Li Karela Dženifera

Šekspīra zudušais manuskripts

Dženifera Li KARELA

ŠEKSPĪRA ZUDUŠAIS MANUSKRIPTS

Prologs

1613 gada 29 jūnis

NO UPES RAUGOTIES, izskatijas, ka Londonu apspīd divas saules.

Viena tuvojās pamalei rietumos, svēdrodama debesis rožainā, sarta un zelta spožuma. Tomēr šaudīgu laivu, baržu un vienkoču flotili tumšajos Temzas ūdeņos bija izvilinājusi otra: aiz sagrauta Svēta Pāvila baznīcas torņa vīdēja draudīga oranža lode, likās, la aizvēlusies garam apvarsnim un ietriekusies dienvidu krastā. Tā blīnčja slarp Sautvarkas dzertuvem un meitumajam un durstīja nakti ar ļaunīgām liesmu šautrām.

Ta, saprotams, nebija otra saule, lai gan viri, kas domājās esam dzejnieki, tīksminādamies lika šim salīdzina jumam ceļot no laivas uz laivu. Tur dega slavenākais no Londonas slavenajiem teātriem - dobais koka gredzens, pilsētas sapņu apaļais mājoklis, pats diženais "Globuss", un visa Londona bija sapulcējusies uz ūdeņiem, lai to redzētu.

An Safolkas grafs.

- Tas Kungs lika ugunij līt par Sodomu un Gomoru, - grafs ducināja, lūkodamies uz dienvidiem no savas pilij līdzīgas baržas. Safolkas grafs bija Anglijas kambarkungs, viņš bija īstenais valdnieks galma. Briesmīgajai nelaimei, kas bija nākusi par

Karaļdraudzi - viņa majestates mīļajiem aktieriem, kuri spēlēja "Globusā" tikai tad, kad nespēlēja galmā, lai gan teātris bija viņu pašu īpašums, - vajadzētu viņu sarugtinat. Ja ne citādi, vismaz aptumšot viņa labo omu. Tomēr tie abi, kas viņam līdzās sēdēja zem zīda baldahīna, neizrādīdami ne mazāko pārsteigumu, vēroja posta ainu, lāgiem iedzerdami pa malkam vina.

Viņu klusēšana Safolkam nebija pa pratam.

-    Krāšņi, vai ne? - viņš skubinaja izteikties.

-    Parak krāšņi, - atcirta viņa sirmais tēvocis, Northemptonas grafs, vēl aizvien kalsens un elegants, lai gan viņam jau bija pari septiņdesmit.

Jaunākais no trijotnes, Safolka dēls un mantinieks Teofils, lords Hovards dc Valdens, pieliecies raudzijas neatņemdamies ka jauns lauva, kas skatās uz laupījumu.

-    Musu atriebība laistīsies vel spožāk no rīta, kad Šekspīra kungs ar savu bandu uzzinās patiesību.

Northemptons aizēnoja acis un ieurbās gados jaunaja radinieka ar skatienu.

-   Šekspīra kungs ar savu bandu, ka jums labpatika izteikties, neko neuzzinās.

Tēvoča salto acu sastindzināts, Teo aizmirsa, ka jāelpo. Tad viņš piecēlās un aizsvieda savu kausu uz baržas otru galu; uz, kalpu safrāndzeltenajām livrejām palika tumši leoparda plankumi no vina.

-    Viņi izzoboja manu masu uz skatuves visu ļaužu priekša, - viņš iekliedzas. - Nekada vecu viru pielaidība neliegs man gandarīšanas godu!

-    Braļadela kungs, - Northemptons par plecu uzrunāja Safol- ku. - Jūsu atvase apbrīnojami ietiepīgi izrāda nožēlojamu slieci- bu izturēties pārsteidzīgi. Nesaprotu, no ka tas nāk. Hovardiem tas nav raksturīgi.

Tad viņš atkal pieversas Teo: ta laba roka drudžaini ķerstīja un atkal atlaida zobena spalu.

-   Ļauns prieks par ienaidniekiem ir vientiešu atriebe, - vecais grāfs sacīja. - Tas pa spēkam kuram katram zemniekam. - Viņš palocīja galvu, un kalps sniedza Teo jaunu kausu, ko tas satvēra visai lempīgi. - Daudz lielākā tīksme gūstama, - Northemptons turpināja, - jūtot naidniekam līdzi un piespiežot viņu izteikt pateicību - ari tad, ja viņš tur tevi aizdomas, taču nenojauš, par ko.

Viņam runājot, baržai hdzas pieirās viegla laiviņa. Pari malai pārslīdēja kads vīrietis, kas tuvojās Northemptonam, vairīdamies no gaismas ka untumaina ēna, kas zogas atpakaļ pie sava saimnieka.

Ja vispār vērts kaut ko darīt, kā tev pateiks, rau, Seitons, - Northemptons runāja tālāk, - tad tas jadara izsmalcināti. Kas to paveic, tam nav lielas nozīmes. Vai kads zina, kas to paveicis, tam vispār nav nozīmes. - Seitons nometās ceļos veca grafa priekša, tas uzlika roku viņam uz pleca. - Cian Safolkas kungs un mana braļadela īdzīgais pēctecis, gan es pats ar nepacietību veļamies dzirdēt, kas jums stāstāms.

Atnakušais klusi nokremšļojās. Viņa balss, gluži tāpat ka viņa dranas un pat viņa acis, bija nenosakāmā nokrāsa - pa vidu starp pelēku un melnu.

-    Mans kungs, tas sakās, kad šorīt piepeši sasirga aktieru lielgabalnieks. Viņa aizstājējs, liekas, ielādējis stobrā nesablīvētu aiz- bazni. Var pat rasties aizdomas, ka tas bijis izmērcēts darva. - Viņa mute sašķobijas - tas, iespējams, bija viltīgs smaids.

-   Tālāk, - Northemptons pamaja ar roku.

-    Šovakar tika spēlēta itin jauna luga, to sauca "Viss ir patiesība". Par karali Henriju Astoto.

-   Dižais Harijs, - Safolks nomurmināja, iemērkdams vienu roku ūderu. - Vecās karalienes tevs. Bīstama teritorija.

-   Visādā ziņa, mans kungs, - Seitons atbildēja. - Lugā bija paredzēta maskaradeun parade, kurā bija jaskan lielgabalu zalvei. Lielgabals, ka pienakas, izšāva, taču publika tik aizrautīgi sekoja bleņam uz skatuves, ka neviens nepamanīja dzirksteles, kas nokrita uz jumta. Kad pirmie saoda dūmus, jumta klajumu jau ieskava liesmas, un atlika vienīgi glābties bēgot.

-   Vai ir upuri?

-    Ir divi cietušie. - Stāstītājs uzmeta atru skatienu Teo. - Kads vīrs, vārdā Šeltons.

Teo acis iepletās.

-    Ko? - viņš izstomīja. - Kā cietis?

-Apdedzis. Apdegumi nav nāvīgi. Toties iespaidīgi. No savas vietas - tā bija laba vieta, ja atļauts piebilst, - es redzēju, kā viņš sāk izrīkot visus uz skatuves, viņa vadība nolika ēkas atsta- šana. Kad jau šķita, ka visi ir ara, pie kāda loga paša augšā parā- dijas jauna meitene. Skaistulīte ar tumšu malu ērkuli un zibošam acīm. īsts raganas bērns, otru tik mežonīgu man nav gadījies redzēt.

Iekams kads paspēja viņu aizturēt, Seltona kungs atkal metas iekšā. Minūtes ritēja, pūlis jau sāka vaimanat, un tad viņš izbra- zas cauri uguns aizkaram ar meiteni uz rokām; viņa mugura jau dega liesmas. Kāds no Sautvarkas "fazāniem" uzšļāca viņam mucu alus, un viņš atkal nozuda, šoreiz garaiņu mākonī. Izrādījās, ka aizdegušās viņa bikses, taču viņš pats brīnumainā kārtā ir tikai apsvilis.

-    Kur viņš ir? - iekliedzās Teo. - Kapec jūs neesat viņu atvedis šurp?

-    Es viņu nemaz nepazīstu, mans kungs, - iebilda Seitons. - Turklāt viņš ir vakara varonis. Man nebūtu izdevies viņu izraut no pūļa nagiem ta, lai tas netiktu pamanīts.

Uzmetis brāļadēla pēctecim netīksmes pilnu skatienu, Northemptons pieliecās tuvāk runātājam.

-    Un bērns?

-   Bez samaņas, - atbildēja Seitons.

-   Zel gan, - bilda vecais grafs. - Taču bērni nereti izrādās apbrīnojami izturīgi. - Sirmais kungs un uzticamais kalps bez. vārdiem saprata viens otru. - Varbūt viņa paliks dzīva.

-    Varbūt, - Seitons atkārtoja.

Northemptons atzvila spilvenos.

-    Un lielgabalnieks?

Seitona mule vēlreiz savilkas tada ka smaida.

-    Nekur nav atrodams.

Northemptona sejā, liekas, nekas nemainijas, taču no viņa jaušami staroja tumšs gandarījums.

-   Galvenais ir "Globuss", - Safolkam neparko nebija miera.

Seitons nopūtās.

-   Tur nekas nav glābjams, mans kungs. Ēka ir vienās ugunīs, arī aktieru ģērbtuves, kur glabajas trupas skatuves kleitas un apmetņi, stikla dārgakmeņi, koka zobeni un vairogi… viss pagalam. Džons ITemingss stāvēja uz ielas, skaļi apraudadams savu brīnišķīgo teātri, savus rēķinus, bet visvairāk savus lugu eksemplārus. Karaļdraudze, mani kungi, palikusi bez mājam.

Upes krastā pret debesim uzbrazmoja varens dārdiens. Tas, kas bija palicis no ēkas, viena mirklī sabruka, pārvērtās pelnu un kvēlojošu ogļu kaudzē. Ūdeņus saviļņoja piepeša brazma, kas atnesa sev līdzi melnu sodrēju sniegputeni.

No Teo mutes izlauzas triumfa rēciens. Viņa tēvs nievīgi noglauda matus un bardu.

-   Šekspīra kungs vairs nekad nezobosies par Hovardu vārdu.

-    Kamēr es esmu dzīvs, un kamēr jūs esat dzīvs, - bilda Northemptons. Uz ugunsgrēka fona melns iezīmējās viņa siluets, smagie plaksti slēpa neizdibināmās acis, degunu gadi bija darījuši smailu - viņš atgādināja tumša marmora izcirstu dēmoniska dieva iemiesojumu.

-    Bet "nekad" ir bezgalīgi ilgs laiks.

PIRMAIS CĒLIENS

2004. gada 29.Jūnijs

MŪS VISUS VAJĀ. Nejau neizskaidrojami klauvējieni vai netveramas šalkas, nemaz nerunājot par jātniekiem bez galvas un asarainām karalienēm - īstie spoki klīst pa atmiņas dzeguļiem, bez mitas čukstēdami: Atceries mani. Hs sāku to saprast, kad, saulei rietot, viena pati sedeju augsta kalna un lejā bija I.ondona. Pie kajam pilsētas sudrabpelēkaja jūrā ievijas Hempsteda. Man klēpī vizēja zeltpapira ietīta, ar lenti apsieta kārbiņa. Dienas pedeja blāzmā zem zelta jaušams vīnstīgu un lapu raksts, vai varbūt tie ir mēneši un zvaigznes.

Es satvēru kārbiņu un abām rokām pacēlu to tuvāk sejai.

-    Kas tas ir? - pirmīt biju vaicājusi, un mana balss kā nazis greba apakšstāva galerijas ēnas teatn "Globuss", kur es iestudēju "Hamletu". - Atvainošanās? Kukulis?

Apžilbinoši ekscentriska Harvarda šekspiroloģe Rozalinda I lovarda - reizē arī amazone, Zemesmāte un čigānu karaliene - saspringusi uzmanībā, paliecās uz manu pusi.

-    Dēka. Un vienlaikus, ka jau tas mēdz būt, noslēpums.

Es pabāzu pirkstus zem lentes, taču Roza izstiepa roku un uzlika man to uz delnas, viņas zaļās acis vērīgi pētīja manu seju. Viņai bija ap piecdesmit, tumšie mati apcirpti pavisam īsi, ta ka

viņa i/skatijās pēc zēna; ausīs šūpojas gari, mirdzoši karekļi. Viena roka viņa turēja platmalotu cepuri, ko rotāja sulīgi sarkanas zīda peonijas - kliedzoša spociba, kas izskalijas kā čiepta Od rijas Hepbērnas un Greisas Kellijas spožuma dienas.

-Ja tu to atvērsi, tev būs jāiet, kurp tas tevi vedis.

Bija laiki, kad viņa bija mana skolotāja un mans elks, pēc tam - teju teju mana otra māte. Kad viņa tēloja matriarhu, es tēloju cītīgu mācekli - taču pirms trim gadiem izlēmu pamest zinātni un pievērsties teātrim. Musu attiecības bija sākušās irt un šķobīties jau tad, kamēr es vēl biju tur, taču, man aizbraucot, tas sabruka pavisam. Roza nekautrēdamās darīja zināmu, ka manu bēgšanu no ziloņkaula torņa viņa uzskata par nodevību. Bēgšana, ta domas to dēvēju es; hēguļoSana - šo vardu, cik man bija nācies dzirdēt, mēdza lietot viņa. Taču necik vairak es nezināju. Visa ša- ja laikā no viņas puses nebija atskanējis neviens nožēlas vai izlīguma meklējumu vārds, un tad šodien viņa pēkšņi bez brīdinājumā paradijas šaja teātri un paziņoja, ka grib ar mani runāt: Es negribīgi atbildēju, ka mēģinājumā bus piecpadsmit minušu pārtraukums. Par piecpadsmit minūtēm vairak, es sev sacīju, nekā šai sievietei būtu pamats cerēt.

-Tu esi salasījusies parak daudz pasaku, - es atbildēju un pa galdu aizstūmu kārbiņu atpakaļ pie viņas. - Ja tā neved taisnā ceļa atpakaļ uz mēģinājumu, es nevaru to pieņemt.

-    Keita, ak, tu dzīvsudrabs, - viņa atsaucās, skumīgi pasmaidīdama. - Nevari vai negribi?

Es ietiepīgi neteicu ne vārda.

Roza nopūtas.

-   Vari atvērt, vari neatvērt, bet es gribu, lai ta paliek pie tevis.

-Nē.

Viņa piešķieba galvu un raudzījās uz mani.

-    Es esmu kaut ko atradusi, mīlulīt. Kaut ko varenu.

-   Es ari.

Viņa parlaida skatienu teātrim - vienkāršās ozolkoka galerijas trīs stāvos slaida loka ieskāva skatuves paaugstinājumu, kas izšķērdīgi grezna zeltījuma un marmora slejas pagalma viņa galā.

-Tas, protams, ir ļoti svarīgi, iestudēt "Hamletu" "Globusā". Jo sevišķi, ja tu esi jauns režisors no Amerikas - un turklāt vel sieviete. Lielākā snobu banda zemes virsu, šis angļu teātris. Ne- speju iedomāties nevienu citu, ko es ar vel lielāku prieku redzētu sadrebinam viņu mazo pasaulīti. - Roza atkal pagriežas pret mani, uz brīdi ar skatienu aizķerdamās pie dāvanas, kas bija palikusi pusceļa starp mums. - Bet man ir kaut kas vēl svarīgāks.

l 's skatījos uz viņu, neticēdama savam ausim. Vai tiešam viņa aicina mani nopurināt no kājām "Globusa" putekļus un sekot viņai tikai tāpēc vien, ka viņa ir izteikusi dažus ķircinošus mājienus un zeltpapīrā ietīta kastīte izstaro atmosfēra vaju gravitaci- jas vilkmi?

-   Kas? - es jautaju.

Viņa papurināja galvu.

-   7as atmiņā man slēgts, un atslēga tev glabāt nodota.

Ofēlija, es iekšeji novaidējos. No viņas drīzāk gan varētu gaidīt Hamletu, galveno lomu, un ne uz mirkli neatstajot. skatuves centru.

-    Vai tu pat divas minūtes nespēj izturēt, nerunādama miklas?

Viņa tsi pamaja ar galvu uz durvju pusi.

-    Nāc man līdzi!

-   Es partraucu mēģinājumu pusratā.

-   Tici man, - viņa pieliecās man tuvāk. - Tu negribēsi to palaist garām.

Mani uzbangoja dusmas; es piecēlos kājās tik strauji, ka nogāzu no galda vairakas gramatas.

Biklā ķircināšanās viņas skatienā apdzisa.

-    Keita, man ir vajadzīga palīdzība.

-    Paruna ar kadu citu.

-   Tava palīdzība.

Mana? Ks saraucu pieri. Rozai teātra pasaulē draugu netrūka; viņai nebija nekādās vajadzības mesties pie manis, lai pajautātu kaul ko par Šekspīru uz skatuves. Ja neskaita to, bija tikai vel viena lieta, kas viņu interesēja un ko es pārzināju labak; tā pletās starp mums ka minu lauks - mana disertācijā. Hs biju rakstījusi par okulto Šekspīru. Vārda okults senajā nozīme, es allaž steidzos piebilst. Ne tik daudz melnā maģija, cik apslēpts, mazpazīstams, slepens. Citaslarp es biju pētījusi daudzos dīvainos mēģinājumus - visvairak deviņpadsmitaja gadsimta - atrast Barda tekstos iešifrēto slepeno gudrību. Rozai šis temats likās tikpat ērmots un valdzinošs, cik man - vismaz ta viņa apgalvoja publiski. Īstenībā - tā man bija gadījies dzirdēt - viņa to nolīdzināja līdz ar zemi, uzskatīdama par zinātniekā uzmanības necienīgu. Un tagad viņa grib, lai es viņai palīdzu?

-    Kāpēc? - es jautaju. - Ko tu esi uzgājusi?

Viņa pašūpoja galvu.

-   Ne šeit, - viņa atri atbildēja dobja čukstā. - Cikos tu beigsi?

-    Ap astoņiem.

Viņa pieliecas man tuvāk.

-   Tad liekamies deviņos, Parlamenta kalna gala.

Tobrīd jau krēslos; viena no vientuļākajām Londonas vietām… Nav pats drošakais laiks pastaigam pa parku, bet skaistaku gan butu grūti alrast. Kamēr es vilcinājos ar atbildi, Rozas sejā pavīdēja kaut kas savads - vai tās varēja but bailes?

-    Ludzu!

Es joprojām neatbildēju, un viņa izstiepa roku. Man jau likās - viņa paņems atpakaļ kārbiņu, taču ne: Roza pasniedzās augšup un ar vienu pirkstu pieskārās maniem matiem.

-   Tie paši mdic mati un melnas Boleinu acis, - viņa nomurmināja. - Tu zini, ka dusmas tu izskaties sevišķi karaliska?

Ta bija veca apcelšanas - apgalvojums, ka reizēm, noskaitusies vai tamlīdzīgi, es atgadinot karalieni. Nevis tagadējo Elizabeti, bet pirmo. Šekspīra karalieni. Līdzību radīja ne tikai mani kastaņbrunie mati un tumšas acis, bet ari mazliet līkais deguns un gaiša ada, uz kuras saule izvilināja vasarraibumus. Paris reizes ari es pati to pamanīju spoguli - bet ne ši līdzība, ne tas, ka to varēja tulkot, man nesagadaja prieku. Kad man bija piecpadsmit gadu, mani vecāki gāja bojā, un man bija jāiet dzīvot pie vectan- tes. No ta brīža lielāko daļu savas dzīves esmu pavadījusi pat- valdniecisku vecāku sieviešu sabiedrība, mūždien zvērēdamās, ka neparko nekļūšu tāda ka viņas. Tadeļ es labak domāju, ka ar ne- želigo Tjudoru karalieni man ir maz kopīga, ja nu varbūt gudrība un patikšana uz Šekspīru.

-    Labi, - dzirdēju sevi nosakām. - Deviņos Parlamenta kalna.

Roza nedaudz neveikli nolaida roku. Laikam nespēja īsti noticēt, ka esmu tik viegli piekāpusies. Es pati arī nespēju, bet manas dusmas bija izčukstējušas.

lesprakšķējās iekšējās saziņas sistēma.

-    Damas un kungi, - dardinaja mana palīga balss, - pēc piecām minūtēm - visi pa vietām!

Aktieri no visām pusēm saradās pagalma spožajā acī. Roza pasmaidīja un piecēlās.

-   Tev jāiet atpakaļ pie darba un man vienkārši jāiet. - Spējas nostalģijas uzplūdā es samanīju starp mums nozibam seno asprātību dzirksteli. - Glaba to, Keita, - viņa piebilda, vēlreiz ar galvas mājienu noradīdama uz kārbiņu. Tad viņa devas prom.

I ,uk, tādēļ es, dienai dziestot, sedeju uz soliņa Parlamenta kalna galā un darīju to, ko biju nozvērējusies vairs nekad mūžā nedarīt: gaidīju Rozu.

Es izstaipījos un vēroju pasauli, kas plaša pletās taluma. Kaut arī austrumos rēgojas abi Kanāriju Doku torņu ilkņi un pašā pilsētas vidu vel pārītis, no šejienes I .ondona izskatījās jauka un mierīga, ta ieskava Svēta Pavila katedrales kupolu ka milzīga, dunai- na ligzda, kas lolo vienu mirdzošu olu. Stundai ritot, apakša pa celiņu vienmērīga straumē gāja ļaudis. Taču neviens nebija paskatījies augšup uz mani un nogriezies zālīte Rozas lepnaja gaita. Kur viņa bija?

Un uz ko viņa cerēja? Neviens, būdams pie pilna prāta, nevar ceret, ka es metišu pie malas "Hamleta" iestudēšanu "Globusa". Nepilnus trīsdesmit gadus veca, amerikāniete, turklāt visu mūžu pirmkārt un galvenokārt gatavojusies nodarboties ar zinātni, es, jādomā, vislielakaja mera biju sīvs pretstats tam, ko nu Anglijas teatra dievi uzskatīja par ideāliem māliem, no kuriem mīcāmi režisori. Piedāvājums ķerties pie "I lamleta" - smalkaka dārgakmens Anglijas dramaturģijas kroni - bija brīnumaina un necere- ta veiksme. Tik ļoti brīnumaina, ka es biju balss pastā saglabājusi ierakstu, kura "Globusa" mākslinieciskais vaditajs izrunaja šos vārdus. Hs joprojām katru ritu atskaņoju sev viņa neprātīgo stac- cato runu - drošības pēc, lai tam noticētu. Sada apziņas stāvokli man bija puslīdz vienalga, kas atradās kastīte, ko es turēju klēpī - kaut vai Atlantidas karte un Noasa šķirsta atslēga. Pat savas ego- centriskajas iedomas Roza nekada gadījuma neiedomāsies, ka es savu magister ludens titulu mainīšu pret noslēpumu, visviens, lielu vai mazu, ko viņa bija nodevusi man glabāšanā.

Pirmizrādei jābūt pēc trim nedeļam. Desmit turpmākās dienas būs ļaunakas, ko var piedzīvot teātrī. Man ka režisorei vajadzēs beigt plivināties apkart, ar varu atrauties no aktieru un palīgpersonālā brālībās un klusiņām nozust, atstajot izrādi aktieriem. Ja nu vienīgi man atradīsies vēl kas darams.

Kastīte man klēpi nozaigoja.

]d, bet ne tagad, es teikšu Rozai. Es atvēršu tavu ellišķīgo dāvanu, kad bušu pabeigusi "Hamletu". Tas ir, es viņai ta pateikšu, ja viņa galu gala papūlēsies ierasties.

Cauri pilsētai ka tumšs paisums zagās nakts, un kalna pakaje iedegas gaismas. Diena bija tveicīga, taču vakara sāka mesties vēss, un es biju priecīga, ka man Ildzi ir žakete. To vilkdama, es dzirdēju kaut kur aizmugure nobrikšķam koka zaru; tai paša bridi man par muguru nokņudēja skatiens. Es pieceļos un atri pagriezos, taču birzi, kas apjoza kalna galu, jau bija sabiezējusi tumsa. Nekas nekustējās - ja nu vējš kokos. Es paspēru soli uz priekšu.

- Roza?

Neviens neatbildēja.

Es pagriezos un paskatījos uz leju. Tur neviena nebija, taču pamazam es samanīju kustību, kurai pirmīt nebiju pievērsusi uz- manibu. Daudz zemāk, aiz Svēta Pāvila katedra Ies, gaisā, lēni vērpdamies, kapa blāvs dumu stabs. Man aizžņaudzās elpa. Aiz Svētā I'avila katedrales, Temzas dienvidu krastā, atradas no jauna uzbuvetais "Globuss", ta balti apmestās sienas krustu šķērsu veidoja ozolkoka baļķi, tā durstīgais jumts bija no ugunsnedrošiem salmiem. Tik ugunsnedrošiem, ka tas vispār bija pirmais salmu jumts, ko Londonā atļāva uzbūvēt pēc tam, kad tūkstoš sešsimt sešdesmit sestajā gada, lielaja ugunsgrēka pirms gandrīz trīsarpus gadsimtiem no pilsētas pari bija palikušas tikai parog- ļojušās, kūpošas krāsmatas.

Ne, attalums izkropļo perspektīvu. Varbūt dumi kup kadas trīs jūdzes talak no "Globusa" uz dienvidiem vai jūdzi uz austrumiem.

Dumu stabs kļuva blīvāks, uzmutuļoja peleks, tad melns. Vēja brāzma to satvēra un izpurināja; tā vidu draudīgi nodzirksteļoja sarkans. Iebāzusi Kožas dāvanu žaketes kabatā, es lieliem soļiem metos lejup no kalna. Celiņu sasniedzu jau skriešus.

2

ES DRĀZOS UZ METRO un pa ceļam zvanīju pēc karlas visiem, kas varētu kaut ko zināt. Pa tukšo. Mani katru reizi taisna ceļā parsiitīja uz balss pastu. Un tad jau es joņoju pa kāpnēm, šāvos lejup Londonas pazeme, kur no mobilajiem tālruņiem nav nekādas jēgas.

Pēc mēģinājumā man bija jāsteidzas uz tikšanos ar Rožu un dienas beigu darbiņus es biju apdarījusi nedomadama. Varbūt biju aizmirsusi izslēgt lampu uz galda, ko izmantoju kā rakstāmgaldu? Varbūt ta bija apgāzusies, un manu piezīmju žurku midzenis bija kūpēdams un gruzdēdams gaidījis, kamēr visi aizies, lai tad sprakšķēdams uzliesmotu? Vienreiz teātris jau bija nodedzis neuzmanības dēļ, Šekspīra dzīves nogale. Ja pareizi atceros, toreiz visi izkļuva ara dzīvi, izņemot kadu bērnu.

Ak Dievs! Vai visi ir tikuši ārā?

Kaut tas nebūtu "Globuss", kaut tas nebūtu "Globuss", memi skandēju, vilcienam ritmiski dunot. Kad es, lēkdama pari pakāpieniem, izjozu virszeme Sentpola stacija, jau bija tumšs. Es ša- vos pa sānieliņu un nonācu liela šķērsiela. Man priekša kā sfinksa kluknēja milzīga katedrāle, ta aizšķērsoja ceļu uz upi. Nogriezušies pa labi, saku skriet, garam zibēja dzelzs piķi, kas apjoza baznīcu ar pagalmu, koki, kas zariem skrāpēja tas sienas.

Pa kreisi gar galvenās ieejas kolonnām un karalienes Annas statuju, kas bargi noskatījās uz Ludžeithilas pusi. Vēlreiz pa kreisi, apmetot loku ap dienvidu fasadi, jānokļūst uz celiņa, kas nesen bija ierīkots nekartīgajā viduslaiku Londona: tur no katedrāles paveras plašs skats uz upi. Es apskreju gar stūri un apstājos.

Celiņš izveda pakalna; ta pakājē atradās Tūkstošgades gajej- tilts, kas veda pari Temzai uz Teita Mūsdienu mākslās galerijas ducigo ķieģeļu cietoksni. "Globusu", kas atradas pa kreisi no muzeja, es joprojām nespēju saskatīt; varēja redzei tikai Teita galveno būvi, kas aizvien vairak atgādināja spēkstaciju - kas tā sākotnēji ari bija -, nekā modernas mākslās templi, par kādu tā bija kļuvusi. Tās vecais dūmenis ka šķēps dūrās tumsa; jaunais augšstāvs - plašs zaļa stikla un metāla kronis - zalgoja ka akvārijs. Drausmīgu oranžu debesu izgaismots.

Pēc tumsas iestāšanās šai Londonas daļai - Sitijai, Lielbritānijas finanšu sirdij - vajadzēja būt gandrīz tumšai, taču apkārt ņudzēja ļaudis, un tie visi steidzās uz upes pusi. Es iejuku starp ļaudīm, spraucos cauri pūlim, kas kļuva arvien biezāks. Garam zibēja puķu dobes un soliņi. Dikensiska dzertuve labaja puse; moderni biroji kreisaja. Viktorijas iela, kas šķērsoja celiņu, bija pārtapusi stāvvietā. Es skrēju tālāk, līkumodama starp melnajiem, apaļīgajiem taksometriem un divstāvu autobusiem.

Pēc dažiem jardiem celiņš kļuva šaurāks. Blīva, kūpoša cilvēku masa plūda uz Tūkstošgades tiltu, lai noskatītos, kā deg. Man duša saskrēja papēžos: tur nemūžam neizdosies izspraukties cauri. Es atskatījos. Pūlis man apkart jau bija sakļavies; ja es tepat uz vietas nepaceļos spārnos, man nav nekādu izredžu kaut kur nokļūt.

Pāri ūdeņiem nodunēja dobjš, vibrējošs dardiens, un no kreisās puses atbrazas dūmi, kuriem sekoja dzirksteļu lietus. Pūlis novaidēdamies saviļņojas un metas uz tilta pusi, raudams mani līdzi. Labajā puse paveras brīva vieta, es pamanīju lezenas kāpnes, kas veda lejup. Izspraucos no ļaužu juras un, beidzot izlauzušies brīvība, daļēji noripoju, daļēji noslīdēju pa kapnem.

Apstājos uz platformiņas desmit podu zem tilta, un man mute palika vaļā. Pretēja krastā dega "Globuss". Dumi plūda gar la sienām ka melnas asinis; citi vēlās debesis. Tiem cauri tumsu plui- nija liesmu spirāles, svedras un kaskades - sarkanas, oranžas un dzeltenas.

Kabata sāka šķindēt tālrunis. Zvanīja sers Henrijs 1 ,ī, viens no Anglijas teatra sirmajiem lauvām; viņš aplaimoja manu izradi Hamleta tēva rega lomā.

-    Keita! - viņš iekliedzās, kad es atsitu vaļa tālruņa vāciņu. - Paldies dievam! - Fona varēja dzirdēt izlocītās sirēnu gaudas. Viņš biju tur.

Mans nemiers nebija savaldams:

-    Vai visi ir arā?

-Kurtu…

-    Vai visi ir ara?

-   ļā, - viņš ērcīgi attrauca. - Visi ir arā. Tu esi pēdējā, par ko nekas nebija zināms. Velns lai parauj, kur tu esi?

Es ar aizkaitinajumu pamanīju, ka man par vaigiem līst šausmu un atvieglojuma asaras. Pacēlu roku un izsmērēju tās pa seju.

-    Nepareizaja krastā.

-   Velns un elle. Pagaidi. - Viņš aizklaja tālruni ar roku, un fona trokšņi noklusa.

Sers Henrijs ne tik sen bija nosvinējis sešdesmito jubileju, un jau vairak neka trīs gadu desmitus bija slavenība gan uz skatuves, gan uz ekrāna. Speķa gados viņš bija spēlējis Ahilleju, Aleksandru un Arturu, Budu un Kristu, Oidipu, Cezaru un Hamletu. Ka visi vecā kaluma estēti, viņš bija iecienījis Sevilrovu, Veuve Clic- i]uot ("attiecībā uz šampanieti, darga, tik daudzi cari nevarēja kļūdīties") un "bentlijus" ar šoferiem pie stūres. Tomēr viņš nebija celies no smalkam aprindam, un izdevīga gadījuma tiksmigi padižojās ar to. Viņš bija Temzas laivinieku pēctecis; viņa priekšteču spēcīgās rokas bija gadsimtiem airējušas upes ūdeņus, vadajol šurpu, turpu un šķērsām kravas un cilvēkus. Ja tādu uzšķērž, viņš mēdza teikt, atgriezdamies pie jaunības gadu platas doku izloksnes, tad asiņu vietā iztek zaļas Temzas dūņas. Būdams ķirsi, sers Henrijs joprojām mēdza bļaustīties ka futbolists.

Mēs iepazināmies pirms pusgada, kad es, sajūsma palēkda- mās, biju piekritusi iestudēt izradi kadā šaubīga Vestendas kakta; pēdējā brīdī viņš bija negribīgi piekritis divas nedēļas spelet galveno lomu - lai atmaksātu kadu vārdos nenoformulētu parādu dramaturgam. Nepagaja ij nedēļa, kad viņš jau dēvēja mani par "to ģeniālo amerikaņu bērnu"; šiem vārdiem - kad tie tika izmantoti iepazīstinot - bija tendence likt man stostīties un aplie- ties ar kaut ko, visbiežāk ar kafiju vai sarkanvīnu. L uga bija draņķīga un noturējās uz skatuves tieši divas nedēļas; toties pec trim dienām man piezvanīja no "Globusa". Liekas, tie nebija gluži nesaistīti notikumi, taču sers Henrijs neatzinas, ka bulu te pielicis savu roku.

Man ausī atskanēja rēciens - viņš bija atsedzis tālruni.

-    Klibu suņu murgi. Es jums saku, viņa būs tur… Atvaino, - viņš sacīja man, un balss no dzelžainas bija kļuvusi zižaina. - Man tikko pateica, ka visi tilti esot pārpildīti. Vai tu vari tikt līdz tam celiņam, kas ved gar krastmalu?

-   Ja tas ir celiņš, uz kura var nonākt pa kapnem pie milēniuma, man nekas cits neatliek.

-    7,em mi…? Bet tas taču ir spoži! Nokāp leja, dārgumiņ, un nogriezies uz austrumiem. Pa pirmo spraugu siena nonāksi uz veca muliņa. Kleopatm savaks tevi pēc piecām minūtēm.

-    Kleopatra?

-    Mana jaunā laiva.

Celiņš, kas veda gar upmalu, bija tumšs un baigs. Mēnesnīcā man priekša stiepās garas ēnas, pūļa klaigas un auri augšā likās tāli un nenozīmīgi. Es rikšoju uz austrumiem, ar labo plecu skardama masīvo krastmalas mūri; pa kreisi palika skumīgi cilvēku mitekļu džungļi. Mūrī ierīkotās laternas lēja maigu gaismu. Priekšā no galvenās betona margsienas nozarojas smalkāks akmens mūris. Pāri šai elegantajai sienai veda kāpnes, aiz, tam bija leļļu dārzs, ko izraibinaja balas puķes. Galvenajā muri iepretim bija sprauga, aiz tās rēgojās melns tukšums. 1'ekšņi uzmācās bailes; ar tam cīnīdamas, es gāju turp, kur gaisma vairs nesniedzās.

Uzvēdīja drēgnums ar sāļuma smaržu. Es nodrebinājos un pa- ravos atpakaļ. Taču, ja vieta bija īstā, seram Henrijam kuni katru bridi jābūt klāt. Saņēmos un vēlreiz piegāju pie malas. Lejup tumsa veda stāvas koka kāpnes, slidenas un melnas no aļģēm. Nebija nekādu margu. Izstiepusi rokas un turēdamas pie sienām, es noliku kaju uz pirmā pakapiena. Koks nočīkstēja, tomēr manu svaru turēja. Es lūkojos lejup. Kāpnes pie sienas turēja naglas, kas varēja būt palikušas pari pēc kadas krustā sišanas romiešu laikmetā. Nekāds muliņš nebija redzams: piecpadsmit pēdu zemāk kāpnes vienkārši nozuda zem ūdens.

Es piemiedzu acis, skatīdamas pari uz dienvidu krastu. Tieši zem "Globusa" pari upes tumšajiem ūdeņiem kaut kas slīdēja. "Kleopatra"? Pavisam noteikti kāds peld līdzeklis, ļā - tas nogriezās tieši uz manu pusi. Tas noteikti ir īstais.

I .ikdama vienu slidenu soli pec otra, es rāpos lejup, līdz stāvēju tikai trīs pēdas augstak par ūdeni; tā virsma bija gluda ka melns stikls. Atkal un atkal no kreisas uz labo pusi garam aizšupojās kaut kas smirdīgs un neidentificējams, tas nozīmēja, ka tuvojas uzplūdi. Cīnīdamas ar nelabumu, es nekustējos un pacēlu acis uz otru krastu. Upes vidu ūdeņi uztvēra un izkaisīja pilsētas un ugunsgrēka gaismas. Tad pamanīju vel vienu kustību. Pāri upei šavas sera Henrija kuteris. Taču atvieglojuma vilnis vēl nebija noplacis, kad kuteris apmeta platu loku, un es ieraudzīju uz tā korpusa melnbalto policijas šaha galdiņu. Ne, tā tomēr nebija "Kleopatra". Kuteris aiztraucās talak un nozuda zem Tūkstošgades tilta.

Ta ķīļudens viļņi sasniedza apakšējo pakāpienu un lēni skalojas šurpu turpu. Pēkšņi es izdzirdēju klusu skaņu pretējā puse. Čirkstoņu, kas visdrīzāk bija solis, kāpņu augšgala. Jau atkal man par muguru noslīdēja karsti svešu acu skatiena šermuļi. Varbūt sers Henrijs pietauvojies pie kada normālā muliņa, es sev teicu, un nak man pakaļ pa sauszemi. Pagriezos, lai paskatītos.

Uz kāpnēm un mura spraugā bija redzama tikai šaudīgā me- nesnica.

- Kas tur? - es pasaucu, taču neviens neatbildēja.

Tad es izdzirdēju skaņu, ko pazinu no teātra: salti nošvikstot, nošķindēja no maksts izvilkts zobens.

Es pakāpos soli uz leju. Tad vel soli. Nākamais pakapiens jau atradās zem ūdens.

