nogalinājusi. Ka jūs to slēpāt.

Brodijs nezināja, ko teikt. Protams, tā bija taisnība, itin visa, vismaz ārēji. To viņš nevarēja noliegt. Un tomēr Brodijs to nespēja ari atzīt, tāpēc ka tā nebija visa patiesība.

—   Apmēram tā, — viņš piekrita. — Tas ir, jā, tā ir taisnība, bet — redziet, misis Kintnere…

Brodijs lūdzās, lai sieviete savaldās, kamēr viņš varētu paskaidrot.

—   Jūs nogalinājāt Aleksi!

Viņa spalgi izkliedza šos vārdus, un Brodijs bija pārliecināts, ka tos dzirdēja gan automašīnu stāvvietā, gan uz ielas, gan pilsētas centrā, gan pludmalēs — visā Emitijā. Viņš bija pārliecināts, ka tos dzirdējuši ari viņa sieva un bērni.

Brodijs nodomāja: apklusini viņu, iekams viņa vēl ko pasaka. Bet viņš spēja tikai pateikt:

—    Kuš!

—   Jūs! Jūs viņu nogalinājāt!

Misis Kintneres dūrēs sažņaugtās rokas bija piespiestas pie sāniem, un galva, viņai kliedzot, rāvās uz priekšu, it kā viņa gribētu šos vārdus iedurt Brodijā.

—    Sveikā cauri jūs netiksiet!

—      Es jūs lūdzu, misis Kintnere, — teica Brodijs. — Nomierinieties. Tikai uz minūti. Ļaujiet man paskaidrot.

Viņš pastiepa roku, lai saņemtu sievieti aiz pleca un palīdzētu viņai apsēsties, bet viņa atrāvās nost.

—    Pievāciet savas riebīgās rokas! — misis Kintnere kliedza. — Jūs zinājāt. Jūs visu laiku zinājāt, taču neko neteicāt. Un nu sešus gadus vecs zēns, skaists sešus gadus vecs puisēns, mans bērns…

Šķita, ka asaras pulsē no viņas acīm, un, sievietei drebot aiz niknuma, lāses krita no sejas.

—   Jūs zinājāt! Kāpēc jūs neteicāt? Kāpēc?

Misis Kintnere apņēma savu augumu ar rokām, it kā viņai kāds grasītos vilkt mugurā trako kreklu, un ieskatījās Brodijam acīs.

—    Kāpēc?

—   Tas… — Brodijs meklēja vārdus. — Tas ir garš stāsts.

Viņš jutās kā ievainots, padarīts bezspēcīgs, it kā būtu sašauts. Brodijs nezināja, vai tagad spētu ko paskaidrot. Viņš pat nebija drošs, ka varētu parunāt.

—     Es domāju gan, — atcirta sieviete. — Ak, jūs ļaunais cilvēk! Ļaunais, ļaunais cilvēk! Jūs…

—    Izbeidziet!

Brodija kliedziens bija reizē lūgums un pavēle. Tas apklusināja sievieti.

—   Tagad paklausieties, misis Kintnere, jūs esat to pārpratuši, galīgi pārpratuši. Pajautājiet misteram Medouzam.

Medouzs, trača apstulbināts, mēmi pamāja.

—       Protams, viņš pateiks. Kāpēc gan ne? Viņš taču ir jūsu draugs, vai ne? Varbūt viņš jums iestāstīja, ka jūs rīkojaties pareizi.

Misis Kintneres niknums atkal pieauga, pārplūda, atdzīvojās ar jaunu emocionāla izvirduma spēku.

—   Varbūt jūs izlēmāt kopīgi. Tā taču ir vieglāk, vai ne? Vai naudu arī nopelnījāt?

—    Ko?

—   Vai jūs nopelnījāt naudu ar mana dēla asinīm? Vai kāds jums samaksāja, lai jūs neizpaustu to, ko zinājāt?

Brodijs bija sašutis.

—    Nē! Dieva dēl, protams, ne.

—    Kālab tad? Pasakiet man! Pasakiet man, kālab! Es jums samaksāšu. Tikai pasakiet man, kādēļ!

—   Tāpēc, ka mēs nedomājām, ka tas atkārtosies vēlreiz.

Brodijs bija pārsteigts par savas atbildības īsumu. Nudien

tieši tā, vai ne?

Sieviete brīdi klusēja, ļaudama vārdiem iespiesties apdullinātajā prātā. Šķita, ka viņa tos pie sevis atkārto. Viņa izdvesa:

—    Ak, — tad pēc mirkļa, — Kungs Jēzu!

Piepeši, it kā viņā iekšā būtu nospiests slēdzis, izslēdzot elektrību, misis Kintnere zaudēja spēkus. Viņa smagi iekrita krēslā blakus Medouzam un izplūda elsojošās, smacējošās raudās un šņukstos.

Medouzs pūlējās mierināt sievieti, bet tā viņu nedzirdēja. Misis Kintnere nedzirdēja, ka Brodijs lika Biksbijam izsaukt ārstu. Un viņa neredzēja, nedzirdēja un nejuta neko, kad kabinetā ienāca ārsts, noklausījās, kā Brodijs atstāstīja notikušo, mēģināja aprunāties ar sievieti, iešļircināja viņai nomierinoša līdzekļa devu, aizveda viņu, vienam Brodija padotajam piepalīdzot, uz savu mašīnu un aizbrauca uz slimnīcu.

Kad sieviete bija prom, Brodijs paskatījās savā pulkstenī un teica:

—   Pulkstenis vēl nav ne deviņi. Man nekad nav tā gribējies iedzert…

—  Ja tu runā nopietni, — atsaucās Medouzs, — man redakcijā ir viskijs.

—     Nē. Ja tādā garā paies visa diena, es labāk paturēšu skaidru galvu.

—   Tas ir grūti, bet tev jāmēģina misis Kintneres teikto neuzņemt pārāk nopietni. Es gribēju sacīt, ka viņa tomēr bija šoka stāvoklī.

—   Zinu, Harij. Jebkurš ārsts sacītu, ka viņa neapzinājās, ko runā. Nelaime tā, ka es jau daudz biju domājis par to, ko viņa teica. Varbūt citiem vārdiem, bet domas bija tās pašas.

—    Paklausies, Mārtiņ, tu taču zini, ka neesi vainīgs.

—   Es zinu. Es varētu vainot Lariju Vogenu. Vai varbūt pat tevi. Tomēr galvenais ir tas, ka abi vakardienas nāves gadījumi bija novēršami. Es tos varēju novērst, un es to neizdarīju. Punkts.

Iezvanījās telefons. Klausuli pacēla blakus istabā, un balss selektorā teica:

—    Zvana misters Vogens.

Brodijs nospieda iedegušos podziņu, pacēla klausuli un teica:

—    Sveiks, Larij. Vai tu jauki pavadīji nedēļas nogali?

—    Līdz kādiem pulksten vienpadsmitiem vakar vakarā, — atteica Vogens, — kad es mājupceļā mašīnā uzgriezu radio. Man loti gribējās pagājušonakt tev piezvanīt, taču es nospriedu, ka tev jau tā bijusi grūta diena, lai vēl traucētu tādā stundā.

—    Šādam lēmumam es tiešām piekrītu.

—    Nebāz man to degunā, Mārtiņ. Es tāpat jūtos riebīgi.

Brodijs gribēja pavaicāt: "Vai patiesi, Larij?" Viņam gribējās

noplēst brūci jēlu, uzkraut savas ciešanas kādam citam. Taču viņš apzinājās, ka to mēģināt būtu negodīgi un izdarīt neiespējami, tālab tikai atteica:

—    Kā tad.

—    Es jau šorīt anulēju divus līgumus. Par pamatīgām summām. Solīdi cilvēki. Līgumi jau bija parakstīti, un es viņiem pateicu, ka varu iesūdzēt viņus tiesā. Viņi atbildēja: kā jums tīk, mēs dosimies citur. Man ir bail celt telefona klausuli. Man vēl ir divdesmit māju, kas uz augustu nav izīrētas.

—    Es vēlos, kaut varētu teikt pretējo, Larij, taču būs vēl sliktāk.

—    Ko tu ar to gribi sacīt?

—    Pludmales būs slčgtas.

—    Kā tu domā, cik ilgi tev tās būs jātur slēgtas?

—    Es nezinu. Cik ilgi vajadzēs. Dažas dienas. Varbūt ilgāk.

—   Tu zini, ka nākamās nedēļas nogalē ir ceturtais jūlijs.

—    Saprotams, zinu.

—    Ir jau par vēlu cerēt uz labu vasaru, bet varbūt mēs vēl spēsim kaut ko saglābt— vismaz uz augustu—, ja ceturtais izrādīsies veiksmīgs.

Brodijs neizprata Vogcna balss toni.

—   Vai tu man nepiekriti, Larij?

—     Nē. Man liekas, es skali domāju. Vai ari skali skaitu lūgšanu. Šā vai tā, līdz kuram laikam tu domā turēt pludmales slēgtas? Uz nenoteiktu laiku? Kā tu zināsi, ka tas mošķis ir prom?

—    Man nav bijis laika izdomāt tik tālu uz priekšu. Es pat nezinu, kāpēc zivs atrodas šeit. Atļauj man tev ko pajautāt, Larij. Tīrās ziņkāres dēl.

—    Ko tad?

—    Kas ir tavi kompanjoni?

Pagāja labs brīdis, iekams Vogens izteica:

—    Kālab tu to gribi zināt? Kāda vispār pēc tā vajadzība?

—    Es jau teicu, tikai ziņkārības dēl.

—    Labāk pietaupi ziņkāri savam darbam, Mārtiņ. Lauj man pašam raizēties par savu biznesu.

—    Protams, Larij. Es negribēju tevi aizvainot.

—   Tad ko tu domā darīt? Mēs nevaram tāpat vien bezdarbībā sēdēt un cerēt, ka zivs aizpeldēs. Tā gaidīdami, mēs varam nomirt badā.

—     Es zinu. Mēs ar Medouzu nupat runājām par to, ko varētu iesākt. Harija draugs, zivju speciālists, saka: mēs varam pamēģināt noķert to zivi. Kā būtu, ja sadabūtu pārsimt dolāru, lai uz vienu vai divām dienām nofraktētu Bena Gārdnera kuģīti? Es neesmu dzirdējis, ka viņš jebkad būtu ķēris haizivis,'bet varbūt ir vērts pamēģināt.

—   Jebko ir vērts mēģināt, ka tikai mes tiekam vaļā no tā nezvēra un atkal varam pelnīt dienišķo maizi. Tā tikai uz priekšu! Pasaki viņam, ka es kaut kur sagrabināšu naudu.

Brodijs nolika klausuli un teica Medouzam:

—   Nezinu, kāpēc man tas rūp, bet es daudz dotu, lai uzzinātu ko vairāk par mistera Vogena biznesa darījumiem.

—    Kādel?

—   Viņš ir loti bagāts vīrs. Lai cik ilgi turpinātos šis notikums ar haizivi, viņš no tā daudz necietīs. Zināms, Vogens zaudēs kādu naudas čunguru, bet viņš to uzņem tā, it kā izšķirtos dzīvība vai nāve— un es te nedomāju pilsētas dzīvību. Viņa dzīvību.

—    Varbūt viņš vienkārši ir apzinīgs cilvēks.

—   Tā nebija sirdsapziņa, kas pirms brīža runāja pa telefonu. Tici man, Harij. Es zinu, kas ir sirdsapziņa.

Desmit jūdzes uz dienvidiem no Longailcndas austrumu gala nofraktets zvejnieku kuģītis leni dreifēja straume. Divas stieples auklas no pakaļgala ļengani nokarājās eļļainas plēvītes klātajā ūdeni. Kuģa kapteinis, garš, kalsens vīrietis, sedeja uz tiltiņa un skatījās ūdeni. Abi vīri, kas bija nofraktejuši kuģi, sedeja kokpitā un lasīja. Viens lasīja romānu, otrs — New York Times.

—    Ei, Kvint, — ieteicās vīrs ar avīzi, — vai tu redzēji šito par haizivi, kas nogalinājusi cilvēkus?

—    Esmu lasījis, — atbildēja kapteinis.

—    Vai tu domā, ka mes uzskricsim virsū tai haizivij?

—    Ne.

—    Kā tu to zini?

—    Es zinu.

—   Ja nu mes dotos viņu meklēt.

—    Mes to nedarīsim.

—    Kāpēc ne?

—    Mes esam izmētājuši esmu. Paliksim tepat.

Vīrietis papurināja galvu un pasmaidīja.

—    Mīlīši, tā nu gan būtu izprieca!

—   Tāda zivs nav nekāda izprieca, — atteica kapteinis.

—    Cik tālu no šejienes līdz Emitijai?

—    Kādu gabalu gar krastu uz leju.

—   Ja jau zivs tepat tuvumā ir, tad tu vienā jaukā dienā vari viņu sastapt.

—    Mēs viens otru atradīsim kā likts. Taču ne šodien.

5

Ceturtdienas rīts bija miglains, slapjais, zemei pieplakušais auts bija tik biezs, ka tam bija pat garša — asa un sāla. Ļaudis vadīja automašīnas lēnāk par lēnu, ar iedegtām ugunim. Ap pusdienlaiku migla pacēlās gaisā, un debesis zem augstās spalvu mākoņu segas slinki kustējās uzpūsti gubu mākoņi. Ap pieciem pēcpusdienā mākoņu sega sāka sairt atsevišķās dalās kā mo- zaīkveida attēls. Pa mākoņu spraugām izlauzās saules stari, izgaismojot spožus, zilus laukumiņus pelēkzalajā jūras ūdens virsmā.

Brodijs sēdēja kopējā pludmalē, elkoņus atspiedis uz ceļiem, lai rokām būtu ērtāk turēt binokli. Kad viņš nolaida binokli, tad tikko varēja saskatīt kuģīti — baltu punktiņu, kas te pazuda, te atkal parādījās okeāna viļņos. Stiprās lēcas to padarīja skaidri saskatāmu. Brodijs sēdēja pludmalē jau gandrīz stundu. Viņš piepūlēja acis, sasprindzināja redzi, lai skaidrāk saskatītu redzamā kontūras. Viņš izlamājās un palaida vaļā binokli, kas karājās siksniņā viņam ap kaklu.

—   Sveiki, šef, — Hendrikss teica, pienākdams Brodijam klāt.

—    Sveiks, Leonard. Ko tu šeit dari?

—    Es vienkārši nācu garām un ieraudzīju jūsu mašīnu. Ko jūs darāt?

—    Pūlos izgudrot, ko Bens Gārdners tur brūvē.

—    Droši vien zvejo. Ko tad citu jūs domājat?

—   Viņam maksā, lai viņš to darītu, bet tik idiotisku zvejošanu es nekad neesmu redzējis. Es te nīkstu jau stundu, bet neesmu manījis uz kuģīša ne mazākās kustības.

—    Vai drīkstu paskatīties?

Brodijs iedeva Hendriksam binokli. Hendrikss to pacēla pie acīm un skatījās uz jūru.

—    Nekā nevar redzēt, jums taisnība. Cik ilgi Bens tur ir?

—   Visu dienu, es domāju. Es vakar vakarā ar viņu runāju, un viņš teica, ka braukšot jūrā sešos no rīta.

—   Vai Bens tur devās viens?

—     Es nezinu. Viņš teica, ka mēģināšot sadzīt rokā savu pārinieku — viņu, šķiet, sauc par Danniju —, bet tam laikam bija jāiet pie zobārsta. Es ceru, ka Bens neaizbrauca viens.

—    jūs gribat aizbraukt apskatīties? Līdz saules rietam ir vismaz divas stundas.

—    Kā tu domā tur nokļūt?

—    Aizņemšos Čikeringa laivu. Viņam ir Aqua Sport ar astoņdesmit zirgspēku motoru. Ar to mēs ātri vien būsim klāt.

Brodijs juta baiļu tirpas noskrienam pār muguru. Viņš bija pagalam slikts peldētājs, un izredzes atrasties uz ūdens — vai, nedod, Dievs, pat ūdeni — uzdzina viņam, kā māte mēdza teikt, melnos: svīda plaukstas, nepārtraukti vajadzēja rīstīties, mocīja sāpes vēderā, t.i., radās sajūtas, ko daži cilvēki piedzīvo lidojot. Brodijs sapņos redzēja, ka dziļos ūdeņos mīt glumi, mežonīgi radījumi, kas paceļas no dzelmes un plosa viņa miesu, dēmoni, kas tarkšķ un vaid.

—   Labi, — Brodijs piekrita. — Es nedomāju, ka mums būtu citi varianti. Varbūt līdz tam laikam, kad mēs aizkļūsim līdz piestātnei, viņš jau būs devies atpakaļ. Aizej un sagatavo laivu. Es pa to laiku ieskriešu iecirkni un piezvanīšu Bena sievai… uzzināšu, vai viņš nav ko ziņojis par radio.

Emitijas pilsētas osta bija maza, tajā bija muliņi tikai divdesmit kuģīšiem, degvielas uzpildīšanas doks un koka paviljons, kur pārdeva karstus cīsiņus un ceptus moluskus kartona trauciņos. Kuģu piestātnes atradās mazā līcītī, ko no atklātās jūras aizsargāja akmeņu mols, kas līdz pusei aizšķērsoja līča izeju. Hendrikss stāvēja uz Čikeringa motorlaivas, kam bija ieslēgts motors, un tērzēja ar vīrieti divdesmit piecas pēdas garā izpriecu jahtā, kas bija pietauvota blakus piestātnei. Brodijs gāja pa dēlu laipām un pa īso trapu iekāpa kuģīti.

—    Ko viņa teica? — gribēja zināt Hendrikss.

—   Bens nav devis nekādu ziņu. Pēc pusstundas ilgiem nesekmīgiem mēģinājumiem izsaukt viru viņa nospriedusi, ka Bens droši vien izslēdzis radio.

—    Vai viņš ir viens?

—   Cik viņa zina, tad jā. Bena pāriniekam bija bojāts gudrības zobs, ko šodien vajadzēja izraut.

Vīrietis izpriecu jahtā teica;

—    Piedodiet, ka iejaucos, bet tas ir loti dīvaini.

, — Kas tad? — nesaprata Brodijs.

—    Nogriezt radio, ja esi viens pats jūrā. Neviens tā nedara.

—    Es nezinu. Bens vienmēr gānās par nemitīgo pļāpāšanu starp kuģu īpašniekiem, kad viņš izbraucis jūrā zvejot. Varbūt Benam apnika klausīties, un viņš izslēdza radio.

—    Varbūt.

—     Braucam, Leonard, — teica Brodijs. — Vai tu zini, kā vadīt šito verķi?

Hendrikss priekšgalā atraisīja tauvu, aizgāja uz pakaļgalu, atkabināja pakaļgala tauvu un nosvieda uz klāja. Viņš devās pie vadības pults un pabīdīja kloki uz priekšu. Kuģītis zvāro- damies un elsdams sakustējās. Hendrikss pabīdīja kloķi vēl tālāk, un motors nu darbojās ritmiskāk. Pakaļgals iegrima, priekšgals pacēlās. Kad viņi lokā apbrauca molu, Hendrikss aizbīdīja sviru līdz galam, un priekšgals noslīga zemāk.

—    Iet kā pa sviestu, — noteica Hendrikss.

Brodijs pieķērās tērauda stienim vadības pults sānos.

—    Vai te ir kādas glābšanas vestes? — viņš jautāja.

—    Tikai spilveni, — atteica Hendrikss. — Tie jūs noturētu virs ūdens, ja jūs būtu astoņus gadus vecs zēns.

—    Paldies.

Pirmītējā brīze bija norimusi, un jūrā ņirbēja sīki vilnīši. Gadījās arī nelielas bangas, un laiva tās pārvarēja ar grūtībām, katrā ietriekdamās ar priekšgalu un noraustīdamās, un tas Brodijam galīgi atņēma drosmi.

—     Šitā tupele izjuks gabalu gabalos, ja tu nesamazināsi ātrumu, — viņš teica.

Hendrikss pasmaidīja, juzdamies kā stāvokļa noteicējs.

—    Neraizējieties, šef. Ja es samazināšu ātrumu, mēs valstīsimies. Tad mums vajadzēs nedēlu, lai nokļūt galā, un jums būs tāda sajūta, it kā vēderā skrāpētos tūkstoš kaku.

Gārdnera kuģis atradās ap :risceturtdaljūdzes no krasta. Viņiem tuvojoties, Brodijs redzē a, ka tas viegli šūpojas bangās. Viņš pat varēja saskatīt melnos burtus uz pakaļējā borta: FLI- KA.

—    Bens ir noenkurojies, — konstatēja Hendrikss. — Mīlīt, atradis īsto dzijumu, kur noenkurot kuģi. Te noteikti ir dziļāks par simt pēdām.

—   Lieliski, — Brodijs noburkšķēja. — To tik vien es gribēju dzirdēt.

Kad viņi bija apmēram piecdesmit jardu no "Flikas", Hendrikss samazināja ātrumu un kuģis sāka lēni zvalstīties no vieniem sāniem uz otriem. Viņi strauji tuvojās. Brodijs aizgāja uz priekšgalu un pakāpās uz tiltiņa. Viņš neredzēja nekādas dzīvības zīmes. Makšķeru turētājos nebija nevienas makšķeres.

—    Ei, Ben! — viņš pasauca.

Neviens neatbildēja.

—    Varbūt viņš ir apakšā, — minēja Hendrikss.

Brodijs iesaucās atkal:

—    Ei, Ben!

Motorlaivas priekšgals bija tikai dažas pēdas no "Flikas" pakaļgala kreisajā pusē. Hendrikss pabīdīja kloķi neitrālā stāvokli, tad strauji pavirzīja to atpakaļ. Motorlaiva apstājās un ar nākamo vilni pieglaudās "Flikas" bortam. Brodijs satvēra apmali.

—    Ei, Ben!

Hendrikss paņēma tauvu no noliktavas, devās uz priekšu un stingri piesēja ragiem motorlaivas priekšgalā. Viņš pārsvieda tauvu otra kuģīša pieturim un sasēja rupju mezglu.

—    Jūs gribat uzkāpt uz borta? — Hendrikss pavaicāja. -Jā.

Brodijs uzkāpa uz "Flikas" klāja. Hendrikss viņam sekoja, un abi nostājās kokpitā. Hendrikss iebāza galvu priekšējā lūkā.

—    Vai tu esi tur iekšā, Ben?

Hendrikss palūkojās apkārt, izvilka galvu un teica:

—   Tur viņa nav.

—    Uz borta viņa nav, — secināja Brodijs. — Par to nevar būt šaubu.

—    Kas tas par draņķi? — prasīja Hendrikss, rādīdams uz spaini pakaļgala stūrī.

Brodijs aizgāja pie spaiņa un noliecās. Degunā iesitās zivju un ellas smaka. Spainis bija pilns ar iekšām un asinīm.

—   Droši vien ēsma, — Brodijs teica. — Zivju iekšas un citi sūdi. Tos izmētā ūdenī, lai pievilinātu haizivis. Bens nav daudz izlietojis. Spainis ir gandrīz pilns.

Piepešs troksnis lika Brodijam salēkties.

—    Viskijs, zebra, atbalss, divi, pieci, deviņi, — pa radio sprakšķēdama teica balss. — Šeit Skaistule. Tu tur esi, Džek?

—  Te nu bija, — noteica Brodijs. — Viņš vispār nav izslēdzis radio.

—   Es nesaprotu, šef. Makšķeru nav. Laiviņas Benam nebija, tātad viņš nevarēja nekur aizirties. Bens peld kā zivs, tātad, ja arī pārkristu pār bortu, viņš būtu vienkārši ierāpies atpakaļ.

—    Vai tu kaut kur redzi harpūnu?

—    Kāda tā izskatās?

—    Es nezinu. Pēc harpūnas. Un mucas. Domājams, tās izmanto kā pludiņus.

—    Neko tādu es šeit neredzu.

Brodijs stāvēja pie labā borta margapmalcs, cieši vērdamies ūdenī sev priekšā. Kuģītis viegli sašūpojās, un viņš ar labo roku pieķērās apmalei. Viņš manīja kaut ko dīvainu un paskatījās lejup. Vietā, kur bijuši ragi, rēgojās četri robaini skrūvju caurumi. Skrūves acīmredzot nebija izskrūvētas ar skrūvgriezi, jo koks ap caurumiem bija saplosīts.

—    Paskaties uz šo te, Leonard?

Hendrikss pārlaida caurumiem roku. Viņš paskatījās uz kreiso bortu, kur desmitcollīgi tērauda ragi joprojām stingri turējās kokā.

—    Jūs varat iedomāties, ka tam, kas te bija, vajadzēja būt tikpat lielam kā tas tur? — viņš teica. — Ak, Dievs, kādu spēku vajag, lai šito velnu izrautu ārā?

—    Paskaties te, Leonard.

Brodijs novilka ar rādītājpirkstu gar apmales ārpusi. Tur stiepās apmēram astoņas collas gara švīka — noberzta krāsa un nobrāzts koks.

—    Izskatās, it kā koks būtu ar vīli novīlēts.

—    Vai arī pamatīgi noberzts ar velnišķīgi nostieptu, smagu tauvu.

Brodijs gāja gar kreiso bortu un bezmērķīgi taustīja apmales ārpusi.

—   Tā ir vienīgā vieta, — viņš konstatēja.

Kad Brodijs aizsniedza pakaļgalu, viņš atspiedās uz apmales un skatījās lejup ūdenī.

Kādu mirkli viņš mēmi lūkojās uz bortu, neko neredzēdams.- Tad Brodijs sāka saskatīt noteiktu rakstu, rakstu, ko bortā veidoja caurumi, dziļas iedobes, iezīmējot tādu kā pusloku vairāk nekā tris pēdu caurmērā. Blakus tam bija vēl viens līdzīgs zīmējums. Un borta apakšā, pie paša ūdens, trīs mazi asins traipi. Ak, Dievs, es tevi lūdzu, nodomāja Brodijs, tikai ne vēl vienu.

—    Panāc šurp, Leonard, — viņš pasauca.

Hendrikss aizgāja uz pakaļgalu un paskatījās lejup.

—    Kas tur ir?

—   Kā tev šķiet — ja es pieturētu tevi aiz kājām, vai tu varētu pārliekties pāri un apskatīt caurumus tur lejā, un varbūt noskaidrot, kā tie radušies?

—    Kā, jūsuprāt, tie radušies?

—    Es nezinu. Bet kāds taču to ir darījis. Es gribu uzzināt, kas tieši. Veicīgāk! Ja tu to pāris minūtēs nevarēsi atklāt, mēs liksimies mierā un brauksim mājās. Labi?

—    Es arī tā domāju.

Hendrikss uzgūlās borta augšmalai.

—    Turiet mani stingri, šef… lūdzu.

Brodijs noliecās un satvēra Hendriksa kājas.

—    Neraizējies, — viņš mierināja.

Brodijs saņēma Hendriksa kājas katru savā padusē un pacēla. Hendrikss izslējās, tad pārliecās pāri bortam.

—    Tā ir labi? — prasīja Brodijs.

—    Vēl drusciņ. Ne tik daudz! Ak kungs, jūs iegremdējāt manu galvu ūdeni!

—    Piedod. Kā ir tagad?

—   Tieši tā, kā vajag.

Hendrikss ņēmās pētīt caurumus.

—     Kas notiktu, ja tagad uzkultos kāda haizivs? — viņš norūca. — Viņa varētu izķert mani tieši no jūsu rokām.

—    Nedomā par to. Labāk, skaties.

—    Es jau skatos.

Pēc pāris mirkļiem Hendrikss ieteicās:

—  Velns ar ārā. Vai tu redzējies, ko! Ei, velciet mani augšā. Man vajag nazi.

—    Kas tur ir? — Brodijs vaicāja, kad Hendrikss atkal bija uz klāja.

Hendrikss atvāza sava kabatas naža galveno asmeni.

—   Es nezinu, — viņš atbildēja. — Tāda kā balta skaida vai kas tamlīdzīgs iestrēgusi vienā no caurumiem.

Turēdams nazi rokā, Hendrikss lāva, lai Brodijs viņu atkal nolaiž pāri apmalei. Hendrikss darbojās neilgi, ķermenim lokoties no piepūles. Tad viņš pasauca:

—    Kārtībnieks. Es dabūju. Velciet!

Brodijs pakāpās atpakaļ, uzvilkdams Hendriksu pār borta apmali, tad nolaida Hendriksa kājas uz klāja.

—     Paraudzīsimies, — Brodijs noteica, izstiepdams roku. Hendrikss iemeta Brodija plaukstā baltu, mirdzošu trisstūrveida zobu. Tas bija gandrīz divas collas garš. Tā sānu malas atgādināja sīkus zāģlšus. Brodijs paskrāpēja ar zobu margapmali, un tas grieza koku. Viņš paraudzījās ūdeni un papurināja galvu.

—    Mans Dievs, — Brodijs noteica.

—    Tas ir zobs, vai ne? — iejautājās Hendrikss. — Dievs Kungs debesis! Jūs domājat, ka Bens ir haizivs vēderā?

—    Es nezinu, ko citu lai domāju, — atbildēja Brodijs.

Viņš vēlreiz paskatījās uz zobu, tad ielika to kabatā.

—    Varam braukt prom. Te mums nav ko darīt.

—    Ko jūs gribat darīt ar Bena kuģīti?

—   Atstāsim to šeit līdz rītam. Tad kāds kuģīti aizvedis līdz ostai.

—    Es aizbraukšu, ja vēlaties.

—    Laikam man bas jābrauc ar otru? Ir nedomā!

—    Mēs vienu varētu paņemt tauvā.

—   Nē. Jau tumst, un es negribu, ka man būtu jāblēņojas ar divām laivām, mēģinot tumsā piebraukt piestātnei. Šis kuģītis it labi nostāvēs tepat visu nakti. Tikai aizej uz priekšgalu un pārbaudi enkuru, vai tas turas droši. Tad brauksim. Nevienam šis kuģītis līdz ritam nebūs vajadzīgs… Benam Gārdneram jau ne tik.

Piestātnē viņi ieradās krietnā nokrēsll. Viņus gaidīja Harijs Medouzs ar kādu vīrieti, kuru Brodijs nepazina.

—  Tev nu gan ir labs deguns, Harij, — Brodijs teica, nokāpdams pa trapu piestātnē.

Medouzs glaimots pasmaidīja.

—   Tas ir mans amats, Mārtiņ.

Viņš pamāja uz blakus stāvošā vīrieša pusi.

—    Šis ir Mets Hūpers, šef Brodij.

Abi viri sarokojās.

—   Tātad jūs esat tas cilvēks no Vudsholas, — Brodijs piebilda, pūlēdamies viņu kārtīgi apskatīt dziestošajā gaismā. Hūpers bija jauns (ap divdesmit pieciem gadiem, Brodijs nodomāja) un izskatīgs — iededzis, saulē izbalējušiem matiem. Viņš bija apmēram tāda paša auguma kā Brodijs, kādu collu virs sešām pēdām, taču vājāks. Brodijs domāja, ka svešā svars ir simt septiņdesmit mārciņas salīdzinājumā ar paša diviem simtiem. Iekšēja piesardzība lika nopētīt Hūperu kā varbūtēju sāncensi. Tad Brodijs ar lepnumu, ko pats atzina par jauneklīgu, nosprieda — ja vispār iznāktu kāda spēkošanās, viņš spētu pieveikt Hūperu. Izšķirošā būtu pieredze.

—   Tā ir, — apstiprināja Hūpers.

—    Harijs pa telefonu jau zondēja jūsu domas, — Brodijs teica. — Tātad nu jūs esat šeit?

Medouzs iestarpināja:

—    Es viņu atsaucu šurp. Es domāju, ka viņš varbūt spēs izgudrot, kas te notiek.

—   Ne sūda, Harij, tev tikai vajadzēja paprasīt man, — atteica

Brodijs. — Es tev būtu varējis pateikt. Redziet, tā zivs tur jūrā un…

—   Tu zini, ko es gribēju teikt.

Brodijs apjēdza, ka jūtas aizvainots par iejaukšanos, sarežģījumiem, ko neizbēgami sagādās Hūpera kompetence, par netiešo varas sadalīšanu, ko bija radījusi Hūpera ierašanās. Un viņš atzina, ka aizvainojums ir muļķīgs.

—    Protams, Harij, — viņš noteica. — Nekādu problēmu. Man tikai ir bijusi gara diena.

—    Ko tu tur jūrā atklāji? — Medouzs painteresējās.

Brodijs jau sniedzās kabatā pēc zoba, taču roka apstājās.

Viņš negribēja to visu pārdzīvot, stāvēdams piestātnē gandrīz pilnīgā tumsā.

—   Es īsti nezinu, — Brodijs atbildēja. — Dosimies atpakaļ uz iecirkni, un tur es jūs apgaismošu.

—   Vai Bens domā palikt selgā visu nakti?

—   Tā izskatās, Harij.

Brodijs pievērsās Hendriksam, kurš bija beidzis pietauvot laivu.

—   Tu iesi mājās, Leonard?

—   Jā. Es gribu nomazgāties, pirms iešu uz darbu.

Brodijs policijas mītnē ieradās pirms Medouza un Hūpera.

Pulkstenis rādīja gandrīz astoņi. Viņam bija jāpiezvana divām sievietēm — Ellenai, lai uzzinātu, vai pusdienu pārpalikums būs uzsildāms vai ari pa ceļam uz mājām kaut kas jānopērk, un Sallijai Gārdnerei, un no šīs sarunas viņš baidījās. Vispirms Brodijs piezvanīja Ellenai. Sutināta liellopu gaļa — to varēja uzsildīt. Gaļa varbūt garšos pēc gumijas pazoles, taču būs silta. Viņš nolika klausuli, telefona grāmatā sameklēja Gārdneru numuru un uzgrieza to.

—    Sallij? Te Mārtiņš Brodijs.

Piepeši viņš nožēloja, ka piezvanījis, iepriekš kārtīgi nepārdomājis sarunu. Cik daudz lai viņai stāsta? Neko daudz, Brodijs nolēma, vismaz tikmēr ne, līdz viņam būs iespēja kopā ar Hūperu pārliecināties, vai viņa viedoklis ir ticams vai aplams.

—     Kur ir Bens, Mārtiņ? — balss bija mierīga, taču, cik atcerējās Brodijs, mazliet augstāka nekā parasti.

—    Es nezinu, Sallij.

—   Ko tu ar to gribi teikt — tu nezini? Tu taču tur aizbrauci, vai ne?

—   Jā. Uz kuģīša viņa nebija.

—    Bet kuģītis tur bija?

—    Kuģītis tur bija gan.

—   Tu uzkāpi uz tā? Tu visur apskatījies? Apakšā ari?

-Jā.

Tad atplaiksnlja vārga cerība.

—    Benam taču nebija līdzi laiviņas, vai ne?

—    Nē. Kā viņš tur varēja nebūt?

Tagad balss skanēja spalgāk.

—    Es…

—    Kur viņš ir?

Brodijs balss toni samanīja tuvojošos histēriju. Viņš vēlējās, kaut pats būtu aizgājis uz šo namu.

—   Vai tu esi viena, Sallij?

—    Nē. Šeit ir bērni.

Viņa šķita mierīgāka, taču Brodijs bija pārliecināts, ka šis ir īslaicīgs miers pirms bēdu izvirduma, kas izlauzīsies, kad Sallija aptvers, ka bailes, ar kurām viņa dzīvojusi katru dienu sešpadsmit gadus, kopš Bens kļuvis par profesionālu zvejnieku, slepenas bailes, nobāztas dziļi apziņas apcirkņos un nekad neizteiktas, jo liktos smieklīgas, — viņas bailes ir piepildījušās.

Brodijs vandījās atmiņā, pūlēdamies atcerēties Gārdneru bērnu vecumu. Varbūt divpadsmit, tad deviņi, tad kādi seši. Vai vecākais ir puika vai meitene? Viņš nezināja. Kas bija tuvākie kaimiņi? Pie velna! Kāpēc viņš to neiedomājās agrāk? Finliji.

—    Vienu mirkli, Sallij.

Viņš uzsauca dežurējošajam policistam pieņemamajā telpā.

—   Klement, piezvani Greisai Finlijai un pasaki viņai, lai tūlīt pat aiziet pie Sallijas Gārdneres.

—   Ja nu viņa pajautā, kāpēc?

—   Pasaki viņai tikai tik daudz, ka es liku aiziet. Saki viņai, ka es vēlāk paskaidrošu.

Brodijs atkal pievērsās klausulei.

—   Piedod, Sallij. Es tev pilnīgi droši varu pateikt vienīgi to, ka mēs aizbraucām uz vietu, kur noenkurots Bena kuģītis. Mēs uzkāpām uz klāja, un Bena tur nebija. Mēs visur apskatījāmies, arī apakšā.

Brodija kabinetā ienāca Medouzs un Hūpers. Brodijs ar rokas mājienu aicināja abus apsēsties.

—    Bet kur tad viņš varētu būt? — jautāja Sallija Gārdnere. — Nevar tāpat vien okeāna vidū nokāpt no kuģa.

—    Nē.

—   Un Bens nevarēja arī pārkrist pār bortu. Tas ir, viņš varēja gan, bet viņš tūlīt pat ierāptos atpakaļ.

-Jā.

—   Varbūt kāds piebrauca un paņēma viņu savā laivā. Varbūt nevarēja iedarbināt motoru, un viņam vajadzēja braukt ar kādu citu. Vai jūs pārbaudījāt motoru?

—    Nē, — Brodijs samulsis atbildēja.

—    Varbūt tā arī būs bijis.

Viņas balss ieskanējas tā kā vieglāk, gandrīz vai meitenīgi, to klāja plāna cerību kārtiņa, kas drīz saškīdīs kā ledus kristāli.

—   Un, ja jau akumulators beigts, tad ir skaidrs, kāpēc viņš nevarēja nodibināt radiosakarus.

—    Radio darbojās, Sallij.

—    Pagaidi brītiņu. Kas tur ir? A, tā esi tu.

Iestājas pauze. Brodijs dzirdēja, kā Sallija runā ar Greisu Finliju. Tad Sallija atkal pienāca pie telefona.

—    Greisa saka, tu viņai esot licis atnākt. Kālab?

—    Es domāju…

—   Tu domā, ka Bens ir miris, vai ne? Tu domā, ka viņš ir noslīcis?

Cerību slānis sašķīda, un viņa sāka šņukstēt.

—    Baidos, ka tā ir, Sallij. Šobrīd tas ir viss, ko mēs varam domāt. Iedod uz brīdi klausuli Greisai Finlijai, es gribu ar viņu parunāt, esi tik laipna.

Pēc pāris sekundēm Greisas Finlijas balss teica:

—   Jā, Mārtiņ?

—   Piedod, ka es tā izrīkojos, bet neko citu es nespēju izdomāt. Vai tu vari palikt pie viņas kādu laiciņu?

—    Visu nakti. Es palikšu.

—   Tā varētu būt laba doma. Es pacentīšos vēlāk piebraukt. Paldies.

—    Kas noticis, Mārtiņ?

—    Mēs vēl droši nezinām.

—   Vai atkal… tas?

—   Varbūt. Tieši to mēs pūlamies noskaidrot. Bet izdari man pakalpojumu, Greisa. Neko nesaki Sallijai ne par kādu haizivi. Tāpat jau ir diezgan nelāgi.

—    Labi, Mārtiņ. Pagaidi. Pagaidi brītiņu.

Viņa uzlika roku klausulei, un Brodijs dzirdēja apslāpētu sarunu. Tad pie telefona pienāca Sallija Gārdncre.

—    Kālab tu tā darīji, Mārtiņ!

—    Ko darīju?

Acīmredzot Greisa Finljja mēģināja izņemt klausuli viņai no rokām, jo Brodijs dzirdēja Salliju sakām:

—    Lauj taču man runāt, nolādēts!

Tad Sallija teica Brodijam:

—    Kāpēc tu sūtīji viņu? Kāpēc Benu?

Sallijas balss nebija sevišķi skala, taču viņa runāja ar tādu spēku, kas iedarbojās uz Brodiju tā, it kā viņa kliegtu.

—    Sallij, tu esi…

—    Tas nedrīkstēja notikt! — viņa teica. — Tu varēji to novērst.

Brodijam gribējās nolikt klausuli. Viņš nevēlējās atkārtojumu tracim ar puisēna Kintnera māti. Taču viņam vajadzēja aizstāvēt sevi. Viņai jāzina, ka tā nav Brodija vaina. Kā viņa varēja vainot Brodiju? Viņš teica:

—    Blēņas! Bens bija zvejnieks, labs zvejnieks. Viņš zināja, ar ko riskē.

—   Ja tu nebūtu…

—     Izbeidz, Sallij! — Brodijs pārtrauca viņu. — Saņemies taču!

Brodijs nolika klausuli. Viņš bija saniknots, taču viņa niknums bija juceklīgs. Brodijs dusmojās uz Salliju Gārdneri par to, ka tā viņu vainoja notikušajā, un dusmojās uz sevi par to, ka dusmojās uz Salliju. Ja — viņa bija teikusi. Ja — ko tad? Ja viņš nebūtu sūtījis Benu. Kā tad. Ja cūkām būtu spārni, tad viņas būtu ērgli. Ja Brodijs būtu braucis pats. Bet tas nebija viņa amats. Viņš bija aizsūtījis lietpratēju. Brodijs pacēla skatienu pret Medouzu.

—   Jūs dzirdējāt.

—   Ne visu. Tomēr pietiekami, lai saprastu, ka Bens Gārdners ir kļuvis par ceturto upuri.

Brodijs pamāja.

—    Es tā domāju.

Viņš izstāstīja Medouzam un Hūperam par savu un Hendriksa braucienu. Vienu vai divas reizes Medouzs iemeta starpā pa jautājumam. Hūpers klausījās, viņa stūrainā seja bija mainīga un acis — gaišas kā veļas zilums — pievērstas Brodijam. Nobeidzot stāstījumu, Brodijs iebāza roku bikšu kabatā.

—   Mēs atradām šo te, — viņš teica. — Leonards to izķeksēja no koka.

Brodijs padeva zobu Hūperam, kurš to pagrozīja plaukstā.

—    Ko tu domā, Met? — vaicāja Medouzs.

—   Tā ir baltā.

—    Cik liela?

—   Es droši nevaru pateikt, bet liela. Piecpadsmit, divdesmit pēdas. Tā ir gluži vai fantastiska zivs.

Viņš paskatījās uz Medouzu.

—     Paldies, ka atsauci mani šurp, — Hūpers teica. — Es varētu nodzīvot visu dzīvi ar haizivīm un nekad neredzēt tādu zivi.

Brodijs jautāja:

—    Cik tāda zivs varētu svērt?

—    Piecus vai sešus tūkstošus mārciņu.

Brodijs iesvilpās.

—    Trīs tonnas.

—   Vai tev ir kādas domas par to, kas noticis? — Medouzs gribēja zināt.

—   Pēc tā, ko saka šefs, izklausās, ka zivs varētu būt nogalējuši misteru Gārdneru.

—    Kā? — prasīja Brodijs.

—   Jebkādā veidā. Gārdners varēja pārkrist pār bortu. Drīzāk gan iespējams, ka viņu pārvilka pār bortu. Viņa kāja varēja sapīties harpūnas auklā. Viņš pat varēja tikt satverts, kad bija pārliecies pakaļgalam.

—    Kā jūs izskaidrotu zoba atrašanos pakaļgalā?

—    Zivs uzbruka kuģītim.

—    Kāda velna pēc?

—    Haizivis nav diez cik attapīgas, šef. Tās dzīvo ar instinktiem un dzinuļiem. Barošanās dziņa ir izteikti spēcīga.

—    Bet trīsdesmit pēdu garš kuģītis…

—    Haizivs nedomā. Viņai tas nebija kuģītis. Tas bija tikai kaut kas liels.

—    Un neēdams.

—    Tikai tad, kad viņa to pagaršojusi. Jums jāsaprot. Jūrā nav nekā tāda, no kā šī zivs bitos. Citas zivis bēg no lielākiem priekšmetiem. Tas ir viņu instinkts. Taču šī zivs nebēg ne no kā. Viņa nepazīst baiļu. Viņa var būt piesardzīga— teiksim, pret vēl lielāku balto haizivi. Bet bailes — nekādā ziņā.

—    Kam vēl tās uzbrūk?

—   Jebkam.

—    Brīnišķīgi. Jebkam.

—   Jā, nav vārdam vietas.

—   Vai jums ir kāda nojausma, kāpēc tā šeit tik ilgi uzturas? — jautāja Brodijs. — Es nezinu, cik daudz par šejienes ūdeņiem zināt jūs, bet…

—    Es šeit uzaugu.

—    Patiešām? Emitijā?

—    Nē, Sauthemptonā. Es tur pavadīju katru vasaru, sākot no pamatskolas līdz pat aspirantūras beigām.

—    Katru vasaru. Tad jau jūs tur neesat dzimis.

Brodijs meklēja kaut ko, lai atjaunotu ja ne pārākumu, tad vismaz līdzvērtību jaunajam vīrietim, un ieņēma tādu kā snobis- mam pretēju pozīciju — attieksmi, kas nebija sveša kūrvietu pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Šīs bruņas viņus pasargāja no nicinājuma, ko viņi juta nākam no bagātajiem vasarniekiem. Tā bija "ka tikai man labi" attieksme, pārspīlēts sociāls lepnums, kas nolīdzināja bagātību ar panīkumu, vientiesību ar labestību un nabadzību (līdz zināmai robežai) ar godīgumu. Un tā bija attieksme, kas Brodijam vispār šķita atbaidoša un muļķīga. Taču viņš jaunā vīrieša dēl jutās apdraudēts — Brodijs patiesībā nezināja, kāpēc —, un sajūta bija tik svešāda, ka viņš pasniedzās pēc visērtākā vairoga, ko padeva Hūpers.

—   Jūs picsienaties sīkumiem, — Hūpers īgni teica. — Labi, tātad es šeit neesmu dzimis. Taču esmu pavadījis daudz laika šajos ūdeņos, un es uzrakstīju zinātnisku darbu par šo piekrasti. Lai nu kā, es zinu, uz kuru pusi jūs velkat, un jums taisnība. Šī krastmala nav īstā vide, kur normālos apstākļos haizivs uzturētos ilgi.

—   Tad kāpēc šī te paliek?

—   To nav iespējams pateikt. Tas noteikti ir neraksturīgi, bet haizivis tik bieži uzvedas neraksturīgi, ka neparastais kļūst par normālo. Katrs, kurš riskēs ar naudu, nemaz nerunājot par dzīvību, pareģodams, ko liela haizivs darīs noteiktā situācijā, ir muļķis. Šī haizivs var būt slima. Haizivs nespēj vadīt savu rīcību, tā ka pietiktu ar vienu mazu mehānisku bojājumu, lai tā nespētu orientēties un uzvestos dīvaini.

—   Ja šādi viņa rīkojas, kad ir slima, — piebilda Brodijs, — tad es gan negribētu pieredzēt, ko viņa dara, kad jūtas lieliski.

—   Nē. Es nedomāju, ka tā ir slima. Ir arī citi iemesli, kāpēc haizivs varētu šeit uzturēties, bet daudzus no šiem iemesliem mēs nekad neizpratīsim — dabas faktorus, untumus.

—    Kādus?

—   Ūdens temperatūras maiņas, straumes vai barības sistēmas maiņas. Kā pārvietojas barības krājumi, tāpat arī plēsoņas. Piemēram, pirms dažām vasarām pie Konektikutas un Rodailen- das piekrastēm norisinājās pilnīgi neizskaidrojama parādība. Visu piekrasti pēkšņi pārpludināja silķveidlgas zivis — zvejnieki tās sauc par bunkuriem. Milzīgi bari. Miljoniem zivju. Tās pārklāja ūdeni kā ellas slānis. Zivju bija tik daudz, ka varēja iesviest ūdenī pliku āķi un tad uztīt auklu, un visbiežāk šīs zivis varēja noķert tā, ka āķis ieķērās zivī. Ar silķveidīgajām zivīm barojas pelamīdas un asari, tāpēc piepeši pie pašiem krastiem mielojās milzums pelamīdu. Vočhilā, Rodailendā, cilvēki iebrida bangās un ķēra pelamīdas ar grābekļiem. Ar dārza grābekļiem! Vienkārši grāba zivis ārā no ūdens. Tad uzradās lielās plēsoņas — četrus, piecus, sešus simtus mārciņu smagie tunči. Dziļūdens zvejas laivas ķēra zilos tunčus simt jardus no krasta. Dažreiz pat ostās. Tad pēkšņi viss beidzās. Siļķveidīgās aizpeldēja, līdz ar tām arī pārējās zivis. Es tur pavadīju trīs nedēļas, cenzdamies uzminēt, kas notiek. Es vēl tagad to nezinu. Tā ir daļa no ekoloģiskā līdzsvara, ja kaut kas gūst pārsvaru, notiek dažādas dīvainības.

—    Taču šis gadījums ir vēl dīvaināks, — piebilda Brodijs. — Šī zivs uzturas vienā vietā, tikai vienu vai divas kvadrātjūdzes lielā ūdens platībā, vairāk nekā nedēļu. Tā nav aizpeldējusi uz augšu vai leju gar krastmalu. Tā nav aiztikusi nevienu Isthemp- tonā vai Sauthemptonā. Kāpēc tai iepatikusies tieši Emitijā?

—     Es nezinu. Šaubos, vai maz kāds spētu jums dot īsto atbildi.

Medouzs iejaucās:

—    Minnijai Eldridžai uz to ir atbilde.

—    Muļķības, — atteica Brodijs.

—    Kas ir Minnija Eldridža? — pavaicāja Hūpers.

—    Pasta priekšniece, — atbildēja Brodijs. — Viņa teic, ka tā esot Dieva griba vai kaut kas tamlīdzīgs. Mēs saņemot sodu par saviem grēkiem.

Hūpers pasmaidīja.

—   Tik un tā pašlaik viņas atbilde nav sliktāka par manējo.

—   Tas loti iedvesmo, — noteica Brodijs. — Vai jūs domājat kaut ko darīt, lai rastu atbildi?

—   Daži pasākumi man ir padomā. Es paņemšu ūdens paraugus šeit un īsthcmptonā. Mēģināšu uzzināt, kā uzvedas citas zivis, vai apkārtnē ir kas neparasts vai arī trūkst kā tāda, kam šeit vajadzētu būt. Un es mēģināšu uzmeklēt to haizivi. Tādēļ man jāvaicā, vai ir dabūjams kāds kuģītis?

—   Jā, man par nožēlu jāteic, — atbildēja Brodijs. — Bena Gārdnera kuģītis. Mēs jūs rīt turp aizvedīsim, un jūs to varēsit izmantot vismaz līdz tam laikam, kamēr mēs nokārtosim formalitātes ar viņa sievu. Vai jūs tiešām domājat, ka varat noķert to zivi pēc tā, kas noticis ar Benu Gārdneru?

—     Es neteicu, ka taisos to noķert. Es nedomāju, ka man gribētos to pamēģināt. Vismaz vienam pašam ne.

—    Ko tad, velns ar ārā, jūs grasāties darīt?

—    Es nezinu. Tas man būs jāizlemj uz vietas.

Brodijs ieskatījās Hūperam acīs un teica:

—     Es gribu, lai tā zivs tiktu nogalināta. Ja jūs to nevarat izdarīt, mCs atradīsim kādu, kas to spej.

Hūpers iesmējās.

—    Jūs runājat kā gangsteris. "Es gribu, lai tā zivs tiktu nogalināta." Tad ejiet un nosledziet līgumu ar šo kādu. Ko jūs domājat nolīgt šim darbam?

—    Es nezinu. Kā tu domā, Harij? Tev būtu jāzina viss, kas te apkārt notiek. Vai visā šajā sasodītajā salā nav neviena zvejnieka, kurš būtu apgādājies lielu haizivju ķeršanai?

Medouzs brīdi padomāja, pirms runāja:

—    Viens varētu būt. Es neko daudz par viņu nezinu, bet man šķiet, ka viņa vārds ir Kvints, un vel man šķiet, ka viņš izbrauc no privātas piestātnes kaut kur pie Apsolītās Zemes. Es varu uzzināt ko vairāk par viņu, ja vēlies.

—    Kāpēc gan ne? — atteica Brodijs. — Izklausās, ka viņš varētu būt piemērots.

Hūpers ieteicās:

—   Paklausieties, šef, nevar taču par visu varu censties atriebties zivij. Haizivs nav ļauna. Tā nav slepkava. Tā tikai klausa saviem instinktiem. Dzīšanās pec atmaksas haizivij — tas ir neprāts.

—    Klausieties, jūs… — Brodijā auga dusmas — vilšanās un pazemojuma dusmas. Viņš zināja, ka Hūperam ir taisnība, bet juta, ka šajā situācijā nav svarīgi, kas ir pareizi un kas ne. Zivs bija ienaidnieks. Tā bija uzbrukusi šejienes sabiedrībai un nogalinājusi divus vīriešus, sievieti un bērnu. Emitijas ļaudis prasīs zivs nāvi. Viņiem vajadzēs to redzēt beigtu, iekams viņi jutīsies pietiekami droši, lai atsāktu normālu dzīvi. No visiem tieši Brodijam visvairāk vajadzēja, lai tā būtu beigta, jo zivs nāve botu viņa katarse. Hūpers bija aizskāris šo vārīgo vietu, un tas vel vairāk saniknoja Brodiju. Tomēr viņš norija dusmas un pateica:

—    Lai nu paliek.

Iezvanījās telefons.

—   Jums zvana, šef, — pasauca Klements. — Misters Vogens.

—     Skaisti. To tikai man vel vajadzēja, — viņš nospieda zibsnījošo aparāta podziņu un paņēma klausuli. — Jā, Larij.

—    Sveiks, Mārtiņ. Kā klājas?

Vogena balss bija draudzīga, gandrīz vai neapvaldīti draudzīga. Brodijs domāja, ka viņš droši vien iemetis pāris glāzītes.

—    Kā jau varēja gaidīt, Larij.

—   Tu ļoti veļu strādā. Es mēģināju tevi sadabūt mājās.

—    Jā. Jā, kad tu esi policijas šefs un kad tavi vēlētāji tiek nogalināti ik pec divdesmit minūtēm, tas rada zināmu aizņemtību.

—    Es dzirdēju par Benu Gārdneru.

—    Ko tu dzirdēji?

—    Ka viņš pazudis.

—    Jaunumi gan izplatās ātri.

—    Vai tu esi pārliecināts, ka tā atkal bija haizivs?

—     Pārliecināts? Jā, es domāju gan. Šķiet, ka nekam vairs nav nekādas jēgas.

—    Mārtiņ, ko tu domā iesākt?

Vogena balsī jautās aizkustinoša neatlaidība.

—    Ir nu gan jautājums, Larij. Mēs darām visu, kas mūsu spēkos. Mēs esam slēguši pludmales. Mēs esam…

—    Es jau to zinu, lai neteiktu vairāk.

—    Kā tas būtu jāsaprot?

—     Vai tu jebkad esi mēģinājis pārdot veseliem cilvēkiem nekustamo īpašumu leprozorijā?

—    Nē, Larij, — Brodijs gurdi atbildēja.

—   Es anulēju līgumus katru dienu. Cilvēki atsakās no nomas. Kopš svētdienas pie manis nav ieradies neviens klients.

—   Tad ko tu īsti gribi no manis?

—    Nu, es domāju… Es gribēju teikt, man liekas, vai tikai mēs to visu nepārspīlējam.

—   Tu joko. Saki man, ka tu joko.

—     Nepavisam ne, Mārtiņ. Tagad nomierinies. Parunāsim prātīgi.

—    Es esmu prātīgs. Par tevi gan neesmu pārliecināts.

Brīdi valdīja klusums, un tad Vogens teica:

—   Ko tu sacītu par pludmaļu atvēršanu tikai uz ceturtā jūlija nedēļas nogali?

—    Nekādā gadījumā. Itin nekādā gadījumā.

—    Uzklausi mani…

—    Nē, uzklausi tu mani, Larij… Pēdējoreiz, kad es klausīju tevi, tika nogalināti divi cilvēki. Ja mēs to zivi noķersim, ja mēs to nešķīsteni nobeigsim, tad atvērsim pludmales. Līdz tam ir nedomā par to.

—    Kā ir ar sietiem?

—    Kādiem sietiem?

—    Kādēļ mēs nevarētu izvilkt tērauda sietus, lai aizsargātu pludmales? Kāds man stāstīja, ka tieši tā darot Austrālijā.

Viņš noteikti ir piedzēries, Brodijs nodomāja.

—    Larij, šeit ir taisna krasta līnija. Vai tu grasies nostiept sietu gar divarpus jūdžu garo pludmali? Skaisti. Tad gādā naudu. Teiksim, sākumam kādu miljonu dolāru.

—     Bet patruļas? Mēs varētu nolīgt cilvēkus, kuri laivās patrulētu gar krastu.

—   Ar to nekas nebūtu līdzēts, Larij. Kas tev galu galā iekodis? Tavi kompanjoni atkal min uz astes?

—   Nav tava dala, Mārtiņ. Dieva dēl, cilvēk, šī pilsēta mirst!

—   Zinu, Larij, — Brodijs klusi atbildēja. — Un, cik es zinu, mēs tur nekā nevaram līdzēt. Arlabunakti.

Viņš nolika klausuli.

Medouzs ar Hūperu cēlās uz promiešanu. Brodijs aizvadīja viņus līdz policijas ēkas ārdurvīm. Kad viņi gāja ārā pa durvīm, Brodijs teica Medouzam:

—    Ei, Harij, tu iekšā aizmirsi savas šķiltavas.

Medouzs jau grasījās iebilst, bet Brodijs viņu pārtrauca.

—    Ienāc atpakaļ iekšā, es tev atdošu. Ja tu tās atstāsi šeit pa nakti, tad loti iespējams, ka šķiltavas pazudīs.

Viņš pamāja Hūperam.

—    Uz redzēšanos.

Kad vini bija atkal Brodija kabinetā, Medouzs izņēma no kabatas šķiltavas un teica:

—    Es ceru, ka tev bija man kas sakāms.

Brodijs aizvēra kabineta durvis.

—    Kā tev šķiet, vai tu varētu kaut ko izdibināt par Larija kompanjoniem?

—    Es domāju gan. Kālab?

—    Tiklīdz visa šī padarīšana sākās, Larijs man visu laiku min uz astes, lai neslēgtu pludmales. Un tagad, pēc visa tā, kas noticis, viņš saka, ka gribot, lai tās atver uz ceturto datumu. Todien viņš man teica, ka esot savu kompanjonu spiediena ietekmē. Es jau tev stāstīju.

—   Un?

—   Es domāju, mums vajadzētu zināt, kurš ir tik ietekmīgs, lai iedvestu Larijam tādus murgus. Man būtu vienalga, ja viņš nebijis pilsētas mērs. Bet, ja ir tādi cilvēki, kuri pamāca viņu, kas jādara, man liekas, mums derētu zināt, kas viņi tādi ir.

Medouzs nopūtās.

—     Labi, Mārtiņ. Darīšu, ko varēšu. Bet rakņāties Larija Vogena darīšanās nav nekāds lielais prieks.

—    Pašlaik vispār nav nekā iepriecinoša, vai ne?

Brodijs pavadīja Medouzu līdz durvīm, tad devās atpakaļ pie sava galda un apsēdās. Viņam šķita, ka vienā ziņā Vogenam bijusi taisnība: Emitijā uzrādīja visas nenovēršamas nāves pazīmes. Par bojāeju liecināja ne tikai nekustamo īpašumu tirgus, kaut arī tā slimīgums bija lipīgs kā bakas. Evelīna Biksbija, Brodija policista sieva, bija zaudējusi nekustamā īpašuma pārdošanas aģentes darbu un strādāja par oficianti lētā restorānā pie 27. ceļa.

Divi jauni modernu sieviešu apģērbu veikali, kurus bija domāts atvērt nākamajā dienā, atklāšanu bija atlikuši līdz trešajam jūlijam, un abu veikalu īpašnieki uzskatīja par vajadzīgu piezvanīt Brodijam un skaidri pateikt — ja līdz tam laikam pludmales nebūs vaļā, viņi savus veikalus vispār neatvērs. Viens no viņiem jau meklēja kādu noīrējamu zemes gabalu īsthemptonā. Sporta preču veikals bija izziņojis izpārdošanu — tā parasti notika Darba svētku nedēļas nogalē. Vienīgais labums Emitijas ekonomikā, kas skāra Brodiju, bija tas, ka Saksona bāram klājās tik ļauni, ka tika atlaists Henrijs Kimbls. Tagad, kad nebija jāstrādā bufetē, viņš pa dienu gulēja un reizēm spēja "izvilkt" maiņu policijas darbā bez nosnaušanās.

Sākot ar pirmdienas rītu— pirmo dienu, kad bija slēgtas pludmales —, Brodijs bija norīkojis divus policistus pludmalēs. Viņiem jau gadījušās septiņpadsmit sadursmes ar cilvēkiem, kuri katrā ziņā gribēja peldēties. Viens tāds gadījums bija ar cilvēku, kuru sauca Roberts Dekstcrs un kurš atgādināja savas konstitucionālās tiesības peldēties pie paša pludmales un lāva savam sunim terorizēt dežurējošo policistu, līdz tas izvilka pistoli un piedraudēja nošaut suni. Cits tracis izcēlās kopīgajā pludmalē, kad kāds Ņujorkas advokāts ņēmās lasīt priekšā policistam un uzgavilējošam jauniešu pūlim Savienoto Valstu Konstitūciju.

Tomēr Brodijs bija pārliecināts, ka vismaz pagaidām neviens peldēties nav gājis.

Trešdien divi puišeļi bija noīrējuši vieglu laiviņu un aizīrušies trīssimt jardu no krasta, un tur pavadīja kādu stundu, mezdami pār bortu vistu kidas un pīļu spalvas ar asinīm. Viņus ievēroja garāmbraucošs zvejas kuteris un pa radio paziņoja Brodijam. Brodijs piezvanīja Hūperam, un viņi ar "Fliku" paņēma zēnus tauvā un aizvilka uz krastu. Zēniem laivā bija harpūna, piestiprināta divsimt jardu garai veļas auklai, kas ar jūrnieka mezglu bija piesieta laivas priekšgalā. Zēni teica, ka esot domājuši ieākēties ar harpūnu haizivī un kārtīgi "izvizināties kā ar kamanām". Brodijs viņiem piekodināja, ka gadījumā, ja viņi vēl kādreiz sadomās taisīt tādus pekstiņus, viņš tos apcietinās par pašnāvības mēģinājumu.

Četras reizes tika ziņots par haizivs pamanīšanu. Vienā gadījumā tas izrādījās peldošs baļķis. Divos gadījumos zvejnieks, kurš pārbaudīja ziņojumus, apgalvoja, ka tā bijusi sīko zivteļu bara draiskošanās. Un vienreiz, cik vispār varēja spriest, vispār nebija nekā.

Otrdienas vakarā, ap krēslas laiku, kāds anonīms zvanītājs pavēstīja Brodijam, ka kopējā pludmalē kāds vīrs met ūdenī haizivju ēsmu. Izrādījās, ka tas ir nevis vīrietis, bet gan sieviete, ģērbusies vīriešu lietusmētelī, — Džesija Pārkere, viena no Valdena kancelejas preču veikala pārdevējām. Sākumā viņa noliedza, ka būtu kaut ko sviedusi ūdeni, taču vēlāk atzinās, ka esot iemetusi bangās papīra tūtu. Tūtā bijušas trīs tukšas vermuta pudeles.

—   Kāpēc jūs tās neizsviedāt atkritumos? — Brodijs vaicāja.

—    Negribēju, lai atkritumu vācējs domātu, ka esmu dūšīga iemetēja.