Paskatījos pāri upei. Neviens peldlidzeklis nešķela ūdeņus. Velns lai parauj, kur ir sers I lenrijs? Un kapec, augstā debess, es biju ieradusies šajā Dieva pamestajā kakla viena pati? Ņujorkā vai Bostona man kaut kas tāds pat sapņos nebūtu rādījies. Par ko es vispār domāju?

Palūkojos atpakaļ. Ar acīm dzēlos tumsa, taču tas, kas tur augša slavēja, bija nekustīgs un kluss - ja tur vispār kads bija, sāksim ar to. Varbūt nervi taisīja ar mani jokus. Varbūt.

Ar acs kaktiņu pamanīju kaut ko sakustamies daudz zemāk, pie paša ūdens. Abas kāpņu pusēs pret sienu, klusi žvadzot, sitas ķēdes. Austrumu puse bija piesieta maza airu laiva, kas šūpojas straume, ļa man izdotos tajā iekāpt, varētu aizirties uz kādu drošāku vietu.

Tad es pamanīju, ka ta nebija piesieta. Laiva lēni slīdēja gar muri uz manu pusi.

Es apcirtos un skatījos uz pretējo krastu. Biju iedzīta stūri: tikt prom varēju tikai pa upi. Lūkodamas uz ūdeņiem, kas rami viļņojas man pie kajam, es domāju, kāda šeit, diez, ir straume? Vai es varētu pārpeldēt pāri? Vai labak bulu klusiņām ieslidet ūdenī un ļaut, lai upe mani nes gar sienu līdz nakamajām kāpnēm?

Atkal atskatījos uz mūra pusi. Laiviņas aprises varēja saskatīt ar grūtībām, tomēr varēja. Ta jau bija mazliet tuvāk. Pārlaidu acis pakāpieniem un iztaustīju kabatas, taču neatradu neko tadu, kas vismaz nosacīti būtu izmantojams kā ierocis. Nedz nūju, nedz akmeni; man kabatas bija tikai paris monētas un Rozas zeltīta kārbiņā. Viņas noslēpums.

Noglābu Jroši, viņa teica. Vai tas nozīmēja, ka līdz šim nebija droši? Vai varbūt - nebūs droši tik ilgi, kamēr ta ir pie manis?

Pie joda to stulbo kasti.

īis izdzirdēju rēkoņu - un no Tūkstošgades tilla apakšas izšāvās privātā kutera slaida, balta bulta. "Kleopatra"! Uzmanīdamās, lai nezaudētu tapat šaubīgo līdzsvaru, es pacēlu roku stīva mājienā, kas vairāk līdzinājās salutešanai. Ilgu, ļoti ilgu bridi atbildes nebija. Tad kutera priekšgala izslējās sers Henrijs, kurš pamāja pretī.

Aizmugurē pa kreisi es drīzāk izdzirdēju, nevis redzēju, ka maza laiviņa apstājas: ūdens pret to sitas citādāk. "Kleopatra" brāzās tuvāk, rēkoņa nozuda visas citas skaņas, tad sera Henrija ūdensšoferis samazinaja motora apgriezienus. Tai paša brīdī zem smaguma iečīkstējās augšējais pakāpiens. Pašķielējusi atpakaļ, pamanīju nozibam metālu.

Es metos uz "Kleopatru" un novēlos uz. klaja pie sera Henrija kājām ka lupatu pauna.

-   Kas ar tevi ir? - sers Henrijs kliedza.

Uzķepurojusies kājās, es māju, lai viņš sāk braukt.

-   Brauciet! - Sagaidījis sera Henrija mājienu, pilots padeva atpakaļgaitu. - Kur jūs bijāt? - es izdvesu, kuterim pagriežoties atpakaļ. - Man likās, ka jūs esat pie teātra.

-   Kāpēc tev ta likās? - sers Henrijs jautaja, nosēdinādams mani sev blakus.

-    Es dzirdēju sirēnas. Pa telefonu.

Viņš pašūpoja galvu.

-    Jau vismaz stundu gaudo pilnīgi visas Londonas sirēnas. Ne, es biju iztapīgi garlaicīga suareja upes augštece. Galu gala labi vien bija, - viņš sacīja, noskatīdamies uz puli, kas drūzmējās uz tilta. - Gandrīz visi ir par to aizmirsuši, taču upe joprojām ir labakais ceļš cauri pilsētai.

Pec Otra pasaules kara, kad laivinieku amats saka panīkt, sera Henrija tēvs bija sācis pamatīgi dzert, pamīšus dodams vaļu niknumam un nožēlai, līdz kādu nakti upe bija viņu paņēmusi, aizslēdzot viņa lupas pavisam. 1 lantis - la seru Henriju devēja tolaik - bija ķeries pie cila amata: izmantoja savas balss un auguma elastīgo pievilcību. Viņš bija sācis pie jūrniekiem, uzkalpojies līdz graustu kungiem, cila starpā nolauzis savu laiciņu Karalis- kaja flotē - viņš mēdza dot mājienu, ka tur nokļuvis ar šantāžas palīdzību, - un galu gala nonāca teātra karaliskajās aprindās. Neviens no mūsdienu aktieriem neparzināja Šekspīra varoņu spektru no vazaņķiem līdz karaļiem, nepazina viņu likumu chia- roscuro - nemitīgo svarstišanos starp godību un mēslaini - labak par viņu, un iespējams, tieši lāpec viņš tos spēlēja gan prasmī- gak, gan iejūtīgāk nekā visi, ko man bija gadījies redzēt.

Jau desmit gadus viņš bija vairāk vai mazāk ai/.gajis no skatuves. Žuva, teica daži. Marinējas, apgalvoja citi. l.ai nu bulu, kā būdams, viņam tas bija apnicis un viņš atgriežas. Viņš bija atteicies spelet lielas lomas, Klaudiju - ļaundari un Poloniju - muļķi, un gribējis but Hamleta tēvs, mīlēts un zaudēts. Viena stiepienā viņš bija dabūjis ari Prospero un l iru, pie režisoriem, kas diženuma līdzinājās viņam pašam. Tomēr vispirms viņš dziras but regs mana izrādē, it ka sakumā pamērcēdams kājas veca valdnieka lomā. Viņa izvele mani joprojām neiedomājami pārsteidza.

"Kleopatra" pagriezās taisni un paslēja priekšgalu 110 ūdens, lai trauktos uz priekšu. Ps atskatījos uz kāpnēm. Tur neviena nebija, un laiviņa atkal bija piesieta pie sienas. Vai to, ka la kustējās, es biju nosapņojusi?

Mura spraugā kāpņu augšgalā ieslideja vīrieša siluets. Man vēders sarāvās čokura. Tur tomēr kads bija. bet kas? Un kāpēc?

Aizmugure tumsu iztraucēja dobjš vaids, es apcirtos un ieraudzīju, ka "Globuss" upes preteja krasta nozūd garaiņu mākonī. Pēc brīža, kad es atkal palūkojos uz sarūkošo krastmalu, ēnu tēls bija vēlreiz izkusis nakti.

3

GANDRĪZ BEZ MANAS ZIŅAS mana laba roka aizzagās pie kabatas. Rozas dāvana nekur nebija pazudusi. Es nodrebēju, lai gan, tuvojoties dienvidu krastam, vēja brāzmas kļuva kārstākās. Pari ūdeņiem ka bieza migla vēlas dumi un tvaiki. Gara acīm redzēju "Globusu" tikpat spožu ka vienmer, balta majiņa, kas saritinājusies ka krastā aizmidzis gulbis. Blēņas, es pati zināju, ari tad, ja aizmirstam par ugunsgrēku, leatra ēka bija tik liela, ka tajā pietika vietas tūkstoš sešsimt skatītajiem. Daži gan uzskatīja, ka šis teātris ir nevis šķietami senatnīgs, bet kičigs. Šekspīra vārdā nosauktā tējnīca, ka izteicas Roza; līdz pat šai dienai viņa bija nicīgi atteikusies "Globusa" spert kaju.

Ja runa bija par Šekspīru, Roza kļūdījās ļoti reti, tomēr šoreiz viņai nebija taisnība. Vai nu kadam tas patika, vai nepatika, "Globusam" piemita savāda maģija; vārdi tajā atdzīvojās ar īpašu spēku.

Mes pukšķinājām uz piestātnes pusi. Migla novirmoja un pašķiras, un es ieraudzīju māksliniecisko direktoru Sirilu Maninge- mu, kurš staigaja pa piestātni ka garkājains, saērcinats putns.

- Pagalam, - viņš izgardza, kad mēs izkāpām krasta. - Viss pagalam. - Sers Henrijs man priekša sastinga, un es jutu, ka cerība man krūtīs iesprāgst un salūst. Migla atkal savērpas, un musu priekša izrādījās ugunsdzēsēju kapteinis sarkana ķivere un smaga, zila jaka ar atstarojošām joslām.

-    Nav tik traki, - viņš noņurdēja. - Lai gan nemēģināšu ap galvot, ka varu pateikt ko labu. Nāciet un skatieties paši!

Mes viņam nopakaļ steidzāmies pa krastu. Tumsa ejot, manas domas aizklīda pie neredzama nama. Jauna "Globusa" arhitekti bija centušies pēc iespējas vairak atdarināt Šekspīra laika teātri, proti, teatra eku ap skatuvi; tam bija liels paaugstinājums viena galā un astoņslurveida pagalms zem klajas debess. Pagalmu ieskāva galerijas, kas iekšpusē bija vaļējas ka šaura trīsstāvu leļļu maja; katra stāva rindojas ēvelēta ozolkoka soli, no kuriem varēja redzēt pagalmu.

Te viss bija darināts tik vienkārši, ka varētu iepriecināt sektantus - viss, izņemot skatuvi. Uz tās katra colla bija nokrāsota, iztaisot koku un ģipsi par marmoru, jašmu un porfiru, tur bija zeltījuma mirdzošas kariatides un varoņi. Virs šis pavastes greznības pergolai līdzīgs, ar zvaigznēm apgleznots jumts glaba aktierus no saules un lietus. Norvēģu teiksmas debesu pīlārs ir osis; kaut kāda ziņā mani allaž iepriecināja tas, ka Šekspīra debesis balstījās uz diviem masīviem Anglijas ozoliem. Tie gan vairs nenieka nelīdzinājās kokiem. Nokristīti par Hērakla stabiem, izrotāti ar kokgriezumiem un apgleznoti ta, ka izskatijas pec sarkana marmora, tie dnzak atgadinaja Persepoles kolonnas pirms tam, kad Aleksandrs lielais Persepoli nodedzināja.

Kā teātris izskatās šobrīd?

Policijas barjeru un štābu telšu labirinta gala mes iznacam pie platām divviru durvīm. Es saraucu pieri. Tās izskatījās pec teātra galvenajām durvīm.

-    Visu citu vajadzēja upurēt, - teica policijas priekšnieks, pārlaizdams tam pari roku gandrīz ka celtnieks, kas glāsta paša būvēto ēku. - Administrācijās eku, biļešu kasi, restorānu - visu. - Viņš atskatijas uz mums, un sarkanīgaja seja pavīdēja gurds lepnums. - Bet man liekas, mes būsim "Globusu" izglābuši.

Izglābuši?

Pastūmis durvis vaļā tieši tik daudz, lai mes pa vienam varētu ieiet, kapteinis pamāja man ar galvu.

-   Drosmi! - sers Henrijs uzmundrināja, saspiezdams manu plecu. leslidejusi pa spraugu, es pa eju izgāju pagalma - un apstajos, it ka butu ieskrejusi stikla. Es biju saņēmusi dušu, gatavodamās ieraudzīt postažu; manu acu priekša bija neiedomājams skaistums.

Pari skatuvei červeļainas strēlēs stiepās dumi. Priekšplāna, no sodrējiem melni, zalgoja 1 Ierakla stabi. Man pie kajam sākas plāns ūdens klājiens. Augšā kā lēns kvēlojošu ziedlapiņu lietus sijājās dzirksteles. Teātris ne tikai nebija aizgajis posta: tas bija kļuvis par savadi lielisku templi tumšiem dievekļiem. Viela, kur iederētos druidi, asinsizliešana un spoki.

Man garam lidoja apsviluša papīra driska, es to noķēru - līdz pusei sadegusi mana lugas eksemplārā lapa. Tā nebija laba zīme. Es metos uz kapnem un ieskreju zemāka līmeņa galerija, dodamas uz sava darba galda pusi. Tas bija apgazts, manas grāmatas un mapes kaudžu kaudzēm uz grīdas; acīmredzot kāda dzirkstele bija ielidojusi šeit un tos skārusi, jo viss bija diezgan stipri apdedzis. Mape, kura glabajas mans lugas eksemplārs, mētājās uz grīdas, tā bija vaļa. Papīri bija izslīdējuši ara, tie lidoja pa gaisu un laidās lejup ūdenī. Nometos uz. grīdas un vācu, cik varēju savakt. Papīri bija arī aiz galda. Es tupu rāpu devos tiem pakaļ un sastingu, asi ierāvusi elpu.

Uz. grīdas gulēja balta platmaļu cepure, uz kuras ka asiņu šļa- ces rēgojās sarkanas zīda peonijas. Es ieraudzīju, ka mazliet tālāk zem sola kads guļ, sarāvies čokura. I.ikās, viņa ir aizmigusi, taču acis bija plati atvērtas. Statujas acis, tukšas un kvēlas vienlaikus, taču tas nebija no balta marmora. Tās bija zaļas, un mazliet augstak zēniski spurojās tumši mati.

-   Roza, - es izdvesu.

Blakus manam elkonim parādījās sers Henrijs; aiz viņa apstājas Sirils. Paspraucies man garam, sers I lenrijs uzlika divus pirkstus viņai uz kakla; pec brīža viņš apsēdas un pašūpoja galvu; reiz ari viņam bija aptrūcies vardu.

Viņa bija mirusi.

4

MAN IZLAUZĀS AIZTURĒTĀ ELPA, pa pusei šņuksts, pa pusei smiekli. Diena ar pārsteigumu biju sapratusi, ka esmu gara- ka par Rozu. Gadiem ilgi biju iztēlojusies viņu ka milzeni. Mirusi viņa izskatījās sīka, gandrīz tik sīka ka bērns. Ka var but, ka viņa ir mirusi?

Mani saudzīgi, taču stingri vilka prom.

-    Keila, - sacīja sera Henrija balss, un es apjēdzu, ka viņš to saka jau trešo reizi. Es attapos sēžam uz kāpnēm, kas no pagalma veda augšup uz skatuves, biju satvērusi galvu rokas un drebēju, lai gan man mugurā bija žakete. Ap pleciem bija aplikta vel viena.

-    Iedzer, - sers Henrijs mudināja, ielikdams man roka sudraba blašķi. Viskijs svilinot ielija man kakla, un acu priekša pamazam viss kļuva skaidrāks. Pagalma otra gala ap nāves vietu bija nostiepts balts aizsegs. Apakšstava galerija rosījās airas palīdzības darbinieki, ugunsdzēsēji un policisti. No burzmas iznaca divi, kas devas uz mūsu pusi; viņu soļi šļakstīja apkart ūdeni, kas plānā kārtiņā joprojām klaja zemi. Sirils, ejot vicināja rokas, un kāds vīrietis, ko es nepazinu, šmaugs un vērīgs, ar Rietumindijas iemītnieku kanēļbrūno ādu, gludi noskūtu galvu un uzacīm, kas bija smailas ka ar melnu tinti uzšņāpti viļņi. Iedams viņš kaut ko rakstīja uz tafehtes.

-   Katarina Dž. Stenlija, - viņš sacīja, kad abi apstajas pie kāpnēm. Ta bija fakla konstatācija, nevis jautajums.

Es pamāju.

-    Kriminālpolicijas galvenais inspektors Erānsiss Smklers, - viņš sacīja, stadtdamies priekša. Viņa balss bija viegls, dzedrs baritons, izrunā BBC intonacijas nemanāmi mijas ar Kanbu ritmu un Dienvidlondonas nepakļāvību. Viņš atkal ķeras pie savas tā- felltes. - Jus pašlaik iestudējat "1 lamletu" uz šis skatuves un at- radat mirušo aptuveni pirms divdesmit minūtēm, pārlūkojot savus papīrus.

-   Es atradu Rozu, ja.

Sinklers paršķira pāris lappuses.

-   Nelaiķe šodien bija pie jums ieradusies.

-   Viņa atnāca pie manis, - es neizteiksmīgi sacīju. - Mēs parunājām. Man likās, ka viņa bija atnakusi pie sera Henrija. Nezināju, ka viņa palika šeit.

Detektīvs pacēla galvu un viņa acis iepletās - viņš bija pazinis seru I lenriju, kas stavēja man blakus, lād viņš atkal piever- sas man.

-    Vai jus viņu labi pazināt?

-Ja. Ne. Es nezinu. - Es noriju siekalas. - Ja, es agrāk pazinu. Bet pirms šis dienas es viņu trīs gadus nebiju redzējusi. Kas viņai notika?

-     Ugunsgrēks nav vainīgs. Tik daudz mēs zinām skaidri. Iespējams, sirdslēkme vai varbūt insults. Izskatas, ka viņa mirusi acumirkli, katra ziņa krietnu bridi pirms ugunsgrēka sakuma. Ta ir neparasta sagadīšanās, mes, protams, veiksim izmeklēšanu. Tomēr viss izskatās diezgan saprotami. - Viņš atkal saka rakstīt.

Mani pirksti ciešāk sažņaudza blašķi.

-   Tā nebija sagadīšanas.

Sers Henrijs un Sirils partrauca ķīviņu, ko bija uzsākuši turpat līdzas, apcirtas uz musu pusi un iepleta acis. Sinklera rakstainais lappuses vidu apstajas, taču galvu viņš nepacela.

-   Kas jums liek tā sacīt?

-        Viņa bija ieradusies, lai man pateiktu, ka ir kaut ko atradusi, es turpināju. - Un viņa lūdza manu palīdzību.

Sinklers velreiz pacēla galvu un ieskatijas man acīs.

-    Ko atradusi?

Kārbiņa man kabatā it ka uztrūkās no miega. Deka, Roza sacīja. Un un noslēpums.

Neatdošu, es piepeši ar niknumu nodomāju.

Inspektors pieliecās man tuvāk.

-   Ko viņu biju atradusi, Stenlija jaunkundz?

-             Nezinu. - Meli paspruka paši; cerams, neizskatījos pilnīgi apstulbusi. Ks gribu tikai izsaiņot Rozas davanu, kad bušu viena pati, sev sacīju, veļos, lai bridi ta butu tikai mana ziņā. Atdot godu viņas noslēpumam. Ja tas bus kaut kas svarīgs, es atdošu viņiem. Protams, atdošu. Bet ne tagad.

Savilkusi ciešāk savu un sera 1 lenrija žaketi, es nomaskēju melus ar plānu patiesības kartiņu:

-             Viņa solīja man .šovakar pateikt. Lika viņu gaidīt Parlamenta kalna, bet viņa neatnāca… Ks ieraudzīju, ka no šejienes ceļas dūmi, un skrēju šurp.

Sinklera acis satumsa.

-            Tātad profesore I lovarda jums teica, ka ir kaut ko atradusi - jums nav nekada priekšstata, par ko ir runa, - bet jus domājat, ka viņas nave varbūt ir kaut kada veida saistīta ar to.

-    'las ir pilnīgas muļķības, - neizturēja Sirils.

-   Aizveries, - viņam uzruca sers I lenrijs.

Ls nenovērsdamas raudzījos uz Sinkleru.

-   Tā var but.

Viņš ieskatijas savas piezīmēs.

-             Viņa pasniedza literaturu, es pareizi sapratu? Nevis biotehnoloģiju vai kodolfiziku.

-   Jā, pareizi.

Viņš papurinaja galvu.

-             Man ļoti žēl, bet, lai ko ari viņa bija atradusi, diez vai tas varētu but iemesls slepkavībai.

-    Katru dienu notiek slepkavības paris monētu un riteņu disku deļ, - es spivi sacīju.

-   Statos, Stenlija jaunkundz. Ne jau Sautvarkā.

-    Un ne jau "Globusā", - nošņācās Sirils.

-    "Globuss" jau vienreiz ir dedzis, - es sacīju.

-   Tas bija sen, - attrauca inspektors.

-    Tūkstoš sešsimt trispadsmitaja gada. Bet ari toreiz tas bija divdesmit devitaja jūnijā.

Sinklers pacēla acis.

-   Otrdien, divdesmit devītajā jūnija, - es precizēju.

Bridi bija klusums.

-     Šodien ir otrdiena, divdesmit devītais jūnijs, - sers Henrijs sacīja smalka, aizžņaugtā balsī.

Inspektora acīs kaut kas nozalgoja, taču šī dzirkstele uzreiz lika apdzēsta.

-    Datums, ja tas ir pareizs, ļoti ieinteresēs ļaunprātīgas dedzināšanas gadījumu izmeklētāju.

-    Nav runa tikai par ļaunpratīgu dedzināšanu, - es neatlai- dos. - Iepriekšējā ugunsgrēkā izglābās visi, izņemot vienu cilvēku.

Sinklers nolaida tāfelīti un paskatījās uz mani ar nožēlu un apjukumu.

-Jums šovakar nācies pārciest lielu šoku, Stenlija jaunkundz. Brauciet mājas un izgulieties. - Viņš vēlreiz palocīja galvu uz. sera Henrija pusi, tad pagriezās un devās atpakaļ uz drūmo, balto nožogojumu; Sirils aizsteidzās viņam pakaļ.

Es piecēlos un atraisījos no sera Henrija laipna apskāviena. Negribējās atdot Rozas dāvanu poličiem, bet nevarēja ari pieļaut, ka tie neverigi paiet viņas nāvei garam ka ikdienišķai, nodilušai detaļai, kura nelielu ziņkāri vēl izraisa vienīgi "kur" un "kad", nevis "kapec".

-   Jums ir līķis, - man kakla šņirkstēja.

Sinklers apstajās pagalma vidu. Ūdenī viņam pie kajam noņirbēja atspulgi.

-   Tas nenozīmē, ka man ir slepkavība. Ja te ir kaut kas atrodams - jebkas - mēs to atradīsim, varat par to nešaubīties.

Sers Henrijs naca man līdzi lejup pa kāpnēm. Sinklers bija mus atšuvis, taču vesels bars citu tagad pieteica savas tiesības. No visam pusjm tie metās uz skatuves pusi ka kraukli, gaisa valstījās trokšņa ciklons. Ugunsdzēsēju priekšnieks pie mums nokļuva pirmais, viņš nepacietīgi vēlējas izstāstīt visus sīkumus. Ugunsgrēks sācies administrācijas eka, viņš sacīja; viņa ļaudis izglābuši pašu "Globusu", tikai uzspridzinot jumtus visa pārējā kompleksa un izmērcējot tos.

Es neklausījos. Roza bija mirusi, es biju melojusi policijai, un tagad man gribējās vienīgi tikt no šejienes prom, sarauties kamola un atvērt to nolādēto kārbiņu. Acīmredzot mans histēriskums atspoguļojās mana sejā, tapec ka sers 1 Ienrijs pēkšņi izvilka mani no pūļa. Mēs jau tuvojamies izejai, kad kaķu koncerts pieklusa un klusumā atskanēja mans vārds. Nepievērsdama tam uzmanību, es pieliku soli, taču dubultdurvju priekšā pēkšņi nostājas divi viri neondzeltenajās Londonas policijas vestes un man neatlika nekas cits ka pagriezties atpakaļ.

Ejas pretējā gala staveja kriminālpolicijas galvenais izmeklētājs Sinklers.

-   Ja neiebilstai, - viņš sacīja, - es vēlētos uzdot dažus jautājumus, kamēr jus vēl esat šeit. - Viņš runāja mīlīgā balsi, taču tas nebija jautājums. Tas bija rīkojums.

Mes ar seru Henriju negribīgi sekojam viņam, iegājām teātrī un uzkāpām vienā no otra stāva galerijam netālu no skatuves. Jauns pakalpiņš sagaidīja mūs ar teju plastmasas glāzītēs. Es ar pulem noriju dažus remdenus, pienainus malkus: šķidrums drīzāk garšoja pec krita, nevis pec lejas.

-   Varbūt jūs varētu mums pastastīt ko vairāk par jusu šīsdienas tikšanos ar profesori 1 lovardu, - aicināja Sinklers.

Bostona šis inspektors savas melnajās bikses un bnvaja mel- naja žakete virs safirzila krekla bez apkaklītes izceltos pa gabalu un izskatītos neizsakami stilīgs; Londonā viņš bija tieši tik švi- līgs, ka varčja iejukt pūli. Tomēr viss viņa lika domāt par spožu gaismu, kas tiek rūpīgi piesegta. Viņu apmuļķot noteikti nav viegli, es nodomāju, un to mēģināt nenoliedzami ir bīstami.

Es jau pali biju ta idiote, kas uzprasijas uz turpmāku izpraš- ņašanu. Visviens, es skatījos uz viņu ar aizdomām.

-   Ar ko lai es saku?

-   Būtu labi, ja jūs sāktu no sakuma.

5

BIJA DIENAS VIDUS, un mani smiekli lauzas cauri apakšsta- va galerijas enam.

-     Domājiet par Slīvenu Kingu, jūs visi, - es rājos. - Nevis par Stīvu Makvīnu. Dieva deļ, mums te ir spoku stāsts!

Visi, kas atradas uz skatuves, sastinga. Džeisons Pīrss, austrāliešu grāvējfilmu zvaigzne, kas ar šo Hamleta lomu meģinaja pierādīt, ka var spēlēt teātrī, noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Šaja nolādētā ja saule?

Viņš nerunāja tukšu. Šai pusdienlaika saulē, kas likās drīzāk afrikāniska un nevis angliska, skatuve zaigoja purpura un zelta, bezkaunīga ka Viktorijas laikmeta priekanams.

-    Kada saulē? - noprasīju. Visu galvas pagriezās uz to pusi, kur galerijas pustumsā sēdēju es. - Mes atrodamies uz visu vēju appūstajiem Elsinoras mūriem, Pirsa kungs. Skatāmies uz sniegotiem laukiem un apledojušu juras šaurumu, aiz kura ir mūsu ienaidnieki zviedri. Pusnaktī. - Es iznācu no sava rakstamgalda aizsega un, soļiem nobūkšķot uz trim šaurajiem pakapieniem, iznācu pagalma. - Stundā, kad nezin kāda parādība jau trīs naktis ir likusi cīņās rūdītiem vīriem drebēt kā jēra dvēselēm. Un vienalga, ko viņš tur, elle, bija redzējis - garu vai dēmonu -, jusu laba- kais draugs jums tikko pateica, ka tas izskatus pēc tava miruša tēva.

- Kāpņu pakājē cs apstājos, iespiedu rokas sānos un palūkojos uz Džeisonu. - Un tagad izdariet tā, lai es tam noticu!

Tālu labajā puse sers Henrijs sakustējās troni, kur bija snauduļojis.

-   Aha! - viņš nomurminaja. - Izaicinājums.

Džeisons pašķielēja uz seru Henriju, tad atkal paskatījās uz mani, un viņa seja iezagās nešpetns smaidiņš.

-    Pamēģiniet pati, - viņš attrauca un ar abam rokām iedzina zobena galu skatuves grīda.

-   Izaicinājums pretī! - sers Henrijs iebrēcas neslēptā līksmība.

Lai režisors mēģinātu aktiera lomu - tas bija viens no teātra

nāves grēkiem. Es biju pietiekami veca, lai zinātu, ka nedrīkst uz- ķerties, taču reize pietiekami jauna, lai nodomātu: tas varētu būt. interesanti.

Ainu es pārzināju pietiekami labi. Ari pa miegam varētu to izstāstīt soli pa solim - ka regs Hamleta teva bruņas aizvilina princi no viņa drauga Horacija un pa ledainajiem pils vaļņiem trenc mežonīgā skrējienā līdz pašam elles slieksnim. Es biju izdomājusi graujošu pakaļdzīšanos pa visu teātri: darbība noliks gan uz skatuves un tas balkona, gan pagalmā, gan ari visās trīs galerijas, kas cita virs citas slejas līdz jumta dzegai.

Nu, ja - tas viss varētu but graujoši, ja tikai Džeisonam labpatiktu uztvert viņa lomu nopietni. Galvenokārt es biju viņu izvele- jusies nevis lapēc, ka pieliks ar viņa vardu vien, lai četras minūtes būtu izpardotas visas vietas līdz pēdējai, bet tāpēc, ka viņam piemita rets talants apvienot eksplozīvas dusmas ar nīgru valdzinājumu. Diemžēl visas šīs nedēļas viņš bija šļūcis pa virsu, ņirgādamies par savu lomu, lugu un Šekspīru vispār. Ja man visdri- zakaja laika neizdosies izdabūt no Džeisona kaut ko līdzīgu īstām emocijām, visa izrāde izvērtīsies parodijā.

Es lieliem soļiem šķērsoju pagalmu un pa mazajām kāpnītēm uzskrēju uz skatuves, pa ceļam sasiedama matus zirgaste. Zobens vel arvien šūpojās stāvus skatuves vidu; kad es satveru spalu, tas vibrēja man rokas ka toņdakša.

-   Šekspīram ir jabul bīstamam, - es klusi sacīju un mierīgi izvilku asmeni no grīdas.

-   Nobiedējiet mani! - Džeisons pavīpsnādams atcirta.

-    I .abi, es bušu I lamlets, jus kļūstiet par Horāciju!

Aktieriem, kas staveja mums apkārt, paspruka svilpieni un

pārsteigumā saucieni. Džeisons nosarka, taču, kad viņam kāds pasvieda zobenu, viņš to noķēra un palocīja galvu. Es biju pieņēmusi viņa izaicinājumu; viņš nedrīksteja izvairīties no manējā.

Es atskatījos uz savu palīgu; tas izgrūda:

-    Kad vien jums ir ērti, ser I lenrij.

Sers I lenrijs piecēlās un nozuda aizkulises. Augšā saka dunēt zvans. Gaiss nošalca, atvērās platas durvis skatuves diben- plana. Es leni pagriezos. Durvis stāvēja sers Henrijs pusnakts spoku karaļa tērpā - gara apmetnī ar kapuci.

-     Lai glābj rnus Dieva eņģeļi un sūtņi! - es nočukstēju. Pārmetuši kmstu, ar lielu lēcienu metos uz paradibas pusi; Džeisons man sekoja.

Kad mes nonācām pie durvīm, rēgs bija pazudis un durvis ciet. Es apcirtos un neprātīgām acīm skatījos apkart. Šai aina biju rēgu padarījusi bezmiesīgu, aizstājusi ar spožu zibsni, tadu ka saules zaķīti spoguli. Tas varēja paradities jebkur.

Ahā, rekur tas šūpojas pie apakšējas galerijas soliem. Es pasperu soli uz. priekšu, taču 1 >/,eisons"mani apturēja.

-    Mans kungs, to nedariet! - Viņš cieši turēja mani aiz pleca - liekas, savu 1 loracija lomu bija uztvēris nopietni. Ja tas bus viņa spēkos, viņš neļaus man sekot rēgam.

Vismaz kaut ko viņš uztvēra nopietni. Iesakumam pietiks. Es atri parāvu plecu, pieliecos un zem viņa rokas šāvos atpakaļ uz skatuves kāpņu pusi, noskrēju leja un pa trim pakāpieniem iebrāžos pirmā stava galerija. Rēga nebija. Elle un lāsts! Pagalma atskanēja kliedziens, un es pagriezos. Vesels roku mežs noradīja augšup uz vidējo galeriju, ja, es to redzeju: stāvu augstak ēnas ņirbēja gaismas zibsnis.

Džeisons jau nesās uz manu pusi. Izdarīdama māņu kustību pa labi, es apskreju viņam apkārt, melos uz kāpnēm un uzskrēju augša. Gaisma šūpojās talākaja gala starp paviljoniem - Sirils gribēja, lai kungistabas tiklu dēvētas šadi. Ks izskrēju cauri ejai aiz soliem un iešavos tajas.

Pirmā bija tukša. Otrā arī.

Ēkas pretejā puse nozibsnija gaisma. Tad vēl viena, un vel viena - drīz visā teātrī ka jāņtārpiņi zibinajās tūkstošiem gaismiņu, il kā viss teātris bulu apsēsts. Pēkšņi tas visas apdzisa, un no skatuves apakšas atskanēja moku plosīts dvēseles vaids.

Tūlīt ši aina beigsies. Ks pagriezos, lai dotos prom, un atklaju, ka Džeisons ar kailu zobenu roka stāv priekšā durvīm. Nolāpīts. Ks, I lamlets, biju ta aizravusies ar spoka meklējumiem, ka par viņu pavisam aizmirsu.

-Jel valdieties! - viņš noņurdēja. - Un neejiet. - Viņš metās uz priekšu un nolaida sava zobena asmeni par manējo. Metals nošņirkstēja uz metāla, un, asi pagriezis roku, viņš izrava zobenu no mana tveriena. Tas apmeta kūleni un nozaigoja saule. Apakša trupa pašķīda ka izbiedets putnu bars, zobens šķindēdams nokrita pagalma vidu.

-    Nu, kā teicu, pašam tev draud briesmas, - sacīja Džeisons; cauri Horācija dižciltībai lauzas platie australiešu patskaņi. Viņa lupas pašķiras skarba pavēlē, - jel kriti ceļos, piedošanu lūdz!

Kāpdamās atmuguriski, es pēkšņi sajutu zem ceļgaliem balu- stradi un strauji apsēdos, cīnīdamas ar reiboni. Šis bija tikai otrais stāvs, taču piepeši likās ļoti augstu. - Par žēlastības lūgšanu - tas ir no "Venēcijas tirgotājā", vai zināt.

-   Nav žēlastībai jdbut piespiestai, - viņš atcirta. - Ks gan nebūšu tik iecietīgs.

-   Man labāk patīk nakama rinda, - es pec iespejas nepiespies- tāk pārmetu abas kajas pāri balustrades malai. - Ka lietus, maigs un divkārt svētīgs, pār zemi nolīst ta - Viņš lēca uz priekšu, un es atlaidu vaļā rokas.

Pēc desmit pedu kritiena atsitos pret zemi un rāpoju pec sava zobena, kas gulēja pagalma vidu. Džeisons nolēca man pakaļ. Hs satveru spalu un apsviedos.

1 )žeisons apstajas ka zeme iemiets, viņš elsa, zobena gals bija sešu collu attaluma no viņa vēdera.

-   Vai jums augšēja aploka alejas vesels bars sasodītu ķenguru?

-   Ko tas, ludzu, nozīmē? - es jutu, ka miklais krekliņš līp pie lāpstiņām, haki bikses uz viena ceļa bija saplēstas un seja droši vien nosmērēta ar netīrumiem.

-    Austrāliešu valoda tas nozīmē - pilnīgi pratu izkūkojis, - viņš auroja. - Traks kā vesels sasodīts cepurnieku fabriķis. Jus varat lēkāt no jumtiem, Keita Stenlija, lūdzu, bet ka, pie velna, lai es, jūsuprāt, pec šitādiem komiksu gājieniem valeju savu būt vai nebūt?

Es iebāzu zobenu maksti.

-   Tagad jus esat Hamlets, - es smaidīdama sacīju.

Viņa rokas vairākas reizes savilkas dūres. Uz brīdi man likās, ka viņš man uzbruks. Tad viņš paskatījās kaut kur man par plecu, un viņa seja pārvērtās.

Es ātri pagriezos, gribēdama zināt, ko viņš ieraudzījis, balkona talakaja stūrī stāvēja sers Henrijs, vienā bruņotajā rokā viņš turēja kailu zobenu, otru bija izstiepis pret mums un aicinot ma- ja. Niknumā ierēkdamies, Džeisons atgriezās sava loma, skriešus metās pari pagalmam un uzrāpās pa kapnem, kas bija paslēptas siena līdzas skatuvei. Es viņam pakaļ uzkuņojos uz balkona, kur Džeisons jau lēkšoja pari skatuvei, dzīdams seru Henriju tumša kakta. Es nopurināju putekļus un sekoju. Taču pusceļā kaut kas - skaņa? smarža? pēc tam man to vairs neizdevās saprast - lika man piebremzēt un tad ari apslaties.

Aizmugure no kulisēm iz.naca tumšs stāvs. Es neizpratne pagriezos.

-    Atceries mani, - šalkoja balss, sausa ka kritušas lapas, kas slīd pār akmeni. Ja, Džeisons dzinās viņam pakaļ, tomēr ka seram

I lenrijam bija izdevies lik veikli i/šauties cauri aizkulišu labirintam uz skatuves otru galu?

Pavīdēja bala roka, lejup noslīdēja kapuce. Tas nebija sers Henrijs.

Ta bija Roza.

-    Kadam bija jabut Šekspīram? - viņa murmināja. - Bīstamam?

Balkona pretējā gala uz skatuves atkal iznaca sers I lenrijs un

Džeisons.

-    Uznāk Harvarda šekspiroloģe Rozalinda Hovarda, - sers Hernijs sacīja, lai kaut ko saprastu ari lejā stāvošie. - Vispāratzīta Barda karaliene.

-   Vampīru karaliene, - es izgrūdu.

Roza izplūda dziļos, dobjos smieklos, ļava apmetnim noslīdēt uz grīdas un iekļava mani savos apkampienos, plašos ka okeāns. - Sauc mani par rēgu no kristīgās pagatnes, mīlulīt. Esmu ieradusies ar davanu.

-   Grieķi ari tā izdarīja, - es atsaucos, nekustīgi stavedama viņas skavas. - Un mes zinām, ar ko tas beidzas trojiešiem.

Ka vilnis, kas veļas prom no klints, viņa palaida mani vaļa.

-   Tas tik ir kabinets, - viņa sacīja, pārlaizdama apbrīnas pilnu skatienu teātrim.

-Tas lik bija uznāciens, - es atsaucos. - Pat tava biogrāfijā.

-    Nekas cits neatlika, - viņa paraustīja plecus. - Es sapratu, ka tas jadara publiski, citādi tu vienkārši atteiksies pieņemt manu dāvanu.

-   Es joprojām varu atteikties.

-    Dāvana?