—   Tad kāpēc jūs tās neiesviedāt kāda kaimiņa atkritumos?

—   Tas nebūtu lāgā, — viņa atteica. — Atkritumi taču ir… katram savi, vai jums tā nešķiet?

Brodijs viņai ieteica turpmāk savas tukšās pudeles ielikt plastmasas maisiņā, to savukārt ielikt brūnā papīra tūtā, tad sašķaidīt pudeles ar āmuru, līdz palikušas tikai lauskas. Neviens neuzzinās, ka tās bijušas pudeles.

Brodijs paskatījās pulkstenī. Bija pāri deviņiem — pārāk vēls, lai apraudzītu Salliju Gārdneri. Brodijs cerēja, ka viņa jau būs aizmigusi. Varbūt Greisa Finlija iedevusi Sallijai kādu miega tableti vai glāzi viskija, lai viņa varētu atpūsties. Pirms došanās mājup Brodijs piezvanīja uz Montokas Krasta apsardzes dienesta staciju un pastāstīja dežurantam par Benu Gārdneru. Dežurants solīja mazā gaismiņā nosūtīt patrullaivu meklēt bojā gājušā ķermeni.

—    Paldies, — sacīja Brodijs. — Ceru, ka jūs atradīsiet līki, pirms to izskalos krastā.

Piepeši Brodijs izjuta riebumu par savu runas veidu. "Tas" bija Bens Gārdners, viņa draugs. Ko teiktu Sallija, dzirdot, ka Brodijs runā par viņas vīru kā par "to"? Piecpadsmit draudzības gadi itin kā aizslaucīti, aizmirsti. Bena Gārdnera vairs nebija. Palicis tikai "tas", ko vajadzēja atrast, iekams "tas" kļūst par asiņainu traucēkli.

—    Pamēģināsim, — atbildēja dežurants. — Jūtu līdzi jūsējiem. Šī jums droši vien ir ellīga vasara.

—   Es tikai ceru, ka šī nebūs mūsu pēdējā vasara, — atteica Brodijs.

Viņš nolika klausuli, nodzēsa kabinetā gaismu un izgāja ārā pie mašīnas.

Iegriezies piebraucamajā ceļā, Brodijs ieraudzīja pazīstamo zilpelēko gaismu dzīvojamās istabas logos. Puikas skatījās televizoru. Viņš iegāja pa durvīm, izslēdza āra gaismu un pabāza galvu tumšajā dzīvojamā istabā. Vecākais dēls Billijs, atspiedies uz elkoņa, gulēja uz tahtas. Vidējais, divpadsmit gadus vecais Mārtiņš, zvilnēja atpūtas krēslā, kājas uzstutējis uz kafijas galdiņa. Astoņgadīgais Šons sēdēja uz grīdas, atspiedies pret tahtu, un glaudīja klēpi saritinājušos kaķi.

—    Kā klājas? — apvaicājās Brodijs.

—     Labi, tēt, — atbildēja Bils, nenovērsdams skatienu no televizora.

—    Kur mamma?

—    Augšā. Viņa lika tev pateikt, ka pusdienas ir virtuvē.

—    Labi. Šon, vai nav pārāk vēls? Jau gandrīz pusdesmit.

—   Jā, tēt, — piekrita Sons.

Brodijs iegāja virtuvē, atvēra ledusskapi un izņēma alu. Uz virtuves galda cepešpannā stāvēja sautētās gaļas paliekas sarecējušā mērcē. Gaļa izskatījās brūngani pelēka un šķiedraina. "Un tās ir pusdienas?" sevi norūca Brodijs. Viņš palūkoja ledusskapī pēc kaut kā sviestmaizei noderīga. Tur bija kāds cīsiņš, paciņa ar cāļu stilbiņiem, ducis olu, burciņa ar marinētiem gurķīšiem un divpadsmit kārbiņas zeltera. Viņš atrada siera gabaliņu, kas no vecuma bija sakaltis un savilcies čokurā, pārlauza to un iebāza mutē. Brodijs pārlika, vai neuzsildīt sautēto gaļu, tad skaļi noteica:

—    Pie velna ar visu gaļu.

Viņš salūkoja divas maizes šķēles, uzsmērēja sinepes, paņēma gaļas nazi no magnētiskā dēlīša pie sienas un nogrieza biezu gaļas ņuku. Tad uzlika gaļu uz vienas maizes šķēles, uzmeta dažus marinētus gurķīšus, virsū vēl otru maizes gabalu un ar delnas pamatni saspieda kopā sviestmaizi. Brodijs uzlika to uz šķīvja, paņēma alu un kāpa augšā uz guļamistabu.

Ellena sēdēja gultā un lasīja Cosmopolitan.

—   Sveiks, — viņa teica. — Vai bija grūta diena? Pa telefonu tu neko neteici.

—   Grūta gan. Pēdējā laikā visas dienas ir grūtas. Tu dzirdēji par Benu Gārdneru? Es nebiju īsti pārliecināts par notikušo, kad runāju ar tevi.

Viņš nolika šķīvi un alu uz tualetes galdiņa un apsēdās uz gultas malas novilkt kurpes.

—   Jā. Man zvanīja Greisa Finlija un jautāja, vai es nezinu, kur atrodas doktors Kreigs. Reģistratūrā viņai neko nepateica, un Greisa gribčja iedot Sallijai miega zāles.

—    Vai tu viņu sameklčji?

—    Nē. Taču es aizsūtīju puiku, lai aiznes Sallijai sekonālu.

—    Kas ir sekonāls?

—    Miega zāļu tabletes.

—    Es nezināju, ka tu dzer miega zāles.

—    Bieži ne. Tikai šad tad.

—    Kur tu tās dabūji?

—   No doktora Krciga, kad pēdējo reizi biju pie viņa nervu dēl. Es jau tev stāstīju.

—    Ak jā.

Brodijs iesvieda kurpes kaktā, piecēlās un novilka garās bikses, kuras rūpīgi pārlika pār krēsla atzveltni. Viņš novilka virskreklu, uzlika uz pleciņiem un iekāra skapi. Palicis sporta krekliņā un apakšbiksēs, Brodijs apsēdās uz gultas un sāka ēst sviestmaizi. Gala bija sausa un šķiedraina. Viņš spēja sagaršot vienīgi sinepes.

—   Vai tu neatradi sautēto galu? — brīnījās Ellena.

Brodijam bija pilna mute, tālab viņš pamāja.

—    Ko tad tu ēd?

Brodijs norija kumosu.

—    Sautēto galu.

—    Vai tu to uzsildīji?

—    Nē. Es varu ēst tādu pašu.

Ellena saviebās un novilka:

—    Njā!

Brodijs ēda klusēdams, kamēr Ellena bezmērķīgi šķirstīja žurnāla lappuses. Pēc kāda laiciņa viņa aizvēra žurnālu, nolika sev klēpī un izdvesa:

—    Ak vai!

—    Kas noticis?

—   Es tikai domāju par Benu Gārdneru. Tas ir tik briesmīgi. Kā tu domā, ko Sallija iesāks?

—    Nezinu, — atteica Brodijs. — Es raizējos par viņu. Vai tu kādreiz esi ar viņu runājusi par naudu?

—     Nekad. Necik daudz viņiem nevar būt. Šķiet, ka viņu bērni kādu gadu nav dabūjuši jaunas drēbes, un Sallija allaž saka — viņa daudz dotu, lai varētu atjauties pirkt galu biežāk nekā reizi nedēlā, lai visu laiku nevajadzētu pārtikt no Bena sazvejotajām zivīm. Vai viņa saņems apdrošināšanas naudu?

—   Domāju gan, bet necik daudz tas nebūs. Ir jau arī sociālā aprūpe.

—    Ai, uz to Sallija nebūs spējīga, — iebilda Ellena.

—    Nesaki vis. Viņa nevarēs atjauties būt lepna. Nu vairs pat zivju nebūs.

—    Vai mēs varam kaut kā līdzēt?

—   Personiski? Es gan nezinu, kā. Mēs paši neesam diez cik pārtikuši. Tomēr pilsētas varas iestādes varbūt var kaut kā palīdzēt. Es parunāšu ar Vogenu.

—   Vai tev ir kādi panākumi?

—   Tu domā tā nešķīsteņa ķeršanu? Nē. Medouzs piezvanīja draugam okeanogrāfam Vudsholā, un tā nu viņš ir klāt. Es tikai nezinu, ko labu viņš paveiks.

—    Kāds viņš ir?

—    Domāju, ka viņam nav nekādas vainas. Viņš ir jauns, pieklājīga izskata puisis. Viņš liekas mazdrusciņ viszinīgs, bet tas nav nekas pārsteidzošs. Rādās, ka viņš itin labi pazīst šo rajonu.

—    Ak tā? Kā tā?

—    Viņš teica, ka bērnu dienās esot bijis vasarnieks Saut- hemptonā. Visas vasaras pavadījis tur.

—    Strādājis?

—    Nezinu, varbūt dzīvojis kopā ar vecākiem. Viņš izskatās no tās sugas.

—    Kādas sugas?

—   Bagāto. No labas ģimenes. No Sauthemptonas vasarnieku sugas. Dieva dēl, tev tas būtu jāzina.

—    Nedusmojies. Es tikai pajautāju.

—   Es nedusmojos. Es tikai sacīju, ka tev vajadzētu pazīt šā tipa cilvēkus. Es gribēju teikt, tu pati esi šā tipa cilvēks.

Ellena pasmaidīja.

—    Kādreiz biju. Bet tagad esmu vienkārši veca sieviete.

—   Nerunā muļķības, — Brodijs iebilda. — Deviņas no desmit vasarnieku dāmām tev nestāv ne tuvu, kad tu esi peldkostīmā.

Viņš jutās laimīgs, redzot, ka sieva gaida komplimentus, un bija laimīgs, ka var ar tiem viņu apveltīt. Tie piederēja rituālai priekšspēlei pirms fiziskas tuvības, un, skatoties uz Ellenu gultā, Brodijs ilgojās pēc seksa. Viņas mati abpus galvai noslīga līdz pleciem un bija galos ieliekti uz iekšu. Naktskreklam priekšā izgriezums tik dziļš, ka bija redzamas abas krūtis, tikai paši galiņi ne, un krekls tik caurspīdīgs, ka Brodijs bija pārliecināts, ka patiesībā redz krūšu galiņu tumšos apļus.

—   lešu un iztīrīšu zobus, — viņš teica. — Tūliņ būšu atpakaļ.

Kad Brodijs atgriezās no vannas istabas, viņš juta uzbudinājumu. Brodijs piegāja pie tualetes galdiņa, lai izslēgtu gaismu."

—    Zini, — Ellena ieteicās, — es domāju, ka mūsu puikām vajadzētu apmeklēt tenisa nodarbības.

—    Kālab? Vai tad viņi ir teikuši, ka grib spēlēt tenisu?

—    Nē. Vārdos ne. Bet tas ir labs sporta veids, ko viņiem derētu apgūt. Tas zēniem palīdzēs, kad viņi būs pieauguši. Tas palīdz nodibināt sakarus.

—    Ar ko?

—    Ar cilvēkiem, kurus viņiem vajadzētu pazīt. Ja tu labi spēlē tenisu, vari doties uz jebkuru klubu un iepazīties ar cilvēkiem. Zēniem tagad ir īstais laiks mācīties.

—    Kur tad viņi apmeklēs nodarbības?

—    Es domāju The Field Club.

—   Cik man zināms, tad mēs neesam The Field Club biedri.

—   Šķiet, ka mēs varētu iestāties. Es vēl arvien pazīstu dažus, kuri ir šī kluba biedri. Ja es palūgtu, viņi droši vien ieteiktu mūs uzņemt.

—    Liecies mierā.

—    Kāpēc?

—    Pirmkārt, mēs to nevaram atļauties. Varu derēt, ka iestāšanās vien maksā kādu tūkstoti un pēc tam vajadzēs vēl vismaz dažus simtus ^adā. Mums nav tādas naudas.

—    Mums ir ietaupījumi.

—    Dieva dēļ, ne jau tenisa nodarbībām tie domāti. Paklau, beigsim par to.

Viņš sniedzās pēc lampas slēdža.

—    Puikām tas nāktu par labu.

Brodijs lāva rokai noslīgt uz tualetes galdiņa.

—    Paklausies, mēs neesam tenisa ļaudis. Mēs tur nejustos labi. Neviens mūs tur negrib.

—    Kā tu zini? Mēs nekad neesam mēģinājuši.

—    Vienkārši met mieru.

Viņš nodzēsa gaismu, aizgāja pie gultas, pacēla segas stūri un ieslīdēja blakus Ellenai.

—   Turklāt, — Brodijs piebilda, pieglauzdamies sievas kaklam, — ir kāda nodarbe, kas man padodas labāk.

—    Zēni ir nomodā.

—    Viņi skatās televizoru. Viņi neko nemanītu pat tad, ja šeit sprāgtu bumba.

Viņš noskūpstīja Ellenai kaklu un apļiem sāka glāstīt viņas vēderu, ar katru apli virzīdams plaukstu zemāk.

Ellena nožāvājās.

—    Man tā nāk miegs, — viņa teica. — Es iedzēru tableti pirms tavas atnākšanas.

Brodijs mitējās glāstīt.

—    Kāda velna pēc?

—    Pagājušonakt es slikti gulēju un negribēju pamosties, ja tu pārrastos vēlu. -Tā nu es iedzēru tableti.

—    Es aizsviedīšu prom tās sasodītās tabletes.

Brodijs noskūpstīja sievu uz vaiga, tad mēģināja noskūpstīt viņu uz lūpām, taču tieši tajā mirklī viņa nožāvājās.

—    Piedod, — Ellena atvainojās. — Baidos, ka nekas nesanāks.

—    Sanāks gan. Tev tikai jābūt mazliet atsaucīgākai.

—     Esmu tā nogurusi. Bet turpini vien, ja vēlies. Centīšos palikt nomodā.

—     Nu nē, — izmeta Brodijs. Viņš aizvēlās atpakaļ savā gultas pusē. — Man diez ko nepatīk izvarot līkus.

—    Tā nu gan nevajadzēja teikt.

Brodijs neatbildēja. Viņš gulēja uz muguras, skatīdamies griestos un izjuzdams, kā pāriet uzbudinājums. Tomēr saspringums neatslāba, tas palika kā trula sāpe cirksnī.

Pēc brīža Ellena ievaicājās:

—    Kā sauc Harija Medouza draugu?

—    Hūpers.

—   Taču ne Deivids Hūpers.

—    Nē. Man šķiet, viņa vārds ir Mets.

—    A! Sen, sen es sagājos ar Dcividu Hūperu. Es atceros… — pirms viņa paguva nobeigt teikumu, acis aizvērās, un drīz viņa iegrima dziļā, mierīgā miegā.

Dažus kvartālus tālāk, mazā dēļu namiņā, melnais vīrietis sēdēja pie dēla gultas.

—    Kādu stāstu lai palasu tev priekšā? — viņš jautāja.

—    Es negribu, lai tu man lasi priekšā, — atteica septiņus gadus vecais zēns. — Gribu, lai tu man pastāsti.

—    Labi. Par ko mēs stāstīsim?

—    Par haizivi. Stāstīsim pasaku par haizivi.

Vīrietis sarāvās.

—    Nē. Stāstīsim par… lāci.

—    Nē, par haizivi. Es gribu zināt par haizivīm.

—    Tu domā tādu — "reiz dzīvoja…"?

—    Protams. Zini, apmēram tā— reiz dzīvoja haizivs, kas ēda cilvēkus.

—   Tas nav nekāds jaukais stāsts.

—    Kādēļ haizivis ēd cilvēkus?

—    Viņas laikam ir izsalkušas. Es nezinu.

—    Vai cilvēkam tek asinis, kad haizivs viņu ēd?

—   Jā, — atbildēja tēvs. — Zini ko. Pastāstīsim pasaku par kādu citu dzīvnieku. Tevi mocīs murgi, ja stāstīsim par haizivi.

—   Nē, nemocīs vis. Ja haizivs mēģinātu mani apēst, es viņai blieztu pa degunu.

—    Nekāda haizivs tevi ēst netaisās.

—    Kāpēc ne? Ja es ietu peldēties, varu derēt, ka ēstu gan. Vai tad haizivis melnus cilvēkus neēd?

—   Nu gan beidz par to runāt! Es vairs neko negribu dzirdēt par haizivīm.

Vīrietis pārcilāja grāmatu kaudzīti uz galdiņa pie gultas.

—    Lūk, palasīsim "Pīteru Penu".

II daļa

Piektdien pusdienlaikā, pēc Sauthemptonas slimnīcā nostrādāta rīta cēliena, Ellena pa ceļam uz mājām piestāja pie pasta, lai nopirktu pastmarkas un iztukšotu pastkastīti. Emitijā pasta sūtījumus mājās nepiegādāja. Teorētiski tikai īpašus sūtījumus aiznesa līdz durvīm — jebkuras mājas durvīm jūdzes attālumā no pasta nodaļas. Patiesībā pat īpaši ierakstīti sūtījumi (izņemot tādus, uz kuriem skaidri un gaiši bija lasāms, ka tie ir no Federālās valdības) glabājās pastā, līdz tos kāds izņēma.

Pasts bija maza kvadrātveida celtne Tīlstrītā, turpat pie Mein- strītas. Pastā bija piecsimt abonentu kastīšu, trīssimt četdesmit no tām īrēja Emitijas pastāvīgie iedzīvotāji. Pārējās simt sešdesmit tika atvēlētas vasaras iemītniekiem atkarībā no pasta priekšnieces Minnijas Eldridžas iegribām. Tiem ļaudīm, kuri viņai nepatika, vajadzēja gaidīt rindā pie letes. Tā kā priekšniece atteicās vasarniekiem izīrēt pastkastīti uz visu gadu, tad atpūtnieki nekad nezināja, vai, nākamā gada jūnijā ierodoties, viņi dabūs pastkastīti.

>

Bija pieņemts uzskatīt, ka Minnijai Eldridžai ir mazliet pāri septiņdesmit un viņai kaut kā izdevies pārliecināt priekšniecību Vašingtonā, ka viņai vēl labs laiciņš līdz obligātajam pensijas vecumam. Viņa izskatījās maza un trausla, bet tas bija mānīgs iespaids, jo viņa rīkojās ar pakām un kārbām gandrīz tikpat ātri kā abi jaunekli, kuri arī strādāja pastā. Minnija nekad nerunāja par pagātni vai savu dzīvi. Par viņu bija zināms vienīgi tas, ka viņa dzimusi Nantuketas salā un aizbraukusi no turienes drīz pēc Pirmā pasaules kara. Minnija dzīvoja Emitijā tik ilgi, cik vien kāds dzīvais spēja atcerēties, un viņa sevi uzskatīja ne

tikai par vietējo, bet ari par labu pilsētas vēstures zinātāju. Viņu nepavisam nevajadzēja uzmudināt uz sarunām par sievieti, no kuras Emitijā dabūjusi savu nosaukumu, — septiņpadsmitajā gadsimtā dzīvojošo Emitiju Houpvelu, kuru notiesāja par burvestībām. Un Minnija ar prieku uzskaitīja galvenos notikumus pilsētas pagātnē: britu karaspēka izkāpšanu krastā Revolūcijas laikā, kad tas neveiksmīgi mēģināja apiet koloniālos spēkus (briti apmaldījās un bezmērķīgi klīda šurpu turpu pa Longai- lendu), 1823. gada ugunsgrēku, kas iznicināja visas celtnes, izņemot pilsētas vienīgo baznīcu, alkoholisko dzērienu kontrabandas kuģa avāriju 1921. gadā (galu galā kuģi izcēla, bet līdz tam laikam visa krava, kas tika izmesta, lai padarītu kuģi vieglāku, bija pazudusi), orkānu 1938. gadā un plaši aprakstīto (tomēr tā arī nekonstatēto) trīs vācu spiegu izkāpšanu Skoč- roudas pludmalē 1942. gadā.

Ellena un Minnija izjuta abpusēju nervozitāti. Ellena manīja, ka nepatīk Minnijai, un nemaldījās. Minnija jutās neveikli Ellenas priekšā, jo nespēja viņu pieskaitīt kādai noteiktai laužu šķirai. Ellena nebija ne vasarniece, ne pastāvīga iedzīvotāja. Viņa nebija nopelnījusi savu gada abonenta pastkastīti, viņa bija to apprecējusi.

Minnija viena pati pastā šķiroja sūtījumus, kad ieradās Ellena.

—    Labrīt, Minnij, — Ellena sveicināja.

Minnija pavērās pulkstenī virs letes un atbildēja:

—    Labdien.

—   Vai es varētu dabūt astoņu centu pastmarku komplektu?

Ellena nolika uz letes vienu piecu un trīs viena dolāra naudaszīmes.

Minnija iesvieda kastītēs dažas vēstules, nolika atlikušo paciņu un pienāca pie letes. Viņa iedeva Ellenai pastmarkas un iesvieda naudaszīmes atvilktnē.

—    Ko Mārtiņš domā darīt ar to haizivi? — viņa vaicāja.

—    Es nezinu.Viņi laikam mēģinās to noķert.

—    Vai tu vari izvilkt leviatānu ar makšķeres āķi?

—    Piedodiet, kā, lūdzu?

—    Ijaba grāmata, — paskaidroja Minnija. — Neviens mirstīgais nenoķers šo zivi.

—    Kādēļ jūs tā sakāt?

—   Mums nav lemts to sagūstīt, tāpēc. Mēs tiekam gatavoti.

—    Kam?

—    To mēs uzzināsim, kad pienāks laiks.

—   Ak tā, — Ellena ielika pastmarkas maciņā. — Nu, varbūt jums taisnība. Paldies, Minnij.

Viņa pagriezās un gāja uz durvīm.

—   Par to varat nešaubīties, — Minnija teica Ellenas mugurai.

Ellena devās uz Meinstritu un nogriezās pa labi, gar modernu

sieviešu apģērbu veikalu un antikvariātu. Viņa apstājās pie Emitijas dzelzs preču veikala un iegāja iekšā. Neviens nerādījās, kad, Ellenai atverot durvis, ietinkškējās zvaniņš. Viņa dažas sekundes pagaidīja, tad pasauca:

—    Albert?

Ellena gāja dziļāk veikalā, līdz durvīm, kuras veda uz pagrabu. Viņa dzirdēja, ka apakšā sarunājas divi vīrieši.

—   Tūlīt būšu augšā, — atsaucās Alberta Morisa balss.

—    Te ir vesela kaste, — Moriss teica otram vīrietim. — Pārskatiet to un palūkojiet, vai nevarat atrast vajadzīgo.

Moriss pienāca kāpņu lejasgalam un sāka kāpt augšā — lēni un nesteidzīgi, pa vienam kāpienam, turēdamies pie margām. Viņam bija mazliet pāri sešdesmit, un pirms diviem gadiem viņš bija pārcietis sirdslēkmi.

—    Ragi, — Moriss teica, sasniedzis kāpņu augšgalu.

—    Kas? — nesaprata Ellena.

—    Ragi. Tas puisis grib ragus kuģītim. Spriežot pēc meklējamā izmēra, viņam jābūt līnijkuģa kapteinim. Lai nu paliek — ar ko varu jums pakalpot?

—   Ūdenskrāna gumijas uzgalis virtuvē galīgi saplīsis. Ziniet, tāds ar izkliedētāju. Man jānopērk jauns.

—    Bet lūdzu! Tie ir tur. — Moriss aizveda Ellenu pie kastes veikala vidū. — Vai jūs gribat šādu?

Viņš paņēma gumijas uzgali.

—    Akurāt.

—    Astoņdesmit centi. Uz kredīta vai skaidrā naudā?

—    Es samaksāšu. Negribu, lai jūs noņemtos ar rakstīšanu astoņdesmit centu dčļ.

—    Esmu pierakstījis ari kredītus par daudz mazākām summām, — noteica Moriss. — Es jums varētu piestāstīt pilnu galvu.

Viņi aizgāja pa šauro veikala telpu līdz kases aparātam, un, izsizdams čeku, Moriss teica:

—    Daudzi ir varen uztraukušies par haizivi.

—    Es zinu. Viņus var saprast.

—    Cilvēki uzskata, ka pludmales vajadzētu atkal atvērt.

—    Nu, es…

—   Ja jūs jautātu man, tad, pēc manām domām, viņiem galvā ir — piedodiet par izteicienu — zāģu skaidas. Mārtiņš, liekas, rīkojas pareizi.

—    Priecājos to dzirdēt, Albert.

—    Varbūt šis jauneklis palīdzēs mums izkļūt no ķezas.

—    Kurš?

—   Tas zivju speciālists no Masačūsetsas.

—    Ak jā. Dzirdēju, ka viņš esot pilsētā.

—    Viņš ir šeit.

Ellena paraudzījās visapkārt, taču neviena neredzēja.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Lejā, pagrabā. Viņš ir tas, kuram vajadzīgi ragi.

Tieši tai brīdī Ellena izdzirda solus uz kāpnēm. Viņa pagriezās un ieraudzīja Hūperu ienākam pa durvīm, un viņa piepeši izjuta meitenīga satraukuma uzbangojumu, kā sastopot gadiem neredzētu kavalieri. Vīrietis bija svešs, tomēr viņā jautās kaut kas pazīstams.

—   Es tos atradu, — paziņoja Hūpers, paceldams divus lielus nerūsējošā tērauda ragus. Viņš piegāja pie letes, pieklājīgi uzsmaidīja Ellenai un teica Morisam:

, — Šie man lieliski noderēs.

Hūpers nolika ragus uz letes un pasniedza Morisam divdesmit dolāru naudaszīmi.

Ellena skatījās uz Hūperu, pūlēdamās noteikt, ko viņš atgādina. Viņa cerēja, ka Alberts Moriss viņus iepazīstinās, taču Šķita, viņam nebija tāda nodoma.

—   Piedodiet, — Ellena uzrunāja Hūperu, — man jums kaut kas jāpajautā.

Hūpers paraudzījās uz Ellenu un atkal pasmaidīja — patīkamu, draudzīgu smaidu, kas mīkstināja asos vaibstus un lika iemirdzēties zilajām acīm.

—   "Protams, — viņš atbildēja. — Jautājiet vien.

—    Vai jūs gadījumā neesat Deivida Hūpera radinieks?

—    Viņš ir mans vecākais brālis. Vai jūs pazīstat Deividu?

—   Jā, — sacīja Ellena. — Pareizāk sakot, pazinu. Kādreiz es ar viņu draudzējos. Mani sauc Ellena Brodija. Agrāk biju Ellena Šeperde. Es gribēju teikt, toreiz.

—    Ak, protams. Es jūs atceros.

—    Neatceraties vis.

—   Atceros gan. Bez jokiem! Es jums to pierādīšu. Pagaidiet… Tolaik jūs nēsājāt īsākus matus, tādu kā pāža frizūru. Jūs vienmēr valkājāt aproci ar brelokiem. Es to atminos tāpēc, ka pie aproces karājās liels breloks, kas izskatījās pēc Eifela torņa. Un jūs mēdzāt dungot dziesmu — kā gan to sauca? — Sh- Boom vai kaut kā tamlīdzīgi. Vai man ir taisnība?

Ellena iesmējās.

—     Žēlīgās debesis, ir nu gan jums atmiņa. Biju pavisam aizmirsusi to dziesmu.

—    Jocīgi, kas viss tikai neatstāj iespaidu uz sīkajiem. Jūs draudzējāties ar Deividu kādus — divus gadus?

—   Divas vasaras, — Ellena apstiprināja. — Tas bija brīnišķīgs laiks. Pēdējos gados es par to netiku daudz domājusi.

—    Vai jūs atceraties mani?

—     Neskaidri. Neesmu pārliecināta. Atminos gan, ka Dei- vidam bija jaunākais brālis. Toreiz jums droši vien bija kādi deviņi vai desmit gadi.

—   Apmēram. Deivids ir desmit gadus vecāks par mani. Vēl ko es atceros: visi mani sauca par Metu. Man šķita, ka mani uzrunā kā pieaugušu cilvēku. Taču jūs saucāt mani par Metjūsu. Jūs apgalvojāt, ka tas skan cienīgāk. Varbūt biju iemīlējies jūsos.

—    Ak tā? — Ellena piesarka, un Alberts Moriss iesmējās.

—    Palaikam, — piemetināja Hūpers, — es iemīlējos visās meitenēs, ar kurām draudzējās Deivids.

—    Ā!

Moriss izdeva Hūperam atlikumu, un Hūpers teica Ellenai:

—   Es braukšu uz piestātni. Vai varu jūs pa ce|am kaut kur izsēdināt?

—    Paldies. Man ir automašīna.

Vina pateicās Morisam un, Hūperam sekojot, izgāja no veikala.

—    Tātad jūs tagad esat zinātnieks, — viņa sacīja, kad abi bija izgājuši ārā.

—   Gandriz vai nejauši. Es taisījos specializēties angļu valodā. Bet tad, lai apmierinātu ziņkāri, noklausījos kursu jūras bioloģijā un — rau! — uzķēros uz āķa.

—    Uz kāda āķa? Okeāna?

—     Nē. Tas ir, jā un nē. Vienmēr esmu bijis kā ķerts uz okeānu. Kad biju divpadsmit vai trīspadsmit gadus vecs, pēc manām domām, nebija labāka laika pavadīšanas veida, kā paņemt līdzi guļammaisu uz pludmali un visu nakti nogulēt smiltīs, klausoties viļņu čalā, prātojot, no kurienes tie nāk un kādus brīnumus savā ceļā pieredzējuši. Koledžā es uzķēros uz zivīm vai, runājot konkrētāk, haizivīm.

Ellena iesmējās.

—     Kā var iemīlēt kaut ko tik šausmīgu! Tas ir tikpat kā aizrauties ar žurkām.

—    Tieši tā domā vairākums cilvēku, — atteica Hūpers. — Taču viņi maldās. Haizivīm ir viss, par ko sapņo zinātnieks. Tās ir skaistas — ak, Dievs, cik skaistas! Tās ir kā neiespējami pilnīgs mehānisms. Tās ir graciozas kā putni. Tās ir tikpat noslēpumainas kā jebkurš dzīvnieks uz zemes. Neviens droši nezina, cik ilgi tās dzīvo vai arī kādiem instinktiem, izņemot badu, klausa. Sastopamas vairāk nekā divsimt piecdesmit haizivju sugas, un ikviena atšķiras no pārējām. Zinātnieki veltī veselus mūžus, mēģinādami rast atbildes uz haizivju uzdotajām mīklām, un, tiklīdz viņi izdara kādu jauku, piemērotu vispārinājumu, kaut kas to apgāž. Vairāk nekā divtūkstoš gadu cilvēki pūlas atrast iedarbīgu haizivju atbaidīšanas līdzekli. Nav atrasts nekas tāds, kas patiesi iedarbotos.

Viņš aprāvās, palūkojās uz Ellenu un pasmaidīja.

—    Atvainojiet. Es negribēju lasīt lekciju. Kā redzat, esmu nelabojams.

—   Un, kā redzat jūs, — atteica Ellena, — es no tā visa nekā nejēdzu. Šķiet, jūs studējāt Jeilā?

—   Protams. Kur gan citur? Četrās paaudzēs vienīgais vīrietis mūsu ģimenē, kurš negāja uz Jeilu, bija mans tēvocis, kurš, izmests no Endoveras, mācības pabeidza Maiami, Ohaio. Pec Jeilas es iestājos Floridas universitātes aspirantūrā. Un vēl pēc tam es pāris gadu džinos pa pasauli pakal haizivīm.

—   Tas droši vien bija interesanti.

—     Man tā bija paradīze. Tas bija tas pats, kas iedot alko- holiķim degvīna tecinātavas atslēgas. Es sekoju pa pēdām haizivīm Sarkanajā jūrā un niru pēc tām pie Austrālijas krastiem. Jo vairāk es par tām uzzināju, jo skaidrāk aptveru, ko nezinu.

—   Jūs nirāt pēc tām?

Hūpers pamāja.

—   Galvenokārt būrī, bet dažreiz tāpat. Es zinu, ko jūs droši vien domājat. Daudzi cilvēki domā, ka esmu pašnāvnieks, — it īpaši mana māte. Taču, ja apzinies, ko dari, vari samazināt briesmas līdz minimumam.

—   Jūs laikam esat pats lielākais haizivju pazinējs pasaule.

—    Diez vai, — Hūpers iesmiedamies atbildēja. — Bet es pūlos tāds kļūt. Viens ceļojums, kurā es nepiedalījos — un es būtu ar mieru ziedot visu, lai būtu tajā devies—, bija Pītera Gimbcla ekspedīcija. To uzņēma filmā. Es sapņoju par šo braucienu. Dalībnieki bija ūdenī kopā ar divām lielajām baltajām, tādām pašām kā haizivs, kas pašlaik uzturas šeit.

—    Es gan priecājos, ka jūs neaizbraucāt tajā ceļojumā, — sacīja Ellena. — Jūs droši vien būtu sadomājis palūkoties, kāda izskatās haizivs no iekšpuses. Bet pastāstiet man par Deividu. Kā viņam klājas?

—   Viņam iet labi visās jomās. Viņš strādā par mākleri Sanfrancisko.

—    Ko jūs ar to domājat — "visās jomās"?

—     Nu, viņš apņēma otru sievu. Viņa pirmā sieva bija — varbūt jūs to zināt — Petija Fremonta.

—    Kā tad. Mēs ar viņu mēdzām spēlēt tenisu. Viņa, varētu teikt, mantoja Deividu no manis. Tieši tā bija.

—   Viņu laulība ilga trīs gadus, līdz viņa nogrāba kādu ģimenes uzņēmuma īpašnieku, kuram Antibā piederēja māja. Tā nu Deivids izšķīrās un sameklēja meiteni, kuras tēvs ir akciju kontrolpaketes turētājs kādā naftas kompānijā. Viņa ir tīri jauka, taču ar vistas smadzenēm. Ja Deividam pietiktu prāta, viņš aptvertu, ka saticis īsto cilvēku, un būtu paturējis jūs.

Ellena pietvīka un klusi teica:

—    Ir laipni no jūsu puses tā sacīt.

—    Es runāju nopietni. Tieši tā es rīkotos, ja būtu viņš.

—     Ko darījāt jūs? Kura laimīgā meitene beidzot ieguvusi jūs?

—     Līdz šim neviena. Man šķiet, visur ir meitenes, kuras neapzinās, cik loti viņām veicies.

Hūpers smējās.

—    Pastāstiet par sevi. Nē, nestāstiet vis. Ļaujiet minēt. Trīs bērni. Pareizi?

—    Pareizi. Es nezināju, ka tas redzams.

—   Nē, nē. To es negribēju teikt. Tas nepavisam nav redzams. Nemaz arī ne. Jūsu vīrs ir— pagaidiet— viņš ir advokāts. Jums pieder dzīvoklis pilsētā un māja Emitijā, okeāna krastā. Laimīgāka jūs nemaz nevarētu būt. Un tieši to es jums novēlu.

Ellena smaidot papurināja galvu.

—    Ne gluži. Es nedomāju laimi, bet pārējo. Mans vīrs ir policijas priekšnieks Emitijā.

Tikai uz mirkli Hūpera acīs pavīdēja izbrīns. Tad viņš iebelza sev pa pieri un iesaucās:

—   Kāds es esmu stulbenis! Kā tad. Brodijs. Es jūs nesaistīju kopā. Tas nu gan ir vareni! Vakarnakt es iepazinos ar jūsu vīru. Viņš likās tā nekas.

Ellenai šķita, ka viņa uztver ironijas dzirksti Hūpera balsī, bet tad viņa sev iegalvoja — neesi nu muļķe, tu vienkārši pārspīlē.

—    Cik ilgi jūs šeit paliksiet? — viņa vaicāja.

—     Es nezinu. Viss atkarīgs no tā, kas notiks ar šo zivi. Tiklīdz tā aizpeldēs, aizbraukšu arī es.

—    Vai jūs dzīvojat Vudsholā?

—   Nē, netālu no Vudsholas, Haianisportā. Man pieder mazs namiņš pašā okeāna krastā. Man patīk atrasties ūdens tuvumā. Kad noklūstu desmit jūdžu attālumā no piekrastes, mani pārņem klaustrofobija.

—   Jūs dzīvojat viens pats?

—   Pavisam viens. Es pats, ellīgi dārga stereosistēma un vesels lērums grāmatu. Ei, vai jūs vēl dejojat?

—    Dejoju?

—    Jā. Es nupat atcerējos. Deivids allaž mēdza apgalvot, ka jūs bijāt vislabākā dejotāja, ar kuru viņš jebkad draudzējies. Jūs taču uzvarējāt sacensībās, vai ne?

Pagātne — kā putns, kas ilgi bijis ieslēgts sprostā un piepeši izlaists ārā— lidoja Ellenai pretī un riņķoja ap galvu, iesvel- dams viņā ilgas.

—    Tās bija sacensības sambā, — viņa atminējās. — Pludmales klubā. Biju to aizmirsusi. Nē, es vairs nedejoju. Mārtiņš neprot dejot, un, ja arī prastu, diez vai kāds vēl spēlē tādu mūziku.

—    Žēl gan. Deivids sacīja, jūs esot bijusi lieliska.

—   Tas bija brīnišķīgs vakars, — Ellena atzina, domās kavēdamās pagātnē, uzlasīdama sīkās atmiņu drumslas. — Spēlēja Lestera Leinina orķestris. Pludmales klubs bija izrotāts ar kreppapīru un baloniem. Deivids bija uzvilcis savu iemīļoto žaketi — no sarkana zīda.

—    Tagad tā ir mana, — bilda Hūpers. — To es no viņa mantoju.

—   Orķestris spēlēja visas brīnišķīgās dziesmas. Viena no tām bija Mountain Greenery. Deivids tik labi dejoja tūstepu. Es tikko spēju tikt viņam līdzi. Vienīgi valsis viņam nepatika. Deivids teica, ka no valša viņam reibstot galva. Visi bija iede- guši gluži brūni. Man liekas, ka tovasar vispār nelija. Es atminos, ka tam vakaram izvēlējos dzeltenu kleitu, jo tā piestāvēja iedegumam. Notika divas sacensības. Vienas bija čarlstonā, tajās uzvarēja Sjūzija Kendala un Čips Forgertijs. Un sacensības sambā. Pašās beigās orķestris spēlēja "Brazīliju", un mēs dejojām, it kā no tā būtu atkarīga mūsu dzīvība. Locījāmies sāniski un atmuguriski kā jukuši. Kad deja beidzās, man likās, ka es sabrukšu. Vai zināt, kādu balvu mēs saņēmām par pirmo vietu? Konservētas cāļa gaļas kārbu. Es to glabāju savā istabā tik ilgi, kamēr kārba uzpūtās un tevs man lika to izsviest ārā.

Ellena pasmaidīja.

—   Tie bija brīnišķīgi laiki. Es cenšos pārāk bieži nedomāt par tiem.

—    Kādēļ?

—   Atskatoties pagātne vienmēr šķiet labāka nekā tolaik. Un tagadne nekad neliekas tik laba, kāda tā šķitīs nākotnē. Ir nomācoši šķiest pārāk daudz laika, mēģinot atdzīvināt vecos priekus. Tu domā, ka nekad vairs nepiedzīvosi kaut ko tik jauku.

—    Man ir viegli nedomāt par pagātni.

—    Patiesi? Kā tā?

—   Tā vienkārši nebija nekāda dižā, tas ir viss. Deivids bija pirmdzimtais. Es drīzāk biju pārpratums. Man liekas — manas dzīves sūtība bija saturēt kopā vecāku laulību. Un es cietu neveiksmi. Diezgan nožēlojami, ja tev neizdodas veikt pašu galveno, ko no tevis gaida. Deividam bija divdesmit gadu, kad vecāki izšķīrās. Man nebija pat vienpadsmit. Un šķiršanās nebija īsti draudzīga. Arī daži gadi pirms tās nebija nekādi saticīgie. Tas pats vecais stāsts, nekas īpašs, bet jaukuma tajā nebija daudz. Varbūt es pārspīlēju. Lai nu kā, es vairāk gaidu no nāktones. Es daudz neskatos atpakaļ.

—   Tā droši vien ir veselīgāk.

—     Es nezinu. Iespējams, ja man būtu brīnišķīga pagātne, tad es visu laiku dzīvotu tajā. Tomēr— pietiek par to. Man jānokļūst piestātnē. Tātad es nevaru jūs nekur aizvest?

—    Paldies, tiešām ne. Mana mašīna ir tepat, pāri ielai.

—       Labi. Nu tad… — Hūpers pastiepa roku. — Bija nudien lieliski atkal sastapt jūs, un es ceru, ka vel redzēsimies, pirms aizbraukšu.

—   Es par to priecātos, — atbildēja Ellena, paspiezdama viņa roku.

—   Neceru, ka man izdosies jūs kādā vēlā pēcpusdienā aizvilināt uz tenisa laukumu.

Ellena iesmējās.

—   Ak tu tētīt! Es nemaz nevaru atminēties, cik sen neesmu turējusi rokā tenisa raketi. Tomēr pateicos par uzaicinājumu.

—    Labi. Tad — uz redzēšanos.

Hūpers pagriezās un teciņus noskrēja nedaudzos jardus līdz savai mašīnai, zaļam fordam Pinto.

Ellena stāvēja un vēroja, kā Hūpers iedarbina mašīnu, izbrauc no stāvvietas uz ielas. Kad viņš brauca garām, Ellena pacēla roku un pamāja — kautrīgi, kā izmēģinādama. Hūpers izbāza kreiso roku pa mašīnas logu un pamāja. Tad viņš nogriezās ap stūri un prom bija.

Ellenu sagrāba šausmīgas, sāpīgas skumjas. Spēcīgāk nekā jebkad agrāk viņa apjauta, ka viņas dzīve — vismaz tās labākā dala, kura bija svaiga un jautra — ir jau aiz muguras. Šī apziņa lika viņai justies vainīgai, jo viņa to saprata kā pierādījumu, ka ir slikta māte, neapmierināta sieva. Ellena ienīda savu dzīvi un ienīda sevi par to, ka nīst. Viņai ienāca prātā rinda no dziesmas, ko Billijs spēlēja ar stereoatskaņotāju: "Es atdotu visas savas rītdienas par vienu vienīgu vakardienu." Ellena prātoja, vai viņa noslēgtu šādu darījumu? Bet kāds gan labums no šādas prātošanas? Vakardienas bija aizgājušas, aizvirpuļodamas aizvien tālāk bezdibenī. Nekāda bagātība, nekāda sajūsma vispār nebija atgūstama.

Prātā pazibēja Hūpera smaidošā seja. Aizmirsti to, viņa sev teica. Tas ir muļķīgi. Ļaunāk. Tikpat kā sakaut pašai sevi.

Viņa šķērsoja ielu un iekāpa savā mašīnā. Ieslīdēdama satiksmes straumē, Ellena ieraudzīja Lariju Vogenu stāvam uz stūra. Ak, Dievs, viņa nodomāja, viņš izskatās tikpat noskumis, cik skumja es jūtos.

Nedēļas nogale bija tik klusa, kādas mēdz būt nedēļas nogales vēlā rudeni. Tā kā pludmales bija slēgtas un gaišā dienas laikā tajās patrulēja policija, Emitijā šķita gluži pamesta. Hūpers ar Bena Gārdnera kuģīti braukāja šurpu turpu gar krastu, taču vienīgās dzīvības zīmes, ko viņš manīja ūdenī, bija daži sīki zivteļu bari un viens mazs pelamīdu bariņš. Svētdienas vakarā, pēc Isthemptonā pavadītas brīvdienas— tur pludmales bija pilnas, un viņš bija iedomājies, ka haizivs varētu parādīties vietā, kur peldas cilvēki —, viņš paziņoja Brodijam, ka esot tikpat kā pārliecināts, ka zivs devusies atpakaļ dziļumā.

—    Kas jums liek tā domāt? — Brodijs bija vaicājis.

—     Nekas neliecina par haizivs klātbūtni, — paskaidroja Hūpers. — Turklāt visapkārt uzturas citas zivis. Ja tuvumā būtu lielā baltā, visas pārējās nozustu. Tas ir viens no nirēju novērojumiem par baltajām haizivīm. Kad viņas uzklīst, ūdenī iestājas šausminošs miers.

—   Tas mani nepārliecina, — neatkāpās Brodijs. — Vismaz ar to nepietiek, lai atvērtu pludmales. Vismaz pagaidām ne.

Viņš saprata, ka pēc klusas nedēļas nogales sekos prasība — Vogena, citu nekustamā īpašuma pārdošanas aģentu; tirgotāju prasība — atvērt pludmales. Viņš gandrīz vai vēlējās, kaut Hūpers botu redzējis zivi. Būtu vismaz kāda noteiktība. Tagad nebija nekā, tikai pierādījumu trūkums, un ar to, pēc policista domām, nepietika.

Pirmdienas pēcpusdienā Brodijs sēdēja savā kabinetā, kad Biksbijs paziņoja, ka zvana Ellena.

—   Piedod, ka traucēju tevi, — viņa sacīja, — taču es gribēju ar tevi par kaut ko vienoties. Ko tu teiktu, ja mēs sarīkotu viesības?

—    Kam par godu?

—  Tāpat — viesības ar pusdienām. Mēs gadiem neesam neko rīkojuši. Es pat nespēju atminēties, kad notika pēdējās viesības.

—    Nē, — atteica Brodijs. — Es arī ne.

Taču tie bija meli. Viņš pārāk labi atcerējās pēdējās viesības pirms trim gadiem, kad Ellena par varītēm pūlējās atjaunot saikni ar vasarniekiem. Viņa bija ielūgusi trīs vasaras atpūtnieku pārus. Brodijs atminējas, ka viņi bija itin jauki cilvēki, taču sarunas izvērtās stīvas, uzspiestas un neveiklas. Brodijs un viņa viesi gan centās sameklēt kopējas intereses vai tēmas un cieta neveiksmi. Tā pēc kāda laiciņa viesi atkal tērzēja savā starpā, ar nedrošu pieklājību iesaistīdami sarunā Ellenu, kad vien viņa ieteicās, piemēram, "Ai, es atceros viņu!" vai kaut ko tamlīdzīgu. Ellena izturējās nervozi un nemierīgi, un, kad viesi bija aizgājuši, viņa pati, nokopusi netīros traukus un divas reizes pateikusi Brodijam: "Nu, vai tas nebija jauks vakars!", ieslēdzās vannas istabā un raudāja.

—    Nu, kā tu domā? — vaicāja Ellena. )

—    Es nezinu. Lai tā būtu, ja tu gribi rīkot viesības. Ko tu domā ielūgt?

—    Vispirms, man šķiet, derētu ielūgt Metu Hūperu.

—   Kālab? Viņš taču ēd "Abelāra ģerbonī", vai ne? Tas viss ir ierēķināts samaksā par istabu.

—    Tas nav galvenais, Mārtiņ. Tu jau zini. Viņš pilsētā ir viens un turklāt loti patīkams cilvēks.

—    Kā tu zini? Es nedomāju, ka tu viņu pazīsti.

—   Vai tad es tev nestāstīju? Es saskrējos ar viņu piektdien pie Alberta Morisa. Es tev noteikti par to minēju.

—    Nē, bet tas nav svarīgi. Vai nav vienalga.

—    Izrādās, ka viņš ir tā Hūpera brālis, ko es agrāk pazinu. Viņš par mani atcerējās daudz vairāk nekā es par viņu. Viņš taču ir daudz jaunāks.

—    Aha. Kad tu esi iecerējusi šo rautu?

—     Es domāju rītvakar. Un tas nebūs nekāds rauts. Man vienkārši likās, ka tās varētu būt mazas, patīkamas viesības ar dažiem ielūgtiem pāriem. Varbūt kopā sanāktu kādi seši vai astoņi cilvēki.

—    Vai tu domā, ka vari saaicināt viesus tik īsā laikā?

—  Jā gan. Pa nedēļas vidu neviens neko nedara. Ja nu vienīgi dažas bridža partijas, bet tas arī viss.

—    Ak tā, — novilka Brodijs. — Tu domā vasaras atpūtniekus.

—    Tieši tas man bija prātā. Mets varbūt viņu sabiedrībā jutīsies patīkami. Kā būtu, ja ielūgtu Baksterus? Vai ar viņiem būtu jautri?

—    Man šķiet, es viņus nemaz nepazīstu.

—   Pazīsti gan, muļķīt. Klemu un Sisiju Baksterus. Viņa agrāk bija Sisija Devenporta. Viņi dzīvo Skočroudā. Vīram pašlaik ir atvaļinājums. Es to zinu, jo šorīt redzēju viņu uz ielas.

—    Labi. Pamēģini viņus ielūgt, ja vēlies.

—    Ko vēl?

—     Kādu, ar ko es varu aprunāties. Kā būtu ar Medouzu pāri?

—    Mets jau pazīst Hariju.

—   Toties viņš nepazīst Dorotiju. Viņa ir diezgan runātīga.

—   Labi, — piekrita Ellena. — Šķiet, mazliet vietējā kolorīta par ļaunu nenāks. Turklāt Harijs zina visu, kas apkārtnē notiek.

—   Es nedomāju par vietējo kolorītu, — Brodijs strupi atteica.

—    Viņi ir mūsu draugi.

—    Zinu. Es negribēju tevi aizskart.

—    Ja tev vajadzīgs vietējais kolorīts, tad tev atliek tikai palūkoties uz otru gultas malu.

—    Es zinu. Es jau teicu, piedod.

—    Kā būtu, ja ielūgtu kādu meiteni? — ierosināja Brodijs.

—    Manuprāt, tev vajadzētu sagādāt Hūperam jaunu, piemīlīgu sarunu biedreni.

Iestājās klusuma brīdis, iekams Ellena atbildēja:

—   Ja tu tā domā.

—    Patiesībā man vienalga. Man tikai ienāca prātā, ka viņš justos priecīgāks, ja būtu kāds viņa vecuma cilvēks, ar ko parunāt.

—    Mārtiņ, tik jauns viņš nav. Un mēs neesam tik veci. Bet labi. Es padomāšu par kādu meiteni, ar kuru Metam būtu interesanti.

—    Redzēsimies vēlāk, — Brodijs atteica un nolika klausuli. Viņš jutās nomākts, jo šajās viesībās ar pusdienām nomanīja kaut ko draudošu. Viņš nevarēja būt drošs, tomēr domāja — un, jo vairāk viņš par to domāja, jo stingrāka kļuva pārliecība—, ka Ellena uzsāk jaunu kampaņu, lai atkal iekļūtu pasaulē, no kuras Brodijs viņu izrāvis, un šoreiz sieva nodomājusi to izdarīt ar Hūpera palīdzību.

Nākamajā dienā Brodijs pārradās mājās mazliet pēc pieciem. Ellena ēdamistabā klāja galdu. Brodijs noskūpstīja viņu uz vaiga un iesaucās:

—    Ak kungs, cik sen neesmu redzējis šo sudrabu!

Tas bija Ellenas galda sudrabs — kāzu dāvana no viņas vecākiem.

—    Zinu. Pagāja vairākas stundas, kamēr to notīrīju.

—    Un, palūk, kas tad tas? — Brodijs paņēma tulpei līdzīgu vīna glāzi. — Kur tu tādas dabūji?

—    Nopirku pie Ljura.

—    Cik maksā? — Brodijs nolika glāzi uz galda.

—   Nebija dārgi, — viņa atteica, salocīdama salveti un rūpīgi uzlikdama tai virsū pusdienu dakšiņu un salātu dakšiņu.

—    Cik tad?

—    Divdesmit dolāru. Toties par veselu duci.

—   Tu nekrāmējies ar sīkumiem, kad rīko viesības.

—   Mums nebija pieklājīgu vīna glāžu, — viņa aizstāvēdamās teica. — Pēdējās vecās glāzes saplīsa pirms dažiem mēnešiem, kad Šons apgāza bufeti.

Brodijs saskaitīja viesiem paredzētās vietas pie galda.

—   Tikai sešas? — viņš brīnījās. — Kas noticis?

—   Baksteri nevarēja ierasties. Sisija zvanīja. Klemam jābrauc uz pilsētu kādās darīšanās, un viņa taisījās vīram līdzi. Viņi pārnakšņos tur.

Ellenas balsī skanēja vāra jautrība, tēlota bezrūpība.

—    O, — atsaucās Brodijs. — Slikti gan.

Viņš neuzdrošinājās izrādīt, ka jūtas iepriecināts.

—    Ko tu pagādāji Hūperam, vai kādu jaunu čiepiņu?

—    Dēziju Vikcri. Viņa strādā pie Gibija Bibelot.' Viņa ir jauka meitene.

—    Cikos ieradīsies viesi?

1 Bibelot (franču vai.) — grcznumlietiņa; šeit: antikvariāts.

—     Medouzi un Dēzija pusastoņos. Es lūdzu Metjūsu atbraukt septiņos.

—    Man likās, ka viņu sauc Mets.

—   A, tas ir vecs joks, kuru viņš man atgādināja. Es laikam mčdzu viņu saukt par Metjūsu, kad viņš bija mazs. Es viņu ataicināju agrāk tādēļ, lai mūsu puikām būtu iespēja iepazīties ar viņu. Domāju, ka viņiem būs loti interesanti.

Brodijs paskatījās pulksteni.

—   Ja viesi nāks tikai pusastoņos, tas nozīmē, ka mēs ēdīsim ne ātrāk kā pusdeviņos vai deviņos. Līdz tam laikam es varbūt nomiršu badā. Liekas, es paķeršu kādu sviestmaizi.

Viņš dzīrās doties uz virtuvi.

—   Nepiestūķējies, — brīdināja Ellena. — Man ir pagatavotas gardas pusdienas.

Brodijs paostīja virtuves smaržas, aplūkoja katliņu un paciņu grēdu un jautāja:

—    Ko tu brūvē?

—    Tas ir jēra cepetis ar nosaukumu "Taurenis", — viņa atteica. — Ceru, ka neesmu izdarījusi kādu muļķību un sabojājusi cepeti.

—   Smaržo labi, — atzina Brodijs. — Kas tās par samazgām blakus izlietnei? Vai neizgāzt laukā un neizmazgāt kastroli?

Ellena atsaucās no dzīvojamās istabas:

—    Kādas samazgas?

—   Tas šķidrums katlā.

—    Kas — ak, Dievs! — viņa iebrēcās un iemetās virtuvē. — Tikai neiedomājies liet ārā.

Ellena ieraudzīja smaidu Brodija sejā.

—   Ak tu viens! — viņa iebelza vīram pa pēcpusi. — Tas ir gaspačo. Zupa.

—   Vai tu droši zini, ka tā nav samaitājusies? — viņš ķircināja. — Tā izskatās pavisam gluma.

—   Tieši tādai šai zupai jāizskatās, tu nejēga.

Brodijs nogrozīja galvu.

—    Vecajam zēnam Hūperam uznāks vēlēšanās, kaut viņš būtu paēdis pie Abelāra.

—    Esi gan tu neciešams, — viņa atteica. — Pagaidi, kad nogaršosi zupu, gan tu dziedāsi citu dziesmu.

—    Varbūt. Ja es tik ilgi nodzīvošu.

Brodijs iesmējās un piegāja pie ledusskapja. Viņš pameklēja tajā un salūkoja desu un sieru sviestmaizei, tad atvēra alus kārbu un devās uz dzīvojamo istabu.

—    Es laikam kādu brīdi paskatīšos ziņas, tad iešu dušā un pārģērbšos, — Brodijs teica.

—     Es tev noliku uz gultas tīru apģērbu. Tev derētu arī noskūties. Ap pieciem pēcpusdienā tu jau esi apaudzis ar rugā- jiem.

—    Žēlīgais Dievs, kas tad nāks uz pusdienām — princis Filips vai Džekija Onasis?

—    Es tikai gribu, lai tu labi izskaties, un viss.

Septiņos un piecās minūtēs ieskanējās durvju zvans, un

Brodijs devās atvērt. Viņš bija apvilcis zilu kokvilnas kreklu, zilas firmas bikses un melnas kordovas ādas kurpes. Viņš jutās svaigs un tīrs. Neatvairāms, Ellena apgalvoja. Taču, kad Brodijs atvēra durvis Hūperam, viņš jutās ja ne noskrandis, tad pārspēts gan. Hūperam bija džinsi ar platiem galiem, modernas kurpes basās kājās un sarkans Lacoste krekls ar aligatoru uz krūtīm. Tā Emitijā ģērbās bagātie jaunieši.

—    Sveiki, — teica Brodijs. — Nāciet iekšā.

—   Sveiki, — atbildēja Hūpers. Viņš pastiepa roku, un Brodijs to paspieda.

No virtuves iznāca Ellena. Viņa bija uzvilkusi garus, batiko- tus svārkus, laiviņas un zilu zīda blūzi. Ap kaklu viņai bija pērju virtene, ko Brodijs bija uzdāvinājis kāzās.

—    Metjūs, — viņa sacīja. — Priecājos, ka varējāt atnākt.

—   Priecājos, ka ielūdzāt mani, — Hūpers atbildēja, paspiez- dams Ellenas roku. — Man žēl, ka neizskatos cienījamāks, taču es atvedu līdzi tikai darba drēbes. Varu teikt vienīgi to, ka tās ir tīras.

—   Nerunājiet muļķības, — atteica Ellena. — Jūs izskatāties brīnišķīgi. Sarkanā krāsa lieliski piestāv jūsu iedegumam un matiem.

Hūpers smējās. Viņš pagriezās un vaicāja Brodijam:

—   Vai jums būtu kas iebilstams, ja es Ellenai kaut ko iedotu?

—    Ko tad? — Brodijs nesaprata. Viņš nodomāja: ko viņai iedot? Skūpstu? Šokolādes kasti? Kniebienu degunā?

—   Dāvanu. Patiesībā tāds nieks vien ir. Tāpat vien paņēmu līdzi.

—     Nē, man nav nekas pretī, — atļāva Brodijs, joprojām apmulsis, kāpēc šāds jautājums vispār jāuzdod.

Hūpers parakņājās džinsu kabatā un izvilka mazu, zīdpapīrā ietītu paciņu. Viņš pasniedza to Ellenai.

—   Namamātei, — viņš piebilda, — atlīdzinot par manu nevīžīgo apģērbu.

Ellena iekikinājās un uzmanīgi attina papīru. Iekšā bija kaut kas — tas varēja būt amulets vai kaklarotas karulis, apmēram collu garš.

—   Tas ir jauks, — viņa teica. — Kas tas ir?

—   Tas ir haizivs zobs, — paskaidroja Hūpers. — Precīzāk, tīģerhaizivs zobs. Ietvars ir no sudraba.

—    Kur jūs to dabūjāt?

—    Makao. Pirms pāris gadiem es tur biju caurbraucot kāda projekta dēl. Tur nomaļā ieliņā bija mazs veikaliņš, kur vēl mazāks ķīnietis pavadīja visu savu mūžu, pulēdams haizivju zobus un likdams tos sudraba ietvaros. Es nespēju turēties pretī kārdinājumam.

—   Makao, — atkārtoja Ellena. — Diez vai es spētu uz kartes atrast Makao, ja man to vajadzētu sameklēt. Tas noteikti bija valdzinoši.

Brodijs paskaidroja:

—   Tā ir netālu no Honkongas.

—    Pareizi, — apstiprināja Hūpers. — Redziet, ir tāds ticējums— ja tu nēsā līdzi haizivs zobu, tad būsi pasargāts no haizivs kodiena. Pašreizējos apstākļos, es domāju, tas būs īsti vietā.

—    Pilnīgi, — piekrita Ellena. — Vai jums arī ir tāds zobs?

—   Ir gan, — atbildēja Hūpers, — tikai es nezinu, kā to nēsāt. Man nepatīk neko valkāt ap kaklu, bet, ja haizivs zobu nēsā bikšu kabatā, tad, kā esmu atklājis, pastāv divējas briesmas. Pirmkārt, zobs var iedurties kājā, un, otrkārt, viss beigsies ar to, ka biksēs būs caurums. Tas ir tas pats, kas nēsāt kabatā nazi ar kailu asmeni. Tā nu manā personā praktiskums gūst virsroku pār māņticību, vismaz tad, kad atrodos uz sauszemes.

Ellena iesmējās un jautāja Brodijam:

—    Mārtiņ, vai varu tev ko palūgt? Vai tu neuzskrietu augšā un neatnestu smalko sudraba ķēdīti no manas rotaslietu kastītes? Es tūlīt pat aplikšu Metjūsa haizivs zobu.

Viņa pievērsās Hūperam un teica:

—   Nekad nevar zināt, vai pie pusdienām neiznāks sastapties ar haizivi.

Mārtiņš jau gāja augšā pa kāpnēm, kad Ellena vēl piebilda:

—   Jā, Mārtiņ, pasaki puikām, lai kāpj lejā.

Pagriezdamies ap stūri kāpņu augšgalā, Brodijs dzirdēja

Ellenu sakām:

—    Es nudien loti priecājos jūs atkal redzēt.

Brodijs iegāja guļamistabā un apsēdās uz gultas malas. Viņš dziļi ievilka elpu, sažņaudza labo roku dūrē un atlaida vaļā. Brodijs cīnījās ar dusmām un apjukumu, un viņš pamazām zaudēja ciņu. Viņš jutās apdraudēts, it kā viņa mājā būtu ienācis nelūgts viesis, kuram pieder nemanāmi, netaustāmi ieroči, ar kuriem Brodijam galā netikt, — izskats, jaunība, pieredze un, galvenais, ar Ellenu kopīgas atmiņas par laiku, kuru Ellena vēlētos (un Brodijs to zināja) vēl turpināmies. Iepriekš viņam bija šķitis, ka Ellena mēģina ar Hūpera palīdzību ietekmēt vasaras atpūtniekus, bet tagad viņš saprata, ka Ellena pūlas atstāt iespaidu uz Hūperu. Brodijs nezināja, kādēļ. Varbūt viņš maldījās. Galu galā, Ellena ar Hūperu jau sen bijuši pazīstami. Varbūt viņš pārspīlēja divu draugu centienus atjaunot veco pazīšanos. Draugu? Ak, Dievs, Hūperam taču vajadzēja būt kādus desmit vai gandrīz desmit gadus jaunākam par Ellenu. Kas viņi par draugiem? Paziņas. Tik tikko. Tad kāpēc viņa tēlo nez kādu smalko dāmu? Viņa pazemojas, Brodijs nodomāja. Un Brodiju pazemoja tas, ka sieva ar savu izturēšanos mēģina noliegt savu dzīvi ar viņu.

—     Velns parāvis! — Brodijs skali noteica. Tad piecēlās, atvēra tualetes galdiņa atvilktni un meklēja tajā, līdz atrada Ellenas dārglietu kastīti. Viņš izņčma sudraba ķēdīti, aizbīdīja atvilktni un izgāja gaiteni. Brodijs pabāza galvu zenu istabu durvis un pasauca:

—    Uz priekšu, karavīri! — un kāpa lejā pa trepēm.

Ellena un Hūpers sēdēja katrs savā dīvāna galā, un Brodijs,

ienākdams dzīvojamā istabā, dzirdēja Ellenu jautājam:

—   Varbūt jums labāk patiktu, ja es nesauktu jūs par Metjūsu?

Hūpers iesmējās un attrauca:

—    Man nav iebildumu. Tas uzvēdī atmiņas, un, kaut arī es todien visu ko sarunāju, atmiņām nav nekādas vainas.

Todien? Brodijs nodomāja. Dzelzs preču veikalā? Tā nu gan būs bijusi saruna!

—    Lūdzu, — viņš teica, pasniegdams ķēdīti Ellenai.

—    Paldies, — Ellena atbildēja. Viņa noņēma pērļu virteni un uzmeta uz kafijas galdiņa.

—   Tā, Metjūs, tagad parādiet, kā šis jānēsā.