Man notrīsēja plakstiņi.

-Ta viņa teica, - es maķenīt taisnodamas atbildēju un klusībā sevi izlamāju.

-    Bet Stenlija jaunkundz, vai nu profesore Hovarda pateica jums, ko viņa ir atradusi, vai skaidri nepateica, jūs taču vismaz aptuveni noskāršat, par ko bija runa.

Mirkli bija milzīgs kārdinājums izvilki kārbiņu no kabatas, atbrīvoties no tas, likt vaļa - no tās un no Rozas.

-   Atvainojiet, - es sacīju, - tomēr es nenoskārsti vis. - Zināma rakursa raugoties, pat varēja sacīt, ka tā ir taisnība: man nebija ne jausiras, kas atrodas kārbiņa. 1 ai gan es bulu to zinājusi, klusībā uzrūcu Sinkleram, ja jūs būtu likuši mani miera kaut vai lik ilgi, līdz es paspētu to alvērt.

Viņš nopūtas.

-    Es jus lūdzu būt atklātai, Stenlija jaunkundz; varbūt jums tas bus vieglāk, ja es bušu atklāts pret jums. - Viņš nogludinaja krunciņu savās bikses. - Mes atradām adatas dūriena pēdas.

Adatas dūriena pēdas?

-    Muļķības, - sabozās sers Henrijs. - Roza nebija narkomāne.

Sinklera skatiens aizslīdēja tālāk un apstājas pie sera henrija.

-   Viens dūriens - vienskaitlī, un tikai - nenozīmē, ka viņa bija narkomāne.

-    Ko tad tas nozīme? - sers Henrijs cirta pretī.

-Teiksim ta - Stenlija jaunkundzes aizdomas, ka te kaut kas nav lirs, es uztveru visnotaļ nopietni. - Viņš atkal pagriežas pret mani un lurpinaja: - Un es butu pateicīgs par atklātību un sadarbību. - Viņš salika pirkstus ka jumtiņu un pētīja manu seju.

Man par muguru pārskrēja izbija drebuļi. Dienā biju Rozu at- šuvusi. Tagad es būtu gatava atdot nezin ko, lai varētu ar viņu parunat, pakliegt uz viņu, klausīties, ko viņa saka, ļaut viņai mani apkampt un nelaist vaļa, cik ilgi vien viņai tik, - taču viņas vairs nebija. Pilnīgi un galīgi nebija, viņa bija aizgājusi bez paskaidrojumiem vai atvainošanās. Pat neatvadīdamās, par kādu padomu nemaz nerunājot.

bija tikai pavēle. Claha to droši, viņa teica.

Ja viņas dāvanai jātiek glabatai drošībā, es domāju aizkaitina- juma uzplūdos, kurš tai butu labaks sargs par policiju? Un ja nu vel policija - vismaz šis policists - lik briesmīgi grib no manis kaut ko izspiest.

Taču Roza nebija gājusi pie kruķiem. Viņa bija ieradusies pie manis. Un lai nu kads bija Sinklers, drošs viņš nebija. Es atkal ieskatījos viņam tieši acis un meloju:

-    Neko vairak es nezinu.

Viņš iezvēla ar duri pa solu, uz. kura mēs ar seru Henriju sēdējam, iezvēla tik pamatīgi, ka es salēcos.

-Saja valsti, Stenlija jaunkundz, slēpt slepkavības izmeklēšana nepieciešamo informāciju ir noziegums. Un pret šādiem noziegumiem mes izturamies ļoti nopietni. - Viņš pieliecās man lik tuvu klat, ka es saodu viņa elpa piparmētras. - Vai es izsukas pietiekami skaidri?

Sirdij sitoties kaut kur rīkles galā, es atkal pamaju.

-    Pēdējo reizi es visa nopietnība aicinu jus pateikt man visu, kas jums zināms.

Sers henrijs man līdzās pieceļas kajas.

-   Ta, nu ir diezgan.

Sinklers uzreiz atsēdās taisni, viņa žoklis kustējās šurpu turpu. Tad viņš ar strupu rokas mājienu ļava mums abiem iet.

-   Nerunājiet ar žurnālistiem un neatstājiet londonu. Es gribēšu vēlreiz ar jums satikties. Pagaidam ar labvakaru.

Sers henrijs saņēma mani aiz elkoņa un vadīja prom. Mēs jau bijām gandrīz sasnieguši durvis, kad Sinklers mani pasauca:

-    Es vel nezinu, kas ir jaatrod, Stenlija jaunkundz, - viņš klusi sacīja, - bet varu jums apliecināt: mes to atradīsim.

Kad viņš to teica pirmo reizi, šie vārdi izklausijas kā solījums. Tagad tie bija draudi.

6

ES STEIGŠUS IZGĀJU no teātra, nonākdama sānieliņā, kas bija pilna ar ugunsdzēsēju mašīnām un policijas busiņiem; sers Henrijs pasauca taksometru. Kad tas piebrauca, es uzspiedu viņam uz vaiga bučiņu un ieslīdēju pa durvīm.

-    haigeita, - sacīju šoferim, pat vēl neapsedusies, - un atkla- ju, ka sers Henrijs kāpj iekša man lid/.i.

Es saku iebilst, taču viņš pacēla roku.

-   Nemaz neceri, dārgumiņ, ka brauksi uz mājām viena. Tikai ne šonakt. - Viņš stingri aizvēra durvis, un taksometrs saka braukt. Es nepacietīgi taustīju kabata Rozas davanu. Kad beidzot palikšu viena un varēšu to atvērt?

Mija sacēlies vējš; tas dzenāja pa debesim mākoņus. Pari pilsētai gula smags un kodīgs apdzēstas uguns smārds. Uz. Valerlo lilla paskatījos pa labi uz. Tūkstošgades tiltu, tur joprojām drūzmējās ziņkārīgie. Kreisaja puse tumsa leni griezās "Londonas acs" vienmērīgi zilais rals; taluma ka zeltītas mežģīnes spīgoja parlamenta ēkas un Lielais Bens. Un tad jau mēs bijām tiltam pāri un ripojam iekša pilsētas biežņa. Es sedeju salikusi, ilgodamas, kaut taksometrs atrak izbrauktu cauri līkumainajam ielām. Mēs braucam kalnup, atkal tuvodamies stavajai kraujai, kur ziemeļos beidzas Londona.

Sers Henrijs bija dziļi atzvilis sēdekli un vēroja mani, piese- dzis acis.

-    Noslēpums - tas zināma mera ir solījums, - viņš klusi teica. - I5et tas var būt ari cietums.

Es atskatījos uz viņu. Cik daudz viņš nojauta? Cik daudz drīkstēju viņam uzticēt? Roza bija uz viņu paļavusies - iespējams, ne tik daudz, lai uzticētu noslēpumu, ko glabaja kārbiņā, taču pietiekami, lai uzticētu mani.

-    Ar prieku palīdzēšu, - viņš sacīja, - taču nosaukšu cenu.

-   Vai es varu to atļauties?

-   Atkarība no la, vai jūs varat atļauties patiesību.

Ātri, lai nepaspētu pārdomāt, es iebāzu roku kabata un izvilku kārbiņu.

-   Šodien teātri viņa man iedeva šo. 1 .ika glabat rūpīgi.

Viņš uzmanīgi skatījās uz. kārbiņu, kas zalgoja ielas lampu gaisma, un man jau gandrīz šķila, ka viņš tūlīt izķers to man no rokas, tomēr viņš vienīgi pacēla vienu uzaci, uzjautrināts, ka iesaiņojuma papīrs joprojām ir neskarts.

-Apbrīnojama savaldība. Vai varbūt tu doma, ka viņa gribēja to noglabāt ari no tevis?

-    Vel viņa teica - ja es to atvēršu, man vajadz.es iet turp, kurp ta vedis.

Viņš nopūtās.

-   Nāve, mana dārga, mēdz mainīt visu.

-    Pat solījumus?

-   Pat lāstus.

Es saku pārdomāt. Zobodamās biju nosaukusi Rozas davanu par Trojas zirgu, tomēr ja, nebija noliedzams, ka mītos un vecas pasakas ladas dāvanas bieži bija maskēti lasli: sarkanas kurpītes, kas dejo un nespēj apstaties, pieskāriens, kas visu, ari visu dzīvo, pārvērš stinga zelta.

Tas ir absurds, iešāvās prata. Ar vienu rāvienu es noplēsu iesaiņojuma papīru. Zelta plivurītis palika gaisa un bridi karajas starp mums, tad šūpodamies nokrita uz grīdas. Man rokas bija melna atlasa kastīte. Es sparīgi paceļu vāciņu.

Kastīte gulēja ogļmelns ahāta ovāls, kas bija apgleznots ar zie- diem un iedarināts filigrānā zelta.

-    Kas tas ir? - es skaļi vaicaju. Tas pats jaulajums, ko biju uzdevusi Rozai.

-    Es teiktu - piespraude, - atbildēja sers Henrijs.

Es pieskāros lai ar vienu pirkstu. Greznumlieta bija brīnumskaista, taču vecmodīga. Nespēju iedomāties, ka tadu varētu val- kat kads, kas ir jaunāks par manu vecomati. Ne jau nu Roza. Un nekādā ziņā ne es. Un ko, pie joda, viņa gribēja man pateikt ar vārdiem "bus jāiet, kurp tas vedīs"?

Sers henrijs sarauca pieri.

-   Jus lāču redzat, kas tas par puķēm?

Es blenzu uz rotu.

-   Atraitnītes. Mārpuķītes. - Papurinaju galvu. - Pārejas es nepazīstu. Esmu augusi tuksnesi, ser Henrij. Tur mums ir citi ziedi.

-   Tas visas ir no "hamlela". Ofēlijas ziedi. - Viņš pieliecas un radīja ar mazo pirkstiņu: - liiķeriši un atraitnītes, dilles un ozolī- les. Skaties - mārpuķīte un pat dažas apkaltušas vijolītes. Un rūtas. Dažas paturu sev, tas var saukt par svētdienas puķēm. - Viņš nošņācās. - Svētdienas puķes! Drīzāk jau nāves un vājprātā zieds. Vīraks un mirres Anglijas varianta. Viktorijas laikmetā bija iecienīts beru rotas, pieminot jaunas sievietes nāvi… slimīgs laikmets, nudien, ar visu savu diženumu. - Viņš atkal apsēdas taisni. - Jums te ir karalienes Viktorijas laika seni piespraude. Jautājums vienīgi - kāpēc. Ka jums šķiet, varbūt Roza kaut ka juta, ka viņai bus jāmirst?

Vilkdama ar pirkstu gar smalki kalto ietvaru, es papurināju galvu. Diena biju nomanījusi kaut ko nelabu, taču daudz vairak viņa jautas satraukums. Esmu kaut ko atradusi, viņa sacīja. Vai viņa runaja par šo te? Vai šajas atraitnītes un mārpuķītēs kaut ka bija iepīta vests par viņas atklajumu? Dārglieta gulēja sava kastīte un ietiepīgi klusēja.

Mes iegriezāmies mana ielā, gar tas maļam rindojas Viktorijas laikmeta celtas pelēka akmens majas. Pat līksmā svētdienas pievakarē tā bija viena no klusākajam vietām Londona; divos naktī te nebija nevienas dzīvas dvēseles, vien vējš gaudoja gar stūriem un pluinija koku zarus, izraibinādams trotuārus ar sudrabotas gaismas lāsumiem.

Ielas gala pa kadu atvērtu logu vēja plīvoja regaini aizkari. Mana maja, es atskartu. Mana dzīvokļa priekšistaba otrajā stāvā. Man mutē pēkšņi saradās smalks ledainu baiļu pūderis. Es neatstāju to logu vaļā.

Kad mes piebraucām tam tuvāk, taksometrs nobremzēja un ap stājas. Loga vēja brazma locījās ēnas, un es ieraudzīju viņu šonakt jau otro reizi: melns siluets, blīvāks nekā tumsa viņam ap- kart - ne tik daudz cilvēks, ka cilvēka prombūtne, melns caurums cilvēka veidolā.

-   Brauciet tālāk, - es čukstēju.

-   Bet…

-    Brauciet tālāk.

7

IEIAS GALĀ ES atskatījos. Aizkari bija pazuduši, ruti viz.mo- ja mēnesnīca. Iekšā nebija nekādu ēnu. Vai es to biju nosapņojusi? Manas rokas ciešāk sažņaudza kārbiņu ar piespraudi.

-   Tad jus tomēr nebraucat majas? - jautāja taksists.

-Nē.

-    Kur tad? - viņš nelikās mierā.

Es papurināju galvu. Ja enu tels bija atradis ceļu uz manam mājām, nekur nebija droši. Savilku ciešāk žaketi.

-    Uz "Klaridžu", - sacīja sers Henrijs.

Kad mes iebraucām Meiferā, kur ielas bija platākas, gribēju kaut ko teikt, taču viņš tikko manami papurināja galvu. Es paskatījos, kurp viņš šķielē, un atpakaļskata spogulīti ieraudzīju taksista ziņkārīgo skatienu. Pamanījis, ka es uz viņu raugos, viņš novērsās.

Pie "Klaridža" viesnīcas sers Henrijs atri norēķinājās, palīdzēja man izkāpt un ieveda milz.igaja vestibilā, kas bija pilns ar spoguļiem ka Versaļa, un mēs sākām iet pa spožo melnbalto Art Deco stila grīdu, kas veidota ka šaha galdiņš. Raižpilni savilcis uzacis, pretī slīdēja portjē.

-    Labvakar, Talbot, - sacīja sers I Ienrijs.

-    Vienmer esmu priecīgs, jus redzot, ser, - tas atbildēja. - Kā šonakt varam but jums noderīgi?

-    Kādu diskrētu vietu, kur pagaidīt, ja jus butu tik laipns, - sers Henrijs atbildēja. - Un vel diskrētāku mašīnu un šoferi. Ta taksometra šoferis, no kura mes tikko i/.kapām, mazliet par daudz gribēja zināt. Viņš var atgriezties.

-    Viņš var atgriezties, cik viņam tik, -Talbots laipni atbildēja, - ja vien jus pats to nevelēsieties, te nebūs ne miņas no jums.

Mes tikām nosēdināti nelielā viesistaba, kur bija papilnam raiba kokvilna nomaskētu dziļu krēslu un dīvānu. Sers Henrijs saka staigat apkart, pētīdams malu malas izliktos Lalika kristāla brīnumus, bet es ka sastingusi apstajos istabas vidu, turēdama rokā piespraudi. Atkal atvēru muti, taču sers Henrijs pašūpoja galvu.

Talbots pēc dažām minūtēm atgriezās un pa kadu gaiteni izveda mūs ara pa dienesta ieeju; neliela privātā garažā gaidīja auto ar tonetiem stikliem, tā motors jau ruca. Ka rādās, taksists tiešām bija uzradies, apgalvodams, ka mes viņa mašīnā esam kaut ko aizmirsuši. Talbota seja noraustījās mīklaina smaidā.

-   Šonakt viņš jus vairs netraucēs. Es ļāvu viņam atklat dažus pierādījumus, kas summa var visai pārliecinoši radīt iespaidu, ka jūs šonakt paliekat pie mums, vienā no luksusa numuriem. Iespe- jams, viņš, ložņadams gar apkalpotāju kāpnēm, ir iesprūdis slotu skapi.

-   Nejautašu, ka tas gadījās, - sers 1 Ienrijs apmierinats atsaucas, un mēs iekāpām mašīna.

-    laimigi, ser, - Talbots klusi novēlēja un aizvēra auto durvis.

Kad mes sākām braukt, es atskatījos. Portjē bezkaislīgi stāvēja miera stājā un, mums attālinoties, saruka arvien mazaks, līdz izgaisa tumsa.

Šoreiz sers henrijs izteica norādījumus pa daļam, tādēļ mes līču loču izbraukajamies pa Meiferas ielām, aizripinājām garam Berklijskveram un izbraucām Pikadillija. Apmetuši likumu ap Vel- Iingtona arku, mes stūrējam pa Naitsbridžu, kas šai stunda bija pamesta un tumša, līdz beidzot nonācām Kensingtonas ēnainajās alejas. Mēs devāmies uz sera l lenrija savrupnamu.

Ielas bija tukšas, taču es nespeju aizgainil sajutu, ka tumsa virmo draudi. Jo talak aiz muguras palika viesnīca, jo spēcīgākā ši sajuta kļuva, līdz jau šķita, ka pat koki stiepj pretī mašīnai alkatīgas rokas. Mes jau bijām gandrīz pie sera I lenrija nama, kad aizmugure atspīdēja vel kadas mašīnas lukturu gaisma, un uz ceļa paradijas auto. Acumirkli panika, ar ko visu nakti biju cīnījusies, pārpludināja mani ka lipīgs vilnis, la sakļavās man virs galvas.

Sirdij neprātīgi dauzoties, es ieķēros sēdekļa mala, taču ar notirpušajiem pirkstiem to gandrīz nejutu. Mes nogriezāmies pa kreisi, tad atri pa labi, taču svešā mašīna turējās aizmugure ka pielīmēta.

Visbeidzot zem riteņiem iečirkstējās īsa celiņa grants; riteņi vel nebija beiguši griezties, kad es jau biju izlekusi no mašīnas un skrēju uz. māju. Mūsu priekšā pavēras lielas, kokgriezumiem rotaļas durvis, un es iespruku iekša; sers Henrijs mina man uz. papēžiem. Es paspēju pamanīt pa ielu aizslīdam sarkanas pakaļējas ugunis, tad durvis aizcirtās. Elsodama stāvēju sera Henrija savrupnama vestibila, aci pret aci ar pārsteigtu virssulaini.

-    Esiet tik laipns, Barns, parbaudiet, vai visas durvis un logi ir aizvērti un aizslēgti, - sers Henrijs vienā mierā sacīja. - Un iedarbiniet signalizāciju. Pēc tam mēs labprat vēlētos konjaku - Hine Anticļue, es domāju - un kammu bibliotēka.

Bibliotēka atradās otrajā slāvā, pilna ar biezu tumšsarkanu samtu un Viljama Morisa audumu neprātīgi zaļajam pļavam. Gaisma slīdēja gar spožiem marmora krūšutēliem, ozolkoka plauktiem un adas iesējumiem, uzzaigoja gramatu muguriņu zeltījumos. Pie kamīna stāvēja divi lieli atzveltņi un galdiņš; Barnss uz ta bija nolicis konjaku un glazēs.

Es taisna ceļa piegāju pie uguns.

-    Vai jus ticat spokiem?

Sers Henrijs omulīgi apsēdās viena no atzveltņiem.

-    Ne jau spoks, augšāmcēlies no kapa, iedūra Rozai ar adatu, dārgumiņ. Vai samaksāja tam taksistam, lai viņš jus izseko.

-   Tādēļ mes "Klaridža" nomainījām mašīnas? - es pārsteigtā pagriezos.

-    Viszinība, - sers Henrijs sacīja, liedams glāzes konjaku, - ir teicama īpašība, kad runa ir par Dievu, taču modina aizdomas visos citos gadījumos. Jūs tam taksistam nepateicāt ne ielu, kura jus dzīvojat, ne majas numuru. Ks arī neko tadu neteicu. Bet viņš zinaja gan vienu, gan otru.

Likdama nedrošus soļus atmuguriski, es apsēdos uz otra atzveltņa maliņas. Ja, taksists tiešām bija zinājis, kur es dzīvoju - viņš bija nobremzējis un gandrīz apstājies pie manas majas durvīm. Man prāta atkal atskanēja viņa balss, kura jautās saspringums - no ka? no vilšanas? no nemiera? no bailēm? 7ad jus tomēr nebraucat mājās? Un es biju tik aizņemta, ka to pat nepamanīju. Es nodrebēju.

-    Manā dzīvokli kāds bija.

Sers 1 Ienrijs sniedza man glāzi.

-    Ak tā? Tas mani nepārsteigtu. Taksists bija tikai izsūtāmais zēns, dārgumiņ. Ne jau lielais boss. Un viņš bija ļoti nelaimīgs, kad saprata, ka paciņu neizdosies nogādāt tā, kā bija pasūtīts. Tas liek domai, ka lielais boss katra ziņa ir. Vai vismaz kads sīks tirāns, kuram tagad viņš bus spiests atbildei. - Turēdams glāzi sauja, viņš leni saskaloja dzintaraino šķidrumu. - Jums draud briesmas, Kei- ta. Tas izskatās visnotaļ nopietni. - Viņš dziļi ieelpoja un iedzera mazu malciņu; lad ar visu augumu nopūlās labpatika. - Klarets ir dzēriens zeniem, portvīns - vīriešiem; bet tas, kas vēlas būt varonis, lai dzer konjaku. 1o rakstījis Semjuels Džonsons, vecais, gudrais klaidonis… Varbūt paskatīsimies vēlreiz uz to piespraudi?

Ks izvilku to no kabatas. Piespraude atturīgi gulēja sava kārbiņā.

-   Nav gluži dzelteniem ķieģeļiem bruģēts ceļš, pareizi? Ka jums šķiet, ka lai es eju turp, kurp tas ved?

Sers Henrijs pasmaidīja.

-    Eabaka analoģija butu sarkanas kurpītes. Varbūt jums vispirms vajadzētu sakt to nēsāt? Atļausiet? - Kad viņš izņēma piespraudi no kārbiņās, no 1as izkrita kartīte, ta apmeta gaisā kūleni un slīdēja uz. kamīna pusi. Sers Henrijs metās uz priekšu, izgla- ba to no briesmām un iespieda man sauja.

Maza taisnstūrveida kartīte bija no bieza kremkrāsas papīra, apakšējā stūrī bija apaļš caurumiņš. Augstāk bija dažas rindiņas plūstošā, lidojošā rokraksta. Sirdij iesmeldzoties, es pazinu Ro- zas burtus. Sers I Ienrijs piesprauda brošu man pie žaketes atloka, bet es skaļi lasīju:

Apsveicu, Keitu, tu, dzīvsudrab, 'lu aizmēzi garlaicīgo svetbijību, lai klātu kailas, spožas patiesības, kas tik sen bija apbedītas mūsu iemīļotajā jakobiskaja magnum opus. Nešaubos, ka drīz tada pati apbrīna pārņems publiku.

lai zieds pār ziedu, R.

-   Jakobiskajā? - sers henrijs asi parjautaja.

-   Tā te rakstīts. - Jakobisks, no vārda ļacobus. Varda Džeimss latīniska versija. To lieto, teiksim, runājot par karali Džeimsu, Anglijas valdnieku Šekspīra karjeras otraja puse. Viss ļoti skaisti, vienīgi luga, par ko jādomā, raksta Roza, ir "1 lamlets", un lai ari magnum opus ciltsraksti "I Iamletam" ir nevainojami, tas nav no karaļa Džeimsa laikmeta. Tas sarakstīts Elizabetes valdīšanas laikmetā - pēdējā un ieverojamaka no visam elizabetiskajam lugām, sarakstīta, kad stūrgalvīgā vecmeita pūcīgi tuvojas savas nāves stundai, neparko nevēlēdamās nosaukt savu gados jauno brālēnu Džeimsu - vai jebkuru citu - par savu mantinieku. Lielajam vairumam, jadoma, ir puslīdz vienalga, elizabetisks vai jakobisks, viņi tur vienkārši nesaredz nekādu atšķirību. Turpretim Ro- zai starp šiem vārdiem bija dziļa aiza, un atšķirība bija tikpat fundamentala ka starp sauli un menesi, starp vīriešiem un sie- vietēm. Viņa nemūžam nesajauktu šos laikmetus, tikpat labi varētu domāt, ka viņa ir spējīga sajaukt brāli ar masu vai savu pašas galvu ar roku.

Sers Henrijs sāka uzskaitīt Šekspīra jakobiskās lugas:

-    "Makbets", "Otello", "Vētra" "Lirs"… vai kada viņai bija sevišķi mīļa?

-    Man par to nekas nav zināms.

-Vismaz, beigās viņa atkal piesauc "I lamletu", - viņš pratoja. - lai zieds par ziedu kaisās. Ģertrūde kaisa ziedus uz Ofēlijas kapa. Katra ziņa tas labi saderas ar viņas davanu.

-    Tas vēl nav viss, - es sacīju, paceldama kartīti pret gaismu. Paša apakšā viņa bija uzšņāpusi lādu ka P. S. dzejā, ar gaiši zilu zīmuli uzrakstījusi četras rindiņas, pa vidu ievelkot domu zīmi:

ja nežēlīgā laika vara barga, Vai droši pretī sacelties nav ļauts?

lai tevi rod ka sūtnis daiļrunīgs Vien mana grāmata un visu vēsti.

Sers henrijs salēcas.

-    Aha, - viņš aizsmacis iesaucās. - Jūsu jakobiskais magnum opus.

Es saraucu pieri, vandīdamās atmiņā, taču lādas rindas neat- cerejos.

-   Tas ir Šekspīrs, par to nav šaubu. Bet no kurienes? Ne jau no "Hamleta".

Sers I Ienrijs pietrūkās kajas un piegāja pie augsta gramatu skapja, ko sargaja Šekspīra krūšutēls.

-    Nē, smieklīgais bērns, tas tiešam nav no "Hamleta", - viņš sauca. Vilkdams pirkstu pār gramatu muguriņām, viņš purpina- ja: - Trešais plaukts no apakšas. Ceturta grāmata, ja mani atmiņa neviļ. Ja - rekur ir. - Viņš izvilka plānu, brūnā ada iesietu sējumu ar zelta iespiestiem burtiem. Atgriezies pie kamīna, viņš ar plašu žestu ielika to man klēpī.

Uz vaka nosaukuma nebija. Nolikusi kartīti turpat uz galdiņa, es atšķiru pirmo lappusi, ar roku nogludinādama papīru, kas bija biezs un elastīgs, tada krasa ka kafija ar pienu. Vinjetē titullapas augša ķerubi jaja uz ziediem, kas reize laikam bija ari puķi. Es skaļi izlasīju pirmos vārdus:

-ŠEKSPĪRA SONETI.

-   Es to butu nosaucis par "Autobiogrāfiju miklas", - bilda sers Henrijs. - Bet man neviens nejautāja.

Es atkal paskatījos uz lappusi:

vel nekad neizdoti.

Londona

iespiedis Dž. Elds T. T. uzdevumā

pārdod Viuams Espujs.

1609

Es apstulbusi paceļu galvu.

-    Bet tas taču ir oriģināls!

-   ļakobisks oriģināls, - sers Henrijs atsaucas, acīm neganti nozibot. - Un arī magnum opus, vismaz daži ta sacītu. Simt piecdesmit četri dzejoļi, ko parasti uzskata par atsevišķām perlem - Roza citē divus no tiem, - taču to patiesā ģenialitate parādas tikai tad, kad tie savērti virkne cits aiz cila un veido vienotu stāstu. Starp šīm rindiņām vīd absolūti fantastisks tumšs stāsts: zelta jauneklis, melnīgsnēja dama un dzejnieks. Dzejnieks, protams, bija Šekspīrs, bet kas bija jauneklis un ka šis jauneklis nokļuva Šekspīra tumšmatainās mīļākās skavās - šīs damas sirds bija vel tumšākā neka viņas mati? - I.ikas, visa māja tiecas šurp, klausoties viņa vārdos. - Kāpēc dzejnieks lūdzas, lai jauneklis dzemdina bērnus - un kapec jauneklis atsakas? - Viņš nogrozīja galvu. - Pilni mīlestības, greizsirdības un nodevības, šie soneti ir - mīts, dziļš jo dziļš, nolemtības vajats. Jo aizraujošāks tapec, ka paliess.

Kamīna oglēs saira malkas pagale.

-   Tos piesatina ari zināmas jutas pret kādu novecojušu skatuves karalieni, - sers I Ienrijs pēkšņi saka izmēdīt pats sevi.

nežēlīga laika vara barga, vai droši pretī sacelties nav ļauts?

-    Vai Roza kādreiz nav ko līdzīgu jutusi saistība ar jums?

es gandrīz aizrijos ar konjaku.

-   Ko? Ka man vajadzētu apprecēties un dzemdēt veselu baru keitiņu ar burkankrasas cekuliem?

Sers Henrijs pieliecās uz manu pusi.

-    Ka jums vajadzētu atrast mīļāko un radīt sevi no jauna, mūžam jaunu. Ziniet, tieši par to ir runa pirmajā citata. Karot ar laiku, dzemdējot bērnus. - Viņš paņēma gramatu un paršķira dažas lappuses. - No - kur nu bija? Aha. - Viņš iebikstīja ar pirkstu dzejolī. - Sešpadsmitais sonets.

Pāršķīris vēl dažas lappuses, viņš mitējas.

-   Tas jau bija pietiekami slikti, bet otrs citāts - par to domājot, atliek vienīgi apraudaties. Kas tas bija par cilvēku, kurš spēja uzcept "Romeo un Džuljetu", bet baidijas pateikt "Es tevi mīlu" sa- j vai mīļotajai? Te viņš spej turēties pretī kaut kādam sāncensim ar saldu meli, vienīgi lūgdamies: "Lasi manas grāmatas"?

Vien manu gramatu to visu vēstī.

Viņa balss pieskandēja bibliotēku ar ilgām, kas bija tik asas, ka trūka pavisam maz, lai kļūtu nepanesamas, un lēni apdzisa.

To vieta uzradās smalkas šaubu dūņas. Piespraude bija tikai davana, nekas vairak. Es skatījos uz kartīti, kas, pagriezta pret seru Henriju, staveja uz. galdiņa.

-Ja, tā ir traģēdija, kas apcirpta un ietilpināta viena īsa sonetā, - sers Henrijs sacīja. - Šis ir tikai divdesmit trešais dzejolis, ļ un viņš jau ir ieslīdzis…

Konjaks apsvilina ja man rīkli.

-   Kā jus teicāt?

-    Viņš jau ir ieslīdzis…?

-   Ne. Kads bija skaitlis?

-    Divdesmit trīs. I.uk. - Viņš pastiepa uz manu pusi grāmatu.

-    Vardi nav galvenais, - es piepešā leciguma paziņoju. - Lai cik brīnišķīgi tie ir. Galvenie ir cipari. Sonetu numuri.

-   Sešpadsmit un divdesmit trīs?

es apgriezu Rozas kartīti, lai viņš skatītos uz to, kajam gaisa, un noradīju uz. postskriptu.

-    Redzat, ko viņa te apakša ir uzskricelējusi?

Viņš sarauca pieri - bija ieraudzījis to, ko pamanīju es: nesa- lasamais ķeburs, ko mēs abi bijām noturējuši par S. no R S., izrādījās glīts "a", kam sekoja "d."

-    A.D., - viņš izlasīja skaļi. - Anna Domini. Tā Kunga gada… Ks joprojām nesaprotu, kur mēs šādi nonakam…

-    Atpakaļ laikā, - es īsi atbildēju. - Salieciet tos ciparus kopa kā datumu.

-    Sešpadsmit un divdesmit trīs… Bet ko tas dod? Turklāt tie ir seši - nē, septiņi - gadi pec Šekspīra nāves? Mēs taču joprojām runājam par Šekspīru, vai varbūt nē?

-    Par viņa jakobisko grāmatu gramatu, - es pamaju. - Par magnum opus, kurā ietilpst visi parejie. Datēts ar tūkstoš sešsimt divdesmit trešo gadu.

-    Lai Dievs ir žēlīgs, - sacīja sers Henrijs. - "Pirmais folio".

8

MĒS SKATĪJĀMIES VIENS OTRA ieplestām acīm. "Pirmais fo- lio" ir Šekspīra kopotu rakstu pirmizdevums, ko tūkstoš sešsimt divdesmit trešaja gada jau pēc dzejnieka nāves publicēja viņa vecie draugi un aizgadņi. Viņiem tas bija piemineklis, dārgāks par marmoru, un viņi netaupīja ne naudu, ne rūpes, ne laiku. Gra- mata, ko galu gala laida klaja drukas iekārtās, bija brīnišķīga - acīmredzams mēģinājums nošķirt tās autoru no trokšņainās, vulgārās pasaules un iemitināt dzejas mūžīgo patiesību sfērās. Šekspīra ienaidniekiem - visiem tiem, kas viņa dzīves laika bija izsmējuši viņu kā prastu iznireli, kas nav cienīgs lasīt drupačas no viņu galdiem, - tas bija pamatīgs atriebības trieciens.

- Ja, motīvs un iemesls slepkavībai tas ir visnotaļ pietiekams, - sacīja sers 1 Ienrijs. - "Eolio" ir viena no vērtīgākajām un vis- vairak tīkotajam gramalām pasaule. Jūs zināt, ka pavisam nesen viens saplēsts un udem mircis eksemplārs, kura turklāt trūka lappušu, izsole aizgaja par simt sešdesmit tūkstošiem mārciņu? - viņš pakratīja galvu, pats nespēdams tam noticēt. - Kad pagaju- šaja gada Sotheby'fi izsolē nonaca izcili labs eksemplārs, tas tika pārdots par pieciem miljoniem dolāru. Baumo, ka sers Pols Getijs esot samaksajis sešus. Jus tikai padomajiet: veca grāmata, par kuru var dabūt desmitreiz vairak, neka maksa vidēja lieluma maja

londonā.  tikai nevajag apvainoties, Keita, bet ja nu Roza tiešām bija uzdurusies "Pirmajam folio", kapec viņa taisnā ceļā nedrāzās uz Sotheby's vai Christie's, nenotirgoja to un neapmetas dzīvot svētā mierā kada villa Provansa? Kāpēc viņa atskrēja pie jums?

-   Nezinu, - es atbildēju, un runādama mēģināju atšķetināt domu mudžekli. - Ja nu vienīgi viņa tomēr nebija atradusi "Folio" - es domāju, jaunu eksemplāru - bet gan kaut ko taja iekšu. Varbūt viņai vajadzēja kaut ko uzzināt.

-   Uzzināt ko tādu, ko zināt jus, bet nezina viņa?

Ja runa bulu par kadu citu, nevis par Rožu, sera Henrija neticība varētu liklies aizvainojoša. Roza bija slavena ar savām enciklopēdiskajam zināšanām, teiksim, par to ka Šekspīra lugas un dzeja bija cauraudušas ASV Kongresa runas, bet pec tam pēkšņi parādījušās sovjetu baletos un nacistu propaganda. Pateicoties Rozai, pasaule zināja, ka Šekspīrs bija vienlīdz mīļš viesis gan japaņu kabuki teātri, gan pie ugunskuriem Austrumafrikas krūmājos. Sava pēdējā gramata - pirmaja posma es palīdzēju vakt lai nepieciešamos materiālus - viņa bija līksmi klāstījusi par Šekspīra popularitāti Amerikas Mežonīgajos rietumos, nemācītu kalnraču, kovboju un priekameitu vidu, pat daža laba indiāņu cilti. Viņas spriedumus un padomu bija prasījuši visas pasaules zinātnieki, muzeji un teātra trupas.

Bet viņa gribēja padomu no manis.

-    Man vajadzīga palīdzība, Keita, - viņa dienā bija sacījusi.

-   Tava palīdzība. - Ari tagad, tāpat ka tobrīd, es spēju iedomāties tikai vienu iemeslu: la bija mana disertācija. Fs biju ņēmusi par paraugu viņas pašas darbu, vienīgi pagatni sijāju, meklējot tumšāku zeltu.

-   Okultais Šekspīrs, - es sacīju. - Slepenais, nevis maģiskais,

-    piebildu, ierasti nostādāmās aizsardzības poza. - Tā ir vienīgā šekspiroloģijas joma, ko es pārzinu labak nekā Roza - gadsimtiem ilgušie dīvainie mēģinājumi izdibināt, kada aizliegta gudrība izkaisīta viņa darbos. Tiek uzskatīts, ka ta liela mērā apslēpta "Pirmaja folio".

Sers henrijs pētoši raudzijas mani.

-Aizliegta gudrība?

-   Pareģojumi vai vēsture. Izvēlieties pats. - Es viņam greizi uzsmaidīju. - Tie, kuri tic, ka Šekspīrs bijis pravietis, izturas pret "Folio" ka pret Nostradama orākuliem, uzskata par mīklainu nākotnes pareģojumu, kurā pravietota I lillera nākšana pie varas, cilvēka izkāpšana uz Mēness, Apokalipses datums, ko jus ēdīsiet pusdienās nākamo otrdien. Savukārt "vesturnieki", galvu nepaceldami, urķe augšā seno karalienes Elizabetes un I .esteras grafa mīlas stāstu…

-    Tas nu gan nav nekāds noslēpums, - sers Henrijs iebilda.

-    Nepaiet ne desmit gadi, un jau atkal kārtējais drosminieks ir uzcepis bestselleru par to veco affairede coeur. Pēdējos simt gados vēl ari Holivuda piemetuši savu artaviņu…

-    Taisnība. Taču vēsturnieki, par kuriem runāju es, apgalvo, ka grafam un karalienei bijusi nevis mīlas dēka, bet gan laulība, kurā piedevām dzimis likumīgs mantinieks. Dēls, kuram kopš dzimšanas bija jādzīvo slepenībā - tāpat ka karalim Arturam - un kurš, gluži lapat ka karalis Arturs, ir solījis atgriezties.

Sers Henrijs atbildēja kaut ko, kas aizdomīgi izklausījās pēc "phe". Kad viņam izdevās atrast vārdus, lai izteiktos, tie bija pikti:

-   Un kā tieši pazemīgajam lugu rakstniekam no Stretfordas butu izdevies iegūt šadas ziņas?

Gar majas stūri gaudodams aizbrāzās vējš, kas sadrebinaja balkona franču durvis mums aiz muguras. Fs iedzeru malku konjaka.

-    Viņš bija tas slepenais dēls.

Mirkli bija dzirdama tikai uguns sīkšana kamīna. Tad sers Henrijs izplūda smieklos.

-   Nevar taču but, ka jus ticat tadam blēņām, - viņš spurgdams izgrūda un ielēja man vel konjaku.

-   Nē, - es pasmaidīju. - Un Roza ari neticeja. Lielākoties mes par to tikai smējāmies - lai gan daži no dzīvesstāstiem ir traģiski.