Brodijs paņēma no galdiņa pērļu rotu un ielika kabatā.

Zēni, kārtīgi ģērbušies sporta krekliņos un garajās biksēs, cits aiz cita nokāpa lejā. Ellena aplika ap kaklu sudraba ķēdīti, uzsmaidīja Hūperam un sacīja:

—   Nāciet šurp, zēni! Iepazīstieties ar misteru Hūperu. Šis ir Billijs Brodijs. Billijam ir četrpadsmit gadu.

Billijs sarokojās ar Hūperu.

—   Un šis ir Mārtiņš jaunākais. Viņam ir divpadsmit. Un šis ir Šons. Viņam ir deviņi… drīz būs deviņi. Misters Hūpers ir okeanogrāfs.

—    Patiesībā ihtiologs, — piebilda Hūpers.

—    Kas tas tāds? — gribēja zināt Mārtiņš jaunākais.

—    Zoologs, kurš specializējies zivju dzīvē.

—    Kas ir zoologs? — jautāja Šons.

—    Es zinu, — teica Billijs. — Tas ir cilvēks, kas pēta dzīvniekus.

—    Pareizi, — uzslavēja Hūpers. — Tu esi gana gudrs.

—    Vai jūs domājat noķert haizivi? — vaicāja Mārtiņš.

—    Es mčģināšu to uzmeklēt, — atbildēja Hūpers. — Taču nezinu, vai man tas izdosies. Varbūt zivs jau aizpeldējusi.

—    Vai jūs kādreiz esat noķēris haizivi?

—   Jā, taču ne tik lielu kā šī.

Šons prasīja:

—    Vai haizivis dēj olas?

—   Jaunais cilvēk, — teica Hūpers, — šis ir labs jautājums, turklāt ļoti sarežģīts. Protams, ne jau kā vistas, tomēr dažām haizivju sugām patiesi ir olas.

Ellena iejaucās:

—    Puikas, ļaujiet taču misteram Hūperam atvilkt elpu.

Viņa pievērsās Brodijam.

—    Mārtiņ, vai tu nevarētu sajaukt mums dzeramos?

—    Protams, — piekrita Brodijs. — Ko tad jūs dzersiet?

—    Džins ar toniku man būs pašā laikā, — sacīja Hūpers.

—    Un tu, Ellen?

—    Ļauj man padomāt. Kas man derētu? Es laikam gribēšu vermutu ar ledu.

—    Ei, mammu, — ievaicājās Billijs, — kas tev ap kaklu?

—    Haizivs zobs. To man uzdāvināja misters Hūpers.

—   Tā tik ir mantiņa. Vai varu apskatīt?

Brodijs izgāja virtuve. Dzērieni glabājās skapītī virs izlietnes. Durvis bija iesprūdušas. Viņš parāva metāla rokturi, un tas palika viņam rokā. Neko nedomādams, Brodijs iesvieda rokturi atkritumu spainī. Viņš izņēma no atvilktnes skrūvgriezi un atlauza vaļā skapīša durtiņas. Vermuts. Velns parāvis, kādā krāsā bija tā pudele? Neviens nekad nedzēra vermutu ar ledu. Ellenas dzēriens, ja viņa vispār dzēra (un tas gadījās reti), bija viskijs ar ingvera limonādi. Zaļa pudele. Tur jau tā ir, pašā aizmugurē. Brodijs paķēra pudeli, atskrūvēja vāciņu un paostīja. Smaržoja pēc viena no tiem lētajiem augļu vīniņiem, ko par sešdesmit deviņiem centiem pintē pirka visādi dzērāji.

Brodijs sagatavoja abus dzērienus, tad ielēja sev viskiju ar ingvera limonādi. Ieraduma pēc viņš jau grasījās iemērīt viskiju ar mazo glāzīti, bet tad pārdomāja un pielēja trešdaļu glāzes.

Brodijs uzlēja virsū ingvera limonādi, iemeta dažus ledus gabaliņus un sniedzās pēc abām pārējām glāzēm. Vienīgais ērtais paņēmiens, kā aiznest tās vienā rokā, bija aptvert vienu glāzi ar īkšķi un trīs pēdējiem pirkstiem, un otru glāzi piespiest pirmajai, ar rādītājpirkstu pieturot glāzes augšmalu iekšpusē. Viņš ierāva vienu malku no savas glāzes un iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā.

Billijs ar Mārtiņu bija piebiedrojušies Ellenai un Hūperam uz dīvāna. Šons sēdēja uz grīdas. Brodijs dzirdēja, ka Hūpers stāsta kaut ko par cūku, un Mārtiņš iesaucās:

—    Vai tas var būt!

—   Lūdzu, — teica Brodijs, pasniegdams glāzi — to ar pirkstu iekšpusē — Ellenai.

—    Vecīt, dzeramnauda tev nepienākas, — viņa konstatēja.

—    Labi, ka tu neizlēmi kļūt par oficiantu.

Brodijs paskatījās uz sievu, gribēdams teikt dažas rupjas piezīmes, taču samierinājās ar:

—    Piedošanu, hercogicn.

Otru glāzi viņš iedeva Hūperam, teikdams:

—   Jūs droši vien gribējāt šādu.

—    Vareni. Paldies.

—   Mets tikko stāstīja par haizivi, ko noķēris, — bilda Ellena.

—    Iekšā tai bija gandrīz vesela cūka.

—   Bez jokiem, — piebalsoja Brodijs, apsēzdamies uz krēsla iepretī dīvānam.

—   Un tas vēl nav viss, tēt, — sacīja Mārtiņš. — Zivi atrada ari jumta papes rulli.

—    Un cilvēka kaulu, — papildināja Šons.

—    Es teicu, ka tas izskatījās pēc cilvēka kaula, — iebilda Hūpers. — Tobrīd nebija iespējams to pārbaudīt. Tā varēja būt vērša. riba.

Brodijs sacīja:

—   Bet man šķita, ka jūs, zinātnieki, tādas lietas varat noteikt tūlīt uz vietas.

—   Ne vienmēr, — atbildēja Hūpers. — It īpaši tad, ja tas ir tikai kaula gabals, kas atgādina ribu.

Brodijs ieņēma pamatīgu malku dzēriena un izdvesa:

—    Ak tā.

—    Ei, tēti, — teica Billijs. — Vai zini, kā delfins nogalina haizivi?

—    Ar šauteni, vai?

—    Nē taču. Bada ar degunu līdz nāvei. Misters Hūpers tā stāsta.

—   Vareni, — atteica Brodijs un iztukšoja savu glāzi. — Es sataisīšu sev vēl vienu. Vai vēl kādam vajag?

—   Vai tad rīt nav darba diena? — brīnījās Ellena. — Traks kas traks.

—    Kas vainas? Ne jau katru vakaru mēs rīkojam viesības uz velna paraušanu.

Brodijs devās uz virtuvi, bet viņu aizkavēja zvans pie durvīm. Brodijs atvēra durvis un ieraudzīja Dorotiju Medouzu, mazu un sīku, ģērbušos, kā parasti, tumšzilā kleitā un ar pērļu virtni ap kaklu. Aiz viņas stāvēja meitene, kura laikam, Brodijs nosprieda, bija Dēzija Vikere— gara, slaida, ar gariem, taisniem matiem. Viņa bija uzģērbusi garās bikses un sandales un nebija uzkrāsojusies. Aiz viņas vīdēja ne ar ko nesajaucamais Harija Medouza stāvs.

—    Sveicināti, — teica Brodijs. — Nāciet iekšā.

—    Labvakar, Mārtiņ, — sacīja Dorotija Medouza. — Mēs sastapām Dēziju Vikeri uz piebraucamā ceļa.

—   Es nācu kājām, — paskaidroja Dēzija Vikere. — Gājiens bija jauks.

—    Labi, labi. Nāciet iekšā. Es esmu Mārtiņš Brodijs.

—     Es zinu. Esmu redzējusi jūs braucam ar mašīnu. Jums droši vien ir interesants darbs.

Brodijs iesmējās.

—    Es jums izstāstīšu par to visu, ja tikai jums no manas runāšanas neuznāks snaudiens.

Brodijs ieveda ciemiņus dzīvojamā istabā un atstāja Ellenas ziņā iepazīstināšanu ar Hūperu. Viņš pieņēma dzērienu pasūtījumus — viskiju ar ledu Harijam, sodas ūdeni ar citronu Doro- tijai un džinu ar toniku Dēzijai Vikerei. Taču, iekams ķerties pie dzērienu gatavošanas, Brodijs ielēja sev,svaigu porciju un, jaukdams pārējos, maziem malciņiem dzēra savējo. Kad Brodijs gatavojās atgriezties dzīvojamā istabā, viņš bija pusi izdzēris, tāpēc pielēja vēl krietnu viskija klunkšķi un drusciņ ingvera limonādes.

Virpirms viņš aiznesa Dorotijai un Dēzijai domātos dzērienus, tad atgriezās virtuvē pēc glāzēm Medouzam un sev pašam, Brodijs norija pēdējo malku pirms piebiedrošanās kompānijai, kad virtuvē ienāca Ellena.

—   Vai tev nešķiet, ka vajadzētu piebremzēt? — viņa jautāja.

—    Man nekas nekait, — viņš attrauca. — Par mani neraizējies.

—   Tu neesi sevišķi laipns.

—    Ak nē? Es domāju, ka biju burvīgs.

—    Nepavisam ne.

Brodijs uzsmaidīja sievai un izmeta:

—   Štrunts, — un, to teikdams, saprata, ka viņai taisnība — labāk tiešām piebremzēt.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā.

Bērni bija uzkāpuši augšstāvā. Dorotija Medouza sēdēja uz dīvāna blakus Hūperam un tērzēja ar viņu par darbu Vudsholā. Medouzs sēdēja uz krēsla pretī dīvānam un klusēdams klausījās. Dēzija Vikere stāvēja viena pati istabas otrā pusē pie kamīna, ar vieglu smaidu sejā raudzīdamās apkārt. Brodijs iedeva Medouzam dzēriena glāzi un devās istabai pāri pie Dēzijas.

—   Jūs smaidāt, — viņš sacīja.

—    Vai tiešām? Es to nepamanīju.

—    Domājat par kaut ko jocīgu?

—    Nē. Šķiet, man laikam bija interesanti. Es nekad agrāk neesmu bijusi policista mājā.

—   Ko tad jūs gaidījāt? Restes pie logiem? Sargu pie durvīm?

—    Nē, neko. Man vienkārši kārojās ieraudzīt.

—   Un kā tad ir? Šeit izskatās gluži kā normāla cilvēka mājā, vai ne?

—    Es tā domāju. Apmēram.

—    Ko tas nozīmē?

—    Neko.

—    Ak tā.

Viņa iedzēra mazu malciņu un vaicāja:

—    Vai jums patīk būt par policistu?

Brodijs nevarēja saprast, vai jautājumā ir jūtams naidīgums vai nav.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Tas ir labs darbs, un tam ir mērķis.

—    Kāds mērķis?

—    Kā jūs to domājat? — viņš mazliet sapīcis atjautāja. — Aizstāvēt likumu.

—    Vai jūs nejūtaties atsvešināts?

—   Kāda velna pēc man būtu jājūtas atsvešinātam? No kā tad?

—   No cilvēkiem. Es gribēju teikt, vienīgais, kas attaisno jūsu esamību, ir tas, ka jūs stāstāt cilvēkiem, ko nedrīkst darīt. Vai tas jums neliek justies dīvaini?

Kādu brīdi Brodijs domāja, ka tiek nerrots, taču meitene nesmaidīja, nesmīnēja un nenolaida acis no viņa.

—   Nē, es nejūtos dīvaini, — Brodijs atbildēja. — Es neredzu iemeslu, kāpēc man vajadzētu justies dīvaināk nekā jums, strādājot tajā — nu, kā viņu tur sauc?

—    Bibelot.

—   Jā. Ko jūs tur pārdodat?

—    Mēs pārdodam cilvēkiem viņu pagātni. Tā viņiem sniedz mierinājumu.

—    Ko jūs ar to domājat — viņu pagātni?

—   Antikvārus priekšmetus. Tos pērk ļaudis, kuri ienīst tagadni un kuriem vajadzīga pagātnes drošība — ja ne pašu, tad kāda cita pagātnes drošība. Tiklīdz viņi to nopērk, tā pieder viņiem. Varu derēt, ka arī jums tas ir svarīgi.

—    Kas tad — pagātne, vai?

—   Nē, drošība. Vai tad to nemēdz uzskatīt par nozīmīgāko, ja strādā par policistu?

Brodijs pameta acis pāri istabai un ievēroja, ka Medouza glāze ir tukša.

—   Atvainojiet, — viņš teica. — Man jārūpējas par pārējiem viesiem.

—    Protams. Bija patīkami parunāt ar jums.

Brodijs aiznesa savu un Medouza glāzi uz virtuvi. Ellena patlaban bēra bļodā kukurūzas pārslas.

—    Kurā ellē tu izraki to meiču? — viņš prasīja. — Zem kāda akmens, vai?

—    Ko? Dēziju? Es jau tev teicu, viņa strādā Bibelot.

—   Vai tu kādreiz esi sarunājusies ar viņu?

—   Mazliet. Viņa šķiet loti piemīlīga un apķērīga.

—    Gatavais spoks. Viņa ir gluži tāda pati kā daži lecīgi aizturētie, ko mēs padarām rāmus, kad viņi policijas iecirknī palaiž muti.

Brodijs sajauca dzērienu Medouzam, tad ielēja vienu sev. Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka Ellena viņu vēro.

—    Kas tev lēcies? — viņa jautāja.

—    Man laikam gan nepatīk, ka manā mājā ierodas sveši cilvēki un apvaino mani.

—   Ko tu, Mārtiņ. Esmu pārliecināta, ka Dēzija negribēja tevi apvainot. Varbūt viņa vienkārši bija vaļsirdīga. Kā zini, atklātība pašlaik ir modē.

—   Labi, ja viņa izturēsies vēl valsirdīgāk, es viņu izsviedīšu laukā, to es tev pasaku.

Brodijs paņēma abas pilnās glāzes un gāja uz durvīm.

Ellena sacīja:

—    Mārtiņ… — un viņš apstājās. — Manis dēl… lūdzu.

—    Neraizējies ne par ko. Viss būs brīnišķīgi. Nomierinies, kā mēdz teikt komerciālajos raidījumos.

Brodijs piepildīja Hūpera un Dēzijas Vikeres glāzes, bet pats savējo ne. Tad viņš apsēdās un auklēja savu glāzi visu laiku, kamēr Medouzs kaut ko stāstīja Dēzijai. Brodijs jutās labi, patiesībā pat loti labi, un viņš zināja, ka jutīsies lieliski, ja līdz pusdienām vairs neko neiedzers.

Pusdeviņos Ellena atnesa no virtuves zupas šķīvjus un uzlika tos uz galda.

—   Mārtiņ, — viņa ieteicās, — vai tu neatkorķētu vīna pudeles, kamēr es visus sasēdināšu?

—   Vīnu?

—          Virtuve ir trīs pudeles. Baltais ledusskapī un divi sarkanie . uz letes. Vari atkorķēt visas trīs pudeles. Sarkanvīnam jāļauj

"paelpot".

—    Protams, jāļauj, — Brodijs pieceldamies teica. — Kuram to nevajag?

—   Jā, un tire-bouchin ir uz letes blakus sarkanvīna pudelēm.

—    Kas?

Dezija Vikere paskaidroja:

—    Tire-bouchon. Korķu viļķis.

Brodijs izbaudīja atriebības prieku, redzēdams Ellenu piesarkstam, un tādejādi atbrīvojās no sava apmulsuma. Viņš sameklēja korķu viļķi un ķērās pie abām sarkanvīna pudelēm. Vienu korķi Brodijs izvilka kārtīgi, bet otrs, ārā velkot, sadrupa, un drusciņas iebira pudelē. Viņš izņēma no ledusskapja baltvīna pudeli un, korķēdams vaļā, mežģīja meli, pūlēdamies izrunāt dzēriena nosaukumu: Montrachet. Brodijs izvēlējās, kā pašam šķita, pieņemamu izrunas variantu, noslaucīja pudeli trauku dvielī un ienesa to ēdamistabā.

Ellena sēdēja virtuvei tuvākajā galda galā. Hūpers pa kreisi, Medouzs pa labi no viņas. Blakus Medouzam Dēzija Vikere, tad tālākajā galda galā tukša vieta, paredzēta Brodijam, un pretī Dēzijai — Dorotija Medouza.

Brodijs aizlika kreiso roku aiz muguras un, nostājies pie Ellenas labā pleca, ielēja viņai glāzi vīna.

—    Glāze Mount Ratchet, — viņš teica. — Ļoti labs gads, tūkstoš deviņi simti septiņdesmitais. Es to labi atceros.

—    Diezgan, — sacīja Ellena, mazliet paceldama uz augšu pudeles kaklu. — Nelej tik pilnu.

—   Piedod, — atteica Brodijs un nākamo piepildīja Medouza glāzi.

Salējis glāzēs vīnu, Brodijs apsēdās. Viņš paskatījās uz zupu sev priekšā. Tad zagšus aplaida skatienu galdam un pārliecinājās, ka pārējie to patiešām ēd — tātad tas nebija nekāds joks. Tā nu viņš nomēģināja vienu karoti. Zupa bija auksta un vispār negaršoja pēc zupas, tomēr bija gluži labi baudāma.

—    Dievinu gaspačo, — ieminējās Dēzija, — taču to ir tik sarežģīti pagatavot, ka es to nedaru bieži.

—   Mmm, — atņurdēja Brodijs, iesmeldams nākamo karoti zupas.

—   Vai jūs to bieži ēdat?

—    Nē, — viņš atbildēja. — Ne visai bieži.

—    Vai esat kādreiz nogaršojis GunZ?

—   To gan es nevaru apgalvot.

—   Jums vajadzētu vienreiz pamēģināt. Protams, jūs varbūt neizbaudīsiet nekādu prieku, apzinādamies, ka pārkāpjat likumu.

—  Jūs gribat teikt, ka ēst šo zupu nozīmē pārkāpt likumu? Kā tad tā? Kas tas ir?

—   Gaspačo un Zāle. Jūs uzkaisāt zupai nevis zaļumus, bet mazliet zāles. Tad mazliet uzsmēķējat, mazliet ieēdat, atkal mazliet uzsmēķējat, atkal mazliet ieēdat. Tas nudien ir kaifs.

Pagāja labs brītiņš, iekams Brodijs aptvēra, par ko viņa runā, un sapratis neatbildēja uzreiz. Viņš piešķieba šķīvi, izsmēla pēdējās zupas paliekas, vienā paņēmienā iztukšoja vīna glāzi un noslaucīja muti salvetē. Viņš palūkojās uz Dēziju, kura viņam mīli uzsmaidīja, un uz Ellenu, kura smaidīdama klausījās H Operā.

—   Tas patiesi ir lieliski, — turpināja Dēzija.

Brodijs nolēma izturēties savaldīgi — tēvišķīgi, kaut arī bija aizkaitināts, tomēr savaldīgi —, lai nesatrauktu Ellenu.

—   Ziniet, — viņš teica, — man neliekas…

—   Varu derēt, ka Mets to vismaz vienu reizi nogaršojis.

—   Varbūt ir. Man nešķiet, ka…

Dēzija pacēla balsi un ierunājās skaļāk:

—    Met, piedodiet, ka pārtraucu jūs.

Saruna otrā galda galā pārtrūka.

—  Mani moka ziņkārība. Vai esat kādreiz nogaršojis GunZ? Starp citu, misis.Brodija, šis ir lielisks gaspačo.

—    Paldies, — atteica Ellena. — Bet ko nozīmē GunZ?

—    Es to reiz pagaršoju, — atzina Hūpers. — Tomēr mani nekad nav saistījušas tādas aizraušanās.

—   Jums man jāizstāsta, — Ellena uzstāja. — Kas tas ir?

—    Mets jums pateiks, — atbildēja Dēzija, un mirklī, kad Brodijs pagriezās, lai viņai ko teiktu, Dēzija pieliecās tuvāk Medouzam un sacīja:

—    Pastāstiet man ko vairāk par ūdens galdu.

Brodijs piecēlās un sāka novākt zupas šķīvjus. Ienākot virtuvē, viņš juta vieglu nelabumu un reiboni, uz pieres, izspiedās sviedri. Bet pa to laiku, kamēr viņš salika traukus izlietnē, nelāgā sajūta pārgāja.

Ellena arī ienāca virtuvē un apsēja priekšautu ap vidu.

—    Man vajadzēs, lai tu palīdzi sagriezt galu, — viņa teica.

—    Labs ir, — piekrita Brodijs, meklēdams atvilktnē cepeša griežamo nazi un dakšiņu. — Ko tu par to domā?

—    Par ko tad?

—    Par to GunZ būšanu. Vai Hūpers tev pateica, kas tas ir?

—  Jā. Tas bija varen jocīgi, vai ne? Man jāatzīstas, tas izklausās garšīgi.

—    Kā tu zini?

—    Tu nemaz nevari iedomāties, ko mēs, sievietes, darām, kad visas kopā sanākam slimnīcā. Lūdzu, tagad griez.

Ar divzaru gaļas dakšu viņa pārlika jērgalas cepeti uz gaļas dēlīša.

—    Ja vari, griez apmēram trīsceturtdalcollu biezās šķēlēs, tāpat kā bifšteku.

Vienā ziņā gan tai kucei Vikcrei bija taisnība, Brodijs, šķēlē- dams galu, domāja, jo šobrīd es nudien jūtos ellīgi atsvešināts. No cepeša atšķēlās gaļas gabals, un Brodijs ieteicās:

—    Ei, man likās, tu teici, ka šī esot jēra gala.

—    Ir jau arī.

—   Tā nav izcepta, kā nākas. Paskaties.

Viņš pacēla nogriezto šķēli. Tā bija sārta un vidū gandrīz sarkana.

—   Tādai tai jābūt.

—   Jēra gaļai tādai nav jābūt. Jēra gala kārtīgi viscaur jāizcep.

—     Mārtiņ, tici man. Jēra cepetim "Taurenis" jābūt it kā pusceptam. Par to es galvoju.

Brodijs pacēla galvu.

—    Es netaisos est jelu galu!

—    Kuš! Dieva dēl. Vai tu nevari runāt klusāk?

Brodijs aizsmacis čukstēja pretī:

—   Tad liec to sasodīto galu atpakaļ krāsni, kamēr tā izcepas.

—   Tā ir izcepusies! — nepadevās Ellena. — Ja tu negribi to est, tad neēd, bet tieši tādu es to pasniegšu galdā.

—   Tad griez pati.

Brodijs nometa nazi un dakšu uz gaļas dēlīša, paņēma abas sarkanvīna pudeles un atstāja virtuvi.

—     Būs maza aizkavēšanās, — viņš pavēstīja, tuvodamies galdam, — kamēr pavārs nokaus pusdienām domāto lopu. Ellena gribēja to likt galdā dzīvu, bet tas iekoda viņai kājā.

Viņš pacēla vīna pudeli virs vienas no tīrajām glāzēm un sacīja:

—   Nesaprotu, kāpēc nedrīkst liet sarkanvīnu tajā pašā glāzē, kurā jau bijis baltvīns.

—    Dažādās garšas nesader kopā, — paskaidroja Medouzs.

—   Tu laikam gribi teikt, ka no tā uzpūšas vēders.

Brodijs pielēja visas sešas glāzes un apsēdās. Viņš iedzēra

malku vīna un noteica:

—    Labs, — tad iedzēra vēl un vēl. Viņš piepildīja glāzi no jauna.

Ellena ienāca no virtuves, nesdama gaļas dēlīti. Viņa to nolika uz bufetes blakus šķīvju kaudzītei, tad atgriezās virtuvē un atnāca atpakaļ, nesdama divas bļodas ar dārzeņiem.

—   Es ceru, ka izdevies labi, — Ellena teica. — Nekad agrāk neesmu gatavojusi pēc šīs receptes.

—     Kas tas ir? — vaicāja Dorotija Medouza. — Smaržo garšīgi.

—    Jēra cepetis "Taurenis". Marinēts.

—    Patiesi? No kā bija marināde?

—    Ingvers, sojas mērce un vēl daudz kas cits.

Uz katra šķīvja Ellena uzlika biezu gaļas šķēli, sparģeļus un kabačus, pasniedza šķīvjus Medouzam, kurš pie galda tos padeva tālāk.

Kad visi bija apkalpoti un Ellena apsēdusies, Hūpers pacēla glāzi un teica:

—    Uz šefpavāra veselību.

Pārējie arī pacēla savas glāzes, un Brodijs piebilda:

—    Priekā!

Medouzs paņēma gaļas kumosiņu, pakošlāja, novērtēja un atzina:

—   Fantastiski. Tas ir kā vismaigākais filejs, tikai vēl labāks. Kāds lielisks aromāts!

—   Ja tas nāk no tevis, Harij, — bilda Ellena, — tas ir īpašs kompliments.

—  Tas ir gards, — piebilda Dorotija. — Vai apsoli man iedot recepti? Harijs man nemūžam nepiedos, ja es viņu vismaz reizi nedēlā nebarošu ar šādu cepeti.

—   Tad viņam jāaplaupa banka, — ieteica Brodijs.

—    Bet cepetis ir gards, Mārtiņ, vai tev tā nešķiet?

Brodijs neatbildēja. Viņš bija iesācis košļāt gaļas kumosu,

kad atkal uzmācās nelabuma vilnis. Atkal uz pieres izspiedās sviedri. Brodijs jutās kā sadalīts, it kā ķermeni vadītu kāds cits. Viņš juta, ka nespēs valdīt pār kustībām. Dakšiņa kļuva smaga, un kādu brīdi viņš baiļojās, ka tā izslīdēs no pirkstiem un ar troksni nokritis uz galda. Brodijs sagrāba dakšiņu dūre un turēja cieši. Viņš bija pārliecināts, ka mēle neklausītu, ja mēģinātu runāt. Pie visa vainīgs vīns. Noteikti vīns. Ar gluži pārspīlētu precizitāti Brodijs pastiepa roku, lai pastumtu vīna glāzi prom no sevis. Viņš bīdīja pirkstus pa galdautu, lai mazinātu iespēju izliet glāzi. Viņš atgāzās krēslā un dziji ieelpoja. Skatiens bija aizmiglojies. Brodijs pūlējās piesaistīt skatienu gleznai virs Ellenas galvas, taču uzmanību novērsa Ellena, kura sarunājās ar Hūperu. Runādama viņa pa reizei pieskārās Hūpera rokai — vieglītēm, taču Brodijam šķita, ka intīmi, it kā abiem būtu kopīgi noslēpumi. Viņš nedzirdēja, ko pārējie runā. Pēdējais, ko viņš atminējās dzirdējis, bija jautājums: "Vai jums tā nešķiet?" Pirms cik ilga laika tas bija? Kas to teica? Brodijs nezināja. Viņš paskatījās uz Medouzu, kurš tērzēja ar Dēziju. Tad viņš palūkojās uz Dorotiju un aizsmacis izdvesa:

-Jā.

—    Ko tu teici, Mārtiņ?

Dorotija paskatījās uz vinu.

—    Vai tu ko teici?

Brodijs nespēja parunāt. Viņš gribēja piecelties un iziet virtuvē, taču neuzticējās savām kājām. Viņam neizdotos aiziet bez pieturēšanās. Sēdi mierīgi, viņš sev pavēlēja. Tas pāries.

Un pārgāja arī. Galva sāka noskaidroties. Ellena atkal pieskārās Hūperam. Parunā un pieskaras, parunā un pieskaras.

—    Ir nu gan karstums, — Brodijs teica.

Viņš piecēlās un uzmanīgi, toties stingri piegāja pie loga, un atrāva to vaļā. Viņš atspiedās uz palodzes un piespieda seju sietam.

—    Jauks vakars, — Brodijs sacīja. Viņš izslējās taisni. — Jāsalūko ūdens glāze.

Brodijs iegāja virtuvē un papurināja galvu. Tad atgrieza aukstā ūdens krānu un ierīvēja sev pieri. Viņš pielēja glāzi un izdzēra, tad vēlreiz pielēja un tzdzēra arī to. Brodijs vairākas reizes dziļi ievilka elpu, iegāja atpakaļ ēdamistabā un apsēdās. Viņš palūkojās uz ēdienu šķīvī. Tad viņš apspieda drebuļus un uzsmaidīja Dorotijai.

—    Vai vēl kādam uzlikt? — piedāvāja Ellena. — Te vēl ir daudz.

—     Patiesi, — piekrita Medouzs. — Tikai labāk vispirms apkalpo pārējos. Ja man lautu vaļu, es apēstu visu.

—    Un tu zini, ko teiksi rīt, —piebalsoja Brodijs.

—    Ko tad?

Brodijs, atdarinādams viņa balsi, atbildēja:

—    Nespēju noticēt, ka es to visu apēdu.

Medouzs un Dorotija iesmējās, un Hūpers falsetā ievaimanājās:

—    Nē, Ralf, to apēdu es.

Tad iesmējās pat Ellena. Šķita, ka vakars izdosies.

Līdz tam laikam, kad tika pasniegts deserts — kafijas saldējums ar kakao liķieri —, Brodijs jau jutās labi. Viņš apēda divas saldējuma porcijas un draudzīgi tērzēja ar Dorotiju. Viņš smaidīja, kad Dēzija pastāstīja, ka viņa pagājušogad Pateicības dienas tītara pildījumam pielikusi marihuānu.

—    Raizes sagādāja vienīgi mana neprecētā tante, kura piezvanīja Pateicības dienas rītā un vaicāja, vai varot atnākt uz pusdienām. Tītars jau bija sagatavots un piepildīts.

—    Kas tad notika? — gribēja zināt Brodijs.

—    Grasījos viņai iemānīt tītara gabalu bez pildījuma, bet viņa to īpaši pieprasīja, tā nu es nospriedu, kas būs, būs, un iedevu viņai kārtīgu karoti.

—    Un?

—   Līdz maltītes beigām viņa jau ķiķināja kā maza meitenīte. Viņa pat gribēja dejot.

—    Labi gan, ka manis tur nebija, — noteica Brodijs. — Es jūs botu aizturējis par vecmeitas samaitāšanu.

Kafiju viņi dzēra dzīvojamā istabā, un Brodijs piedāvāja dzērienus, bet atsaucās tikai Medouzs.

—    Mazītiņu glāzīti konjaka, ja tev ir, — viņš teica.

Brodijs palūkojās uz Ellenu, kā vaicādams, vai mums ir

konjaks.

—    Liekas, bufetē, — viņa sacīja.

Brodijs ielēja konjaku Medouzam un īsu brīdi domāja, vai neieliet arī sev. Tomēr viņš apspieda šo vēlēšanos, teikdams sev: neizaicini likteni.

īsi pēc desmitiem Medouzs nožāvājās un paziņoja:

—    Dorotij, man liekas, mums jāpošas prom. Grūti pildīt savu pilsoņa pienākumu sabiedrības priekšā, ja pārāk vēlu eju gulēt.

—   Man ari jāiet, — pievienojās Dēzija. — Astoņos man jābūt darbā. Daudz gan mēs pēdējā laikā nepārdodam.

—   Jūs neesat vienīgā, kam tā klājas, — aizrādīja Medouzs.

—    Es zinu. Tikai, strādājot par komisijas naudu, to vairāk izjūt.

—    Labi, cerēsim, ka ļaunākais ir garām. Cik es saprotu no mūsu eksperta teiktā, tad loti iespējams, ka leviatāns ir aizpeldējis.

Medouzs piecēlās.

—   Varbūtība, — piebilda Hūpers. — Es tā ceru.

Viņš piecēlās uz iešanu.

—    Ari man jādodas prom.

—    Ai, neejiet! — Ellena atrunāja Hūperu. Vārdi izlauzās spēcīgāk, nekā viņa bija gribējusi. Tie izklausījās nevis kā patīkama pieklājības frāze, bet gan kā uzstājīgs lūgums. Viņa samulsa un aši piebilda:

—   Es gribēju teikt, vēl nav tik vēls. Pulkstenis ir tikai desmit.

—    Zinu, — atteica Hūpers. — Tomēr, ja rit būs kaut cik ciešams laiks, es gribu agri celties un doties ūdeni. Turklāt man ir automašīna, un es pa ceļam varu aizvest Dēziju.

Dēzija piekrita:

—   Tas būtu lieliski.

Viņas balss, kā parasti, bija bez jebkādas noskaņas vai nokrāsas un neko neizteica.

—    Viņu var aizvest Medouzi, — Ellena iebilda.

—   Taisnība, — piekrita Hūpers, — bet man tomēr jāiet, lai varu agri piecelties. Paldies par pūlēm.

Viņi atvadījās pie ārdurvīm, bārstīdami paviršus komplimentus un bezgalīgi pateikdamies. Hūpers atvadījās pēdējais, un, kad viņš pastiepa roku pret Ellenu, viņa to saņēma abām rokām un teica:

—    Liels, liels paldies par haizivs zobu.

—    Ņemiet par labu. Priecājos, ka jums tas patīk.

—   Un vēl es pateicos par to, ka bijāt tik laipns pret maniem bērniem. Viņiem bija gaužām interesanti iepazīties ar jums.

—    Man arī. Kaut gan tas bija reizē mazliet savādi. Es droši vien biju apmēram Sona vecumā toreiz, kad jūs pazinu. Jūs neko daudz neesat mainījusies.

—   Jūs gan noteikti esat pārvērties.

—   Es ceru. Tas būtu briesmīgi, ja man visu mūžu būtu deviņi gadi.

—    Vai mēs vel redzēsimies, pirms jūs aizbrauksit?

—    Domāju gan.

—    Brīnišķīgi.

Ellena palaida vaļā Hūpera roku. Viņš ātri novēlēja Brodijam labu nakti un devās uz savu mašīnu.

Ellena pie durvīm pagaidīja, līdz pēdējā mašīna izbrauc uz ielas, tad izslēdza āra gaismu. Nebilduši ne vārda, viņa sāka vākt ārā no dzīvojamās istabas glāzes, kafijas tasītes un pelnu- traukus.

Brodijs iznesa virtuvē deserta trauku kaudzīti, ielika izlietnē un izteica:

—   Jā, tas nu būtu laimīgi pagājis.

Ar šo piezīmi viņš neko īpašu nedomāja un negaidīja neko citu kā piekrišanu.

—    Pateicoties tev, ne, — atcirta Ellena.

—    Kā tā?

—   Tu uzvedies šausmīgi.

—   Vai es? — viņš bija no tiesas pārsteigts par sievas nikno uzbrukumu. — Zinu, ka vienubrīd man gandrīz sametās slikta dūša, bet es nedomāju…

—   Visu vakaru, no sākuma līdz beigām, tu izturējies briesmīgi.

—   Tās nu gan ir muļķības!

—   Tu pamodināsi bērnus.

—   Man par to nospļauties. Es nepieļaušu, ka tu te stāvi un izgāz savas dusmas uz mani kā tādu pēdējo sūdu.

Ellena rūgti pasmaidīja.

—   Tu redzi? Atkal tas pats.

—    Kas — atkal? Par ko tu vispār runā?

—    Es negribu par to runāt.

—   Kā gan citādi. Tu negribi par to runāt. Paklausies… labi, man nebija taisnība par to sasodīto galu. Man nevajadzēja iekaist. Piedod! Tagad…

—    Es teicu, ka nevēlos par to runāt!

Brodijs bija gatavs cīņai, taču viņš atkāpās, pietiekami at- skurbis, lai apjēgtu, ka viņa vienīgie ieroči ir cietsirdība un netieši mājieni, bet ka Ellena ir tuvu asarām. Un asaras, vienalga, vai tās lietas orgasma brīdī vai dusmās, Brodiju mulsināja. Tā ka viņš pateica tikai:

—    Piedod, man loti žēl, ka tā iznāca.

Viņš izgāja no virtuves un uzkāpa augšstāvā.

Guļamistabā izģērbjoties Brodijam ienāca prātā doma, ka visu šo nepatikšanu, visa šī sajukuma cēlonis ir zivs — nedomājošs nezvērs, ko viņš nekad nav redzējis. Šī doma bija tik absurda, ka viņš pasmaidīja.

Brodijs ielīda gultā un, tiklīdz viņa galva pieskārās spilvenam, iegrima dziļā bezsapņu miegā.

Randy Bear kāds puisis un meitene sēdēja garās sarkankoka letes galā un dzēra alu.

Puisim bija astoņpadsmit, viņš bija Emitijas apticknieka dēls.

—    Reiz tev būs viņam jāpasaka, — teica meitene.

—    Zinu. Un, kad pateikšu, viņš spers zemes gaisā.

—   Tā nebija tava vaina.

—   Tu zini, ko viņš teiks? Ka tā noteikti ir bijusi mana vaina. Es droši vien esmu kaut ko pastrādājis, citādi mani paturētu un atlaistu kādu citu.

—    Viņi taču atlaida daudzus.

—    Daudzus ari paturēja.

—    Kā viņi nosprieda, kuru paturēt?

—   To viņi neteica. Pateica tikai to, ka viesu nav tik daudz, lai būtu nepieciešams tik liels personāls, tāpēc dažus no mums atlaiž no darba. Nu gan mans vecais spers zemes vai līdz debesim.

—    Vai viņš nevar viņiem piezvanīt? Viņš tur noteikti kādu pazīst. Es gribēju teikt, ja viņš paskaidrotu, ka tev patiesi vajadzīga nauda koledžai…

—    Viņš to nedarīs. Tā botu diedelēšana.

Puisis izdzēra savu alu.

—    Atliek tikai viena nodarbošanās. Spekulācija.

—    Ai, Maikl, to gan nedari! Tas ir pārāk bīstami. Tu vari nokļūt cietumā.

—   Tā tik ir izvēle, vai ne? — puisis īgni atteica. — Koledža vai cietums.

—    Ko tu teiktu tēvam?

—    Nezinu. Varbūt es viņam iestāstītu, ka pārdodu jostas.

Brodijs uztrūkās no miega ar apzinu, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Viņš izstiepa roku pāri gultai, lai pieskartos Ellenai. Viņas tur nebija. Brodijs uzslējās sēdus un ieraudzīja sievu sēžam krēslā pie loga. Pret rūtīm sitās lietus, un viņš dzirdēja, kā vējš pātago kokus.

—    Draņķīga diena, ko? — viņš teica.

Ellena neatbildēja, tikai joprojām nekustīgu skatienu vēroja lāses ritam lejup pa stiklu.

—    Kā tas nāk, ka tu tik agri esi augšā?

—    Es nevarēju gulēt.

Brodijs nožāvājās.

—    Man gan šai ziņā nebija nekādu sarežģījumu.

—    Par to es nebrīnos.

—    Ak vai! Vai mēs jau atkal sākam?

Ellena papurināja galvu.

—    Nē. Piedod. Es neko īpašu negribēju teikt.

Viņa šķita nomākta, noskumusi.

—    Kas noticis?

—    Nekas.

—    Lai tā būtu!

Brodijs iztrausās no gultas un iegāja vannas istabā.

Noskuvies un apģērbies viņš nokāpa lejā uz virtuvi. Zēni patlaban beidza ēst brokastis, un Ellena cepa olu Brodijam.

—    Nu, puikas, ko jūs taisāties darīt šādā čābiskā dienā? — viņš jautāja.

—    Tīrīšu zāles pļāvējus, — atteica Billijs, kurš pa vasaru strādāja pie vietējā dārznieka. — Ak, kā es neciešu lietainas dienas!

—    Un jūs abi? — Brodijs uzrunāja Mārtiņu un Šonu.

—   Mārtiņš dosies uz Zēnu klubu, — atbildēja Ellena, — un Šons pavadīs dienu pie Santosa.

—    Un tu pati?

—   Man ir pilna darba diena slimnīcā. Jā, pavisam aizmirsu: mājās uz lenču es nebūšu. Vai tu nevari kaut ko iekost pilsētā?

—   Protams. Es nezināju, ka tu trešdienās strādā visu dienu.

—   Parasti nestrādāju. Taču viena no meitenēm saslimusi, un es solījos viņu aizvietot.

—    Ak tā.

—    Līdz vakariņām laikam būšu atpakaļ.

—    Lieliski.

—   Kā tu domā — vai vari pa ceļam uz darbu aizvest Mārtiņu un Šonu? Es pirms došanās uz slimnīcu gribu mazliet iepirkties.

—    Nav nekas pretī.

—    Es viņus savākšu, braucot mājās.

Brodijs ar abiem jaunākajiem dēliem aizgāja pirmie. Tad Billijs, no galvas līdz kājām saģērbies atbilstoši sliktajam laikam, ar velosipēdu aizbrauca uz darbu.

Ellena paskatījās pulkstenī pie virtuves sienas. Bija bez dažām minūtēm astoņi. Pārāk agrs? Varbūt. Tomēr labāk noķert viņu tagad, pirms viņš kaut kur aiziet un iespēja palaista vējā. Ellena izstiepa labo roku sev priekšā un pūlējās noturēt pirkstus nekustīgi, taču tie nepaklausīgi drebēja. Viņa pasmaidīja par savu nervozitāti un nočukstēja: "Kas gan tu par laulības pārkāpēju!" Ellena uzkāpa augšstāvā un iegāja guļamistabā, apsēdās uz gultas un paņēma zaļo telefona grāmatu. Viņa uzmeklēja "Abelāra ģerboņa" numuru, uzlika roku telefona aparātam, bridi vilcinājās, tad pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

—    "Abelāra ģerbonis".

—    Lūdzu, mistera Hūpera istabu. Meta Hūpera.

—   Acumirkli pagaidiet, lūdzu. Hūpers. Te, lūk, tas ir. Četri nulle pieci. Es piezvanīšu.

Ellena dzirdēja, kā telefons iezvanās vienreiz, tad atkal. Viņa dzirdēja, kā sitas sirds, un redzēja, kā uz labās rokas pulsē asinsvads. Liec nost klausuli, viņa sev teica. Liec nost. Vēl ir laiks.

—    Hallo? — atsaucās Hūpera balss.

Ak, viņa nodomāja, žēlīgais Dievs, ja nu pie viņa istabā ir Dēzija Vikere!

—    Hallo?

Ellena norīstījās un izgrūda:

—    Sveiki. Tā esmu es… Es gribēju teikt, te zvana Ellena.

—    A, sveika.

—    Es ceru, ka nepamodināju jūs.

—    Nč. Es nupat grasījos kāpt lejā un ieturēt brokastis.

—    Labi. Šodien nav nekāds jaukais laiks, vai ne?

—    Nē, bet es par to patiesībā neuztraucos. Tik ilgi nogulēt man ir greznība.

—    Vai varat… vai jūs šodien varēsit strādāt?

—   Es nezinu. Nupat mēģināju to izprātot. Protams, es nevaru doties jūrā, tomēr ceru kaut ko paveikt.

—     Ak tā, — Ellena apklusa, cīnīdamās ar reiboni, kurš mācās virsū. Uz priekšu, viņa sev teica. Pajautā taču viņam. — Interesanti, vai… — Nē, esi uzmanīgāka, runā nepiespiestāk. — Es gribēju pateikties jums par skaisto amuletu.

—     Lūdzu. Priecājos, ka jums tas patīk. Tomēr man būtu jāpateicas jums. Vakar es labi pavadīju laiku.

—    Es… arī mēs. Priecājos, ka jūs atnācāt.

-Jā.

—   Tas bija kā senos laikos.

-Jā.

Tagad, Ellena sev teica. Dari to. Vārdi izlauzās viņai no mutes.

—    Es tā domāju, ja jūs šodien neko nevarat darīt, tas ir, ja jūs nevarat iziet jūrā vai ko tādu, es tā prātoju… vai jums nav kāda iespēja… vai es varu jūs uzaicināt uz lenču.

—    Uz lenču?

—   Jā. Ziniet, ja jums nav nekā cita, ko darīt, es iedomājos, ka mēs varētu kopīgi ieturēt lenču.

—    Mēs? Jūs domājat sevi, šefu un mani?

—    Nē, tikai jūs un es. Mārtiņš parasti ēd pie sava darba galda. Es negribu izjaukt jūsu plānus. Es gribēju teikt, ja jums ir daudz darba…

—    Nē, nē. Ir jau labi. Pie velna, kāpēc gan ne? Protams. Kas jums bija prātā?

—    Seghārborā ir brīnišķīga vieta. "Benners". Vai zināt?

Ellena cerēja, ka viņš tādu vietu nezina. Arī viņai pašai tā bija sveša, un tas nozīmēja, ka neviens vinu tur nepazīs. Toties Ellena bija dzirdējusi, ka tur ir labi, mierīgi un diezgan tumšs.

—    Nē, es tur nekad neesmu bijis, — atteica Hūpers. — Seghārbora. Vesels ceļojums, lai tiktu pie lenča.

—   Nav tik traki, nudien, tikai kādas piecpadsmit divdesmit minūtes. Es varētu ar jums tur satikties, kad vien jums tik.

—    Man der jebkurš laiks.

—   Tātad ap pusvieniem?.

—   Tātad pusvienos. Uz tikšanos.

Ellena nolika klausuli. Rokas viņai joprojām drebēja, taču viņa jutās pacilāta, uzbudināta. Viņas jutekli šķita atdzīvojušies un ieguvuši neticamu asumu. Ikreiz, ievelkot elpu, Ellena izbaudīja smaržas pa sevi. Ausis kā simfonija skanēja visas sīkās mājas skaņas— čīkstoņa, čaboņa un klauvējieni. Viņa jutās daudz sievišķīgāka — tā bija silta, valga sajūta, reizē baudpilna un neērta, sajūta, kādu viņa nebija izjutusi gadiem.

Ellena iegāja vannas istabā un nomazgājās dušā. Viņa noskuva kājas un paduses. Viņa vēlējās, kaut būtu nopirkusi kādu no tiem sieviešu dezodorantiem, kuru reklāmas bija redzējusi, jo tagad tikai nopūderējās un iesmaržojās aiz ausīm, elkoņu bedrītēs, ceļgalu locītavās, krūšu galos un gūžās.

Guļamistabā bija spogulis, kurā varēja sevi redzēt visā augumā, un Ellena nostājās spoguļa priekšā un nopētīja sevi. Vai viņas jaukumi bija pietiekami jauki? Vai piedāvājums tiks pieņemts? Viņa bija krietni nopūlējusies, lai saglabātu formu, lai nezaudētu jaunības pievilcību un lokanumu. Doma par atraidījumu Ellenai šķita nepanesama.

Jaukumi bija jauki. Uz kakla bija tikai dažas rievas, un tās pašas tikko pamanāmas. Seja bija nevainojama un krunku neiz- vagota. Nekur nekas nebija nokarājies, nobrucis vai izspiedies. Viņa izslējās taisni un apbrīnoja savu krūšu apveidu. Viduklis bija slaiks, vēders gluds — atalgojums par bezgalīgajām vingrojumu stundām pēc katra bēma piedzimšanas. Vienīgās raizes, kritiski novērtējot savu augumu, sagādāja gurni. Pat ar vislielākajām iztēles spējām nekādi nevarēja iedomāties, ka tie būtu meitenigi. Ellenas gurni liecināja par sievieti māti. Tie bija, kā

Brodijs reiz tika teicis, dzemdētājas gurni. Līdz ar atminām uz brīdi uzplaiksnīja sirdsapziņas pārmetumi, taču uzbudinājums tos itin drīz atvirzīja sāņus. Viņas kājas bija garas un slaidas. Potītes smalki veidotas un pēdas ar rūpīgi apgrieztajiem nagiem pilnīgi spēja apmierināt jebkuru daiļu kājiņu cienītāju.

Ellena apvilka slimnīcas drēbes. No drēbju skapja aizmugures viņa izņēma plastmasas iepirkumu maisiņu un ielika tajā mazās biksītes, krūšturi, kārtīgi salocītu lavandas krāsas vasaras kleitu, kurpju pāri ar zemiem papēžiem, dezodoranta baloniņu, plastmasas pudelīti ar higiēnisko pūderi, zobu birsti un zobu pastas tūbiņu. Viņa aiznesa maisiņu uz garāžu, iesvieda to sava folksvāgena pakaļējā sēdeklī, atpakaļgaitā izbrauca uz ielas un devās uz Sauthemptonas slimnīcu.

Garlaicīgais brauciens palielināja nogurumu, ko viņa juta jau vairākas stundas. Ellena nebija gulējusi visu nakti. Viņa vispirms bija apgūlusies gultā, tad apsēdusies pie loga, cīnīdamās ar visiem emociju un sirdsapziņas samezglojumiem, kaisli un nožēlu, ilgām un savstarpējiem apvainojumiem. Viņa nezināja, kad tieši izšķīrusies par šo acīm redzami neprātīgo, bīstamo ieceri. Ellena par to bija domājusi — un centusies par to nedomāt — kopš tās dienas, kad sastapa Hūperu. Viņa tika apsvērusi riska iespēju un nez kā bija izprātojusi, ka ir vērts riskēt, kaut arī nebija īsti pārliecināta, ko iegūs no šīs dēkas. Ellena zināja, ka alkst pārmaiņu, gandrīz jebkādu pārmaiņu. Viņa gribēja vēl un vēlreiz pārliecināties, ka ir iekārojama — ne tikai vīram, jo šajā ziņā bija kļuvusi pašapmierināta, bet arī vīriešiem, kurus viņa uzskatīja par sev līdzīgiem, cilvēkiem, pie kuriem joprojām jutās piederīga. Ellena juta, ka tā viņas dala, ko viņa visrūpīgāk sargāja, bez zālēm aizies bojā. Varbūt pagātni vairs neatdzīvināt nekad. Bet varbūt to varēja atsaukt atmiņā kā fiziski, tā garīgi. Ellenai vajadzēja pagātnes būtības pārliešanu, injekciju, un Metā Hūperā viņa saskatīja vienīgo iespējamo donoru. Doma par mīlestību vispār neienāca prātā. Tāpat arī viņa nevēlējās un neparedzēja dziļākas vai ilgstošākas attiecības. Ellena meklēja pakalpojumu, atjaunošanos.

Ieradusies slimnīcā, Ellena jutās pateicīga par to, ka uzticētajā darbā vajadzēja koncentrēties un sarunāties, tādejādi neļaujot iegrimt domās. Viņa kopā ar vel vienu brīvprātīgo mainīja gultas veļu vecākiem pacientiem, kuriem slimnīcas sabiedrība aizstāja mājas — dažiem tā bija ari pēdējā mājvieta. Viņai vajadzēja atcerēties tālās pilsētās dzīvojošu bērnu vārdus, izdomāt jaunus aizbildinājumus, kādēļ viņi nav atrakstījuši. Ellenai vajadzēja tēlot, ka atceras televīzijas izrāžu sižetus, un prātot, kāpēc gan tāds un tāds varonis pametis sievu un aizgājis pie sievietes, kura nepārprotami ir avantūriste.

Vienpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs Ellena atbildīgajai par brīvprātīgajām pateica, ka nejūtoties labi. Vairogdziedzeris niķojas, viņa stāstīja, un tuvojas menstruācijas. Ellena domāja uz kādu brītiņu atgulties personāla atpūtas istabā. Un, ja nosnau- šanās nelīdzēs, viņa sacīja, tad varbūt braukšot mājās. Tātad, ja viņa ap pusdiviem nebūs atpakaļ pie darba, tad atbildīgā var uzskatīt, ka Ellena devusies uz mājām. Viņa cerēja, ka šāds paskaidrojums ir pietiekami nenoteikts, lai neviens viņu īpaši nemeklētu.

Ellena iegāja atpūtas istabā, izskaitīja līdz divdesmit un pavēra durvis, lai pārliecinātos, vai gaitenis ir tukšs. Tas bija tukšs, vairums darbinieku atradās otrā ēkas pusē — kafetērijā vai ceļā uz turieni. Ellena izgāja koridorā, klusi aizvēra aiz sevis durvis, steigšus aizzagās ap stūri un izgāja pa slimnīcas sētas durvīm, kas veda uz personāla automašīnu stāvvietu.

Pa ceļam pirms pašas Seghārboras viņa piestāja benzīna uzpildes stacijā. Kad tvertne bija pilna un par benzīnu samaksāts, viņa palūdza atļauju izmantot sieviešu tualeti. Apkalpotājs iedeva Ellenai atslēgu, viņa apgrieza mašīnu un piebrauca pie tualetes durvīm. Ellena atvēra durvis, taču, pirms ieiet tualetē, atdeva atslēgu apkalpotājam. Viņa piegāja pie mašīnas, no aizmugures sēdekļa paņēma plastmasas maisiņu, iegāja tualetē un ieslēdzās.

Ellena noģērbās un, basām kājām stāvēdama uz aukstās grīdas un aplūkodama savu atspulgu spogulī virs izlietnes, juta riska satraukumu. Viņa iesmidzināja dezodorantu padusēs un apsmidzināja kājas. Ellena izņēma no maisiņa tīras biksītes un uzvilka tās, tad iekratīja krūšturi mazliet pūdera un uzģērba to. Viņa izņēma no maisiņa kleitu, atlocīja, pārbaudīja, vai nav iegūlušās krokas, un uzvilka kleitu pāri galvai. Ellena iebēra katrā kurpē mazliet pūdera, noslaucīja pēdas ar papīra dvieli un uzvilka kurpes. Tad viņa iztīrīja zobus un sasukāja matus, sabāza maisiņā slimnīcas drēbes un atvēra durvis. Ellena paskatījās uz visām pusēm, pārliecinājās, ka neviens viņu nenovēro, tad izgāja no tualetes, iemeta maisiņu mašīnā un iekāpa pati.

Braukdama ārā no uzpildes stacijas, viņa sēdeklī pieliecās, lai apkalpotājs, nejauši paskatījās uz Ellenu, neievērotu, ka viņa pārģērbusies.

Bija divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem, kad viņa ieradās pie "Bennera", maza bifšteku un jūras delikatešu restorāna okeāna krastā. Automašīnu novietne bija aizmugurē, un par to viņa priecājās. Ellena negribēja, ka kāds paziņa, kurš gadījumā brauktu garām, ieraudzītu viņas mašīnu.

Viens no iemesliem, kāpēc viņa izvēlējusies "Benneru", — tas bija pazīstams kā jahtu īpašnieku un vasaras atpūtnieku iecienīts nakts restorāns, un tas nozīmēja, ka lenča laikā tur varētu būt pavisam maz apmeklētāju. Turklāt restorāns bija dārgs, un varēja gandrīz droši uzskatīt, ka ne pastāvīgie iedzīvotāji, ne vietējie veikalnieki uz lenču tur nebrauks. Ellena pārbaudīja naudas maka saturu. Viņai bija gandrīz piecdesmit dolāru — visa neparedzētiem izdevumiem domātā nauda, ko viņi ar Brodiju turēja mājās. Viņa paturēja prātā naudaszīmju vērtību: divdesmitnieks, divi desmitnieki, viens piecnieks un trīs viendolāra naudaszīmes. Viņa gribēja atlikt atpakaļ tādu pašu naudu, kādu bija paņēmusi no kafijas kārbas virtuves skapī.

Stāvvietā bija vēl divas mašīnas — ševrolets Vega un kāda lielāka mašīna dzeltenbrūnā krāsā. Ellena atminējās, ka Hūpera automobilis bija zaļš un to sauca kāda dzīvnieka vārdā. Viņa izkāpa no mašīnas un iegāja restorānā, turēdama rokas virs galvas, lai pasargātu matus no smalkā lietutiņa.

Restorānā bija tumšs, bet, tā kā diena bija apmākusies, Ellenai vajadzēja tikai dažas sekundes, lai acis aprastu. Tur bija tikai viena zāle, pa labi no ieejas bārs un vidū kādi divdesmit galdiņi. Pie sienas pa kreisi rindojās astoņas kabīnes. Sienas bija no tumša koka, izrotātas ar vēršu cīņu un filmu plakātiem.

Kāds pāris — abiem pie trīsdesmit, Ellena sprieda — pie galdiņa blakus logam iebaudīja kādu dzērienu. Bārmenis, jauns cilvēks ar Van Deika bārdu un aizpogātu kreklu, sēdēja pie kases aparāta un lasīja Ņujorkas Daily News. Vairāk cilvēku zālē nebija. Ellena paraudzījās pulkstenī. Gandrīz pusviens.

Bārmenis pacēla acis un teica:

—    Sveicināti. Vai varu jums pakalpot?

Ellena paspēra soli uz bāra pusi-.

—   Jā… jā. Pēc kāda brīža. Bet vispirms es gribētu… vai jūs nevarētu pateikt, kur atrodas sieviešu tualete?

—    Bāra. galā pagriezieties pa labi. Pirmās durvis pa kreisi.

—    Paldies.

Ellena ātri pagāja garām bāra letei, pagriezās pa labi un iegāja sieviešu tualetē.

Viņa nostājās spoguļa priekšā un izstiepa uz priekšu labo roku. Tā drebēja, un Ellena sažņaudza plaukstu dūrē. Nomierinies, viņa sev teica. Tev jānomierinās, citādi vispār nav jēgas. Tad viss pagalam. Ellena juta, ka svīst, taču, kad pabāza roku zem kleitas un aptaustīja padusi, tā izrādījās sausa. Viņa sasukāja matus un aplūkoja zobus. Ellena atcerējās, ko bija teicis kāds puisis, ar kuru viņa reiz gājusi uz satikšanos: "Nekas man neliekas pretīgāks kā satikties ar meiteni, kurai zobos rēgojas ēdienu paliekas." Viņa paskatījās pulkstenī: divpadsmit un trīsdesmit piecas minūtes.

Ellena iegāja atpakaļ restorāna zālē un paraudzījās visapkārt. Tas pats pāris, bārmenis un oficiante, kura stāvēja pie bāra letes un locīja salvetes.

Oficiante ieraudzīja Ellenu nākam ap stūri un sacīja:

—    Sveicināti. Vai varu jums palīdzēt?

—    Jā. Man, lūdzu, vajadzētu galdiņu. Lenčam.

—    Vienai personai?

—    Nē. Diviem.

—   Jauki, — atteica oficiante.

Viņa nolika salveti, paņēma bloknotu un aizveda Ellenu pie galdiņa zāles vidū.

—   Vai šis derēs?

—   Nē. Tas ir, jā. Tas ir jauks. Tomēr es gribētu to galdiņu stūra kabīnē, ja jums nav iebildumu.

—   Protams, — atbildēja oficiante. — Kuru galdiņu vēlaties. Apmeklētāju mums nav diez cik daudz.

Viņa aizveda Ellenu pie galdiņa, un Ellena nosēdās kabīnē ar muguru pret durvīm. Hūpers varēs viņu atrast. Ja vispār atnāks.

—   Vai neatnest jums dzērienu?

—   Jā. Džinu ar toniku, lūdzu.

Kad oficiante aizgāja, Ellena pasmaidīja. Pirmā reize kopš kāzām, kad viņa dzer dienas laikā.

Oficiante atnesa dzērienu, un Ellena tūlīt pusi izdzēra, jo viņai gribējās izjust alkohola atslābinošo siltumu. Ik pēc dažām sekundēm viņa raudzījās te uz durvīm, te pulkstenī. Viņš nenāks, Ellena nodomāja. Bija gandrīz bez ceturkšņa viens. Viņš noraustījies. Viņam bail no Mārtiņa. Varbūt viņam bail no manis. Ko es darīšu, ja viņš neatnāks? Droši vien paēdlšu lenču un braukšu atpakaļ uz darbu. Viņam jāatnāk! Viņš nedrīkst tā nodarīt man pāri!

—    Sveiki.

Šis vārds iztrūcināja Ellenu. Viņa sēdeklī salēcās un izdvesa:

—   O!

Hūpers apsēdās Ellenai pretim un sacīja:

—    Es negribēju jūs nobiedēt. Un piedodiet, ka nokavējos. Man vajadzēja piebraukt pēc benzīna, un uzpildes stacija bija pilna ar mašīnām. Satiksme uz šosejas pārblīvēta. Taču tas nav nekāds attaisnojums. Man vajadzēja atlicināt vairāk laika. Man tiešām žēl.

Hūpers ieskatījās viņai acis un pasmaidīja.

Ellena skatījās savā glāzē.

—   Jums nav jāatvainojas. Es pati nokavēju.

Pie galdiņa pienāca oficiante.

—   Vai varu atnest jums dzērienu? — viņa jautāja Hūperam.

Viņš pamanīja Ellenas glāzi un atbildēja:

—   Ak jā, laikam gan. Ja jūs ari dzerat. Es dzeršu džinu ar toniku.

—   Man, lūdzu, vel vienu, — piebilda Ellena. — Šis ir gandrīz cauri.

Oficiante aizgāja, un Hūpers sacīja:

—    Parasti es lenča laikā nedzeru.

—    Es arī ne.

—   Pec kādām trim glāzēm es runāju muļķības. Nekad neesmu panesis alkoholu.

Ellena pamāja.

—    Es pazīstu šo sajūtu. Es kļūstu tāda kā…

—    Impulsīva? Es arī.

—    Patiesi? Es nevaru iedomāties, ka jūs kļūstat impulsīvs. Es domāju, ka zinātnieki vispār nemēdz būt strauji.

-Hūpers pasmaidīja un teatrāli atteica:

—    Kundze, var likties, ka mes esam pielaulāti savām mēģenēm. Taču zem vēsās ārienes sit pasaule visnekaunīgāko, visneķītrāko cilvēku sirdis.

Ellena smējās. Oficiante atnesa dzērienus un uz galda malas atstāja divas ēdienkartes. Viņi runāja — patiesībā pļāpāja — par vecajiem laikiem, par cilvēkiem, kurus bija pazinuši, un par to, ko šie cilvēki dara pašlaik, par Hūpera centieniem ihtiolo- ģijā. Viņi ne reizi nepieminēja ne haizivi, ne Brodiju, ne Ellenas bērnus. Tā bija nepiespiesta, nesakarīga saruna, kas pilnīgi apmierināja Ellenu. Otrā glāze atraisīja meli, un viņa jutās laimīga un savaldīga.

Ellena gribēja, lai Hūpers izdzer vēl vienu glāzi, taču saprata, ka viņš diez vai izrādīs iniciatīvu un pasūtīs dzērienu. Viņa paņēma vienu ēdienkarti, cerēdama, ka oficiante pamanīs šo rīcību un teica:

—    Paskatīsimies. Kas labs te ir?

Hūpers paņēma otru ēdienkarti un sāka lasīt, un pēc minūtes vai divām pie galdiņa pienāca oficiante.

—    Vai esat gatavi pasūtīt?

—     Ne gluži, — atbildēja Ellena. — Te viss liekas garšīgs. Vai esat gatavs, Metjūs?

—    Ne gluži, — atteica Hūpers.

—    Kāpēc mēs nevarētu iedzert vēl pa glāzei, kamēr domājam?

—    Abi? — jautāja oficiante.

Hūpers, likās, bridi pārdomāja. Tad viņš palocija galvu un sacīja:

—    Protams. Šis ir īpašs gadījums.

Viņi sēdēja klusēdami un lasīja ēdienkartes. Ellena mēģināja novērtēt, kā viņa jūtas. Trīs glāzes viņai bija diezgan daudz, un Ellena gribēja būt droša, ka paturēs skaidru galvu un viņai ncmežģīsies mēle. Kas tas bija par teicienu, ka alkohols iekvel- dina iekāri, taču traucē to piepildīt? Bet tā laikam gadās vīriešiem, viņa nodomāja. Priecājos, ka man par to nav jāraizējas. Bet kā ar viņu? Ja nu viņš nevar… Vai es kaut ko varu darīt? Kādas muļķības. Ne jau divu glāžu dēj. Jāizdzer piecas, sešas vai septiņas. Tad gan vīrietis var kļūt nespējīgs. Un ari tikai tad, ja viņu sagrābj bailes. Vai viņš izskatās nobijies? Ellena palūrēja pār ēdienkartes augšmalu uz Hūperu. Viņš neizskatījās nervozs. Viņš drīzāk šķita mazliet samulsis.

—    Kas noticis? — Ellena jautāja.

Viņš pacēla acis.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—   Jūs bijāt saraucis uzacis. Jūs izskatījāties apjucis.

—   Ak, nekas. Es skatījos uz ķemmes gliemenēm vai ari to, ko viņi te dēvē par ķemmes gliemenēm. Iespējams, ka tā ir plekste, sagriezta ar cepumu griežamo.

Oficiante atnesa dzērienus un vaicāja:

—    Gatavi?

—   Jā, — atbildēja Ellena. — Es ēdīšu garneļu kokteili un cāli.

—    Kādas piedevas salātiem vēlaties? Mums ir franču, rok- fors, "tūkstoš salas", eļļa un etiķis.

—    Rokforu, lūdzu.

Hūpers jautāja:

—    Vai tās patiesi ir ķemmes gliemenes no līča?

—    Droši vien, — atteica oficiante. — Ja jau tur tā rakstīts.

—     Labi. Tad man ķemmes gliemenes un salātiem franču piedevu.

—    Vai kādu aperitīvu nevēlaties?

—   Nē, — atbildēja Hūpers, paceldams savu glāzi. — Ar šo pietiks.

Pēc dažām minūtēm oficiante atnesa Ellenai garneļu kokteili. Kad viņa bija aizgājusi, Ellena ieminējās:

—    Ziniet, ko man loti gribētos? Kādu vīnu.

—   Tā ir loti interesanta ideja, — Hūpers atteica, viņā skatīdamies. — Bet atcerieties, ko es teicu par impulsivitāti. Es varu kļūt bezatbildīgs.

—    Par to es neuztraucos.

Ellena runādama juta, kā vaigos iezogas pietvīkums.

—    Labi, tikai vispirms jāpārbauda finanses.

Viņš sniedzās pēc maka aizmugures kabatā.

—    Ai, nē! Izmaksāju es.

—    Nerunājiet muļķības.

—    Nē, patiesi. Es jūs ielūdzu uz lenču.

Ellena krita panikā. Viņai vispār nebija ienācis prātā, ka viņš var uzstāt samaksāt rēķinu. Ellena negribēja Hūperu aizkaitināt, liekot viņam maksāt lielu rēķinu. No otras puses, viņa negribēja izturēties aizbildnieciski, aizvainot Hūpera vīrišķību.

—    Es zinu, — viņš atteica. — Tomēr es pats vēlētos ielūgt jūs uz lenču.

Vai tas bija gambīts? To viņa nevarēja noteikt. Ja tā bija, Ellena to negribēja atraidīt, bet, ja viņš tikai izrādīja pieklājību…

—   Jūs esat jauks… — viņa bilda, — taču…

—    Es runāju nopietni. Lūdzu.

Ellena nolaida acis un niekojās ar garneles palieku uz šķīvja.

—    Labi…

—    Es zinu, ka esat gādīga, — Hūpers sacīja, — taču nepūlieties. Vai tad Deivids jums nekad nestāstīja par mūsu vectēvu?

—    Neatceros gan. Kas ir ar viņu?

—   Vecais Mets bija pazīstams — un viņu diez ko nemīlēja — kā Bandīts. Ja viņš šodien būtu dzīvs, es varbūt vadītu vienību, kas medī viņa skalpu. Bet viņš ir miris, tā ka visas manas rūpes ir vienīgi par to, vai saglabāt viņa atstāto naudas žūksni vai atdot to prom. Tā nebija loti grūta morāla izvēle. Es domāju, ka protu to iztērēt ne sliktāk kā jebkurš cits, kam es to atdotu.

—   Vai Dcividam arī ir daudz naudas?

—    Jā. Tieši tas mani arvien mulsinājis visvairāk. Viņam ir pietiekami, lai spētu uzturēt sevi un jebkuru skaitu sievu līdz mūža galam. Tad kāpēc viņš par otro sievu apņēma zosi? Tāpēc, ka viņai ir vairāk naudas nekā pašam. Nezinu. Varbūt nauda nejūtas labi, ja tā neapprec naudu.

—   Ar ko nodarbojās jūsu vectēvs?

—    Ar dzelzceļiem un raktuvēm. Tas ir, legāli. Būtībā viņš bija laupītāju barons. Vienubrīd viņam piederēja gandrīz visa Denvera. Viņš bija vesela sarkano lukturu rajona īpašnieks.

—   Tas droši vien bija ienesīgi.

—    Ne tik ļoti, kā jūs iedomājaties, — Hūpers smiedamies attrauca. — Esmu dzirdējis, ka viņam paticis īres maksu saņemt graudā.

Viņš laikam pāriet uzbrukumā, Ellena nosprieda. Ko lai saka?

—    Tas laikam ir katras skolnieces fantāzijā, — viņa teica rotaļīgi, uz labu laimi.

—    Kas tad?

—    Būt par… ziniet, tādu kā prostitūtu. Gulēt ar daudziem dažādiem vīriešiem.

—   Vai arī jūs par to sapņojāt?

Ellena iesmējās, cerēdama apslēpt pietvīkumu.

—   Es gan neatceros, ka būtu sapņojusi tieši tā, — viņa sacīja.

—   Tomēr, man šķiet, mēs visi šā vai tā fantazējam. Hūpers pasmaidīja un atgāzās krēslā. Viņš pasauca oficianti

un palūdza:

—    Esiet tik laipna, vai jūs neatnestu mums pudeli auksta šablī?

Kaut kas noticis, Ellena nodomāja. Viņa prātoja, vai viņš uztvēris— varbūt saodis kā dzīvnieks? — viņas aicinājumu. Lai kāds būtu iemesls, viņš bija kļuvis agresīvāks. Tagad tikai jāsargās atņemt viņam drosmi.

Tika atnests ēdiens, brīdi vēlāk arī vīns. Hūpera gliemenes bija zefīra lielumā.

—    Plekste, — viņš konstatēja, kad oficiante bija aizgājusi.

—   Man to vajadzēja zināt.

—    Kā jūs to varat noteikt? — Ellena jautāja. Tai pašā mirkli viņa vēlējās, kaut neko nebūtu teikusi. Viņa negribēja ļaut sarunai iet savu gaitu.

—    Pirmkārt, tās ir pārāk lielas. Un maliņas ir pārlieku kārtīgas. Acīmredzot tās apgrieztas.

—    Es domāju, jūs varat tās sūtīt atpakaļ.

Viņa cerēja, ka Hūpers tā nedarīs, jo strīds ar oficianti varēja sabojāt visu noskaņu.

—   Varētu, — atteica Hūpers un uzsmaidīja Ellenai. — Citos apstākļos.

Viņš ielēja vīnu Ellenas glāzē, tad piepildīja savējo un pacēla tostam.

—   Iedzersim par fantāzijām, — viņš ierosināja. — Pastāstiet man par savējām.

Viņa acis bija spožas, jūras zilas un lūpas pavērtas pus- smaidā.

Ellena iesmējās.

—    Ai, manējās nav diez cik interesantas. Man liekas, tādi nieki vien ir.

—   Tā gan nesakiet, — iebilda Hūpers. — Pastāstiet.

Viņš lūdza, nevis prasīja, tomēr Ellena saprata, ka spēle, ko

viņa uzsākusi, prasa, lai viņa atbildētu.

—    Ak, ziniet, — viņa attrauca. Viņa sajuta vēderā siltumu, un skausts dega kā ugunī. — Tie ir gluži tipiski sižeti. Viens no tiem, šķiet, ir izvarošana.

—    Kā tas notiek?

Ellena centās iedomāties un atminējās tās reizes, kad vienatnē lāva domām klejot un uzburt jutekliskus tēlus. Parasti viņa atradās gultā, blakus bija aizmidzis vīrs. Reizēm viņa atklāja, ka, pati to neapzinoties, glāstījusi sev klēpi.

—    Visādi, — viņa teica.

—    Nosauciet kaut vienu veidu.

—   Reizēm es no rīta esmu viena pati virtuvē, visi ir projām, te pie manām sētas durvīm pienāk kāds strādnieks no kaimiņmājas. Viņš grib piezvanīt pa telefonu vai lūdz glāzi ūdens.

Viņa apklusa.

—    Un tad?

—    Es viņu ielaižu pa durvīm, un viņš piedraud nogalināt mani, ja es nedarīšu to, ko viņš grib.

—    Vai viņš jums nodara sāpes?

—    Ak nē. Tas ir, viņš man nedur ar dunci vai ko tādu.

—    Vai viņš jūs sit?

—    Nē. Viņš tikai… izvaro mani.

—   Vai tas ir patīkami?

—     Sākumā ne. Tas ir drausmīgi. Bet tad, pēc brīža, kad viņš…

—    Kad viņš jūs… sagatavojis.

Ellenas skatiens pievērsās viņa acīm, cenzdamies tajās saskatīt humoru, ironiju vai nežēlību. Viņa neko neredzēja. Hūpers pārvilka ar mēli pār lūpām un noliecās uz priekšu, līdz viņa seja bija tikai kādu pēdu no Ellenas sejas.

Ellena nodomāja: tagad durvis ir vajā, tagad tev tikai jāieiet pa tām. Viņa atbildēja:

-Jā.

—   Tādā gadījumā tas ir interesanti?

-Jā.

Viņa grozījās savā sēdekli, jo atmiņu vīzija pamazām kļuva fiziski izjūtama.

—    Vai jūs kādreiz piedzīvojat orgasmu?

—    Reizēm, — viņa teica. — Ne vienmēr.

—    Vai viņš ir liels?

—    Garš? Ne…

Viņi jau tā nerunāja skali, bet tagad Hūpers pieklusināja balsi čukstā.

—    Es nedomāju garumu. Vai viņš ir… ziniet… liels?

—    Parasti, — atteica Ellena un pie sevis nosmējās. — Milzīgs.

—    Vai viņš ir melns?

—   Nē. Esmu dzirdējusi, ka dažas sievietes iztēlojas, ka viņas izvaro melnie vīrieši, bet es gan nekad.

—    Pastāstiet vēl kādu.

—   Ai, nē, — viņa smiedamās attrauca. — Tagad jūsu kārta.

Viņi izdzirda soļus un pagriezušies ieraudzīja, ka galdiņam tuvojas oficiante.

—    Vai viss kārtībā? — viņa jautāja.

—    Lieliski, — Hūpers strupi atteica. — Viss ir lieliski.

Oficiante aizgāja.

Ellena pačukstēja:

—    Kā jūs domājat, vai viņa kaut ko dzirdēja?

Hūpers paliecās uz priekšu.

—    Noteikti ne. Tagad izstāstiet vēl kādu.

Tas tomēr notiks, Ellena nodomāja un piepeši sajuta nemieru. Viņai gribējās izstāstīt, kāpēc viņa tā uzvedas, paskaidrot, ka vienmēr tā neizturas. Varbūt viņš domā, ka esmu padauza. Liecies mierā. Nekļūsti muļķīga, citādi visu sabojāsi.

—    Nē, — viņa ar smaidu atbildēja. — Tagad jūsu kārta.

—    Manējās parasti ir orģijas, — viņš teica. — Vai vismaz pa trim.

—    Ko nozīmē— pa trim?

—    Trijatā. Es ar divām meitenēm.

—    Esat gan jūs alkatīgs. Un ko jūs darāt?

—    Kā kuro reizi. Visu, ko vien var iedomāties.

—    Vai jūs esat… liels? — viņa jautāja.

—   Ar katru brīdi lielāks. Un jūs?

—    Es nezinu. Ar ko lai salīdzina?

—   Ar citām sievietēm. Dažām sievietēm nudien viss ir šaurs.

Ellena ickikinājās.

—   Jūs runājat kā bodnieks.

—   Tikai kā apzinīgs patērētājs.

—   Es nezinu, kāda esmu, — viņa sacīja. — Man nav, ar ko salīdzināt.

Viņa paskatījās uz pusēsto cāļa gabalu un iesmējās.

—    Kas jūs sasmīdināja? — Hūpers jautāja.

—     Es tikai brīnos, — Ellena iesāka, un viņai uznāca vēl lielāki smiekli. — Es tikai prātoju — ak, kungs, man jau sāni sāp—, ja cāļiem ir…

—    Protams! — atsaucās Hūpers. — Taču runājiet par šauro vietu!

Viņi smējās abi, un, kad smiekli norimās, Ellena pavedinoši ierosināja:

—    Pafantazēsim kopā.

—    Labi. Ar ko jūs gribat sākt?

—    Ko jūs darītu ar mani, ja mes… jūs jau zināt.

—   Tas ir loti interesants jautājums, — viņš tēlotā nopietnībā atbildēja. — Taču, pirms runājam, ko darīt, mums jānospriež, kur. Man šķiet, mūsu rīcībā vienmēr ir mana istaba.

—   Pārāk bīstami. "Abelāra ģerboni" visi mani pazīst. Jebkur Emitijā botu pārāk bīstami.

—    Un jūsu mājā?

—    Kungs Dievs, nē. Ja nu pārnāk mājās kāds no bērniem. Turklāt…

—    Saprotu. Nedrīkst apgānīt laulības gultu. Labi, kur vēl?

—   Pa ceļam no šejienes uz Montoku jābūt kādam motelim. Vai, vēl labāk, pa ceļam līdz Orientpointai.

—   Tā nekas. Ja arī moteļu tur nav, vienmēr paliek mašīna.

—    Gaišā dienas laikā? Jums nudien ir neapvaldīta iztēle.

—    Fantāzijā viss ir iespējams.

—    Labi. Norunāts. Tātad — ko jūs darītu?

—     Man šķiet, izrunāsim visu pēc kārtas. Pirmām kārtām, mes no šejienes aizbrauksim ar vienu mašīnu. Varbūt tā būs manējā, tāpēc ka mazāk pazīstama. Un vēlāk mēs atbrauktu pakal jūsu mašīnai.

—    Labi.

—   Tad, kamēr mēs brauksim… nē, agrāk, pirms pametīsim šo vietu, es jūs aizsūtītu uz tualeti un liktu jums novilkt biksītes.

—    Kādēļ?

—   Tādēļ, lai es varētu… pa ceļam jūs izpētīt. Tā sacīt, neizslēdzot motorus.

.— Saprotu, — viņa atteica, pūlēdamās izlikties lietišķa. Ellena bija sakarsusi, pietvīkusi un juta, ka prāts, atrāvies no ķermeņa, kaut kur lidinās. Viņa jutās kā trešā persona, kas noklausās sarunu. Viņai vajadzēja cīnīties ar sevi, lai nedīdītos uz mākslīgās ādas sēdekļa. Viņai gribējās locīties un staipīties uz priekšu un atpakaļ, kustināt augšstilbus uz augšu un uz leju. Taču viņa baidījās atstāt traipu uz sēdekļa.

—     Tad, — turpināja Hūpers, — kamčr mčs brauktu, jūs varētu apsēsties uz manas labās rokas, un es varētu jūs pamasēt. Varbūt es attaisītu savas bikses. Varbūt tomēr labāk ne, tāpēc ka jums var ienākt prātā kāda ideja, kura, bez šaubām, liktu man zaudēt pašsavaldīšanos, un tas varbūt izraisītu pamatīgu avāriju, un mēs abi būtu beigti.

Ellena atkal iekikinājās, iedomādamās skatu, kā Hūpers gul ceļa malā stīvs kā karoga masts, blakus viņam — viņa pati, kleita uzvilkusies līdz jostasvietai, lai visa pasaule redz viņas valgo un atvērto klēpi.

—     Mēs mēģināsim atrast moteli, — teica Hūpers, — kur istabas ir vai nu atsevišķās mājiņās, vai vismaz nav saspiestas cieši kopā, sienu pie sienas.

—    Kādēļ?

—    Trokšņa dēl. Sienas parasti ir plānas kā papīrs, un mēs negribētu, ka mums traucētu doma par kurpju tirgotāju blakus istabā, kurš, piespiedis ausi sienai, klausās mūs un kaifo.

—    Ja nu mums neizdodas atrast tādu moteli?

—    Mēs atrastu, — apgalvoja Hūpers. — Kā jau teicu, fantāzijā viss ir iespējams.

Kāpēc viņš to visu laiku saka? Ellena domāja. Nevar būt, ka viņš tikai spēlējas ar vārdiem, uzburdams vīziju, kuru netaisās īstenot. Viņa prātā meklēja kādu jautājumu, lai uzturētu sarunu.

—    Ar kādu vārdu jūs mūs reģistrēsit?

—     Ak jā. Pavisam aizmirsu. Šajos laikos es gan nevaru iedomāties nevienu, kas pret to izturētos sevišķi nopietni, taču jums taisnība — vārdu mums vajag gadījumā, ja nokļūstam pie vecmodīga viesnīcas īpašnieka. Kā būtu, ja mēs sauktos Els Kinsijs[6] ar kundzi? Mēs varētu paziņot, ka esam devušies ilgstošā zinātniski pētnieciskā izbraukumā.

—   Un mēs varētu viņam apsolīt, ka aizsūtīsim referāta kopiju ar visiem autogrāfiem.

—    Mēs to viņam veltītu!

Abi iesmējās, un Ellena jautāja:

—    Ko darīsim, kad būsim pierakstījušies?

—     Nu tad mēs aizbrauktu līdz tai vietai, kur būtu mūsu istaba, izlūkotu apkārtni, lai pārliecinātos, vai citās istabās jau kāds nav— ja mūsu rīcībā nebūtu atsevišķas mājiņas—, un tad ietu iekšā.

—    Un tālāk?

—   Te nu mūsu izvēle kļūst plašāka. Varbūt es būšu tā nocieties, ka grābšu jūs ciet un iegūšu — varbūt gultā, varbūt arī ne. Tā būtu mana reize. Jūsējā pienāktu vēlāk.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—     Pirmā reize būtu pilnīgi neapvaldīta. Pēc tam es būtu savaldīgāks un otrajā reizē varētu jūs sagatavot.

—. Kā jūs to darītu?

—    Izsmalcināti un viltīgi.

Galdiņam tuvojās oficiante, tālab viņi apsēdās taisni un mitējās sarunāties.

—    Vai vēl ko pasūtīsit?

—    Nē, — atbildēja Hūpers. — Lūdzu, rēķinu.

Ellena domāja, ka oficiante atgriezīsies pie bāra, lai sarēķinātu tēriņu, taču viņa palika stāvam pie galdiņa un rakstīja, un rēķināja turpat. Ellena pašļūca līdz sēdekļa malai un pieceldamās sacīja:

—   Atvainojiet. Gribu vēl nopūderēt degunu, pirms aizejam.

—    Es zinu, — smaidīdams atteica Hūpei^.

—   Vai patiesi? — jautāja oficiante, kad Ellena pagāja viņai garām. — Ak vai, ko gan laulība neizdara ar cilvēku. Es gan ceru, ka neviens tā neizpētīs manus paradumus.

Ellena pārradās mājās mazliet pirms puspieciem. Viņa uzkāpa augšstāvā, iegāja vannas istabā un atgrieza vannas krānu. Viņa noģērba visas drēbes un sabāza netīrās veļas grozā, sajaukdama ar netīro veļu, kas jau tur atradās. Viņa paraudzījās spogulī un aplūkoja seju, kaklu. Nekādu zīmju.

Pēc vannas Ellena nopūderējās, iztīrīja zobus un izskaloja muti ar zobu eliksīru. Viņa iegāja guļamistabā, uzvilka tīras biksītes un naktskreklu un iekāpa gultā. Viņa aizvēra acis, cerēdama, ka tūlīt uznāks miegs.

Taču miegs nespēja uzveikt atmiņas, kas atgriezās prātā vēl un vēlreiz. Viņai vēl rēgojās Hūpers, kurš, tuvodamies kulminācijas brīdim, plaši ieplestām, neko neredzošām acīm vērās sienā. Šķita, ka viņa acis izspiežas uz āru, un Ellena baiļojās, ka tās izlēks no dobumiem pirms atslābuma iestāšanās. Hūpera zobi bija sakosti, un viņš grieza tos, kā cilvēki mēdz darīt guļot. Balsi skanēja burbuļojošs smilksts, ar katru neprātīgo grūdienu iegūdams arvien augstāku toni. Pat pēc šī acīm redzamā, spēcīgā kulminācijas brīža Hūpera sejas izteiksme nebija mainījusies. Viņa zobi joprojām bija sakosti, acis joprojām pievērstas sienai, un viņš joprojām kustējās kā ārprātīgs. Viņš bija pavisam aizmirsis būtni zem sevis, un, kad bija pagājusi vismaz minūte kopš kulminācijas brīža, bet Hūpers vēl neatslābinājās, Ellenai sametās bail — viņa nezināja, no kā, taču Hūpera uzbrukuma mežonība un intensitāte viņai šķita kā nodarbošanās, kurā viņa ir tikai līdzeklis. Pēc kāda laiciņa Ellena bija vieglītēm uzsitusi viņam pa plecu un klusi teikusi: "Ei, te taču esmu ari es", un viņa plaksti tūliņ aizvērās un galva nokrita viņai uz pleca. Vēlāk, nākamajā reizē, Hūpers izturējās maigāk, apvaldītāk, ne tik izklaidīgi. Tomēr pirmās savienošanās niknums vēl nerima urdīt Ellenas prātu.

Pēdīgi apziņa padevās nogurumam, un viņa aizmiga.

Šķita, ka pagājis tikai brīdis, kad viņu uzmodināja balss, teikdama:

—    Klausies, vai tev nekas nekaiš?

Viņa atvēra acis un ieraudzīja gultas galā sēžam Brodiju. Ellena nožāvājās.

—    Cik pulkstenis?

—    Gandrīz seši.

—   O-o. Man jābrauc pakal Šonam. Filisa Santosa droši vien galīgi nikna.

—    Es viņu atvedu, — sacīja Brodijs. — Es nospriedu, ka labāk to izdarīšu pats, ja jau tevi nevar sadabūt rokā.

—    Vai tu mēģināji sazvanīt mani?

—    Pāris reizes. Ap diviem es piezvanīju uz slimnīcu. Man atbildēja, ka tu laikam esot aizbraukusi mājās.

—   Tā ir taisnība. Es aizbraucu. Es jutos šausmīgi. Vairogdziedzera tabletes nelīdz. Tā nu es pārrados mājās.

—    Pec tam es mēģināju tevi sazvanīt šeit.

—   Tad nu gan tev būs bijis kas svarīgs sakāms.

—    Nē, nekā svarīga nebija. Ja gribi zināt, es zvanīju, lai atvainotos par savu uzvedību, kas tevi vakar tik loti uztrauca.

Ellenai sametās kauns, taču pārgāja, un viņa atbildēja:

—   Tu esi mllš, taču neraizējies. Esmu par to jau aizmirsusi.

—  Ak tā, — novilka Brodijs. Viņš bridi pagaidīja un, sapratis, ka Ellena vairāk neko neteiks, jautāja:

—    Kur tu biji?

—    Es jau tev teicu — šeit!

Vārdi izlauzās skarbāk, nekā viņa gribēja.

—   Es pārnācu mājās un likos gultā, un šeit tu mani atradi.

—   Un vai tu nedzirdēji telefona zvanu? Aparāts tepat stāv.

Brodijs norādīja uz naktsgaldiņu otrpus gultai.

—    Nē, es… — viņa dzirās teikt, ka nogriezusi zvanu, bet tad atcerējās, ka šim aparātam nevar nogriezt zvanu. — Es iedzeru tableti. Mani neuzceltu pat grēcinieku vaidi elle, kad esmu iedzērusi vienu tableti.

Brodijs nogrozīja galvu.

—   Es nudien iesviedīšu tos draņķus tualetes podā. Tu taču pamazām kļūsti par narkomāni.

Viņš piecēlās un iegāja vannas istabā. Ellena dzirdēja, kā virs pacel klozetpoda vāku un sāk urinēt— skaļā, spēcīgā, vienmērīgā strūklā, kas nevarēja vien beigties. Viņa pasmaidīja. Līdz šai dienai Ellena bija uzskatījusi, ka Brodijs šinī ziņā ir gluži nenormāls— viņš gandrīz visu dienu varēja iztikt bez urinēšanas. Toties, kad viņš čurāja, tad, šķita, darīja to uz mūžīgiem laikiem. Jau sen viņa bija nospriedusi, ka vira urīnpūslis droši vien ir arbūza lielumā. Tagad Ellena ziņāja, ka milzīgā urīnpūšļa ietilpība vienkārši ir raksturīga vīriešu iezīme. Tagad, viņa sev teica, es esmu pieredzējusi sieviete.

—   Vai tev ir kādas ziņas no Hūpera? — Brodijs uzsauca, čurkstot nebeidzamajai straumei.

Ellena brīdi apdomāja atbildi, tad atteica:

—    Viņš šorīt piezvanīja, lai pateiktos tev. Bet kāpēc tu tā jautā?

—   Arī viņu es šodien mēģināju dabūt rokā. Ap dienas vidu un pāris reizes pēcpusdienā. Viesnīcā atbildēja, ka nezinot, kur viņš atrodas. Cikos viņš piezvanīja uz šejieni?

—   Tūlīt pēc tam, kad tu aizbrauci uz darbu.

—   Vai viņš neteica, ko domā darīt?

—   Viņš sacīja… man liekas, viņš sacīja, ka mēģināšot pastrādāt uz kuģīša. Es īsti neatceros.

—    A. Tas ir jocīgi.

—    Kas tad?

—    Es pa ceļam uz mājām aizbraucu līdz piestātnei. Ostas priekšnieks apgalvoja, ka šodien vispār neesot redzējis Hūperu.

—   Varbūt viņš pārdomāja.

—   Varbūt kādā viesnīcas istabā uzdarbojās ar Dēziju Vikcri.

Ellena dzirdēja, kā straume kļūst lēnāka, tad apsīkst līdz

atsevišķiem pilieniem. Pēc tam viņa dzirdēja, kā visu aizskalo ūdens.

9

Ceturtdienas rītā Brodijam piezvanīja un uzaicināja viņu pusdienas laikā ierasties pie Vogena uz pilsētas valdes sēdi. Viņš zināja, par ko runās valdes sēdē — par pludmaļu atvēršanu ceturtā jūlija nedēļas nogalē, tātad pēc divām dienām. Līdz tam laikam, kad Brodijs atstāja savu kabinetu, lai dotos uz pilsētas valdi, viņš bija prātā uzskaitījis un pārbaudījis visus argumentus, kādus vien spēja iedomāties.

Brodijs saprata, ka viņa iebildumi ir subjektīvi, negatīvi, balstīti uz intuīciju, piesardzību un pastāvīgi mokošu vainas apziņu. Tomēr Brodijs bija pārliecināts, ka viņam ir taisnība. Pludmaļu atvēršana nebūtu ne atrisinājums, ne noslēgums. Tā būtu riskanta spēle, kurā Emitijā— un Brodijs— nemūžam nespētu pa īstam uzvarēt. Viņi nekad droši nezinātu, vai haizivs aizpeldējusi. Viņi dzīvotu no dienas dienā, cerot uz ilgstošu neizšķirtu rezultātu. Un kādudien — Brodijs par to bija pārliecināts — viņi zaudēs.

Pilsētas valde atradās Meinstritas galā, kur tā beidzās pie krustojuma ar Voterstiitu. Ēka bija kā kronis T veida Meinstrītas un Voterstrītas krustojumam. Tā bija iespaidīga pseido Džordža stila celtne — no sarkaniem ķieģeļiem ar baltiem rotājumiem un divām baltām kolonnām abpus ieejai. Mauriņā pilsētas valdes ēkas priekšā bija novietota Otrā pasaules kara laika haubice — par piemiņu tiem Emitijas pilsoņiem, kuri bija karojuši.

Namu pilsētai divdesmito gadu beigās bija uzdāvinājis kāds investīciju baņķieris, kurš nez kāpēc bijis pārliecināts, ka Emitijā kādudien kļūs par tirdzniecības centru Longailendas austrumu daļā. Viņš uzskatīja, ka valsts ierēdņiem jāstrādā celtnē, kura atbilstu viņu sūtībai, nevis jāvada pilsētas dzīve, sēžot dažās mazās, smacīgās istabelēs virs restorāna "Dzirnavas". (1930. gada februārī apjukušais baņķieris, kurš nebija spējis paredzēt ne savu, ne Emitijas likteni, neveiksmīgi mēģināja atprasīt namu, apgalvodams, ka esot domājis to pilsētai tikai aizdot.)

Iekštelpas bija tikpat nejēdzīgi, pārspīlēti svinīgas kā ēkas ārpuse. Tās bija milzīgas un ar augstiem griestiem, katrā bija savādāka, varen smalka lustra. Nevēlēdamās pārbūvēt interjeru mazās kārbiņveida istabās, katra nākamā Emitijas vadība vienkārši ik telpā salika arvien vairāk un vairāk cilvēku. Tikai mēram vēl bija ļauts savus nepilnās darba dienas pienākumus veikt vientulīgā greznībā.

Vogena kabinets atradās otrajā stāvā, ēkas dienvidaustrumu stūri, no tā varēja pārredzēt lielāko dalu pilsētas un tālumā Atlantijas okeānu.

Vogena sekretāre, veselīga, izskatīga sieviete, kuru sauca Dženeta Samnere, sēdēja pie galda Vogena kabineta ārpusē. Kaut ari Brodijs viņu redzēja reti, Dženeta viņam patika kā tēvam meita, un viņš nekādi nevarēja saprast, kādēļ viņa divdesmit sešu gadu vecumā vēl nav apprecējusies. Parasti viņš apvaicājās par Dženetas sirdslietām, pirms gāja ifekšā Vogena kabinetā. Šodien viņš tikai noprasīja:

—    Vai visi jau iekšā?

—   Visi, kam vajadzēja atnākt.

Brodijs grasījās iet kabinetā, kad Dženeta viņu apturēja:

—    Vai jūs negribat zināt, ar ko es pašlaik draudzējos?

Brodijs apstājās, pasmaidīja un atbildēja:

—   Protams. Piedodiet. Man galvā šodien juceklis. Kurš tad ir tas laimīgais?

—    Neviens. Pašlaik baudu īslaicīgu vientulību. Bet es jums teikšu, lūk, ko, — viņa paliecās uz priekšu un runāja klusāk. — Man nekas nebūtu pretī paflirtēt ar šo misteru Hūperu.

—    Vai viņš ir tur, iekšā?

Dženeta pamāja ar galvu.

—    Interesanti, pa kuru laiku viņš ievēlēts pilsētas valdē.

—    Es nezinu, — viņa atteica. — Bet viņš ir pievilcīgs.

—    Piedodiet, Dženet, taču viņš ir aizņemts.

—   Ar ko?

—    Ar Deziju Vikeri.

Dženeta iesmējās.

—    Kas tur tik smieklīgs? Es taču nupat salauzu jums sirdi.

—   Vai jūs neko nezināt par Dēziju Vikeri?

—    Laikam nezinu vis.

Dženeta atkal pieklusināja balsi.

—    Viņa ir ķerta. Viņa dzīvo vienā istabā ar kādu meiču. Viņai nemaz vīrieši neinteresē. Viņa taču ir lezbiete.

—    Sasodīts, — noteica Brodijs. — Jums, Džen, patiesi ir interesants darbs.

Iedams kabinetā, Brodijs nodomāja: labi, tad kur, ellē, vakar bija Hūpers?

Nokļuvis kabineta iekšpusē, Brodijs uzreiz noprata, ka cīnīsies vienatnē. No visiem valdē esošajiem bija ieradušies vienīgi ilggadīgi Vogena draugi un sabiedrotie: Tonijs Ketsulis, būvuzņēmējs, kurš izskatījās pec ugunsdzēsēja šļūtenes, Neds Tečers, trausls večuks, kura ģimenei jau trīs paaudzēs piederēja viesnīca "Abelāra ģerbonis", Pols Konovers, Emitijas dzērienu veikala īpašnieks, un Rafe Lopess (parasti to izrunāja "loupss"), melnīgsnējs portugālis, kuru valdē ievēlēja pilsētas melno iedzīvotāju kopiena kā savu interešu aizstāvi.

Visi četri valdes viri sēdēja pie kafijas galdiņa vienā milzīgās telpas galā. Vogens sēdēja pie sava galda kabineta otrā galā. Hūpers stāvēja pie dienvidu puses loga un skatījās uz jūru.

—   Kur ir Alberts Moriss? — Brodijs jautāja Vogenam, pavirši apsveicinājies ar pārējiem.

—   Viņš nevarēja ierasties, — atbildēja Vogens, — jo nejutās labi.

—    Un Freds Poters?

—   Tas pats. Laikam gaisā klīsi auds vīruss.

Vogens piecēlās.

—   Nu laikam visi tā kā būtu klāt. Paķer krēslu un stiep pie kafijas galdiņa. x

Ak, Dievs, viņš izskatās briesmīgi, Brodijs nodomāja, vērodams, kā Vogens nes krēslu pāri telpai. Vogena acis bija iegrimušas, tumšu loku iejoztas. Viņa ādas krāsa atgādināja majonēzi. Vai nu viņam ir šausmīgas paģiras, Brodijs nosprieda, vai arī viņš nav gulējis kādu mēnesi.

Kad visi bija apsēdušies, Vogens sacīja:

—    Jūs visi zināt, kādēļ mēs esam šeit. Un es domāju, var droši teikt, ka tikai viens no mums jāpārliecina par to, ko mums vajadzētu darīt.

—   Tu domā mani, — iestarpināja Brodijs.

Vogens palocīja galvu.

—    Paskaties no mūsu viedokļa, Mārtiņ. Pilsēta mirst. Cilvēkiem nav darba. Veikali, kurus bija iecerēts atklāt, netaps atvērti. Ļaudis mājas pat neīre, par pirkšanu nemaz nerunājot. Un ar katru dienu, paturot pludmales slēgtas, mēs iedzenam vēl vienu naglu paši savā zārkā. Mēs oficiāli atzīstam, ka šī pilsēta ir nedroša — turieties pa gabalu no tās. Un cilvēki ieklausās.

—   Pieņemsim, Larij, ka tu patiesi atver pludmales uz ceturto datumu, — teica Brodijs. — Un ja nu atkal kāds tiek nogalināts?

—   Tas ir ieplānots risks, taču es domāju — mēs domājam —, ka ir vērts to uzņemties.

—    Kādēļ?

Vogens jautāja:

—    Kādēļ, mister Hūper?

—    Vairāku iemeslu dēl, — atbildēja Hūpers. — Pirmkārt, nedēļas laikā neviens šo zivi nav manījis.

—    Neviens jau ari nav bijis ūdeni.

—   Tas tiesa. Taču es katru dienu ar kuģīti izbraucu meklēt zivi — tikai vienu dienu ne.

—    Es jums par to gribēju pavaicāt. Kur jūs vakar bijāt?

—    Lija, — atteica Hūpers. — Vai atceraties?

—   Tātad ko jūs darījāt?

—    Es tikai…

Viņš bridi klusēja, tad sacīja:

—    Es pētīju dažus ūdens paraugus. Un lasīju.

—    Kur? Vai savā viesnīcas istabā?

—   Jā, kādu laiciņu. Ko jūs no manis gribat?

—    Es zvanīju uz viesnīcu. Man atbildēja, ka jūs esot bijis prom visu pēcpusdienu.

—    Tad es biju izgājis! — Hūpers dusmīgi atcirta. — Man nav jāatskaitās ik pēc piecām minūtēm, vai ne?

—   Nē. Taču jūs atrodaties šeit, lai veiktu darbu, nevis dauzītos apkārt pa ārpilsētas klubiem, kuru biedrs reiz bijāt.

—    Paklausieties, kungs, ne jau jūs man maksājat. Es varu darīt, ko vēlos!

Iejaucās Vogens.

—    Paklausieties. Tā mēs nekur netiksim.

—    Lai nu kā, — teica Hūpers, — neesmu manījis ne mazākās zīmes, ka zivs te būtu. Ne vēsts. Tad vēl jāņem vērā ūdens temperatūra. Ar katru dienu tas kļūst siltāks. Nu jau ir gandriz septiņdesmit grādu. Kā likums— es gan zinu, ka likumi ir tāpēc, lai tos pārkāptu —, lielās baltās dod priekšroku vēsākam ūdenim.

—   Tātad jūs domājat, ka zivs devusies tālāk uz ziemeļiem?

—   Vai arī tālāk no krasta, dziļākā, aukstākā ūdeni. Tā var doties pat uz dienvidiem. Nav iespējams paredzēt, ko šie radījumi grasās darīt.

—  To pašu ari es saku, — piekrita Brodijs. — Zivju uzvedību nav iespējams paredzēt. Jūs tikai nodarbojaties ar minēšanu.

Vogens iebilda:

—    Mārtiņ, tu nevari pieprasīt garantiju.

—    Pasaki to Kristīnei Votkinsai. Vai ari tā zēna Kintnera mātei.

—    Zinu, zinu, — Vogens nepacietīgi attrauca. — Bet kaut kas taču mums jādara. Mēs nevaram sēdēt un gaidīt kādu dievišķu'atklāsmi. Dievs vis netaisās šķērsām pāri debesīm uzrakstīt: "Haizivs ir aizpeldējusi." Mums jāapdomā pierādījumi un jāpieņem lēmums.

Brodijs pamāja ar galvu.

—    Saprotu. Kas vēl jaunajam ģēnijam sakāms?

—    Kas jums lēcies? — nesaprata Hūpers. — Mani lūdza izteikt savas domas.

—    Protams, — piekrita Brodijs. — Labi. Kas vēl?

—   Tas, ko mēs jau visu laiku zinājām. Tas, ka šai zivij nav iemesla te uzturēties. Es to neesmu redzējis. Krasta apsardze to nav redzējusi. Okeāna dibenā neviens jauns rifs nav uzradies. No laivām nekādus atkritumus ūdenī nemet. Nekādas neparastas parādības zivju dzīvē nav novērotas. Haizivij nav nekāda iemesla te uzturēties.

—    Bet iemesla vispār nav bijis, vai ne? Un tomēr zivs šeit bija.

—    Taisnība. Es to nevaru izskaidrot. Šaubos, vai kāds to spēj.

—    Tātad tas ir Dieva darbs?

—   Ja jums tīk.

—    Un pret Dieva darbiem nelīdz nekāda aizsargāšanās, vai ne, Larij?

—    Es nezinu, ko tu, Mārtiņ, gribi panākt, — teica Vogens. — Bet mums ir jāpieņem lēmums. Ja gribat zināt manas domas, mums ir tikai viens ceļš.

—    Lēmums ir pieņemts, — sacīja Brodijs.

—    Tu varētu teikt — jā.

—    Un kad vēl kāds tiks nogalināts? Kurš šoreiz uzņemsies vainu? Kurš runās ar vīru, māti vai sievu un pateiks: "Mēs spēlējām uz visu banku un zaudējām!"?

—   Neesi tik noraidošs, Mārtiņ. Kad pienāks laiks — ja vispār pienāks, un varu derēt, ka tā nenotiks —, tad ari spriedīsim.

—   Sasodīts, kas vēl nebūs! Man jau nelabi metas no visiem mēsliem, ko saņemu uz savas galvas jūsu kļūdu dēļ.

—    Pagaidi mirkli, Mārtiņ.

—     Es runāju nopietni, ja tu gribi, lai varas iestāde atver pludmales, tad tev jāuzņemas ari atbildība.

—    Ko tu runā?

—    Es saku— kamēr es šajā pilsētā esmu policijas priekšnieks, kamēr es esmu atbildīgs par sabiedrības drošību, tikmēr šīs pludmales atvērtas netiks.

—    Es tev, Mārtiņ, teikšu, lūk, ko, — sacīja Vogens. — ja šīs pludmales paliks slēgtas ceturtā jūlija nedēļas nogalē, tev darba necik ilgi vairs nebūs. Un es tev nepavisam nedraudu. Es tikai saku. Vēl ir cerības uz veiksmīgu vasaru. Taču mums jāiegalvo cilvēkiem, ka ir droši braukt šurp. Padzirduši, ka tu netaisies atvērt pludmales, šīs pilsētiņas iedzīvotāji pēc divdesmit minūtēm vai nu padzīs tevi no amata, vai ari sameklēs kārti, kur tevi, darvā un spalvās izvārtītu, uzsēdināt. Vai piekrītat, džentlmeņi?

—     Kā naglai uz galvas, — piebalsoja Ketsulis. — Es pats viņiem iedotu kārti.

—     Maniem ļaudīm nav darba, — teica Lopess. — Ja jūs neļaujat viņiem strādāt, tad ari pats nestrādāsit.

Brodijs neizteiksmīgi atbildēja:

—    Varat uzņemties manu darbu, kad vien gribat.

Uz Vogena galda iedūcās selektors. Viņš dusmīgs piecēlās un šķērsoja istabu. Vogens pacēla klausuli.

—    Es taču jau teicu, ka negribam, lai mūs traucē!.— viņš strupi uzbrēca. Kādu brīdi valdīja klusums, tad Vogens teica Brodijam:

—    Zvana tev. Dženeta saka, tas esot steidzami. Vari ņjnāt tepat vai ārpusē.

—     Iziešu ārpusē, — Brodijs atteica, prātodams, kas gan varētu būt tik neatliekams, lai izsauktu viņu ārā no valdes sanāksmes. Vēl kāds uzbrukums? Viņš izgāja no kabineta un aizvēra aiz sevis durvis. Dženeta padeva viņam klausuli, taču, pirms viņa paguva atlaist zibsnījošo podziņu, Brodijs jautāja:

—   Sakiet man, vai Larijs šorīt vispār zvanīja Albertam Morisam un Fredam Poteram?

Dženeta novērsa skatienu no Brodija.

—    Man lika nevienam neko neteikt.

—    Pasakiet man, Dženet. Man jāzina.

—   Vai aizliksiet kādu vārdu par mani tam blondajam sapņu zēnam tur iekšā?

—   Jūs man piedāvājat darījumu.

—    Ne. Es zvanīju tikai tiem četriem, kuri ir ieradušies.

—    Nospiediet podziņu.

Dženeta nospieda podziņu, un Brodijs teica:

—    Brodijs klausās.

Savā kabinetā Vogens, redzēdams, ka uguntiņa nodziest, vieglītēm atlaida pirkstu no klausules turētāja un aizlika roku priekšā mikrofonam. Viņš pārlaida skatienu telpai, meklēdams katra sejā izaicinājumu. Neviens neatbildēja viņa skatienam, pat Hūpers ne, jo viņš bija nospriedis — jo mazāk iesaistīties Emitijas būšanās, jo labāk.

—    Mārtiņ, te Harijs, — sacīja Medouzs. — Zinu, ka tu esi sanāksme, un zinu, ka tev atkal jāiet tur iekšā. Tā ka klausies. Es runāšu īsi. Larijs Vogens ir ieķīlājis visu līdz pēdējam.

—   Tam es neticu.

—    Klausies, es taču teicu! Tas, ka viņš ir parādos, vel neko nenozīme. Svarīgi ir tas, kam viņš parādā. Sen, varbūt pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem, kad Larijam vēl nekādas naudas nebija, saslima viņa sieva. Neatceros, kas viņai kaitēja, bet vaina bija nopietna. Un ārstēšana— dārga. Mana atmiņa par to ir visai neskaidra, tomēr atceros, ka viņš vēlāk teica: grūtajā brīdī esot izpalīdzējis draugs ar aizdevumu, kas viņam ļāvis izkulties. Noteikti bija vairāki tūkstoši dolāru. Larijs man pateica tā cilvēka vārdu. Es par to vispār nebūtu domājis, taču Larijs minēja kaut ko par cilvēku, kurš vēlas palīdzēt ļaudīm izkļūt no nelaimes. Tolaik es biju jauns, un ari man nebija naudas. Tā nu es pierakstīju šo vārdu un nobāzu savos papīros.

Man nenāca prātā to atkal meklēt, līdz tu lūdzi mani bāzt degunu šajās darīšanās. Šis vārds bija Tino Ruso.

—   Tuvāk pie lietas, Harij.

—     Es jau to daru. Tagad pārlec uz tagadni. Pirms pāris mēnešiem, vēl pirms uzkūlās haizivs, tika izveidota kompānija ar nosaukumu "Kaskata īpašumi". Tā ir akciju sabiedrība. Sākumā tai nepiederēja nekādi īsti aktīvi. Pašu pirmo tā nopirka lielu kartupeļu lauku mazliet uz ziemeļiem no Skočroudas. Kad vasara neveidojās veiksmīga, "Kaskata" uzpirka vēl dažus īpašumus. Tas viss bija pilnīgi likumīgi. Šai kompānijai acīmredzot kaut kur bija skaidra nauda, un tā izmantoja tirgus stāvokļa pasliktināšanos, lai iegūtu īpašumus par zemām cenām. Bet tad — tiklīdz parādījās pirmie avīžu ziņojumi par haizivi — "Kaskata" sāka pirkt pa īstam. Jo zemāk kritās nekustamā īpašuma cenas, jo vairāk viņi pirka. Viss notika ļoti klusu. Pašlaik cenas ir tik zemas, gandrīz kā kara laikā, un "Kaskata" joprojām pērk. Ļoti maz par naudu. Visi īstermiņa vekseli. Parakstījis Larijs Vogens, kurš ir ierakstīts kā "Kaskatas" prezidents. "Kaskata īpašumu" viceprezidents ir Tino Ruso, kuru Times jau gadiem ilgi min kā otrās pakāpes locekli vienā no piecām mafijas ģimenēm Ņujorkā.

Brodijs iesvilpās caur zobiem.

—   Un šitas kuņas bērns gaudoja, ka neviens no viņa neko nepērk. Es tomēr vēl nesaprotu, kāpēc viņu spiež atvērt pludmales.

—    Neesmu drošs. Es pat neesmu pārliecināts, vai viņu vēl kāds spiež. Varbūt viņš strīdas, lai izkļūtu no savas bezcerīgās situācijas. Es iedomājos, ka viņš ir pārāk izvērsies. Viņš vairs neko nespētu nopirkt, lai cik zemu nokristos cenas. Viņš varētu izkulties sveikā un neizputēt tikai tādā gadījumā, ja mainās tirgus stāvoklis un cenas ceļas. Tad viņš var pārdot nopirkto un gūt pelņu. Vai ari Ruso var gūt pelņu, atkarībā no tā, kā noslēgts viņu darījums. Ja cenas joprojām krītas — citiem vārdiem, pilsēta oficiāli ir nedroša —, viņa vekseļiem pienāks termiņš. Viņš tos nekādi nevar samaksāt. Larijs varbūt jau iemaksājis vairāk nekā pusmiljonu bez skaidras naudas. Viņš zaudēs savu naudu, un īpašumi vai nu atgriezīsies pie sākotnējiem īpašniekiem, vai ari tos pievāks Ruso, jo viņš var sagādāt naudu. Es gan nedomāju, ka Ruso gribēs riskēt. Cenas var vel kristies, un tad viņš sēdēs vienā pelke ar Vogenu. Es tā domāju, ka Ruso vēl lolo cerības uz lielu pelņu, taču vienīgais ceļš, kā pie tās tikt, ir tāds, ka Vogenam jāpanāk, lai pludmales tiktu atvērtas. Tādā gadījumā, ja nekas nenotiek, tas ir, ja haizivs vairs nevienu nenogalina, drīz vien cenas celsies, un Vogens varēs pārdot īpašumus. Ruso saņems savu kumosu — kādu pusi no pelņas—, un "Kaskata" tiks likvidēta. Vogens dabūs to, kas paliks pāri, varbūt pietiekami, lai neizputētu. Ja haizivs patiesi nogalinās vēl kādu, tad Vogens būs vienīgais, kurš iekļūs ķezā. Cik es zinu teikt, Ruso visā šajā padarīšanā nav ieguldījis ne piecus centus. Tas viss…

—   Tu esi sasodīts melis, Medouz! — klausulē iebrēca Vogena balss. — Nodrukā kaut vienu vārdu no šīs draņķības, un es tevi iesūdzēšu tiesā!

Atskanēja klikšķis, Vogenam nometot klausuli.

—  Tāds nu ir mūsu vēlēto amatpersonu godīgums, — noteica Medouzs.

—   Ko tu domā iesākt, Harij? Vai tu vari kaut ko nodrukāt?

—   Nē, vēl ne. Es nevaru sagādāt dokumentālus pierādījumus. Tu zini tikpat labi, cik es, ka mafija aizvien vairāk iesaistās Longailendas dzīvē — celtniecībā, restorānos, visur. Taču ir ellišķīgi grūti pierādīt īstu nelikumību. Gadījumā ar Vogenu es nemaz neesmu pārliecināts, ka notiek kaut kas nelikumīgs šī vārda oficiālajā nozīmē. Pēc dažām dienām, kad būšu vēl mazliet paracies, es varēšu savākt faktus, kas apstiprinātu, ka Vogens bijis saistīts ar pazīstamu mafijas darboni. Es domāju tādus faktus, kurus nevarētu apgāzt, ja Vogens patiesi sadomātu sūdzēt tiesā.

—   Man izklausās, ka tev jau tagad to ir pietiekami, — teica Brodijs.

—   Es tikai to visu zinu, bet man nav pierādījumu. Man nav dokumentu vai pat to kopiju. Esmu tos redzējis, bet tas arī

viss.

—   Vai tu domā, ka šajā darījumā iejaukts kāds no valdes? Larijs visus sapulces dalībniekus noskaņojis pret mani.

—    Nē. Tu domā Ketsuli un Konoveru? Viņi ir veci draugi, kuri Larijam ir pateicību parādā. Ja tur ir Tečers, viņš ir pārāk vecs un pārāk nobijies, lai bilstu kaut vārdu pretī Larijam. Un Lopess ir ārpus aizdomām. Viņš patiesi ir norūpējies, lai viņa vēlētājiem botu darbs.

—   Vai Hūpers kaut ko no tā zina? Viņš pamatīgi uzstāj, lai pludmales tiktu atvērtas.

—    Nē, esmu pārliecināts, ka viņš neko nezina. Es pats to apjēdzu tikai pirms dažām minūtēm, un vēl joprojām ir daudz neskaidrību.

—   Kā tu domā, kas man botu jādara? Es varu atkāpties no amata. Es jau viņiem piedāvāju savu darbu, pirms iznācu runāt ar tevi.

—   Dieva dēl, neaizej no darba. Vispirms, tu mums esi vajadzīgs. Ja tu atkāpsies, Ruso sametīsies uz vienu roku ar Vogenu un izvēlēsies tavu pēcteci. Tu vari domāt, ka visi tavi padotie ir godīgi, taču varu derēt, ka Ruso spētu atrast kādu, kuram nebūtu iebildumu iemainīt mazliet godīguma pret dažiem dolāriem — vai pat pret policijas priekšnieka amatu.

—    Ko tad lai es iesāku?

—    Es tavā vietā atvērtu pludmales.

—   Dieva dēl, Harij, tieši to jau viņi grib! Tad es varu mierīgi palikt savā amatā.

—   Tu pats teici, ka ir pārliecinošs arguments pludmaļu atvēršanai. Es domāju, Hūperam taisnība. Tu tik un tā kaut kad reiz tās atvērsi, pat tad, ja mēs to zivi nekad vairs neredzēsim. Tikpat labi tu vari to izdarīt arī tagad.

—    Un ļaut, lai mafija savāc naudu un pazūd krūmos.

—     Ko citu tu vari darīt? Tu turēsi pludmales slēgtas, un Vogens izdomās, kā no tevis tikt vaļā, un pats atvērs pludmales. Tad no tevis vispār nebūs nekādas jēgas. Nevienam. Vismaz tā'dā gadījumā, ja tu atvērsi pludmales un nekas nenotiks, pilsētai vēl var rasties kāda iespēja. Tad varbūt mēs vēlāk varēsim kaut ko atrast, ko piešūt Vogenam. Es nezinu, ko, bet gan jau kaut ko izdosies atrast.

—    Stulbums, — teica Brodijs. — Labs ir, Harij, es par to padomāšu. Bet, ja es atvēršu pludmales, es to izdarīšu tā, kā gribēšu. Paldies, ka piezvanīji.

Viņš nolika klausuli un iegāja Vogena kabinetā.

Vogens stāvēja pie dienvidu puses loga ar muguru pret durvīm. Izdzirdis Brodiju ienākam, viņš paziņoja:

—   Sanāksme beigusies.

—    Kā tā— beigusies? — brīnījās Ketsulis. — Mes tak ne sūda nenospriedām.

Vogens apcirtās un atteica:

—   Sanāksme beigusies, Tonij! Netraucējiet mani. Būs tā, kā mēs gribam. Ļaujiet tikai mazliet aprunāties ar šefu. Labi? Tagad visi ejiet prom.

Hūpers un četri valdes viri atstāja kabinetu. Brodijs vēroja, kā Vogens izvada visus pa durvīm. Viņš apjauta, ka vajadzētu just žēlumu pret Vogenu, taču nespēja apspiest nicinājumu, kas viņu pārņēma. Vogens aizvēra durvis, piegāja pie dīvāna un smagi apsēdās. Viņš atspieda elkoņus uz ceļgaliem un ar pirkstu galiem berzēja deniņus.

—   Mēs bijām draugi, Mārtiņ, — viņš teica. — Ceru, ka mēs tādi atkal varam būt.

—   Cik daudz no Medouza teiktā ir taisnība?

—  To es tev neteikšu. Nevaru. Pietiks, ja pasacīšu, ka cilvēks reiz man izdarīja pakalpojumu un tagad grib, lai atlīdzinu viņam.

—    Citiem vārdiem, tas viss ir taisnība.

Vogens pacēla skatienu, un Brodijs ieraudzīja, ka viņā acis ir slapjas un saraudātas.

—   Zvēru tev, Mārtiņ, ja man būtu bijusi kaut nojausma, cik tālu tas viss aizies, es nekad nebūtu iepiņķerejies šai padarīšanā.

—   Cik tu viņam esi parādā?

—    Sākotnējā summa bija desmit tūkstoši. Es jau sen to divreiz mēģināju atdot, bet nekad nevarēju piespiest viņus pieņemt manus čekus. Viņi tikai apgalvoja, ka tā esot dāvana, ka tās dēl neesot jāuztraucas. Taču viņi tā ari neatdeva atpakaļ parādzīmi. Kad šie cilvēki pirms pāris mēnešiem ieradās pie manis, es viņiem piedāvāju desmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā. Man atbildēja, ka ar to nepietiek. Naudu viņi negribēja. Viņi vēlējās, lai es veicu dažus ieguldījumus. Ieguvēji būšot visi, tā viņi apgalvoja.

—    Un cik tagad tu esi izlicis?

—     Dievs vien to zina. Katru centu, kas man pieder. Vel vairāk. Varbūt tuvu miljonam dolāru. — Vogens dziļi ievilka elpu. — Vai vari man palīdzēt, Mārtiņ?

—    Vienīgais, ko varu tavā labā darīt, ir palīdzēt tev sazināties ar federālās apgabaltiesas prokuroru. Ja tu dotu liecību, šiem zeļļiem varētu piesiet izspiešanu ar augļošanu.

—    Es būšu miris, pirms pārnākšu mājās no prokurora, un Eleonora paliks bez iztikas līdzekļiem. Tādu palīdzību es nevēlos.

—    Saprotu.

Brodijs noskatījās uz Vogenu, kurš atgādināja kamolā sarāvušos, ievainotu dzīvnieku, un tiešām sajuta līdzjūtību pret viņu. Brodijs sāka apšaubīt savu pretošanos pludmaļu atvēršanai. Cik lielā merā to diktēja agrākās vainas izjūtas paliekas, cik — bailes no jauna uzbrukuma? Cik lielā merā viņš izdabāja pats sev, tēlodams rūpes par drošību, un cik viņu vadīja piesardzīgas bažas par pilsētu?

—     Lūk, ko es tev teikšu, Larij. Es atvēršu pludmales. Ne tādēļ, lai palīdzētu tev, jo esmu pārliecināts— ja pludmales neatvērtu es, tu izdomātu, kā tikt vaļā no manis, un to izdarītu pats. Es atvēršu pludmales tāpēc, ka neesmu vairs drošs, ka man ir taisnība.

—    Paldies, Mārtiņ. Es to protu novērtēt.

—    Es neesmu beidzis. Kā jau teicu, es tās atvēršu. Taču es domāju izlikt pludmalēs posteņus. Un vēl es uzdošu Hūperam patrulēt ar kuģīti. Un es gādāšu, lai ikviens cilvēks, kurš atbrauks šurp, zinātu par draudošajām briesmām.

—   Tu nedrīksti tā rīkoties! — Vogens iebilda. — Tikpat labi tu vari tās sasodītās pludmales atstāt slēgtas.

—    Varu, Larij, un es tā darīšu.

—       Ko tu domā iesākt? Izlikt brīdinājuma uzrakstus par haizivi slepkavu? Ievietot avīzē sludinājumu "Pludmales atvērtas— turieties pa gabalu"? Neviens neies uz pludmali, ja tā mudžēs no policistiem.

—   Es vēr nezinu, ko īsti, tomēr kaut ko darīšu. Es nedomāju izlikties, ka nekas vispār nav noticis.

—    Labi, Mārtiņ, — Larijs piecēlās. — Man nav izvēles. Ja es tiktu vaļā no tevis, tu varbūt dotos uz pludmali kā privātpersona un skraidītu šurpu turpu, klaigādams: "Haizivs!" Labs ir. Tomēr esi uzmanīgs — ja ne manis, tad pilsētas dēl.

Brodijs atstāja Vogena kabinetu. Iedams lejup pa kāpnēm, viņš palūkojās pulkstenī. Bija pāri vieniem, un viņam gribējās ēst. Viņš devās pa Voterstrītu uz vienīgo delikatešu veikalu Emitijā. Tas piederēja Polam Lefleram, Brodija klasesbiedram no skolas laikiem.

Vērdams vaļā stiklotās durvis, Brodijs dzirdēja Lefleru sakām:

—     … gatavais diktators, ja gribat zināt manas domas. Es nezinu, kas viņam lēcies.

Ieraudzījis Brodiju, Leflers nosarka. Skolas laikā viņš bija kalsens bērns, taču, tiklīdz Leflers bija pārņēmis tēva veikalu, viņš bija kritis par upuri briesmīgajiem kārdinājumiem, kuri ik nedēlu divpadsmit stundas dienā ielenca viņu, un tagad izskatījās pēc bumbiera.

Brodijs pasmaidīja.

—   Tu taču nerunāji par mani, vai ne, Pol?

—     Kas tev liek tā domāt? — jautāja Leflers, pietvīkdams vēl vairāk.

—    Nekas. Lai nu paliek. Ja tu man uztaisītu rupjmaizi ar šķiņķi, Šveices sieru un sinepēm, es tev pateiktu kaut ko tādu, kas tevi darīs laimīgu.

—   Tas man jādzird.

Leflers sāka gatavot Brodijam sviestmaizi.

—    Es domāju uz ceturto atvērt pludmales.

—   Tas mani dara laimīgu.

—    Ar veikalu draņķīgi?

—    Draņķīgi gan.

—   Tev ar veikaliem nekad labi nesokas.

—   Ne jau tik slikti. Ja drīzumā nekas neuzlabosies, es droši vien kļūšu par rasu nemieru cēloni.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—     Man uz vasaru jāpieņem divi izsūtāmie zēni. Man tas jādara. Taču es nevaru atļauties pieņemt divus. Nemaz nerunājot par to, ka pašreizējā situācijā diviem man nepietiek darba. Tā nu es varu pieņemt tikai vienu. Viens ir baltais, un otrs — melnais.

—    Kuru tu pieņemsi?

—   Melno. Es tā spriežu, ka viņam nauda vajadzīga vairāk. Es tikai pateicos Dievam, ka baltais nav ebrejs.

Brodijs pārradās mājas piecos un desmit minūtēs. Kad viņš piebrauca, atvērās mājas sētas durvis un pretī izskrēja Ellena. Viņa bija raudājusi un vēl joprojām izskatījās satraukta.

—    Kas noticis? — Brodijs vaicāja.

—    Paldies Dievam, tu esi mājās. Es mēģināju tevis sadabūt darbā, bet tu jau biji devies prom. Panāc šurp. Ātri.

Viņa saņēma Brodiju pie rokas un aizveda viņu garām mājas durvīm uz šķūnīti, kur glabājās atkritumu tvertnes.

—   Tur, iekšā, — Ellena sacīja, rādīdama uz tvertni. — Paskaties.

Brodijs noņēma tvertnei vāku. Tvertnē virs atkritumu tūtas gulēja sakropļots Šona kaķis — liels, spēcīgs runcis, kuru sauca Friskijs. Kakls kaķim bija apgriezts pilnīgi otrādi, un dzeltenās acis— pavērstas uz mugurpusi.

—    Kā, velns parāvis, tas varēja gadīties? — brīnījās Brodijs. — Automašīna, vai?

—     Nē, cilvēks, — Ellenas elpa aizrāvās šņukstos. — To izdarīja cilvēks. Šons bija klāt, kad tas notika.Vīrietis izkāpa no mašīnas ietves malā. Viņš paņēma kaķi un tikām grieza galvu, līdz pārlūza kakls. Šons teica, ka esot briesmīgi nobrakšķējis. Tad vīrietis nosvieda kaķi mauriņā, atkal iekāpa mašīnā un aizbrauca.

—   Vai viņš ko teica?

—    Es nezinu. Šons ir istabā. Viņš izturas kā sajucis, bet es viņu nevainoju. Mārtiņ, kas notiek?

Brodijs aizcirta atkritumu tvertnes vāku.

—    Nolādētais kuņasdels! — viņš izgrūda.

Rīkle aizžņaudzās, un Brodijs sakoda zobus, tā ka abpus žokļiem izspiedās muskuļi.

—    Iesim iekšā.

Pēc piecām minūtēm Brodijs izsoļoja pa sētas durvīm. Viņš norāva atkritumu tvertnes vāku un aizsvieda to sāņus. Tad pieliecās un izvilka beigto kaķi. Brodijs aiznesa līķi uz mašīnu, iebāza to pa atvērto logu un iekāpa pats. Viņš atpakaļgaitā izbrauca pa celiņu uz ielas un, riteņiem kaucot, aizdrāzās prom. Nobraucis kādus simt jardus, viņš niknuma uzplūdā ieslēdza sirēnu.

Viņam vajadzēja tikai pāris minūšu, lai sasniegtu Vogena māju — lielu, Tjūdoru stilā celtu akmens savrupmaju Sprein- draivā, turpat pie Skočroudas. Brodijs izkāpa no mašīnas, vilkdams beigto kaķi aiz pakaļkājas, uzkāpa pie ārdurvīm un piezvanīja. Viņš cerēja, ka durvis neatvērs Eleonora Vogena.

Durvis atvērās, un Vogens teica:

—    Sveiks, Mārtiņ. Es…

Brodijs pacēla kaķi uz augšu un piegrūda Vogena sejai.

—    Ko tas nozīmē, tu draņķi?

Vogena acis iepletās.

—    Ko tu ar to gribi teikt? Nesaprotu, par ko tu runā.

—   To izdarīja viens no taviem drauģeļiem. Manā pagalmā, mana bērna acu priekšā. Viņš nožmiedza manu sasodīto kaķi! Vai tu viņiem liki to darīt?

—     Nerunā muļķības, Mārtiņ, — Vogens šķita patiesi satriekts. — Es nekad neko tādu nedarītu. Nemūžam.

Brodijs nolaida kaķi zemāk un jautāja:

—   Vai tu zvanīji saviem draugiem, kad es biju aizgājis?

—    Nu… jā. Bet tikai tāpēc, lai pasacītu, ka rit pludmales tiks atvērtas.

—    Vai tas ir viss, ko tu teici?

—   Jā. Kāpēc tu tā jautā?

—    Melo kā suns!

Brodijs iesita ar beigto kaki Vogenam pa krūtīm un nometa to uz gridas.