-    es piecelos un piegāju tuvāk ugunij. - Es neticu, ka viņa bulu metusies dzīt pēdas kadam no tiem, ja viņai nebulu savi pamatoti, zinātniski apsvērumi. Bet nav taču svarīgi, vai tas atbilst patiesībai vai neatbilst, saprotat? Viņu varēja nogalinat tāpēc, ka atra- das persona, kas domāja, ka viņa kaut ko ir atradusi.

-   Vai baidijas no tā.

es noliku glāzi uz kamīna dzegas.

-    Bet ko? Un kur? Ir saglabājušies apmēram divsimt trīsdesmit "Folio" eksemplāri, tie ir izkaisīti pa visu pasauli. Fat ja es zinātu, kura - vai ja izrādītos, ka viņa uzgājusi ko tādu, kas atrodams visos, - ta ir pamatīga gramala. Ko, viņasprāt, man vajadzētu meklēt?

Sers Henrijs liecās pec kartītes, kas joprojām stāvēja uz galda.

-   Noklausieties līdz galam, - viņš mudināja. - Lai iegūtu gadskaitli, viņai vajadzēja izvēlēties pa rindiņai no sešpadsmita un divdesmit trešā soneta. Bet katra no tiem viņas nciba bija četrpadsmit rindas. Kapec tieši šīs? - viņš pabungoja pa kartīti.

Es piegāju tuvāk, lai redzētu, uz ko viņš rada:

lai tevi rod kā sūtnis daiļrunīgs Vien mana grāmata un visu vēstī.

Man pēkšņi sametas karsti piepešā atskarsmē.

-   Viņa taču te nmā par savām grāmatam, saprotat? Nevis par Šekspīru. Ģeniāli, ser 1 lenrij!

-   Joprojām tada kā adata siena kaudze - augsti mācītas profesores grāmatas…

-    Bet mums ir handikaps, - es smaidīju. - Apgrieziet otrādi!

Otra pusē bija vecs kataloga kartītes teksts, uzdrukāts lēkājošiem, nevienmērīgiem rakslammašuias burtiem:

Čemberss, E. K. (Edmunds Kerčvers). 1866.-1954.

Elizabetiešu skatuve.

Oksforda, Klarendona apgāds, 1923

-   Brīnišķīga gramata, - bilda sers henrijs.

-   Jus gribējāt teikt - grāmatas. Četri biezi sējumi. - Čemberss bija viens no pēdējiem vecā kaluma zinātniekiem, kuri kolekcioneja faktus tāpat kā karalienes Viktorijas laikmeta botāniķi kolekcionēja vaboles un tauriņus - nekritiski un dziļi, turklāt izklāstīja tos asprātīgi un mundri. "F.lizabetiešu skatuve" bija piemineti visi, pat visniecīgākie, gramatas izdošanas bridi zināmie fakti par Šekspīra laika teātri. Kopš ta laika bija uzrakts vel šis tas, bet nebūt ne tik daudz. Zinātniekiem ši gramata vēl aizvien bija kaut kas līdzīgs pirātu lādei, kura var atrast visādus piemirstus teatra sīkumus.

-    Tas vismaz ir labak nekā "Folio", - viņš sacīja un piecēlās kajas. - Jo man gadījuma pec ir viens eksemplārs. - Viņš devas uz. gramatu skapju pusi.

-    Pagaidiet, - es sacīju. - Ne jau jusu grāmatas. Viņus gramatas. Ta ir viņas kartīte.

Sers Henrijs pagriezās atpakaļ.

-    Roza bija uztaisījusi savam gramatam kartotēku?

-    Ne. Kad runa bija par grāmatām, viņa sevišķi rūpīgi nešķiroja, vai tas ir viņas vai Hārvarda gramatas. Redzat? - es radīju uz numuru kartītes augšpuse: Teu 390.160. - Tas ir šifrs, tada sistēma bija Vīdnera - Hārvarda galvenajā bibliotēka -, iekams I )e- vejs izdomāja savus daļskaitļus.

-    Viņa paņēma kartīti no Harvarda kataloga?

-Tagad tas ir viņas katalogs. Universitāte pirms paris gadiem izlika savu katalogu internetā, un tehnokrātiskas augstpratibas lēkmē bibliotēkas prātvēderi izdomāja, ka šis kartīšu katalogs ir vecmodīgs. Vietas taupīšanas nolūkos viņi nolēma vecās kartītes izsviest - visus vienpadsmit miljonus, dažas no tām bija sagla- bajušas no astoņpadsmita gadsimta. Kopš ta laika tas izmanto ka piezīmju papīru. I'ar to padzirdējusi, Roza aizgaja pa gaisu - un nekad nerimās par to ārdities.

-   Daiļrunīgi, bez šaubam, - sers henrijs šķelmīgi bilda.

Es pasmaidīju.

-    Viņa rakstīja The Nnv York Times, The New Yorker, The Atlantic, T1,S un nešpetni zakaja bibliotēku. Galu gala viņa sacēla tadu jandāliņu, ka universitāte piedāvājās atdot viņai visas kartītes, kas attiecās uz angļu renesansi tin Šekspīru, - lai tikai viņa apklustu. Atlika tikai atlasīt tas no visam pārejām. Bibliotēkas varoņi droši vien domāja, ka nu viņa metis plinti krūmos, bet viņi smagi kļūdījās. Roza uz pusotru gadu pielika pie darba trīs asistentus, kuru vienīgais uzdevums bija izcilāt to papīru kalnu… Ks biju viena no viņiem. - Ks skumīgi raudzījos uz kartīti. - Viņa tas glaba -glabaja bibliotēkas vecajos katalogu skapīšos, sava kabinetā. Nedomāju, ka viņa ar vieglu sirdi izšķiras izmantot šo kā vizītkarti.

Es noglāstīju papīru ar pirksta galu. - Patiesība esmu gatava saderēt, ka viņas Cembersa eksemplārā atradīsies kas lads, no kā mes uzzināsim, par kuru "Folio" viņa raksta un kur tas atrodas.

-    Uz ko tieši jūs esat gatava saderēt?

-    Brauciens uz 1 larvardu? - es apvaicājos. lāču tas nebija gluži jautājums.

Sers Henrijs nolika savu glāzi.

-    Varbūt vajadzētu doties uz policiju? Tas vismaz, sasodīts, ir tuvāk.

-    Un atdot to visu kadam augstprātīgam policijas murmulim, kas nebūs spējīgs neko saprast un tādēļ iegrūdis kaut kada pierādījumu plaukta trupēt? Nē, - es norīstījos. - Turklāt Roza nega- ja uz policiju. Roza atnāca pie manis.

-   Un Roza ir mirusi, Keita.

-Tieši tādēļ man jābrauc. - Ks pataustīju piespraudi pie žaketes atloka. - Ks apsolīju. Un var gadīties, ka esmu vienīgā, kas spej sekot viņas pēdām.

Es, uti varbūt ari viņas slepkava. Šie neizteiktie vardi džinkstēja gaisā starp mums.

Sers Henrijs nopūlās.

-    Inspektoram Sinkleram tas it nemaz nebūs pa pratam.

-    Viņam nekas nav jāzina. es aizlidošu, ieskatīšos laja grāmatā un uzreiz došos atpakaļ.

-    Atrak un drošāk butu palūgt kadu no turieniešiem paskatīties jūsu viela. Nav nekādās vajadzības skaidrot, kāpēc. harvarda lāču noteikti ir vel kads Šekspīra speciālists.

Es paņemu savu glāzi un nepacietīgi saskalināju konjaku. Gadu pirms manas aiziešanas Hārvarda ar štata vielas piedāvājumu un uguņošanu bija sagaidīts profesors Meiju Moriss - medains runās, ašu pratu un žiglu spalvu. Studenti un žurnālisti viņu die- vinaja, universitāte izturējās pret viņu ka pret rokzvaigzni. Taču man viņš neiepatikās jau pirmaja bridi, un ar Rozu bija līdzīgi. Mans mācītais kolēģis, viņa to devēja ar glāsmīgu indīgumu. Ro- zas vērtējumā Moriss parslaveja visu jaunāko, kas ir mūslaiku zinātniekos - tukši vardi un nekada pamatīguma. Viņš nu būtu pēdējais, kuram Roza ļautu uzticēt kādu sava noslēpuma kripatiņu. Tad jau vispār, es domāju, labāk iet un runāt ar Sinkleru.

Konjaks mana glazē šūpojas gausāk un aprima. Es papurināju galvu.

-   Mani doktoranturas laikabiedri ir izklīduši, kur kurais. Un Metjū Moriss šogad strādā Foldžeru bibliotēka Vašingtonā. - Tā tiešam bija - vispār jau smieklīgi, jo viņš rakņašanos arhīvos nicināja, uzskatīdams par garlaicīgu pindzelešanos, - lai gan ne jau tādēļ es atteicos pat domāt par viņu. - Nav neviena cita, uz ko es droši varētu paļauties. - Vismaz tā bija skaidra patiesība.

Kas attiecas uz manu braucienu, sers 1 Ienrijs bija vai nu piekritis, vai kapitulējis - īsti nebija skaidrs, kura iespeja no abam. Toties, kad es ieminējos, ka man vajadzētu braukt mājās sakravāt mantas, viņš stāvēja ka mūris.

-   Jūsu dzīvokli novēro, - viņš sacīja. - Turklāt jums jāatpūšas. Uztaisiet sarakstu, un es likšu, lai Barnss jums šo to sagāda. Varat but droša, mēs jus aizvedīsim uz Hitrovu un iesedinasim pirmaja lidmašīna uz Bostonu.

-    Bārnss taču nepirks man apakšbikses!

Viņa seja pavīdēja mokpilna izteiksme.

-    Biksītes, mīlulīt. Uzreiz skan daudz seksigak.

-   Sauciet, ka gribai, bet Barnss neko lādu nepirks.

-   To mes uzticēsim Barnsa kundzei - viņa ir bezbailīga dvese- le. Diez vai viņa atkāpsies jebkādās krušturu armijas priekša. -

Ks pat nebiju nojautusi par Bārnsa kundzes paslavešanu, taču sers I Ienrijs skatījās uz mani tēlotā pārbīli. - Jus taču nebijāt iedomājusies, ka es pats varētu vadīt savu saimniecību, ko?

Es sāku smieties.

-Jus dzīvojat cita gadsimta, ser Henrij.

- Tāpat ka visi, kas var to atjauties, - viņš bezrūpīgi attrauca un iztukšoja savu konjaka glāzi.

likdamas gulēt smagam draperijam rotātajā milzu gultā, kura pilnīgi pietiktu vietas ducim karaļu, es dzirdēju, ka majas dziļumos pulkstenis nosit trīs. Sarāvos kamoliņa, vienā roka žņaudzīdama piespraudi un otrā - Rozas kartīti, un domāju par ēnu, ko pirmīt biju pamanījusi sava dzīvokļa loga.

Man noteikti rēgojās, es no vējainas ielas biju kaut kada dīvaina leņķī ieraudzījusi mēbeles un aizkarus - kā saskatot mākoņos vilkus un vaļus. Es ilgi gulēju nomodā, ieklausidamas aizmigušas majas klusuma.

Eaikam beigas biju iesnaudusies. Mazpamazam mani sapņi pielija pilni ar ūdens burbuļošanu. Es piecēlos sēdus. Gulta bija apaugusi ar zaļi un staveja menesnica sudrabotas upes krasta. Pavisam netālu kads bija iemidzis starp vijolītēm. Sirms karalis ar kroni uz pieres. Es lavījos viņam tuvāk. Visas vijolītes zem viņa bija novīlušas, ari viņš pats bija miris. Man likās, ka tas ir vīrietis, bet manu acu priekša viņa seja ņirbēja un mainijas, ka skatoties zem ūdens, un es ieraudzīju, ka ta ir Roza.

Nozibēja zaļas acis, plaksti paveras. Ks atlecu nost, taču no aizmugures man bija piezagusies ēna un es dzirdēju, ka nošvikst no maksts izvilkts zobens.

Es pielecu sēdus gultā un atklaju, ka esmu sadurusies ar piespraudes adatu; mazliet asiņu bija nopilējis uz sera I lenrija pārklājā. Piecelos un piesardzīgi pavilku mala aizkaru. Darza nepielūdzami līksmas saules gaisma spulgoja sartas un purpura rozes, tik lielas ka peohijas. Es stāvēju pie loga, ļaudama saulei spīdēt seja, līdz gaisma bija izšķīdinājusi sapni un - gausāk - ari bailes, ko tas bija atstājis mana sirdi.

Ģerbistaba man bija sagatavotas jaunas drēbes: šauras, melnas bikses, krekliņš ar platu kakla izgriezumu, ciešāk pieguļošs, nekā es biju pieradusi, un dārgi vienkāršā piegriezuma žakete. Biju patīkami pārsteigtā, atklājot, cik glīti tas viss izskatas. Blakus stāvēja neliels koferis, jau sakravāts. Uz la bija nolikta lidmašīnas biļete. Mans reiss bija deviņos. Steigšus saģērbusies, piespraudu Rozas brošu pie jaunās žaketes un kapu lejup meklet seru Henriju.

-   Paparazzi vajāšana par visādām viltībām iemāca daudz, vairak neka teātris, - viņš ar labpatiku sacīja, kad es iegāju brokastu istabā. Izrādījās, ka Bentley kuru katru bridi dosies uz Haigeitu ar dārznieku un viņa mazmeitu aizmugures sēdekli. Tomēr pat uzmanības novēršanas manevrs ar citu mašīnu nekaveja seru I Ienriju brokastu laika izradīt nemitīgas rūpes par mani.

-   Jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka novēlaties manu sabiedrību? - viņš jautaja, iemaisīdams leja kadu mārciņu cukura.

Es papurinaju galvu.

-    Paldies, taču ceļodama kopa ar pasaulslavenu aktieri es noteikti piesaistīšu daudz lielāku uzmanību neka viena pati.

Beidzot es ar atvieglojumu ieslīdēju Runge Rover, kur pie stūres jau sēdēja Barnss.

-   Esiet prātīga, Keita, - sers Henrijs īsi novēlēja un aizvēra durvis. Taču viņa acis bija raižu pilnas.

9

NO LIDOJUMA ES NECIK DAUDZ neatceros. Sers henrijs bija man nopircis pirmās klases biļeti, tādēļ vismaz varēju izstiepi kajas, tomēr ne pagulēt, ne padomat neizdevās. Vienos nolaidos Bostonas Ļogana lidosta, ielēcu taksometra un devos uz Har- vardu.

Taksometrs traucas pa Storova šoseju, un es vēroju, ka labaja pusē man garam slīd Cārlzupe, tumši zili ūdeņi zem skaidram debesim. Beidzot pretejā krasta parādijas tumšsarkanie, tirkizzi- lie un eņģeliski gaišzilie kupoli, kas vainagoja sarkano ķieģeļu savrupnamus, kuros bija izmitināti Hārvarda studenti. Šoseja augsta loka šķērsoja upi un iegriezās Kembridžas jūnija spožajā cepeškrāsni. Cik atri vien iespejams, es piereģistrējos sava viesnīcā - "Harvarda seta". Atstājusi koferi istaba un paķērusi melno pleca somu, es pārskreju pari Masačusetsas avēnijai un tad jau biju I lārvardā.

Te bija vēsāks - ķieģeļu ēkas ieskava nevis asfalts, bet plaši zalaji, ēnu sniedza labi kopts un rimts slaiku, gludu koku mežs. Es nogriezos ap stūri, un mana priekša izauga bibliotēkas eka. Ilārvardjarda austrumu daļu aizņēma Marija Elkinsa Vīdnera piemiņai celta bibliotēka - veidota, lai atgadinātu par gados jauno absolventu, kas tūkstošs deviņsimt divpadsmitajā gada bija devies pari okeānam uz Eiropu, lai ar smalku gaumi priecātos par brīnišķīgam gramalam, un pec tam uzkāpis uz "Titanika" klāja, lai dotos mājup; bibliotēka bija tikpat pamatīga, masīva un valdonīga ka sērojošā mate, kas bija finansējusi tas būvi.

Es uzskrēju pa kapnem, pavēru divus slāvus augstās durvis un nokļuvu plaša ja, vēsaja marmora vestibila. Iegriezusies birojā, kura apkalpoja privileģētos apmeklētājus, es ieguvu dzelteno lasītāja karti, kas man ka agrakajai studentei lava pašai ņemt grāmatas no plauktiem. Pie nākamajām durvīm es parādīju savu pagaidu karli garlaikotam studentiņam, kas sēdēja sarga vietā, un pa spoži apgaismotām kapnem nonācu starp plauktiem.

Uz bridi apstājos, lai noorientētos. Ar nesaudzīgi uzrakstīta dāvināšanas akta palīdzību Vldnera kundze bija gādājusi, ka viņas bibliotēkas ārējā izskata nekad neliks mainīts neviens vienīgs ķieģelis. Tomēr ar iekšpusi bija citādi; viņa negribīgi bija piekritusi, ka nepieciešams ļaut bibliotēkai augt un mainīties laikiem līdzi. Pēc manas aiziešanas viņi te ar daudzmiljonu dolāru remontu bija iešļukuši divdesmit pirmaja gadsimtā. Cerams, man vēl izdoties kaut ko atrast. Pie sienas pielīmēta laminelā karte lika domāt, ka izkārtojums liela mera palicis tas pats vecais.

Iedama pa taku, ko uz grīdas iezīmēja plata sarkana lente, es noskrēju četrus kāpņu laidienus uz leju un nonācu Vīdnera dzi- ļākaja pagraba. Pa blāvi apgaismotajam ejam starp aizmirstu zinību plauktiem nonācu līkumainā tuneli, kur gar sienam žvadzēja milzīgas caurules. Smagas metala durvis tuneļa viņa gala veras uz priekšnamu, kura izdilis oranžs paklājs veda uz nelielu liftu, kas čīkstēdams nogādāja mani vēl stāvu zemāk. Nonācu milzīgā, nepatīkami spilgti izgaismotā kvadratveida telpa, kas visu laiku duca kā zemē aprakts kosmosa kuģis.

Ieskatījos piesienas līdzas liftam piestiprinātajā karte, tad atkal uzmetu acis Kožas kartītei. Man bija vajadzīga inventāra vienība ar šifru Tea 3.90.250. "Tea" - teātra vēstures - nodaļa bija paša talakaja gala. Es lēna riksiti metos uz priekšu un pie pirmajiem "Tea" plauktiem piebremzēju. Aha, rekur ir trīssimt deviņdesmitie numuri. Ks pietupos un vilku ar pirkstu par muguriņām: 190, 180,165,160.5… un tad - tukša viela. Es velreiz palūkojos kartīte, ko turēju roka, tad atkal paskatījos uz, plauktu. Ja, vieta bija īstā. Bet tieši tur, kur vajadzēja atrasties četriem sējumiem, gramatu rinda bija sprauga un tukšums. Plauktā nebija neviena paša Čem- bersa.

Velns, velns, velns. Man ne reizi nebija ienācis prata, ka gramatu šeit varētu nebūt. Ks metos atpakaļ - stun pie lifta mundri mirgoja dators. Ar interneta kataloga starpniecību es varēju pieprasīt grāmatas no la, kas bija tas paņēmis, taču ši procedūra var ilgi nedēļu vai desmit dienas… ja man paveiksies. Ja paņēmējs bija aka- demiskaja atvaļinājumā, tas var vilkties mēnesi. Ks nevarēju atļauties gaidīt pat sasodītu nedēļu, nemaz, nerunājot par mēnesi. Mēmi lādēdamās, ierakstīju meklēšanas loga nosaukumu.

Kad iznira atbilde, viss kļuva vel ļaunak. "Nav izsniegta", apgalvoja ekrāns. Ks nomāktā līdu ara no pagraba un devos uz abonementa nodaļu, kur studente, kas sedeja aiz letes, novilka, ka es varot pasūtīt meklēšanu plauktos.

-   Meklešanu plauktos? - es atkārtoju, neticēdama savam ausīm.

-    Jus esat gatavi sūtīt kaut kādus nelaimīgus pundurus meklet četrus sējumus, kas pazuduši vienpadsmit miljonu gramatu vidu?

Viņa paraustīja plecus:

-   Šaja eka ir tikai trīsarpus miljoni. Bet jusu četri lik un ta neatradīsies.

Lai ko ari Roza bija uzgājusi "Elizabetiešu skatuve", viņa to bija atzīmējusi. Par to es nešaubījos: viņa bija bēdīgi slavena ar savu paradumu ķepaties gramatas. Vienmēr tikai ar zīmuli - visbiežāk guleniski ķeksīši: tas viņai bija tads kā lasīšanas tiks, neapzināts ka elpošana. Baumoja, ka reiz. viņu izsvieduši no Britu bibliotēkas

-   viņa bija uzšņāpusi savu ķeksi tūkstoš gadus veca manuskriptā. Ne jau ļaunprātīgi. Vienkārši aiz izklaidības. Un to briti, vai vismaz viņu vecmodīgie bibliotekāri, liekas, spēja piedod, jo drīz, vien bija ļāvuši viņai atgriezties. Dažkart viņa uz. lappušu maļam skri- belčja piezīmes pati sev, un paris reižu es biju redzējusi pamatīgi izvērstus sprediķus… Man bija vajadzīgs šis eksemplārs, ko viņa uzskatīja par savējo. Proti, Vidnera eksemplārs.

- Paldies, - es izspiedu, parakstīdama rīkojumu sūtīt pundurus klaušu darbos. Es devos uz. durvīm, kas no abonementa nodaļas veda vestibilā, un apstājos uz sliekšņa. Ko lai tagad iesāk?

jau griezos pa labi, lai dotos uz izejas pusi, kad mans skatiens aizķērās aiz monumentālām marmora kapnem pa kreisi. Bibliotēka bija celta ka milzīgs kvadrats ap iekšpagalmu; ši pagalma vidu slējās jaunajam Vīdneram veltīts kupola vainagots mauzolejs, ko šaurs gaitenis savienoja ar perimetralo kvadratu. Taču ne jau viņa kauli atdusējās mauzoleja: tur bija viņa grāmatas. Kupola marmora sirdi bija izcirsts viņa tumšiem paneļiem apšūtais kabinets, precīzi tads pats, kads bijis, uz rakstāmgalda katru ritu tika nolikti svaigi ziedi.

Es rikšoju augšup un nonācu krašņa kāpņu laukuma, kur marmors blavoja ka pergaments. Klasicisma stila durvis veda pusapa- ļa telpa, ari ta bija veidota marmora. Viņa puse aiz. mazākām durvīm atradas kabinets; ar acs kaktiņu es pamanīju tumšos paneļus, gramatas plauktos aiz stikla un sarkanas neļķes ar pavisam nedaudz nokārtām galvam. lāču mani interesēja šis velvētais priekšnams. Ta centra atradās ar stiklu pārsegts altaris, un zem stikla glabājās divas gramatas. Viena bija pasaulē pirmā iespiesta grāmata - Gūtenberga Bībele ar smagiem, melniem burtiem drukātu ritmisku latiņu tekstu; lielie sakuma burti bija izkrāsoti sarkana un zila. Otra, pateicoties jauna 1 larija izsmalcinatajai gaumei un dziļajam kabatam, bija Hārvarda personiskais "Pirmā folio" eksemplārs.

Neviena nebija: Harvarda studenti te iegriezās reti. Gramata bija atvērta titullapā ar iegravētu Šekspīra portretu - to, kura izskatī- jas, ka viņam ir greizas acis un uzacis ka Oliņam-Boliņam, turklāt galva virs stīvas apkakles bija pagriezta tik nedabiskā leņķi, ka bezmaz likās - ta ir nocirsta un atrodas uz tāda ka pusnimba. "Vll.JAMA ŠEKSPĪRA KUNGA KOMĒDIJAS, HRONIKAS UN TRAĢĒDIJAS", vēstīja lieli burti virs portreta. "Iespiests pec īstiem oriģināliem." Zem gravīras bija Iasams: "LONDONA. Drukājis Izaks Jagards un Ed. Blunts. 1623."

Ks skatījos uz lappusi. Neviens lasītājs nebija uzdrīkstējies to apķepat. Varbūt Roza bija iezīmējusi kadu ne lik svētu atvērumu. Tomēr iespējams, ka pat Rozai kaut kas traucētu tīšuprāt švīkā- lies pa "Folio".

Tomēr galvenais bija Čemberss. Viena no četriem "Elizabetie- šu skatuves" sējumiem mani gaida norāde par to, kas man jamek- le. Tas ir, ja man izdosies sadabūt Vidnera eksemplārus. Es nodrebēju. ja nu tos pievācis slepkava? Nē, tas nav iespējams. Es pati turēju roka Rozas slepeno ziņu brīdi, kad notika slepkavība, un vairākas stundas pec tam.

Ja nu Roza pati bija nočiepusi šos sējumus? Tada gadījumā viņa droši vien tos paņēma līdzi uz Londonu. Domājams, sers Henrijs spētu izmānīt no kada, vai ta tiešam ir. Bet ko man tad iesākt? Iet pie Sinklera un, ij aci nepamirkšķinot, lūgt atļauju apskatīties profesores I lovardas grāmatas - tapai vien, bez īpaša iemesla? Es noskrēju pa kapnem un iznācu zālājā starp kokiem.

Jarda preteja gala pakapieni veda uz plašu paaugstinājumu ap Piemiņas baznīcu. Kadu maija vakaru pirms pieciem gadiem šis paaugstinājums - nekādu citu dekorāciju nebija, vien baznīcas bargas aprises - bija skatuve pirmajai izrādei, ko es savā mūža iestudēju: las bija studentu teatra "Divpadsmitās nakts" uzvedums. Todien skatuvi ar baltiem un sārtiem ziediem bija balstījuši kiz.ila krūmi un gobu lapotnēs virmoja smiekli.

Ar šo izradi es joprojām lepojos. Ta bija gan pargalvigi jautra, gan draudīga, piņķerīgos lokos ieskaujot galveno miklu, kuras vienīgais uzdevums bija nerrot lepno, puritānisko Malvolio, vispirms padarot viņu par muļķi, pec tam - liekot viņam zaudēt pratu. Ks apsēdos uz baznīcas kāpnēm. Vai Roza manā ceļa ir ierīkojusi līdzīgas lamatas?

Ta nebija žēlsirdīga doma. Sirdij iesmeldzoties, es atcerējos, ka viņa bija gulējusi tur, "Globusa", zem sola, acis plaši ieplestas.

Tas tik ir kabinets, viņa diena sacīja.

Tas tik bija uznāciens, es biju atbildējusi.

Par tādām pūlēm, Keitij, es gan biju cerējusi uz kaut ko ne tik ikdienišķu. Uz kaut ko - teiksim, Šekspīriskaku.

Es tikai blenzu uz viņu. Tas bija sers I Ienrijs, kas davaja viņai karoto.

-    Kad runāšu ar tevi, saukšu: Hamleti - viņš teica. - Tēvs, kurai, dāņu valdniek, atbildi!

Kad runāšu ar tevi, saukšu: Hamlet, - es skaļi čukstēju un, izrunājot šos vārdus, kaut kur tumša manas atmiņas kakta durvis pagriežas atslēga, bridi es sēdēju ka sastingusi. Tad atradu soma mobilo un zvanīju seram Henrijam.

-    Adatas dūriens, - es no nepacietības griezīgā balsi sacīju, kad viņš atsaucās.

-Ja, sveika, jauka Keil.

-   Adatas dūriens, ko viņi atrada Rozai. Kura vieta tas bija?

-   Savads jautājums, - viņš nošņaukājās. - Un ari atbilde ir savada. Gadījuma pec es to zinu, tāpēc ka nupat man bija vel viena omulīga saruna ar inspektoru Sinkleru. Apbrīnojami drūms zellis - īsts I Dostojevskis.

-   Kurā vieta, ser Henrij?

-    Lielajā vena aiz labās auss.

Augstu man virs galvas cauri koku lapotnēm lija šķidra, zaļa gaisma, likās, tā krīt sekla, memā jūra. Sasniegusi mani, tā gandrīz nespēja kliedēt mijkrēsli un tas siltums jau sen bija zudis.

-   Keita? Vai jus tur vel esat?

-Tieši tāpat nomira ari viņš, - es čukstēju.

-    Kas? Kurš vēl ir miris?

-    Hamleta tevs. Vecais I lamlets. Tieši ta viņš kļuva par regu.

Seram Henrijam paspruka gara, svelpjoša izelpa.

-    Ieleja man ausīs šķidrumu, - viņš murmināja. - Jēziņ, Keita, bet, protams! Kamēr viņš gulēja, brālis ieleja viņam ausi indi. Viss ir pilnīgi pareizi… tikai viena lieta…

-    Kada?

-   Ir saņemti pirmie toksisko analīžu rezultāti, mīlulīt, - viņš ka atvainodamies sacīja. - Visas ailītes tukšums.

-    Nekādās indes nav bijis? Jus droši zināt?

-   Es nezinu, ko viņi tur meklēja. Jādomā, narkotikas. Bet ne, nekādu pedu.

-   Tad viņi kaut ko ir palaiduši garam. Vai jus nevarat pateikt Sinkleram…

-    Es to d/.irdeju no paša inspektora Drumuļa mutes.

-    Dieva deļ, ser Menrij, - es izgrudu. - I lamleta teva gars ir loma, kuru spēlējot, Roza vakar ieradās. "Globuss" nodega pirmā ugunsgrēka gadadienā. Un grāmatas, pec kurām viņa mani sūtīja - šifrēti, - to nav. Tas nav izsniegtas. To vienkārši nav. Vai tik daudz sakritību jums nespriežas rīkle?

Pa tālruni mani sasniedza draudīga klusēšana.

-   Es zvanīšu Sinkleram tikai ar vienu noteikumu, - sers I Ienrijs stīvi sacīja. - Jus dodaties atpakaļ uz savu viesnīcu, iesledza- lies un gaidat manu zvanu. Es par jums uztraucos.

-   Bet Čemberss… - es protestēju.

-   Jus pati tikko teicat, ka grāmatu nav.

-Bet…

-   Gaidiet manu zvanu, Keita. - Viņš bija nelokāms. - Kad būsim kaut ko uzzinājuši no Sinklera, izdomāsim, ko lai tālāk iesāk. Ja jums ir taisnība - un es neapgalvoju, ka la tiešam ir lad šie ūdeņi ir parak dziļi, lai jūs tajos peldētu viena.

Es vilcinājos. Tagad apstājoties, es pārāk atri atteiktos no Čem- bersa; tik daudz bija pilnīgi skaidrs. Bet zaudēt sera 1 lenrija palīdzību nekādā ziņā nevareju atļauties.

-    Labi, - es negribīgi atsaucos. - Es gaidīšu.

-    Malacis. Zvanīšu, kolīdz kaut ko zināšu.

Es aizveru talruņa vāciņu. Velns un elle, kur īsti Roza bija ielīdusi? Kur viņa bija iepiņķejusi mani - un, pateicoties man, ari seru Henriju?

Mans skatiens atgriežas pie bibliotēkas ēkas. No šejienes raugoties, milzīgas kolonnas, kas lauzās ara no kautrās ķieģeļu korsetes, piešķīra lai valdonīga antīka tempļa izskatu. Zinību templis, es domāju. Templis, kurā mājvietā ir Harvarda pasniedzēju elites locekļiem, kam taja ir piešķirti kabineti. Metju Morisam, kuram bibliotēkas riebās ka šķira, viņš taja tikpat ka nespēra kaju, taču atteikties nevelejas. Kabinets bija ka goda zīme.

- Mans noslēpumu kambaris, - ta Roza nodēvēja savējo diena, kad es kļuvu par viņas asistenti un viņa pasniedza man sava kabineta atslēgu. - Manas atmiņas miteklis.

Cremdedamas pagātnē, es atcerējos ko citu. "Kas tas ir?" es viņai biju noprasījusi daudz nesenākā saruna. "Tas atmiņa man slēgts," viņa bija atbildējusi, "un atslēga tev glabāt nodota."

Tobrīd es nodomāju, ka viņa runa par zeltīto kārbiņu, bet tagad atskārtu, ka man taču ir ari atslēga vārda vistiešākajā nozīme. F,s izķeksēju no somas kabatiņas atslēgu saišķi. Man saujā gulēja piecas atslēgas, viena - garaka, smagaka un tumšāka nekā pārejās. Rozas kabineta atslēga. Ta palika pie manis, kad es pirms trim gadiem devos no šejienes prom; es to paturēju, sacīdama sev, ka atdošu, kad Roza pieprasīs. Viņa ta arī nepieprasīja.

Es pēkšņi visu sapratu. Pacēlu galvu. Ceļš veda cauri šim kabinetam.

Sinklers, tāfelišu apskribeletajs, sava drūmajā izdarīguma noteikti bija sazinājies ar 1 Iārvarda policiju un pieprasījis, lai Rozas kabinets tiek aizzīmogots ka nozieguma vieta; viņas kabinets Angļu literatūras fakultate katra ziņa bija nonācis likumsargu nagos. Bet par viņas kabinetu bibliotēka tie varbūt - ak, tikai varbūt - bija aizmirsuši. Galu gala tas bija Vidners, kura laiks ritēja ērmotos līkločos. Profesori čāpoja uz saviem kabinetiem, lai paglab- tos no nemitīgās raustīšanas universitāte un nodotos zinātniskām dārgumu medībām. Ļoti iespejams, ka Angļu literatūras fakultate neviens nemaz nezināja, kur atrodas Rozas kabinets Vidnera.

Tiesa, kolīdz visi uzzinās, ka viņa noslepkavota, priekšniecība agri vai vēlu atcerēsies par ta eksistenci. Ja Sinklers elpos viņiem pakausi, tad drīzāk agri, nevis vēlu. Mana nciba bija pavisam šaura izredžu sprauga, un tūlīt ta aizvērsies.

Klusībā atvainodamas seram I lenrijam, es paķeru somu, izskrēju cauri Jardam un pa stavajam kapnem iebrāžos Vidnerā.

10

NOVICINĀJUSI SARGAM GAR DEGUNU lasitaja karti, cs atkal ieniru starp plauktiem, tikai nevis pagraba, bet gan istaja bibliotēka; tai ir desmit labirintiem līdzīgi stāvi un seši no tiem atrodas virszeme. Rozas uķis bija piektaja. Es metos augšup, ieskreju zālē un apstajos.

Biju piemirsusi, kads spēks piemīt šiem plauktiem. Tām nebija neka kopīga ar lielo zāļu un lasītavu krāšņumu, nemaz nerunājot par pagraba spuldžu klajo spīdēšanu. Šeit gaisu mīkstināja mūžseni putekļi, to smaržai klat jaucās kaut kas sīvs - liecība par papīra karu ar skābekli, karu, kas norisinājās kā lena, nenovēršama dedzināšana un kādudien noslēgsies, visai šai impērijai sairstot pīšļos.

Iztaisnojusi piecus, es steigšus devos uz bibliotēkas dienvidu spārnu, kur metala plauktu rindas nozuda aiz stūra un turpinājās tālumā. Tik silta vasaras diena cilvēku bija maz. Tomēr divi Iris par gramalam nolikuši čakli studenti bija redzami. Ši vieta nepiederēja man vienai.

Ja izturēšos ta, it ka man bulu visas tiesības šeit atrasties, man tas, visticamak, piešķirs, lieki nedomājot. Iegriezusies eja, es devos pa iekšējo gaiteni, kas tieši Rozas durvju priekša bija pilnīgi tukšs. Tāpat ka visiem kabinetiem, ari viņas durvju lodziņš bija no matēta stikla.

Atslēga vel aizvien dereja. lXirvis atveras, un es iegāju iekšā.

Gandrīz viss bija tieši tapat, ka es atcerējos. Gar trim sienām joprojām bija līdz pašiem griestiem piestūķēti plaukti, tikai vienā vieta šo gramatu mūri paršķēla kataloga skapītis, iepretim atradās viņas rakstamgalds. Uz galda līdzās tastatūrai kautrīgi gulēja gari auskari - sudrabs un tirkīzs, navaho darinajums, ko es viņai biju uzdāvinājusi neatminamos laikos; blakus bija Virdžīnijas Vulfas foto sudraba ietvara. Papīru kaudzi sargaja Šekspīra krūšutēls. Pie sienas bija piesprausta liela Anglijas karte; tai līdzas - vel viena, Šekspīra laika Anglijas kartes kopija. Tas pats vecais austrumnieku paklajs uz grīdas joprojām bija izdilis tai paša vieta, kur viņa ripinaja šurpu turpu savu krēslu. Talakajā stūri starp grāmatplauktu un logu bija iespiests ar apdeldelu kokvilnas drānu pārvilkts atzveltnis.

Bija arī atšķirības: divi logi. Roza bija nelokāmi atteikusies ieviest aizkarus vai žalūzijas: es neatdošu ne collu savu debesu, viņa teica. Tur nekas nebija mainījies. Taču, kad es šeit biju iepriekšējo reizi, pa logiem varēja redzēt bibliotēkas nīkulīgo iekš- pagalmu, kura iekļūt spēja tikai putni un vēja nesatu drazu skrandas. Tagad te pavēras skats uz spoži apgaismotu telpu, kura malu malās sēdēja lasitaji. ļa, nu es atcerējos, tas ietilpa remontā. Universitāte bija lepni parjumusi pagalmu ap centrālo kupolu ar caurspīdīgu stiklu un zem ta ierīkojusi divas iespaidīgas lasītavas.

Šādi stāvot kabineta vidu, es biju redzama katram lasītavas apmeklētājam, kam gadīlos pacelt galvu. Pusbalsī nolamājusies, piegāju pie rakstamgalda. Noliku somu uz grīdas un, apsēdusies Rozas krēsla, saku drudžaini domai.

Ja es šeit sēdētu un lasītu, no apakšas tas izskatītos pilnīgi normāli. Droši vien es drīkstētu ari ložņāt pa datoru. Nevienam neliktos dīvaini, ka profesors ir nosēdinājis sava kabineta asistentu. Jo vairak Roza - viņai ar tehniku bija visai vēsas attiecības: pirmo vai pirmos divus savu gramatu un rakstu variantus viņa rakstīja ar roku un atdeva sekretārei. Ja plašākai sabiedrībai par viņas nāvi vel nekas nebija zināms, es miengi varēju sēdēt pie viņas datora.