—    Vai zini, ko teica tas zellis, kad bija nožņaudzis manu kaki? Tu zini, ko viņš pateica manam astoņgadīgajam puikam?

—    Ne. Protams, nezinu. Kā lai es to zinu?

—    Viņš piekodināja to pašu, ko tu. Viņš sacīja: "Pasaki savam vecajam, lai viņš ir uzmanīgs."

Brodijs pagriezās un nogāja lejā pa pakāpieniem, atstādams Vogenu stāvam pie salauzītās kaulu un ādas kaudzītes.

10

Piektdiena bija apmākusies, palaikam uzlija lietus, un vienīgie cilvēki, kuri peldējās, bija jauns pāris, kas agri no rīta aši iemetās ūdenī tieši tai brīdī, kad liedagā ieradās Brodija padotais. Hūpers patrulēja sešas stundas un neko neieraudzīja. Piektdienas vakarā Brodijs piezvanīja Krasta apsardzes dienestam, lai uzzinātu gaidāmo laiku. Viņš īstenībā pats nezināja, ko cer izdzirdēt. Viņš saprata, ka vajadzētu vēlēties skaistu laiku trim nedēļas nogales dienām. Tas cilvēkus atvilinātu uz Emitiju, un, ja nekas negadītos, ja nekas netiktu pamanīts, ap otrdienu viņš jau spētu noticēt, ka haizivs aizpeldējusi. Ja nekas nenotiktu. Bet viņš pats ar prieku dzirdētu par kārtīgu trīs dienu ilgu pūtienu, kas nedēļas nogale nodrošinātu tukšas pludmales. Lai kāds būtu laiks,,viņš lūdza pats savas dievības, kaut nu nekas neatgadītos.

Brodijs gribēja, lai Hūpers brauc atpakaļ uz Vudsholu. Ne gluži tāpēc, ka visur priekšā bija Hūpers ar savu zinātāja viedokli, kas runāja pretī Brodija piesardzībai. Brodijs juta, ka Hūpers kaut kā ienācis viņa mājā. Brodijs zināja, ka Ellena pec viesībām runājusi ar Hūperu — Mārtiņš jaunākais bija ieminējies par iespēju, ka Hūpers varētu aizvest viņus uz pludmali meklēt gliemežnīcas. Tad vel tā padarīšana trešdien. Ellena sacīja, ka esot slima, un viņa patiesi izskatījās sasirgusi, kad viņš pārradās mājās. Bet kur todien bija Hūpers? Kāpēc viņš kļuva tik izvairīgs, kad Brodijs viņam to jautāja? Pirmo reizi savas laulības dzīves laikā Brodijs brīnījās, un šis izbrīns iesvela viņā divējas nepatīkamas jūtas — pašpārmetumus par Ellenas iztaujāšanu un bailes, ka patiesi varētu būt kaut kas tāds, par ko brīnīties.

Laiks bija gaidāms skaidrs un saulains, dienvidrietumu vējš pieci līdz desmit mezgli. Paldies Dievam, Brodijs nodomāja, varbūt tas ir uz labu. Ja mums būs laba nedēļas nogale un nevienam nekas slikts netiks nodarīts, varbūt es spēšu noticēt. Un Hūpers aizbrauks prom kā likts.

Brodijs bija teicies piezvanīt Hūperam, tiklīdz būs izrunājies ar Krasta apsardzi. Viņš stāvēja pie telefona aparāta virtuve. Ellena mazgāja vakariņu traukus. Brodijs zināja, ka Hūpers apmeties "Abelāra ģerboni". Viņš redzēja, ka telefonu grāmata ierakta pašā apakšā zem rēķinu, piezīmju blociņu un komiksu grāmatu kaudzes uz virtuves letes. Brodijs jau sniedzās pec grāmatas, tad apstājās.

—   Man jāpiezvana Hūperam, — viņš sacīja. — Vai tu nezini, kur ir telefonu grāmata?

—    Seši pieci četri trts, — atteica Ellena.

—    Kas tad?

—   "Abelāra ģerboņa" numurs. Tas ir telefona numurs — seši pieci četri trīs.

—    Kā tu to zini?

—    Man ir atmiņa uz telefona numuriem. Tu taču zini. Man vienmēr bijusi tāda atmiņa.

Viņš patiesi to zināja, un viņš lādēja sevi par paša izspēlētajiem stulbajiem jokiem. Brodijs uzgrieza numuru.

—    "Abelāra ģerbonis".

Atbildēja jauna vīrieša balss. Nakts dežurants.

—    Savienojiet, lūdzu, ar Meta Hūpera istabu.

—    Ser, vai jūs gadījumā nezināt istabas numuru? -

—    Nē.

Brodijs uzlika plaukstu klausulei un vaicāja Ellenai:

—   Vai nezini istabas numuru?

Ellena paskatījās uz Mārtiņu un kādu bridi neatbildēja. Tad viņa papurināja galvuv

Dežurants sacīja:

—   Te tas ir. Četri nulle pieci.

Telefons iezvanījās divas reizes, iekams Hūpers pacēla klausuli.

—   Te runā Brodijs.

—   Jā. Sveiki.

Brodijs pagriezās pret sienu, mēģinādams iztēloties, kāda izskatās istaba. Viņš uzbūra ainas ar mazu, tumšu skabūzi mansardā, sajauktu gultu, notraipītiem palagiem, pārošanās smaržām. īsu brīdi Brodijs juta, ka jūk prātā.

—    Es domāju, ka rīt mums jābūt uz strīpas, — viņš teica. — Gaidāms labs laiks.

—   Jā, es zinu.

—   Tad satiksimies lejā pie piestātnes?

—    Cikos?

—    Ap pusdesmitiem. Agrāk tāpat neviens droši vien neies peldēties.

—    Labs ir. Pusdesmitos.

—  Jauki. Starp citu, paklau, — Brodijs teica, — vai ar Dēziju Vikeri kaut kas sanāca?

—    Kas tad?

Brodijs vēlējās, kaut nebūtu to jautājis.

—   Nekas. Es tikai zjņkāres dēj. Ziniet, apvaicājos, vai jums abiem kas sanāca.

—   Ak tā… jā, ja jau jūs to pieminējāt. Vai tas arī pieder pie jūsu darba — pārbaudīt cilvēku seksuālo dzīvi?

—   Aizmirstiet to. Aizmirstiet, ka es par kaut ko tādu vispār ieminējos.

Viņš nolika klausuli. Melis, Brodijs nodomāja. Pie velna, kas vispār notiek? Viņš pagriezās pret Ellenu.

—   Es gribēju tev jautāt — Mārtiņš kaut ko runāja par pikniku pludmalē. Kad tas būs?

—    Nekāds noteikts laiks nav nolemts, — viņa atbildēja. — Tā bija tikai tāda doma.

—    Ak tā, — Brodijs palūkojās sievā, taču viņa neatbildēja ar skatienu. — Man šķiet, tev laiks doties gulēt.

—    Kāpēc tu tā saki?

—   Tu nejūties labi. Un šo glāzi tu izmazgāji jau otrreiz.

Viņš izņēma alu no ledusskapja. Brodijs parāva metāla austiņu, tā nolūza un palika viņam rokā.

—   Draņķis tāds! — Brodijs iesaucās un, iesviedis pilno kārbu atkritumu grozā, izsoloja no telpas.

Sestdien pusdienlaikā Brodijs stāvēja kāpas galā un, pārlūkodams Skočroudas pludmali, jutās pa pusei kā slepenais aģents, pa pusei kā muļķis. Viņš bija uzvilcis trikotāžas kreklu ar augstu apkakli un peldbikses — tās viņam bija jānopērk īpaši šim uzdevumam. Brodiju skumdināja paša baltās kājas, kas no gadiem ilgas garo bikšu valkāšanas bija palikušas gandrīz bez apmatojuma. Brodijs vēlējās, kaut Ellena būtu atnākusi līdzi, tad viņš nejustos tik uzkrītošs, taču viņa bija izlūgusies neiet, apgalvodama — ja jau viņš pa nedēļas beigām mājās nebūšot, viņai šī būtu īstā reize paveikt iekavētos saimniecības darbus. Brodija pludmales somā atradās binoklis, rācija, divas alus kārbas un celofānā ietīta sviestmaize. Jūrā kādu ceturtdaljūdzi vai pusjūdzi no krasta "Flika" palēnām virzījās uz austrumiem. Brodijs vēroja kuģīti un nodomāja: vismaz es zinu, kur viņš šodien atrodas.

. Krasta apsardzei bija taisnība — diena bija lieliska, bez mākoņiem un silta, no jūras puses pūta viegla brīze. Pludmale nebija pārpildīta. Kāds ducis padsmitgadnieku šur tur bija sagū- luši pierastajās rindās. Daži pāri guļus snauduļoja — nekustīgi kā līķi, itin kā pakustešanās izjauktu kosmiskos ritmus, kas rada iedegumu. Kāda ģimene bija sastājusies ap koka ogļu ugunskuru smiltīs, un līdz Brodija degunam atplūda ceptu hamburgeru smarža.

Vēl neviens nebija gājis peldēties. Divas reizes divi dažādi vecāki bija aizveduši bērnus līdz ūdens malai un ļāvuši viņiem pabradāt pa vilnīšiem, taču pēc dažām minūtēm — garlaicības vai baiļu dēl — vecāki bija likuši bērniem nākt atpakaļ krastā.

Brodijs izdzirda liedaga zāle nočabam solus un pagriezās. Vīrietis un sieviete — abiem droši vien tuvu piecdesmit un abiem pamatīgs liekais svars— trausās augšā kāpā, vilkdami aiz sevis divus vaimanājošus bērnus. Vīrietis bija ģērbies haki krāsas biksēs, teniskreklā un sporta kurpēs. Sievietei mugurā bija raiba kokvilnas kleita, kura atsedza viņas krunkainos augšstilbus. Rokā viņa nesa sandaļu pāri. Gājējiem aiz muguras Brodijs ieraudzīja autofurgonu, kurš bija atstāts Skočroudā.

—   Vai varu jums palīdzēt? — Brodijs vaicāja, kad pāris bija sasniedzis kāpas virsotni.

—    Vai šī ir tā pludmale? — gribēja zināt sieviete.

—    Kuru pludmali jūs meklējat? Kopējā pludmale ir…

—    Tā pati jau ir, — teica vīrietis, izvilkdams no kabatas karti. Viņš runāja ar nesajaucamu Ņujorkas Kvīnsboro akcentu. — Mēs nogriezāmies no divdesmit septītā ceļa un braucām pa šo te. Tā ka pareizi vien ir.

—    Kur tad ir tā haizivs? — jautāja viens no bērniem, resns, gadus trīspadsmit vecs puika. — Man likās, tu teici, ka mēs redzēsim haizivi.

—    Paklusē, — atteica tēvs. Viņš jautāja Brodijam:

—    Kur ir tā nadzīgā haizivs?

—    Kāda haizivs?

—    Haizivs, kura nogalēja visus tos cilvēkus. Es redzēju pa televizoru — trīs dažādos kanālos. Ir tāda haizivs, kas nogalina cilvēkus. Akurāt šeit.

—    Šeit patiesi bija haizivs, — atteica Brodijs. — Bet tagad šeit tās nav. Un, ja palaimēsies, tā vairs neatgriezīsies.

Vīrietis kādu brīdi blenza Brodijā un tad noņurdēja:

—    Jūs gribat teikt, ka mēs dzināmies tādu gabalu šurp, lai ieraudzītu to haizivi, un tā ir aizpeldējusi? Pa televizoru neko tādu neteica.

—   Es tur nekā nevaru līdzēt, — atbildēja Brodijs. — Nezinu, kas jums iestāstījis, ka jūs redzēsit haizivi. Ziniet, tās neatnāk šurp pa liedagu paspiest roku.

—    Nemuļķojiet mani, draugs.

Brodijs piecēlās.

—    Paklausieties, mister, — viņš sacīja, izvilkdams aiz peldbikšu jostas aizbāzto kabatas portfeli un atvērdams tā, lai vīrietis varētu redzēt policista nozīmi. — Esmu policijas priekšnieks šajā pilsētā. Es nezinu, kas jūs esat, ne arī to, par ko sevi turat, bet neiedomājieties spert kāju uz privātās pludmales Emitijā un vēl uzvesties kā klaidonis. Tagad pasakiet, ko jums vajag, vai arī lasieties prom.

Vīrietis zaudēja pašapzinīgo stāju.

—   Piedodiet, — viņš atvainojās. Es domāju, ka pēc sasodītās satiksmes un bērneļu spiegšanas man ausī vismaz apskatīsim haizivi. Tikai tāpēc mēs kūlāmies šurp tādu gabalu.

—   Jūs braucāt divarpus stundas, lai redzētu haizivi? Kāpēc?

—     Lai būtu, ko darīt. Pagājušonedēļ mēs aizbraucām uz rezervātu "Džungļu iemītnieki". Mēs iedomājāmies, ka šajā nedēļas nogalē varbūt aizbrauksim uz Džersijas piekrasti. Bet tad mēs padzirdējām par haizivi šeit. Bērni nekad agrāk nav redzējuši haizivi.

—    Labi, es ceru, ka arī šodien viņi nevienu neredzēs.

—    Velns parāvis, — novilka vīrietis.

—    Tu teici, ka mēs redzēšot haizivi! — gaudās viens no zēniem.

—    Aizver muti, Benij!

Vīrietis atkal pievērsās Brodijam.

—    Vai tas nekas, ja mēs šeit ieturēsim lenču?

Brodijs zināja, ka var aizraidīt šos cilvēkus uz kopējo pludmali, bet, tā kā viņiem nebija pastāvīgo iedzīvotāju uzlīmes, tad furgons būtu jāatstāj vairāk nekā jūdzes attālumā no pludmales. Tā nu viņš teica:

—    Droši vien. Ja kāds sūdzēsies, jums būs jāaizvācas, taču es šaubos, vai šodien kāds sūdzēsies. Ēdiet vien. Neatstājiet gan neko — ne košļājamās gumijas papīriņu, ne sērkociņu —, citādi es jums likšu samaksāt soda naudu par pludmales piemēs- lošanu.

—    Labi.

Vīrietis jautāja sievai:

—    Vai tev dzesētājs ir līdzi?

—    Es to atstāju furgonā, — viņa atbildēja. — Nezināju, ka mēs te paliksim.

—    Cūcība!

Vīrietis elsdams smagi soļoja lejā no kāpas. Sieviete ar abiem bērniem pagāja divdesmit vai trīsdesmit jardus nostāk un apsēdās smiltīs.

Brodijs palūkojās pulkstenī: 12.15. Viņš iebāza roku pludmales somā un izvilka rāciju. Viņš nospieda pogu un teica:

—    Vai tu tur esi, Leonard?

Tad viņš palaida vaļā pogu.

Pēc mirkļa čerkstēdama atskanēja atbilde:

—    Es klausos, šef. Beidzu.

Hendrikss bija pieteicies pavadīt nedēļas nogali kopējā pludmalē, tā kļūdams par trešo punktu novērošanas trijstūrī. ('Tu drīz kļūsi par īstu pludmales slaistu," Brodijs tika sacījis, kad Hendrikss uzprasījās dežurēt. Hendrikss bija smējies un atteicis: "Kā tad, šef. Ja reiz dzīvo tādā vietā kā šī, tad tīri vai grēks neparūpēties par savu izskatu.")

—    Kas ir? — jautāja Brodijs. — Vai kaut kas notiek?

—   Nekas tāds, ar ko mēs netiktu galā, taču ir neliela ķibele. Cilvēki to vien dara, kā nāk pie manis un mēģina man iegrūst biļetes. Beidzu.

—    Kādas biļetes?

—    Iekļūšanai pludmalē. Viņi apgalvo, ka pilsētā nopirkuši īpašas biļetes, kas ļauj viņiem ierasties Emitijas pludmalē. Jums vajadzētu redzēt tās sasodītās biļetes. Man te viena ir. Uz tās rakstīts: "Haizivju pludmale. Ieeja vienai personai. Cena divi piecdesmit." Es varu tikai minēt, ka kāds asprātis gūst krietnu laupījumu, pārdodams cilvēkiem biļetes, kas viņiem nav vajadzīgas. Beidzu.

—    Kāda ir cilvēku reakcija, kad tu atraidi viņu biļetes?

—   Vispirms viņi ir nikni pēc velna, kad es pasaku, ka viņi ir piešmaukti un ka par pludmales apmeklēšanu nekāda maksa netiek prasīta. Pēc tam, kad es pasaku, ka ne ar, ne bez biļetes nevar atstāt mašīnas stāvvietā, ja viņiem nav atļaujas, viņi saniknojas vēl vairāk. Beidzu.

—    Vai kāds no viņiem pateica, kurš pārdod biļetes?

—    Kaut kāds zellis, viņi teic. Satikuši viņu Meinstrltā, un viņš iestāstījis, ka bez biļetes pludmalē nenoklot. Beidzu.

—     Leonard, es gribu, lai tu noskaidrotu, kurš, pie velna, pārdod tās biļetes, un es gribu, lai šis cilvēks tiktu apturēts. Aizej uz telefona būdiņu automašīnu stāvvietā, piezvani uz iecirkni un tam, kurš pacels klausuli, pasaki, ka es gribu, lai kāds vīrs dodas uz Meinstrltu un apcietina to draņķi. Ja viņš nav no mūsu pilsētas, izraidiet viņu no šejienes. Ja viņš dzīvo šeit, iesēdiniet viņu.

—    Uz kāda pamata? Beidzu.

—    Man vienalga. Izdomājiet kaut ko. Par krāpšanu. Tikai dabūjiet viņu prom no ielas.

—    Labi, šef.

—    Vai vēl kādas nepatikšanas?

—   Nē. Vēl te ir daži televīzijas puiši, taču viņi neko nedara, tikai iztaujā cilvēkus. Beidzu.

—    Par ko?

—   Uzdod parastos jautājumus. Jūs jau zināt: "Vai jums bail iet peldēties? Ko jūs domājat par haizivi?" Visas tās blēņas. Beidzu.

—    Cik ilgi viņi tur ir?

—   Gandrīz visu ritu. Es nezinu, cik ilgi viņi te vēl slaistīsies apkārt, it īpaši tādēļ, ka neviens neiet ūdeni. Beidzu.

—   Tik ilgi, kamēr neizraisīs nekādas nepatikšanas.

—    Nē. Beidzu.

—    Labi. Ei, Leonard, tev nav visu laiku jāsaka "beidzu". Es tāpat saprotu, kad tu beidz runāt.

—   Tikai procedūra, šef. Lai viss ir skaidrs. Beidzu.

Brodijs kādu bridi pagaidīja, tad atkal nospieda pogu un

sacīja:

—    Hūper, te Brodijs. Kas jauns jūrā?

Atbildes nebija.

—    Šeit Brodijs izsauc Hūperu. Vai varat dzirdēt mani?

Viņš jau grasījās saukt trešo reizi, kad izdzirda Hūpera balsi.

—    Piedodiet. Es biju aizgājis uz pakaļgalu. Man šķita, es kaut ko redzēju.

—    Ko jūs redzējāt?

—    Neko. Esmu pārliecināts, ka tur nekā nebija. Manis paša acis mani piemānīja.

—   Kā jūs domājat, ko jūs redzējāt?

—    Es patiesi to nevaru aprakstīt. Varbūt ēnu. Neko vairāk. Saules gaisma var būt mānīga.

—   Jūs vairāk neko neesat redzējis?

—    Neko visu rītu.

—   Tāpat turpināsim. Es jūs pārbaudīšu vēlāk.

—   Lieliski. Pēc minūtes vai divām es atradīšos iepretī kopējai pludmalei.

Brodijs ielika rāciju atpakaļ somā un izvilka sviestmaizi. Maize bija kļuvusi auksta un stīva, atrazdamās blakus ar ledu pildītajam plastmasas maisiņam, kurā bija saliktas alus kārbas.

Pustrijos liedags bija gandrīz tukšs. Cilvēki devušies spēlēt tenisu, būrāt, aizgājuši pie friziera. Pludmalē bija palikuši vienīgi kāds pltsducis pusaudžu un ģimene no Kvīnsas.

Brodija kājas bija saulē apsvilušas — uz augšstilbiem un pēdu virspusē parādījās sarkani plankumi —, tāpēc viņš apsedza kājas ar dvieli. Viņš paņēma no somas rāciju un izsauca Hendriksu.

—    Vai kaut kas notiek, Leonard?

—    Nekas, šef. Beidzu.

—    Vai kāds iet peldēties?

—   Neviens pats. Dažs labs pabradā, bet tas arī viss. Beidzu.

—    Šeit tāpat. Ko tu esi dzirdējis par biļešu pārdevēju?

—     Neko, taču neviens vairs nedod man biļetes, tā nu es domāju, ka viņu kāds patriecis. Beidzu.

—    Kā ar televīzijas ļaudīm?

—     Viņf ir prom. Aizbrauca pirms dažām minūtēm. Viņi gribēja zināt, kur jūs atrodaties. Beidzu.

—    Kālab?

—    Nevaru saprast. Beidzu.

—    Vai tu viņiem pateici?

—    Protams. Man nebija iemesla, kāpēc to nedarīt. Beidzu.

—    Labi. Es parunāšu ar tevi vēlāk.

Brodijs nolčma pastaigāties. Viņš piegrūda pirkstu vienam no sārtajiem plankumiem uz augšstilba. Tas kļuva pavisam balts, bet, kad viņš noņēma pirkstu, kļuva sarkans kā no dusmām. Brodijs piecēlās, aptina dvieli sev ap jostasvietu, lai pasargātu kājas no saules, un ar rāciju rokā gāja uz ūdens pusi.

Brodijs izdzirda mašīnas motora troksni, pagriezās un devās kāpas virsotnē. Skočroudā bija novietots balts furgons. Tam uz sāniem melnu burtu uzraksts vēstīja: "VVNBC— TV ziņas". Šofera kabīnes durvis atvērās, izkāpa kāds vīrietis un smagi soļoja pa smiltīm uz Brodija pusi.

Vīrietim pienākot tuvāk, Brodijs nodomāja, ka viņš izskatās tā kā pazīstams. Viņš bija jauns, ar gariem, cirtainiem matiem un osām, kas atgādināja velosipēda stūri.

—    Vai šefs Brodijs? — svešais jautāja, kad bija vairs tikai dažus solus atstatu.

—   Tas pats.

—     Man teica, ka jūs būsit šeit. Esmu Bobs Midltons no Ceturtā kanāla ziņu raidījuma.

—    Vai jūs esat reportieris?

—   Jā. Grupa ir mašīnā.

—     Es jau domāju, ka esmu jūs kaut kur redzējis. Ar ko varu pakalpot?

—    Es gribētu intervēt jūs.

—    Par ko?

—    Par visu to haizivs būšanu. Kā jos nolēmāt atvērt pludmales.

Brodijs mirkli padomāja, tad nosprieda: velns ar ārā, mazliet reklāmas pilsētai nekaitēs, īpaši tagad, kad iespēja, ka kaut kas varētu notikt — vismaz šodien —, ir pavisam niecīga.

—    Labi, — viņš atteica. — Kurā vietā jūs to gribat darīt?

—     Lejā, pludmalē. Es pasaukšu uzņemšanas grupu. Paies dažas minūtes, kamēr mēs sagatavosimies, tā ka, ja jums kaut kas jādara, tad nejotieties traucēts. Es uzsaukšu, kad mēs būsim gatavi.

Midltons teciņus aizskrēja uz mašīnu. Brodijam nekas īpašs darāms nebija, bet, tā kā viņš bija devies pastaigā, tad nosprieda, ka var arī pastaigāties. Brodijs aizgāja pie ūdens.

Iedams garām pusaudžu bariņam, viņš dzirdēja kādu zēnu sakām:

—    Kā tad būs? Vai kādam ir dūša? Desmit dolāri tomēr ir desmit dolāri.

Kāda meitene ieteicās:

—    Ej nu ej, Limbo, liedes mierā.

Brodijs apstājās kādas piecpadsmit pēdas atstatu, izlikdamies, ka viņu ieinteresējis kaut kas jūrā.

—     Kādēļ? — zēns neatkāpās. — Tas ir varen labs piedāvājums. Es nedomāju, ka kādam botu dūša. Pirms piecām minūtēm jūs visi man centātics iegalvot, ka tas nekādi nav iespējams, ka haizivs vēl varētu būt šajā apkārtnē.

Kāds cits zēns jautāja:

—   Ja jau tu esi tāds asais zēns, kāpēc tad pats neej ūdeni?

—    Piedāvājumu izteicu es, — atteica pirmais zēns. — Neviens man nemaksās desmit dolārus par iešanu ūdeni. Nu, ko jūs sakāt?

Kādu bridi valdīja klusums, un vēl viens zēns noprasīja:

—    Desmit dolāru? Skaidrā naudā?

- — Tepat tie ir, — atteica pirmais zēns, pakratīdams desmit- dolāru zīmi.

—    Cik tālu no krasta man jādodas?

—    Es padomāšu. Simts jardu. Tas ir krietns gabals. Labi?

—    Kā lai es zinu, cik tālu ir simts jardu!

—   Padomā. Peldi kādu laiciņu un tad apstājies. Ja izskatīsies, ka tu esi simts jardu no krasta, es pamāšu, lai tu griezies atpakaļ.

—    Norunāts.

Zēns piecēlās.

Meitene iebilda:

—    Tu esi jucis, Džimmij. Kāpēc tu gribi iet ūdenī? Tev nevajag desmit dolārus.

-—•Tu domā, ka esmu nobijies?

—    Neviens nav neko teicis par bailēm, — atbildēja meitene. — Tas ir gluži lieki, un viss.

—        Desmit dolāri nekad nav lieki, — iebilda puisis, — it īpaši tad, kad vecais nogriezis kabatas naudu, tāpēc ka tantes kāzās esi uzsmēķējis kādu zālīti.

Zens pagriezās un lenā riksi devās uz ūdens pusi.

Brodijs uzsauca:

—    Ei! — un zens apstājās.

—    Kas ir?

Brodijs piegāja zēnam klāt.

—    Ko tu dari?

—    Eju peldēties. Kas jūs tāds esat?

Brodijs izņēma kabatas portfeli un parādīja zēnam savu nozīmi.

—    Vai tu gribi iet peldēties? — viņš jautāja.

Brodijs redzēja, ka zens skatās viņam garām uz saviem draugiem.

—    Protams. Kāpēc ne? Tas taču ir atļauts, vai ne?

Brodijs pamāja. Viņš nebija pārliecināts, ka pārējie nedzird,

tāpēc pieklusināja balsi un vaicāja:

—    Vai tu gribi, lai es tev pavēlu neiet peldēties?

Zēns skatījās viņā, kādu bridi vilcinājās, tad papurināja galvu.

—    Nē, vecīt. Desmit dolāri man lieti noderēs.

—    Nepaliec ūdeni pārāk ilgi, — ieteica Brodijs.

—    Nepalikšu.

Zēns pa galvu pa kaklu iedrāzās ūdeni. Viņš metās nelielā vilni un sāka peldēt.

Brodijs sev aiz muguras izdzirda skrejošus solus. Viņam pašāvās garām Bobs Midltons un uzsauca zēnam:

—    Ei! Nāc atpakaļ!

Viņš vicināja rokas un sauca vēlreiz."

Zēns mitējās peldēt un nostājās uz kājām.

—    Kas noticis?

—   Nekas. Es gribu uzņemt dažus kadrus, kā tu dodies ūdeni. Labi?

—    Kāpēc gan ne! — atteica zēns. Viņš ņēmās brist atpakaļ uz krastu.

Midltons pievērsās Brodijam un sacīja:

—   Priecājos, ka paguvu notvert zēnu. Vismaz dabūsim kādu, kurš te šodien peldas.

Blakus Brodijam pienāca vēl divi vīri. Viens nesa sešpadsmit milimetru kameru un statīvu. Viņš bija ģērbies armijas zābakos, darba biksēs, haki krāsas kreklā un ādas vestē. Otrs vīrietis bija augumā mazāks, vecāks un resnāks. Viņam mugurā bija saburzīts, pelēks uzvalks, un viņš nesa četrstūrainu kasti, kas bija no vienas vietas noklāta ar skalām un pogām. Ap kaklu viņam bija austiņas.

—   No šejienes būs labi, Volter, — teica Midltons. — Pasaki, kad būsi gatavs.

Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un ņēmās uzdot * zēnam jautājumus.

Vecākais vīrietis piegāja pie Midltona un iedeva viņam mikrofonu. Viņš kāpās atpakaļ uz operatora pusi, ritinādams vaļā vadu, ko turēja rokā.

—    Kaut tūlīt, — teica operators.

—   Man jānoskaņojas uz puisi, — sacīja vīrietis ar austiņām.

—   Pasaki kaut ko, — Midltons teica zēnam, turēdams mikrofonu dažas collas no zēna mutes.

—    Ko lai es saku?

—    Lieliski, — uzteica vīrs ar austiņām.

—     Labi, — piebilda Midltons. — Volter, sāksim tuvplānā, tad pārej uz vidējo plānu, labi? Kad būsi gatavs, pasaki.

Operators ielūkojās skatu meklētājā, pacēla pirkstu un norādīja ar to Midltonam.

—    Aiziet, — viņš teica.

Midltons skatījās uz kameru un sacīja:

—   Jau kopš agra rīta esam Emitijas pludmalē, un, cik mums zināms, neviens vēl nav iedrošinājies iet ūdenī. No haizivs nav ne vēsts, taču draudi joprojām pastāv. Te es stāvu kopā ar Džimu Preskotu, jaunekli, kurš nupat nolēmis izpeldēties. Saki man, Džim, vai tu raizējies par to, ka kopā ar tevi varbūt peldas vēl kāds?

—    Nē, — atteica puisis. — Es nedomāju, ka tur vēl kāds ir.

—    Tātad tu nebaidies.

—    Ne.

—    Vai tu esi labs peldētājs?

—    Labs gan.

Midltons pastiepa roku.

—    Labu veiksmi, Džim. Paldies, ka aprunājies ar mums.

Zēns paspieda Midltona roku.

—   Jā, — viņš novilka. — Ko jūs tagad gribat, lai es daru?

—    Stop! — uzsauca Midltons. — Sāksim no gala, Volter. Pagaidi acumirkli.

Viņš uzrunāja zēnu.

—    Džim, to nejautā, labi? Kad es tev pateikšos, vienkārši pagriezies un skrien ūdeni.

—   Labi, — piekrita zēns. Viņš drebēdams berzēja sev rokas.

—     Ei, Bob, — ieteicās operators. — To puiku vajadzētu noslaucīt. Viņš taču nevar rādīties slapjš, ja vēl nav bijis ūdeni.

—  Jā, tev taisnība, — atzina Midltons. — Vai tu vari noslaucīties, Džim?

—    Protams.

Zēns aizjoza pie draugiem un noslaucījās dvieli.

Kāda balss līdzās Brodijam vaicāja:

—    Kas te notiek?

Tas bija vīrietis no Kvīnsas.

—    Televīzija, — teica Brodijs. — Viņi grib nofilmēt kādu, kas peldas.

—   Ak tā? Man vajadzēja paņemt līdzi peldbikses.

Intervija tika atkārtota, un, kad Midltons bija pateicies zēnam, tas ieskrēja ūdenī un laidās peldus.

Midltons aizgāja §tpakal pie operatora un teica:

—    Turpini uzņemt, Volter. Ērv, vari izslēgt skaņu. Varbūt izmantosim šo rezervei.

—   Cik daudz tu gribi? — jautāja operators, filmēdams peldošo zēnu.

—   Kādas simt pēdas, — atbildēja Midltons. — Tomēr paliksim tepat, kamēr viņš iznāks no ūdens. Vajadzības gadījumā esi gatavs.

Brodijs bija tā pieradis pie attālās, tikko dzirdamās "Flikas" motora dūkoņas, ka viņa apziņa to vairs neuztvēra kā skaņu. Dūkoņa bija tikpat piederiga pludmalei kā viļņu šļaksti. Piepeši motora skaņa no klusas dūkoņas pārvērtās nepacietīgā rūkoņā. Brodijs lūkojās tālāk aiz peldošā zēna un ieraudzīja kuģīti strauji, asi pagriežamies — nekas līdzīgs lēnajiem, līganajiem lokiem, ko Hūpers veica parastajā apgaitā. Brodijs pielika rāciju pie mutes un teica:

—    Vai jūs ko redzat, Hūper?

Brodijs redzēja, kā kuģītis palēnina gaitu, tad apstājas.

Midltons izdzirda Brodiju runājam.

—     Padod skaņu, Ērv, — viņš uzsauca. — Uzfilmē šo te, Volter.

Viņš piegāja Brodijam klāt un jautāja:

—    Vai kaut kas notiek, šef?

—    Nezinu, — atbildēja Brodijs. — Tieši to es mēģinu noskaidrot.

Viņš runāja rācijā:

—    Hūper?

—   Jā, — atsaucās Hūpera balss, — es tomēr vēl nezinu, kas tas ir. Atkal parādījās tā pati ēna. Pašlaik es to nevaru redzēt. Varbūt man acis nogurušas.

—   Tu saproti, Ērv? — noprasīja Midltons. Skaņu operators papurināja galvu — nē.

—    Jūrā peldas viens zēns, — sacīja Brodijs.

—    Kur? — jautāja Hūpers.

Midltons piegrūda mikrofonu Brodija sejai tieši starp muti un rācijas mikrofonu. Brodijs to atstūma sāņus, taču Midltons to aši piebāza kādu collu no Brodija mutes.

—   Trīsdesmit, varbūt četrdesmit jardus no krasta. Man šķiet, es labāk uzsaukšu viņam, lai peld atpakaļ.

Brodijs ievīstīja rāciju ap jostas vietu aptītajā dvielī, pielika mutei plaukstas un iesaucās:

—    Ei, tu tur, jūrā! Peldi uz krastu!

—     Ak tu Jēziņ! — novaidējās skaņu operators. — Man gandrīz ausis aizkrita.

Zēns nedzirdēja saucienu. Viņš peldēja taisni prom no krasta.

Puisis, kurš bija piedāvājis desmit dolārus, dzirdēja Brodija saucienu un atnāca līdz ūdens malai.

—    Kas noticis? — viņš gribēja zināt.

—    Nekas, — atteica Brodijs. — Es tikai domāju, ka viņam labāk griezties atpakaļ.

—    Kas jūs tāds esat?

Midltons stāvēja starp Brodiju un zēnu, pavērsdams mikrofonu" te pret vienu, te otru.

—   Esmu policijas priekšnieks, — Brodijs atbildēja. — Tagad taisies, ka tiec!

Viņš pagriezās pret Midltonu.

—   Vai tu aizvāksi vienreiz savu draņķa mikrofonu no manas sejas vai ne?

—     Neuztraucies, Ērv, — mierināja Midltons. — To mēs varam izgriezt ārā.

Brodijs ierunāja rācijā:

—   Hūper, viņš mani nedzird. Vai negribat aizbraukt pie viņa un pateikt, lai peld uz krastu?

—    Protams, — atteica Hūpers. — Būšu tur pēc minūtes.

Zivs tagad bija ienirusi un bezmērķīgi klaiņoja dažas pēdas

virs smilšainā dibena, astoņdesmit pēdu zem "Flikas". Stundām ilgi tās maņu orgāni bija sekojuši dīvainajai skaņai. Divas reizes zivs bija uzpeldējusi, tā ka līdz ūdens virsmai palika tikai viens vai divi jardi, un lāva redzei, ožai un nervu kanāliem uztvert radījumu, kurš ar troksni šāvās virs galvas. Divas reizes zivs bija ienifusi, nespēdama izšķirties, vai uzbrukt vai peldēt prom.

Brodijs redzēja, kā kuģītis, kurš bija peldējis rietumu virzienā, pagriežas pret krastu un priekšgals šķiež šļakatu mākoni.

—    Uzņem kuģīti, Volter, — teica Midltons.

Zivs apakšā uztvēra pārmaiņu troksnī. Tas kļuva skaļāks, tad, kuģītim peldot prom, izgaisa. Zivs pagriezās, nosvērdamās sānis līgani kā lidmašīna, un sekoja aizejošajai skaņai.

Zēns pārtrauca peldēšanu, pacēla galvu, un, kustinādams kājas, paskatījās uz krastu. Brodijs savicināja rokas un iekliedzās: .

—    Peldi atpakaļ!

Zčns pamāja pretī un ņēmās peldēt uz krastu. Viņš peldēja labi, griezdams galvu pa kreisi ieelpai, kustinādams kājas vienā ritmā ar roku vēzieniem. Brodijs sprieda, ka viņš ir sešdesmit jardus no krasta un viņam vajadzēs kādu minūti, lai sasniegtu krastu.

—    Kas notiek? — vaicāja balss blakus Brodijam.

Tas bija cilvēks no Kvīnsas. Aiz viņa stāvēja abi dēli, ziņkāri smaidīdami.

—   Nekas, — atbildēja Brodijs. — Es tikai negribu, ka puisis aizpeld pārāk tālu jūrā.

—    Vai tā ir haizivs? — jautāja abu zēnu tēvs.

—    Skaidrs, kas tad cits,— sacīja viens no puikām.

—    Nav svarīgi! — atcirta Brodijs. — Labāk taisieties tālāk no šejienes.

—    Klausieties, šef, — bilda vīrietis. — Mēs braucām šurp tādu gabalu.

—    Lasieties! — atkārtoja Brodijs.

Braucot ar piecpadsmit mezglu ātrumu, Hūperam vajadzēja tikai trīsdesmit sekundes, lai nobrauktu pārsimt jardu un piekļūtu tuvāk zēnam. Viņš apstājās pāris jardu atstatu, atstādams motoru ieslēgtu. Hūpers atradās tūlīt aiz piekrastes bangām, un viņš neiedrošinājās piebraukt tuvāk, baidīdamies, ka iekļūs viļņos.

Zēns izdzirda motora troksni un pacēla galvu.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

—    Nekas, — atteica Hūpers. — Peldi tālāk.

Zēns iegremdēja galvu ūdenī un peldēja. Viņu satvēra vilnis, un viņš virzījās uz priekšu ātrāk un pēc diviem trim roku vēzieniem jau varēja nostāties. Ūdens sniedzās puisim līdz pleciem, un viņš sāka smagi solot uz krastu.

—    Nāc ašāk! — sauca Brodijs.

—   Es jau nāku, — atteica zēns. — Un tomēr— kas noticis?

Dažus jardus aiz Brodija stāvēja Midltons ar mikrofonu rokā.

—    Ko tu filmē, Volter? — viņš jautāja.

—   Puiku, — atteica operators, — un policistu. Abus. Vidējā plānā.

—    Labi. Vai esi gatavs, Ērv?

Skaņu operators pamāja.

Midltons runāja mikrofonā:

—    Dāmas un kungi, kaut kas notiek, taču mēs nezinām, kas īsti. Mēs droši zinām vienīgi to, ka Džims Preskots devās peldēties, un tad piepeši cilvēks no kuģīša kaut ko jūrā ieraudzīja. Pašlaik policijas priekšnieks Brodijs cenšas panākt, lai puisis atgriežas krastā, cik vien ātri iespējams. Vainīga varētu būt haizivs, bet to mēs nezinām.

Hūpers ieslēdza laivu atpakaļgaitā, lai atkāptos no viļņiem. Palūkojies no pakaļgala ūdenī, viņš ieraudzīja sudrabotu svītru kustamies pelēkzilajā ūdenī. Svītra šķita dodamies līdzi vilnim, taču tā virzījās pati par sevi. Kādu mirkli Hūpers nevarēja aptvert, ko redz. Un pat tad, kad uznāca apskaidrība, viņš īsti nesaskatīja zivi. Viņš iesaucās:

—    Piesargies!

—    Kas ir? — blāva pretī Brodijs.

—    Zivs! Dabū to puiku ārā! Ātri!

Zēns dzirdēja Hūpera saucienu un mēģināja skriet. Tomēr līdz krūtīm dziļajā ūdenī kustības bija lēnas un prasīja lielu piepūli. Vilnis pagrūda puisi sāņus. Viņš paklupa, tad nostājās uz kājām un noliecās uz priekšu.

Brodijs ieskrēja ūdenī un sniedzās pretī. Vilnis trāpīja viņam pa ceļiem un pagrūda atpakaļ.

Midltons runāja mikrofonā:

—   Cilvēks laivā nupat kaut ko teica par zivi. Es nezinu, vai viņš ar to domā haizivi.

—    Vai tur ir haizivs? — jautāja cilvēks no Kvīnsas, stāvēdams blakus Midltonam. — Es to neredzu.

Midltons noprasīja:

—    Kas jūs esat?

—    Mani sauc Lesters Kreslovs. Jūs gribat intervēt mani?

—    Ejiet prom.

Zēns tagad kustējās ātrāk, šķeldams ūdeni ar krūtīm un rokām. Viņš neredzēja, ka aiz muguras paceļas spura, kas kā brūnganpelēks asmens grozījās ūdenī.

—    Re, kur tā ir! — iesaucās Kreslovs. — Redzi, Benij? Un tu, Deivij? Skaties taisni, tur tā ir.

—    Es neko neredzu, — atteica viens no dēliem.

—    Re, kur ir, Volter! — rādīja Midltons. — Redzi?

—    Uzņemu, — atsaucās operators. — Jā, darīts.

—    Pateidzies! — mudināja Brodijs. Viņš sniedzās pretī zēnam. Puiša acis bija ieplestas, un tajās vīdēja bailes. Ieplestajās nāsīs burbuļoja gļotas un ūdens. Brodijs satvēra zēnu aiz rokas un pavilka. Viņš sagrāba zēnu ap krūtīm, un abi kopā izstreipuļoja no ūdens.

Spura nozuda no ūdens virsmas, un, peldēdama paralēli slīpajam okeāna dibenam, zivs atgriezās dzelmē.

Brodijs stāvēja smiltīs, ar roku apķēris zēnu.

—    Vai tev nekas nekait? — viņš apvaicājās.

—    Es gribu iet mājās.

Zēns drebēja.

—    Es domāju gan.

Brodijs dzīrās pavadīt zēnu uz vietu, kur stāvēja viņa draugi, taču viņiem ceļu aizšķērsoja Midltons.

—    Vai jūs nevarētu to atkārtot? — jautāja Midltons.

—    Ko atkārtot?

—      To, ko jūs teicāt zēnam. Vai mēs nevaram to izdarīt -vēlreiz?

—    Nost no ceļa! — Brodijs atcirta. Viņš aizveda zēnu pie draugiem, un tam, kurš bija piedāvājis naudu, pateica:

—   Aizved viņu mājās. Un iedod desmit dolārus, kas viņam pienākas.

Zēns, bāls un nobijies, pamāja.

Brodijs ieraudzīja rāciju valstāmies ūdenī. Viņš to izvilka, noslaucīja, pabīdīja podziņu un teica:

—    Leonard, vai tu mani dzirdi?

—    Es jūs dzirdu, šef. Beidzu.

—    Šeit bija zivs. Ja tur, pie tevis, kāds ir ūdenī, triec visus laukā. Tūlīt pat. Un paliec uz vietas tik ilgi, kamēr mēs sagādāsim tev maiņu. Neviens lai neiet ūdenim ne tuvumā. Pludmale ir oficiāli slēgta.

Jūra bija tik gluda kā sarecējusi želeja. Ne mazākās pūs- miņas, kas saņirbinātu ūdens virsmu. Žilbinošās saules sakarsētais gaiss virmoja. Šad tad garām lidojošs zīriņš ienira pēc barības un atkal uzšāvās augšup, saceldams sīkus vilnīšus, kas pārvērtās nebeidzamos, nerimtīgos apļos.

Kuģītis stāvēja ūdenī uz vietas, tikko manāmi dreifēdams paisumā. Abas turētājos iestiprinātās makšķeres kuģīša pakaļgalā vilka stieples auklas eļļainajā ēsmas kārtiņā, kas pletās uz rietumiem kuģīša aizmugurē. Hūpers sēdēja pakaļgalā, uz ahte- ra, līdzās viņam atradās divpadsmit galonu liela atkritumu tvertne. Ik pēc dažām sekundēm viņš iegremdēja toveri smeļamo kausiņu un izgāza eļļainajā virsmā aiz borta.

Priekšgalā divās rindās gulēja desmit koka mucas, kuras bija četrreiz mazākas par alus mucu. Katra bija vairākās kārtās aptīta ar trīsceturtdalcollu resnu, simt pēdu garu kaņepāju virvi. Katras virves galā bija piesieta tērauda harpūna.

Brodijs sēdēja grozāmajā krēslā, kas bija pieskrūvēts pie klāja, un pūlējās palikt nomodā. Viņš bija sakarsis un sasvīdis. Sešu stundu laikā, kamēr viņi tā sēdēja un gaidīja, nebija uzpūtis ne mazākais vējiņš. Skausts viņam jau bija saulē apsvilis, un ik reizes, kad viņš pakustināja galvu, krekla apkaklīte grauza maigo ādu. Sviedru smaka cirtās degunā un kopā ar zivju iekšu un asiņu smirdoņu uzdzina nelabumu. Viņš jutās kā izvārīts.

Brodijs uzmeta skatienu stāvam uz augšējā tiltiņa — tas bija Kvints. Viņš bija uzģērbis baltu sporta krekliņu, izbalējušus zilus džinsus, baltas zeķes un apnēsātas tenisa kurpes. Brodijs minēja, ka Kvintam varētu būt ap piecdesmit, un, kaut arī, protams, viņam reiz bijuši divdesmit pieci gadi un kādudien būs sešdesmit, šķita neiespējami iedomāties, kā viņš izskatītos vienā no šiem vecumiem. Kvinta pašreizējais vecums, likās, bija tieši tas vecums, kādā viņam vienmēr vajadzētu būt, kādā viņš vienmēr bijis. Kvinta augums bija apmēram sešas pēdas četras collas, un viņš bija ļoti kalsns — varbūt svēra kādas simt astoņdesmit vai simt deviņdesmit mārciņas. Viņa galva bija pilnīgi kaila, nevis noskūta, jo uz pakauša nebija redzami nodevīgie, tumšie plankumiņi; tā bija tik kaila, it kā viņam matu nekad nebūtu bijis, un, kad saule, kā pašlaik, augstu debesīs karsēja, viņš nēsāja jūras kājnieku cepuri. Kvinta seja, tāpat kā viss pārējais, bija skarba un asa. Tajā valdīja garš, taisns deguns. Kad viņš raudzījās lejup no tiltiņa, šķita, ka viņš mērķē ar acīm — vistumšākajām acīm, kādas Brodijs jebkad redzējis — gar degunu, it kā tas būtu šautenes stobrs. Kvinta seju pastāvīgi apbrūnināja un ar rievām izvagoja vējš, sals un saule. Viņš nekustīgi vērās ūdenī aiz pakaļgala, paretam mirkšķinādams, piekalis skatienu eļļainajai ēsmas kārtai.

Sviedru strūkliņa, kas tecēja Brodijam lejup pa krūtīm, lika viņam sakustēties. Viņš pagrieza galvu, saviebdamies no asajām sāpēm skaustā, un centās skatīties uz peldošo ēsmu. Taču saules atspīdums ūdenī žilbināja acis, un viņš novērsās.

—   Es nesaprotu, kā jūs to spējat, Kvint, — Brodijs teica. — Vai jūs nekad nenēsājat saulesbrilles?

Kvints paskatījās lejup un atteica:

—    Nekad.

Viņa balss tonis bija pilnīgi neitrāls — tas neskanēja ne draudzīgi, ne naidīgi. Tas neaicināja sākt sarunu.

Bet Brodijam bija garlaicīgi, un viņš gribēja parunāt.

—    Kā tad tā?

—   Nav nekādas vajadzības. Es tāpat redzu visu, kā ir. Tā ir labāk.

Brodijs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja mazliet pāri diviem —• vēl kādas trīs četras stundas, līdz viņi šodien metīs mieru un dosies mājup.

—    Vai jums mēdz būt daudz tādu dienu kā šī?

Agrā rīta satraukums un gaidas jau sen garām, un Brodijs bija pārliecināts, ka šodien viņi zivi tā ari neieraudzīs.

—    Kādas?

—   Tādas kā šī. Kad tu sēdi augu dienu un nekas nenotiek.

—    Reizēm.

—    Un cilvēki jums maksā pat tad, kad neko nenoķer?

—   Tādi ir noteikumi.

—    Pat tad, ja vispār nekožas?

Kvints apstiprinoši pamāja.

—    Pārāk bieži tā negadās. Parasti kāds ņem ēsmu. Vai ari ir kaut kas tāds, kam var iedurt!

—    Iedurt?

—    Ar dzelzi.

Kvints norādīja uz harpūnām priekšgalā.

Hūpers vaicāja:

—    Kādiem radījumiem jūs iedurat, Kvint?

—   Jebkam, kas vien peld garām.

—    Patiesi? Es ne…

Kvints viņu pārtrauca.

—    Kāds ņem ēsmu.

Aizsedzis acis ar plaukstu, Brodijs skatījās ūdeni aiz pakaļgala, bet, cik vien tālu spēja saredzēt, ēsmas kārtiņa bija vienlaidus, ūdens spogulis gluds un mierīgs.

—    Kur? — viņš jautāja.

—    Pagaidiet mirkli, — atteica Kvints. — Tūlīt redzēsit.

Ar klusu, metālisku šņākoņu makšķeres stieple labajā pusē tinās pāri bortam, tiekdamās ūdenī kā taisna sudraba svītra.

—   Paņemiet makšķeri, — Kvints sacīja Brodijam. — Kad es teikšu, lieciet uz bremzi un piecērtiet.

—   Vai tā ir haizivs? — gribēja zināt Brodijs. Varbūtība, ka viņš beidzot skatīs šo zivi — nezvēru, briesmoni, lietuvēnu —, lika Brodija sirdij dauzīties. Viņa mute bija salipusi un izkaltusi. Brodijs noslaucīja rokas gar biksēm, izņēma makšķeri no turētāja un iebāza krēsla grozeklī.

Kvints iesmējās strupu, nīgru smiekliņu.

—    Šitas? Nē. Tā ir tikai kāda maza zivtele. Varēsit drusku pamācīties tai reizei, kad mūs uzies jūsu zivs.

Kvints vēl dažas sekundes vēroja auklu, tad teica:

—    Piecērtiet!

Brodijs pabīdīja mazo spoles sviriņu uz priekšu, noliecās lejup, tad vilka atpakaļ. Makšķeres kāta gals saliecās līkumā. Ar labo roku Brodijs sāka griezt spoli, lai dabūtu zivi tuvāk, taču spole neklausīja. Aukla joprojām tinās nost.

—    Netērējiet velti enerģiju, — sacīja Kvints.

Hūpers, kurš visu laiku bija sēdējis uz ahtera, piecēlās un teica:

—    Paklausieties, es pieturēšu auklu.

—    Nekā nebija! — atcirta Kvints. — Lieciet to makšķeri mierā.

Hūpers apmulsis un mazliet aizskarts paskatījās uz augšu.

Brodijs ievēroja Hūpera aizvainoto sejas izteiksmi un nodomāja: "Ko tur var zināt? Kaut gan būtu jau laiks saprast!"

Pēc brīža Kvints sacīja:

—   Jūs pārāk ilgi turat auklu nostieptu un tāpēc izrausit āķi no mutes.

—    Ak tā, — novilka Hūpers.

—    Es domāju, ka jums gan vajadzētu kaut ko saprast no makšķerēšanas.

Hūpers neko neteica. Viņš pagriezās un apsēdās uz ahtera.

Brodijs turēja makšķeri ar abām rokām. Zivs bija aizpeldējusi dzijumā un lēni kustējās no viena sāna uz otru, taču aukla vairs neritinājās vaļā. Brodijs, saliecies uz priekšu, ātri grieza spoli, uztīdams vaļīgo auklu, sasprindzinājis plecu un muguras muskuļus. Viņa kreisās plaukstas locītava sāpēja, un labās rokas pirkstos no spoles griešanas jau iemetās krampji.

—    Kas, ellē, man tur ir pieķēries? — viņš brīnījās.

—    Zilā, — paskaidroja Kvints.

—   Tā droši vien sver savu pustonnu.

Kvints iesmējās.

—   Varbūt kādas simt piecdesmit mārciņas.

Brodijs vilka un pieliecās, vilka un pieliecās, līdz pēdīgi dzirdēja Kvintu sakām:

—   Jums izdodas. Pieturiet.

Brodijs mitējās griezt spoli.

Ar līganu, nesteidzīgu kustību Kvints noslīdēja pa trapu no tiltiņa. Rokā viņam bija veca M-l tipa armijas šautene. Viņš nostājās pie margapmales un paskatījās lejup.

—   Gribat redzēt zivi? — viņš noprasīja. — Panāciet paskatīties.

Brodijs piecēlās kājās un, tīdams vaļīgo auklu, virzījās uz borta pusi. Tumšajā ūdenī haizivs izskatījās gaiši zila. Tā bija apmēram astoņas pēdas gara, šmauga, ar garām krūšu spurām. Tā lēni peldēja no vienas puses uz otru un vairs nepretojās.

—    Skaista, vai ne? — noteica Hūpers.

Kvints atbīdīja šautenes drošinātāju un, kad haizivs galva bija vairs tikai dažas collas no ūdens virsmas, viņš ātri trīsreiz izšāva. Lodes atstāja haizivs galvā tīrus, apaļus caurumiņus, no kuriem asinis netecēja. Haizivs nodrebēja un vairs nekustējās.

—   Tā ir beigta, — teica Brodijs.

—    Ne velna, — attrauca Kvints. — Viņa varbūt ir apdullināta, ne vairāk.

Kvints izņēma no kabatas cimdu, iebāza tajā labo roku un satvēra stieples auklu. No maksts, kas karājās pie jostas, viņš izvilka nazi. Viņš izcēla haizivs galvu no ūdens un pārliecās pār margapmali. Haizivs mute bija pavērta divu trīs collu platā spraugā. Tās labā acs, ko daļēji sedza balta plēvīte, nekustīgi vērās Kvintā. Kvints iegrūda nazi haizivij mutē un mēģināja to atplest platāk, taču haizivs sakoda žokļus ar mazajiem trīsstūr- veida zobiem, cieši turēdama asmeni. Kvints raustīja un grozīja nazi, līdz dabūja to ārā. Viņš ielika nazi atpakaļ makstī un izvilka no kabatas asknaibles.

—   Liekas, jūs man maksājat pietiekami, lai es varētu atjauties zaudēt āķi un pavadiņu, — Kvints noteica. Viņš pielika asknaibles pie pavadiņas un jau dzīrās to nogriezt.

—   Pagaidiet, — Kvints sacīja, ielikdams knaibles atkal kabatā un izvilkdams nazi. — Tagad skatieties. Šī aina vienmēr sajūsmina manus klientus.

Turēdams pavadiņu kreisajā rokā, viņš izvilka no ūdens gandrīz visu haizivi. Ar vienu vienīgu ašu kustību Kvints pāršķēla haizivij vēderu no anālās spuras līdz pat žoklim. Miesa pašķīrās, un asiņainas iekšas — baltas un sarkanas, un zilas — ievēlās ūdenī kā veļa no groza. Tad Kvints ar asknaiblēm nogrieza pavadiņu, un haizivs gar bortu ieslīdēja ūdenī. Tiklīdz tās galva nonāca zem ūdens, haizivs sāka mētāties asiņu un iekšu murskulī, kampdama katru kumosu, kas nonāca tās iekšās. Haizivij rijot, tās ķermenis raustījās, un zarnu gabali pa caurumu vēderā krita ārā, un viņa atkal tos rija.

—  Tagad skatieties, — sacīja Kvints. — Ja mums palaimēsies, pēc brīža atpeldēs vēl citas zilās, un tās palīdzēs šai haizivij apēst pašai sevi. Ja viņu saradīsies pietiekami daudz, būs īsts ēšanas trakums. Tā ir vesela izrāde. Cilvēkiem tā patīk.

Brodijs gluži kā apburts vēroja, kā haizivs joprojām skrubina peldošās iekšas. Pēc brīža viņš redzēja, ka no apakšas uzšaujas zila šautra. Maza haizivs — ne garāka par četrām pēdām — kampa izķidātās zivs ķermenī. Tās žokli sacirtās, iekozdamies plīvojošā gaļas lerpatā. Tās galva mežonīgi svaidījās no viena sāna uz otru, un ķermenis locījās kā čūska. Gaļas kumoss notrūka, un mazākā haizivs to norija. Drīz parādījās vēl viena haizivs, tad vēl viena, un ūdens sāka duļķoties. Asiņu lāses sajaucās ar ūdens šļakatām, kas šķīda pa gaisu.

Kvints paņēma gafu, kas atradās zem margapmales. Viņš pārliecās pāri bortam, turēdams gafu kā cirvi. Piepeši viņš pašāva gafu uz priekšu un parāva atpakaļ. Uz tā āķa uzdūrusies raustījās un locījās maza haizivs. Kvints izvilka nazi no maksts, pāršķēla haizivij vēderu un palaida zivi vaļā.

—    Nu gan jūs kaut ko redzēsit, — viņš noteica.

Brodijs nevarēja pateikt, cik haizivju ir mutuļojošajā ūdenī. Spuras krustu šķērsu vagoja tā virsmu, astes kūla ūdeni. Pa vidu šļakstiem atskanēja pa urkšķim, kad zivis uzdrāzās viena otrai virsū. Brodijs paskatījās uz savu kreklu un ieraudzīja, ka tas nošķiests ar ūdeni un asinīm.

Šis ārprāts turpinājās vairākas minūtes, līdz palika tikai trīs lielās haizivis, šurpu turpu šaudīdamās zem ūdens virsmas.

Viri klusēdami vēroja šo ainu, līdz bija nozudusi pēdējā no trijām haizivīm.

—    Ak, jezus, — novaidējās Hūpers.

—   Jums nepatīk, — konstatēja Kvints.

—  Taisnība. Man nepatīk noskatīties, kā par uzjautrinājumu cilvēkiem mirst dzīvas radības.

Kvints iezviedzas, un Hūpers vaicāja:

—    Vai tad jums patīk?

—   Jautājums nav par to — patīk vai nepatīk. Es no tā pār- tieku.

Kvints pasniedzās pie ledus kastes un izvilka citu āki un pavadiņu. Ēsma uz āķa bija uzlikta, pirms viņi pameta piestātni — kalmārs, uzdurts un piesiets āķa smailei un atkarpei. Kvints ar plakanknaiblēm piestiprināja pavadiņu stieples auklai. Viņš pārmeta esmu pār bortu, atritināja trīsdesmit jardus auklas un palaida to peldam eļļainajā plēvīte.

Hūpers atsāka jau ierasto ēsmas mešanu ūdenī. Brodijs apvaicājās:

—    Vai kāds grib alu?

Gan Kvints, gan Hūpers apstiprinoši pamāja, tālab Brodijs nokāpa lejā un izņēma no dzesētāja trīs kārbas. Pamezdams kajīti, Brodijs ievēroja divas vecas, saplaisājušas fotogrāfijas atlocītiem stūriem, piespraustas pie starpsienas. Vienā bija redzams Kvints, kas līdz gūžām stāv lielu, dīvainu zivju kaudzē. Otrā fotogrāfijā bija uzņemta beigta haizivs, kas gulēja krastā. Fotogrāfijā nebija vairāk nekā cita, ar ko salīdzināt, tāpēc Brodijs nespēja noteikt zivs lielumu..

Brodijs atstāja kajīti, iedeva pārējiem alu un apsēdās savā krēslā.

—    Es lejā redzēju jūsu uzņēmumus, — viņš teica Kvintam. — Kas tās par zivīm, kurās jūs stāvat?

—   Tarponi, — atteica Kvints. — Tas bija pirms kāda laiciņa, kad es drusku zvejoju Floridā. Nekad neko tādu neesmu redzējis. Mēs noteikti dabūjām savus trīsdesmit, četrdesmit tar- ponus — lielus tarponus — četras naktis ilgā zvejā.

—     Un jūs tos paturējāt? — brīnījās Hūpers. — Tos taču vajag mest atpakaļ ūdenī.

—    Klienti gribēja paturēt. Droši vien bildītēm. Lai nu kā, iznāk tīri laba ēsma, kad tos sakapā.

—   Pēc jūsu teiktā iznāk, ka beigti tie noder labāk nekā dzīvi.

—     Protams. Tāpat ir ar vairumu zivju. Ar daudziem dzīvniekiem ari. Es patiesi nekad neesmu mēģinājis apēst dzīvu vērsēnu.

Kvints nosmējās.

—   Kas ir otrajā fotogrāfijā? — turpināja Brodijs. — Vienkārši haizivs?

—    Tā gluži nav, ka vienkārši haizivs. Tā bija lielā baltā — kādas četrpadsmit, piecpadsmit pēdas gara. Svēra pāri par trīstūkstoš mārciņām.

—    Kā jūs to sagūstījāt?

—    Ietriecu tajā dzelzi. Bet, ka es jums saku, — Kvints nosmējās, — kādu bridi nebija īsti skaidrs, kurš kuru taisās noķert.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Tā nešklstene uzbruka kuģītim. Es viņu nekādi neizai- cināju, nekā. Mes te vienā mierā sēdējām un nevienu neaiz- tikām, kad — bladāc! Bija tāda sajūta, it kā mums būtu uzskrējis preču vilciens. Trieciens nogāza manu palīgu uz pakaļas, un klients ņCmās brēkt: slepkavas, mes grimstam. Tad tā draņķe metās virsū vēlreiz. Es viņā ietriecu dzelzi, un mēs viņu vajājām — ak, Dievs, mēs viņai dzināmies pakal pusceļu pāri Atlantijai.

—    Kā jūs varējāt viņai sekot? — Brodijs jautāja. — Kāpēc viņa neienira dziļumā?

—     Nevarēja. Ar mucu nevar ienirt. Tās notur virs ūdens. Uz kādu brīdi zivs to novilka lejā, bet pēc laiciņa vairs nevarēja izturēt tādu piepūli un atkal uzpeldēja virspuse. Tā mēs tikai sekojām mucai. Pēc pāris stundām mēs viņu apveltījām ar vēl diviem dzelžiem, un pēdīgi zivs pavisam rāma uzpeldēja augšā, mēs apmetām tauvu tai ap asti un izvilkām krastā. Un visu šo laiku klients ārdījās kā negudrs, jo bija pārliecināts, ka mēs grimstam un haizivs mūs aprīs. Vai zināt, kas bija pats jocīgākais? Kad mēs to zivi dabūjām rokām un visi bijām sveiki un veseli un nemaz netaisījāmies iet dibenā, tas ķēms nāk pie manis un piedāvā man piecsimt dolārus, ja es teikšu, ka viņš noķēris šo zivi ar auklu un āķi. Zivs sacaurumota no vienas vietas, un viņš grib, lai es apzvēru, ka viņš to noķēris ar āķi un auklu! Tad viņš ņemas apvārdot mani, ka man uz pusi vajadzētu nolaist maksu, tāpēc ka es neesot devis viņam iespēju noķert zivi ar āķi un auklu. Es viņam pateicu — ja botu ļāvis viņam pamēģināt, tas man būtu maksājis vienu āķi, trīssimt jardus stieples auklas, varbūt vienu spoli un makšķeri un pilnīgi noteikti vienu zivi. Tad viņš man grib iestāstīt, kādu vērtīgu reklāmu iegūs mans brauciens, par kuru maksā viņš. Es viņam pateicu, ka viņš man varētu iedot naudu un paturēt slavu, un mēģināt to uzsmērēt uz maizes sev un sievai.

—    Es tikai brīnos par to auklu un āķi, — bilda Brodijs.

—    Ko jūs ar to domājat?

—    Par to, ko jūs teicāt. Jūs taču nemēģinātu mūsu meklējamo zivi noķert ar auklu un āķi, vai ne?