Bet man vajadzēja parskatīt viņas gramatas, un tas jau bija sa- režģitak. Viņa ar tam apgajās tikpat ekscentriski kā ar visu pārējo, turēja plauktos divas rindas. Lielākoties cilvēki, kuri glaba gramatas divas rindas, biežāk lasītas liek priekša, turpretim Roza rīkojas preleji. Viņa apgalvoja, ka viņai nepatīk iztēloties, kā svešas acis šņakarejas ap viņas nedzimušajam domam. Rezultātā pirmā rinda iedzina ziņkārīgos apmekletajus strupceļa ar Rozas kolēģu un draugu darbiem, kā ari ar šekspiroloģijas jauno zvaigžņu nule tapušajiem šedevriem.

Toties nebija redzama neviena gramata, kas ļautu kaut aptuveni noprast, kada gultnē bija ievirzījusies allaž neparedzamā Rozas domu gaita. Tādas bija, es nopūtos, tas vienkārši bija nogla- batas. Lai atrastu "Elizabetiešu skatuvi", man vajadzēs izvilkt ara pilnīgi visas grāmatas, kas atradās šajos plauktos. Tiem, kas paskatīsies augšup, tas liksies, maigi sakot, dīvaini, un, ta ka šis darbiņš paņems krietni daudz laika, bija visnotaļ lielas izredzes, ka atradīsies kads, kas paskatīsies.

Starp pildspalvām un zīmuļiem trauciņa līdzas datoram bija mazs kabatas lukturītis. Es paņemu to roka. Vīdneru joprojām slēdz desmitos. Bibliotekāri un apkopēji būs prom vienpadsmitos, ļaunakajā gadījumā - divpadsmitos. Pēc tam sešas vai septiņas stundas no okšķengām acīm bus miers - līdz saks atgriezties darbinieki, lai astoņos no rīta atslēgtu durvis. Lūkodamās Vulfa kundzes lielajās, skumjajās acīs, es pasmaidīju. Ko nevarēja darīt gaiša dienas laika, vajadzēs darīt tumsa. Atlika tikai panakt, lai mani ieslēdz. Piesliets pie Rozas datora ekrāna, stavēja "Pirmā folio" mūsdienu faksimils. To paņēmusi, es piecēlos, paņemu somu un izgāju no kabineta.

Apsēdos kada brīva vieta un atvēru "Folio". Ilgās gaidīšanas laika es paspēju apskatīt pilnīgi visas faksimila lappuses, taču nekur nebija ne vismazaka ķeksīša.

Pēdīgi pusdesmitos pastiprinātājā atskanēja vīrieša balss:

- Abonementa nodaļa tiek slēgta pec piecpadsmit minūtēm. Pec piecpadsmit minūtēm abonements tiek slēgts. - Bez piecām desmitos nodzisa gaisma un prom devas nedaudzie vēl neaizgā- jušie lasitaji. Es nogaidīju, līdz dzirdēju mehāniski pastiprināto balsi saucam divus stāvus zemāk. Tad piecēlos un izstaipījos: no pārgurumā visi locekļi bija stivi. Pēc Londonas laika bija gandrīz trīs nakti, un priekša vel stundu stundas, iekams izdosies pagulēt. Es paskatījos pa labi un pa kreisi. Saja spārnā ari iepriekš nebija daudz apmeklētāju. Tagad viss bija tukšs.

Aizvērusi gramatu, devos atpakaļ uz Rozas kabinetu. Liekot atslēgu sledzene, ta man roka drebēja. Pavērusi durvis pec iespējas šaurakā sprauga, es ieslīdēju kabineta. Lasītava apakšā arī bija tukša, bibliotekārā darba vietā vairs neviens nesedēja. Noņēmusi par plecu pārmesto somu, nometu to uz grīdas. Izvilku un izslēdzu tālruni. Tad stundu sēdēju, klausīdamās, ka bibliotēkā apklust visas skaņas, un juzdama neizmērojamas ilgas pec Rozas.

Beidzot nodzisa gaisma gaitenī, vien ik pēc divdesmit vai trīsdesmit pēdām vaji blavoja pa spuldzei. Par mani nolaidās svina smaga miegainība. Zods atduras pret krūtīm. Sapurinājos, taču drīz galva atkal saka klanīties un acis aizveras.

Es strauji uztrukos no miega. Kaut kas mani bija izbiedējis, bet kas? Visapkart kabinetam tumsa bija blīva ka samts. Piezagos pie durvīm un ieklausījos, taču neko nedzirdēju.

leslegusi lukturīti, piegāju pie galda. Noliku "Folio" turpat, kur biju paņēmusi, izvilku no Šekspīra krušutēla apakšas papīrus un iebāzu tos soma. lād pagriezos pret plauktiem.

- Piedošanu, - es nočukstēju - kam? grāmatām? kabinetam? Rozai? - atliecu muguru taisni un ķēros pie darba.

Metodiski pārlūkojot plauktu pec plaukta - Roza manu kartī- guņiu butu novērtējusi atzinīgi -, es citu pec cita ņemu ara gramatu blokus un spidinaju lukturīti tumšaja tunelī aiz pirmās rindas. Viņas intereses, maigi sakot, bija ļoti dažādas. Es uzdūros nelielam krajumam saistībā ar Servantesu un "Donu Kihotu", tad bija virkne gramatu, kas saistijas ar Hēliju Bekonu - deviņpadsmitā gadsimta Jaunanglijas zilzeķi, kas sava apsēstībā ar Šekspīru bija vispirms nonākusi līdz ģenialitātei un tad - līdz vāj- pratam. Reiz Delija bija mana teritorija. Kas bija pamodinajis Rozas interesi? Es apslapēju žāvas un virzījos tālāk. Pa kreisi no Rozas pēdējās gramatas stāvēja vesela rinda darbu par Šekspīru Amerikas Rietumos. Visuma tas izskatijas ka no pirmās rindas nejauši izravētu gramatu kolāža. Tas viss, ko viņa bija noglabājusi, nebija saliekams kopā, veidojot jaunu ieceri. Bet galvenais - nekur nebija "Elizabetiešu skatuves".

Pēc divdesmit minūtēm, tupēdama uz ceļiem un nebūdama tālu no izmisuma, pamanīju mekleto dziļi paša apakšēja plauktā pie loga. Četras gramatas izbalējuša sarkana audekla iesējumā. Uz to muguriņām blāvi zelta burti kodolīgi ziņoja: "Elizabetiešu skatuve. Čemberss".

Es pieliecos tuvāk. Netālu no viena sējuma beigām ka mazs karodziņš bija iesprausta papīra strēmele. Izvilkusi grāmatu, es atmuguriski piegāju pie atzveltņa, apsēdos un atšķiru iezīmēto lappusi: 448. "Lugas un dramaturgi", tads bija virsraksts, talak bija gara nodaļa, kura cits pēc cita bija uzskaitīti dramaturgi, ka arī visu zināmo angļu renesanses lugu publikācijās un manuskriptu eksemplāri. Vienkārši satriecošs zinatniskums.

448. lappuse sākas kaut kur "Otello" veltītā uzskaitījuma vidu. Tam sekoja "Makbets", "Līrs", "Antonijs un Kleopatra"… līdz pat "Vētrai" un "Henrijam VIII" pretēja lappusē. Šekspīra vēlīnas lugas. Viņa jakobiskie magnum opus. Es noslidināju lukturīša blāvi dzelteno aplīti gar lappušu maļam. Kura no lugām bija viņas medījums?

Taču ari šoreiz visa atvērumā nebija itin neviena ķeksīša. Es izslējos taisni. Ne, pēdas nevarēja beigties šeit. Vienkārši novarēja, un viss. Es atkal izvilku no žaketes kabatas Rozas kartīti un parlasīju viņas zīmīti. Apgriezu to otrādi, knibinādamas ap apakša izsisto caurumiņu. Pec la, kadas pulēs Roza bija pielikusi, lai iegutu šis kartītes, viņa nekāda gadījuma nebutu vienu izšķiedusi tadam piezemētam gadījumam kā apsveikuma vēstulites uzrakstīšana. Lai ko man vajadzēja meklēt, tam noteikti bija kāda saistība ar šim grāmatam.

Ne jau ar grāmatām, es nodomāju. Nepavisam ne ar grāmatām. līs biju ieņēmusi galva, ka ši kartīte ir ceļa raditaja bultiņa. Bet Roza gribēja, lai pievēršu uzmanību pašai kartītei. Es piecēlos un piegāju pie skapīša, kura viņa glabaja savas kartītes - pie Vīdnera veca kataloga skapīša - un noliku uz ta atšķirto grāmatu. Parlai- du lukturīša staru par atvilktnitēm, pie katras bija glīta zīmīte Rozas rokraksta. Nonācu pie atvilktnites "Cecil - Čen".

Izvilku to ara un pāršķirstīju kartītes, līdz nonācu pie "Čemberss, E. K." Pirmā grāmata bija "Angļu agrīna lirika". Tad naca "Angļu tautas lugas", pec tam - "Britanijas Arturs". Stop. Es pa- gajos vienu kartīti atpakaļ un pašķiru rindu vaļa. Tur, paša apakšā, gaismas stars aizķēra uz pusēm pārlocītu papīra lapiņu. Es to uzmanīgi izvilku.

Keitai, bija rakstīts ar zilu zīmuli.

Šai brīdi visas gaismas gaitenī - kas jau tapai bija blavas - noraustījās un nodzisa. Es iebāzu lapiņu gramata. Piespiedusi sējumu pie krūtīm, izslēdzu lukturīti un uz. pirkstu galiem piegāju pie durvīm. Cik tālu vien varēja redzet, bija nodzisušās pilnīgi visas spuldzes: bibliotēka valdīja melna tumsa. Klusa dūkoņa, kurai es tikpat ka nebiju pieversusi uzmanību, kļuva dobjāka un lēnākā, tad izgaisa pavisam, it ka eka bulu milzīgs dzīvnieks, kas nupat izlaidis garu.

Jau grasidamās atkal ķerties pie darba, klusuma izdzirdēju kaut ko nočīkstam, tad atskanēja kluss šviksts. Es sastingu. Šo skaņu es itin labi pazinu: la nāca no ugunsdzēsēju durvīm šaurajas pelēkajās kāpņu telpas abos galos gaitenim, kas veda gar kabinetiem. Viena gala durvis bija atvērtas un patlaban veras ciet. Bibliotēka bija vel kads.

Es atkal izslīdēju no kabineta, taču šoreiz durvis aizveru gandrīz, ciet - taču ne līdz galam, lai nenoklikšķetu atslēga, - un metos skriešus pa gaiteni. Brīdi, kad ieslīdēju starp plauktu rindām, pie kapnem gaiteni paradijas kads stāvs, kas bija tumšāks par ap- kārtejo tumsu.

1ās noteikti bija sargs, vai Elārvarda universitātes policists, kas ieradies noskaidrot, kāpēc pazudusi elektrība. Taču no prāta neparko neizgāja doma, ka šis ir tas pats tumšais tēls, ko es biju pamanījusi sava loga - neredzams, tumšs pavediens to saistīja ar Rozas dāvanu. Apsegusi piespraudi ar roku, es kapos atpakaļ starp plauktiem.

Ejas gala gaiteni lasumojas mēnessgaisma. Ēnainais slāvs pa- radijas viena no gaišajam vielām, taču es paspēju ieraudzīt tikai neskaidras aprises, kad viņš jau bija nozudis. Es bez skaņas nopūlos atvieglojuma. Taču mazliet talak viņš apstajas. Paspēra divus soļus atpakaļ, tad vēl vienu. Pie Rozas durvīm viņš atkal palika stāvam, un es redzēju, kā nozalgo atslēga. Taču Rozas durvis nebija aizslēgtas. Tās nebija pat aizvērtas. Kad viņš tām pieskaras, tas ar klusu noputu atvērās. Viņš sastinga.

Pēkšņi viņš apcirtas. Es pieliecos un metos skriešus; viņš lek- šiem ielēca eja man aiz muguras. Pie galdu rindas nogriezušies pa kreisi, paskrēju garam sešām plauktu rindām un brāžos atpakaļ uz kabinetu pusi. Ejas galā, nostājusies aiz čuguna grāmatplaukta gala, apstājos un cauri sirds dunoņai mēģināju saklausīt, ko dara viņš. Klusums. Vīdners bija vesels īsu gaiteņu, negaidītu pagriezienu un dīvainu kambarīšu labirints, tagad tas viss bija tumsa tīts. ļa viņš šaja jūklī neprot atrast ceļu tikpat labi ka es i m ja remontā las, ko es zināju, nebija iznicināts -, varu cerēt uz izglābšanos.

Soļu švīksti ārpuses gaiteni man pavēstīja, kur atrodas mans vajatajs. Dažas ejas pirms manis viņš nogriezās un saka zagties uz kabinetu pusi. ļo tuvāk viņš naca, jo dziļāk es ierāvos starp plauktiem. Par katru cenu vajadzēja gādāt, lai slarp mums paliktu grāmatplaukti. Vienā rokā satvērusi Čembersa sējumu, otru izstiepu uz augšu un taustījos gar plauktu. Dažus jardus tālāk roka uzdūrās spraugai. Es taja ieķeros. ļa, pastiepusies uz. pirkstgaliem, ar grūtībām varēju aizsniegt nakamaja eja sarindotas gramatas. Es stūmu, cik spēka, un nogāzu gramatu rindu nākamajā ejā uz grīdas.

Viņš metas uz trokšņa pusi un iegriezās pie ta plaukta; taja paša bridi es drāzos pretējā virziena, uz kapnem gaiteņa tuvāka- ja gala, tikai desmit pēdu altaluma. Uz cik ilgu laiku viņu aizkaves grāmatu kalns uz grīdas? Ks sasniedzu kāpnes, paravu durvis, kas veda lejup, - un tumsa nešpetni nožņerkstēja metāls. Palūkojos apkārt. Pirms kapnem, kas veda augšup, durvju nebija. Es pagriezos un sāku skriet.

Nakamaja stava atkal ieslīdēju starp plauktiem. Kad durvis švīkstēdamas aizvērās, apakša pie kāpnēm atskanēja soļi. Tie ap- stajās, tad vēlreiz nočīkstēja durvis. Soļi klusi aizdipeja lejup.

Es gaidīju. Varēja gadīties, ka viņš ir uzminējis manu manevru un zogas augšup, gaidīdams, kad es iznākšu no sava aizsega. Vai varbūt viņš ir paslēpies pie galvenas izejas. Nē. Rekur ir: klusa apavu iečīkstešanas uz kapnem. Es saspringu, biju gatava mesties skriešus, taču neko vairāk nedzirdēju. 1 ,ikas, pat grāmatas aizturējušas elpu.

Pec ilga laika es leni lavījos ara uz rietumu spārna iekšējās sienas pusi. Pa lielajiem logiem bija redzama ta pati lasītava, pret kuru veras Rozas kabineta logi; iepretim tai vietai, kur stāvēju, varēja redzēt logu rindu, aiz kuras bija kabineti. Es griezos, lai ietu tālāk, kad vienā no tiem nozibēja sarkanas gaismas šautriņa. Ieskatījos uzmanīgāk. Stāvu zemāk, trīs logus pa kreisi. Rozas logi.

Viņš bija atgriezies.

Ks traucos lejup pa kapnem un iegriezos gaiteni, kas veda gar kabinetiem, tad pa eju starp plauktiem nonācu ārpuses gaiteni. Kas zina, kāpēc - varbūt es nespēju ļaut viņam rakņāties pa Kožas mantam, vismaz šobrīd ne, viena pati un tumsa. liet varbūt izdosies kaut ka noskārst, kas ir šis cilvēks.

Nonācu pie ejas, kas izveda tieši pie Rozas kabineta. Skatīdamās gar plaukta malu, es redzēju Rozas logā zibam sarkano gaismas staru. Viņš joprojām bija tur.

Izvilku no Cembersa sējuma zīmīti un iebāzu salocīto lapiņu kabata. Vienu eju lalak es iebāzu gramatu brīva vietā apakšējā plauktā un iegaumēju vietu: septītā gramata. Ja vajadzēs, rit varu alnakt tai pakaļ; iespeja, ka to, ieliktu nepareiza vieta starp miljoniem sējumu, atradīs kāds cits, bija bezgalīgi maza. Toties tikmēr ta bus drošība.

Apgājusi ap stūri, es paspēru uz priekšu vienu soli, tad otru, un leni žagos pa eju. Kad jau varēja redzēt Rozas durvis, apstājos. Nekā. Pasperu vēl soli, un tad klusumu pāršķēla spalgas signalizācijas gaudas. Iekams es biju paspējusi parauties atpakaļ, pa durvīm izdrāzās tumšs stāvs, kas vienā lēciena metās man virsu un izgrieza man vienu roku aiz muguras. Signalizacijas gaudošana gandrīz nedzirdams, man ausī atskanēja griezīgs čuksts:

-    Neglīta Keita un kaulainā Keita, un dažreiz Keita nolādēta.

Mans vārds! Viņš zina manu vardu! Ps locījos, pūlēdamās saskatīt

uzbrucēja seju, taču viņš parava manu roku uz augšu ta, ka man aiz sāpēm aizravās elpa.

Viņš nosmējās - šajos smieklos nebija ne jautrības, ne siltuma.

-   Bet, kā teica cits Šekspīra piedzīvotājs: "Ko vārds gan nozīmē?"… Tu jau zini, Roza pieņema sev citu vārdu. Kļuva par veco Hamletu.

Par muguru parskreja ledaini šermuļi. Man bija taisnība. Atkal saku ķepuroties. Kaut kas nozibēja, un man pie rīkles tika piespiests plāns, auksts naža asmens.

-    Varbūt mums vajadzētu arī tevi nosaukt citādi. - Manu kaklu skara viņa elpas miklums. - Skrien, Keita! - viņš ņirgājas. Un tad viņa te vairs nebija - it ka viņš būtu izdzisis gaudu piestrā- votaja tumsa.

Šausmam plēšot pušu krūtis, es metos uz ārējo gaiteni, kur pa vienam cits aiz cita staveja lasitaju galdi. Paskatījos apkart. Nebija, kurp doties, un bija tikai viena vieta, kur varēja paslepties. Ks palidu pagaldē. Kur viņš palika? Kas nolika? Acīmredzot viņš pie- segarn bija pie Rozas kabineta nolicis kaut kadu ar kustību sen- soru aprīkotu signalizācijas ierīci. Un tas nozīmēja, ka viņš nojauta - es atgriezīšos.

Gaudošana apklusa. Ja viņš bija to izslēdzis, tatad neatradās necik talu no manis.

Pa kadu eju tuvojās ritmiski soļi. Ej prom, es no visa spēka vēlējos. Ludzu, ej prom!

Taču viņš pagriežas uz manu pusi, soļi švīkstēja lēni un apņēmīgi, viņš apstajas pie katra galda. Droši vien skatījās pagaldē. Meklēja mani.

Pie priekšpēdējā galda viņš palika stavam ilgāk, un es saspringu, gatava lēcienam. Viņam bija nazis, man tikai galds. Varēju to grūst viņam virsu, varbūt notriekt viņu no kajam uz pietiekami ilgu laiku, lai aizbēgtu. Daudz tas nebija, tomēr labak ta, nevis dabūt galu kā žurkai slazda.

Viņš paspēra soli uz priekšu, tad vel vienu - un pagaja man garām, turpinadams iet pa gaiteni, pat neatskatoties par plecu. Nogriezies uz galvenās izejas pusi, viņš nozuda. Tālumā nopūtās kāpņutelpas durvis.

Man paspruka kluss atvieglojuma šņuksts. Izlīdu no pagaldes un pieceļos kājas. Kad es palīdu zem galda, uz ta neka nebija, turpretim tagad uz tumšās virsmas ka mēnesnīcas šķēle mirdzēja papīra lapa. Paņēmu to rokā. Viena mala bija raupja un nelīdzena - lapa bija izplesta no grāmatas; iespiedums likās vecs, un papīrs bija biezs, mīksts un smags. Ta nebija mūsdienu grāmatas lapa.

Es pagāju mazliet sānis, lai pa logu uz. papīra kristu mazliet gaismas. Lapa bija no "Pirmā folio". No oriģināla, nevis no faksimila, līdzīga tam, ko es atradu uz Rozas rakstamgalda. Katra ziņa taja nebija nevienas piezīmes, turpretim uz šis lapas bija. labaja puse uz malas kāds bija uzzīmējis roku, kas rada lejup. Dūrē savilktu roku, kuras rādītājpirksts tēmēja uz vienu rindiņu, bet īkšķis bija pasliets augšup: ar šādu žestu mūsdienu bērni atdarina šaujamieročus. Taču simbols bija sens, šadi aizgājušajos laikos lasitaji mēdza paskubinat atmiņu - viduslaikos un renesanse, kad vel nebija izgudroti marķejošie flomasteri. līs ieskatījos uzmanīgāk. Ja, simbols varbūt ari bija sens, taču uzzīmēts nesen, ar ķēpigu lodišpildspalvu, nevis ar smalkam spalvas vai tintes pildspalvas līnijām.

Es paskatījos uz atzīmēto rindiņu, un man uzmācās nelabums. Tā nebija lugas rindiņa, bet gan remarka. Un tas nebija "HamIets". Tas bija no "Tita Andronika" - pats nežēlīgākais bridis nežēlīgākajā no Šekspīra lugām. Tik drausmīga vardarbība, ka vēdera uzrodas melnais caurums. Tik drausmīga, ka pat Šekspīrs nebija mēģinājis to ietērpt dzejā: Ienāk Lavīnija, mele izgrieztu, rokas nocirstas un izvarota.

-   Ko vārds gan nozīmē? - bija dvesis mans vajatajs. - Varbūt mums vajadzētu tevi nosaukt citādi.

Par Laviniju?

-    Keita, - man aiz'muguras ierunājas vīrieša balss. F.s sāku kliegt, un kada roka aizspieda man muti.

11

KlUSU, UN KLAUSIES, - teica dobja angliska balss. - Es nāku no Rozas.

Es izrāvos, bet viņš mani noķēra un pagrieza ar seju pret sevi. Piespieda cieši sev klat. Es manīju tumšus, cirtainus matus, garu, taisnu degunu un tik stingru augumu, ka tas varēja but izcirsts marmora, taču bija silts.

-   Roza ir mirusi, - es teicu.

-    Viņa neklausījās.

Es rāvos prom; viņš atkal sagrieza mani atpakaļ. Šoreiz viņa acis ieurbās manējas.

-   ja tu to atvērsi, tev bus jāiet, kurp tas tevi vedis.

Rozas vardi. Es sastingu.

-   Kas tu esi?

-    Bens Pēris, - viņš strupi atbildēja. - Atvainojos par skarbo apiešanos, bet es gribu tevi dabūt lauka no šejienes dzīvu, ļa es teikšu, ka man gribētos doties uz citu pusi nekā tam, kas tevi va- ja, kadas ir mūsu iespejas? - Viņa izruna bija gluda, tajā skanēja britu augšējam šķiram raksturīga nevērīgā augstprātība. Viņa seja un rokas bija kailas, krekliņš peleks. Tas, kas bija čukstējis tumsa, bija no galvas līdz kājām terpies melna un runaja ka amerikānis.

-   Kapec lai es tev ticētu?

-   Viņa bija mana tante, Keita.

-   Tu esi anglis.

-   Ļaudis mēdz šķērsot okeānus. Viņa bija mana teva masa, un viņa man: nolīga, lai es tevi sargātu.

Viņam bija tumši mati un zaļas acis, tāpat ka Rozai.

-   Laid mani vaļa! - es pieprasīju.

Taču viņa tveriens kļuva vel stingrāks.

-   Klusu! - Viņa acis aizslīdēja uz loga pusi. Es sekoju skatienam. Ara no laternas staba augšup cēlās miglainas dzeltenas gaismas lode. Zem tās virmoja tumsa, ka ūdens vai migla, kas puto kuģa ķīļudenī.

-   Tas ir viņš? - es čukstēju.

Viņš vilka mani prom no loga, uz gaiteņa pretējo pusi.

-   Ne, ja nu vienīgi viņš sevi ir klonejis desmitos eksemplāru, - viņš klusi atbildēja, un mēs ieslīdējām ēnas starp plauktiem. - Es teiktu, ka tā ir universitātes policija, kas ieradusies elektrības pazušanas deļ. Galvenā izeja atkrīt. Kadas ir citas iespējas?

-    Ir sētas durvis, tieši zem mums. Piecus stāvus zemāk.

Viņš papurinaja galvu.

-Tieši uz turieni droši vien dodas tie kruķi.

Es iekodu lūpā.

-   Vel ir izeja no Pasija. No blakus bibliotēkas.

-Labi.

-   Bet ta izved uzreiz aiz stūra blakus Vīdnera galvenajām durvīm.

Viņš uzmeta man dusmīgu skatienu.

-   Šī taču ir hārvarda, Dieva deļ! Vai tiešām te nav nemānāmu durvju un slepenu tuneļu?

-    Viens ir, - es leni atbildēju. - Vismaz kādreiz bija. Tunelis, kas zem Jarda ved uz Lamontu, studentu bibliotēku. - Kad es saku studēt, tunelis bija atvērts visiem, kas apgrozījās universitātē, un drūmajos menešos starp Jaungadu un pavasara brīvdienām tas pārtapa tada ka pazemes lielceļa. Taču, kad es biju otraja kursa, kads maniaks pasāka atstāt nejēdzīgi sagraizītas lappuses ma- zak iecienītas bibliotēkas ejas. Kadu laiku visi par to uzjautrinājās. Viņu iekristija par Mīnotauru, labirinta briesmoni. Oficiāli Hārvarda vienīga reakcija bija ieteikums studentiem doties labirinta pa diviem vai vairākiem kopa. Neoficiāli - pētniecība Vid- nera vairāk vai mazāk apsīka.

Kad cauri sniegam izspraucas krokusi, starp plauktiem saka patrulēt pārģērbušies policisti, un kadu ritu mēs uzzinājām, ka notverts dīvains vīrelis ar čūskas skatienu - un ka l.amonta tunelis turpmāk bus slēgts. Studenti baumoja, ka graizītāju notvēris nevis policists, bet kads priesteris, un ka visā tuneļa garuma notikusi milžu cīņa, pec kuras asinis vairs nav nomazgajamas. I lārvarda, protams, nenolaidās tik zemu, lai tieši apkarotu šadu māņticību. Tā vieta universitāte cītīgi iznīdēja tuneli no visām kartēm, izcenzeja katru ta pieminējumu presē, pat nodrošināja pasniedzēju un tehnisko darbinieku klusēšanu. Četru gadu laikā no studentu kolektīvas atmiņas bija liela mēra izdzēstas pat atmiņas par tā eksistenci.

-   Ģeniāli, - noteica Bens. - Tas mums der.

-   Ja tas vispār vēl ir, - es nemierīgi iebildu.

-    Gan jau bus, - viņš vienkārši attrauca. - Jābūt. Vai tev šobrīd ir viss, ar ko tu šeit ieradies, profesores kundze?

Atbildes vietā es ai/soļoju līdz lai ejai, kur biju paslēpusi gramatu, un izvilku to no plaukta.

-   Tas ir viss?

-   Man nebija… - Teikuma vidū man pazuda balss. Mana soma. Tā palika Kožas kabinetā, ar visu manu maku un dokumentiem… nav brīnums, ka slepkava zināja, ka mani sauc, es taču atstāju viņam vizītkarti. Manīju, ka nosarkstu. - Fs atstāju Rozas kabinetā somu. Un neesmu nekāda profesore, - strupi piebildu. - Nekad neesmu bijusi.

-   Tu laikam nedoma, ka visam jabut vienkārši, ko? - viņš vilka mani uz priekšu pa eju, tad apstajas un parlaida skatienu gaitenim, kas veda gar kabinetiem. - Tur? - viņš čukstēja, rādīdams uz vienīgajām durvīm, kas bija vaļa.

Izrāvusies no viņa tvēriena, es jozu uz durvju pusi. Tad ieskrēju kabinetā un apstājos.

Tur viss bija izdemolēts. Atzveltnis kakta bija apgāzts, ta pol- slerejums sagraizīts. Grāmatas juku jukām sagaztas kabineta vidu uz grīdas. Datora ekrāns sādragats. Abas Rozas kartes pie sienas bija pārplēstas pušu. Ja neskaita aklo ekrānu, viss cits uz galda bija puslīdz neskarts: tirkīza auskari joprojām gulēja līdzās tastalurai, gar sienu vel aizvien rindojas uzziņu materiāli. Taču vienā viela bija sprauga. Es biju Rozas "1'irmā folio" faksimilu nolikusi turpat, kur paņēmu; tas bija pazudis. Viņš zināju, ko gribu, un to dabūja. Viss pārējais bija bezjedzigs vandalisms.

Mana soma plānprātīgā leņķi bija uzstutēta uz gramatu kalna tuvākās nogāzes. Kartigais galds, cītīgi novietota soma - tas viss lika domāt par vienu. Ne, tas nebija bezjēdzīgs vandalisms, ta bija zaimošana - cietsirdīga un tīša viņas piemiņas apganišana. Un bija paredzets, ka es to ieraudzīšu.

Manas domas iztraucēja dobjš troksnis. Tai pašā bridi I3ens bija sagrābis mani aiz elkoņa un atmuguriski rāva atpakaļ pie plauktiem. Grāmata izkrita man no rokām. Es rāpus līdu tai pakaļ, un nakamaja mirkli viņš vienā lēciena gulēja man virsu. Spožs zibens paršķela tumsu, un gaiteni, spalgi nošķindot, saplīsa visi stikli. Eku satricināja lens dārdiem.

pakapeniski viss noklusa. Bens palaida mani vaļa un pieceļas. Marmora grīda man pie vaiga likās dīvaini auksta. Es paceļu galvu. Desmit pēdas lalak ar muguriņu uz augšu gulēja Cember- sa sējums. Ta priekšēja vakā līdzīgi nolādētam dārgakmenim bija ieurbusies stikla lauska. Es pierāpoju tam klal un drudžaini pāršķiru lappuses. Rozas lapiņa joprojām bija turpat, netālu no bei- gam.

Bens kaut ko teica, taču viņa balss skanēja kaut kur ļoti talu, cauri biezai miglai, un es neko nesapratu. Pacēlu galvu. Ar trim lieliem soļiem viņš bija man blakus. Viņa rokas noslīdēja man gar muguru; apgrieza mani otrādi un nopētīja no galvas līdz kajam.

- Sveika un vesela. Paliec tepat.

Viņš devās atpakaļ uz, kabinetu un nozuda taja.

Neklausīdama pavelei, es pielavijos un ieskatījos pa durvīm 13ens slavēja uguns blāzmā un skatījās uz manu somu, kas tagad gulēja starp ķieģeļu drumslām un izlocītiem dzelzs gabaliem. Rozas logu rūtis bija izbirušas, un kabinetā visu klaja stikla pūde ris. Pagalma pretējās puses siena bija caurums, un telpa aiz tas kvēloja spivi oranža gaisma. Dūmos plivinājās papīra skrandas, tas virpuļoja pagalma kā liesmains sniegs.

Izņēmis no manas somas metāla brusu, Bens to pacēla un pie naca pie manis.

-   Tas ir viss? Vai ari tu esi kaut kur atstājusi vel kadu paziņo jumu "Šeit bija Keita"?

Es pa purināju galvu.

-   Tad labi. Ejam.

Es nekustējos ne no vielas.

-    Ejam. - Bens neceremonēdamies stūma mani uz. kāpņu pusi. Iedams pa priekšu, viņš aši atstāja aiz muguras vienu kāpņu laidienu, tad nākamo. Rokā viņam bija melna pusautomātiskā pistole. Kaut kur neredzamas gaudoja sirēnas. Caur pagalmu pārdabiski ielauzās uguns raustīgais skatiens, kura gaisma mes sasniedzam pirmo stāvu. Zemāk vairs nebija pat blāvākā gaismas stariņa. Soli pa solim mes taustījāmies lejup pilnīgā tumsā. Visa ēka mums apkart saka vaidēt un žvadzēt; es centos nedomāt par trim miljoniem grāmatu, kas leni iet bojā savos plauktos mums virs galvas. I'agajam garam A stavam, tad B.

-   Šeit, - es čukstēju, kad mēs nonācām C stāva.

Tad sapratu, ka esmu kļūdījusies. Atšķirība no augšējiem stāviem, kurus austrumu-rietumu virziena šķērsoja plati gaiteņi, pazemes stāvi bija sadalīti uz pusēm; šaja tikai īsa, šaura eja veda no rietumu daļas, kura bijām mes, uz austrumu pusi - tur atra- das durvis, pa kuram varēja nonākt tuneli. Turklāt tā atradās aiz kada no grāmatplauktiem. Ari dienas gaismā es pirms pieciem gadiem šo bibliotēkas daļu zināju vaji; tagad, tumsā, eju atrast bus nāves smaka.

Bens iespieda man roka lukturīti. Klikšķis, un laluma aizša- vas gaismas stars. Ne varda nesacīdams, viņš salieca manu roku ta, ka stars mazliet diskrētak vērsās pret grīdu dažu pēdu attāluma mums priekša. Tur bija plaukti, rindu rindām, tie bija ļoti augsti un, likās, aizdomīgi noskalijas uz mums, kamēr es slidināju tiem pari gaismu; kad gaismas strēle bija aiztraukusies talak, tie it ka sakustējās, sablīvējās un izretojas uz visam pusēm. Kura eju man vajadzīgu? Pirmā, kurā es iegriezos, beidzas strupceļa: pie gramatam par Magelanu. Otra apravas pie inku iekarošanas. Es vilkos atpakaļ un apslajos gaiteni.

-   Ātrums, - murminaja Bens. - Ātrums nenāktu par ļaunu.

-   Precizitāte man patiktos labak.

Toreiz es eju atklāju nejauši, mekledama kaut ko pavisam citu.

Ko es meklēju?

Roza. Mani atsūtīja Roza. Es rakstīju par 1 lovardu nodevībām I lovardi bija viena no cietsirdīgākajām dzimtam angļu renesanses laikmeta, nevienam nebija noslēpums, ka viņi bija spāņu uzpirkti. - Manu priekšteču nodevības, ta, lūk, - teica Roza, un ši mājiena deļ es biju nonākusi šai pazemē. Neko uzrakt neizdevās: no llovardiem es neatradu ne miņas. Toties aiz plaukta, kas bija pilns ar vecam spāņu klačām - dienasgrāmatām, depešam un galma papīriem - mūžsenos laikos tas bija pārrakstījuši un publicējuši labdzimuši zinātnieki, un kopš tiem pašiem laikiem šis blāķis trupēja visu aizmirstos bibliotēku nostūros, - es biju atradusi gaiteni, kas veda uz C austrumiem.

Paspidināju gaismu vel viena eja: ne, ši ari nav īsta. Sī… Es pagāju uz priekšu, tad atgriezos. Jā, ši likās tada ka pazīstama. Ks pagajos pa to, un saku iet arvien atrak: jo talak, jo labak pazīstams viss izskatījās. Aba, tomēr īsta.

Tālumā nočīkstēja durvis. Bens sekoja man cieši uz papežiem, es izslēdzu lukturīti un taustīdamas virzījos talak, līdz ar degunu atdūros gramatas. Es izstiepu labo roku un sataustīju, ka plaukts beidzas pie perpendikulārās sienas. Nolādēts. Pārlikusi gramatu otra roka, es sniedzos pa kreisi.

Paris ejas tālāk kaut kas it ka nobūkšķēja, tad pāri griestiem pārslīdēja nespodrs sarkanas gaismas stars. Es sastingu - sarkans lukturītis bija slepkavam. Bens paplikšķinaja man pa plecu, un es zināju, ko tas nozīmē. Nestāvi, rīkojies. Paršļukuši pari neredzamu gramatu muguriņu viļņiem, mani pirksti pēkšņi nonāca tukšuma. Uzmanīgi zagdamas gar plauktu, es ielīdu sprauga. Plaukts atradas dažu pēdu attaluma no ēkas ārsienas; slidināju pirkstus gar sienu, meklejot eju - kaut nu ta vel arvien te butu!

Es uzduros tai tik spēji, ka zaudēju līdzsvaru un gandrīz nogāzos no kājām; grāmata izšļuka man no rokam. Akli mezdamās uz. priekšu, es to noķēru, bridi pirms la nokrita uz grīdas, un savietos sāpes: vāka palikusi stikla lauska ieduras man delna. Man aiz muguras ieslīdējis gaitenī, Bens uzrava mani kajas.

- Labs ķēriens, - viņš nočukstēja.

Soļi aizšvīkslēja apmēram līdz pusei ejā aiz mums, tad apstajas. Starp gramatam plaukta, kas mus slēpa, izspraucas sarkana gaisma - tās pietika, lai ieraudzītu, ka eja, kura mes stāvējām, beidzas gaiteni, kas taisnā ceļa ved uz austrumiem. Gaisma nodzisa, soļi aizšvīkstēja atpakaļ. Es uzelpoju. Cik atri vien pietika dušas, mes zagāmies uz austrumiem, līdz es manīju, ka esam nonākuši krustojuma.

Nogriezušies pa labi, es gāju tālāk, līdz atdūros siena. Stūri, maza niša, ko aizsedza vecu lasītāju galdu rinda, bija smagas dzelzs durvis. Mani pārņēma šausmas: tajas bija ierīkota elektroniska slēdzene. lād durvis viegli sašūpojās - ka mušu tikls, ko sakustina vēja brazma. Acīm redzot, elektrībai pazūdot, tas bija atvērušās.

Bens atrāva durvis vaļa, un no tuneļa izverda karsta, mitra tumsa, kas tikko jaušami smirdēja pec sera. Es paspidinaju lukturīti, taču jau dažu pedu attāluma stars apdzisa.

Es pakāpos atpakaļ. Ko vārds gan nozīme? - bija teicis slepkava. Varbūt mums vajadzētu tevi nosaukt citādi. "Tita" 1 aviniju pirms izvarošanas kopa ar mīļoto ievilina tumša, tukša bedrē. Viņš zaudē dzīvību; viņa lūdzas navi. Es atkal ieskatījos tunelī un paspēru vel vienu soli atpakaļ.

Stāvu augstak nodunēja soli. Vestibila atvērās durvis. Man prā- la atskanēja balss no pagatnes. Jāiet, kurp tas vedis. Ciešāk satvērusi grāmatu, es iegāju tunelī. Izņēmis man no rokas lukturīti, Bens to izslēdza un aizvēra durvis; mus aiz rīkles sagraba tumsa.

12

BENS AIZSPRAUCĀS MAN GARĀM un pirmais saka iet pa tuneli. Viena roka žņaudzīdama grāmatu, es izstiepu otru un, vilkdama to gar sienu, steidzos viņam pakaļ. Gar sienam stiepās gigantiskas caurules, dažas no tam bija siltas, citas vibrēja, vel citas bija ledusaukstas. Šļūkādami kajas, lai nepakristu, mēs, cik atri vien spēdami, jozām pa melno tumsu; es ar tadu spēku blenzu melnuma, ka man likās - acis izspiedīsies no dobuļiem.

Kadu gabalu tālāk tunelis nogriezās pa labi; uzreiz aiz. pagrieziena Bens apstajās.

-    Kas… - es iesāku, bet viņš mani apklusināja.

-   Aizver acis un klausies!

Kolīdz es vairs nesasprindzinaju acis, ta spēju koncentreties nevis uz to, ko neredzu, bet uz to, ko dzirdu - un dzirdēju es klusu soļu švīkstoņu mums aiz muguras.

Vairs nepārmidami ne vārda, mes pielikām soli un talak virzījāmies gandrīz skriešus. Tālumā kaut kas ierūcās, tad caurulēm cauri izskrēja dūkoņa, visa tunelī nomirgoja gaisma un es apjautu, kas notiek. Kads beidzot bija ķēries pie elektrības; ja ta atgriezīsies, pirms mes būsim sasnieguši durvis, tas aizslegsies, un mes būsim slazda.

-   Skrienam! - iekliedzos, un Bens nebija skubināms. Atkal noraustījās gaisma, un šoreiz es pamanīju tuneļa galu - krietnu piecpadsmit pēdu attaluma.

-   Stāviet! - tālu aizmugure ieaurojas megafona pastiprinata balss.

Vel trīs soļi, un Bens leca - un vienā stiepienā bija pie durvīm.

Tas atvērās, un es izskrēju ara. Bens izspraucās man pakaļ un aizcirta durvis. Atslēga noklikšķēja.

Mes elsodami stāvējām drūma pagraba - faktiski ta bija spoži apgaismota, plauktiem pieslānīta noliktava. Bija vēl vienas durvis, tas izveda kāpņu telpa. Divus stāvus augstāk mes nokļuvām drūma kāpņu laukumiņa - tas jau bija Lamonta pirmais stāvs. Pa labi atradas niša ar kopēšanas aparatiem. Pa kreisi - vientuļa un pamesta reģistrācijas lete un stikla durvis, aiz kuram bija lie- venītis. AVARIJAS LZEJA. IEDARBOSIES SIGNALIZĀCIJA, bija rakstīts uz plāksnītes, kas rotāja durvis. Viņpus durvīm, liekas, jau gaudoja pilnīgi visas signalizacijas ierīces, kas bija atrodamas universitātes pilsētiņā.

-    Domā, kads pamanīs? - kliedza Bens.

Es pirmā izskrēju ara. Mēs stāvējām tumsā uz betona lievenī- ša, kas bija noaudzis ar efejām. Virs galvas brēkai piebiedrojas vēl viens trauksmes zvans, bet vai tas bija sadzirdams kaut piecu pēdu attāluma, par to varēja šaubīties. Mes nogriezāmies ap stūri, un es apstajos ka salsstabs.

Uz celiņa drūzmējās neliels pulīlis, taču neviens nepagriezās: pirmkārt, asinis stindzinošajā elles trokšņa taifūnā neviens noteikti nedzirdēja mus pienakam. Otrkārt, visi ieplestam mutēm skatijas uz Vidnera pusi: no bibliotēkas galvena pagalma pret debesim vēlās dumu un liesmu stabs.

Es pēkšņi apjēdzu, kas bija iesprostots šis uguns sarkanaja sirdi: Harija Vidnera kabinets.

-   Gramatas, - es izdvesu. Visas Šīs brīnišķīgas, unikālās gramatas. Lūk, kas liesmodams bija plīvojis gaisa, kad es skatījos pa Rozas kabineta izspridzinālajiem logiem: lapas no Vidnera neaptverami vērtīgās reto gramatu kolekcijas.

-    Labāk grāmatas, nevis cilvēki, - drūmi atsaucas Bens.

Tad man beidzot pielēca, kodus gramatas.

-   Ak dievs! - es izgrūdu. - "Pirmais folio". Vēl šodien es biju uz to skatījusies. Rotonda tieši pie kabineta.

Ari "Globusa" "Folio" bija izkūpējis gaisā ar liesmu stabu. Viena mirkli es sapratu, ka tas necilveks, kas to bija izdarījis, bija ga tavs slepkavot, bija gatavs nodedzināt veselas ēkas - tikai tādēļ, lai iznicinātu visus "Folio". Un "Folio" - vai vismaz kads no tiem, viens noteikts eksemplārs - bija jakobiskais magnum opus, par ko rakstīja Roza. Kaut kada ziņā tas bija viņas atklājuma atslēga. Un tas nozīmēja, ka šis briesmonis gribēja ko vairak nekā tikai nepieļaut, lai Roza vai es nonākam pie viņas dārgumā - lai kas tas bija. Tika iznicināti visi iespējamie ceļi, kas pie tā veda.

Es sāku spraukties pulī, taču Bens atvilka mani atpakaļ.

-   Far vēlu, - viņš skarbi sacīja. - Kas zudis, zudis. - Turēdams aiz elkoņa, viņš atri veda mani gar Lamontu. Mes izsteidzāmies pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem es diena biju ienākusi, un sākām iet pa Kvinsija ielu. Pelni bira man matos, ar tiem bija pilna mana mute un deguns; acis koda dumi.

Kad mes nonācām Masačūselsas avēnija, radas iespaids, ka visi simt jūdžu rādiusā esošie un ar sirēnām aprīkotie braucamrīki bražas uz Jarda pusi. Mes apstājāmies ielas mala un skatījāmies uz manu viesnīcu pretējā puse.

-Tu esi apmetusies tur? - Bens pārkliedza ļembastu.

Es palocīju galvu un nokāpu uz ielas.

Viņš uzlika roku man uz pleca.

-    Reģistrējies ar savu vardu?

-    Nē, kā Mona Liza, - es atcirtu, aplaizīdama izkaltušās lupas. - Un ka tev liekas?

-   Tu nedrīksti tur atgriezties.

-    Policija nezina…

-   Policija nav lielākais ļaunums.

Es gribēju iebilst - un aprāvos. Krita, nolādētā, man ausī bija čukstējis slepkava. Viņš zinaja, ka mani sauc. Ja viņš ir devies ma- iii meklēt, "1 lārvarda seta" - viesnīca, kas atradas vistuvāk bibliotēkām, - būs pirmā vieta, kur viņš iegriezīsies. Bet kur lai es eju?

-   Pie manis, - paziņoja Bens.

Citu iespēju lāgā nebija. Mes rikšojām pa Masačusetsas avēniju, iegriezāmies Loka iela, tad šķērsojām DžFK un Harvardskvera tālāko galu. Viņš bija apmeties upes krasta, "Čārlzā". Viesnīca "Čarlzs" ērmots nevērīga lielpilsētas šika un Jaunanglijas lauku mājas mistrojums - bija Kembridžas lepnākā viesnīca, tajā, apciemojot savus bērnus vai ārstus, apmetās karaliskas personas un ģenerāldirektori. Nekad nebiju spērusi kāju neviena no tas kambariem.

Bens nebija apmeties kambari: viņam bija luksusnumurs. Iegājusi pa durvīm, es pamanīju purpursarkanus dīvānus, melnus, lielus koka krēslus, tie ka sargkareivji slējās ap ēdamgaldu, kas viena gala bija nokrauts ar portatīvo datoru un lērumu papīru. Pa lielajiem logiem pavērās skats uz pilsētu īsi pirms rītausmas. Par laimi, Vīdneru no šejienes nevarēja redzēt.

Žņaudzīdama rokās gramatu, es apslajos uzreiz aiz durvīm.

-    Kāpēc lai es tev ticētu? - es atkal prašņāju.

-    Tev ir visi iemesli neticet, - Bens atbildēja. - Bet ja es butu gribējis tev nodarīt ko Jaunu, tad jau būtu to izdarījis. Ka jau sacīju, Roza gribēja, lai tu bulu drošībā, un nolīga mani. Tas ir mans darbs, Keita. Drošība. Proti, šaujamie un sargi, - viņa lupas savil- kas tada ka smaidā. - Nevis papīri un plapas.

-    Kurš katrs ta var apgalvot. - Kaut kad pa šo laiku viņa pistole bija nozudusi.

Airi pagajis man garam, viņš aizvēra durvis. Sis Bens ir gara auguma, es pēkšņi apjautu, un viņa zaļas acis bija izvietotas tālu viena no otras. Viņš nokremšļojās.

-   Jo ļaužu darbos paisums ir un bēgums -

Kas trauc ar paisumu, var sasniegt laimi,

Kas nokavē, tam mūža brauciens viss

Pa sēkļiem un pa briesmām maldas.

Tikpat labi Roza būtu varējusi apgadāl viņu ar ieteikuma vēstuli. Šis bija viņas mīļakais Šekspīra citāts, kaul arī viņa kautre- jas lo atzīt tādēļ, ka mīļākie citāti parasti ir sentimentāli un iepriekš paredzami. Tomēr šajās vārsmas no "Jūlija Cēzara" bija visa laimes filozofija, saskaņā ar kuru viņa dzīvoja un kuru meģinaja iepotēt man. liesa gan, kad es patiešam hdz tai izaugu - teātrī saku tvert garam slīdošas izdevības -, viņa nelabā balsi protestēja un saukāja manu aiziešanu no zinātnes par nolaidību, mikstčaulibu un nodevību, Es iemetu šos "Cezara" vārdus viņai sejā tovakar, kad mes šķīrāmies. Tikai velak atskārtu, kas tos izruna luga: Bruts, māceklis, kas kļuva par slepkavu.

Es nodrebēju.

-Viņa zinaja? Zināju, ka pakļauj mani briesmām?

-   Atdod grāmatu un apsēdies!

Es atrāvos.

-    Man nav vajadzīga tava gramata, Keita, - viņš pacietīgi skaidroja. - Man vajadzīga tava roka.

Palūkojos lejup. Uz gramatas vaka, noķēpājot la arī neizvilkt© stikla lausku tas centra, bija ķiniešu hieroglifam līdzīgs biezu, tumšu asiņu Iraips. Es nometu grāmatu turpat, kur stāvēju, un skatījos, ka ta nokrīt uz grīdas. Pāri visai plaukstai bija gara brūce, no kuras sūcas asinis. Nedrošiem soļiem piegājusi pie galda, noslīgu uz krēsla.

-    Paldies, - Bens pateicas, pacēla grāmatu un sekoja man. Viņš nolika Cembersu uz galda; blakus tika nolikta sarkana somiņa, ko viņš izvilka no sava kofera. Aptieciņa. Izņēmis paris antiseptiskas salvetes, viņš saka tīrīt manu brūci. Viņa rokas bija maigas, taču antiseptiķis koda.

-   Vai tu kaut nedaudz nojaut, kas tevi tur vajaja?

Es papurināju galvu.

-    Ne. Bet es zinu, ka viņš nogalināja Rozu. Pārvērta viņu par Hamleta teva garu.

Bens pacēla galvu, un es pastāstīju par adatas dūrienu.

Kadu bridi, turpinādams darboties un cieši skatīdamies uz brūci, viņš neko neteica. Neizrādīja nekādu skepsi vai pārsteigumu. Neko.

-    Ta, - viņš pēdīgi bilda un palaida vaļa manu roku. - Gatavs. Ja gribi, es varu apsaitēt, bet, ja gaiss tiek klāt, brūces dzīst atrak… Kas tev liek domāt, ka cilvēks, kurš vajāja tevi, ir tas pats Rozas slepkava?

-   Viņš pats man to pateica, pec tam, kad bija pielecis man klāt ar nazi. Ko vārds gan nozīmē? - Draudi, iezagdamies mana balsi, izklausījās savādi. - Roza pieņēma citu vārdu. Varbūt mums ari tevi vajadzētu nosaukt citādi.

Atkal pakustējās mazs muskulītis Bena žoklī.

-   Vel viņš alstaja man šo. - Ar veselo roku es izvilku no kabatas "Folio" lapu. - Tu zini 'Tītu"?

-    Esmu redzējis filmu.

Es noliku lapu uz galda Benam priekšā un skatījos, kā lasot viņa seja paradas pretīgums.

-   Žēlīgais Dievs, kada riebeklība! - viņš noteica, kad bija izlasījis.

-    Tu gribi mani sargat, - es klusi sacīju, - tad nepieļauj, lai cilvēks, kas to rakstījis, nonāk manā tuvuma.

Bens pieceļas, piegaja pie loga un saka skatīties ara.

-    Keita, es to varu izdarīt tikai tad, ja mes darbojamies kopa. Tas nozīmē, ka man jāzina, ko tu dari. Man jazina, ko tu meklē.

-    Viņa tev nepateica?

-    Vienīgi tik daudz, ka tu meklesi zināšanas. Fs viņai teicu - ne, paldies, zināšanas ir la vērtīga saslavdala, ko izmanto atombumbām un bioloģiskajam teroram. Viņa tikai alvecinajās. Paziņoja, ka viņai vajadzīga Patiesība, ar lielo P. Skaistums ir ļiatiesiba, patiesība - skaistums. Tas ir viss, ko jūs zināt uz Zemes, un viss, ko jums vajag zināt… - Viņš uzmeta man izsmējīgu skatienu. - Neizskaties tik pārsteigtā. Es lasu. Reizēm es lasu pat Kitsu. Tas nav ģenētiski nesavienojams ar prasmi apieties ar šaujamo. Turklāt es tikai atstāstu, ko man sacīja viņa.

-Tas ir vairāk, neka viņa pateica man. Es dabuju tikai mazu, zeltpapira ietītu kārbiņu. Dēka un noslēpums, ta viņa izteicas. Tas atveda pie ši. - Atvērusi gramatu, es pastumu to uz viņa pusi.

Iekšā bija zīmīte, ko es biju uzgājusi viņas kabineta. Ta bija īsaka, neka es atcerējos, joprojām salocīta. Tur noteikti viss bus paskaidrots: par kuru no Šekspīra jakobiskajām lugām Roza raksta, kurš "Pirmais folio" man vajadzīgs - un kāpēc. Un varbūt tur bus kaut kas vēl svarīgāks: paskaidrojums. Atvainošanas.

Bens noliecas par gramatu.

-    Keitai, - viņš skaļi izlasīja un pasniedza zīmīti man. I'apīrs nočaukstēja, kad es to atlocīju. Drukāti burti, ar gaišu zīmuli uzrakstīti divi vardi: Čaild. SAR.

-    Maķenīt noslēpumaini, - bilda Bens. - Tev ir kaut mazākā nojausma, ko tas nozīmē?

-   Sar. ir saīsinājums no "sarakste", - es atbildēju, saraukdama pieri.

-Tātad vēstules. Bet ko nozīmē Čaild.? Child.? "Bērnība"? Bērnības vēstules? Ka? Viņas? - Bens taujāja; viņa jautajumi krita ka krusas graudi.

-Tad butu jāpieņem, ka viņai tada bijusi - es gribu teikt: bērnība -, tikai nedomāju vis. Negribu teikt neko sliktu par taviem vecvecākiem, - es piemetināju.

-   Nemaz ari to ta neuztvēru.

-Jebkura gadījuma es nedomāju, ka bērna vēstules var saukt par "saraksti", - es papurināju galvu. - Nē, tur domāts "Čailds". Ta ir vieta. Angļu fakultates privātā bibliotēka.

Čailds. Pasaule, ko man pavēra šis īsais vārds, bija daudz pla- šaka nekā tā vieta, par ko tas lika domāt - stūra telpu virkne Vidnera augšēja stava. Fakultātes doktorantiem Čailds bija mājas, dziļi, noplukuši atzveltņi, plati galdi un spuldžu siltais mirdzums uz vecu gramatu lappusēm. Tur bija atrodams ne tikai izcils literatūras krājums, bet ari viss iespējamais literāro dzīvju balasts - atmiņas, biogrāfijas, vēsture un vēstules. Sējumu sējumi.

-    Vēstuļu tur ir vairāk nekā saprašanas, - es novaidējos.

-   Šekspīra? - vaicāja Bens.

-Ja kadu atradīsi, paziņo.

-   Čailda to nav?

-    Nekur nav, - es īsi atbildēju. - Tadu nav vispār. Slavenākais angļu dramaturgs - iespejams, slavenākais visu tautu dramaturgs, - un neka. Pat nevienas sievai rakstītas rindiņas, pat sūdzības gramatu tirgonim. Nav pat iztapīgas pateicības vestuhtes karalienei. Patiesība ir atrasta viena vienīga vēstulē, kas rakstīta viņam: lugums aizdot mazliet naudas, turklāt tas ta ari nav licis nosūtīts. Viss liek domai, ka viņš nevienam nerakstīja un ari viņam neviens nerakstīja. Bezmaz rodas aizdomas, ka viņš neprata rakstīt. - Ks noliku Rozas zīmīti uz atvērtās gramatas un pakāpos nost. - Viņš noteikti ir rakstījis vēstules, tas ir skaidrs. Taču tas nav saglabajušas. Klasisks gadījums, kad fragmentāri pierādījumi ir aplami.

Es paberzēju kaklu, nodomādama, ka vispār labprāt vēlētos apgriezt kaklu Rozai. Kas ta atkal par saraksti? Vai šī sieviete tiešam nevarēja vienkārši uzrakstīt to, ko gribēja pateikt?

Bens pelija papīriņu.

-   Saki, lūdzama, kur tieši tu to atradi?

Ks airi un klusi izstāstīju visu, ko zināju, sakot ar Rozas ierašanos teātrī rega loma, par šifrēto zīmīti, ko viņa bija noglabājusi kārbiņa, un beidzot ar kataloga atvilktni viņas kabineta.

-   Kataloga atvilktnē? - viņš savilka uzacis. - Tu atradi to kataloga atvilktnē?

Es pamāju.

-    Harvarda ēkas ir nosauktas cilvēku vārdos, pareizi?

Es pamāju.

-Tad ka varda ir nosaukta bibliotēka, profesores kundze?

-    Nesauc mani par profesori! - Taču, jau sprēgādama dusmas, es sapratu, ko viņš grib sacīt. Rozai prata nebija viela. "Čaild. Sar." bija bibliotēkas inventārā vienības saisinajums. Tas bija jasa- prot ka "Čailda sarakste".

-   Frensiss Čailds bija profesors, - es leni sacīju. - Viņš tiešam lads bija. Rozas priekštecis pirms dažam paaudzēm. Viņš pasniedza angļu valodu un patiesība bija viens no izcilākajiem zinātniekiem Harvarda. Bel es it nemaz nesaprotu, kapec viņai vaja- dzeja rakņaties pa Čailda papīriem un kapec viņa grib, lai to daru es. Viņš nodarbojas ar balādēm, nevis ar Bardu. Vai tas tev ir pieslēgts pie tikla? - jautāju, noradīdama uz Bena portatīvo datoru.

Viņš palocīja galvu un pastūma datoru man tuvāk, līs atvēru HOLLIS, Hārvarda bibliotēkas interneta katalogu, un ierakstīju lauciņa divus vārdus, Čailds un sarakste.

-    Frensiss Džeimss Čailds, - man par plecu lasīja Bens. - Sarakste, 1855.-18%. Cūcība, - viņš nostenejas. - Nekas nevar tik veiksmīgi sagandēt prieku par savu taisnību ka ierašanas trīs stundas par veļu!

-   Nekas nav par veļu, - es pagrozīju galvu.

-   Varbūt tu nepamanīji, bet šonakt bija dzirdams buirtsl un kaut kas uzgaja gaisa. Ta bija Vidnera bibliotēka, zinies.

-   Skaties, - es radīju uz ekrānu. - Inventāra numurs ir MS AM 1922.

-    Heurēka! - atsaucās Bens. - Viss uzreiz top skaidrs.

-   MS nozīme manuskripti, - es paskaidroju, aizvērdama lappusi. - Un tas nozīmē, ka vēstules neatrodas Vidnera. Tas ir Ho- tona. Harvarda reto grāmatu un manuskriptu bibliotēkā.

-    Kur tada atrodas?

-Tajā plakanajā ķieģeļu maja starp Vīdneru un l.amontu.

-   Citiem vārdiem, blakus Vidneram. - Viņš pašūpoja galvu. - Kāpēc tu doma, ka Vidnera kaimiņbiblioteka pec šīs nakts būs atvērta?

-    Mes esam I larvarda; deviņos la bus vaļa, - es draiski pavīp- snaju. - Nekas nav par vēlu: vel ir pārak agrs.

-Ak ta, - noteica Bens. Viņš pieliecās un pieskaras manai rokai. - Tu skaidri zini, ka gribi turpināt?

-    Vai tu mēģini mani nobiedēt?

-   Tev noteikti ir bail.

-Tas nenozīmē, ka man viss jāmet pie malas.

Viņš pamāja, un man šķila, ka viņa skatienā pazib apbrīna. Viņš pieceļas, piegāja pie ledusskapīša un izvilka Red Buli skār- deni. Atslējies pret ledusskapi, viņš atrava bundžu vaļa.

-   Tu lidmašīna pagulēji?

-Nē.

-    Un vakarnakt?

-   Necik daudz.

Viņš ieskatijas man acis.

-     Kaujas mākslās patiesība numur viens: no pārguruma tu kļūsti stulbs. Un stulbums padara tevi bīstamu - sev pašam un visiem, kas ir tev apkart. Šai brīdi tas nozīme - man. Tādēļ es butu pateicīgs, ja tu vismaz pamēģinātu. - Viņš pamaja uz durvīm. - Gulta ir tur. Vannasistaba ari. Viss lava rīcība.

-   Tu taču neruna nopietni.

Viņš runaja gan nopietni.

-   Paris stundas tu noteikti vari atļauties. Ja tev kaut ko savaja- gas, bušu tepat.

Ak, šada bus ta darbošanās kopa. Mani ka mazu bērnu suta gulēt. Es apskaitos, taču biju arī līdz nāvei nogurusi. Cēlos augšā un devos uz guļamistabu.

-    Izgulies labi, profesores kundze.

-   Beidz mani saukt par profesori! - Es aizveru durvis mazliet sparigak nekā vajadzētu. Mana priekša pletās milzīga gulta ar mīkstu, sarkanu pārsegu; pa logu pavēras vēl viens jauks skats. Vannasistaba bija ka vesels mirdzoši baltu flīžu kontinents. Es devos tajā pec glābiņā, aizvērdama starp sevi un Benu tik daudz durvju, cik vien bija iespējams.

Nostājos zem karstas dušas un ļāvu, lai līdz ar pēdējo divu dienu netīrumiem prom aizplūst manas dusmas. Prata cita pec citas iznira ainas: liesmas snaikstās ap grāmatplauktiem Harija Elkinsa Vidnera kabineta, zalgo vērtīgo gramatu zilie un sarkanie adas vaki. Plakans, brūns deguma plankums zogas pari "Pirmā folio" lappusēm. Gramatas, man atkal iesmeldzās sirds. Visas šis brīnišķīgās gramatas.

l abāk gramatas, nevis cilvēki, teica Bens.

Atmiņa atgriezās citas ainas: Rozas kabineta kā lens, mēms virpulis griežas balta papīra lapas. Sadragatais Šekspīra krūšu- tols - uz paklāja guļ plāns, bāls viņa vaiga fragments. Ja es pa tam durvīm butu izskrējusi divas minūtes vēlāk, es domāju, aizgriezdama ūdens krānu, tas būtu mans vaigs.

Noslaucijos un izķemmeju matus. Ja, protams, bens izturējās pret mani ka pret bērnu, un tas bija nenormāli kaitinoši - bet es uz to ari reaģeju ka bērns, blikš! - un arā pa durvīm. I.abakajā gadījuma es izskatījos rupja un nepateicīga; negribējās pat domāt, ka to varēja raksturot ļaunākajā gadījumā.

Es pabakstīju ar kāju savas drēbes: tās smirdēja pēc deguma, ja negribu gulēt tajas, vajadzēs vēlreiz iziet pie I3ena un palūgt kaut ko citu. Es pikti blenzu uz savam drēbēm. Tad ietinos puķaina baltā dvieli, tik liela ka peldpalags, un tipināju atpakaļ uz. lielo istabu.

Apsedies ta, lai varētu ērti redzet - ērti šaut? - visas durvis un logus, viņš bija uzcēlis kajas uz galda. Rokas stiepiena attalumā gulēja pistole, un viņš šķirstīja Čembersa sējumu. Viņš bija izķeksējis stiklu no priekšejā vāka, taču tumšais plankums nekur nebija pazudis. I'ār grāmatu noliekta seja bija spēcīgi veidota, it kā to butu izkalis Mikelandželo vai varbūt Rodēns - tomēr nē, ne viens, ne otrs: viņš bija pārak apģērbts.

-    Roza man apgalvoja, ka Šekspīra valoda esot tik blīva tapec, ka viņa skatuve bijusi tik tukša, - viņš ierunājās, nepaceldams acis. - Nekādu dekorāciju, 'līkai kostīmi un daži rekvizīti.

Es salēcos. Nebiju domājusi, ka viņš ir mani pamanījis.

-    Viņš savas pasaules veidoja no vārdiem.

-    Vai kāda no jums abam vispār ir lasījusi šo grāmatu? - viņš sarauca pieri un paršķira lappusi. - Ka te raksta vecais, labais Čemberss, I .ondonas skatuves spēja dabūt gatavu miglu un strūklakas; zibeņus un pērkonus, pat lietusgāzi un ugunsgrēku - iespējams, ne gluži visu vienlaikus. Kada teātri esot bijis pārvietojams mežs, kas varējis izaugt pa skatuves grīda ierīkotām lūkam. Varbūt tas gluži nestāv līdzi Džordžam 1 .ukasam, bet nav ari plika nabadzība. Visvairāk man patīk Plūtons, ko sazin kadas klaji sadistiskas likteņa dievības ieģērbušas degošās drānas, un tikmēr - tu tikai paklausies, - viņa pirksts atrada rindiņu tuvu lappuses augšai,

- Jupiters, sperdams zibeņus, visa savā godība nolaižas zem varavīksnes…

-    Vai tu šonakt izglābi man dzīvību?

Viņa pirksts apstajas rindiņas vidu.

-    Izklausās pec Eltona Džona.

-    Es to domāju nopietni.

-    Es cenšos ta nedarīt.

-   Nu, nemeģini. Šoreiz. Ja ne manis, tad savas tantes deļ.

Viņš atravas no gramatas, atzvila krēslā un sakrustoja rokas

aiz galvas. Viņa acis laiski noslīdēja man pari, liekot domāt par leopardu, kas no ērta koka žakles skatās uz gazelēm.

-Tu gribi atdot man to dvieli?

Es acumirkli sajutu katru šī dvieļa auduma collu, katru kroku un frotē cilpiņu, kas pieskārās manai ādai.

-   Vel ne.

-Tad mana atbilde ir līdzīga. Vēl ne.

Es savilku dvieli ciešāk.

-   Tik un tā paldies. Par to, ka pagaidām esi glābis.

-   Saldus sapņus, profesores kundze, - viņš īsi pasmaidīja un atkal pievērsās grāmatai.

-    Sivēns, - es atcirtu un atgriezos guļamistaba. Pie gultas es strauji apstajos. Biju taču gribējusi viņam palūgt kādu kreklu; mani neiejūsmināja doma, ka vajadzēs kailai gulēt pavisam netālu no gandrīz nepazīstama vīrieša, lai kas ari bija viņa tante. Bet lai velns par stenderi, ja es velreiz iešu ara no šis istabas, jo sevišķi runāt par savu kailumu, lai cik aplinkus tas varētu būt. Atstājusi dvieli uz. grīdas, es pahdu zem segas un aizmigu lai paša bridi, kad mana galva pieskaras spilvenam.

Es pamodos un zināju, ka las ir sapnis. Auksta, pelēka gaisma ar juras smaržu; akmens mūris, kas beidzas kaut kur tālumā. Mazliet zemāk šķībi karajas gobelēns ar Veneru un Adonidu, pārplēsts pušu un notraipīts ar asinīm. Zem ta, rokas izpletis, gulēja sirms karalis ar kroni uz pieres. Es noliecos par viņu. Miris. Vējš plivinaja gobelēna skraji austas stērbeles. Mirušais karalis spēji atvēra acis, un manu roku satvēra ģindenigi pirksti. "Atriebe…," viņš seca. Es nepaspēju pakustēties - no aizmugures pie manis pieslīdēja ēna, un manu kaklu pāršķēla plāns, svelošs asmens.

Es vienā rāviena biju sēdus. Laikam biju kliegusi, jo tai paša bridi durvis paradijas Bens.

-    Kas notika?

-    Nekas, - es drebelīgi pasmaidīju. - Nelāgs sapnis, tas ari viss. "Hamlets".

-    Tiešam? - viņš neticīgi lūkojas mani. - Tu sapņo traģēdijas piecos cēlienos?

-    Drīzāk otršķirīgas šausmu filmas.

Uz bridi atgriezies otra istabā, viņš atkal paradijas un iemeta man klēpi kreklu.

-    Eaiks celties. Brokastis ir klat, - viņš sacīja un atkal nozuda, aizvērdams durvis aiz muguras. Krekls bija pelēks, bez uzrakstiem, saņurcīts lajas vietas, kur bija kārtīgi salocits. Es pieliku to pie deguna: smaržoja pec tīrības, it ka butu žāvēts kalnu dārzā. To velkot pari galvai, man krūtis iezagas karstums, un sapnis lēni atkapās ka gauss, šalcošs vilnis.

Otra istaba bez skaņas midžinajas televizors, stereoiekārta klusi vizmoja Vivaldi, no galda puses vēdīja šķiņķa un kanēļa smarža. Bens stāvēja pie loga un skatijas uz Cārlzupi.

-   Franču grauzdiņš ar dzērvenēm vai olas Benedikta gaume, - viņš sacīja. - ļa tu cereji uz liellopu gaļas skaidiņam krējuma uz biskvīta, vajadzēs atsaukt pasūtījumu.

-    Neāksties, - es saviebos. - Vai tiešam Čārlza ēdienkartē ir tas sūds uz šķindēja?

Viņš pagriezās.

-   Pat armija damu klātbūtnē cenšas attureties no lik neapetīt- ligiem apzīmējumiem.

-   Tu esi bijis armija?

-   Ne gluži.

Es neko neteicu, gaidīdama, vai sekos vel kaut kas. Nesekoja.

-    Tada gadījuma, - es bildu, - varbūt ņemam uz pusēm olas un franču grauzdiņu?

-  Apbrīnojami diplomātiski. - Viņš ieslidinaja mana šķīvi vienu olu Benedikta gaumē. - Es liku šurp nogādāt lavu bagažu.

Un tiešam, pie durvīm slavēja melnais koferītis, ko pēc sera Henrija rīkojuma bija iegādājusies un piepildījusi Bārnsa kundze.

-Tu teici, ka es nedrīkstu tur atgriezties.

-Tu nedrīksti. Tas nenozīme, ka nav neviena cita, kas nemanīts varētu tur ielavīties un izlavities.

-   'l'u nozagi manas mantas? - es jau laju.

-   Iesaistīju vecu paziņu. Ja tev ir iebildumi, varam nosūtīt atpakaļ.

-    Ne, - es nošļupstēju - mute bija pilna ar holandiešu mērci un olam. - Tīras drēbes ir mērķis, kura sasniegšanai izmantotos līdzekļus esmu gatava neņemt vera.

-    Runājot par šaubīgiem gājieniem, mes esam rīta ziņu varoņi. Ne tikai vietejo. Ari pie visiem lielajiem: CNN. "Dienas ziņas". "Labrīt, Amerika".

-   Pateica ari kaut ko jaunu?

-   Nepateica pat to, ko mes jau zinām - tur bija vienīgi tas, ko nevarēja nepamanīt visi, kas atradas deviņu jūdžu rādiusā. - Viņš uzmeta man zobgalīgu skatienu. - Tu esi pārliecinātā, ka labak negribi stāvēt pie ratiem? Jau ir karsti, un kļūs vēl kārstāks.

-   Tu gribi teikt - bīstami.

-     Ja saka "karsti", izklausās slilīgak. - Viņa seja pavīdēja smaids. - Nozīme gandrīz to pašu. - Viņš atstūma savu šķīvi. - Tas ir tikai laika jautājums, Keita, līdz. kads ari bez mums pamanīs saistību starp I larvarda ugunsgrēku un "Globusa" ugunsgrēku, un, kad tas bus noticis, visi pasaules ziņu tirgoņi karasies tev aste kopa ar kniķiem no diviem kontinentiem.

Es paņemu savu kafijas tasi un piegāju pie loga. Tas, ko es grasījos darīt, bija skaidrs, karāsies aste vai nckarasies. Mani vairāk intereseja nepārliecinošās atbildēs tītais jautajums kāpēc? Atriebe, - sapnī bija iesaucies karalis. Bet par ko es gribu atriebties?

Par Rozu, protams. Karalis bija viņa; es to skaidri zināju - la mēs sapņos zinām, ka šis pilnīgi svešais cilvēks ir māte, mīļotais vai bērnu dienu labakais četrkājainais draugs. Vienkārši zinām, un viss, ar nesatricināmu pārliecību ka svētie vai cīnītāji par ticību. 'lāču pārgrieztā tika mana rīkle. Un bibliotēka tā bija mana rīkle, pie kuras slepkava bija pielicis ļoti reālu nazi.

Es neloloju ilūzijas, ka varētu sadzīt roka slepkavu un spriest viņam ātru liesu pati savam rokām. Vai pat nodot viņu likuma taisnas tiesas rokās. Tomēr es grasījos atriebties.

Viņš bija gatavs dedzināt un pat nogalināt, lai tikai nepieļautu, ka Rozas atklajums ierauga dienas gaismu. Mans uzdevums ir gādāt, lai tas - kaut kas - to ieraudzītu.

Tomēr atriebe nebija visa sākums un gals. Es alkal pieliku kafijas tasi pie lupām un skatījos, ka virs upes virpuļo un pike kaija. Zeltītā davana, ko man bija pasniegusi Roza, bija īsta Pando- ras lāde. Rozas deļ - ja, tiešam, es gribēju atriebties. Sev pašai es vēlējos ko vienkāršāku un egoistiskāku. Es gribēju zināt. Es gribēju zināt, ko viņa bija atradusi.

Benam viņa bija čivinājusi par Skaistumu un Patiesību. Man viņa teica: ja tu to atvērsi, tev bus jāiet, kurp tas tevi vedis. Es izdzēru pedejo kafijas malku un pagriezos.

-    Es apsolīju. Tev nav jānāk Ildzi.

-    Es iešu gan, - viņš man uzsmaidīja. - Es ari apsolīju.

Mēs pēc karlas noskalojāmies duša. Man vēlreiz bija jaalzist, ka bija patīkami uzvilkt Barnsa kundzes sagatavotas tīras drēbes, lai gan viņas iegādātās lietas - bez šaubam, pec sera Henrija norādījumiem - bija tadas, kādas es nemūžam neiedomātos valkat. Šoreiz tas bija smilškrasas kapri bikses un blūzīte ar plankumainu jaguāra adas rakstu, bez. piedurknēm un ar dziļu V veida kakla izgriezumu. Gaidīdama Benu, es parspraudu brošu pie jaunas žaketes atloka.

Viņš ienāca, ģērbies haki bikses un olivzaļa krekla bez apkakles.

-   Gatavi? - es jautaju, iestūķēdama soma gramatu un šādus tādus papīrus.

Viņš piesprādzēja pistoles maksti un ielika laja šaujamo, lad parvilka pari zamšādas žaketi.

-   Gatavi.

Mes izgājām pa durvīm un devāmies uz Hotonu.

13

AP VNHKU JOPROJĀM BIJA policijas un ugunsdzēsēju mašīnu mūris. Ļaudis snaikstījās gar nožogojumu, pulēdamies saskatīt, kas notiek iekša, taču viņpus durvīm bija parak tumšs un necik daudz nevareja redzet. Mes ar Benu izslīdējām cauri pūlim un tuvojamies mazakai un graciozākai ķieģeļu pilij turpat blakus: Hotona bibliotēkai.

Vienīgā pielaidiba pec Vidnera nelaimes vakarnakt bija sargu skaita dubultošana: viena vielā tagad bija divi. Izdzirduši mūsu soļus, viņi pacēla galvu no saviem laikrakstiem un omulīgi pa- maja ar galvu. Viens piešķīra man skapīša atslēgu, otrs uzmanīgi izpētīja manas somas saturu.

- Tikai pielūkojiet, skapīti nevajag slēgt ciet, - piekodināja pirmais. - Šobrīd tas ir aizliegts.

Šaura ja vestibila es izkravāju no somas visu, izņemot dzeltena papīra bloknotu un Čembersu. Man nenāca ne prata to kaut kur atstāt, nemaz nerunājot par neaizslēdzamu skapīti. Mes abi ar Benu piegājām pie debeszilām durvīm vestibila talakaja galā un es nospiedu zvana pogu.

Pec divām sekundēm durvis atvērās.

lasītava bija plaša, gaiša taisnstūrveida telpa, pa lielajiem logiem varēja redzēt vasarīgi dzidras debesis. Rindu rindām stave- ja lieli, mirdzoši galdi, pie tiem pāri savai papīru gūzmai likņāja bariņš sakumpušu pētnieku. Es piegāju pie brīva galda un noliku savus papīrus. Bens apsēdās man līdzas. Pie blakus galda neapmierināts galvu pacēla vīrietis ar krunkainu seju ka basetam - liekas, mēs bijām izbojājuši viņam jauko skatu. Aizpildījusi pieprasījuma lapiņu MS Am 1922, Frensiss Dž. Čailds. Sarakste, - es pasniedzu to bargam vīrietim pie galvenās letes, paņemu zīmuli un apsēdos, lai gaidītu. Senajos laikos es šeit jutos ka siltā kuni- ņā; šodien šķita, ka atrodos uz. skatuves. Kas to lai zina, varbūt slepkava jau ir šajās sienas.