—    Kas jums nāk prātā! Pēc tā, ko esmu dzirdējis, blakus zivij, kas jums bojā nervus, tā, kuru mēs noķērām, ir tīrais kucēns.

—    Tad kāpēc auklas ir izritinātas?

—   Divu iemeslu dēl. Pirmkārt, lielā baltā varētu paņemt šādu mazu ēsmas kalmāru. Tā ātri vien pārkodīs auklu, taču mēs vismaz zināsim, ka haizivs ir tepat. Tas ir noderīgs signāls. Vēl viens iemesls ir tāds, ka nekad nevar zināt, ko izraisīs ēsmas plēvīte uz ūdens. Pat tad, ja jūsu zivs neparādītos, mēs varētu ieraudzīt kaut ko citu, kas paņemtu ēsmu.

—    Ko īsti?

—   Kas to lai zina? Varbūt kaut ko noderīgu. Man ir gadījies, ka uz kalmāra piekodusies zobenzivs, un, tā kā ar visām tām varas iestāžu blēņām par dzīvsudrabu neviens tās vairs nezvejo rūpnieciski, Montokā par mārciņu zobenzivs gaļas var dabūt divarpus dolārus. Vai varbūt vienkārši kaut kas tāds, ko jums būtu tīrā bauda noķert, piemēram, makrelu haizivs. Ja jūs maksājat četrsimt dolārus, tad jūs tikpat labi varat arī drusku izklaidēties par savu naudu.

—   Ja nu lielā baltā patiesi uzrodas, — minēja Brodijs. — Ko jūs darītu vispirms?

—       Mēģinātu viņu ieinteresēt, lai zivs neaizpeldētu prom, līdz mēs viņai tiktu klāt. Tā nav liela māksla — viņas ir krietni stulbas zivis. Viss atkarīgs no tā, kā viņa mūs atradis. Ja zivs taisīs tādus pašus pekstiņus kā tā toreiz un uzbruks kuģītim, mēs metīsim viņai ar harpūnām, cik vien ātri var, tad pabrauksim nostāk un ļausim, lai zivs pagurst. Ja viņa piekodīsies auklai, tad nebūs nekādu iespēju apstādināt zivi, ja viņa gribēs mesties prom. Taču es mēģināšu panākt, lai zivs pagriežas pret mums, nostiepjot auklu un riskējot to noraut. Zivs varbūt viens divi atlieks āki taisnu, bet mēs varētu piekļūt viņai tik tuvu, lai ietriektu harpūnu. Un, kad es esmu trāpījis zivij ar harpūnu, pārējais ir tikai laika jautājums.

Visticamāk, viņa atpeldēs, sekodama savam degunam — tieši uz ēsmu pie pašas virsmas vai mazliet zemāk. Un tieši tas mums sagādās nelielas raizes. Ar kalmāru nepietiek, lai saistītu haizivs interesi. Tāda izmēra zivs noris kalmāru un nemaz nepamanīs, ka to apēdusi. Tā nu mums vajadzēs aplaimot zivi ar kaut ko īpašu, ko viņa nespētu apsmādēt, kaut ko uz liela āka, kas viņu noturētu vismaz tik ilgi, kamēr mēs varētu viņā ietriekt vienu vai divas harpūnas.

—   Ja āķis ir pārāk uzkrītošs, — vaicāja Brodijs, — vai zivs vispār nevairīsies aizskart ēsmu?

—     Nē. Šiem radījumiem nav tādu smadzeņu kā suņiem. Viņas ēd visu. Ja viņas barojas, jūs varat iemest pliku āki, un viņas to sakamps, ja ieraudzīs. Kādam manam draugam reiz gadījās tāda, kura mēģināja apēst laivas borta ārpusē piekārto motoru. Zivs tomēr izspļāva motoru, jo nespēja to norit vienā paņēmienā.

Hūpers no pakaļgala, kur viņš smalstīja ēsmu, jautāja:

—    Kas ir tas īpašais gardums, Kvint?

—   Jūs domājat kārumu, kam haizivis nespēj turēties pretī?

Kvints pasmaidīja un norādīja uz zaļu plastmasas atkritumu

tvertni, kura bija ērti novietota kuģīša vidusdaļā.

—    Paskatieties pats. Tas ir tajā tvertnē. Es to taupīju tādai zivij, ko mēs grasāmies ķert. Atdot tādu mantu citai būtu tīrā izšķērdība.

Hūpers piegāja tvertnei, attaisīja metāla slēdzi un nocēla vāku. Redzētā pārsteigts, viņš noelsās vien. Ar ūdeni pilnajā traukā vertikāli peldēja mazs delfiniņš, ne garāks par divām pēdām, tā galva bez dzīvības viegli šūpojās līdz ar kuģīša kustībām. Žokļa ārpusē rēgojās liela haizivju āķa acs, un no cauruma vēderā slējās asais, atkarpainais āķa gals. Hūpers pieķērās mucas malām un izdvesa:

—    Mazulis.

—   Pat labāk, — Kvints smīnēdams atbildēja. — Vēl nedzimis.

Hūpers dažas sekundes blenza traukā, tad aizcirta vāku un

noprasīja:

—    Kur jūs to dabūjāt?

—   A, laikam kādas sešas jūdzas uz austrumiem no šejienes. Kas tad ir?

—    Es gribēju jautāt, kā jūs to dabūjāt?

—    Kā tad jūs domājat? No mātes.

—   Jūs viņu nogalinājāt.

—   Nē, — Kvints smējās. — Viņa ielēca laivā un aprija sauju miega zāļu.

Viņš uz brīdi apklusa, gaidīdams, ka pārējie smiesies, bet, tā kā neviens nesmējās, viņš noteica:

—   Jūs zināt, ka tos vis nevar nopirkt.

Hūpers blenza Kvintā. Viņš bija sašutis, nikns. Tomēr viņš tikai pateica:

—   Jūs zināt, ka tos aizsargā likums.

—    Dēls, kad es zvejoju, es ķeru, ko gribu.

—    Bet kā ar likumiem? Ne…

—    Ar ko jūs nodarbojaties, Hūper?

—   Esmu ihtiologs. Es pētu zivis. Tāpēc arī atrodos šeit. Vai jūs to nezinājāt?

—   Kad ļaudis nofraktē manu kuģi, es viņiem liekus jautājumus neuzdodu. Bet labi, jūs pelnāt iztiku, pētīdams zivis. Ja jums būtu jāpelna iztika strādājot— ar to es domāju tādu darbu, kur nopelnītās naudas daudzums ir atkarīgs no izlietajiem sviedriem —, tad jūs labāk zinātu, ko patiesībā nozīmē likumi. Zināms, šie delfīni ir saudzējami. Bet šis likums netika pieņemts, lai aizliegtu Kvintam paņemt vienu vai divus ēsmai. Tas bija domāts, lai izbeigtu delfīnu masveida iznīcināšanu, lai slaisti vairs tos neapšautu sporta pēc. Tā ka teikšu jums, Hūper, lūk, ko: varat smilkstēt un vaimanāt, kā gribat. Tikai nestāstiet Kvintam, ka viņš nedrīkst noķert dažas zivtiņas, kas viņam palīdzētu iegūt iztiku.

—    Paklausieties, Kvint, galvenais ir tas, ka šiem delfīniem draud izzušanas, iznīkšanas briesmas. Un tas, ko darāt jūs, šo procesu paātrina.

—    Nestāstiet blēņas! Pasakiet to tunču zvejnieku kuģiem, lai mitējas vilināt delfīnus savos tīklos. Pasakiet japāņu zvejniekiem, lai vairs neķer delfīnus. Viņi jūs tā kārtīgi pasūtīs uz poda. Viņiem ir mutes, kas jābaro. Tāpat arī man. Manējā.

—    Es saprotu jūsu domāšanu, — noteica Hūpers. — Nem, kamēr vari, un pēc brīža, kad nekas nebūs palicis, mēs ķersimies pie kaut kā cita. Cik stulbi!

—    Nešauj pār strīpu, dēls, — atteica Kvints. Viņa balss bija vienmuļa un neizteiksmīga, un viņš ieskatījās tieši Hūperam acīs.

—    Ko?

—    Neiedomājies saukt mani par stulbu.

Hūpers nebija domājis apvainot Kvintu un bija pārsteigts, redzot, ka viņa teiktais uztverts kā apvainojums.

—    Dieva dēl, tā es negribēju teikt. Es tikai gribēju…

Brodijs, sēdēdams starp abiem vīriešiem, nosprieda, ka pienācis laiks beigt strīdu.

—    Liksimies mierā, Hūper, labi? — viņš iejaucās. — Mēs neesam braukuši šurp, lai debatētu par ekoloģiju.

—    Ko jūs zināt par ekoloģiju, Brodij? — atcirta Hūpers. — Varu derēt, jums ekoloģija nozīmē to, ka jums kāds stāsta, ka nav labi dedzināt lapas pagalmā aiz mājas.

—   Paklausieties. Man nav vajadzības pēc jūsu, bagāta slaista, pamācībām.

—   Tad, lūk, kā! Bagāta slaista pamācības. Otra bagātība gan jums neliek mieru, vai ne?

—   Paklausieties, sasodīts! Mēs te esam atbraukuši, lai izbeigtu to, ka zivs slepkavo cilvēkus, un, ja viena delfīniņa izmantošana mums palīdzes izglābt Dievs zina cik cilvēku dzīvību, tas man šķiet tīri brangs darījums.

Hūpers pavīpsnāja un teica Brodijam:

—   Tātad tagad jūs esat dzīvību glābšanas eksperts, vai ne? Paskatīsimies. Cik daudzus varēja izglābt, ja jūs būtu slēdzis pludmales pēc…

Brodijs bija pieslējies kājās un virzījās uz Hūpera pusi, pats neapzinādamies, ka pametis savu krēslu.

—    Aizveriet savu muti! — viņš noteica. Viņš automātiski ķēra ar roku pie gurna. Brodijs apstājās, kad sajuta, ka pie sāna nav maksts, nobijies no piepešas apjēgsmes — ja viņam botu pistole, viņš to būtu licis lietā. Brodijs stāvēja un skatījās uz Hūperu, kurš nikni raudzījās pretī.

Ātrs, ass Kvinta smiekls pārrāva saspīlējumu.

—    Ēzeļi kas ēzeļi, — viņš noteica. — Es jau šorīt, kad jūs uzkāpāt uz kuģīša, sapratu, ka bez ķīviņa neiztiksit.

12

Nākamā medību diena bija tikpat klusa kā iepriekšējā. Kad viņi sešos no rīta pameta piestātni, pūta viegla dienvidrietumu brīze, solīdama dienai vēsumu. Apejot Montokas zemesragu, jūra bija nemierīga. Taču līdz desmitiem brīze pierima, un kuģītis stāvēja nekustīgs gludajā jūrā kā kartona glāzīte peļķē. Mākoņu nebija, taču sauli padarīja nespodru bieza dūmaka. Braukdams uz piestātni, Brodijs pa radio bija dzirdējis, ka piesārņojums Ņujorkā sasniedzis kritisku robežu — kaut ko par pārmaiņām atmosfēras sastāvā. Daudzi cilvēki bija saslimuši, un no tiem daži, kuri jau slimoja vai arī bija ļoti veci, nomiruši.

Brodijs šodien bija ģērbies apstākļiem atbilstošāk. Viņš nēsāja baltu kreklu ar īsām piedurknēm un stāvu apkaklīti, plānas kokvilnas auduma bikses, baltas zeķes un tenisa kurpes. Laika īsināšanai viņš bija paņēmis līdzi grāmatu, ko sauca "Šausmīgā jaunava", no Hendriksa palienētu šausmu un seksa romānu.

Brodijs negribēja aizpildīt laiku ar sarunu, sarunu, kas varētu novest pie vina un Hūpera vakardienas ķildas atkārtojuma. Tā samulsināja Brodiju — Hūperu ari, tā viņš domāja. Šodien viņi sarunājās tikai paretam, lielāko dalu piezīmju veltīdami Kvintam. Brodijs neuzņēmās tēlot pieklājību pret Hūperu.

Brodijs bija ievērojis, ka rītos Kvints ir kluss — noslēgts un atturīgs. Vārdi no viņa vai ar vilkšanu jāizvelk. Taču dienas gaitā viņš atbrīvojās un kļuva arvien runīgāks. Piemēram, šorīt, atstājot piestātni, Brodijs bija vaicājis Kvintam, kā viņš zina, kuru vietu izvēlēties, lai gaidītu zivis.

—    Nezinu, — atteica Kvints.

—   jūs nezināt?

Kvints vienreiz pagrieza galvu no kreisās uz labo pusi, tad atkal atpakaļ.

—    Kā tad jūs izvēlaties vietu?

—    Vienkārši izvēlos vienu.

—    Ko jūs meklējat?

—    Neko.

—   Jūs nepeldat līdzi paisumam?

—    Vispār — jā.

—    Vai ir nozīme tam, vai ūdens ir dziļš vai sekls?

—    Kaut kāda nozīme ir gan.

—    Kāda?

Kādu bridi Brodijs domāja, ka Kvints atteiksies atbildēt. Viņš skatījās taisni uz priekšu, acis pievērsis horizontam. Tad viņš, it kā vārdi prasītu ārkārtīgu piepūli, izspieda:

—  Tāda liela zivs varbūt neuzturēsies pārāk seklos ūdeņos. Bet to nekad nevar zināt.

Brodijs noprata, ka nevajadzētu par to vairs runāt un vajadzētu likt Kvintam mieru, taču viņam bija interesanti, un viņš uzdeva vēl vienu jautājumu.

—   Ja mēs to zivi atradīsim vai arī viņa atradis mūs, tā būs laimes spēle, vai ne?

—    Zināmā mērā.

—    Kā meklēt adatu siena kaudzē.

—    Ne gluži.

—    Kāpēc ne?

—   Ja paisuma straume ir spēcīga, mēs varam noklāt ēsmas slāni, kurš līdz dienas beigām izplatīsies desmit un vairāk jūdžu attālumā.

—   Vai nebūtu labāk, ja mēs nakti pavadītu uz jūras?

—    Kālab? — jautāja Kvints.

—   Lai veidotos nepārtraukts ēsmas slānis. Ja mēs vienā dienā varam noklāt desmit jūdzes, mēs varētu to izstiept divdesmit jūdžu garumā, ja pavadītu šeit visu nakti.

—    Ja ēsmas kārta izplatās pārāk lielā teritorijā, tam nav nekādas jēgas.

—    Kāpēc?

—   Tas tikai samulsina. Ja jūs paliktu šeit mēnesi, jūs varētu noklāt kaut vai visu okeānu. Nekāda lielā jēga no tā nav.

Kvints pasmaidīja, acīmredzot iedomādamies, ka ēsmas kārta sedz visu okeāna virsmu.

Brodijs likās mierā un lasīja "Šausmīgo jaunavu".

Līdz dienas vidum Kvints bija kļuvis runīgāks. Auklas stiepās ēsmas kārtiņā jau vairāk nekā četras stundas. Kaut arī neviens viņam īpaši nebija uzdevis, Hūpers uzņēmās ēsmas izmētāšanu, tiklīdz viņi sāka dreifēt, un tagad viņš sēdēja pakaļgalā un ik pa brīdim smēla un izgāza ēsmu. Apmēram desmitos kāda zivs paraustīja auklu labajā pusē un izraisīja dažu sekunžu ilgu satraukumu. Taču izrādījās, ka vainīgā ir piecas mārciņas smaga pelamīda, kas tikko spētu saņemt āki mutē. Pusvienpadsmitos makšķerei, kas atradās kreisajā pusē, piekodās maza zilā haizivs. Brodijs uztina auklu, Kvints ar gafu uzķēra zivi, pāršķēla tai vēderu un palaida zivi vajā. Haizivs vārgi paskrubināja dažus gabaliņus no sevis, tad aizslīdēja dzelmē. Citas haizivis baroties neieradās.

Mazliet pēc vienpadsmitiem Kvints pamanīja sirpjveidīgo zobenzivs muguras spuru, kas virzījās uz viņu pusi pa ēsmas pēdām. Viņi klusēdami gaidīja, lūgdamies, lai zivs ņem ēsmu, taču tā nelikās manām abus kalmārus un bezmērķīgi peldēja sešdesmit jardu attālumā no pakaļgala. Kvints paraustīja vienu auklu, lai kalmārs sakustētos un izskatītos kā dzīvs, taču tas

/

uz zobenzivi neatstāja nekādu iespaidu. Pēdīgi Kvints nolēma mest zivij ar harpūnu. Viņš ieslēdza motoru, lika Brodijam un Hūperam uztīt auklas un virzīja kuģīti plašā lokā. Viena harpūna jau bija piestiprināta kātam, un kaņepājiem apvītā muca gatavībā stāvēja priekšgalā. Kvints izskaidroja medību norisi: Hūpers vadīs kuģīti, Kvints stāvēs priekšgalā, uz harpūnu metēja platformas, turēdams harpūnu virs labā pleca. Kad viņi pieklūs tuvāk zivij, Kvints rādīs ar harpūnu pa kreisi vai pa labi atk? rībā no tā, uz kuru pusi vajadzēs stūrēt kuģīti, Hūperam būs tikām jāgroza kuģītis, kamēr harpūna atkal rādīs taisni uz priekšu. Tas bija tikpat kā sekot kompasa norādītajam virzienam. Ja viss ritētu gludi, viņi spētu piezagties zivij, un Kvints varētu sviest harpūnu no labā pleca — tas būtu apmēram divpadsmit pēdu metiens — gandrīz taisni uz leju. Brodijs stāvēs pie mucas, uzmanīdams, lai virvei nekas netraucētu ritināties vaļā, kad zivs ienirs.

Viss norisinājās labi līdz pēdējam brīdim. Lēni virzīdamies un motoram klusi dūcot, kuģītis arvien ciešākā lokā ielenca zivi, kura nekustīgi gulēja uz ūdens virsmas. Kuģītim bija jutīga stūre, un Hūpers varēja precīzi sekot Kvinta norādījumiem. Tad zivs kaut kā uztvēra kuģīša klātbūtni. Tieši tad, kad Kvints pacēla roku, lai mestu harpūnu, zivs nozvalstījās, uzsita ar asti un aizšāvās dzijumā. Kvints svieda, iekliegdamies:

—   Aiziet! — un kļūdījās par sešām pēdām.

Tagad viņi atkal atradās ēsmas kārtiņas malā.

—    Vakar jūs jautājāt, vai mums bieži gadās šādas dienas, — Kvints atgādināja Brodijam. — Divas no vietas nudien negadās bieži. Līdz šim laikam mums vismaz vajadzēja sastapt zilo haizivju bariņu.

—    Vai vainīgs laiks?

—    Varētu būt. Šādā laikā cilvēki jūtas pietiekami sūdīgi. Varbūt zivis arī.

Viņi ieturēja lenču — sviestmaizes un alu —, un, kad bija paēduši, Kvints pārbaudīja, vai viņa karablnc ir pielādēta. Tad viņš ielīda kajītē un atgriezās, turēdams rokā ierīci, kādu Brodijs nekad agrāk nebija redzējis.

—    Labi, šef. Vai kāds ir cietis? Beidzu.

—    Paldies Dievam, nē. Bet gandrīz bija.

—    Labi, šef. Beidzu.

Kad Brodijs devās atpakaļ uz vietu, kur bija atstājis savu pludmales somu, Midltons viņam uzsauca:

—    Ei, šef, vai mēs tagad varētu uzņemt to interviju?

Brodijs apstājās, viņam gribējās pasūtīt Midltonu dirst. Taču

viņš pateica:

—   Ko jūs gribat uzzināt? Jūs visu redzējāt tikpat labi kā es.

—    Tikai pāris jautājumu.

Brodijs nopūtās un gāja atpakaļ pie Midltona un uzņemšanas grupas.

—    Labi, — viņš piekrita, — pucējiet vaļā.

—    Cik tev vēl ir rulli, Volter? — apjautājās Midltons.

—    Kādas piecdesmit pēdas. Taisi labi īsu.

—    Labi. Kad esi gatavs, saki.

—    Uzņemu.

—    Tā, šef Brodij, — iesāka Midltons, — tas nu gan bija laimīgs gadījums, vai ne?

—    Loti laimīgs. Zēns varēja aiziet bojā.

—   Vai jūs apgalvotu, ka šī ir tā pati haizivs, kura nogalināja cilvēkus?

—   Es nezinu, — atteica Brodijs. — Šķiet, ka jābūt tai pašai.

—    Ko jūs iesāksit?

—    Pludmales tiek slēgtas. Pagaidām tas ir viss, ko es varu darīt.

—    Domāju, ka jums būs jāpasaka — šeit, Emitijā, peldēties vēl nav droši.

—    Pareizi, tas man būs jāpasaka.

—    Ko tas nozīmē Emitijai?

—    Nelaimi, mister Midlton. Mēs esam lielā nelaimē.

—    Atskatoties pagātnē, šef, ko jūs izjūtat, domājot par to, ka šodien atvērāt pludmales?

—    Ko es izjūtu? Kas tas par jautājumu? Dusmas, īgnumu, apjukumu. Pateicību, ka neviens nav cietis. Vai nepietiks?

—    Lieliski, šef, — Midltons smaidīdams teica. — Paldies, šef Brodij.

Viņš bridi klusēja, tad teica:

—    Labi, Volter, diezgan. Brauksim mājās un ķersimies pie montāžas.

—   Kā ar nobeigumu? — jautāja operators. — Man vēl palikušas kādas divdesmit piecas pēdas.

—    Labi, — piekrita Midltons. — Pagaidi, es izdomāšu, ko dziļdomīgu varētu pateikt.

Brodijs savāca dvieli un pludmales somu un pāri kāpai devās uz savu mašīnu. Nonācis Skočroudā, viņš ieraudzīja ģimeni no Kvīnsas stāvam pie sava furgona.

—    Vai tā bija haizivs, kas nogalināja cilvēkus? — jautāja tēvs.

—   Kas to lai zina? — atjautāja Brodijs. — Vai nav vienalga?

—   Diez cik iespaidīga neizskatījās — spura vien. Puikas bija tīri vai vīlušies.

—   Paklausies, nejēga, — Brodijs teica. — Nupat gandrīz tika nogalināts zēns. Vai esat vīlušies, ka tā nenotika?

—    To jūs man neiestāstīsiet, — atteica vīrietis. — Tā zivs nebija viņam ne tuvumā. Varu saderēt, ka tas viss bija īpaši sarīkots to televīzijas sprukstiņu dēl.

—    Mister, lasieties prom no šejienes! Jūs ar visu savu sasodīto varzu. Vāciet viņus prom! Žiglāk!

Brodijs pagaidīja, kamēr ģimene sakrauj savas mantas mašīnā un sakāpj paši. Aiziedams viņš dzirdēja vīru sakām sievai:

—    Es jau tā domāju, ka te visi ir gatavie puņķutapas. Man izrādījās taisnība. Pat policisti.

Pulksten sešos Brodijs kopā ar Hūperu un Medouzu sēdēja savā kabinetā. Viņš jau bija paspējis izrunāties ar Lariju Vogenu, kurš piezvanīja un, piedzēries un asaras liedams, nebeidzami murmināja par izpostītu dzīvi. Uz Brodija galda ieskanējās selektors, un viņš pacēla telefona klausuli.

—   Šef, te vien puisis, kuru sauc Bils Vitmens, grib jūs redzēt, — paziņoja Biksbijs. — Viņš teic, ka esot no Nezv York Times.

—   Ak, pie… Labi, velns ar ārā. Sūti viņu iekšā.

Durvis atvērās, un tajās iestājās Vitmens. Viņš jautāja:

—   Vai es jūs neiztraucēju?

—   Ne visai, — atteica Brodijs. — Nāciet vien iekšā, jūs jau atceraties Hariju Medouzu. Šis ir Mets Hūpers no Vudsholas.

—    Es atminos Hariju Medouzu, kā nu ne, — atbildēja Vitmens. — Pateicoties viņam, boss ēda mani visu ceļu no viena četrdesmit trešās ielas gala līdz otram.

—    Par ko tad? — brīnījās Brodijs.

—   Misters Medouzs pavisam nejauši aizmirsa man izstāstīt par uzbrukumu Kristīnei Votkinsai. Toties viņš neaizmirsa to pavēstīt saviem lasītājiem.

—    Droši vien būs izkritis no prāta, — atzina Medouzs.

—   Ar ko varam jums pakalpot? — vaicāja Brodijs.

—   Es tā prātoju, — ieminējās Vitmens, — vai jūs esat droši, ka tā pati zivs nogalināja pārējos.

Brodijs rādija zīmes Hūperam, kurš teica:

—   Es nevaru būt pārliecināts. Es vispār neredzēju zivi, kura nogalināja pārējos, un es tā īsti to ari nedabūju apskatīt šodien. Viss, ko es redzēju, bija tikai zibsnis, sudraboti pelēka šautra. Es zinu, kas tas bija, taču es nevaru redzēto salīdzināt ar kaut ko citu. Varu vienīgi izteikt varbūtību, ka loti iespējams, ka tā ir tā pati zivs. Liekas pārāk neticami — vismaz man —, ka pie Longailendas dienvidu krasta vienlaicīgi uzturas divas lielas cilvēkēdājas haizivis.

Vitmens jautāja Brodijam:

—    Ko jūs domājat iesākt, šef? Es gribēju teikt— vēl bez pludmaļu slēgšanas, un tas, cik es noprotu, ir jau paveikts.

—    Nezinu. Ko mēs varam darīt? Kungs Jēzu, lai tad labāk uzbrūk viesuļvētra. Vai pat zemestrīce. Vismaz pēc tam tās ir cauri, un beigta balle. Var palūkoties apkārt un pārliecināties, kas nodarīts un kas darāms. Tie ir notikumi, kad vismaz zini, kā rīkoties. Tiem ir sākums un beigas. Šis ir kaut kas nejēdzīgs. Šajā gadījumā ir tā, it kā apkārt brīvi skraidītu maniaks, kurš nomaitā cilvēkus, kad vien viņam iepatīkas. Jūs zināt, kurš tas ir, taču nevarat viņu notvert un nevarat viņu apturēt. Un visļaunākais ir tas, ka jūs nezināt, kādēļ viņš tā rīkojas.

Medouzs atgādināja:

—    Atminies, ko teica Minnija Eldridža.

—    Jā, — novilka Brodijs. — Es jau sāku domāt, ka galu galā viņai varbūt taisnība.

—    Kas tā tāda? — gribēja zināt Vitmens.

—    Nekas. Viena jukusi.

Kādu bridi valdija klusums, mokošs klusums, it kā viss vajadzīgais būtu pateikts. Tad Vitmens ieteicās:

—    Un tālāk?

—    Kas tālāk? — nesaprata Brodijs.

—    Uz kaut ko taču jāvirzās, kaut kas jāuzsāk.

—    Es būtu laimīgs, dzirdot jebkādus ierosinājumus. Es pats domāju, ka mēs esam dimbā. Mums vel būs paveicies, ja pec šis vasaras pilsēta vispār pastāvēs.

—    Vai jūs tomēr mazliet nepārspīlējat?

—    Nedomāju vis. Kā tu domā, Harij?

—    Tiešām nē, — piebalsoja Medouzs. — Pilsēta dzīvo, pateicoties tās vasaras iemītniekiem, mister Vitmen. Sauciet to par parazītismu, ja vēlaties, taču tā tas ir. Katru vasaru ierodas saimnieks, un Emitijā dedzīgi barojas no tā, raušot sev katru iztikas drusciņu, ko vien var dabūt, iekams saimnieks pec Darba svētkiem atkal dodas prom. Aizvāciet saimnieku, un mēs paliksim kā ērces bez suņa, no kā baroties. Mēs cietīsim badu. Viss — visas pazīmes — liecina, ka nākamā ziema būs grūtākā visā pilsētas vēsturē. Mums būs tik daudz bezdarbnieku, ka Emitijā atgādinās Hārlemu, — un viņš nosmējās, — Hārlemu jūras krastā.

—    To gan es gribētu zināt, — sacīja Brodijs, — kāpēc mes. Kāpēc Emitijā? Kāpēc ne Isthemptona, Sauthemptona vai Kvo- ga?

—    Tas, — atbildēja Hūpers, — ir kaut kas tāds, ko mēs nemūžam neuzzināsim.

—    Kāpēc? — jautāja Vitmens.

—    Es negribu, lai izklausītos, it kā es taisnotos, ka neesmu pietiekami novērtējis šo zivi, — atbildēja Hūpers, — taču robeža starp dabisko un pārdabisko ir visai miglaina. Atgadās dabiski notikumi, un to vairākumam ir loģisks izskaidrojums. Taču daudziem jautājumiem velti meklēt saprātīgu atbildi. Teiksim, viens aiz otra peldas divi cilvēki, un no mugurpuses piepeld haizivs, pašaujas garām aizmugurējam puisim un uzbrūk priekšējam. Kādel? Varbūt viņiem katram bija citāda smarža? Varbūt priekšējais peldēja izaicinošāk. Teiksim, puisis aizmugure, tas, kuram neuzbruka, dodas palīgā tam, kuram uzbruka haizivs. Haizivs var neaiztikt viņu— patiesībā izvairīties no viņa—, kamēr tā nepārspēj plosīt savu upuri. Uzskata, ka baltās haizivis iecienījušas vēsākus ūdeņus. Tad kāpēc vienu tādu nezvēru, aizrijušos ar cilvēka līķi, atrod pie Meksikas krastiem? Būtībā haizivis ir tikpat kā viesuļvētra. Tās uzbrūk šeit, tomēr neuzbrūk tur. Tās noslauka no zemes virsas šo māju, bet piepeši maina virzienu un atstāj neskartu kaimiņa māju. Nopostītās mājas saimnieks zūdās: "Kāpēc man?" Cilvēks neskartajā mājā saka: "Paldies Dievam!"

—     Labi, — piekrita Vitmens. — Es tomēr vel nesaprotu, kāpēc haizivi nevar noķert.

—    Varbūt to var noķert, — pieļāva Hūpers. — Tomēr es nedomāju, ka to izdarīsim mes. Vismaz ar to aprīkojumu, kas mums pieder, noteikti ne. Domāju, ka mes atkal varētu mēģināt pievilināt haizivi ar esmu.

—    Jā, — sacīja Brodijs. — Bens Gārdners mums varētu pastāstīt visu par pievilināšanu ar esmu.

—   Vai jūs kaut ko zināt par cilvēku, kuru sauc Kvints? — jautāja Vitmens.

—   Esmu dzirdējis šo vārdu, — Brodijs atbildēja. — Vai tu, Harij, kādreiz esi papētījis šo cilvēku?

—     Es izlasīju pieejamo informācijas mazumiņu. Cik man zināms, viņš nekad nav pastrādājis neko nelikumīgu.

—   Labi, — atteica Brodijs, — varbūt ir vērts viņam piezvanīt.

—   Jūs jokojat, — teica Hūpers. — Vai jūs patiesi ielaistos darīšanās ar šo tipu?

—   Hūper, es jums pateikšu, lūk, ko. Ja šobrīd te kāds ienāktu un teiktu, ka viņš ir supermens un ar čurāšanu var aizmīzt to haizivi prom, es atbildētu: lieliski. Es viņam vel daiktu paturētu.

—    Jā, bet…

Brodijs viņu pārtrauca.

—   Ko tu saki, Harij? Tu domā, ka viņš ir telefonu grāmatā?

—   Jūs tiešām runājat nopietni? — novilka Hūpers.

—   Jā gan. Vai jums ir padomā kas labāks?

—    Nē, tikai… Nezinu. Kā lai mēs zinām, vai tas tips nav kāds nenormālais, dzērājs vai krāpnieks?

—    To mēs neuzzināsim, ja nemēģināsim iepazīties ar viņu.

Brodijs izņēma telefonu grāmatu no galda augšējās atvilktnes

un atšķīra burtu K. Viņš pārvilka lappusei ar pirkstu.

—    Te tas ir. Kvints. Vairāk nekā. Bez priekšvārda. Tomēr tas ir vienīgais Kvints lappusē. Droši vien viņš.

Brodijs uzgrieza numuru.

—    Kvints, — atsaucās kāda balss.

—    Mister Kvint, te runā Mārtiņš Brodijs. Es esmu policijas priekšnieks Emitijā. Mums ir nepatikšanas.

—    Esmu dzirdējis.

—    Šodien haizivs atkal bija klāt.

—    Vai tā kādam uzbruka?

—    Nē, bet gandrīz noķēra kādu zēnu.

—    Tik lielai zivij vajag daudz barības, — noteica Kvints.

—    Vai esat redzējis šo zivi?

—   Nē. Pāris reižu esmu to meklējis, tomēr es nevarēju šķiest pārāk daudz laika meklēšanai. Mani klienti netērē naudu meklēšanai. Viņiem vajadzīga darbība.

—    Kā jūs zināt, kāds ir tās lielums?

—    No tā, ko esmu dzirdējis runājam. Aprēķināju vidējo un noņēmu nost kādas astoņas pēdas. Pat bez tām jums tur ir varena zivs.

—     Zinu. Es tikai vēlētos uzzināt, vai jūs nevarat mums palīdzēt.

—    Es zinu. Es jau domāju, ka varbūt piezvanīsit.

—    Vai varat?

—    Tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem.

—    No kādiem?

—    Pirmkārt, no tā, cik naudas būsit ar mieru iztērēt.

—    Mēs maksāsim, lai kāda būtu cena. Lai cik jūs prasītu par dienu. Mēs jums maksāsim par katru dienu, līdz nogalināsim to nešķīsteni.

—    Es tā nedomāju, — iebilda Kvints. — Man šķiet, par šo darbu jāmaksā īpaši.

—    Ko tas nozīmē?

—    Parasti mana takse ir divi simti dienā. Bet šis ir sevišķs gadījums. Jums būs jāmaksā dubultīgi.

—    Nekādā ziņā.

—    Uz redzēšanos.

—     Pagaidiet bridi! Paklausieties, cilvēk! Kāpēc jūs gribat aplaupīt mani?

—   Jums nav cita, pie kā iet.

—    Ir taču citi zvejnieki.

Brodijs dzirdēja, ka Kvints iesmejas — īsu, ņirdzīgu rējienu.

—    Kā tad, ka ir, — atteica Kvints. — Vienu jau aizsūtījāt. Aizsūtiet vēl vienu. Aizsūtiet vēl kādu pusduci. Pēc tam, kad jūs atkal atnāksiet pie manis, varbūt maksāsit pat trīskārtīgi. Es gaidīdams neko nezaudēšu.

—    Es nelūdzu dāvanas, — Brodijs sacīja. — Zinu, ka jums jāpelna iztika. Taču šī zivs nogalina cilvēkus. Es gribu to apturēt. Es gribu izglābt dzīvības. Gribu jūsu palīdzību. Vai jūs vismaz nevarat izturēties pret mani kā pret parastajiem klientiem?

—    Jūs mani aizkustinājāt, — atteica Kvints. — Jums vajag nogalināt zivi, es mēģināšu to izdarīt jūsu labā. Neko nevaru apsolīt, tomēr darīšu, ko varēšu. Un par to, ko es varu, ir vērts maksāt četrsimt dolāru dienā.

Brodijs nopūtās.

—    Nezinu gan, vai valde man dos tādu naudu.

—    Gan kaut kur sadabūsit.

—    Kā jūs domājat, cik ilgu laiku vajadzēs, lai noķertu to zivi?

—    Dienu, nedēlu, mēnesi. Kas to lai zina? Mēs varam to vispār neatrast. Tā var aizpeldēt prom.

—    It kā es to nevēlētos, — atsaucās Brodijs.

Viņš brīdi klusēja.

—   Labi, — Brodijs pēdīgi teica. — Šķiet, mums nav nekādas izvēles.

—    Nē, nav vis.

—    Vai varat sākt rīt?

—    Nē. Ātrākais — pirmdien. Rīt man ir viesi.

—    Viesi? Vai jūs rīkojat pusdienas?

Kvints atkal iesmējās tos pašus griezīgos, rejošos smieklus.

—    Viesi ir tie, kuri fraktē kuģi, — viņš paskaidroja. — Jūs taču daudz nezvejojat.

Brodijs piesarka.

—    Nē, šajā ziņā jums taisnība. Vai jūs nevarat viņiem atteikt? ja mēs maksāsim tādu naudu, tad, man šķiet, mēs pelnām arī īpašu apkalpošanu.

—   Nē. Viņi ir mani pastāvīgie klienti. Es nevaru tā rīkoties, citādi zaudēšu viņus, jūs esat klienti tikai vienam gadījumam.

—   Iedomāsimies, ka jūs rit uzskriesiet virsū lielajai zivij. Vai mēģināsit to noķert?

—    Tā jūs ietaupītu daudz naudas, vai ne? Mēs ncsatiksim jūsu zivi. Mēs dosimies austrumu virzienā. Austrumu pusē ir varena zvejošana, jums derētu kādreiz pamēģināt.

—    Jūs esat visu kārtīgi izskaitļojis, vai ne?

—   Ir vēl viens jautājums, — bilda Kvints. — Man ir vajadzīgs viens cilvēks. Es zaudēju palīgu, un būs pagrūti izvilkt tādu lielu zivi, ja pietrūks vēl viena roku pāra.

—    Zaudējāt palīgu? Vai tad viņš noslīka, vai?

—   Nē, aizgāja. Nervi neizturēja. Pēc kāda laiciņa šajā darbā tā gadās vairumam cilvēku. Viņi pārāk daudz noņemas ar domāšanu.

—   Toties ar jums tā negadās.

—    Nē. Es zinu, ka esmu gudrāks par zivi.

—    Un vai ar to, ka esat gudrāks, pietiek?

—    Līdz šim ir pieticis. Esmu taču joprojām dzīvs. Kā tad būs? Vai jums ir man noderīgs cilvēks?

—   Jūs nevarat atrast sev citu palīgu?

—   Tik ātri un šādam darbam — ne.

—    Kas jums palīdzēs rit?

—   Kāds puišelis. Tomēr es viņu neņemšu līdzi, dodoties pēc lielās baltās.

—   To var saprast, — novilka Brodijs, sākdams apšaubīt, vai viņa vēršanās pie Kvinta pēc palīdzības ir bijusi prātīga. Viņš nevērīgi piemetināja:

—    Ziniet, arī es tur būšu.

Brodiju satrieca paša vārdi, tiklīdz viņš tos izteica, šausmināja tas, kam viņš sevi nolēmis.

—   Jūs? Ha!

Brodijs sarāvās no Kvinta izsmiekla.

—    Es pats varu tikt galā, — viņš teica.

—    Varbūt. Es jūs nepazīstu. Taču jūs neprotat apieties ar lielu zivi, ja neko nejēdzat no zvejošanas. Vai peldēt protat?

—    Zināms. Kāds tam sakars ar visu pārējo?

—   Cilvēki pārkrīt pār bortu, un dažreiz paiet krietns bridis, kamēr kuģīti apgriež un nokļūst līdz cietušajam.

—    Par mani neraizējieties.

—   Sakiet, ko gribat. Tomēr man vajadzīgs cilvēks, kurš kaut ko zina par zvejošanu. Vai vismaz kaut ko par kuģīšiem.

Brodijs palūkojās pāri galdam uz Hūperu. Pavadīt vairākas dienas kopā ar Hūperu uz viena kuģīša viņš vēlējās vismazāk, it īpaši situācijā, kurā Hūpers viņu pārspēs ja ne autoritātē, tad vismaz zināšanās. Viņš varētu sūtīt Hūperu vienu un pats palikt krastā. Tomēr viņš juta, ka tā būtu padošanās, galīga un neatgriezeniska atzīšanās savā nespējā stāties pretī un uzvarēt svešo ienaidnieku, kurš bija uzspiedis karu viņa pilsētai.

Turklāt bija iespējams, ka, vadot visu garo dienu uz kuģīša, Hūpers varētu nejauši izpļāpāties un atklātos, ko viņš darījis pagājušajā trešdienā — todien, kad lija. Brodiju vajāja apņēmība izdibināt, kur todien atradies Hūpers, jo, kad vien viņš sev lāva domāt par dažādām varbūtībām, no tās vienīgās, pie kuras prātā apstājās, viņš baidījās visvairāk. Viņš gribēja zināt, ka Hūpers bijis uz kino vai spēlējis bekgamonu ārpilsētas klubā, vai smēķējis marihuānu ar kādu hipiju, vai gulējis ar kādu meiču. Viņam bija vienalga, kaut tikai zinātu, ka Hūpers nav bijis kopā ar

Ellenu. Vai ari ir bijis. Tādā gadījumā…? Šī doma tomēr bija pārāk briesmīga, lai to aizgainītu.

Brodijs uzlika plaukstu klausulei un teica Hūperam:

—    Vai negribat braukt līdzi? Viņam vajadzīgs palīgs.

—   Vai viņam nav pat palīga? Kas tā par bodīti!

—    Nav svarīgi. Gribat braukt vai negribat?

—    Jā, — atbildēja Hūpers. — Varbūt es piedzīvošu brīdi, kad būs jānožēlo, tomēr saku — jā. Es gribu redzēt to zivi, un, šķiet, tā ir mana vienīgā iespēja.

Brodijs teica Kvintam:

—    Labi, es jums sarunāju cilvēku.

—    Vai viņam ir kāda nojēga par kuģiem?

—    Viņš pazīst kuģus.

—   Pirmdien sešos no rīta. Ņemiet līdzi, kādus ēdamos vēlaties. Vai zināt, kā nokļūt līdz šejienei?

—   27. ceļš, pēc tam jānogriežas uz Apsolīto Zemi, vai ne?

—   Jā. To sauc par Krenbcrihoulroudu. Taisni pilsētā iekšā. Kādus simt jardus aiz pēdējām mājām nogriezieties pa kreisi uz zemes ceļa.

—    Vai tur ir zīme?

—    Nē, bet tas ir vienīgais ceļš šajā apkārtnē. Ved tieši uz manu piestātni.

—   Jūsējais kuģītis tur ir vienīgais?

—   Tikai viens. Tā vārds ir "Orka".

—    Labi. Tiksimies pirmdien.

—   Vēl viens jautājums, — piebilda Kvints. — Nauda. Katru dienu. Uz priekšu.

—    Labi, bet kā tad tā?

—   Tā es kārtoju savus darījumus. Es negribu, ka jūs pārkris- tu pār bortu ar visu man domāto naudu.

—    Labs ir, — piekrita Brodijs. — To jūs dabūsiet.

Viņš nolika klausuli un teica Hūperam:

—    Pirmdien sešos no rīta, labi?

—    Labi.

Medouzs ievaicājās:

—   Vai es no jūsu sarunas pareizi saprotu, ka brauc ari tu, Mārtiņ?

Brodijs palocīja galvu.

—   Tas ir mans darbs.

—    Es teiktu, ka tas diez vai ietilpst tavos pienākumos. .

—    Nu tas ir nolemts.

—    Kā sauc viņa kuģīti? — jautāja Hūpers.

—   Man liekas, viņš teica "Orka", — atbildēja Brodijs. — Es nezinu, ko tas nozīmē.

—   Tas neko nenozīmē. Tas ir kaut kas. Tas ir valis slepkava.

Medouzs, Hūpers un Vitmens piecēlās uz iešanu.

—   Labu veiksmi, — novēlēja Vitmens. — Es tīri vai apskaužu jūsu braucienu. Tam jābūt aizraujošam.

—   Varu iztikt bez uztraukumiem, — noteica Brodijs. — Es vienkārši gribu piebeigt to nolāpīto nezvēru.

Pie durvīm Hūpers pagriezās un sacīja:

—    Domājot par orku, man ienāca prātā vēl kas. Jūs zināt, kā austrālieši sauc lielās baltās haizivis?

—    Nē, — ne visai ieinteresēti atsaucās Brodijs. — Kā tad?

—    Par balto nāvi.

—   Tas jums noteikti bija jāpasaka, vai ne? — Brodijs noburkšķēja, aizvērdams durvis aiz viņiem.

Brodijs jau grasījās doties prom, kad viņu apturēja nakts dežurants un teica:

—    Šef, jums pirmīt zvanīja, kad bijāt savā kabinetā. Man šķita, ka nevajag jūs traucēt.

—    Kurš zvanīja?

—    Misis Vogena.

—    Misis Vogena!

Cik vien Brodijs spēja atcerēties, viņš nekad mūžā nebija runājis pa telefonu ar Eleonoru Vogenu.

—   Viņa sacīja, lai netraucēju jūs, viņas sakāmais varot pagaidīt.

—    Es labāk piezvanīšu misis Vogenai. Viņa ir tik kautrīga, ka, ja degtu māja, viņa piezvanītu ugunsdzēsējiem, atvainotos, ka traucē viņus, un apjautātos, vai nebūtu iespēja apstāties pie viņas mājas nākamreiz, kad ugunsdzēsējiem gadītos braukt uz to pusi.

Iedams kabinetā, Brodijs atsauca atmiņā, ko Vogens bija stāstījis par Eleonoru — kad viņa izrakstīja čeku par summu dolāros, nekad nerakstīja centu ailē "OO". Viņa uzskatīja to par apvainojumu, it kā ar to būtu devusi mājienu, ka naudas saņēmējs varētu pierakstīt klāt dažus centus.

Brodijs uzgrieza Vogenu mājas telefona numuru, un Eleonora Vogena pacēla klausuli, tiklīdz aparāts paguva iezvanīties. Sēdējusi pie telefona, Brodijs nodomāja.

—    Eleonora, te Mārtiņš Brodijs. Jūs man zvanījāt.

—    Ak jā. Man loti nepatīk jūs apgrūtināt, Mārtiņ, ja jūs…

—    Nē, viss ir vislabākajā kārtībā. Kas jūs nomāc?

—   Tas ir… redziet, iemesls, kāpēc es jums zvanu, ir tāds, ka es zinu, ka pirms tam Larijs runāja ar jums. Es iedomājos, jūs varbūt zināt… vai kaut kas ir noticis.

Brodijs nodomāja: viņa neko nezina, itin neko, lai esmu nolādēts, ja es viņai izstāstīšu.

—    Kā tad tā? Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Es nezinu, kā lai to precīzi pasaku, bet… Larijs daudz nedzer, jūs jau zināt. Loti reti, vismaz mājās.

—    Un tad?

—     Šovakar, pārnācis mājās, viņš neko neteica. Viņš tikai iegāja savā darbistabā un izdzēra gandrīz veselu pudeli viskija — vismaz es tā domāju. Tagad viņš gul, aizmidzis krēslā.

—     Es par to neraizētos, Eleonora. Varbūt viņu nomoka kādas domas. Palaikam tā gadās visiem.

—     Zinu. Tikai… kaut kas ir noticis. Es to zinu. Viņš jau vairākas dienas neuzvedas kā parasti. Es iedomājos, ka varbūt… Jūs esat viņa draugs. Vai jūs zināt, kas par vainu?

Viņa draugs, Brodijs nodomāja. To pašu bija teicis ari Vogens, tikai viņam iznāca labāk. "Mēs mēdzām būt draugi," viņš bija sacījis.

—     Nē, Eleonora, nezinu, — viņš meloja. — Kaut gan, ja vēlaties, es parunāšu ar viņu.

—    Vai patiesi, Mārtiņ? Es būtu jums loti pateicīga. Bet… lūdzu… nesakiet viņam, ka es jums zvanīju. Viņam nekad nav paticis, ka es jaucos viņa darīšanās.

—    Neteikšu. Neraizējieties. Mēģiniet kaut drusku pagulēt.

—    Vai viņam krēslā būs labi?

—   Protams. Tikai novelciet viņam kurpes un uzmetiet virsū kādu segu. Viņam būs labi.

Pols Leflers stāvēja aiz letes savā delikatešu veikalā un lūkojās pulksteni.

—    Bez ceturkšņa deviņi, — viņš teica sievai, tuklai, glītai sievietei, kuru sauca Roze un kura pašlaik ledusskapi kārtoja sviesta kārbiņas. — Ko tu sacītu, ja mēs noblēdītu piecpadsmit minūtes un taisītu ciet agrāk?

—    Pēc tādas dienas kā šī es piekritu, — atteica Roze. — Astoņpadsmit mārciņu žāvētās desas! Kad mēs vispār esam pārdevuši astoņpadsmit mārciņu desas dienā?

—    Un Šveices siers, — turpināja Leflers. — Kad mums ir aptrūcis Šveices siera? Vēl dažas tādas dienas nenāktu par ļaunu. Rostbifs, aknu desa, itin viss. Tā vien liekas, ka visi no Bruklinas augstumiem līdz īsthemptonai iegriezās šeit pēc sviestmaizēm.

—   Ko nu Bruklinas augstumi! Pensilvānija. Kāds virs teica, ka esot kūlies to gaisa gabalu no Pensilvānijas. Tikai tāpēc, lai redzētu zivi. Vai tad viņiem Pensilvānijā zivju nav?

—   Kas to lai zina? — atteica Leflers. — Te jau iet kā Koniai- lendā.

—    Kopējā pludmalē droši vien izskatās kā atkritumu izgāztuvē.

—     Ir vērts. Mēs esam pelnījuši vienu vai divas ienesīgas dienas.

—    Dzirdēju, ka pludmales atkal esot slēgtas, — teica Roze.

—   Jā. Kā jau es vienmēr saku, nelaime nekad nenāk viena.

—    Par ko tu runā?

—    Es nezinu. Slēgsim ciet.

III daļa

—    Vai jums vēl ir alus kārba? — Kvints jautāja.

—    Protams, — atteica Brodijs. — Kam jums tā vajadzīga?

—    Es parādīšu.

Ierīce izskatījās pēc rokas granātas— metāla cilindrs ar rokturi vienā galā. Kvints iebāza alus kārbu cilindrā, pagrieza, līdz noklikšķēja, un izņēma no krekla kabatas tukšu divdesmit otrā kalibra patronu. Viņš iestūma patronu mazā caurumiņā cilindra pamatā, tad pagrieza rokturi, līdz atskanēja vēl viens klikšķis. Viņš pasniedza ierīci Brodijam.

—     Redzat to sviru? — Kvints teica, rādīdams uz roktura augšgalu. — Pavērsiet šito daiktu pret debesīm un, kad es teikšu, nospiediet sviru.

Kvints paņēma šauteni, atbīdīja drošinātāju, pacēla šauteni pie pleca un teica:

—   Aiziet!

Brodijs viegli pagrūda sviru. Atskanēja ass, spalgs rībiens, viegls atsitiens, un alus kārba no viņa rokām uzlidoja taisni gaisā. Tā griezās un spožajā saulē spīguļoja un vizuļoja. Kad kārba sasniedza lidojuma augstāko punktu— kādu sekundes dalu tā šķita karājamies gaisā —, Kvints izšāva. Viņš tēmēja zemāk, lai noķertu kārbu, kad tā sāks krist, un trāpīja kārbas dibenā. Atskanēja skaļš blīkšķis, un kārba riteniski ievēlās ūdenī. Tā nenogrima uzreiz, bet, slīpi sašķiebusies, peldēja, šūpodamās uz ūdens virsmas.

—    Gribat pamēģināt? — prasīja Kvints.

—    Kā tad, — atteica Brodijs.

—    Atcerieties, ka jāmēģina trāpīt kārbai pašā augstākajā lidojuma punktā un jātēmē mazliet zemāk. Ja šaujat pa kārbu lidojumā augšup vai kritienā, jums jāmērķē apsteidzot, un tas ir daudz grūtāk. Ja aizšaujat garām, mirkli pagaidiet, tad atkal apsteidzot notēmējiet.

Brodijs apmainīja metamo pret M-l un nostājās pie margap- males. Tiklīdz Kvints bija pielādējis ierīci, Brodijs iesaucās:

—    Aiziet! — un Kvints palaida alus kārbu gaisā. Brodijs izšāva vienreiz. Nekā. Un, kārbai krītot, viņš notēmēja par zemu.

—    Izrādās, nav nemaz tik vienkārši, — viņš atzina.

—   Drusku jāpiešaujas ir, — piekrita Kvints. — Paskatīsimies, vai tagad jūs varēsit trāpīt.

Kārba peldēja stāvus mierīgajā ūdenī piecpadsmit vai divdesmit jardus no kuģīša. Tā pa pusei slējās ārā no ūdens. Brodijs notēmēja par mata tiesu zem ūdens līnijas un nospieda gaili. Atskanēja metāla tinkšķis, kad lode trāpīja kārbai pie ūdens līnijas. Kārba nozuda.

—    Hūper? — ieteicās Kvints. — Vēl palikusi viena kārba, turklāt mēs taču vēl varam dzert alu.

—    Nē, paldies, — atbildēja Hūpers.

—    Kas par vainu?

—    Nekas. Man vienkārši negribas šaut, un viss.

Kvints pasmaidīja.

—   Uztraucaties par to, ka kārbas nonāk ūdenī? Mēs nu gan sasviežam okeānā briesmīgi daudz bundžu. Varbūt tās sarūs un nogrimst dibenā, un tur visu piemēslo.

—   Ne jau tāpēc, — Hūpers atteica, uzmanīdamies, lai neuzķertos uz Kvinta makšķeres. — Nekas. Man vienkārši nav noskaņojuma.

—    Bail no šautenēm?

—    Bail? Nē.

—    Vai jebkad esat šāvis?

Brodijs brīnījās par Kvinta uzmācību un ar prieku vēroja Hūpera nepatiku, taču viņš nezināja, kādēļ Kvints tā rīkojas. Varbūt Kvints kļuva kašķīgs, kad garlaikojās un neķēra zivis.

Arī Hūpers nezināja, kas Kvintam padomā, bet tas viņam nepatika. Viņš nojauta, ka Kvints viņu vilina lamatās.

—    Protams, — Hūpers teica. — Esmu agrāk šāvis.

—    Kur? Dienestā?

—    Nē. Es…

—    Vai jūs bijāt armijā?

—    Nē.

—    Es jau tā domāju.

—    Kā tas būtu jāsaprot?

—   Jēzus Marija, varu gandrīz saderēt, ka jūs vēl esat nevainīgs.

Brodijs ielūkojās Hūpera sejā, meklēdams atbildi, un kādu sekundes dalu viņš pieķēra Hūperu lūkojamies vinā.

Tad Hūpers novērsās, un viņa seja pamazām piesarka. Viņš teica:

—    Kas jums padomā, Kvint? Ko jūs gribat panākt?

Kvints atgāzās krēslā un pasmaidīja.

—    Neko, — viņš atbildēja. — Tikai rosinu uz mazu, draudzīgu sarunu laika Isināšanai. Vai jums būtu iebildumi, ja es paņemtu jūsu alus bundžu, kad būsit to izdzēris? Varbūt Brodijam gribēsies izšaut vēl kādu reizi.

—   Nē, es neiebilstu, — atteica Hūpers. — Tikai lieciet mani mierā, ja?

Nākamo stundu viņi nosēdēja klusēdami. Brodijs snauda savā krēslā, uzvilcis cepuri sejai, lai pasargātu to no saules. Hūpers sēdēja pakaļgalā, smeldams ēsmu un laiku pa laikam papurinādams galvu, lai neaizmigtu. Un Kvints sēdēja uz augšējā tiltiņa, vērodams ēsmas kārtu, savu jūras kājnieku cepuri atstūmis pakausi.

Piepeši Kvints neizteiksmīgā, klusā, lietišķā balsi konstatēja:

—    Mums ir viešņa.

Brodijs uztrūkās no snaudas. Hūpers piecēlās. Labās puses aukla gludi un loti ātri ritinājās vaļā.

—   Paņemiet makšķeri, — Kvints iziikoja. Viņš noņēma cepuri un nosvieda to uz sola.

Brodijs izņēma makšķeri no turētāja, novietoja to sev starp kājām un stingri turēja.

—    Kad es jums teikšu,— sacīja Kvints, — lieciet uz bremzi un piecērtiet.

Aukla mitējās tīties vaļā.

—     Pagaidiet. Viņa patlaban apgriežas. Tūlīt ņems atkal. Tagad nav jēgas piecirst, citādi viņa izlaidīs āķi no mutes.

Taču aukla gulēja ūdenī ļengana un nekustīga. Pēc dažiem mirkļiem Kvints noteica:

—    Sasper jods! Tiniet virsū.

Brodijs uztina auklu. Tā nāca viegli, pārāk viegli. Pat ēsma galā nebija jūtama.

—   Pieturiet auklu "ar diviem pirkstiem, citādi samudžināsies,

—    ieteica Kvints. — Lai kas tas bija, šis viesis paņēma ēsmu vieglītēm, kā nākas. Būs nobučojis nost no auklas.

Aukla izcēlās no ūdens un nokarājās makšķeres galā. Auklas galā nebija ne āķa, ne ēsmas, ne pavadiņas. Stieple bija kārtīgi pārkosta. Kvints nolēca no tiltiņa un aplūkoja to. Viņš aptaustīja galu, pārlaida pirkstu koduma vietai un palūkojās uz ēsmas kārtiņu.

—    Es domāju, mēs tikko sastapāmies ar jūsu draudzeni, — viņš sacīja.

—    Ko? — iesaucās Brodijs.

Hūpers nolēca no ahtera un uztraukts teica:

—   Jūs jokojat. Tas ir vareni!

—    Tas bija tikai minējums, — bilda Kvints. — Taču esmu gatavs derēt. Šī stieple ir kārtīgi nokosta. Vienā paņēmienā. Bez kādas kavēšanās. Uz tās nekādu citu zīmju nav. Zivs varbūt nemaz nemanīja, ka tai mutē kaut kas bijis. Viņa vienkārši norija ēsmu un aizvēra muti, un darīts.

—    Ko tad mēs tagad darām? — vaicāja Brodijs.

—    Mēs pagaidīsim un paskatīsimies, vai viņa paņems arī otru vai arī uzpeldēs virspusē.

—    Kā būtu, ja liktu lietā delfīniņu?

—    Kad es zināšu, ka tā ir īstā zivs, — paskaidroja Kvints.

—    Kad es dabūšu viņu redzēt un pārliecināšos, ka šis nezvērs ir pietiekami liels, lai būtu šādas veltes cienīgs, tad es viņu aplaimošu ar delfīniņu. Šīs zivis ir gatavās atkritumu pārstrādes mašīnas, un es negribu izšķiest pirmšķirīgu ēsmu kaut kādam pundurim.

Viņi gaidīja. Uz ūdens virsmas nemanīja ne mazākās kustības. Neienira neviens putns, nelēkāja neviena zivs. Vienīgā skaņa bija šļaksti, kas radās, Hūperam metot ēsmu pār bortu. Tad sāka tīties vaļā kreisā aukla.

—   Atstājiet to turētājā, — ieteica Kvints. — Nav jēgas pūlēties, ja viņa pārkodīs arī šo.

Visā Brodija augumā uzbrāzmoja asinis. Viņš jutās reizē satraukts un nobijies, godbijību viņam iedvesa doma par to, kas peld zem viņiem, par radījumu, kura spēku viņš nespēja iedomāties. Hūpers stāvēja pie kreisās margapmales, piekalis skatienu ritošajai auklai.

Aukla apstājās un kļuva ļengana.

—    Draņķe, — sodījās Kvints. — Atkal tas pats.

Viņš izņēma makšķeri no turētāja un sāka griezt spoli. Nokostā aukla uztinās tāpat kā pirmā.

—    Mēs viņai dosim vēl vienu iespēju, — sacīja Kvints, — un es pielikšu stiprāku pavadiņu. Tā, protams, viņu neapturēs, ja viņa ir tā pati zivs, un es domāju, ka ir gan.

Viņš pasniedzās ledus kastē pēc jaunas ēsmas un noņēma stieples trosīti. Kokpitā viņš no atvilktnes izņēma četras pēdas garu un trīsceturtdalcollas resnu ķēdi.

—    Izskatās pēc suņa ķēdes, — sacīja Brodijs.

—    Kādreiz bija, — atteica Kvints. Viņš piestiprināja vienu ķēdes galu āķim ar ēsmu un otru pievienoja stieples auklai.

—    Vai viņa to var pārkost?

—   Es tā domāju. Varbūt viņai paies ilgāks laiciņš, taču zivs to pievārēs, ja gribēs. Es tikai mēģinu viņu drusku piemuļķot un panākt, lai zivs uzpeld virspusē.

—    Ko pēc tam, ja tas neizdosies?

—   Vēl nezinu. Es droši vien varētu paņemt četrcollīgu haizivju āķi un stipru ķēdi un ar vairākām ēsmām galā ielaist pār bortu ūdenī. Taču, ja viņa tam piekodīsies, es nezināšu, ko ar viņu iesākt. Zivs izraus jebkurus ragus, kādi vien ir uz borta, un, kamēr neesmu viņu redzējis, es nedomāju riskēt un tīt ķēdi ap kaut ko svarīgu.

Kvints pārmeta āķi ar ēsmu pār bortu un atritināja dažus jardus auklas.

—    Parādies, palaidne, — viņš aicināja. — Paskatīsimies uz tevi.

Visi trīs vīrieši vēroja auklu kreisajā pusē. Hūpers noliecās, iesmēla kausiņā ēsmu un izlēja to uz ūdens. Kaut kas piesaistīja viņa skatienu un lika viņam pagriezties uz kreiso pusi. Redzētais izvilināja no Hūpera kakla urkšķim līdzīgu skaņu, nesaprotamu, taču ar to pietika, lai pievilktu abu pārējo vīriešu skatienus.

—   Ak, Jēzus! — izdvesa Brodijs. Ne tālāk par desmit pēdām no pakaļgala, mazliet pa labi, rēgojās gludais, koniskais zivs deguns. Tas slējās kādas divas pēdas virs ūdens. Galvas augšpuse bija melni pelēka, kā rētas tajā vīdēja divas melnas acis. Abās pusēs purnam, kur pelēkā krāsa pārgāja krēmbaltā, atradās nāsis— dziļas spraugas bruņām līdzīgajā ādā. Mute bija mazliet pavērta — tā izskatījās pēc nespodras, tumšas alas, ko sargāja milzīgi trīsstūrveida zobi.

Zivs un cilvēki skatījās cits citam acīs varbūt kādas desmit sekundes. Tad Kvints iekliedzās:

—     Dabū dzelzi! — un, paklausīdams pats savai pavēlei, metās uz priekšu un ņēmās darboties ar harpūnu. Brodijs sniedzās pēc šautenes. Tieši tajā brīdī zivs klusiņām ieslīdēja ūdenī. Vienreiz uzsitusi ar garo, sirpjveidīgo asti — Brodijs šāva pa to un netrāpīja—, zivs nozuda.

—    Prom ir, — konstatēja Brodijs.

—    Fantastiski! — noelsās Hūpers. — Tā zivs ir viss, par ko es domāju. Un vēl vairāk. Tā ir fantastiska! Galva vien kādas četras pēdas plata.

—   Varētu būt, — piekrita Kvints, iedams uz pakaļgalu. Tur viņš novietoja divas harpūnas, divas mucas un divus virves rituļus.

—    Gadījumam, ja viņa atgriezīsies, — viņš paskaidroja.

—   Vai jūs jebkad esat redzējis tādu zivi, Kvint? — jautāja Hūpers. Viņa acis spīdēja, un viņš jutās uzbudināts, satraukts.

—    Ne gluži, — atbildēja Kvints.

—    Ko jūs teiktu, cik gara tā ir?

—    Grūti pateikt. Divdesmit pēdas. Varbūt vairāk. Nezinu. Runājot par tādām zivīm, kuras ir garākas par sešām pēdām, tur nav lielas atšķirības. Ja zivis izaug sešas pēdas garas, viņas sagādā nepatikšanas. Un šī draņķe ir gatavā nelaime.

—   Ak, Dievs, es ceru, ka viņa atgriezīsies, — sacīja Hūpers.

Brodijs sajuta vēsumu un nodrebinājās.

—    Tas bija loti dīvaini, — viņš noteica, purinādams galvu. — Izskatījās, it kā viņa smaidītu.

—    Viņas visas tā izskatās ar atvērtām mutēm, — atbildēja

Kvints. — Neturiet zivi par gudrāku, nekā viņa patiesībā ir. Viņa ir tikai stulbs atkritumu spainis.

—     Kā jūs tā varat teikt? — sašuta Hūpers. — Šī zivs ir skaistule. Tā ir kaut kas tāds, kas liek ticēt Dievam. Tā norāda, ko iespēj daba, kad pa īstam kaut ko veļas.

—    Sūds, — izmeta Kvints un uzrāpās pa trapu uz augšējā tiltiņa.

—   Vai domājat likt lietā delfīniņu? — gribēja zināt Brodijs.

—   Nav vajadzības. Vienu reizi mēs viņu piedabūjām uzpeldēt virspusē. Zivs atgriezīsies.

Kvintam runājot, kāda skaņa Hūperam aiz muguras lika viņam pagriezties. Tas bija svelpjošs troksnis, tāda kā ūdens šņākoņa.

—    Skatieties, — teica Kvints.

Trīsdesmit pēdu attālumā vairāk nekā pēdu augsta trīsstūr- veida muguras spura virzījās taisni uz kuģīti, šķeldama ūdeni kā nazis un atstādama aiz sevis sīkus vilnīšus. Spurai sekoja gaisā izslieta aste, kas ritmiski svaidījās pa labi un pa kreisi.

—  Tā uzbrūk kuģītim! — iesaucās Brodijs. Viņš neviļus atkāpās un apsēdās krēslā, cenzdamies atvilkties nostāk.

Kvints lādēdamies nokāpa lejā no tiltiņa.

—   Šoreiz bez kāda brīdinājuma, — viņš sirdījās. — Padodiet man to dzelzi.

Zivs bija gandrīz pie kuģīša. Tā pacēla plakano galvu, neizteiksmīgi pablenza uz Hūperu ar vienu no savām melnajām acīm un paslīdēja zem kuģīša. Kvints pacēla harpūnu un atgriezās pie kreisā borta. Harpūnas kāts atsitās pret krēslu, uzgalis atdalījās no kāta un nokrita uz klāja.

Maita gatavā! — iekliedzās Kvints. — Vai viņa tur vēl

ir?

Viņš noliecās, sakampa harpūnu un atkal piestiprināja kātam.

—   Jūsu pusē, jūsu pusē! — brēca Hūpers. — Viņa jau atšā- vusies šai pusē.

Kvints apgriezās, lai vēl pagūtu ieraudzīt pelekbrūno zivs apveidu attālināmies no kuģīša un ienirstam. Viņš nosvieda harpūnu un dusmās paķēra šauteni, un izšāva visu aptveri ūdenī nopakaļ zivij.

—     Sātana izdzimums! — Kvints iesaucās. — Nākamreiz vismaz brīdini.

Tad viņš nolika šauteni un iesmējās.

—     Šķiet, mums vajadzētu būt pateicīgiem, — viņš noteica. — Viņa vismaz neuzbruka kuģītim.

• Viņš palūkojās uz Brodiju un sacīja:

—    Drusku iztrūcināja gan jūs.

—    Vairāk nekā drusku, — atteica" Brodijs. Viņš papurināja galvu, kā sakopodams domas un novērtēdams redzēto. — Es vēl neesmu īsti pārliecināts, ka ticu tam.

Prātā viņam mudžēja ainas ar torpēdai līdzīgu ķermeni, kas kā bulta šaujas augšup nakts melnumā un saplēš gabalos Kristīni Votkinsu, ar zēnu uz piepūšamā matrača, zēnu, kurš neko nezina, nenojauš, līdz viņu pēkšņi sagrābj nakts murgam līdzīgais radījums, un Brodijs zināja, ka no visiem murgiem visbiežāk viņu apciemos sapņi par vardarbību, asinīm un sievieti, kura kliedz, ka viņš nogalinājis tās dēlu.

—    Jūs man neiestāstīsiet, ka tā ir zivs, — Brodijs teica. — Tā vairāk atgādina tos radījumus, par kuriem uzņem filmas. Ziniet, briesmonis no divdesmit miljonu asu dziļuma.

—   Zivs vien ir, — noteica Hūpers. Viņš joprojām bija manāmi uztraukts. — Un kas par zivi! Gandrīz vai megalodons.

—    Par ko jūs runājat? — nesaprata Brodijs.

—    Es pārspīlēju, — bilda Hūpers, — bet, ja jūrā peld šāds radījums, kurš gan apgalvos, ka tāda megalodona nav? Ko jūs par to sakāt, Kvint?

—    Es teiktu, ka jūs esat pārkarsis saulē, — atteica Kvints.

—    Nē, patiesi. Kā jūs domājat, cik lielas izaug šīs zivis?

—    Es neprotu minēt. Es par šo zivi teiktu, ka tā ir divdesmit pēdu gara, tātad es sacītu, ka viņas izaug līdz divdesmit pēdām. Ja es rit ieraudzītu vienu, kura ir divdesmit piecas pēdas gara, tad es apgalvotu, ka tās izaug līdz divdesmit piecām pēdām. Minēšana ir blēņas.

—    Cik lielas tās īsti izaug? — Brodijs jautāja, tajā pašā mirklī vēlēdamies, kaut neko nebūtu teicis. Viņš juta, ka šis jautājums noliek viņu zemāk par Hūperu.

Taču Hūpers šobrīd bija kā pārņemts, bija pārāk sasarcis un laimīgs, lai izturētos aizbildnieciski.

—   Tur jau ir tas joks, — viņš atteica. — Neviens to nezina. Viena tāda bija pie Austrālijas krastiem — sapinās ķēdēs un noslīka. Zivs bijusi trīsdesmit sešas pēdas gara, tā vismaz rakstīja avīzēs.

—    Gandrīz divtik liela kā šī, — sacīja Brodijs. Viņa prāts, kas jau tā tikko spēja aptvert nupat redzēto zivi, nespēja iedomāties tā nezvēra milzonīgumu, ko bija pieminējis Hūpers.

Hūpers palocīja galvu.

—   Vispār šķiet, ka cilvēki pieņem trīsdesmit pēdas kā maksimālo garumu, taču šis skaitlis ir izdomāts. Ir tā, kā saka Kvints. Ja rīt viņi ieraudzīs sešdesmit pēdu garu zivi, viņi pieņems sešdesmit pēdu garumu. Vislieliskākais, kas rosina iztēli, ir iedomāties — un tā varētu būt īstenība —, ka okeāna dzelmē mīt simt pēdu garas lielās baltās.

—    Gatavās blēņas, — teica Kvints.

—   Es neapgalvoju, ka tā ir, — aizstāvējās Hūpers. — Es tikai saku, ka tā varētu būt.

—   Tik un tā blēņas.

—   Varbūt. Varbūt arī ne. Paklau, šīs zivs latīniskais nosaukumus ir Carcharodon carcharias, vai ne? Tās tuvākais sencis, ko spējām atrast, ir kāds radījums, ko sauc par Carcharodon megalodon, zivs, kura dzīvojusi varbūt pirms trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošiem gadu. Mums ir megalodona pārakmeņo- jušies zobi. Tie ir sešas collas gari. Pēc zobiem var spriest, ka zivs garums bijis starp astoņdesmit un simt pēdām. Un zobi ir precīzi tādi paši, kādi lielajām baltajām redzami šodien. Es ar to gribu teikt, ka, iespējams, abas zivis patiesībā pieder pie vienas sugas. Kurš var apgalvot, ka megalodoni patiesi ir izmiruši? Kāpēc gan tiem vajadzētu izzust? Ne jau barības trūkums vainīgs. Ja okeānā ir pietiekami barības valim, tad tur paliek barības arī tik lielai haizivij. Tikai tas, ka mēs nekad neesam redzējuši simt pēdu garu balto, nenozīmē, ka tādas vispār nevarētu būt. Viņām nav iemesla uzpeldēt virspusē. Visa viņu barība varētu atrasties krietnā dziļumā. Beigta zivs līdz krastam neaizpeldēs, jo tām nav peldpūšlu. Vai varat iedomāties, kāda izskatītos simt pēdu gara baltā haizivs? Vai varat iztēloties, ko tā darītu, kāds būtu tās spēks?

—    Es negribu iztēloties, — atteica Brodijs.

—   Tā būtu kā lokomotīve, un mute tai būtu pilna ar miesnieka nažiem.

—     Vai jūs sakāt, ka šī tāda mazulīte vien ir? — Brodijs pēkšņi jutās vientuļš un neaizsargāts. Tik liela zivs, par kādu runājis Hūpers, varētu sagrauzt kuģīti, tā ka skaidas vien paliktu.

—   Nē, šī ir pieaugusi zivs, — atbildēja Hūpers. — Par to es esmu pārliecināts. Bet ar zivīm ir tāpat kā ar cilvēkiem. Daži cilvēki ir piecas pēdas gari, daži — septiņas pēdas gari. Tētīt, ko gan es nebūtu ar mieru atdot, lai paskatītos uz lielu megalo- donu.

—    Jūs esat jucis, — konstatēja Brodijs.

—     Nē, cilvēk, padomājiet tikai. Tas būtu tāpat kā atrast drausmīgo Sniega cilvēku.

—   Ei, Hūper, — iejaucās Kvints, — vai jūs nedomājat beigt stāstīt pasakas un ķerties pie ēsmas izmētāšanas? Es gan gribētu noķert kādu zivi.

—    Protams, — atteica Hūpers. Viņš devās atpakaļ uz savu vietu pakaļgalā un sāka sviest ēsmu ūdenī.

—   Jūs domājat, ka viņa atgriezīsies? — gribēja zināt Brodijs.

—   Nezinu, — atbildēja Kvints. — Nekad nevar zināt, ko šīs draņkcs iesāks.

Viņš izvilka no kabatas piezīmju blociņu un zīmuli. Viņš izstiepa kreiso roku un pavērsa to pret krastu. Kvints aizvēra labo aci un skatījās gar kreisās rokas rādītājpirkstu, tad kaut ko rakstīja blociņā. Viņš pavirzīja roku pāris collas pa kreisi, skatījās atkal un vēlreiz kaut ko pierakstīja. Paredzēdams, ka Brodijs uzdos jautājumu, Kvints paskaidroja:

—    Nosaku atrašanās vietu. Gribu redzēt, kur mēs esam, tā ka, ja zivs atlikušo dienas dalu vairs neparādīsies, es zināšu, uz kurieni doties rīt.

Brodijs palūkojās uz krasta pusi. Pat piemiedzis acis un aizsedzis tās ar plaukstu, viņš spēja saskatīt vienīgi tumšu, pelēku krasta līniju.

—    Kā jūs to nosakāt?

—     Pēc bākas uz zemesraga un ūdenstorņa pilsētā. Tie ir redzami dažādā novietojumā atkarībā no manas atrašanās vietas.

—    Jūs varat tos saskatīt? — Brodijs piepūlēja acis, taču neredzēja neko skaidrāku par paresninājumu līnijā.

—   Protams. Ari jūs varētu, ja būtu pavadījis uz ūdens trisdes- mit gadus.

Hūpers pasmaidīja un ievaicājās:

—    Vai jūs patiesi domājat, ka zivs paliks vienā vietā?

—     Es nezinu, — atteica Kvints. — Bet šoreiz mēs viņu atradām tieši šeit un nekur citur.

—    Un viņa pilnīgi noteikti ir Emitijas tuvumā,— piebilda Brodijs.

—   Tāpēc, ka viņai bija barība, — teica Hūpers. Viņa balsī neskanēja ne ironija, ne izsmiekls. Taču šī piebilde iedūrās Brodija smadzenēs kā adata.

Viņi nogaidīja vēl trīs stundas, taču zivs tā arī neatgriezās. Paisuma straume samazinājās, izplatīdama ēsmas kārtu pavisam lēni.

Mazliet pēc pieciem Kvints noteica:

—   Tikpat labi varam doties krastā. Te jau pat vislielākajam optimistam var zust cerība.

—    Kā jūs domājat, kurp viņa aizpeldēja? — vaicāja Brodijs. Jautājums skanēja retoriski — viņš zināja, ka uz to nav atbildes.

—    Jebkur,— atteica Kvints. — Kad tev vajag, viņu nekad nav tuvumā. Tikai tad, kad tu negribi un negaidi, viņas pēkšņi uzrodas. Cūcības likums.

—   Un jūs nedomājat, ka mums vajadzētu pavadīt nakti šeit, lai uzturētu ēsmas kārtu.

—    Nē. Es jau teicu — ja ēsmas kārta izplatās pārāk tālu, tam nav nekādas jēgas. Mums nav līdzi nekādas pārtikas. Turklāt, un ari tas nav mazsvarīgi, jūs man nemaksājat par divdesmit četru stundu darba dienu.

—   Ja es spētu sadabūt naudu, vai jūs tā darītu?

Kvints bridi padomāja.

—   Nē. Kaut ari skan vilinoši, tomēr es domāju — nav lielu izredžu, ka nakts laikā kaut kas varētu notikt. Ēsmas kārta būtu liela un mulsinoša, un pat tad, ja zivs piepeldētu mums blakus un paskatītos uz mums, mēs nezinātu, ka viņa tur ir, ja vien neiekostu mums. Tā ka tik vien būtu, ka es paņemtu jūsu naudiņu, lai atļautu jums pārgulēt uz kuģīša. Taču es to nedarīšu divu iemeslu dēl. Pirmkārt, ja ēsmas kārtiņa kļūs pārāk liela, tā mums izjauks nākamo dienu. Otrkārt, es gribētu uz nakti novietot kuģīti piestātnē.

—   Ko lai saka, — piekrita Brodijs. — Jūsu sievai droši vien ari vairāk pa prātam, ka jūs esat mājās.

Kvints neizteiksmīgi sacīja:

—    Man nav sievas.

—   Ak tā. Piedodiet.

—    Nav par ko. Nekad neesmu jutis vajadzību pēc sievas.

Kvints pagriezās un uzkāpa pa trapu uz augšējā tiltiņa.

Ellena gatavoja bērniem vakariņas, kad ieskanējās durvju zvans. Zēni dzīvojamā istabā skatījās televizoru, un Ellena viņiem uzsauca:

—    Vai kāds, lūdzu, neatvērtu durvis?

Viņa dzirdēja, kā atveras durvis, kā tiek pārmīti daži vārdi, un pēc brīža virtuves durvis ieraudzīja stāvam Lariju Vogenu. Bija pagājušas nepilnas divas nedēļas, kopš viņa pēdējo reizi redzējusi Lariju, tomēr pārvērtības viņa izskatā bija tik pārsteidzošas, ka viņa tik vien spēja, kā stāvēt un blenzt. Kā allaž, viņš bija ģērbies nevainojami — zilā sporta jakā ar divām pogām, .aizpogātā kreklā, pelēkās biksēs un Gucci kurpēs. Mainījusies bija viņa seja. Viņš bija kļuvis tievāks, un, līdzīgi daudziem cilvēkiem, kuriem nav lieka ķermeņa svara, šis zudums bija redzams Vogena sejā. Acis iegrimušas dziļi dobulos, un to krāsa Ellenai šķita gaišāka nekā parasti — bāli pelēka. Ari āda izskatījās pelēka un nokārusies pār vaigu kauliem. Viņa lūpas bija miklas, un ik pēc dažām sekundēm viņš tās aplaizīja.

Atjēgusies un samulsusi par savu blenšanu, Ellena nolaida acis un sacīja:

—    Larij. Sveiks.

—   Sveika, Ellena. Es te garāmbraucot piestāju… — Vogens dažus solus atkāpās un palūrēja dzīvojamā istabā. — Vispirms, kā tu domā, vai es varētu ko iedzert?

—   Protams. Tu zini, kur kas stāv. Paņem pats. Es tev būtu salūkojusi, bet man rokas ar cāļa galu.

—    Nerunā muļķības. Es pats visu atradīšu.

Vogens atvēra skapīti, kurā glabājās dzērieni, izņēma pudeli un pielēja pilnu glāzi džina.

—    Kā jau sākumā teicu, es piestāju pateikt ardievas.

Ellena mitējās bīdīt cāļa gabalus pannā un jautāja:

—   Tu dodies prom? Uz cik ilgu laiku?

—   Nezinu. Varbūt uz visiem laikiem. Šeit mani nekas vairs netur.

—    Kā ar tavām biznesa lietām?

—   Ar tām ir cauri. Vai ari drīz būs.

—    Ko tu ar to gribi teikt— cauri? Uzņēmums tāpat vien neizkop.

—    Nē, bet tas vairs nepieder man. Nedaudzie īpašumi, kas vēl palikuši, piederēs… maniem kompanjoniem.

Viņš izspļāva šo vārdu, kā vēlēdamies iztīrīt muti no nepatīkamām mielēm, un ieņēma pamatīgu malku džina.

—   Vai Mārtiņš tev stāstīja par mūsu sarunu?

-Jā.

Ellena lūkojās pannā un apgrozīja gaļas gabalus.

—    Varu iedomāties, ka tu vairs neesi augstās domās par mani.

—    Ne man tevi tiesāt, Larij.

—   Es nekad neesmu gribējis nevienam nodarīt neko ļaunu. Ceru, ka tu tam tici.

—   Ticu. Cik daudz zina Eleonora?

—     Neko, nabadzīte. Vēlos viņu pasaudzēt, ja vien spēšu. Tas ir viens iemesls, kāpēc es gribu aizvākties no šejienes. Viņa mani mīl, tu jau zini, un es nekādā ziņā negribētu atņemt šo mīlestību… mums abiem.

Vogens atspiedās pret izlietni.

—   Vai zini ko? Dažreiz es domāju — un gadu gaitā to esmu laiku pa laikam iedomājies —, ka no tevis un manis būtu iznācis brīnišķīgs pāris.

Ellena nosarka.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Tu esi no labas ģimenes. Tu pazīsti visus cilvēkus, bet man vajadzēja cīnīties, lai pazītu tos pašus cilvēkus. Mēs būtu saderējuši kopā un iederējušies Emitijā. Tu esi piemīlīga un laba, un stipra. Man tu būtu patiesa vērtība. Un es domāju, ka botu sagādājis tev dzīvi, ko tu būtu mīlējusi.

Ellena pasmaidīja.

—     Es neesmu tik stipra, kā tu, Larij, domā. Es nezinu, kāda… vērtība es tev botu bijusi.

—   Nenoniecini sevi. Es tikai ceru, ka Mārtiņš novērtē dārgumu, kas viņam pieder, — Vogens izdzēra glāzi un ielika to izlietnē. — Lai nu kā, nav ko sapņot.

Viņš šķērsoja virtuvi, aizskāra Ellenas plecu un noskūpstīja viņu uz galvas.

—    Uz redzēšanos, dārgā, — viņš teica. — Kādreiz iedomā par mani.

Ellena palūkojās viņā.

—    Iedomāšu, — un viņa noskūpstīja Vogenu uz vaiga. — Uz kurieni tu brauc?

—    Nezinu. Varbūt uz Vermontu vai Ņūhempšīru. Es varētu pārdot zemi slēpošanas cienītājiem. Kas to lai zina? Es pat varētu nodarboties ar šo sportu.

—    Vai Eleonorai esi teicis?

—    Es viņai sacīju, ka mēs varbūt pārcelsimies. Viņa tikai pasmaidīja un atbildēja: "Kā tu vēlies."

—    Vai jūs drīz aizbraucat?

—    Tiklīdz es visu norunāšu ar advokātiem par savām… saistībām.

—    Atsūti pastkarti, lai mēs zinātu, kur jūs esat.

—    Atsūtīšu. Uz redzēšanos.

Vogens izgāja no virtuves, un Ellena izdzirda, kā aiz viņa aizveras durvis.

Kad Ellena bija iedevusi bērniem vakariņas, viņa uzkāpa augšstāvā un apsēdās uz gultas. "Dzīvi, ko tu būtu mīlējusi," Vogens tika teicis. Kāda būtu bijusi dzīve ar Lariju Vogenu? Būtu nauda un labvēlība. Viņai nekad nepietrūktu tādas dzīves, kāda viņai bijusi meitenes gados, jo tā vispār nebeigtos. Nebūtu alku pec atjaunotnes, savas sievišķības apliecinājuma un pašapziņas, nebūtu vajadzības pec tāda sānsola kā ar Hūperu.

Taču ne. Pie tā varētu novest garlaicība, tāpat kā daudzas jo daudzas sievietes, kuras nedēļām ilgi nīka Emitijā, kamēr viņu vīri uzturējās Ņujorkā. Dzīve ar Lariju Vogenu būtu bez izaicinājumas, tā būtu lētu apmierinājumu dzīve.

Prātodama par to, ko teicis Vogens, viņa aptvēra savas dzīves bagātību: attiecības ar Brodiju sniedza lielāku gandarījumu, nekā Vogens jebkad piedzīvotu, visas mazsvarīgās dzīves likstas un sīkās uzvaras vairoja kaut ko līdzīgu priekam. Un, jo auga apjausma, jo auga arī nožēla, ka viņai vajadzējis tik ilgu laiku, lai saprastu, ka velti šķiest laiku un jūtas, mēģinot atgriezt pagātni. Piepeši Ellena sajuta bailes— bailes, ka pieaugusi pārāk veļu, ka Brodijam kaut kas var notikt, pirms viņa spētu novērtēt jauno atziņu. Viņa palūkojās pulkstenī— tas rādīja 6.20. Nu jau viņam vajadzētu būt mājās. Kaut kas atgadījies, Ellena nodomāja. Ak, Dievs, lūdzu, tikai ne viņam.

Viņa dzirdēja, ka apakšstāvā atveras durvis. Viņa pielēca no gultas, izmetās gaitenī un noskrēja lejā pa kāpnēm. Ellena apskāva rokām Brodija kaklu un noskūpstīja viņu cieši uz mutes.

— Mans Dievs, — Brodijs izdvesa, kad viņu palaida vaļā. — Tā tik ir sagaidīšana.

—    Šito verķi jūs uz mana kuģīša neliksit, — noskaldīja Kvints.

Vini stāvēja piestātnē, un viņus apspīdēja austošā gaisma. Saule apgaismoja horizontu, taču pati bija paslēpusies aiz zemas mākoņu segas, kas austrumu pusē sniedzās līdz pat jūrai. No dienvidiem pūta viegls vējiņš. Kuģītis bija gatavs doties ceļā. Priekšgalā rindojās mucas, makšķeres stāvēja turētājos, pavadiņas aizāķētas pie spolēm. Motors klusītēm elsa, šķiezdams burbuļus, kad sīki vilnīši apskaloja izplūdes cauruli, klepodams dīzeļa izgarojumus, kuri cēlās gaisā un kurus aiznesa vieglais vējiņš.

Piestātnes galā kāds vīrs iekāpa kravas mašīnā un iedarbināja motoru, un mašīna lēnām sāka virzīties prom pa zemes ceļu. Uz mašīnas durtiņām bija lasāms uzraksts "Vudsholas Okeanogrāfijas institūts".

Kvints stāvēja ar muguru pret kuģīti, skatīdamies uz Brodiju un Hūperu, kuri stāvēja katrs savā pusē alumīnija būrim. Būris bija mazliet augstāks par sešām pēdām, sešas pēdas plats un četras pēdas biezs. Iekšpusē atradās vadības pults, augšā bija divi cilindriski baloni. Uz grīdas stāvēja akvalangs, regulators, sejas maska un hidrotērps.

—    Kāpēc ne? — nesaprata Hūpers. — Boris nav smags, un es to varu piesiet tādā vietā, kur tas nebūs pa kājām.

—    Aizņem pārāk daudz vietas.

—   Tieši to es teicu, — piebilda Brodijs. — Taču viņš negrib klausīties.

—    Kas, ellē, tas ir? — jautāja Kvints.

—   Tas ir būris, lai aizsargātos no haizivīm, — paskaidroja Hūpers. — Nirēji to izmanto, lai aizsargātos, peldot atklātā okeānā. Es palūdzu, lai man to atsūta no Vudsholas — ar to pašu mašīnu, kas nupat aizbrauca.

—    Un ko jūs domājat ar to darīt?

—   Kad mēs atradīsim zivi vai ar! zivs atradīs mūs, es gribu ar būri nolaisties ūdenī un uzņemt dažus kadrus. Līdz šim vēl neviens nav spējis nofotografēt tik lielu zivi.

—    Nekādā ziņā, — atteica Kvints. — Uz mana kuģa ne.

—    Kāpēc ne?

—   Tā ir muļķība, tāpēc. Saprātīgs cilvēks zina savu iespēju robežas. Tas pārsniedz jūsu iespēju robežas.

—    Kā jūs zināt?

—   Tas pārsniedz jebkura cilvēka iespējas. Tik liela zivs šo būri varētu apēst brokastīs.

—    Bet vai zivs to darīs? Diez vai. Varbūt zivs uzskrietu virsū būrim, pat saņemtu mutē kādu stieni, tomēr es nedomāju, Tta zivs nopietni mēģinātu apēst būri.

—   Mēģinātu gan, ja iekšpusē ieraudzītu tādu sulīgu kumosu kā jūs.

—    Šaubos.

—    Labāk liecieties mierā.

—    Paklausieties, Kvint, šāda iespēja gadās reizi mūžā. Ne tikai man. Es neiedomātos tā rīkoties, ja vakar nebūtu ieraudzījis zivi. Tā ir unikāla, vismaz šajā puslodē. Un, kaut ari cilvēki ir filmējuši lielās baltās, neviens nekad nav uzfilmējis divdesmit pēdu garu balto haizivi peldam atklātā okeānā. Nekad.

—    Viņš teica, lai liekaties mierā, — sacīja Brodijs. — Tā ka liecieties mierā. Turklāt es negribu uzņemties atbildību. Mēs dodamies jūrā, lai nogalētu zivi, nevis taisītu amatierfilmu par to.

—    Kādu atbildību? Jūs neesat atbildīgs par mani.

—    Jā, esmu gan. Emitijas pilsēta maksā par šo braucienu, tāpēc būs tā, kā es teikšu.

Hūpers teica Kvintam:

—    Es jums samaksāšu.

Kvints pasmaidīja.

—    Ak tā? Cik?

—    Liecieties mierā, — atkārtoja Brodijs. — Man vienalga, ko saka Kvints. Es saku, ka jūs neņemsit to daiktu līdzi.

Hūpers neņēma viņu vērā un piesolīja Kvintam:

—   Simt dolāru. Skaidrā naudā. Uz priekšu, kā jums patīk.

Viņš sniedzās aizmugures kabatā pec naudas maka.

—    Es teicu — nē! — noskaldīja Brodijs.

—     Ko jūs sakāt, Kvint? Simt dolāru. Skaidrā naudā. Te būs.

Hūpers noskaitīja piecas divdesmit dolāru zīmes un pastiepa Kvintam.

—    Es nezinu.

Tad Kvints pasniedzās pēc naudas un izmeta:

—   Pie velna, es nedomāju, ka man būtu jāattur cilvēks no drošas nāves, ja viņš pats to grib.

—   Uzlieciet to būri uz kuģa, — Brodijs teica Kvintam, — un jūs nesaņemsit savus četrus simtus.

Ja Hūpers grib, lai viņu nogalina, Brodijs nodomāja, lai sastop savu nāvi, kad pienāks viņa laiks.

—    Un, ja būris nebrauks, — paziņoja Hūpers, — tad nebraukšu ari es.

—     Nevajag arī, — atcirta Brodijs. — Varat palikt tepat, kas man par da]u.

—     Nedomāju, ka Kvintam tas patiks. Pareizi, Kvint? Jūs gribat doties jūrā un ķert zivi divatā ar šefu? Vai, jūsuprāt, tā būs labi?

—    Mēs atradīsim citu palīgu, — atteica Brodijs.

—    PucCjiet vaļā, — Hūpers deva pretī. — Vēlu sekmes.

—   To es nevaru dabūt gatavu, — atzina Kvints. — Tik īsā laikā ne.

—   Tad pie velna ar visu! — iesaucās Brodijs. — Brauksim rīt. Hūpers var taisīties atpakaļ uz Vudsholu un spēlēties ar savām zivīm.

Hūpers bija nikns — patiesībā niknāks, nekā apzinājās, jo, pirms spēja apvaldīties, bija izteicis:

—    Ne tikai to vien es varu… Ak, aizmirstiet to!

Uz dažām sekundēm iestājās smags klusums. Brodijs blenza Hūperā, negribēdams ticēt tam, ko dzirdējis, nedrošs par to, cik šajos vārdos patiesības, cik tukšu draudu. Tad piepeši viņu pārņēma niknums. Viņš divos so]os pielēca Hūperam klāt, sagrāba aiz abiem apkakles stūriem un ar dūrēm sažmiedza Hūpera kaklu.

—    Ko? — viņš brēca. — Ko tu teici?

Hūpers tikko spēja paelpot. Viņš ar nagiem plēsa Brodija pirkstus.

—    Neko! — viņš sēca. — Neko!

Viņš mēģināja atkāpties, taču Brodijs sagrāba viņu vēl ciešāk.

—    Ko tu ar to gribēji teikt?

—    Neko, ka es jums saku! Es biju dusmīgs. Kaut kas bija jāsaka.

—    Kur tu biji pagājušās trešdienas pēcpusdienā?

—     Nekur! — Hūperam deniņos dunēja. — Laidiet mani vaļā! Jūs mani smacējat!

—    Kur tu biji? — Brodijs sažņaudza dūres vēl ciešāk.

—     Moteli! Tagad laidiet mani vajā!

Brodijs palaida tvērienu mazliet vaļīgāk.

—    Ar ko? — viņš noprasīja, klusībā lūgdamies: ak, Dievs, kaut tā nebūtu Ellena, kaut viņam būtu pietiekami labs aizbildinājums.

—    Ar Dēziju Vikeri.

—     Melis! — Brodijs atkal sažņaudza ciešāk tvērienu un juta, ka acīs spiežas asaras.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Hūpers, pūlēdamies atbilvoties.

—     Dēzija Vikere ir sasodīta lezbiete! Ko tad jūs abi darījāt — adījāt, vai?

Hūpera domas aizmiglojās. Brodija pirkstu kauliņi aizturēja asiņu pieplūdi smadzenēm. Hūpera acu plakstiņi notrīsēja, un

» , v

viņš sāka zaudēt samaņu. Brodijs palaida Hūperu vaļā un nogrūda zemē, kur viņš palika sēžam, kampdams gaisu.

—             Ko tu par to teiksi? — noprasīja Brodijs. — Vai tu esi tāds asais zēns, ka vari nojāt ari lezbieti?

Hūpera prāts ātri noskaidrojās, un viņš atbildēja:

—    Nē. Es to uzzināju tikai tad… tad, kad bija par vēlu.

—             Ko tu runā! Tu gribi iegalvot, ka viņa devās ar tevi uz moteli un tad atraidīja tevi? Neviena lezbiete neietu uz moteļa numuru ar tevi.

—             Viņa gāja! — atsaucās Hūpers, izmisīgi pūlēdamies ne- minstinoties atbildēt uz Brodija jautājumiem. — Viņa teica, ka gribot… ka esot pienācis laiks mēģināt kļūt par normālu sievieti. Tomēr viņa to nespēja. Tas bija šausmīgi.

—    Tu mani muļķo!

—    Nemuļķoju vis! Varat pats pārbaudīt.

Hūpers saprata, ka tas ir vājš aizbildinājums. Brodijs to varēja pārbaudīt bez kādām grūtībām. Bet vairāk neko Hūpers nespēja izdomāt. Vakarā pa ceļam uz mājām varētu pieturēt un no telefona automāta piezvanīt Dēzijai Vikerei un palūgt, lai viņa apstiprina Hūpera stāstu. Vai arī viņš varētu vienkārši neatgriezties Emitijā — nogriezties uz ziemeļiem, Orientpointā uzbraukt uz prāmja un pamest šo štatu, pirms Brodijs pagūtu sazināties ar Dēziju Vikeri.

—             Es pārbaudīšu, — noteica Brodijs. — Par to varat nešaubīties.

Brodijs dzirdēja, ka aiz muguras iesmejas Kvints un saka:

—             Kaut ko tik jocīgu savu mūžu neesmu dzirdējis. Šis esot mēģinājis gulēt ar lezbieti.

Brodijs pūlējās saskatīt Hūpera sejā jebko, kas varētu nodot melus. Taču Hūpers neatlaidīgi pētīja piestātni.

—              Nu, ko jūs sakāt? — noprasīja Kvints. — Brauksim šodien vai ne? Brodij, jums tas maksās abos gadījumos.

Brodijs jutās satraukts. Viņam gribējās atlikt braucienu, atgriezties Emitijā un atklāt patiesību par Hūperu un Ellenu.

Bet ja nu visļaunākais izrādās taisnība? Ko tad viņš varētu darīt? Pieprasīt no Ellenas atbildi? Piekaut viņu? Pamest viņu? Kāds no tā labums? Viņam vajadzīgs laiks, lai padomātu. Brodijs atbildēja Kvintam:

—    Mes brauksim.

—    Ar visu būri?

—    Ar visu būri. Ja tas āmurgalva grib skriet drošā nāve, lai skrien vesels.

—   Manis pec, — piekrita Kvints. — Krausim to cirku iekšā!

Hūpers piecēlās un aizgāja līdz būrim.

—    Es uzkāpšu uz kuģīša, — viņš aizsmacis ieteicās. — Ja jūs abi varētu pastumt būri pār piestātnes malu un sasvert uz manu pusi, tad viens no jums varētu uzkāpt pie manis uz kuģīša, un mēs to aiznestu un novietotu stūrī.

Brodijs ar Kvintu aizstūma būri pa piestātnes dēliem, un Brodijs bija pārsteigts, cik tas viegls. Pat kopā ar visiem nirša- nas piederumiem būris nevarēja svērt vairāk par divsimt mārciņām. Viņš pagāza būri pret Hūperu, kurš satvēra divus stieņus un gaidīja, kamēr kokpitā viņam piebiedrojas Kvints. Abi vīrieši viegli panesa būri dažas pēdas un iestūma to stūri zem pārkares, kas balstīja augšējo tiltiņu. Hūpers piesēja būri ar diviem virves gabaliem.

Brodijs uzlēca uz borta un sacīja:

—    Braucam.

—    Vai jūs kaut ko neaizmirsāt? — ievaicājās Kvints.

—    Ko tad?

—    Četrsimt dolārus.

Brodijs izņēma no kabatas aploksni un pasniedza Kvintam.

—    Jūs nomirsit kā bagāts virs, Kvint.

—    Tas ir mans mērķis. Atraisiet pakaļējo tauvu, ja?

Kvints atraisīja priekšējo tauvu un kuģa vidus špringus un

uzsvieda tos uz piestātnes, un, ieraudzījis, ka atbrīvota ari pakaļējā tauva, viņš piedeva gāzi un vadīja kuģi prom no piestātnes. Viņš pagrieza pa labi un tad uz priekšu, un kuģītis strauji virzījās mierīgajā jūrā — garām Hika salai un Gofa zemesragam, apkārt Šagvongas un Montokas zemesragiem. Drīz vien bāka Montokas zemesragā atradās viņiem aiz muguras, un viņi peldēja atklātā okeānā dienvidu-dienvidrietumu virzienā.

Kuģītim pakāpeniski pieskaņojoties garo okeāna vi|ņu šū- pām, Brodija niknums noplaka. Varbūt Hūpers teica patiesību. Tas bija iespējams. Neviens nesacerētu tādas pasaciņas, kuras viegli pārbaudīt. Ellena nekad agrāk nebija viņu krāpusi, par to viņš bija pārliecināts. Viņa pat netika flirtējusi ar citiem vīriešiem. Tomēr, Brodijs sev teica, vienmēr kaut kas notiek pirmoreiz. Un no šīs domas viņam vēlreiz rīkle aizžņaudzās. Viņš jutās greizsirdīgs un ievainots, nepilnīgs un apvainots. Brodijs pielēca no krēsla un uzkāpa uz augšējā tiltiņa.

Kvints atbrīvoja vietu uz sola, un Brodijs apsēdās viņam blakus. Kvints nosmējās pie sevis.

—    Jūs abi tur, piestātnē, gandrīz sadevāt viens otram pa purnu.

—    Nekā jau nebija.

—     Man gan izskatījās, ka kaut kas bija. Kas ir, vai jūs domājat, ka viņš uzkāpis virsū jūsu sievai?

Izdzirdis savas domas tik rupjos vārdos, Brodijs bija satriekts.

—    Nav jūsu dala, — viņš atteica.

—    Nav jau ar. Taču, ja jūs interesē manas domas, uz kaut ko tādu viņš vienkārši nav spējīgs.

—    Neviens jums neprasa.

Vēlēdamies mainīt sarunas tematu, Brodijs vaicāja.

—    Vai mēs dosimies atpakaļ uz to pašu vietu?

—    To pašu gan. Drīz būsim klāt.

—    Kādas ir izredzes, ka zivs vēl būs turpat?

—    Kas to lai zina? Taču tas nav vienīgais, ko mēs varam darīt.

—       Jūs todien pa telefonu teicāt kaut ko par to, ka jābūt viltīgākam par zivi. Vai tik vien tās mākas? Vai tas ir vienīgais veiksmes noslēpums?

—   Tas ir viss. Jums iepriekš jāuzmin viņu uzvedība. Tā nav viltība. Viņas ir dumjas kā zābaki.

—    Jūs nekad neesat atradis viltīgu zivi?

—    Līdz šim nevienu.

Brodijs atminējās glūnošo, smīnošo purnu, kas no ūdens skatījās uz viņu.

—   Nezinu, — viņš sacīja. — Tā zivs vakar noteikti izskatījās Jauna. Tāda, kas grib būt ļauna. Tāda, kas zina, ko viņa dara.

—    Blēņas, nekā viņa nezina.

—    Vai viņām ir dažādas personības?

—    Zivīm? — Kvints iesmējās. — Pārāk daudz goda. Jūs nevarat izturēties pret tām kā pret cilvēkiem, kaut arī, es domāju, daži ļaudis ir dumji kā zivis. Nē. Reizēm viņas uzvedas dažādi, tomēr pēc brīža jūs zināt visu, uz ko viņas ir spējīgas.

—    Tādā gadījumā tas nav izaicinājums. Jūs necīnāties ar ienaidnieku.

—    Nē. Ne vairāk kā atslēdznieks, kurš mēģina atskrūvēt kanalizācijas cauruli. Varbūt viņš nolamāsies un uzbliezis ar atslēgu. Taču būtībā viņš nedomā, ka cīnās ar kādu. Dažreiz es uzduros kādai zivij, kura man sagādā lielākus kreņķus nekā pārējās, bet tad es vienkārši lietoju citus paņēmienus.

—    Ir tādas zivis, kuras jūs nevarat noķert, vai ne?

—   Kā tad, ka ir, tikai tas nenozīmē, ka viņas ir viltīgas vai izmanīgas, vai vēl kādas. Tas nozīmē tikai to, ka viņas nav izsalkušas, kad jūs pūlaties viņas noķert, vai ari ka viņas jums ir par strauju, vai ari ka jūs lietojat nepareizu ēsmu.

Kvints uz bridi apklusa, tad ierunājās atkal.

—   Reiz, — viņš sacīja, — kāda haizivs gandrīz noķēra mani. Tas notika pirms kādiem divdesmit gadiem. Man vajadzēja paņemt uz gafa itin brangu zilo haizivi, un šī kā rāvās, tā aizrāva mani pāri bortam pie sevis.

—    Ko jūs darījāt?

—   Es uzrāpos pa pakaļgalu tādā ātrumā, ka nemaz nezinu, vai pa ceļam no ūdens uz klāju manas kājas kaut kam pieskārās. Man palaimējās, ka pārkritu pāri pakaļgalam, kas diezgan dziļi iegrimis ūdeni. Ja es būtu ievēlies kaut kur vidusdaļā, tad gan nezinu, ko būtu iesācis. Lai nu kā, es biju ārā no ūdens, iekams zivs apjēdza, ka es tur iekritu. Viņa bija aizņemta ar to, ka centās atbrīvoties no gafa.

—    Iedomājieties, jūs pārkristu pār bortu ar šo zivi. Vai ir kaut kas tāds, ko jūs varētu darīt?

—    Protams. Lūgt Dievu. Tas būtu tas pats, kas izkrist no lidmašīnas bez izpletņa un cerēt, ka nokritīsi siena kaudzē. Vienīgi Dievs jūs izglābtu, un, ņemot vērā, ka tieši Viņš no- grūdis jūs pār bortu, tad es nedotu ne centa par jūsu izredzēm.

—    Emitijā dzīvo sieviete, kura domā, ka tāpēc mēs esam iekļuvuši nelaimē, — sacīja Brodijs. — Viņa uzskata, ka tas viss ir kaut kas līdzīgs Dieva sodam.

Kvints pasmaidīja.

—    Varētu būt. Ja Viņš to nešķīsteni ir radījis, tad, es domāju, Viņš var likt zivij darīt, ko pats grib.

—    Jūs runājat nopietni?

—    Nē, īstenībā ne. Es nekāds ticīgais neesmu.

—   Tad kāpēc, jūsuprāt, tika nogalināti cilvēki?

—    Neveiksme.

Kvints pavilka sviru atpakaļ. Kuģītis palēnināja gaitu un šūpojās viļņos.

—    Mēs pamēģināsim te kaut ko mainīt.

Viņš izņēma no kabatas papīra gabalu, atlocīja, izlasīja piezīmes un, skatoties gar izstiepto roku, pārbaudīja atrašanās vietu. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, un motors pārstāja darboties. Pēkšņi iestājās klusums, biezs un smags.

—   Labi, Hūper, — Kvints teica. — Sāciet šķūrēt to draņķi pār bortu.

Hūpers noņēma ēsmas spainim vāku un sāka smelt un liet spaiņa saturu jūrā. Pirmais ēsmas kausiņš izšlakstījās mierīgajā ūdeni, un eļļainais plankums lēnām izplatījās rietumu virzienā.

Līdz pulksten desmitiem bija sākusi pūst brīze — vāja, taču pietiekami svaiga, lai saņirbinātu ūdens virsmu un atvēsinātu vīriešus, kuri sedeja un skatījās, un neko nerunāja. Vienīgā skaņa bija regulāri šļaksti, Hūperam izlejot esmu pār bortu.

Brodijs sēdēja krēslā, pūlēdamies palikt nomodā. Viņš nožāvājās, tad atminējās, ka atstājis puslasīto "Šausmīgo jaunavu" lejā uz žurnālu plauktiņa. Viņš piecēlās, izstaipījās un nokāpa trīs pakāpienus lejā uz kajīti. Viņš sameklēja grāmatu un jau dzīrās kāpt augšā, kad ieraudzīja ledus kasti. Brodijs paskatījās pulkstenī un nodomāja: pie velna, te, jūrā, laiks galīgi apstājies.

—    Es gribu iedzert alu, — viņš uzsauca. — Vai vēl kāds grib?

—    Nē, — atteica Hūpers.

—   Nesiet tik šurp, — atsaucās Kvints. — Varēsim pašaudīt tukšās bundžas.

Brodijs izņēma no kastes divas kārbas, norāva metāla austiņas un sāka kāpt augšā. Viņa kāja bija uz augšējā pakāpiena, kad viņš izdzirda Kvintu neizteiksmīgā, rāmā balsi sakām:

—    Klāt ir.

Sākumā Brodijs domāja, ka Kvints runā par viņu, bet tad ieraudzīja Hūperu nolecam no ahtera un dzirdēja viņu iesvilpjamies un sakām:

—    O! Protams, tā ir viņa!

Brodijs juta asinis pulsējam ātrāk. Viņš aši uzkāpa uz klāja un vaicāja:

—    Kur?

—    Šeit pat, — atbildēja Kvints. — Tieši aiz pakaļgala.

Pagāja kāds brīdis, kamēr Brodija acis aprada ar gaismu,

bet tad viņš ieraudzīja spuru — robotu, brūnganpelēku trijstūri, kas škela ūdeni. Spurai sekoja sirpjveidīgā aste, kas īsiem, krampjainiem vēzieniem sitās te pa kreisi, te pa labi. Brodijs minēja, ka zivs atrodas vismaz trīsdesmit jardus aiz kuģīša. Varbūt ari četrdesmit.

—    Vai esat pārliecināts, ka tā ir viņa? — viņš jautāja.

—    Tā ir viņa, — apstiprināja Kvints.

—    Ko jūs domājat iesākt?

—    Neko. Vismaz tik ilgi, kamCr mēs neredzēsim, ko darīs zivs. Hūper, jūs tik šķūrējiet to draņķi- Pievilināsim viņu tuvāk.

Hūpers uzcēla spaini uz ahtera un iegāza esmu ūdenī. Kvints devās uz priekšgalu un iestiprināja harpūnu koka kātā. Viņš pacēla mucu un saņēma to paduse. Otrā rokā viņš turēja saritināto virvi un satvēra harpūnu plaukstā. To visu viņš aiznesa uz pakaļgalu un nolika uz klāja.

Zivs peldēja šurpu turpu ēsmas kārtā — šķita, ka tā meklē asiņu smakas avotu.

—   Uztiniet auklas, — Kvints teica Brodijam. — Tagad, kad zivs ir uzpeldējusi augšā, no tām nebūs nekādas jCgas.

Brodijs vienu pec otras uztina auklas un lāva ēsmai nokrist uz klāja. Zivs pievirzījās mazliet tuvāk kuģītim, joprojām leni riņķodama.

Kvints nolika mucu pakaļgalā pa kreisi no Hūpera spaiņa un blakus mucai sakārtoja virvi. Tad viņš uzkāpa uz ahtera un nostājās, labajā rokā turēdams harpūnu.

—    Nāc šurp, — viņš aicināja. — Panāc nu šurp.

Taču zivs turējās apmēram piecdesmit pēdu attālumā no kuģīša un neparko nepeldēja tuvāk.

—   Nesaprotu, — teica Kvints. — Viņai vajadzētu piepeldēt tuvāk un paskatīties uz mums. Brodij, paņemiet knaibles no manas aizmugures kabatas, nokniebiet ēsmas kalmārus un pārsviediet pār bortu. Varbūt kāda barība pievilinās viņu klāt. Un saceliet kārtīgu plunkšķi, kad metlsit iekšā. Lai viņa zina, ka te kaut kas ir.

Brodijs darīja, kā teikts, sita un kūla ūdeni ar gafu, visu laiku paturēdams acīs spuru, jo viņš iedomājās, ka zivs piepeši varētu iznirt no dzelmes un sagrābt viņu aiz rokas.

—    Iesviediet vēl dažus, ja jau esat sācis, — sacīja Kvints. — Kalmāri ir tajā kastē. Un alus bundžas ari metiet pār bortu.

—    Alu? Kāpēc?

—   Jo vairāk varam samest ūdenī, jo labāk. Nav lielas atšķirības, ko tieši, ja tikai zivs pietiekami ieinteresējas un grib uzzināt, kas tur ir.

Hūpers ievaicājās:

—    Bet kā ar delfīniņu?

—    Kā, mister Hūper, — zobojās Kvints. — Es domāju, ka jūs to neatzīstat.

—    Nav svarīgi, — Hūpers satraukti atbildēja. — Es gribu redzēt to zivi!

—    Redzēsim, — atteica Kvints. — Ja vajadzēs, es to izmantošu.

Kalmārs bija aizpeldējis prom uz haizivs pusi, un viena alus kārba, lēkādama viļņos, palēnām izgaisa aiz kuģīša pakaļgala. Taču zivs joprojām turējās pa gabalu.

Viņi gaidīja— Hūpers smēla ēsmu, Kvints balansēja uz ahtera, Brodijs stāvēja pie vienas no makšķerēm.

—    Pie velna, — izmeta Kvints. — Man laikam nav izvēles. Viņš nolika harpūnu un nolēca no klāja. Viņš noņēma vāku

atkritumu tvertnei, kas stāvēja blakus Brodijam, un Brodijs ieraudzīja mazā delflniņa nedzīvās acis, mazulim šūpojoties sāļajā ūdenī. Skats izraisīja riebumu, un viņš novērsās.

—    Tā, mazais, — noteica Kvints. — Tavs laiks pienācis. No noliktavas viņš paņēma suņa ķēdi un vienu tās galu

piestiprināja āķa acij, kas rēgojās zem delflniņa apakšžokļa. Otrā ķēdes galā viņš piesēja trīsceturtdalcollu resnu kaņepāju virves gabalu. Viņš atritināja dažus jardus, nogrieza virvi un piestiprināja ragiem uz kreisās margapmales.

—     Man likās, jūs teicāt, ka haizivs var izraut ragus, — ieminējās Brodijs.

—       Varētu gan, — apstiprināja Kvints. — Tomēr varu "sade- ret, ka es trāpītu viņai ar dzelzi un pagūtu nogriezt virvi, pirms zivs to savilks tik cieši, lai izrautu ragus.

Kvints noņēma suņa ķēdi un uzcēla uz labās puses margap- malcs. Viņš uzrāpās uz ahtera un uzvilka delfīnu sev pakal. No maksts, kas karājās pie jostas, Kvints izņēma nazi. Viņš izstiepa sev priekšā kreiso roku, kurā turēja delfīnu. Tad ar labo roku vairākās vietās sekli iešķēla delflniņa vēderu. No dzīvnieka sūcās tumšs, smirdīgs šķidrums un lāsēm pilēja ūdeni. Kvints iesvieda delfīniņu jūrā, izritināja sešas pēdas auklas, tad nolika virvi uz ahtera un ar kāju stingri uzmina virsū. Delftniņš peldēja zem pašas ūdens virsmas nepilnas sešas pēdas aiz kuģīša.

—    Ļoti tuvu, — sacīja Brodijs.

—   Tā jābūt, — atteica Kvints. — Es nevaru viņai trāpīt no trīsdesmit pēdu attāluma.

—    Kāpēc jūs stāvat uz virves?

—   Lai mazais būtu tur, kur viņš ir. Negribu to piestiprināt pie ragiem tik tuvu kuģītim. Ja zivs paņemtu mazo un viņai nebūtu, kur ieskrieties, zivs var apsviesties riņķī un sasist mūs lupatās.

Kvints pasvārstīja rokā harpūnu un skatījās uz haizivs spuru.

Zivs pievirzījās tuvāk, joprojām peldēdama šurpu turpu, taču ar katru pagriezienu par dažām pēdām saīsinādama atstatumu līdz kuģītim. Tad kādu divdsmit vai divdesmit piecu pēdu attālumā tā apstājās, un kādu mirkli šķita, ka zivs, pavērsusies tieši pret kuģīti, nekustīgi gul ūdenī. Aste pazuda zem ūdens virsmas, muguras spura paslīdēja atpakaļ un nozuda, un lielā galva paslējās gaisā — mute pavērta vieglā, neģēlīgā smīnā, acis melnas un neizdibināmas.

Brodijs mēmās šausmās blenza, apjauzdams, ka šādu sajūtu varētu piedzīvot, mēģinot ar acu skatienu sakaut nelabo.

—     Ei, zivtiņ! — Kvints uzsauca. Viņš stāvēja uz ahtera, kājas iepletis, ar roku aptvēris harpūnas kātu, kas bija atbal- stlts uz pleca. — Nāc un apskaties, ko mčs tev esam sagatavojuši!

Vēl kādu bridi zivs nekustīgi vēroja. Tad galva bez skaņas ieslīdēja atpakaļ ūdeni un nozuda.

—    Kur viņa palika? — jautāja Brodijs.

—    Tagad viņa peldēs šurp, — atteica Kvints. — Nāc nu, zivtiņ, — viņš murrāja. — Nāc, zivtiņ. Nāc ieēst vakariņas.

Viņš pavērsa harpūnu pret peldošo delfīniņu.

Pēkšņi kuģītis spēcīgi sazvēlās uz sāniem. Kvintam slīdēja kājas, un viņš atmuguriski novēlās uz sāniem. Harpūna atdalījās no kāta un grabēdama nokrita uz klāja. Brodijs paklupa uz sāniem, sagrāba krēsla atzveltni un pagriezās līdz ar grozāmo krēslu. Hūpers atstreipuloja atpakaļ un uzkrita kreisajai margapmalei.

Delflniņam piestiprinātā virve nostiepās un nodrebēja. Mezgls, ar kuru tā bija piesieta ragiem, tā saspringa, ka virve kļuva plakana un šķiedras sāka spuroties. Koks zem ragiem jau krakšķēja. Tad virve noraustījās, kļuva vaļīga un saliecās līkumā blakus kuģītim.

—    Ka tevi jupis! — iesaucās Kvints.

—   Tā vien liekas, viņa zināja, ko jūs gribat darīt, — ieteicās Brodijs, — it kā viņa zinātu, ka viņai sagatavots slazds.

—   Velns parāvis! Nekad agrāk neesmu redzējis, ka zivs tā būtu darījusi.

—    Viņa zināja— ja notrieks jūs no kājām, tad tiks pie delfīna.

—    Nieki, viņa mērķēja uz delfīnu un netrāpīja.

Hūpers iebilda:

—    Mērķēja no kuģīša pretējās puses?

—   Kāda tur atšķirība, — atteica Kvints. — Lai nu kā, viņai tas izdevās.

—    Kā jūs domājat, kā viņa tika vaļā no āķa?. — vaicāja Brodijs. — Ragus taču haizivs neizrāva.

Kvints piegāja labās puses margapmalei un ņēmās vilkt virvi uz kuģīša.

—    Viņa vai nu pārkodusi ķēdi, vai arī… aha, tā jau es domāju.

Kvints pārliecās margapmalei un satvēra ķēdi. Viņš uzvilka to uz borta. Ķēde bija vesela, tā joprojām turējās, iestiprināta āķa acī. Taču āķis pats bija pagalam. Tērauda āķis vairs nebija līks. Tas bija gandrīz taisns, tikai divi mazi locījumi rādīja, ka tas reiz bijis saliekts lokā.

—    Kungs Jēzu! — novaidējās Brodijs. — To viņa izdarīja ar muti?

—    Smuki atliekusi, viss kā nākas, — atbildēja Kvints. — Tas viņu droši vien aizkavēja ne vairāk kā par vienu vai divām sekundēm.

Brodijam sareiba galva. Pirkstu gali trīcēja. Viņš apsēdās krēslā un vairākas reizes dziji ievilka elpu, pūlēdamies apspiest bailes, kas viņā auga.

—   Kā jums šķiet, kur viņa aizpeldējusi? — vaicāja Hūpers, stāvēdams pakaļgalā un lūkodamies ūdenī.

—    Tepat kaut kur ir, — sacīja Kvints. — Es domāju, ka viņa atgriezīsies. Delfīns viņai nebija nekas vairāk kā anšovs pelamīdai. Viņa meklēs vēl barību.

Viņš no jauna sakārtoja harpūnu, atritināja virvi un nolika tās uz ahtera.

—   Tagad mums tikai jāgaida. Un jāizmētā ēsma. Es piesiešu vēl kādus kalmārus un piekāršu aiz borta.

Brodijs vēroja, kā Kvints katram kalmāram aptin auklu, pārsviež pār bortu, piesējis auklu ragiem, makšķeru turētājiem un gandrīz visam, kam vien var apsiet mezglu. Kad visapkārt kuģītim dažādās vietās un dziļumos bija novietots kāds ducis kalmāru, Kvints uzkāpa uz augšējā tiltiņa un apsēdās.

Cerēdams, ka viņam iebildis, Brodijs teica:

—    Tā nu gan liekas patiesi viltīga zivs.

—       Viltīga vai ne, to es nezinu, — atteica Kvints. — Taču viņa taisa tādus trikus, kādus es ne no vienas zivs agrāk' neesmu pieredzējis.

Viņš bridi klusēja, tad teica pa pusei sev, pa pusei Brodijam:

—    Bet es to draņķi dabūšu rokā. Tas nu ir skaidrāks par skaidru.

—    Kā jūs varat būt drošs?

—    Es to zinu, un viss. Bet tagad lieciet man mieru.

Tā bija komanda, nevis lūgums, un, kaut ari Brodijam gribējās parunāt— vienalga, par ko, pat par pašu zivi, ka tikai viņš spētu novirzīt domas no nezvēra, kurš no ūdens apakšas viņam uzglūn—, viņš vairs neko neteica. Brodijs paskatījās pulksteni: 11.05.

Viņi gaidīja kuru katru brīdi aiz kuģīša pakaļgala parādāmies spuru un, šurpu turpu slīdot, šķeļam ūdeni. Hūpers smēla ēsmu, un ik reizes, kad tā ielija ūdenī, Brodijam šī skaņa atgādināja caureju.

Pusdivdpadsmitos Brodiju iztrūcināja spalgs, skanīgs plīk- šķis. Kvints nolēca no trapa, metās pāri klājam un uzrāpās uz ahtera. Viņš paņēma harpūnu un pacēla to pie pleca, rūpīgi pētīdams ūdeni aiz kuģīša.

—    Kas, ellē, tas bija? — brīnījās Brodijs.

—    Viņa ir atgriezusies.

—    Kā jūs zināt? Kas tas bija par troksni?

—    Aukla pārtrūka. Zivs paņēma vienu kalmāru.

—    Kāpēc tai jāpārtrūkst? Kāpēc viņa to nepārkoda?

—     Varbūt viņa nemaz nekoda. Viņa norija kalmāru, un aukla ieķērās starp zobiem, kad zivs aizvēra muti. Es domāju, viņa izdarīja šitā, — Kvints parāva galvu sānis, — un aukla pušu bija.

—    Kā mēs varējām dzirdēt, ja tā pārtrūka zem ūdens?

—    Dieva dēl, tā nepārtrūka zem ūdens! Tā pārtrūka tieši šeit.

Kvints norādīja uz dažas collas garu auklas galu, kas nokarājās no ragiem kuģīša vidusdaļā.

—    Ak tā, — noteica Brodijs.

Skatīdamies uz šim atliekām, viņš ieraudzīja, ka dažas pēdas tālāk pie margapmales kļūst ļengans cits auklas gabals.

—    Vēl viens, — viņš konstatēja. Brodijs piecēlās, piegāja pie margapmales un uzvilka auklu uz kuģīša. — Viņa noteikti ir tieši zem mums.

Kvints ievaicājās:

—    Vai kāds negrib nopeldēties?

—    Izliksim būri aiz borta, — ierosināja Hūpers.

—    Jūs jokojat, — sacīja Brodijs.

—    Nē, nejokoju vis. Tas varētu pievilināt zivi.

—    Uri jūs būsit tur iekšā?

—     Sākumā ne. Redzēsim, ko viņa darīs. Ko jūs sakāt, Kvint?

—    Var jau, — piekrita Kvints. — No tā, ka būri ieliks ūdenī, nekāds ļaunums necelsies, un jūs par to samaksājāt.

Viņš nolika harpūnu, un abi ar Hūperu aizgāja pie būra.

Viņi nolika būri uz sāna, Hūpers atvēra griestu lūku un ielīda iekšā. Viņš izņēma akvalangu, regulatoru, sejas masku un hidrotērpu un nolika tos uz klāja. Viņi uzslēja būri atkal stāvus un aizstūma pa klāju līdz labajai margapmalei.

—   Vai jums ir pāris virvju? — jautāja Hūpers. — Es gribu piestiprināt būri pie kuģīša.

Kvints nokāpa lejā un atgriezās ar diviem virves rituļiem. Viņi piesēja vienu pakaļējiem ragiem, otru ragiem vidusdaļā, tad piesēja galus stieņiem būra augšdaļā.

—    Labi, — sacīja Hūpers. — Laidīsim pār bortu.

Viņi pacēla būri, pasvēra atpakaļ un pārstūma pāri bortam. Būris nogrima, cik atjāva virves— dažas pēdas zem ūdens virsmas. Tur tas palika, lēnām celdamies un krizdams līdz ar viļņiem. Visi trīs viri stāvēja pie margapmales un skatījās ūdeni.

—     Kāpēc jūs domājat, ka būris liks viņai uzpeldēt? — jautāja Brodijs.

—    Es neteicu, ka viņa uzpeldēs, — atteica Hūpers. — Es teicu — pievilināt. Domāju, ka viņa parādīsies un paskatīsies uz būri, lai pārliecinātos, vai viņa negrib to apēst.

—   No tā mums nekāda labuma nebūs, — sacīja Kvints. — Es nevaru viņai sviest ar harpūnu, ja zivs atrodas divpadsmit pēdas zem ūdens.

—   Ja jau zivs parādīsies, — iebilda Hūpers, — tad varbūt ari uzpeldēs. Ne ar ko citu mums tāpat neveicas.

Taču zivs neparādījās. Būris gulēja ūdeni mierīgi un netraucēti.

—    Re, kur aiziet vēl viens kalmārs, — teica Kvints, rādīdams uz priekšu. — Tepat vien viņa ir.

Viņš pārliecās pār bortu un iekliedzās:

—    Tu, sasodītā zivs! Parādies, lai es tev varu trāpīt.

Pēc piecpadsmit minūtēm Hūpers noteica:

—    Nu labi, — un nokāpa lejā. Vēl pēc kāda brīža viņš atgriezās, nesdams kinokameru ūdensnecaurlaidīgā apvalkā un priekšmetu, kas Brodijam likās kā spieķis ar siksnu vienā galā.

—    Ko jūs domājat darīt? — Brodijs jautāja.

—    Došos tur lejā. Varbūt tad viņa parādīsies.

—   Jūs esat galīgi izdzīvojis prātu. Ko jūs iesāksit, ja viņa tiešām parādīsies?

—   Vispirms es domāju uzņemt dažus kadrus. Tad mēģināšu viņu nogalināt.

—    Vai drīkstu jautāt, ar ko?

—    Ar šo.

Hūpers pacēla spieķi.

—     Laba doma, — Kvints noteica, indīgi smīkņādams. — Ja tas nelīdzēs, tad jūs varat viņu nokutināt līdz nāvei.

—    Kas tas ir? — gribēja zināt Brodijs.

—   Daži to sauc par šaujamo spieķi. Daži to sauc par kon- taktieroci. Bet faktiski tā ir zemūdens šautene.

Viņš pavilka aiz abiem galiem, un spieķis sadalījās divās dalās.

—    Te iekšā, — Hūpers paskaidroja, rādīdams patrontelpu vietā, kur spieķis sadalījās, — ieliek divpadsmitā kalibra patronu.

Viņš izņēma no kabatas bises patronu un iebāza patron- telpā, tad salika kopā abas spieķa daļas.

—    Kad jūs pieklūstat pietiekami tuvu zivij, jūs viņai iedurat, un patrona sprāgst. Ja trāpāt viņai pareizi — pašā vārīgākajā vietā smadzenes —, jūs viņu nogalināt.

—    Pat tik lielu zivi?

—    Es tā domāju. Ja tikai es viņai pareizi trāpu.

—    Un ja netrāpāt? Ja nu jūs kļūdāties par mata tiesu?

—    Tieši par to es baidos.

—     Es arī baidītos, — piebalsoja Kvints. — Es nedomāju, ka man patiktu, ja piectūkstoš mārciņu smags, saniknots dinozaurs grasītos mani apēst.

—   Par to es neraizējos, — atteica Hūpers. — Mani uztrauc kas cits — ja es netrāpīšu, es varētu viņu aizbaidīt. Viņa varbūt ienirs, un mēs vispār neuzzināsim, vai zivs ir vai nav beigta.

—   Līdz tam brīdim, kad aprīs vēl kādu, — piebilda Brodijs.

—    Taisnība.

—    Jūs esat galīgi jucis, — konstatēja Kvints.

—    Vai tiešām, Kvint? Jums īpaši neveicas ar šo zivi. Mēs varētu te tupēt kaut veselu mēnesi, un viņa tikai čieptu ēsmu tieši mūsu acu priekšā.

—   Viņa uzpeldēs, — sacīja Kvints. — Pieminiet manus vārdus.