Bens piecēlās un sāka staigat apkart, laiku pa laikam ieskatīdamies kada uzziņu materiālā. Vienlaikus viņš droši vien visos sīkumos izpētīja šo telpu un cilvēkus, kas taja atradās. Meklēja iespējamas nepatikšanas un, bez šaubam, bēgšanas ceļu. Es sakopoju domas un pievērsos savam raizēm. Kas man jāmeklē? Ko Roza medija, rakņādamās pa Čailda papīriem? Vai es pazīšu savu lomu, kad to ieraudzīšu?

Bens nozuda otra stāva gaiteni, kas savienoja Hotonu un Vid- neru; gar ta sienām rindojās skapji un datori, kuros glabajas hotona katalogi, vecais un jaunais. Ar pārsteigumu redzēju, ka viņš atgriežas ar aizpildītu pasūtījuma veidlapu. Atdevis to bibliotekāram, viņš apsēdas man blakus.

Pēc piecpadsmit neizturami ilgam minūtēm divi bibliotekāri, memi un nopietni ka mirušu karaļu sulaiņi, iestūma ratiņus, kuros liela kaudzē bija četras pamatīgas arhīvu materiālu kasies un paris plānu, baltu kokvilnas cimdu. Basets pie blakus galda nopūtas, it ka šo neizpētīto kārbu smagums būtu uzkrauts viņam uz krūtīm. Varbūt viņš ir spiegs, man ienaca prata, lāču tas bija smieklīgi - nē, paranoidali; viņš te sēdēja jau pirms mūsu atnākšanas.

Es uzvilku cimdus, paņemu augšējo kasti un ķēros pie darba.

Vēstules bija kataloģizētas un numurētas, taču zinātnē Rozas kredo bija rupigums plus intuīcija. Viņa nebija nolaidusies lik zemu, lai sniegtu precīzus norādījumus, teiksim, kads numurs ir vēstulei, kas glabaja viņas noslēpumu. īsta, liela zinātne, viņa mēdza teikt, virzas uz priekšu leni un cēli, līdzīgi karaliskai procesijai vai sugu evolūcijai, - bet es nevarēju atjauties tadu greznību ka īsta, liela zinātne. Šķirot lappusi pec lappuses, es šjucu pari sveša cilvēka dzīves sarežģījumiem un uzvarām, nemitīgi apzinoties, ka man nav ne jausmas, ko es meklēju. Ja lasīšu parak ātri, es to ļoti viegli palaidīšu garam.

Nevienu no vēstulēm nebija rakstījis pats Čailds; te bija tikai tas, ko viņš bija saņēmis no kolēģiem un palīgiem sava mūža darba, lautas balažu vakšana: viņam bija rakstījuši dzejnieki Longfello un Louels, viens no brāļiem Grimmiem, filozofs Viljams Dž.eimss… To visu caurvija viņa sievas Elizabetes nebeidzama, moža pļapašana. Neviens no viņiem it nemaz neizskatījās pēc la- da, par kuru Roza varēja kliegt Heurēkal

Basets pie blakus galda krakšķinādams izlocīja pirkstus. Pulkstenis pie sienas viņam aiz muguras jau bija notikšķinājis divas stundas. Es atkal noliecos par dokumentiem.

Tuvojoties trešās kasies dibenam, izurbusies cauri kartejai uzspēlēti līksmajai atskaitei par to, ka Elizabete ar berniem pavadījusi vasaru Meina, es uzduros lapai, kas nesekoja iepriekšejai.

Mazie tipināja apkārt, lasīdami mel-, tā beidzās iepriekšējā lappuse. Kad es uzšķiru nakamo, tur bija rakstīts: Esmu kaut ko atradis. Rozas vardi.

Es izslējos taisni un paskatījos uz. Benu, taču viņš aizrautīgi lasīja kaut ko līdzīgu visur Ildzi staipītai dienasgramatiņai.

Noliku abas lapas blakus. Otro nebija aprakstījusi Elizabete Čailda. Smalkais rokraksts ļoti algadināja lo, ka rakstīja viņa, ari papīrs un izbalējusī zila tinte bija tadi paši. Tik līdzīgi, ka, pavirši raugoties, to varēja noturēt par vienu vēstījumu. Taču vajadzēja ieskatīties uzmanīgāk:

Esmu kaut ko atradis, un domāju, ka tas var ieinteresēt tādu zinātnieku ka ļus, un, ta ka esmu cieši pārliecināts, ka ne viss zelts spīd, iespē- jams, tas ir pat kaut kas vērtīgs.

Es pārlaidu meli pār sausajam lupām, man ausis skanēja Rozas vardi: Esmu kaut ko atradusi. Un man vajadzīga tava palīdzība. Atkal pievērsos vēstulei.

Tas ir manuskripts. Man liekas, tas sarakstīts angliski - vismaz at sevišķi vardi pavisam noteikti ir angļu, un senais sējums, kura es to uzgāju, ir "Dona Kihota" angļu tulkojums, 'lāču rokraksts - diemžēl - lielākoties nav salusams, kaut ari nav ne traipu, ne svītrojumu, kas to padarītu neizburtojamu. Man tomēr ir izdevies izlasīt nosaukumu, un es uzskatu, ka diezgan pareizi - izņemot pirmo burtu, jāatzīstas, tādu es vel nekad neesmu redzējis. Tāda kā pārsvītrotu spirāle, aptuveni šāda - SK. 95. LPP. Es gandrīz domātu, ka tas ir grieķu burts, taču tālāk nak mūsu latīņu alfabēta burti.

-ardenio, man liekas. Vai varbūt -ardonia?

Es saraucu pieri. Dīvainais simbols nebija vis grieķu, bet gan angļu alfabēta burts: lielais C nesalasamaja Elizabetes laikmeta kursīva, ta sauktaja sknverraksta. Un nosaukums tatad ir Carde- nio vai Cardonia.

Šo vardu es jau kaut kur biju redzejusi, par to biju pilnīgi droša. Kaut kur lasījusi… Tas ir Īpašvārds, bet kāds? Personvārds vai vietvārds? Jo vairak es piepūlēju atmiņu, jo dziļāk mīkstajā, pelē- kaja aizmirstības migla nogrima neskaidra nojausma. Varbūt talak viss bus paskaidrots. Es steigšus turpināju lasīt:

Esmu to atstajis drošā vieta. Tai pašā nama, kur tas, neredzams un netraucēts, glabājies, pec mana sprieduma, kopš drīzi pec sarakstīšanas pazaudēts. Un nu esmu neziņa. Es mīļuprat to izceltu dienasgaisma un nodotu lietļiruteja vērtējumam, taču šai civilizācijās nomale nezinu nedz tāda zinātājā vardu, nedz, kur viņu meklet. Tupat es neaptveru, kā lai k> lietu izceļ no pašreizējās atrašanas vietas ta, lai nedraudētu briesmas to iznicināt - ta ir vārīga, un es baidos, ka grūts ceļš zirga mugurā un vilciena tai nozīmētu pilnīgu bojāeju, jo vairak tas sakāms par jūras- braucienu.

Viens no šejienes zēniem apgalvo, ka reiz - "sensenos laikos" - bijis čakls jūsu skolnieks, un viņš man stāsta, ka Jūs, mans kungs, izrādāt gudrību, kas ir brīnumaina, sevišķi āķīgajās mīklas, ko mums uzdod literatūra. Es butu mūžam pateicīgs par jebkādu padomu, ko jūs sniegtu man šajā jautajuma. Ja Jūs piedevām būtu tik laipns un aplēstu, vai risks galu gala būtu laimesta vērts, es, kā saka, būtu "pati uzmanība".

Lai gan, iespējams, Jus necienāt laimes spēles.

Apliecinājumam, ku es spēju novērtēt Jusu laiku, ko jau esmu nolaupījis, pievienoju baladi. Cik noprotu, ta ir senas skotu dziesma, bet tāda, ka to dzied Jaunajā Pasaulē. Man vajadzēja veselu juru laika, lai slarp šajās nometnēs iecienītajām dziesmām atrastu vismaz vienu, kas neliktu sarkt papīram un tintei, bet ceru, ka tas man ir izdevies.

Man ir tas gods, utt., Jums uzticīgais Džeremijs Grenvils

Noslēgums un paraksts, viss iespiests mazā rindiņa lappuses apakša, izskatijas ka viena vēstules rinda. Ks pāršķiru lappusi.

-Ienes, - skricelēja Klizabete. Bet es, kā jau Tu vari iedomāties, baidījos no lāčiem!!!

Nav brīnums, ka profesors Čailds vaca balades. Ks atkal pievērsos Grenvila vestulei. Vai šis bija Rozas atradums?

Acīmredzot.

Airi pārskatīju atlikušos papīrus, taču neko neparastu tajos ne- ieraudzīju. Turklāt trūka ari Grenvila vēstulēs sakuma. Ks ielūkojos katalogā, taču tajā nekāds Džeremijs Grenvils vispār nebija pieminēts. Izskatījās, ka ši lapa iejukusi starp Elizabetes vēstulēm kļūmes pec, iespējams, jau profesora Čailda kabinetā. Katra ziņā bibliotekārs, kas bija sastadijis katalogu, šo misēkli nebija pamanījis.

Uz vienīgās lapas nebija datuma, nebija jēdzīgi norādīta vieta - tikai paraksts un atrašanas starp Čailda dokumentiem lava minēt par tās vietu vēsture. Un vel sena "Dona Kihola" izdevuma pieminējums. Ks saravos, atcerējusies, ko nakti redzēju Rozas plaukta: tur bija vesela rinda ar "Donu Kihotu" saistītu gramatu. Bet vai tas kaut ko nozīmē? Interesēties par "Donu Kihotu" bija tas pats, kas interesēties par "īliadu" vai "Karu un mieru". Tas liecinaja, ka cilvēkam ir intelektuālas tieksmes, bet nepadarīja viņu par ūnikumu.

Tomēr šis pieminējums varēja noderēt, nosakot Grenvila atraduma sarakstīšanas laiku. "Dons Kihots" spāniski iznaca septiņpadsmitā gadsimta sakuma, ap to laiku, kad nomira karaliene Elizabete. Nepagaja ne desmit gadi, kad tas jau bija pārtulkots angliski. Tātad Grenvila "senais sējums" - un apslēpta manta, ko viņš bija taja uzgājis - nevarēja but vecāks. No otras puses, to novarēja datēt velak par profesora Čailda nāves laiku - un viņš bija miris deviņpadsmitā gadsimta beigas, ja atmiņa mani neviļ. Es klusībā novaidējos. Tad nu gan liela jēga: abi datumi ietvēra gandrīz trīs gadu simteņus ilgu periodu.

Skatiens aizķērās aiz Cembersa sējuma, kas atturīgi gulēja uz galda man priekša. Vismaz daļai no šī perioda jābūt apskatītai Čembersa: viņš nerakstīja tikai par lugām vien. Es pavilku grāmatu tuvāk, atveru aizmugure - un nopūtos. Alfabētiska rādītājā nebija. Tad atcerejos. Alfabētiskais radītājs visiem četriem seju- miem bija beidzamaja - un tas bija palicis Rozas plauktā. Es atšķiru lappusi, pie kuras Roza bija ielikusi grāmatzīmi, tin izlasīju to vēlreiz.

Pēkšņi lampu mestās gaismas strēles izstiepās garuma un pa- lēcas - es apjēdzu, par ko rakstīja Grenvils. Atkal paņēmu vēstuli. Varbūt man rēgojas. Ne, tur bija rakstīts tieši ta, ka es atcerejos.

Es paķēru savu dzelteno bloknotu un saku pārrakstīt vēstuli, cik atri vien jaudāju, mana roka burtiski lidoja par papīru. Basets pacēla grūtsirdīgas acis, it ka butu greizsirdīgs, ka cits atklajis ko tādu, ko vērts parrakstil. Es ar ādu jutu Bena kvēlo interesi, lai gan viņš nebija pat pakustējies. "… tada ka pārsvītrotā spirāle, aptuveni šaJa - SK. 95. LPP. h'.s gandrīz domātu, ka tas ir grieķu burts…" Klat es pierakstīju: "Nav grieķu burts: angļu. Elizabetiešu lielais C."

Aizstumu lapu pie Bena. Viņš izlasīja un neizpratne palūkojas uz mani. Par atbildi es pastūmu viņam gramatu, ar zīmuli piebikstīdama pie svarīgākās rindkopas.

Grāmata bija atvērta turpat, kur es lasīju vakarnakt, kur cits pec cita bija uzskaitīti Šekspīra jakobiskie magnum opus, un katram veltīta aprakstoša rindkopa. Taču lappuses apakša bija vēl viena apakšnodaļa, kurai es allaž biju lēkusi pari. Kad bens pie tas nonaca, es manīju, ka viņam aizraujas elpa, un, kamēr viņš drudžainā ātruma lasīja, la man bija acu priekšā ari bez skatīšanas.

"Audušas lugas", tāds bija virsraksts. Sekoja divi nosaukumi. Viens - "Atalgotas pulēs mīlā". Otrs - "Stāsts par Kardēnio".

Bens aši pacēla galvu.

-    'Audušas?

-    Ir zināmi nosaukumi, izrādes pieminētas galma kalendara. Mes zinām, ka tas ir bijušas, bet gadsimtiem ilgi neviens nav re- dzejis ne drusciņas teksta - ne lik daudz, kā divus saistītus vārdus. - Man aizsmaka balss. - Neviens, izņemot Džeremiju Gren- vilu.

Viņam iepletās acis.

-   Kur?

Ks pašupoju galvu. Vēstules pirmās lapas nebija. Otraja viņš bija sniedzis visnotaļ skopas ziņas.

-    Nezinu.

Bet Roza zinaja! Man piepeši par to nebija šaubu. "Esmu kaut ko atradusi, mīlulīt," viņa teica. "Kaut ko varenu." Varenāku neka "Hamleta" iestudejums "Globusā", viņa apgalvoja, zaļajam acīm metot zibeņus. Un es biju viņu atšuvusi, pašapmierināti zobodamās…

Iedūcās durvju zvans, un es salocos.

Tad tas atveras, un dūkoņā dīvaini skaidri skanēja pazīstama balss.

Bija ieradies kriminālpolicijas galvenais inspektors Sinklers.

I nterlūdija

1606 gada pavasaris

ŠAURU, SLEPENU KĀPŅU AUGŠGALĀ, pie durvīm, kuras aizklaja gobelēns, sieviete apstajas un nogludinaja zaļo zīda kleitu, kas tik jauki izcēla viņas tumšos matus un acis. Viņa pacēla roku un, pavērusi aizkaru, ieskatījās istaba. Tur altāra priekša uz ceļiem bija nometies dedzīgā lūgšanā iegrimis jauneklis, kas nenojauta par viņas klātbūtni.

Sieviete apstajās. Skatīšanās uz viņu bija kļuvusi par nepieciešamību, tapat kā skatīšanas uz uguni. Jaunekļa augums bija vingrs ka meža dzīvniekam, zeltainie mati mirdzēja kā nimbs. Viņa notrīsēja. Jābeidz saukt viņu par "zēnu". Ja ari viņš vel nebija gluži vīrietis, tad arī zēns vairs nebija. Vils, viņa stingri sacīja pati sev.

Saukt jaunekli varda, kas abiem bija kopīgs, bija ierosinājis viņas otrs mīļotais.

-   Ka tad lai es saucu tevi? - viņa toreiz vaicaja.

-   Otrā varda, - tas smaidot atbildēja. - Par Šekspīru. - Tad viņš bija ierosinājis vel kaut ko - tas vēlāk pārtapa dzejā. Vils tavai mīlai bagatihu dos, viņš rakstīja. ]el neatraidi, šoreiz nepievil: kad vēlies visu, visā vienu - Vil!

Tieši viņš pirms vairakiem mēnešiem bija izdomājis, ka viņai vajag zēnu pavedināt. Lūdzies, lai viņa to izdara. I ugunis bija viņu tik ļoti pārsteidzis, ka viņa sēdēja klusēdama, kamēr vīrietis metajas šurpu turpu viņas priekšā, no lūgumiem pariedams uz diedelēšanu, tad bridi lūkojis draudēt un beigās atkal sācis lūgties.

Tas nebūtu nepatīkami, viņa atcerejās savas tabrīža domas. Zens - Vils - nenoliedzami bija itin glīts: zeltaini mati un āda, prāts, mudīgs ka dzīvsudrabs. Viņa bija ielāgojusi zenu jau toreiz, kad viņš paradi jās Šekspīra trupa, pamanījusi, ka viņam seko vecākā vīrieša skatiens, taču kalab - vai tādēļ, ka jaunais Vils bija viņa radinieks, aizbilstamais vai mīļakais, - to viņa nespēja izprast un nejautaja. Viss lika domāt, ka mīļotais, ta vai citādi.

-    Kāpēc? - viņa jautaja, kad dzejniekam izsīka lūgumi. Tas nenozīmēja: - Kāpēc tu to gribi? - Tas nozīmēja vienkārši: - Kāpēc es?

Jo Vils viņai nepievērsa uzmanību. Viņa bija pieradusi just vīriešu smagos skatienus; pat vīrieši, kuri uzbudinājās tikai no citiem vīriešiem, parasti tīksminājās par viņu kā par mākslās darbu. Bet Viljams Šellons bija citāds, ļa, viņš bija viņu redzējis - tik daudz bija zināms. Viņi bija sarunājušies, reizi vai divas. Bet viņš nebija pievērsis viņai uzmanību.

-   Kāpēc? - viņa vēlreiz jautaja.

Šekspīrs bija apstājies pie loga un ar rokām ieķēries palodzē.

-   Viņš ilgojas kļūt par priesteri. - Viņš atskatījās, un tikai tad viņa ieraudzīja mīļākā acis izmisumu. - Par katoļu priesteri. Jezuītu.

Viņa nevilšus nodrebēja. Jezuīti, kas pakļāvās tikai pašam pāvestam, uzskatīja sevi par Kristus kareivjiem un vēlējās vienīgi at- klat Patiesību visbīstamākajiem paganu pasaules nostūriem. Tādiem tika pieskaitīta ari Anglija, jo Anglija un tas ķecerīgā karaliene pieturējās pie protestantu ticības. Tiesa, karalienes Elizabetes ministri bija citos ieskatos. Viņi ienīda jezuītu ordeni ka reliģisku fanatiķu perekli, kurā nemitīgi liek briedinātas sazvērestības ar mērķi nogalinat karalieni, atjaunot Anglijas troņa kaloliskumu un izdzīt visus angļus cauri inkvizīcijas sārtiem ar spāņu zobeniem pie rīkles.

Jezuīts bija nodevējs jau tāpēc vien, ka spēris kaju uz Anglijas zemes. Viņi nelikās miera. Viņus vajaja bez. žēlastības un noķertus spidzinaja ar visiem velnišķīgajiem rīkiem, kādus vien karalienes pratinātāji spēja izgudrot. To, kas palika pari, nodeva bendes ziņā.

Doma par to, ka šīm mocībām varētu tikt pakļauts daiļais, šmaugais zēns, lika viņai nobālēt.

Nebija nekas neparasts, ka iru ģimenes, kuras bija daudz, dēlu, viens kļūst par priesteri. Taču Vila brāļi, rūgti stāstīja Šekspīrs, bija iedestījuši viņa ilgas pec mocekļa likteņa, un to spēkos bija palīdzēt viņam to pieredzei. Viņi bija I Iovardu ļaudis, un I lovar- di, skaļi un klaji protestanti, kad vien bija vajadzība glābt viņu adas, slepenība bija katoļi, lai glābtu savas dvēseles. Melsa arī, ka viņi visi, ar nodevīgo Northemptonas grāfu un viņa braļade- lu, Safolkas grāfu, priekšgala, ir Spānijas karaļa uzpirkti. Ja kads bija spējīgs palīdzēt jaunam anglim nokļūt pie ienaidniekiem spāņiem un atrast ceļu uz jezuītu semināra noziedzīgajiem mūriem, tad tie ir ITovardi, kuri savu garīgo neceļu grēku izpirka, iekvēlinādami dedzību citos.

Nav brīnums, ka Šekspīrs bija izmisis. Viņa piecēlās, piegaja viņam klat un žēlodama uzlika rokas viņam uz pleciem. Viņš novilka ar pirkstu gar viņas vaigu līdz kakla bedrītei.

- Tu varētu viņam iemācīt vēlēties ko citu, - viņš sacīja.

Tas bija interesants uzdevums. Viņa bija spēkojusies ar sievām un mīļākajām, ar zeniem un vīriešiem, cīnīdamās par viņu mīļoto sirdīm, - un gandrīz vienmer uzvarējusi. Taču vel ne reizi viņa nebija spēkojusies ar Dievu. Viņa jau dziras piekrist, taču pēkšņi atskārta, cik daudz viņš vēlas. Šekspīrs lūdza ne tikai to, lai viņa pavedina zēnu. Viņš lūdza, lai viņa to apmierina.

Mirkli viņa bija vēlējusies iziet pa durvīm un vairs nekad neatgriezties. Viņa nebija palaistuve, kuras īslaicīgos pakalpojumus viņš var pirkt vai laimēt derības. Viņa nebija sieva, kuras pastavi- gos pakalpojumus viņš bija nopircis par dārgāku naudu un varēja justies tiesīgs nodot citam. Viņa bija pati sev saimniece, un, lai ari viņai patika laba paķircinašanas - un nebija iebildumu to pārdot par dargas rotas vai jaunas kleitas cenu, - viņa savu mi- lestību davaja, nevis ļāva pirki. Viņu dziļi aizskāra tas, ka Šekspīrs lik ļoti baidijas par zēna nevainojamo daiļumu, ka gribēja, lai viņa iztirgo savējo.

Viņa juta, ka dziļi jo dziļi viņa dzimst un aug auguma lēns, svelošs alriebīgums. Jā, viņa pavedinas Viļu, lai notiek, bet viņai ar to nebūs diezgan. Reizē viņa atkal 110 jauna pavedinas Šekspīru, un tad gan dzejnieks, gan jauneklis tieksies pec viņas kvēlē, kas nav apdzēšama. Un, kad bus pienācis īstais laiks, viņa gādās, lai abi to uzzina.

Tāpēc viņa ielerpas zīda un peries, sakārtoja savus melnos matus garas, mirdzošas cirtas, un no dzejnieka devās pie zena, vilinādama Viļu tikla, ko noauda no mūzikas, sveču gaismā gūstamam baudam un ilgam, no medus un žults, līdz viņš bija taja iepinies un vairs netika prom. Un visu laiku viņa domāja par Šekspīru, kas sēž turpat lejā, iegrimis krēsla ar augstu atzveltni, un stīvi raugās ugunī.

lās bija pirms vairākiem mēnešiem.

Pa aizkaru spraugu viņa redzēja, kā Vils pārmet krustu, un viņas krušu balto adu sartoja pietvīkums.

Tikai vakar, slaigadama pa Šekspīra istabu tepat lejas stava, viņa bija pavisam nejauši uzdurusies dzejolim un, vēl pati neaptverdama, ko dara, jau lasīja pirmo rindu. Man divas mīlas - prieks un izmisums. Viņa atravās ka no sitiena. Viņai nepatika bez atļaujas lasīt viņa vārdus. Tas bija kaut kas līdzīgs noziegumam.

Iespējams, ja Šekspīrs nebulu licis viņai gaidīt, nebūtu radies kārdinājums turpināt, lāču rindiņa kņudinaja un nelika mieru viņas prātam. Protams, šis mulsais "es" bija viņš pats, taču tikpat labi tas varēja but ari par viņu. Tādēļ, kad viņš nenāca un nenāca, viņa lasīja talak:

Man divas mīlas - prieks un izmisums -

Ka divi gari, kas ap mani stāj: Skaists jauneklis, tik gaišs ka debess jums, Un sieviete, ko tumšas krasas klāj.

Viņas vaigos sakāpa liesmas. Dzejolis bija par viņu, bet tas nebija domāts viņai. Tumšas krāsas klāj? Vai ar tādu mēru viņa tika mērota?

Viņa vēlreiz palūkojās uz dzejoli.

Viļ mani ellē sievišķīgais sātans Un manu gaišo eņģeli man ņem, ļo skaistuma, ar viltu izrotātā, Ir spēks, kas katram grēcīgam kļūt lemj.

Jā, to es gribēju gan, viņa sev sacīja, šo greizsirdības un apjukuma uzbangojumu. Taču es nebiju domājusi pati sapīties sava tikla. Viņa nebija domājusi Viļu iemīlēt.

Vai eņģelis jau velnam roku dod,

To nevaru tik droši pasacīt, Bet bīstos, abus draugus vērojot, Ka viens jau dziļi otra pekle mīt.

Sonets - ja tas bija iecerēts ka sonets - nebija pabeigts, trūka pēdējo vārsmu. Viņas krūtis brieda rūgta triumfa smiekliņš. Šekspīrs nebija to pabeidzis tāpēc, ka nespeja. Viņš nezināja, ka viss beigsies. Jā, viņa pati kā muša bija iepinusies savā tikla, bet viņa vismaz zināja, kur ir la gali un malas. Nevajadzēja zilēt, ka to darīja viņš.

Tad viņa satriekta iedomājās par ko citu. Varbūt dzejolis nebija paslēpts ar nodomu, varbūt viņa bija atslāta viena tāpēc, lai to izlasītu? Vai Šekspīrs aplinkus taujāja viņai? Ar dzeju vilinaja no viņas patiesību?

Turpat blakus gulēja spalva un tintnīca. Viņa staigaja gar logu, kleitai lāgiem ķeroties aiz meldru piteņa. Viņa visu laiku bija domājusi, ka Šekspīram būs jāuzzina patiesība, bet nedrīkst pieļaut, lai viņš sadusmojas. Vismaz pagaidām. Kamēr viņa nebūs pārliecināta, ka viena pati spes nepieļaut, ka Vila austs krīt viņa brāļu saldas runas un Hovardu piedāvājumi. Tādēļ viņas atbildei jabut smalkākai par smalku.

Pēdīgi viņa paņēma spalvu un uzmanīgi, mēles galiņu zobos iekodusi, tuvināja to papīram.

Es šaubos vēl - tai stundā beigsies strīds…

Aiz durvīm atskanēja kaut kāds troksnis. Viņa nolika spalvu, piegaja pie loga un, nogludinādama kleitu, neko neredzošam acīm raudzījās dārzā.

Ja ari Šekspīrs bija paspējis pamanīt, ko viņa dara, viņš neko neteica. Todien viņi nodevas mīlestībai ar neierastu dedzību, atkal un atkal, no agras pēcpusdienas un visu ilgo, zilo mijkrēsli, kamēr pa atvērto logu plūda vijolīšu smarža.

Pa kuru laiku viņš paspēja dzejoli pabeigt, viņa nezināja. Viņš bija atravies no viņas tikai tadeļ, lai ielietu vīnu un atnestu to, sudraba kausā putojošu, viņai, kas gulēja Šekspīra gulta.

Taču, kad viņa gaja prom, sveces gaisma viņai paradīja, ka aiz viņas rindas bija uzradusies vēl viena: sonets bija pabeigts:

Kad eņģelis būs atkal izraidīts.

Vārsmās neķītrais vieglums bija ass kā uzsitiens pa roku, varbūt pat pa vaigu. Ar plašu žestu pausta atteikšanās uztvert nopietni dzejoli, viņas mīlestību - jebko, izņemot Viļu.

Šai bridi, skatīdamas uz zenu pie allara, viņa apjauta, ka ta reizē bija ari piekrišana. Ne, Šekspīrs nebijās par to, ka viens ir eņģelis otra "pekle". Viņš zinaja. Viņš vienkārši nebija ar mieru to atzīt, un paliks pie sava tik ilgi, līdz viss bus beidzies: viņa bus Viļu pametusi. Jo tadas, pēc viņa domam, būs beigas: viņš paliks viens un saņems balvu.

Viņa acumirkli saprata, ko darīs. Viņa uzvarēs, lai ko tas prasītu. Cīņa par Vila Šeltona sirdi viņa uzveiks Šekspīru, Hovardus un Dievu.

Pastūmusi sāņus gobelēnu, kas aizsedza ieeju kapela, viņa iegāja iekša.

Izdzirdis tuvojamies soļus, Vils pieleca kājās, viņa roka sniedzās pec zobena, taču, ieraugot viņu, acis iemirdzējās.

-   Mana kundze, - viņš sacīja un palocījās.

-   Jus esat nevērigs, - viņa sacīja. - Tā varēja ienākt jebkurš.

-   Kapela ir labi noslēpta.

-   Es jus atradu, - viņa piezīmēja, paceldama uzaci.

-    Es no jums neslēpos, - viņš atspēkoja.

Viņa ļava tam ar lupām pieskarties viņas pirkstiem, tad pieliecas tuvāk.

-    Lejā jus gaida gleznotājs, - viņa nomurminaja. - l'ec tam, ja tas nevilksies pārāk ilgi, jus darza varbūt gaidīs vel kāds. - Ar smaidu, kas pauda solījumu, viņa aizslīdēja, atstādama viņu vienu ar vijolīšu smaržu un neremdetām alkam.

OTRAIS CĒLIENS

14

MANS ZĪMULIS NORIPOJA no galda un nokrita uz korķa grīdas. Fs noliecos, lai to paceltu, pagriezusi muguru durvīm, kad pa tām iesoļoja galvenais inspektors Sinklers ar vienu no sargiem, un abiem sekoja divi viri tumšos uzvalkos. Pie bibliotekārā letes tumšie paradīja kaut kādas apliecības.

-   Federālais izmeklēšanas birojs, - viens no viņiem klusi teica bibliotekāram. Pārējo man neizdevās saklausīt. Vai viņi bija ieradušies pēc manis?

Fs sastingu un nekustējos, par plecu skatīdamas uz Sinklera bikšu viii. Bibliotekārs iztipināja zālē.

-    Nāciet, lūdzu, - viņš teica, un pie letes pienākušais bariņš pagriežas, devās uz lasītavas otru galu un iegaja gaitenī pie katalogiem un datoriem.

Es neatliekdamas pagriezos un paskatījos uz Benu.

-   Tas angļu policists, - es bez skaņas sacīju.

-   Pazudi, - Bens klusi atbildēja, nepaceldams galvu.

-    Bet es norakstīju tikai pusi…

-   Atstāj to manā ziņa.

-   Man vajag visu…

-   Pazūdi!

Noķeksējusi no galda bloknotu, es uzšņāpu: Grāmatnīcā uz Mas. avēnijas. Pie Šekspīra. Iedevusi to lienam, es piecelos, atri piegāju pie durvīm un tiku izlaista āra.

Vestibila dzeltenas gaismas loka, studēdams "Bostonas vest- nesi", sēdēja otrs sargs. Es trīcošam kājām gāju uz viņa pusi, un viņš, acis piemiedzis, palūkojās uz mani. Es paradīju, ka man līdzi ir tikai zīmulis, un viņš nevērīgi pamāja, ka drīkstu iet.

Valdīdamas, lai nemestos rikšiem, es devos uz skapīšu telpu, paķeru somu un metos uz ārdurvīm. Kad iznācu pa durvīm, mani apņēma mikla tveice. Aizmugurē atkal iedūcās lasītavas durvju zvans. Es pārbīli atskatījos un turpat uz bibliotēkas pakāpieniem ieskreju kādam krūtis.

Mani satvēra aiz pleciem un neļāva nokrist.

-    Keita Stenlija! - iesaucas jautra tenora balss. Es ieraudzīju nonēsātu Red Sox cepuri, zem kuras bija tumši zeltaini mati un zilas acis, un sapratu, ka šis tēvainis ir Meiju Moriss. Otrs 1 lar- varda šekspirologs. - Ka tevi piķis, ko tu te dari?

-    Eju prom. - Sasodīts, sasodīts, sasodīts. Nav īstais brīdis pļāpāšanai. ļo sevišķi ar viņu.

Es paravos prom, taču viņa tvēriens kļuva stingrāks.

-   Es tevi trīs gadus neesmu redzējis, un tagad dzirdu tikai "uzredzēšanos", pirms pateikts "labdien"? Tas nu gan nav laipni.

-    Man likās, tu esi Vašingtona. Rakņājies Eoldžeros, - es ar aizkaitinājuma pieskaņu atbildēju.

Viņš bija ģērbies džinsos un sarkana krekliņa, lespejams, tieši lapec, ka viņš bija Bostonas braminu pēctecis, viņš staigāja šādi, kratīdamies vaļa no vispārējās pārliecības par to, ka Efeju ligas profesoriem jātērpjas Ivida.

-    Es biju arī, līdz šim ritam, kad piedauzīgi agri zvanīja telefons. Izskatās, ka mums te ir kārtīga šekspiroloģiska klizma, un mani atsauca atpakaļ ka rezidejošo speciālistu.

Mums uzvēdīja dz.eslrs gaiss - atveras bibliotēkas durvis. Es saravos un pagriezos. Apaļīga sieviete ar īsiem, brūniem matiem sīrupi pamaja mums ar galvu un tusnīja lejup pa kāpnēm, stiepdama grāmatu kaudzi un pamatīgu datorsomu.

-   Tu liecies tada ka satraukta, Keita, - Metju atzīmēja, kad viņa bija aizgajusi talak.

-   Šekspiroloģiska klizma? - es cirtu pretī.

Viņš paskatījās apkārt, tad pieliecas tuvāk.

-    "Pirmais folio". Pēc vakarnakts ugunsgrēka Vidnera roton- da ir pilna ar apdegušam Gūtenberga lapam un skrandam, taču pagaidām nav izdevies atrast neko tadu, ko varētu uzskatīt par "Folio". Un radās, ka gar vitrīnu, kur abas gramatas stāvēja, kads ir grābstījies.

Pēkšņi gaiss likās ledaini salts.

-    Fs nesapratu?

-Viņi doma, ka "Folio" varbūt ir izņemts pirms sprādzienā.

Fs gara acīm ieraudzīju mazu mēnessgaismas taisnstūri un draudus, duri, kas ar zilu tinti uzšņāpta tam pari: Ienāk Lavīniju. No "Pirmā folio" izplesta lapa.

-    Ar pārliecību to varēs apgalvot pēc zinama laika, - Metju turpinaja, - bet varbūtība ir interesanta, turklāt kaut kas līdzīgs, liekas, notika ari "Globusā". Kas tev lecies? Tu esi bala ka krīts.

Es metos prom.

-    Man jāiet.

-    Pagaidi!

Es apstājos kāpņu pakājē.

-   Šis tev noteikti bijušas drausmīgas dienas. - Viņš samiedza acis rūpēs un nožēlā. - Klausies, man nav ne jausmas, ko esmu sastradajis, ka tu esi tik pikta, bet neliedz man iespēju vērst to par labu. Varbūt vēlāk satiekamies un iedzeram kadu glāzi? Pieminot Rozu, - viņš skumīgi pasmaidīja. - Viņa pirmā sacītu, ka pēc tavas aiziešanas šeit nekas vairs nav ta, ka bija… Starp citu, tu lieliski izskaties. Laikam teātris ir tava īsta vieta.

-   Metju…

-Neuztraucies, tev nekur nevajadzēs doties; es tevi samekle- šu. Kur tu esi apmetusies?

-    Viesnīcā… - es aprāvos. - "Hārvarda setā".

-   Lieliski. Tad, teiksim, "Mācībspēku kluba". Tieši pretī "Hārvarda sētai". Pussešos. - Viņš atvēra bibliotēkas durvis, un pa tam i/.velās vel viens dzestra gaisa vilnis, līs dzirdēju, ka dziļumā atkal iedūcās lasītavas durvis.

-   Sarunāts, - es meloju un acumirkli pagriezos uz promieša- nu. Ar vislielāko ātrumu iedama gar eku, es nogriezos ap stūri un jau skriešus iemetos arka, kas veda cauri Viglsvērta zālei. Ma- sačūsetsas avēnijā es ieskreju, joprojām domādama par to, ko teica Metju.

Abi "Folio" ir pazuduši. Nevis iznīcināti. Pazuduši.

Tikai pēdas attaluma no mana degungala garam aizdrazās autobuss, piedzīdams ar zilpelēko dīzeļa izplūdes gāzu smirdoņu man matus, kas jau bija izmirkuši sviedros. Pārgājusi pari ielai, es pa ķieģeļu ietvi devos turp, kur zaigoja pazīstamie spoguļstikla logi melnos rāmjos; augšā glītiem zelta burtiem bija rakstīts: HĀRVARDA GRĀMATNĪCA.

Es iegāju pa durvīm. Ja neskaita skatlogā izvietotas grāmatas, citā ziņā kopš manas aizbraukšanas no Kembridžas te nekas nebija mainījies. Devos uz daiļliteratūrai veltīto zāli. Tās vidū bija plaukts, pilns ar Šekspīru. Es apstājos pie tiem un saku ar pirkstu vilkt pār gramatu muguriņām, bet manas domas bija pavisam citur.

Vel tikai pirms piecpadsmit minūtēm es uzskatīju, ka Čember- sa atrastā norāde kaut kāda ziņā palīdzēs saprast, ko Roza gribēja teikt, rakstīdama par jakobisko magnum opus, A.D. 1623: ka tas bija "Pirmo folio". Bet izrādījās, ka Čemberss norada uz "Kar- denio", turpretī "Pirmais folio", liekas, nebija samedījams un zuda migla kaut kur pavisam cita puse. Burtiski, ja Metju bija taisnība.

Es nesapratu, smieties vai raudat. Labi, ka "Folio" nebija gājuši boja, nebija cits pec cita sadedzinati uz sārta. No otras puses, ja tas draņķis, kas dzinās man pakaļ pa visu bibliotēku, tos neiznīcināja, tas nozīmē, ka viņš tos pievāca sev. Un tatad viņš gribēja tos dabūt. Briesmīgi gribēja.