—   Jūs nomirsiet no vecuma, iekams viņa uzpeldēs, Kvint. Liekas, šī zivs jūs galīgi nobiedējusi. Viņa nespēle pCc noteikumiem.

Kvints palūkojās Hūperā un mierīgā balsī noprasīja:

—    Vai tu mani māci amatā, puis?

—    Nē. Bet es jums saku, ko domāju— šī zivs jums nav pa spēkam.

—   Vai patiesi, zēn? Tu domā, ka vari tikt galā labāk par Kvintu?

—    Sauciet to, kā vēlaties. Es domāju, ka spēju nogalināt šo zivi.

—    Lieliski. Izmantojiet savu izdevību.

Brodijs iejaucās:

—     Paklausieties. Mēs nevaram ļaut viņam doties lejā ar būri.

—    Ko jūs kaucat? — attrauca Kvints. — No tā, ko esmu pieredzējis, man liekas, jums nekas nebūs pretī, ja viņš ienirtu un nekad neuzpeldētu virspusē. Vismaz viņš vairs nevarēs…

—    Aizveriet muti!

Brodija izjūtās valdīja juceklis. Pa daļai viņam bija vienalga, vai Hūpers dzīvo vai mirst — varētu pat izbaudīt paredzamo Hūpera nāvi. Tomēr šāda atriebe būtu tukša un, loti iespējams, arī nepelnīta. Vai viņš tiešām spētu vēlēties cilvēka nāvi? Nē. Tomēr nē.

—   Pucējiet vaļā, — Kvints teica Hūperam. — Rāpieties tik iekšā.

—    Tūlīt pat.

Hūpers novilka kreklu, teniskurpes un garās bikses un ņēmās stīvēt kājās hidrotērpu.

—    Kad būšu iekšā, — viņš teica, bāzdams rokas gumijas piedurknēs, — stāviet tepat un vērojiet. Varbūt varat izšaut no šautenes, ja viņa uzpeldēs pietiekami tuvu virspusei.

Viņš paskatījās uz Kvintu.

—    Jūs varat turēt gatavībā harpūnu… ja gribat.

—   Ko es darīšu, to es darīšu, — atbildēja Kvints. — Labāk rūpējieties pats par sevi.

Saģērbies Hūpers uzlika regulatoru akvalanga kakliņam, pieskrūvēja ar uzgriezni un atvēra ventili. Viņš pāris reižu ievilka elpu no akvalanga, lai pārliecinātos, ka no tā plūst gaiss.

—    Vai jūs nepalīdzētu man uzlikt šo te? — viņš palūdza Brodijam.

Brodijs pacēla akvalangu un turēja, kamēr Hūpers izbāza rokas caur lencēm un piesprādzēja trešo lenci sev ap vidu. Viņš uzlika sejas masku.

—    Man vajadzēja paņemt līdzi atsvarus, — atcerējās Hūpers.

—   Jums vajadzēja paņemt līdzi smadzenes, — sacīja Kvints.

Hūpers izmauca labās plaukstas locītavu cauri siksnai šautenes galā, ar labo roku paņēma kameru un noteica:

—    Gatavs.

Viņš piegāja pie margapmales.

—   Ja jūs katrs ķersities pie virves un vilksit, būris pacelsies līdz ūdens virsmai. Tad es atvēršu lūku un pa augšu ielīdīšu iekšā, un jūs varēsit palaist vaļā virves. Tad būris karāsies virvēs. Es nelietošu pacelšanas balonus, ja vien kāda virve nepārtrūks.

—    Vai arī netiks pārkosta, — piebilda Kvints.

Hūpers palūkojās Kvintā un pasmaidīja.

—    Paldies par to pašu.

Kvints ar Brodiju ņēmās vilkt virves, un būris ūdenī cēlās uz augšu. Kad virspusē parādījās lūka, Hūpers sacīja:

—    Labs ir, pietiek.

Viņš uzspļāva sejas maskai, izrīvēja siekalas uz stikla un uzlika masku uz sejas. Viņš pasniedzās pēc regulatora caurulītes, ielika tās galu mutē un ievilka elpu. Tad pārliecās pār margapmali, atbultēja un atvēra lūku. Viņš jau cēla ceļgalu uz margapmales, taču apstājās. Viņš izņēma caurulīti no mutes un sacīja:

—    Es kaut ko aizmirsu.

Deguns viņam bija zem maskas, tālab balss izklausījās aizsmakusi, it kā viņš runātu caur degunu. Hūpers šķērsoja klāju un paņēma savas bikses. Viņš tikām rakņājās pa kabatām, kamēr atrada meklēto. Viņš atvilka hidrotērpa rāvējslēdzēju.

—    Kas tas? — vaicāja Brodijs.

Hūpers pacēla uz augšu sudraba ietvarā iestrādātu haizivs zobu. Tādu pašu viņš bija uzdāvinājis Ellenai. Viņš aizlika zobu aiz hidrotērpa un aizvilka rāvējslēdzēju.

—    Piesardzība nekad nenāk par ļaunu, — Hūpers smaidīdams paskaidroja. Viņš vēlreiz šķērsoja klāju, ielika caurulīti mutē un ar ceļiem uzmetās uz margapmales. Viņš pēdējo reizi ievilka elpu un pāri bortam ienira caur atvērto lūku. Brodijs vēroja, kā Hūpers ieiet būrī, un prātoja, vai viņš tik tiešām vēlas uzzināt patiesību par Hūperu un Ellenu.

Hūpers apstājās, iekams atsitās pret būra dibenu. Viņš apsviedās riņķī un nostājās uz kājām. Viņš pastiepās līdz lūkai un aizrāva to ciet. Tad pavērās augšup uz Brodiju, pacēla kreisās rokas īkšķi par zīmi, ka viss kārtībā, un pieliecās.

—    Šķiet, ka varam laist vaļā, — teica Brodijs.

Viņi atbrīvoja virves un ļāva būrim iegrimt, līdz lūka atradās kādas četras pēdas zem ūdens līmeņa.

—    Paņemiet šauteni, — teica Kvints. — Tā ir apakšā uz plaukta. Šautene ir pielādēta.

Viņš uzkāpa uz ahtera un pacēla harpūnu virs pleca.

Brodijs nokāpa lejā, salūkoja šauteni un steidzās atpakaļ uz klāja. Viņš atvēra aizslēgu un iebīdīja patronu patrontelpā.

—    Cik daudz gaisa viņam ir? — Brodijs painteresējās.

—   Nezinu, — atteica Kvints. — Lai cik viņam būtu, šaubos, vai viņš nodzīvos tik ilgi, lai to izlietotu.

—    Varbūt jums taisnība. Taču jūs pats teicāt, ka nekad nevar zināt, kādu joku zivs var izspēlēt.

—    Jā, tomēr šis ir pavisam citāds gadījums. Tas ir tikpat kā iegrūst roku ugunī un cerēt, ka neapdedzināsies. Saprātīgs cilvēks tā nerīkojas.

Apakšā Hūpers nogaidīja, kamēr izklīst ienirstot saceltie burbulīši. Maskā bija iekļuvis ūdens, tāpēc viņš atgāza galvu, piespieda masku un izpūta gaisu caur degunu, līdz maska bija tīra. Viņš jutās mierīgs. Tā bija visaptverošā brīvības un viegluma sajūta, ko viņš ienirstot vienmēr izjuta. Viņš bija viens pats zilā klusumā, ko izraibināja ūdeni ņirboši saules stari.

Vienīgās skaņas radīja paša elpa— zema, tukša skaņa, kad viņš ieelpoja, klusa burbujošana, viņam izelpojot. Viņš aizturēja elpu, un iestājās pilnīgs klusums. Bez atsvariem viņš bija pārāk viegls, un viņam bija jāpieturas pie stieņiem, lai balons šķindēdams neatsistos pret lūku virs galvas. Hūpers pagriezās un paskatījās uz kuģīša korpusu — pelēku ķermeni, kas slējās virs viņa un lēni šūpojās. Sākumā būris kaitināja. Tas viņu turēja ieslodzījumā, ierobežoja, kavēja izjust zemūdens kustību grāciju. Bet tad viņš atminējās, kāpēc šeit atrodas, un sajuta pateicību.

Hūpers lūkojās pēc zivs. Viņš zināja, ka tā netup zem kuģīša, kā bija iedomājies Kvints. Tā nekur nevarēja "sēdēt", nevarēja atpūsties vai palikt uz vietas. Lai izdzīvotu, zivij bija jākustas.

Pat spožajā saules gaismā redzamība tumšajā ūdenī bija vāja — ne vairāk par četrdesmit pēdām. Hūpers lēni apgriezās, pūlēdamies caururbt tumsas sienu un saskatīt kādu krāsas vai kustības strēli. Viņš palūkojās zem kuģīša, kur zilais ūdens vērtās pelēkā un tālāk melnā. Nekā. Viņš paskatījās pulkstenī, aprēķinādams, ka, ierobežojot elpošanu, varētu palikt zem ūdens vismaz pusstundu ilgāk.

Paisuma nests, viens no mazajiem, baltajiem kalmāriem ieslīdēja starp būra režģiem un, sapinies auklā, plivinājās Hūperam sejā. Viņš to izgrūda laukā no būra.

Hūpers pameta skatienu lejup, jau novērsās, tad atkal pameta acis uz leju. Pretī viņam no tumšzilās dzelmes lēni, līgani cēlās haizivs. Tā virzījās augšup bez redzamas piepūles, kā nāves eņģelis slīdēdama uz iepriekš nolemtu tikšanos.

Hūpers raudzījās kā apburts, juzdams iekšēju pamudinājumu bēgt, taču nespēja pakustēties. Zivij tuvojoties, viņš apbrīnoja tās krāsu: neizteiksmīgās brūni pelēkās, kas bija redzamas ūdens virspusē, bija pagaisušas. Milzīgā ķermeņa augšpuse bija metāliski pelēka, zilgana vietās, kur to izraibināja saules stari. Zem sānu līnijas pārējais bija krčmkrāsā, spokaini baltā krāsā.

Hūpers gribēja pacelt kameru, taču roka nemaz neklausīja. Pēc brītiņa, viņš sev teica, pēc brītiņa.

Zivs arvien vairāk tuvojās, klusa kā ēna, un Hūpers atkāpās. Galva atradās tikai dažas pēdas no būra, kad zivs pagriezās un peldēja Hūperam gar acīm — nevērīgi, it kā lepni izrādīdama savu neaprēķināmo masu un spēku. Vispirms garām aizpeldēja deguns, tad žoklis, pavērts un smīnīgs, apbruņots ar vairākām rindām izrobotu trijstūru. Un tad melnā, neizdibināmā acs, kura, likās, bija pievērsta tieši viņam. Žaunas virmoja — bezasiņu brūces tēraudcietajā ādā.

Kā izmēģinādams Hūpers izbāza roku starp stieņiem un aizskāra zivs sānu. Tas šķita auksts un ciets, nevis lipīgs, bet gluds kā vinils. Viņš lāva pirkstu galiem glāstīt miesu — gar krūšu spurām, vēdera spuru, anālo spuru —, līdz beidzot (šķita, ka zivij nav gala) tos atgrūda astes vēziens.

Zivs peldēja prom no būra. Hūpers izdzirda vājus paukšķus un ieraudzīja trīs niknas burbuļu strūkliņas šaujamies lejup no ūdens virsmas, tad kustamies lēnāk un labu gabaliņu virs zivs apstājamies. Lodes. Vēl ne, viņš sev teica. Lai var uzņemt, kad viņa atkal peldēs garām. Zivs pamazām griezās apkārt, sasvērdamās uz sāniem, elastīgajām krūšu spurām mainot slīpumu.

—   Ko, ellē, viņš tur lejā dara? — brīnījās Brodijs. — Kāpēc nedūra viņai ar šaujamo?

Kvints neatbildēja. Viņš stāvēja uz ahtera, sažņaudzis harpūnu dūrē, un skatfjās ūdeni.

—    Nāc augšā, zivtiņ, — viņš aicināja. — Nāc pie Kvinta.

—   Vai jūs viņu redzat? — jautāja Brodijs. — Ko viņa dara?

—    Neko. Vismaz pagaidām neko.

Zivs bija attālinājusies līdz Hūpera redzamības robežai — spokains sudrabaini pelēks plankums, kas lēnām apmeta loku. Hūpers pacēla kameru un nospieda slēdzi. Viņš zināja, ka filma būs izniekota, ja zivs netuvosies vēlreiz, taču gribēja dabūt nezvēru kadrā, kad tas iznirs no tumsas.

Caur skata meklētāju Hūpers redzēja, ka zivs pagriežas pret viņu. Tā virzījās ātri, sparīgi sizdama ar asti, plātīdama muti, it kā tai trūktu elpas. Hūpers pacēla labo roku, lai mainītu fokusu. Neaizmirsti pārregulēt vēlreiz, kad zivs pagriezīsies, viņš sev atgādināja.

Taču zivs nepagriczās. Tās ķermenis visgarām notrīsēja, kad zivs metās virsū būrim. Tā iebelza ar galvu pa būri, un zivs deguns ietriecās starp diviem stieņiem un paplēta spraugu platāku. Purns iebelza Hūperam pa krūtīm un atsvieda viņu atpakaļ. Kamera izlidoja viņam no rokām, un elpojamā caurulīte izkrita no mutes. Zivs pagriezās sāniski un, asti dauzīdama, iespieda lielo ķermeni dziļāk būrī. Hūpers taustījās pēc iemuša, taču nevarēja to atrast. Krūtis raustījās no gaisa trūkuma.

—    Tā uzbrūk! — kliedza Brodijs. Viņš sagrāba vienu no valgiem un ņēmās vilkt, izmisīgi pūlēdamies pacelt būri.

—    Kaut velns tevi parautu! — Kvints iebļāvās.

—    Metiet to! Metiet!

—     Es nevaru mest! Man vajag, lai viņa uzpeld virspusē! Nāc augšā, nelabais! Draņķe tāda!

Zivs atmuguriski izslīdēja no būra un strauji, asā leņķī pagriezās pa labi. Hūpers pastiepa roku sev aiz galvas, sameklēja elpošanas cauruli un vilka pa to ar roku, līdz atrada iemuti. Viņš ieļika to mutē un, aizmirsis, ka vispirms jāizelpo, kampa pēc gaisa. Viņš ierāva ūdeni un rīstījās, un klepoja, līdz beidzot caurule bija tīra un viņš mokoši ievilka elpu. Tieši tai brīdī Hūpers ieraudzīja starp stieņiem platu spraugu un redzēja, kā pa to spraucas iekšā milzīgā galva. Hūpers pacēla rokas virs galvas, ķerdams pie izejas lūkas.

Zivs triecās starp stieņiem, ar katru astes vēzienu plezdama spraugu arvien platāku. Hūpers, piespiedies būra aizmugures sienai, redzēja, kā mute tiecas šurp, sniedzas pēc viņa. Viņš atminējās par šaujamieroci un mēģināja nolaist labo roku un satvert ieroci. Zivs pavirzījās vēlreiz, un Hūpers baigā nolemtībā redzēja, ka mute tūdaļ viņu aizsniegs.

Žokli sacirtās ap viņa ķermeni. Hūpers sajuta briesmīgu spiedienu, it kā viņa iekšas tiktu sablīvētas. Viņš ietrieca dūri melnajā aci. Zivs sakoda zobus, un pēdējais, ko ieraudzīja Hūpers pirms nāves, bija acs, kas skatījās uz viņu caur paša asiņu mākoni.

—    Viņa to noķērusi! — sauca Brodijs. — Dariet kaut ko!

—    Tas cilvēks ir miris! — Kvints atteica.

—    Kā jūs to zināt? Mēs varbūt spējam izglābt viņu.

—    Viņš ir miris.

Turēdama Hūperu mutē, zivs atmuguriski izpeldēja no būra. Tā nolaidās dažas pēdas zemāk, norīdama iekšējos orgānus, kas bija ieslīdējuši barības vadā. Tad zivs nodrebēja, un astes vēziens virzīja viņu ar visu laupījumu augšup.

—    Viņa uzpeld! — sauca Brodijs.

—    Ķeriet šauteni! — Kvints piešķieba galvu, gatavodamies metienam.

Zivs izšāvās no ūdens piecpadsmit pēdu no kuģīša, saceldama varenas šļakatas. Hūpera ķermenis rēgojās abpus mutei, rokas un galva nevarīgi nokarājās vienā pusē, ceļgali, apakš- stilbi un pēdas — otrā.

Tajās dažās sekundēs, kurās zivs bija paslējusies virs ūdens, Brodijs iedomājās, ka redz cauri sejas maskai Hūpera nekustīgi ieplestās, stiklainās, nedzīvās acis. Itin kā baudīdama nicinājumu un triumfu, zivs uz bridi sastinga, izaicinādama nāvīgu atriebi.

Brodijs sniedzās pēc šautenes un Kvints svieda harpūnu abi vienlaikus. Mērķis bija milzīgs — krietns laukums balta vēdera —, un attālums sekmīgam metienam virs ūdens nebija par lielu. Taču sviediena bridi zivs jau slīdēja atpakaļ ūdeni, un harpūna aizlidoja par augstu.

Vēl mirkli zivs paliks virs ūdens, izbāzusi galvu no ūdens, un Hūpers nokarājās no zivs mutes.

—    Šaujiet! — Kvints iebļāvās. — Dieva dēl, šaujiet taču!

Brodija šāva netēmējot. Pirmie divi šāvieni trāpīja ūdeni

zivij priekšā. Trešais, Brodijam par šausmām, trāpīja Hūperam kaklā.

—    Ei, dodiet šurp to sasodīto šauteni! — uzsauca Kvints, paķerdams šauteni no Brodija. Ar vienu ašu kustību viņš pacēla to pie pleca un divreiz izšāva. Taču zivs, uzmetusi pēdējo neizteiksmīgo skatienu, jau pamazām nozuda ūdenī. Lodes, nekādu ļaunumu nenodarījušas, nopaukšķēja ūdens virpuli, kur nupat bija galva.

Zivs tur varēja nebūt bijusi. Nebija nekāda trokšņa, izņemot vieglu brīzi. No augšas būris izskatījās neskarts. Ūdens bija mierīgs. Vienīgā atšķirība tikai tā, ka nebija vairs Hūpera.

—    Ko mēs tagad iesāksim? — vaicāja Brodijs. — Ko mēs tagad vispār varam iesākt? Nekas nav palicis. Tikpat labi mēs varam doties atpakaļ.

—    Mēs brauksim malā, — atbildēja Kvints. — Pagaidām.

—   Pagaidām? Ko jūs ar to gribat sacīt? Mēs neko nevaram darīt. Šī zivs ir pāri mūsu spēkiem. Tā nav reāla, nav dabiska.

—    Cilvēk, vai esat sakauts?

—    Esmu sakauts. Viss, ko mēs varam darīt, ir gaidīt, līdz Dievs, daba vai velns — kas nu viņu mums uzsūtījis — nospriedīs, ka nu mums ir diezgan. Tas nav cilvēka spēkos.

—   Manējos gan, — sacīja Kvints. — Es to nejauceni nogalināšu.

—    Es gan neesmu drošs, vai pēc tā, kas šodien notika, es vēl varēšu dabūt naudu.

—   Paturiet pats savu naudu. Šis vairs nav naudas jautājums.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

Brodijs palūkojās Kvintā, kurš stāvēja pakaļgalā un skatījās uz vietu, kur bija atradusies zivs galva, it kā gaidīdams, ka kuru katru bridi tā no jauna parādīsies ar saplosīto līķi mutē.

Viņš pārlūkoja jūru, ilgodamies vel pēc vienas tikšanās.

Kvints paziņoja Brodijam:

—   Es nogalināšu to zivi. Brauciet līdzi, ja vēlaties. Palieciet mājās, ja vēlaties. Taču es esmu apņemies nogalināt to zivi.

Kvintam runājot, Brodijs ieskatījās viņa acīs. Tās šķita tikpat tumšas un neizdibināmas kā zivs acs.

—    Es braukšu, — atbildēja Brodijs. — Nedomāju, ka man būtu kāda izvēle.

—    Nē, — atteica Kvints. — Mums nav izvēles.

Viņš izņēma nazi no maksts un pasniedza to Brodijam.

—    Lūdzu. Nogrieziet būra virves, un taisīsimies prom no šejienes.

Kad kuģītis bija pietauvojies piestātnē, Brodijs gāja uz savu mašīnu. Piestātnes galā atradās telefona būdiņa, un pie tās viņš apstājās, atcerējies savu pirmītējo lēmumu piezvanīt Dē- zijai Vikerei. Taču viņš apspieda šo dziņu un gāja tālāk uz mašīnu. Kāda jēga, viņš nodomāja. Ja arī kaut kas bijis, tas nu ir cauri.

Tomēr, braukdams uz Emitiju, Brodijs prātoja, kāda gan bijusi Ellenas reakcija, kad viņai piezvanīja no Krasta apsardzes dienesta un paziņoja par Hūpera nāvi. Pirms iebraukšanas ostā Kvints bija sazinājies pa radio ar Krasta apsardzi, un Brodijs palūdza, lai dežurējošais virsnieks piezvana Ellenai un pasaka, ka vismaz ar Brodiju viss kārtībā.

Līdz tam laikam, kad Brodijs pārradās mājās, Ellena jau sen bija mitējusies raudāt. Viņa bija raudājusi automātiski, ar dusmām, ne tik daudz no bēdām par Hūperu, kā no bezcerības un sarūgtinājuma par vēl vienu nāvi. Šķiroties no Larija Vogena, viņa bija izjutusi daudz lielākas skumjas nekā pašlaik, jo Vogens bija tuvs un dārgs draugs. Hūpers bija "mīļākais" visseklākajā šī vārda nozīme. Ellena nebija viņu mīlējusi. Viņa bija izmantojusi Hūperu, un, kaut arī jutās pateicīga par to, ko viņš devis, Ellena neapzinājās nekādas saistības pret viņu.

Viņai, protams, bija žēl, ka viņš miris, gluži tāpat, ja viņa dzirdētu, ka miris Hūpera brālis Deivids. Nu viņi abi Ellenas apziņā glabājās kā tālas pagātnes relikvijas.

Viņa dzirdēja, kā piebraucamajā ceļā iegriežas Brodija mašīna, un atvēra virtuves durvis. Ak kungs, viņš izskatās kā nopērts, Ellena nodomāja, vērodama, kā Brodijs nāk uz māju. Viņa acis bija sarkanas un dobumos iegrimušas, un ejot viņš izskatījās mazliet sakumpis. Pie durvīm Ellena noskūpstīja viņu un teica:

—    Izskatās, ka tev derētu kaut ko iedzert.

—    To es varētu.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā un iekrita krēslā.

—    Ko tu gribētu?

—    Vienalga. Ka tikai stiprs.

Viņa iegāja virtuvē, ielēja glāzē degvīnu un apelsīnu sulu vienādā daudzumā un aiznesa viņam. Ellena apsēdās uz krēsla roku balsta un pārlaida plaukstu viņa galvai. Viņa pasmaidīja un teica:

—     Re, kur tavs plikais pakausis. Tik sen neesmu pieskārusies šim plikajam plankumam, ka biju pavisam aizmirsusi par to.

—     Brīnos, ka tur vispār vēl palikuši mati. Ak, Jēzus, es nekad nebūšu tik vecs, kā šodien jūtos.

—    Es domāju gan. Lai nu kā, tagad tas ir beidzies.

—    Es vēlos, kaut tā būtu, —atteica Brodijs. — Es patiesi vēlos, kaut tā būtu.

—    Ko tu ar to gribi teikt? Tas ir beidzies, vai ne? Tu vairs neko nevari darīt.

—    Mēs rīt braucam jūrā. Pulksten sešos.

—    Tu joko.

—    Es vēlos, kaut varētu jokot.

—    Kā tā? — Ellena bija apstulbusi. — Kā tu domā, ko tu vari iesākt?

—    Noķert zivi. Un nogalināt to.

—    Vai tu tam tici?

—    īsti nezinu. Toties Kvints tic. Ak, Dievs, kā viņš tic.

—    Lai tad viņš brauc. Lai viņu nogalina.

—    Es nevaru to pieļaut.

—    Kāpēc ne?

—    Tas ir mans darbs.

—   Tas nav tavs darbs! — viņa bija saniknota un izbijusies, un viņas acis sariesās asaras.

Brodijs brīdi domāja un teica:

—    Tev nav taisnība.

—    Kāpēc tad?

—    Diez vai spēšu tev to paskaidrot. Nedomāju, ka es pats to zinu.

—    Vai tu pūlies kaut ko pierādīt?

—   Varbūt. Nezinu. Agrāk es tā nejutos. Kad tika nogalināts Hūpers, es biju gatavs padoties.

—    Kas tev lika pārdomāt?

—    Šķiet, Kvints.

—   Tu gribi teikt, ka ļāvi, lai viņš tev iestāsta, kā rīkoties?

—   Nē. Neko viņš man neiestāstīja. Tā ir sajūta. Es to neprotu izskaidrot. Taču padošanās nav atbilde. Tā neko neatrisina.

—    Kāpēc atrisinājums ir tik svarīgs?

—    Es domāju, dažādu iemeslu dēl. Kvints jauš— ja viņš nenogalinās zivi, viss, kam viņš tic, nekam neder.

—    Un tu?

Brodijs pūlējās pasmaidīt.

—    Runājot par mani, liekas, esmu tikai padulls policists.

—    Nejoko ar mani! — Ellena iesaucās, un viņai no acīm izsprāga asaras. — Vai tu esi padomājis par mani un bērniem? Vai tu gribi, lai tevi nogalina?

. — Nē, ak, Dievs, nē taču. Tikai…

—    Tu domā, ka tas viss ir tava vaina. Tu domā, ka esi atbildīgs.

—    Par ko atbildīgs?

—   Par to mazo zēnu un veco viru. Tu domā, ka, nogalinot zivi, viss atkal būs labi. Tu alksti atriebības.

Brodijs nopūtās.

—    Varbūt alkstu. Es nezinu. Jūtos… Es ticu, ka šī pilsēta atkal atdzīvosies vienīgi tad, ja mēs nogalināsim to briesmoni.

—    Un tu gribi, lai tevi nogalina, kad tu mēģināsi…

—   Nerunā muļķības! Es negribu, ka mani nogalina. Es pat negribu — ja tu gribi lietot šo vārdu — izbraukt jūrā ar to sasodīto kuģi. Tu domā, man tur patīk? Visu laiku, ko tur pavadu, es tā baidos, ka man gribas vemt.

—    Tad kāpēc jābrauc? — viņa lūgtin lūdzās. — Vai tu tiešām nespēj domāt ne par vienu citu kā tikai par sevi?

Brodijs jutās satriekts, dzirdot pieminam savtīgumu. Viņam vispār nebija ienācis prātā, ka viņš uzturas egoistiski, apmierinot personisku vainas izpirkšanas vajadzību.

—    Es tevi mīlu, — viņš sacīja. — Tu to zini… lai vai kas.

—    Kā tad, ka mīli, — viņa ar rūgtumu atbildēja. — Ak, protams, mīli.

Viņi ēda pusdienas klusēdami. Kad abi bija beiguši, Ellena novāca traukus, nomazgāja tos un uzkāpa augšstāvā. Brodijs apstaigāja dzīvojamo istabu, izdzēsdams gaismas. Brīdī, kad viņš sniedzās pēc slēdža, lai nodzēstu gaismu priekšnamā, Brodijs izdzirda klaudzienu pie ārdurvīm. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja Medouzu.

—    Sveiks, Harij, — viņš teica. — Nāc iekšā.

—     Nē, — atbildēja Medouzs. — Ir pārāk vēls. Es tikai garāmbraukdams gribēju iedot šo te.

Viņš pasniedza Brodijam bieza, brūna papīra aploksni.

—    Kas tas ir?

—    Atver un apskaties. Es rīt ar tevi parunāšu.

Medouzs pagriezās un aizgāja pa celiņu līdz ielas malai,

kur stāvēja viņa mašīna ar ieslēgtām gaismām un rūcošu motoru.

Brodijs aizvēra durvis un attaisīja aploksni. Iekšā atradās

Leader nākamās dienas numura korektūra ar redaktora sleju. Abi pirmie redaktora materiāli bija apvilkti ar treknu, sarkanu zīmuli. Brodijs lasīja:

Skumja vēsts…

"Aizgājušajās trijās nedējās Emitijā citu aiz citas pārcietusi vairākas šausmīgas traģēdijas. Tās pilsoņus un draugus satriecis nežēlīgs drauds, kuru neviens nespēj ne atbaidīt, ne izskaidrot.

Vakar Lielā Baltā Haizivs pārrāva vēl vienu dzīvību. Mets Hūpers, jaunais okeanogrāfs no Vudsholas, tika nogalināts, kad viņš viens pats mēģināja uzveikt nezvēru.

Var strīdēties par mistera Hūpera pārdrošā mēģinājuma saprātīgumu. Sauciet to par drosmi vai aušību, taču motīvs, kas pamudināja viņu uz šo liktenīgo misiju, nav apstrīdams. Viņš centās palīdzēt Emitijai, tērēdams savu laiku un naudu, lai atjaunotu mieru šajā izmisušajā sabiedrībā.

Viņš bija draugs, un viņš atdeva savu dzīvību, lai mēs, viņa draugi, varētu dzīvot.

…un pateicības vārdi

Kopš tā brīža, kad rijīgā haizivs pirmo reizi ieradās Emitijas tuvumā, kāds cilvēks katru nomoda minūti veltījis tam, lai aizsargātu savus līdzpilsoņus. Šis cilvēks ir policijas priekšnieks Mārtiņš Brodijs.

Pēc pirmā uzbrukuma šefs Brodijs gribēja informēt sabiedrību par briesmām un slēgt pludmales. Taču vesels mazāk saprātīgu balsu koris, šī laikraksta redaktoru ieskaitot, apgalvoja, ka viņš kļūdās. Nepiešķir tik lielu nozīmi riskam, mēs teicām, un tas izzudīs. Taču kļūdījāmies mēs.

Daži Emitijā tik ātri vis neguva mācību. Kad pēc atkārtotiem uzbrukumiem Brodijs pastāvēja uz to, ka pludmalēm jāpaliek slēgtām, viņam vajadzēja paciest ķengas un draudus. Daži no skaļākajiem pēlējiem bija cilvēki, kurus vadīja nevis patriotisms, bet gan personiskā alkatība. Šefs Brodijs palika pie sava, un vēlreiz viņam izrādījās taisnība.

Pašlaik šefs Brodijs riskē ar dzīvību tajā pašā braucienā, kurš paņēma Meta Hūpera dzīvību. Mums visiem jālūdz, lai viņš atgriežas sveiks un vesels… un jāpateicas par viņa neparasto rakstura stingrību un godīgumu.

Brodijs skaļi teica:

— Paldies tev, Harij.

Ap pusnakti no ziemeļaustrumiem sāka pūst stiprs vējš, svilpodams cauri sietiem un drīz vien atnesdams spēcīgu lietu, kas plīkšķēja uz guļamistabas grīdas. Brodijs izkāpa no gultas un aiztaisīja logu. Viņš mēģināja atkal gulēt, taču netika vaļā no uzmācīgām domām. Viņš atkal piecēlās, uzvilka peldmēteli, nokāpa lejā uz dzīvojamo istabu un ieslēdza televizoru. Viņš tikām pārslēdza kanālus, kamēr atrada filmu — "Nedēļas nogale Valdorfā" ar Džindžeru Rodžersu. Tad viņš apsēdās krēslā un tūlīt pat ieslīga saraustītā snaudā.

Brodijs pamodās piecos no žēlas gaudošanas, izslēdza televizoru, kurš rādīja kontrolzīmējumu, un ieklausījās vējā. Tas bija pierimis un šķita pūšam no citas puses, taču joprojām lija. Viņš prātoja, vai nepiezvanīt Kvintam, taču nodomāja: nē, nav nekādas jēgas, jo mēs brauksim pat tad, ja šis vējš pāraugs vētrā. Viņš uzkāpa augšstāvā un klusām apģērbās. Pirms iziešanas no guļamistabas viņš noraudzījās uz Ellenu, kuras aizmigušajā sejā bija jaušams nemiers. "Es patiesi tevi mīlu," viņš nočukstēja un noskūpstīja Ellenu uz pieres. Viņš jau devās lejā pa kāpnēm, tad mirkļa iespaidā atgriezās un ielūkojās zēnu guļamistabās. Viņi visi gulēja.

14

Kad Brodijs piebrauca piestātnē, Kvints viņu jau gaidīja — garš, bezkaislīgs augums, ģērbts dzeltenā vaskadrānas tērpā, kas šķita košs zem tumšajām debesim. Viņš pret smirģeli asināja harpūnas galu.

—   Es jau grasījos jums zvanīt, — Brodijs teica, uzvilkdams lietusmēteli. — Ko nozīmē šāds laiks?

—    Neko, — atteica Kvints. — Pēc laiciņa piestās. Un, ja arī nepiestās, tam nebūs nekādas nozīmes. Zivs būs tur.

Brodijs paskatījās augšup uz vēja dzītajiem mākoņiem.

—    Diezgan drūms.

—    Pašā laikā, — atteica Kvints un uzlēca uz kuģīša.

—    Vai tikai mēs abi?

—    Mēs abi. Vai jūs vēl kādu gaidāt?

—    Nē. Taču es domāju, jūs gribējāt vēl vienu roku pāri.

—  Jūs pazīstat šo zivi tikpat labi kā jebkurš cits, un papildu palīgi tagad neko neizšķir. Turklāt nevienam citam te nav nekādas daļas.

Brodijs no piestātnes uzkāpa uz ahtera un jau dzīrās nolēkt uz klāja, kad stūrī ieraudzīja kaut ko, apsegtu ar brezentu.

—    Kas tas? — viņš rādīdams jautāja.

—    Aita.

Kvints pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors noklepojās, aizrijās un sāka pukšķēt vienmērīgi.

—     Kādam nolūkam? — Brodijs uzkāpa uz klāja. — Vai gatavojaties to upurēt?

Kvints īsi, drūmi iesmējās.

—   Varētu jau arī, — viņš sacīja. — Nē, tā ir ēsmai. Pasniegsim viņai mazas brokastis, iekams ķersimies klāt. Atkabiniet pakaļējo tauvu.

Viņš devās uz priekšgalu un noņēma priekšējo tauvu un špringus.

Sniegdamies pēc pakaļējās tauvas, Brodijs izdzirda mašīnas motora rūkoņu. Pa ceļu ātri tuvojās divas ugunis, un, mašīnai piestātnes galā apstājoties, nokaucās gumijas riepas. No automašīnas izlēca cilvēks un skrēja uz "Orkas" pusi. Tas bija Times reportieris Bils Vitmens.

—    Gandrīz nokavēju, — viņš elsodams izdvesa.

—    Ko jūs gribat? — vaicāja Brodijs.

—    Es gribu braukt līdzi. Vai, pareizāk sakot, man uzdots braukt jums līdzi.

—     Nekā nebūs, — atteica Kvints. — Es nezinu, kas jūs esat, bet līdzi neviens nebrauks. Brodij, raisiet va)ā pakaļējo tauvu.

—    Kāpēc ne? — brīnījās Vitmens. — Es jums nemaisīšos pa kājām. Varbūt es varu palīdzēt. Paklausieties, cilvēk, tā taču ir sensācija. Ja jūs domājat ķert to zivi, es gribu būt tur.

—    Ej dirst, — atteica Kvints.

—    Es nofraktešu laivu un sekošu jums.

Kvints iesmējās.

—    Pūcē vaļā. Redzēsim, vai atradīsi tādu muļķi, kas būtu ar mieru tevi vest. Un tad pamēģiniet mūs atrast. Okeāns ir liels. Nometiet tauvu, Brodij!

Brodijs nosvieda pakaļējo tauvu uz piestātnes. Kvints pagrūda sviru uz priekšu, un kuģītis atrāvās no piestātnes. Brodijs atskatījās un redzēja, kā Vitmens iet atpakaļ uz savu mašīnu.

Jūra aiz Montokas bija nemierīga, jo vēja virziens — tagad tas pūta no dienvidaustrumiem — nesakrita ar bēguma straumi. Kuģītis zvalstījās viļņos, tā priekšgals šķīla ūdeni, ietīdamies šļakatu mākonī. Beigtā aita pakaļgalā lēkāt lēkāja.

Kad viņi, pagriezušies uz dienvidrietumiem, sasniedza atklātu jūru, virzīties uz priekšu kļuva vieglāk. Lietus bija mazinājies un vairs tikai smidzināja, baltās putu cepures viļņu galotnēs ar katru brīdi kļuva mazākas.

Bija pagājušas tikai piecpadsmit minūtes pēc zemesraga apbraukšanas, kad Kvints pavilka sviru atpakaļ un samazināja ātrumu.

Brodijs paskatījās uz krastu. Austošā rīta gaismā viņš skaidri saskatīja ūdenstorni — melnu punktiņu virs pelēkās zemes strēmeles. Bāka vēl bija iedegta.

—    Mēs neesam tik tālu kā parasti, — viņš sacīja.

—    Ne.

—    Mes diez vai esam tālāk par pāris jūdzēm no krasta.

—    Apmēram tā ir.

—    Tad kāpēc jūs apstājāties?

—    Man ir tāda jušana, — Kvints rādija uz kreiso pusi, uz gaismu pudurlti tālāk gar krastu. — Tā tur ir Emitijā.

—    Ak tā?

—    Es nedomāju, ka viņa šodien uzturēsies tik tālu jūrā. Man šķiet, ka viņa būs kaut kur starp šo vietu un Emitiju.

—    Kāpēc?

—    Es jau teicu, tā ir tāda jušana. Uz šādiem jautājumiem ne vienmēr var atbildēt, kāpēc.

—    Divas dienas pēc kārtas mēs viņu uzgājām tālāk jūrā.

—    Vai ari viņa uzgāja mūs.

—    Es nesaprotu,^Kvint. Būdams cilvēks, kurš apgalvo, ka viltīgu zivju vispār'^āV, šo zivi jūs padarāt gluži vai par ģēniju.

—    Es tā vis neteiktu.

Brodiju kaitināja Kvinta viltīgais, neizprotamais tonis.

—    Kādu spēli jūs spēlējat?

—    Nekādu. Ja esmu kļūdījies, tad esmu kļūdījies.

—    Un rit mēs pamēģināsim kaut kur citur.

Brodijs pa pusei cerēja, ka Kvints būs maldījies, ka būs vismaz vienas dienas atelpa.

—   Vai arī šodien, tikai vēlāk. Taču es nedomāju, ka mums būs tik ilgi jāgaida.

Kvints izslēdza motoru, aizgāja uz pakaļgalu un uzcēla ēsmas spaini uz ahtera. *

—   Sāciet mest ēsmu, — viņš teica, dodams Brodijam kausiņu. Viņš atsedza beigto aitu, apsēja virvi tai ap kaklu un nolika to uz margapmales. Viņš pāršķēla tai vēderu un pārsvieda dzīvnieku pār bortu, ļaudams aitai aizpeldēt divdesmit pēdas no kuģīša, un tikai tad piestiprināja virvi pakaļējiem ragiem. Tad Kvints devās uz priekšgalu, atsēja divas mucas un aiznesa tās ar visām virvēm un harpūnām uz pakaļgalu. Viņš novietoja mucas pakaļgalā katru savā pusē, katrai blakus novietoja tauvu, un vienu harpūnu iestiprināja koka kātā.

—    Labs ir, — viņš noteica. — Tagad redzēsim, cik ilgi būs jāgaida.

Debesis bija kļuvušas gaišākas, un rīta krēslu nomainījusi pelēka dienasgaisma, un uguntiņas krastā pa vienai, pa divām pamazām nodzisa.

Brodijam iekšās sagriezās no smakas, kas nāca no tā draņķa, kuru viņš lēja pār bortu, un viņš vēlējās, kaut pirms iziešanas no mājas būtu kaut ko ieēdis — vienalga, ko.

Kvints sēdēja uz augšējā tiltiņa, vērodams mainīgo jūru.

No sēdēšanas uz cietā ahtera Brodijam sāpēja dibens, un roka jau piekusa smelt un izgāzt kausiņu. Tā nu viņš piecēlās, izstaipījās un, pagriezies ar muguru pret pakaļgalu, izmēģināja citādu kustību ar kausiņu.

Piepeši viņš ieraudzīja milzīgo zivs galvu — nepilnu piecu pēdu attālumā, tik tuvu, ka viņš varētu pastiept roku un pieskarties zivij ar kausiņu — un melnās acis nekustīgi vērās viņā, deguns pavērsts pret viņu, pavērtais žoklis uzsmaidīja viņam.

—    Ak, Dievs! — Brodijs izdvesa, pārsteigumā prātodams, cik ilgi zivs tur jau bijusi, pirms viņš piecēlās un pagriezās. — Viņa ir klāt!

Kvints acumirklī bija lejā no tiltiņa un atradās pakaļgalā. Kad viņš uzlēca uz ahtera, zivs galva ieslīdēja atpakaļ ūdenī un kādu sekundi vēlāk ietriecās kuģa pakaļgalā. Žokli iekodās kokā, un zivs mētāja galvu no vienas puses uz otru. Brodijs sagrāba ragus un turējās pie tiem, nespēdams novērsties no zivs acīm. Kuģītis nodrebēja un noraustījās ik reizi, kad zivs kustināja galvu. Kvints paslīdēja un nokrita uz ceļiem. Zivs palaida kuģīti vaļā un pazuda zem ūdens, un kuģītis atkal stāvēja mierīgi.

—    Viņa mūs gaidīja! — iekliedzās Brodijs.

—    Zinu, — atteica Kvints.

—    Kā viņa…

—  Tam nav nozīmes, — sacīja Kvints. — Tagad viņa mums ir rokā.

—    Viņa — mums rokā? Vai neredzējāt, ko viņa darīja ar kuģīti?

—    Kārtīgi sapurināja, vai ne?

Virve, kurā bija iesieta aita, nostiepās, kādu bridi raustījās, tad atslāba.

Kvints piecēlās un paņēma harpūnu.

—    Viņa norijusi aitu. Paies kāda minūte, un viņa atgriezīsies.

—    Kā tas nāk, ka viņa vispirms nepaņēma aitu?

—    Slikti audzināta, — Kvints noņurdēja. — Nāc šurp, tu padauza! Nāc un saņem, ko esi pelnījusi!

Brodijs redzēja Kvinta sejā dzelžainu apņēmību — spīdumu, kas iedegās viņa tumšajās acis, nemieru, kas atieza lūpas greizā sfnlnā, gaidas, kas lika saspringt kakla dzīslām un padarīja baltus pirkstu kauliņus.

Kuģītis nodrebēja atkal, un atskanēja truls, dobjš belziens.

—    Ko viņa dara? — vaicāja Brodijs.

Kvints pārliecās pār bortu un uzkliedza:

—     Nāc ārā no apakšas, draņķe tāda! Kur tava drosme? Tev neizdosies mani nogremdēt, pirms es tikšu tev klāt!

—    Ko jūs ar to domājat — nogremdēt? — jautāja Brodijs. — Ko viņa dara?

—   Mēģina izkost caurumu šajā sūda kuģīti, lūk, ko! Paskatieties, vai apakšā nav ūdens. Lien ārā, tu Dieva atstātā kuce!

Kvints augstu pacēla harpūnu.

Brodijs nometās uz ceļiem un atvēra lūku virs mašlntelpas. Viņš ieskatījās tumšajā, eļļainajā telpā. Tajā skalojās ūdens, bet tas tur atradās vienmēr, un viņš neredzēja jaunu caurumu, pa kuru varētu līt iekšā ūdens.

—   Izskatās, ka viss kārtībā, — viņš noteica. — Paldies Dievam.

Desmit jardus pa labi no pakaļgala no ūdens iznira muguras spura un aste un atkal virzījās uz kuģīša pusi.

—    Nāc nu šurp, — Kvints maigi dūdoja. — Nāc nu šurp.

Viņš stāvēja, kājas iepletis, kreiso roku uzlicis uz gurna,

labo roku ar harpūnu izstiepis pret debesim. Kad zivs bija dažas pēdas aiz kuģīša un šāvās taisni uz priekšu, Kvints trieca ar dzelzi.

Harpūna trāpīja zivij muguras spuras priekšā. Un tad zivs blieza pa kuģīti, pasizdama tā pakaļgalu sānis, un Kvints klupdams atstreipuļoja atpakaļ. Viņa galva atsitās pret krēsla spraisli, un pa kaklu notecēja asiņu lāses. Viņš pielēca kājās un iekliedzās:

—    Es tev trāpīju! Es tev trāpīju, tu nožēlojamā plukata!

Harpūnai piestiprinātā virve, zivij ienirstot, kā čūska slīdēja

pār bortu un, kad tai pienāca gals, muca palēkdamās novēlās no klāja, iekrita ūdeni un nozuda.

—    Viņa ienira ar visu mucu! — iesaucās Brodijs.

—    Tas nav uz ilgu laiku, — atteica Kvints. — Viņa atgriezīsies, un mēs viņai sviedīsim vēl vienu un vēl vienu, un vēl vienu, līdz viņa norims. Un tad viņa būs mūsu!

Kvints atspiedās pret bortu, vērodams ūdeni.

Kvinta pašapziņa pielipa, un Brodijs nu jutās satraukts, līksms, atvieglots. Viņš izjuta tādu kā brīvību — brīvību no nāves miglas. Viņš iebrēcās:

—    Urā!

Tad Brodijs ieraudzīja asinis ritam pār Kvinta kaklu un teica:

—    Jums galva asiņo.

—    Sadabūjiet vēl vienu mucu, — izrīkoja Kvints. — Nesiet to šurp. Un nesamudžiniet virvi. Gribu, lai tā iet līdzeni kā pa sviestu.

Brodijs metās uz priekšgalu, atsēja mucu, pārmeta virves rituli pār roku un to visu aiznesa Kvintam.

—    Tur jau viņa nāk, — teica Kvints, rādīdams pa kreisi.

Muca uzpeldēja virspuse un palēcās ūdeni. Kvints pavilka

aiz auklas, kas bija piesieta koka kātam, un uzvilka to uz klāja. Viņš iestiprināja kātā jaunu uzgali un pacēla harpūnu virs galvas.

—    Viņa iznirst!

Zivs pāršķēla ūdeni dažus jardus no kuģīša. Kā raķetei paceļoties gaisā, augšup no ūdens izšāvās deguns, žoklis un krūšu spuras. Tad parādījās dūmakaini baltais vēders, vēdera spura un milzīgi, desām līdzīgi dzimumorgāni.

—    Es redzu tavu pimpi, tu izdzimums! — iebrēcās Kvints  un, piešķiebdams plecu un atvēzējies metienam, svieda otru  dzelzi. Harpūna trāpīja zivij vēderā tieši tai bridi, kad lielais  ķermenis jau krita uz priekšu. Vēders ar apdullinošu plīkšķi  atsitās pret ūdeni, saceldams ap kuģīti necaurredzamu šļakatu mākoni. V

—    Darīts! — noteica Kvints, kad otra virve ritinājās vaļā un vēlās pār bortu.

Kuģītis sazvēlās, tad vēlreiz, un atskanēja tāda kā attāla čirkstoņa.

—   Ak uzbruksi, ko? — noprasīja Kvints. — Vairāk nevienu i. cilvēku tev neaiznest, maita tāda!

Kvints metās uz priekšu un iedarbināja motoru. Viņš pagrū— da sviru uz priekšu, un kuģītis devās prom no lēkājošajām^ mucām.

—   Vai viņa nodarījusi kādus postījumus? — jautāja Brodijs.

—    Nelielus. Pakaļgals iegrimis mazliet par dziļu. Viņa varbūt izbakstījusi kādu caurumu. Par to nav ko uztraukties. Ūdeni mēs izsūknēsim.

—    Nu tad beidzot, — Brodijs laimīgi nopūtās.

—    Kas — beidzot?

—    Labi, ka tā zivs ir beigta.

—    Ne gluži. Paskatieties.

Abas sarkanās koka mucas turējās līdzi kuģītim kādu gabaliņu iepakaļ. Tās nelēkāja. Zivs lielā spēka vilktas, tās šķēla ūdeni, stumdamas sev pa priekšu viļņus un atstādamas aiz sevis ķlļūdeni.

—    Vai viņa mums dzenas pakaļ? — jautāja Brodijs.

Kvints apstiprinoši pamāja.

—    Kādēļ? Diez vai viņa joprojām domā, ka mēs esam barība.

—    Nē. Viņa gatavojas cīņai.

Pirmo reizi Brodijs Kvinta sejā ieraudzīja nemieru. Tās nebija ne bailes, ne trauksme, drīzāk neomulīgu bažu pilns skatiens — kā spēlē, kur bez brīdinājuma mainīti noteikumi vai paaugstinātas likmes. Redzot pārmaiņu Kvinta noskaņojumā, Brodijam sametās bail.

—   Vai jums kādreiz ir gadījies sastapt zivi, kura tā uzvedas? — viņš gribēja zināt.

—     Šādi — nē. Ir gadījies, ka zivis uzbrukušas kuģītim — es jau stāstīju. Taču vairumā gadījumu, kad tu trāpi viņām ar dzelzi, viņas pārstāj cīnīties ar tevi un cīnās ar to, kas viņās iedūries.

Brodijs paskatījās aizmugurē. Kuģītis virzījās uz priekšu ar mērenu ātrumu, pagriezdamies te uz vienu, te otru pusi atkarībā no tā, kurp Kvints uz labu laimi pagrieza stūri. Mucas visu laiku turējās viņiem līdzi.

—     Pie velna, — lādējās Kvints. — Ja viņa grib ciņu, tad viņa to ari dabūs.

Viņš samazināja ātrumu, nolēca no augšējā tiltiņa un uzkāpa uz ahtera. Kvints paņēma harpūnu. Viņa sejā bija atgriezies uzbudinājums.

—    Labi, atkritumu rijēj! — viņš iesaucās. — Nāc un saņem!

Mucas peldēja šurp, šķeldamas ūdeni — trīsdesmit pēdas

atstatu, tad divdesmit piecas, tad divdesmit. Brodijs redzēja, kā sešas pēdas zem ūdens virsmas gar kuģīša labo bortu paslīd pelēka, līdzena masa.

—    Viņa ir šeit! — Brodijs iekliedzās. — Peld uz priekšu.

—    Velns! — izmeta Kvints, lādēdams sevi par to, ka nav pareizi novērtējis virvju garumu. Viņš noņēma harpūnu no kāta, paķēra auklu, ar ko kāts bija piestiprināts pie ragiem, nolēca no ahtera un metās uz priekšu. Sasniedzis priekšgalu, viņš noliecās un piesēja auklu priekšējiem ragiem, atsēja mucu un iestiprināja harpūnu kātā. Ar paceltu harpūnu viņš nostājās uz harpūnu metēja platformas.

Zivs jau bija aizpeldējusi ārpus sniedzamlbas robežas. Aste pacēlās virs ūdens divdesmit pedu priekšā kuģītim. Abas mucas gandrīz vienlaikus ietriecās pakaļgalā. Tās vienreiz atsitās, tad aizvēlās gar pakaļgalu katra uz savu pusi un aizslīdēja gar kuģīša bortiem.

Trīsdesmit jardus no kuģīša priekšgala zivs apgriezās. Galva izcēlās no ūdens, tad atkal ienira. Aste, kas slējās gaisā kā bura, sāka mētāties uz priekšu un atpakaļ.

—    Re, kur viņa nāk! — iesaucās Kvints.

Brodijs uzskrēja pa trapu un augšējā tiltiņa. Mirklī, kad viņš tur nokļuva, Brodijs redzēja, kā Kvints atvirza labo roku un paceļas uz pirkstgaliem.

Zivs iebelza ar galvu priekšgalam, saceldama troksni, kas atgādināja apslāpētu sprādzienu. Kvints svieda dzelzi. Tā ieurbās zivs galvas augšdaļā, virs labās acs, un turējās stingri. Zivij atkāpjoties, virve lēnām tinās pār bortu.

—    Pa pirmo! — noteica Kvints. — Šoreiz trāpīju galvā.

Tagad ūdenī atradās trīs mucas, kas slīdēja pa ūdens virsmu. Tad tās nozuda:

—     Sasodīts! — brīnījās Kvints. — Neviena normāla zivs nespēj ienirt ar trim dzelžiem un trim mucām, kas viņu notur virs ūdens.

Kuģītis nodrebēja — šķita, ka tas ceļas uz augšu, tad atkrīt atpakaļ. Parādījās mucas — divas vienā pusē, viena otrā pusē kuģītim. Tad tās atkal nogrima. Pēc dažām sekundēm mucas parādījās no jauna divdesmit pēdas no kuģīša.

—       Nokāpiet lejā, — izrīkoja Kvints, sagatavodams vēl vienu harpūnu. — Palūkojiet, vai tā maita nav priekšgalā sataisījusi kādas cūcības.

Brodijs norāpās lejā kajītē. Tā bija sausa. Viņš atvilka sāņus nodilušo paklājiņu, ieraudzīja lūku un atvēra to. Zem kajītes grīdas no pakaļgala tecēja ūdens straumīte. Mēs grimstam, viņš sev teica, un prātā no jauna iešāvās atmiņas par bērnu dienu murgiem. Viņš uzkāpa augšā un teica Kvintam:

—   Tur neizskatās labi. Zem kajītes grīdas ir daudz ūdens.

—   Labāk iešu un apskatīšos. Paņemiet, — Kvints pasniedza Brodijam harpūnu. — Ja viņa atgriezīsies, kamēr es būšu lejā, sviediet viņai ar to, kā nākas.

Kvints aizgāja uz pakaļgalu un nokāpa lejā.

Brodijs nostājās uz mešanas platformas, turēdams harpūnu, un skatījās uz peldošajām mucām. Tās gulēja ūdenī pavisam mierīgi, šad tad noraustīdamās, zivij apakšā sakustoties. "Kā tu mirsti?" Brodijs klusām jautāja zivij. Viņš dzirdēja, kā ierūcas elektriskais sūknis.

—   Nav ko uztraukties, — teica Kvints, nākdams uz priekšgalu. Viņš paņēma no Brodija harpūnu. — Viņa mums ir iebliezusi, kā nākas, taču sūkņi tiks ar to galā. Mēs spēsim viņu aizvilkt tauvā.

Brodijs noslaucīja plaukstas gar bikšu dibenu.

—    Vai jūs tiešām domājat aizvilkt viņu tauvā?

—    Jā gan. Kad viņa nobeigsies.

—    Un kad tas notiks?

—    Kad viņa būs galīgi nokausēta.

—    Bet līdz tam?

—    Mēs gaidīsim.

Brodijs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja astoņi trīsdesmit.

Viņi gaidīja trīs stundas, sekodami mucām, kuras virzījās pa jūras virsmu arvien lēnāk. Sākumā tās nozuda ik pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm, no jauna uz ūdens parādoties dažus dučus jardu tālāk. Tad mucas nogrima arvien retāk, līdz pulksten vienpadsmitos tās nebija pagājušas zem ūdens gandrīz stundu. Pusdivpadsmitos mucas vēl zvalstījās uz ūdens.

Lietus bija mitčjies, un vējš pierimis tīkamā brīzē. Debesis klāja pelēks vienlaidu auts.

—     Kā jūs domājat? — ievaicājās Brodijs. — Vai viņa ir beigta?

—    Šaubos. Bet viņa var būt pietiekami nokausēta, lai mēs varētu apmest virvi ap asti un vilkt, kamēr viņa noslīks.

Kvints paņēma virves rituli no vienas mucas priekšgala. Vienu galu viņš piesēja aizmuguras ragiem, otru galu sasēja cilpā.

Pie celtņa atradās elektriskā vinča. Kvints ieslēdza vinču, lai pārliecinātos, vai tā darbojas, tad atkal izslēdza. Viņš ieslēdza motoru un vadīja kuģīti uz mucām. Viņš brauca lēni, piesardzīgi, gatavs mainīt virzienu, ja zivs uzbruktu. Taču mucas gulēja mierīgi.

Kvints pārslēdza motoru tukšgaitā, kad nonāca līdzās mucām. Viņš ar gafu pasniedzās pāri bortam, uzķēra virvi un uzvilka mucu uz kuģīša. Viņš mēģināja atraisīt virvi no mucas, taču mezgls bija izmircis un savilcies pārāk cieši. Tā nu viņš izņēma nazi no maksts pie jostas un nogrieza virvi. Viņš iedūra nazi margapmalē, atbrīvodams kreiso roku, lai varētu turēt virvi, ar labo nogrūzdams mucu uz klāja.

Kvints uzrāpās uz margapmales, izvēra virvi caur trīsi celtņa augšā un novilka gar celtni lejup uz vinču. Viņš vairākkārt aptina virvi ap vinču, tad nospieda slēdzi. Tiklīdz vaļīgā virves daja bija uztīta, kuģītis, zivs smaguma vilkts, stipri sasvērās uz labo pusi.

—    Vai tā vinča spēj viņu valdīt? — apjautājās Brodijs.

—   Liekas, jā. No ūdens tā viņu neizceltu, taču varu saderēt, ka tā viņu pievilks mums klāt.

Vinča dūkdama lēni griezās, ik pēc trim, četrām sekundēm veikdama pilnu apgriezienu. Virve saspringumā drebēja, šķiez- dama ūdens lāses uz Kvinta krekla.

Piepeši virve nāca pārāk ātri. Tā mudžinājās uz vinčas, mezdamās mezglos. Kuģītis strauji nosvērās taisni.

—    Vai virve pušu? — jautāja Brodijs.

—    Ne velna! — atteica Kvints, un Brodijs ieraudzīja viņa sejā bailes. — Tas kucesberns uzpeld!

Viņš metās pie vadības pults un ieslēdza gaitu uz priekšu. Taču bija jau par veļu.

Zivs ar skalu svelpoņu izlčca no ūdens tieši blakus kuģītim. Tā cēlās augšup vertikāli, un šausmu brīdī Brodijam aizrāvās elpa, ieraugot viņas ķermeņa izmērus. Paceldamās virs galvas, tā aizsedza gaismu. Krūšu spuras plivinājās kā spārni, taisni un stīvi, un, kad zivs krita uz priekšu, šķita, ka tās stiepjas pēc Brodija.

Zivs uzgāzās kuģīša pakaļgalam ar satricinošu blīkšķi, pa- grūzdama kuģīti zem viļņiem. Pāri klājam brāzās ūdens. Dažu sekunžu laikā Kvints ar Brodiju stāvēja ūdenī līdz gurniem.

Zivs gulēja turpat, tās žoklis atradās nepilnas trīs pēdas no Brodija krūtīm. Ķermenis raustījās, un Brodijam šķita, ka melnajā acī, kas bija beisbola bumbas lielumā, viņš redz savu atspulgu.

—    Lai velns parauj tavu melno dvēseli! — kliedza Kvints. — Tu nogremdēji manu kuģi!

Kokpitā iepeldēja muca, un virve locījās kā tārpu mudžeklis. Kvints pagrāba harpūnu virves galā un ar roku ietrieca to zivs baltajā, mīkstajā vēderā. No brūces šlācās asinis un lija Kvintam uz rokām.

Kuģītis grima. Pakaļgals bija pilnīgi zem ūdens, un priekšgals cēlās uz augšu.

Zivs novēlās no pakaļgala un ieslīdēja viļņos. Tai sekoja virve, kas bija piestiprināta harpūnai, kuru Kvints bija ietriecis zivī.

Pēkšņi Kvints zaudēja pamatu zem kājām un atmuguriski iekrita ūdenī.

—       Nazis! — viņš iekliedzās, paceldams kreiso kāju virs ūdens, un Brodijs ieraudzīja, ka Kvintam ap kāju sametusies virve.

Brodijs skatījās uz labo margapmali. Tur, kokā iedurts, atradās nazis. Viņš metās pie tā, izrāva no apmales un griezās atpakaļ, pūlēdamies skriet pa ūdeni, kas kļuva arvien dziļāks. Viņš nevarēja virzīties pietiekami ātri. Bezpalīdzīgās šausmās viņš noskatījās, kā Kvints plaši ieplestām un lūdzošām acīm, alkainiem pirkstiem sniegdamies pretī, lēnām tika ievilkts tumšajā ūdenī.

Brīdi valdīja klusums, bija dzirdama tikai tāda kā sūcoša skaņa, kas radās, kuģītim pamazām grimstot. Ūdens sniedzās Brodijam līdz pleciem, un viņš izmisīgi pieķērās pie celtņa. Blakus virs ūdens parādījās spilvens, un Brodijs to satvēra. ("Tie jūs noturētu virs ūdens itin labi," Brodijs atminējās Hendriksu sakām, "ja jūs būtu astoņus gadus vecs zēns.")

Brodijs redzēja, ka divdesmit jardus atstatu virs ūdens parādās aste un muguras spura. Aste pasitās vienreiz pa kreisi, vienreiz pa labi, un muguras spura tuvojās.

— Vācies prom, sasodītā! — Brodijs ieaurojās.

Zivs, tikko kustēdamās, nenovēršami peldēja arvien tuvāk. Mucas un virvju mudžekli vilkās nopakaļ.

Celtnis pagāja zem ūdens, un Brodijs to palaida vaļā. Viņš pūlējās aizirties uz kuģīša priekšgalu, kurš nu jau slējās gandrīz vertikāli. Iekams viņš paguva to sasniegt, priekšgals pacēlās vēl augstāk, tad aši un bez skaņas paslīdēja zem ūdens.

Brodijs pieķērās spilvenam un pārliecinājās, ka, turēdams to sev priekšā, apakšdelmus pārlicis pāri un visu laiku kustinot kājas, var noturēties peldus, nezaudējot spēkus.

Zivs arvien tuvojās. Tā bija tikai dažas pēdas atstatu, un Brodijs redzēja tās konisko purnu. Viņš bezcerībā iekliedzās un aizvēra acis, gaidīdams mokas, ko nemaz nespēja iedomāties.

Nekas nenotika. Viņš atvēra acis. Zivs gandrīz skāra viņu, tā bija tikai vienu vai divas pēdas atstatu, bet tā bija apstājusies. Un tad Brodijs vēroja, kā tēraudpelēkais ķermenis pamazām attālinās lejup, tumsā. Tas šķita krītam kā parādība, kas izzūd tumsā.

Brodijs iemērca seju ūdenī un atvēra acis. Cauri dedzinošai sālsūdens miglai viņš redzēja, kā zivs grimst, lēni un graciozi griezdamās spirālē, aizraudama sev līdzi Kvinta ķermeni — ieplestām rokām, atmestu galvu, mēmā protestā atvērtu muti.

Zivs izzuda skatienam. Bet, tā kā virs ūdens lēkājošās mucas traucēja tai nogrimt dzelmē, zivs apstājās kaut kur ārpus gaismas loka, un Kvinta ķermenis palika karājamies kā ēna, kas lēni griežas pustumsā.

Brodijs skatījās, līdz no gaisa trūkuma sajuta sāpes plaušās. Viņš pacēla galvu, izberzēja acis un tālumā pamanīja ūdenstorņa melno punktiņu. Tad viņš sāka irties uz krasta pusi.

SATURS

I    dala…………………………………………………………. 5

II    dala………………………………………………………. 99

III    dala…………………………………………………….. 207

Formāts 60x84/16. K-odapo^s '"^jtlT.l's

Iespiedloksnes. SIA «Tapals». Keilstr»ctj»s .plltab. Nr. 2-OU5. Iespiest.

«Preses nams». Pasūtījumu Nr. 83».

Benčlijs Piders

Bc 376 Žokli / No angļu vai. tulk. M. Rūmniece. — R.: Tapals, 1994. — 288 lpp.

ISBN 9984-9012-7-0

[6] ievērojams amerikāņu seksologs.

Content

Benčlijs Pīters Žokļi

PĪTERS BENČLIJS ŽOKĻI

I daļa

II daļa

III daļa

SATURS