Kāpēc viņam tos vajag?

Skaidrs, ka galu gala gan vēstule, gan "Folio" norada uz vienu: uz Šekspīra manuskriptu, ko, cerams, joprojām klāj bieza, samtaina putekļu karta.

Vai viņš zina, ko mekle? Iespējams, ka nezina, citādi nebulu lik atri meties no viena "Folio" eksemplārā pie otra - un pat treša, ja pieskaitām ari Rozas kabineta nolaupīto faksimilu. Bet ne: viņam noteikti ir vismaz kaut kads priekšstats par to, ko viņš dara. Vai tad kads tīrā untuma pēc, cerēdams uz nejaušu ķerienu, uzņemtos risku apzagt "Globusa" un Vidnera rūpīgi sargatās dārgumu krātuves, slēpjot pēdas ugunsgrēka liesmas?

Lai cik ļoti man negribējās to atzīt, acīmredzot slepkava daudz labak neka es saprot, ko viņš dara. Man nebija neviena vienīga pieklājīgā pavediena, kas vestu uz jakobisko magnum opus.

No otras puses, man ir vēstule par "Kardenio". Precīzāk, ta ir Hotonam.

Apžēliņ, es biju metusies prom no bibliotēkas tada ātrumā, ka aizmirsu paņemt pat neiedomājami vērtīgo Čembersa "Flizabe- tiešu skatuvi"! No visas sirds cerēju, ka Bens to neaizmirsīs.

Fs parlaidu nemierīgu skatienu veikalam un paraudzījos pa logu. Kur viņš ir? Kapec vel nenāk?

Viņš nebija filologs. Vai viņš saprot, ko no mana viedokļa nozīme parrakstil? Parrakstīt visu pilnīgi precīzi, ar visam pareizrakstības un gramatikas kļudam, lai cik rupjas tas būtu? Protams, man bija vajadzīgi Grenvila vardi, bet man vajadzēja ari viņa izteiksmes īpatnības un kļūdas. Tieši tādas dīvainības, kam tik viegli var nedomājot pārslīdēt pāri, bija nemānāmās pēdas, kas rada ceļu pētniekam, kurš izzina rakstnieka dzīvesstāstu un paradumus.

Fs nopūtos. Kamēr Bens kavējas, mana rīcība ir tikai trīs konkrētas informācijas drumslas: divi vardi - Džeremijs Grenvils un Frensiss Čailds, ka ari "Dona Kihota" angļu tulkojums. Nevajadzēja pārlieku piepulet prata spējas, lai apjēgtu, ka angļu luga, kas iebāzta angļu tulkojuma un "drīzi pec sarakstīšanas pazau- deta", ir pazaudēta kaut kur Anglija, paslēpta kada skursteņa sprauga, iemūrēta kada torņa vai pagraba sienā vai noglabata lāde un aprakta kada menhīra pakajē vai vientuļa sūneklī. Grenvila ortogrāfija, liekas, bija visnotaļ britiska.

Taču pretī šim pieņēmumam runaja pats fakts, ka viņš bija rakstījis profesoram Čaildam. Ja Grenvils tobrīd atrastos Anglija vai, galu gala, jebkur Eiropa, daudz vieglāk un vienkāršāk butu sazināties ar kādu britu profesoru, toties galīgi ačgarna butu doma peldināt vēstuli pāri lielajam dīķim. Jo sevišķi tad, ja pats Grenvils bija anglis. Acīmredzot viņš savu dārgumu atradis kaut kur šajā puslode.

Es no visa speķa darbinaju savas smadzenes. Vēstulē noteikti bija vēl kaut kadas noderīgas zīmes. Taču tās bija nemanāmākas, netiešākas. Sasodīts, es biju to izlasījusi tikai divas reizes, turklāt ļoti atri. Drīzāk jau pārskrējusi ar skatienu.

Man ir vajadzīga ta vēstulē. Kur ir Bens?

Šekspīra plaukta talakajā gala es apstajos. Mana roka bija palikusi uz prāvas gramatas papīra vākos, lik smagas, ka ta bija ielīkusi zem sava svara. 'Tirma folio" faksimils. Tas pats izdevums, kas bija stāvējis Rozas kabinetā - un pec tam pazudis. Tāpat kā Vidnera un "Globusa" eksemplāri.

Es izvilku sējumu 110 plaukta un pašķirstīju: visu lappušu maliņas bija baltas un tīras.

-   Atgriezies pie jakobiešu magnum opus?

Es zibenīgi pagriezos. Mana priekša, smaidīdams ka nolāpīts Cešīras kaķis, stāvēja Bens; viņam roka bija Čemberss un mans dzeltenais bloknots.

-   Vēstule! - es izgrūdu. - Atnesi?

Viņš iedeva man dzelteno bloknotu. Es paskatījos uz pirmo lappusi.

Ta bija tukša.

15

ES PACĒLU ACIS, UN VILŠANAS vienā mirkli pārtapa dusmās:

-Tu teici…

-   Nevajag jau uzreiz lekt ārā no biksiņām. - Viņš pastiepa roku, paršķira dažas lappuses un no bloknota izslīdēja papīra lapa. Es to noķēru.

Papīrs bija balts, nevis dzeltens, smalka rokraksta virknetas rindas bija rakstītas ar zilu, izbalējušu tinti. Es samirkšķināju acis, ar zināmu paleninajumu saprazdama, kas ir manā priekšā.

-   Bet tas taču ir oriģināls!

Viņš pavīpsnāja.

-   Aizņemos.

-   Vai tu esi jucis? - es spalgi čukstēju. - Hotonā uz mājām neko nedod! - Bibliotēku noteikumi Harvarda bija dzelžaini. Vienvakar, kādus desmit gadus pirms Neatkarības kara, kad koledžai vel bija tikai viena bibliotēka un uz mājam netika izsniegts pilnīgi nekas, no laikus neapgrieztas dakts atdalījusies oglīte - vai varbūt ta bija dzirkstele no kamīna, neviens ta ari skaidri neuzzināja - bija uzkritusi uz noklīdušas papīra lapiņas, vai varbūt aizplivinājusies līdz aizkariem vai paklajam, un tas bija aizdedzies. Zināms bija tas, ka spēcīga ziemeļaustrumu vēja brāzmās ši liesmiņa pavisam drīz bija pārvērtusies milzīga ugunsgrēkā, kas nevaidams plosījās bibliotēka, līdz norimās vētra, kas uz at- vadam nogāza pār uguni krietnu lēveni slapja sniega un to apdzēsa.

Kad uzausa zilgs, salts rīts, koledžas prezidents, viņa svētība Edvards 1 Ioljoks, terpies šineli, staveja, aizlicis rokas aiz muguras, un skatijas uz katastrofu ar Ijaba lēnprātību: Dievs devu, un Dievs ņemu, Dieva vārds lai slavēts] Ka vesta leģenda, pa kustošo sniegu, kas no pelniem bija gluži peleks, pie viņa pielāčoja kāds students, kas, vēlēdamies iepriecināt veco viru, atdeva viņam grāmatu, ko iepriekšējā vakara zagšus bija iznesis no bibliotēkas, lai vel pēdējā bridi kaut ko iezubritu. Nežēlīgajam liktenim bija labpaticies, ka tā bija vienīga gramata, kas bija izglābusies no visam, ko Džons Hārvards pirms simt gadiem līdz ar savu vardu bija dāvājis koledžai.

Neuzskatīdams par savu pienākumu attiecināt uz. studentiem to pašu lēnprātību, ar kadu viņš uzņēma debesu sūtītas ugunis, prezidents Holjoks bija paņēmis gramatu, pateicies jauneklim un acumirkli izslēdzis viņu par zagšanu.

- Gribi, lai es aiznesu atpakaļ? - jautaja Bens.

Nikni paglūnēdama uz viņu, es izķeru vēstuli viņam no rokas un, saspringti burtodama smalkam gravējumam līdzīgo rokrakstu, atri pārlasīju tekstu. Teikumi cits pēc cita iekvēlojās, it ka tiem sekotu uguns. Jaunajā Pasaule… jā, man bija taisnība. Ziemeļamerika. Visticamak, Štati. Civilizācijas nomale… Rietumos, es nodomāju, un iekodu lupa. Necik daudz tas nedeva: Amerikas Rietumi aizņēma diezgan lielu teritoriju.

Meklējot derīgas norādes, Grenvila proza izrādījās tīši pieticīga, pat miglaina. Ne, ja Rozai bija izdevies atminēt šo mīklu, tad tas ari man ir pa spēkam.

Viens no šejienes zeniem. Necienāt laimes spēles. Šajās nometnes. Ja viņš butu kovbojs, tad taču rakstītu "šajas ganības" vai "šajas prērijas", vai kaut ka tamlīdzīgi? Nevis "šajas nometnēs".

Kas tas par nometnēm? Uzreiz bija jādomā par armijas nomet- ņem, taču Grenvila paraksts nevedināja domāt, ka viņam butu kāda dienesta pakāpe. Viņš nebija pieminējis ari virsniekus, pavēles, ieročus, ienaidniekus vai cīņas. Neizskatījās, ka šo vēstuli butu rakstījis armijnieks.

Nometnes. Ks aizveru acis, un uzreiz ieraudzīju telšu pilsētiņu starp apsēm. Ceries un lāpstās. Bedres un šahtas. Raktuves. Ks atvēru acis.

-    Viņš bija Rietumos, - es sacīju. - Raktuves.

Bet kuras? Agrīnā zelta drudža laika vai vēlākaja sudraba bu- ma? Kalifornija? Kolorado? Arizona? Aļaskā? Ks atkal ķēros pie vēstules. Aha, rekur, paša augša. Ne viss zelts spīd, raksta Grenvils.

-   Zelta raktuvēs, - teicu, ar pirkstu piebikstīdama pie teikuma.

-   Tu doma, viņš bija zeltracis?

-   Es domāju, ka viņš mekleja zeltu, bet atrada ko citu. Tas teikums ir pārfrāzēts sakamvārds "Ne viss ir zelts, kas spīd", tas pieminets svarīga vietā "Venēcijas tirgotājā". Te pieminēts bez nolūka, varbūt pat neapzināti. Nav būtiski. Galvenais ir tas, ka Grenvils bija zeltracis un pārzināja Šekspīru.

-   Tiešam? - Bens noprasīja. - Vai veci zelta mekletaji raksta lik fražaina valoda?

-    Ne jau visi bija analfabētiski paķi, - es attraucu. - Izskatas, ka viens no viņa biedriem studējis Harvarda. Vismaz mācījies pie Čailda. Varbūt ari Grenvils nebija necik prastāku ļaužu. Un, pat ja viņš nudien nebija izglītots, lam nebija lielas nozīmes. Toreiz Rietumos Šekspīrs bija tikpal populārs ka mūsdienas filmas - la bija visiem kopīga valoda. Nu, lapai ka: "Rokas augša! Šaušu!" Tikai tie kalnu veči pie saviem ugunskuriem varēja nodeklamēt visu "Romeo un Džuljetu" vai "Juliju Cēzaru" no sakuma līdz. beigām. Kovboji macijas lasīt, rindu pa rindai burtodami kopotus rakstus. Un talaika izcilākie aktieri mēdza kapi kuģi, apbraukt ap- karl Kalifornijas ragam un orēs kratījās augša kalnos, lai zelta meklētāju nometnes spēlētu "Hamletu", bet zeltrači meta uz. skatuves tīrradņus un maišeļus ar zelta putekļiem. I ,abs aktieris mēneša laika varēja nopelnīt desmitreiz vairak neka vesela sezonā Ņujorkā vai Londona…

-    labi, profesores kundze… - Bens iesaka.

-   Nesauc…

-Ja tu negribi, lai tevi ta sauka, tad neuzvedies ka profesore. Varbūt es drīkstētu aizradīt, ka Šekspīra sacerējumu pārzināšana vel nenozīmē, ka cilvēks spej rakstīt tapat ka viņš? - Paņēmis atpakaļ vēstuli, viņš parlaida acis rindām. - Jus, mans kungs, izrādāt gudrību, kas ir brīnumaina… Tu tiešam doma, ka to rakstījis vecs zelta meklētājs?

-    Kapec tu doma, ka viņš bija vecs? - es atcirtu. - 1 lolivudas iepotētie stereotipi par veciem kraķiem ar klibu kāju? - Jo vairāk es par to domāju, jo pārliecinošāks likās zeltraktuvju variants. - Bez tam, vai tev ir labaki priekšlikumi?

-   Es vienkārši neredzu, kur mes šada veida nonākam.

-   Šada veida mes nonākam Juta, - es atbildēju.

-   jutā? Diez vai ta ir pirmā vieta, kas ienāk prata, domājot par Šekspīru. Vai par zeltu.

-Tu neesi bijis Jutas Šekspīra festivālā. - Es parlaidu roku pār plauktu. - Ja tev šķiet, ka Londonā "Globuss" izskatas sirreāli, redzēsim, ko tu teiksi, kad to ieraudzīsi Ciedru pilsēta, starp sarkanām klintīm.

-   Tu tak neruna nopietni!

Es papurinaju galvu.

-Tu doma, ka viņš tur bija aktieris?

-To teātri uzcēla divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos. Un, ka jau es tev teicu, es domāju, ka Grenvils mekleja zeltu. Mani interese nevis teātris, bet nams tam blakus: Jutas "Šekspīra arhīvs".

Vārds "arhīvs" bija tīra maldināšana. Tas bija drīzāk informācijās centrs, vecmodīga dalu banka - kartītes ar krusteniskam atsaucēm uz visiem zinamajiem vārdiem, izrādēm, vietām, personām un notikumiem, kas bijuši jebkādā veida saistīti ar Šekspīru uz rietumiem no Misisipi. Tur bija ari laba visādu sīkumu kolekcija, taču rietumnieki bija Šekspīru mīlējuši ar tādu vērienu, kas saderējās ar milzīgajām teritorijām, ko viņi uzskatīja par savu pienākumu iekarot. Tādēļ daudzi no viņa vārdabrāļiem - raktuves, pilsētas, ūdenskrātuves, pat upes un kalni - nebija savacami un novietojami aiz stikla. To, ko arhīvs nespēja iekļaut sava kolekcija vai nokopēt, attēloja karte.

-   Rozas miļaka privātā zinātniskā kolekcija Ziemeļamerikā. - Ks noliecos un pārlaidu skatienu šekspiroloģijas sējumiem apakšējos plauktos. Atradusi meklēto, izvilku to un ieliku Benam rokā. Uz vaka bija ar roku iekrāsota fotogrāfija: aktieris kamzoli, ar kovboja platmali galva, tur roka galvaskausu, stavedams klasiska I lamleta poza; ta bija ka miniatūra uzlikta pa virsu mūsdienās uzņemtai Montānas fotogrāfijai. Gramatas nosaukums bija "Mežonīgie Šekspīra Rietumi". Autore - Rozalinda l Iovarda.

-    Viņas jaunāka… viņas pēdējā gramata, - es bildu. - Viņa tur vāca materiālus. Ks palīdzēju, sakuma stadijā. Pirms musu ceļi šķiras.

Veselu pasakainu vasaru es viņas uzdevuma braukaju pa prērijām, šķērsoju kalnu grēdas un kanjonus, dzenot pēdas daudzsološiem stāstiem un sen aizmirstam izrādēm. Ta vasara pārvērtā manu dzīvi, liesa, citādi, nekā būtu gribējusi Roza. Stāvēdama uz putekļainas skatuves noplukuša zellili purpurotā Kolorādo pilsētiņas I .idvilas teatn - reiz rosīgais sudraba buma laika miestiņš tagad bija saplacis un pieklusis -, es deklameju Džuljetas vārdus, vispirms čukstus, tad arvien skaļak, līdz tie no visam pusēm dunēja tumsa ap mani. Piepešas apgaismības mirkli es atskarlu, cik ļoti Šekspīrs uz skatuves atšķiras no lappuses iesprostotā Šekspīra. Ta atšķiras sveloša pieredzešana no saldam, neaizgaina- mam atmiņām, mainīga dzīve un svētīta nave.

Rudeni, kad studenti no Rozas apvienotā šekspiroloģijas kursa manam grupām vaicāja, vai es nevarētu viņiem palīdzēt uzvest "Romeo un Džuljetu", es sajūsma palēcos. Pavasari es piekritu ar viņiem iestudet "Divpadsmito nakti".

Ceļš atpakaļ mani vairs neinlereseja.

Tomēr kaut kada ziņā la vasara zaigoja man atmiņa ka Ēdene pirms grēka krišanas.

-   Man vajadzīga lava palīdzība, - pirms divām dienam, "Globusā", bija sacījusi Roza. Viņa runāja par manam zināšanām, l'irms četriem gadiem, viņa teica to pašu, taču toreiz galvenais bija tas, kas es esmu. Viņas žiglas, strupās Jaunanglijas manieres starp Rietumu rančo un mazpilsētu iemītniekiem viņai nepavisam ne- nāca par labu. Ja ari es gluži nebiju no viņu sugas, tad vismaz zināju rančo etiķetes pamatus. Es labprāt izstiepu kājas un piekritu izdzert kadu alu vai glāzi piena ar cepumiem, lai tikai pec tam uzmāktos ar jautājumiem un lugumiem. Un man nebija bail nosmērēt rociņas. Ja kadam vajadzēja palīdzēt pardz.it lopus no vienas dzirdinātavas uz nakamo, es pietiekami droši sedeju zirga mugura, lai no manis butu jēga. Galu gala man izdevās likt atvērties tādiem cilvekiem, kuri uz Rozu skatijas klusēdami un ar aizdomām.

Tā nu es kļuvu par viņas acīm un ausim turienes plašumos, krustam šķērsam izklejoju tos, vakdama nostāstu krikumus. Roza pa to laiku bija ierīkojusi štābu arhīva, iesēdusies starp alfabētiska secība un kategorijām sašķirotajiem sarakstiem, un alkaini ņema pretī visu informāciju, ko es viņai sūtīju. Sads darba dalījums mums abam bija visnotaļ pa prātam. Domātājā un klejotāja, mes mēdzām jokot.

-   Ja Rozai bija aizdomas, ka Grenvilam bija kāda saistība ar Šekspīru vecajos Rietumos, - es sacīju Benam, - viņa katra ziņā vispirms devas uz Jutas "Šekspīra arhīvu". Iespējams, tur mums izdosies uziet viņas - vai viņa - pēdas.

-   Iespējams, - zīmīgi atkārtoja Bens. Viņš atvēra grāmatu. - Vai te viņš ir?

-    Neesmu lasījusi.

Bens atri pacēla acis, nogrozīja galvu un atkal pievērsās grāmatai.

-   Alfabetiskaja radītajā nav.

-   Varbūt viņa to paturēja rezerve, lai izmantotu velak, - es minēju. - Vai varbūt uzzinaja par viņu jau tad, kad gramala bija gatava un atdota publicēšanai.

Viņš aizvēra sējumu.

-   Ko tad, ja tev nav taisnība?

-Tad mes būsim par divām dienam un trīstūkstoš jūdzēm novirzījušies no taisna ceļa. Bet man ir taisnība.

Viņš pamāja.

-    Un ja tev ir taisnība? Ja mes to atrodam un izrādās, ka tas tiešam ir tas, ko tu doma, cik tas bus vērts?

Es izbraucu ar pirkstiem caur matiem. Man nebija ienācis prāta par to padomat. Varbūt Christie's to spētu noteikt, bet izsoļu nami, cik man zināms, vērtību zīlē salīdzinot. Un runājot par to, ko teicas atradis Grenvils, salīdzinat nebija, ar ko. Nebija neviena cita "Kardēnio" manuskripta un vispār neviena Šekspīram pārliecinoši piedēvējama lugas manuskripta, nemaz nerunājot par tādiem, ko viņš butu rakstījis pats ar savu roku. Nebija neka, tikai seši autografi, bet tie piederēja Anglijas valdībai un nekad nebija nonākuši atklata tirgu.

Ja "Pirmais folio" - viens no vairāk nekā divsimt trīsdesmit eksemplāriem - pirms paris gadiem izsole bija aizgajis par sešiem miljoniem dolāru, kā man stāstīja sers Henrijs, tad unikāls zudušas lugas manuskripts varētu aiziet par… Es papurinaju galvu. Jau iedomājoties vien, kāds būtu šis skaitlis, kļuva neomulīgi ap dušu.

-    Nezinu, - es sacīju. - Neviens nezina. Bet ja mes to neatradīsim, tas nebūs neka vērts.

-    Man radas, dažs labs jau ir tam piespraudis cenu, - teica Bens. - Un stipri augstu.

Es saravos, atskārtusi, par ko viņš runa. Slepkavību. Dzīvības cena. Zibensatru brīdi es ieraudzīju Rozas acis stingi raugāmies manī no sola apakšas "Globusa". Un ar to vien slepkavam nebija pieticis. Atkal redzēju "Folio" lapu, ar zilu tinti uzvilkto duri, kas radīja uz asiņainajiem vārdiem: Ienāk Lavīnija, mele izrauta, rokas nocirstas un izvarota…

-   Manas dzīvības cenu, - es klusi teicu.

-   Tas tā, lai mums abiem butu skaidrs, - atsaucas Bens.

Ara atskanēja sirēnu auri. Pa lielajiem logiem mes redzējām, ka ielas preleja puse, nobloķējot Harvarda vārtus, apstājas trīs patruļmašīnas. Ks nedomājot ieslidināju Grenvila vēstuli starp dzeltena bloknota lappusēm.

-   Uz Jutu? - vaicāja Bens. Un šoreiz viņš parjautaja virzienu, nevis izteica neticību.

līs pamaju.

-    Paliec te un gaidi, - viņš nokomandēja. - Pec piecām minūtēm bušu klāt ar taksi. - Iedams āra pa durvīm, viņš jau bija pielicis pie auss mobilo.

16

MANA RĪCĪBA BIJA PIECAS minūtes. Varēju vai nu drebelēties aiz bailēm, vai izmantot tās lietderīgi.

Uzmetusi pēdējo skatienu policijas mašinam, kas strīpā stavēja ielas mala, es notupos starp plauktiem, nokrāvu visu pārējo uz grīdas un atšķiru "Elizabetiešu skatuvi". Ka apgalvoja Čemberss, "Kardenio" Šekspīrs bija rakstījis kopa ar Džonu Hečeru, savu rūpīgi izraudzīto pēcteci Karaļdraudzes dramaturga amatā. Cik liels bija Elečera kunga pienesums un kāds tieši, varēja minēt visi, kam nebija slinkums.

Ta ka lugas teksta nebija, šadi minējumi bija vairāk vai mazāk veltīgi. Taču pats kopdarba fakts bija zīmīgs: tatad "Kardenio" bija sarakstīts vēlīna perioda, jo abas pārejās lugas, kurās Šekspīrs bija jāvis, lai Hecers pieliek savu roku - "Divi augsti radi" un "Henrijs VIII" - bija vienas no viņa pēdējām.

Es bažīgi pāršķiru lappusi. Izskatas, ka par datējumu man taisnība:

"Kardenio", domājams, ir luga, ko KaraJdraudze ar nosaukumu "Kardenno" un "Kardenna" izradīja galma 1612.-1613. gada un velreiz. 1613. gada 8. jūnijā. Ta sižets, pēc "Dona Kihota"…

Gramata gandrīz izkrita man no rokam; tads idiotisms, ka vai brēkt gribējās. Tad tāpēc Roza bija piestūķējusi savus plauktus ar "doņiem kihotiem"! Un tādēļ vārds likās pazīstams. Un es biju "Kihotu" lasījusi. Mans vienīgais attaisnojums bija tas, ka lasījusi ļoti sen.

Tatad īstais laiks pārlasīt. Es aizgaju pie daiļliteratūras plauktiem un saku pētīt gramatas pie burta "S", līdz nonācu pie Mige- lam de Servantesam. Aha, lūk, ari "Dons Kihots" labi pazīstamajā "Pingvīna" apgada ietērpā: pamatīgs sējums ar melnu muguriņu, uz vaka - bēdīgā izskata bruņinieks veidolā, ko tam piešķīris Gustavs Dorē. Uzkrāvusi to pa virsu Rozas grāmatai un "Pirmajam folio", es steidzos pie kases. Kredītkarte tika nolasīta tieši tai brīdī, kad pie durvīm piebrauca taksometrs. Uzšņāpusi parakstu, es paķeru gramatas un izmetos pa durvīm.

Ieslīdēdama sedeklī blakus Benam, es pamanīju ielas pretējā pusē piepešu kņadu. Pa I īarvarda vārtiem iznaca bariņš vīriešu. To priekšgalā bija galvenais inspektors Sinklers, viņam sekoja abi tumšie.

- Ļogana lidosta, - sacīja Bens, taksometrs saka braukt, tad pēkšņi apstajās.

Policistu mašīnas ielas pretejā puse viena pūtienā metas uz priekšu, gaudoja sirēnas. Man jau gandrīz šķita, ka visi taisnā ceļā dodas pie mums, bet ne, viņi spēji apmetas apkart un aizjoņoja pa vienvirziena Masačūsetsas avēniju pretējā virzienā. Radās iespaids, ka gaudošana skan no visam pusēm uzreiz.

Ks nošļucu pec iespējas zemāk; nekur citur nevarēju likties.

Sinklers izgāja uz braucamās daļas, taču viņš nenāca uz mūsu pusi. Pašķielēdama pa aizmugures logu, es redzeju, kurp viņš dodas. Pāris kvartalus tālāk patruļmašīnas ka melnbaltas skudras šaudījās ap ķieģeļu namu, kas līdzīgi putnam tupēja košos dārzos ielas vidu. Ta bija "I īarvarda sēta".

Mušu taksometrs ieslīdēja starp citiem auto. Nobraukuši divus īsus kvartalus, mes nogriezāmies uz upes pusi.

-   Tu gadījuma pec neesi kadam pastāstījusi, kur esi apmetusies? - Bens pēc dažam minūtēm jautāja.

Es vainīgi paklanīju galvu.

-   Izgājusi no bibliotēkas, es uzskrēju virsu vienam paziņam. Varda tieša nozīmē uzskrēju.

-   Tads pamatīgs tēvainis? Ar beisbola cepuri?

-    Es nekādi nevareju tikt no viņa vaļā, vajadzēja apsolīt, ka iešu ar viņu iedzert.

-    Viņš uz karstam pedam ir meties pie tava angļu kruķa.

-   Viņš ir kriminālpolicijas galvenais inspektors. Es runāju par to kruķi. Viņa vārds ir Sinklers.

-    Un tava uzticības persona?

Es iekodu lupā.

-   Vēl viens šekspirologs.

-   Apžēliņ, Keita! - Bena nosodījums koda kaulā; fakts, ka tas bija pelnīts, tikai padarīja to vel nepatīkamāku. - Tev nav ienācis prata nostāties ielas vidū un sakt vicināt sarkanu kārtīgu?

Es nolēmu, ka taksists neko nedzirdēs - starp mums bija organiskais stikls un radioaparāts ducinaja haitiešu popmuziku:

-    Metju - tas šekspirologs - teica, ka "Pirmie folio" esot pazuduši. Abi, gan "Globusa", gan Vidnera eksemplārs.

Es gribēju sacīt ko vel, taču Bens pašūpoja galvu un nozibinaja acis uz taksistu. Cauri tai savai mūzikai viņš nemūžam nevarēja kaut ko saklausīt, pat ja nedūktu līdzi kādus četrarpus toņus par zemu un nebungotu uz stūres savu versiju par ritma zīmējumu. Taču es atcerejos enu, kas bija vīdējusi mana dzīvokļa logā, un aizvēru muti.

Kad mes izbraucām lielajā iela, soma iedžinkstejās mans tālrunis. Es to izķeksēju ara un paskatījos lodziņa. Metju Moriss.

-Tas ir viņš? - jautāja Bens.

Es pamaju un jau grasījos atveri vāciņu, taču Bens papurināja galvu. Izņēmis aparātu man no rokas, viņš izslēdza to. Neko nepaskaidrodams, viņš sēdēja man blakus, ar pirkstu galiem turēdams tālruni, un skatījās, ka garam slīd Bostona.

Es apjēdzu, ka skalos uz viņa rokam, un noskaitos.

Talak mes braucām klusēdami.

Lidostā Bens iejuka starp topošajiem pasažieriem, kas drūzmējās ap nesējiem pie termināļa ieejas. Pusbalsī nolamājusies, es atspērusies stiepu savu gramatam piestūķēto somu. Nebiju tikusi ne piecus soļus tālāk, kad man brīvajā sauja lika iespiests rokturis. Paskatījos lejup. Zem roktura bija melns koferis uz ritenišiem. Palūkojos uzmanigak. Mans koferis.

Pamelu skatienu apkārt, bet nešķita, ka te kads pievērstu man jel visniecīgāko uzmanību. Arī Benam pie rokas bija koferis. Viņš aši man uzsmaidīja, un mēs iegājām iekšā. Pie elektroniska terminālā viņš mus reģistreja un izsniedza man biļeti.

-   Bet tur rakstīts - Losandželosa! - es paudu savu neizpratni, kad mes bijām pagajuši nostāk no nepacietīgas gaidītāju rindas.

-Ja.

-    Ciedru pilsētai ir pašai sava lidosta.

-   Ja mēs lidosim uz Ciedru pilsētu, tavs draugs kriminālpolicijas galvenais inspektors dažu stundu laika bus klat ka nagla.

-   Nu, labi. Bet Losandželosa ir parak lalu. Vismaz sešas stundas ar mašīnu. Varbūt pat desmit.

-    Mes nelidosim uz Losandželosu.

Es vēlreiz paskatījos uz biļeti.

-   U.S. Airumys doma, ka lidosim gan.

-   Tici man, - viņš attrauca.

Tici nebūt nešķita īstais vārds, domājot par to, kas viņam varētu bul padomā, taču man izdevās to nepateikt. Mes izgājām drošības parbaudi, parādīdami dokumentus, tad viņš sāka naski vicot uz izlidošanas sektora pusi. Kad tas bija rokas stiepiena attālumā, viņš piebremzēja.

-   Mazmajiņas ir tur, - viņš norādīja ar galvas mājienu. - Tava kofera arējā kabata ir pārvelkamās drēbes. Vari visu parmeklet, ja tevi briesmīgi uztrauc tas, ka tur grābstījies kāds cils. Bet pec desmit minūtēm liekamies šaja paša viela. Un atdod man savu biļeti!

Es vēru muti, lai iebilstu, bet viņš mani apklusinaja:

- Dari, ka es saku, Keita!

Es ievilku koferi tualetē un ar blīkšķi aizcirtu kabīnes durvis. Viņa priekšstats par kopīgu darbošanos arvien vairak likās stipri vienpusīgs. Nu, vismaz par drebem viņam bija taisnība. Arējā kabata es uzgāju niecīgus džinsus, zamšadas zabakus uz smailiem papēžiem un šauru barbijrozā krekliņu ar dziļu V veida kakla izgriezumu. Paša apakša bija spalvu vīkšķis, kas pirmaja brīdī at- gadināja pussprāgušU albīnu sesku, bet izrādījās gara, plalin- blonda parūka.

Pati sev riebdamas, es nometu kurpes un ielīdu džinsos. I.ai aizvilktu ciet rāvējslēdzēju, man vajadzēja ievilkt pilnīgi visus muskuhšus. Tas drēbes gabals nebija vienkārši niecīgs, tas bija domāts koka kājām. Nostivejusi zīda krekliņu, ko bija atzinis par labu sers I Ienrijs, es uzvilku rozā kankaru, ko ieraugot viņam, visticamāk, paliktu slikti; tiesa gan, grūti pateikt - no nelabuma vai no smiekliem. Ta skranda beidzas man virs nabas, ne tuvu tai vietai, kur sākās džinsi, burvīgi. Es biju pilnīgi apģērbusies, taču man mugurā nebija necik vairak par bikini.

Sekoja stīvēšanās ar sesku.

Visbeidzot, somas priekšējas kabatas dibena, es atradu kosmētikas maku un košļājamās gumijas paciņu. Uzmanīgi noņēmusi Rozas piespraudi no žaketes atloka, es ievīstīju to tualetes papīra un iebāzu labi dziļi soma. Tad sastūķēju savas drebes atpakaļ koferī un izgāju no kabīnes. Spoguļa priekša es sastingu ka sals- stabs. Es biju izgaisusi, un manā vieta bija uzradusies Parisa Hil- tone - tiesa, Parisa Hiltone pec tam, kad bus ēdusi pietiekami ilgi, lai iegūtu normālu svaru.

Paris tumšu tušas švīku, rozā lūpukrāsa, košļene-gatavs. Vilkdama koferis, es izgāju no tualetes.

bens mani jau gaidīja. Viņa mati bija ar kaut ko sazieķeti un atglausti, tādēļ izskatijas tumšāki, kliedzoši plankumainais krekls nebija līdz galam sapogāts, lai varētu redzot resnu zelta ķēdi. Viņš smaržoja pec darga odekolona, un uzkumpums lika domāt, ka ošanas vietā viņš dod priekšroku uzdzīvei klubos. Viņa mutes kakliņi bija savilkušies nešķīsta, gandrīz neķītra smaida.

-   I.abi izskaties, - viņš ierunājas, stiepdams vārdus tik gari, it kā tikko butu izrāpies no kada Misisipi muklāja.

-   Ja tu uzvelcies no albinu seskiem ar pliku vederu, - es atcirtu. - Tu izskaties pec Elvisa, kas sataisījies par metroseksuāli. - Fs pagriezos, lai dotos turp, kur pulcējās Losandželosas reisa gaidītāji.

Viņš saķēra mani aiz elkoņa.

-   Mums uz citu pusi, - viņš sacīja un norādīja uz izeju zāles preteja puse. - Mes dodamies uz Vegasu, mazā.

-Tev es esmu profesore-maza! - es nepaliku atbildi parada. - Un kad es pēdējo reizi redzēju mūsu biļetes, tur bija rakstīts "Losandželosa".

Viņš papurināja galvu.

-   Katarina Stenlija lido uz I .osandželosu. Droši vien jau ir iekāpusi lidmašīna. Toties Kraistela Selbija lidos uz Vegasu.

Kā tad - uz biļetes, ko viņš man iedeva, bija rakstīts Kraistela

Šelbija.

-Tu tiešām domā, ka tas izies cauri?

-   Mums nav jaiefiltrejas krievu mafija. Pietiks, ja mūs nepamanīs paviršs skatiens.

Es prata ātri aplēsu šī maza teatra verienu. Pavirša skatiena dēļ visnotaļ pamatīga maskēšanās. Parūka. Drebes… Visas mana lieluma, kārtīgi saliktas manā koferi. Koferi savakti no viesnīcas un nogādāti lidostā, pasūtītas biļetes…

-Cik sen tu jau to biji saplanojis?

Vismaz šoreiz man atbildēja bens, nevis Elviss.

-    Ierašanās Bostonā bija nepieciešama tikai lapec, lai dabutu tevi prom no šejienes. Inkognito, ja tas bus nepieciešams. Atzīšos, es biju domājis, ka tevi vajadzēs nogādāt atpakaļ Londonā. Juta šai plāna parādījās mazliet neparedzēti.

Es nobremzeju un turpat lidostas vidu, iespiedusi rokas sānos, nostājos viņam ceļa.

-Ta jau nav plānošana vien. Tā ir nauda. Un cilvēki. Daudzskaitli.

Viņš paraustīja plecus:

-    Elvisam ir savi cilvēciņi.

Es nekustējos.

-Tu atkal gribi, lai es runāju nopietni?

Palocīju galvu.

Saņēmis aiz elkoņa, viņš aizvilka mani uz klusu stūrīti pie slēgtas izejas.

-   Kā jau es tev vakarnakt sacīju, man pieder firma. Tas nozīme - man ir padotie, Keita. Vel man ir paziņas stipri daudzās vietās, tu pat nevari iedomāties, cik daudzās.

-   Tad kāpēc - tu pats? Tu personīgi?

-   To gribēja Roza, - viņš saka runāt ātri un dobji. - Mana tante man uzdeva - man personīgi - sargāt tevi tik ilgi, kamēr tu meklēsi to, ko viņa gribēja, lai tu meklē: tātad man tas ir jadara. Vari saukt mani par vecmodīgu, bet man patīk domāt, ka mans vārds nav tukša skaņa. Kaut gan butu vieglāk, ja tu man palīdzētu. Tadeļ klausies. Mans darbs visbiežāk ir sargašana, bet es tīri labi pieprotu ari izlocīšanos un meklēšanu. Un šis mākas tev ir vajadzīgas - ja nu tu gadījumā neesi to pamanījusi. Bet es neesmu burvju mākslinieks. Jo vairak laika man ir šadu eskapāžu organizēšanai, jo labak. Un jo mazak tadu man jāorganizē… - tad ir pavisam labi. Kas attiecas uz naudu, tās ir pietiekami, bet ne bezgalīgi daudz. Jo ilgāk mēs noņemsimies, jo kvelak pēc tevis ilgosies policija un jo grutak - un dārgāk - bus meklet tavus dārgumus tā, ka to neredz tie, kam nav jāredz. Tādēļ jo ātrāk tu darbosies, jo lielākas izredzes, ka tas beigsies ar panākumiem. - Viņš sakrustoja rokas, un man gandrīz šķita, ka viņš met man izaicinājumu. - Tāpat tu vienmēr vari mest miera un nodot meklēšanu policijas ziņā.

-Ne.

Viņš pasmaidīja.

-Nav pati aspratigāka atbilde, lai gan man jāteic, ka es to ap bnnoju. Bet man kaut kur ir robeža, pat ja tev tadu nav. Ir kada līnija, ko es nešķērsošu ne tevis, ne Rozas deļ.

-    Kur?

Viņš pašūpoja galvu.

-    Kad tiktai nonāksim, es tev pateikšu. Pagaidām tu drošības jautājumos klausi, ko es saku, vai ari es uzskatu šo līgumu par lauztu un dodos savās gaitas.

-Tie ir draudi?

-   Ta vienkārši ir.

-   Lai butu, - es palocīju galvu.

-    Labi. - Viņš pamaja uz. tālruņu aparatu rindu turpat pie sienas. - Ja tu gribi parbaudit, vai tev balss pasta nav atstata kāda ziņa, šis ir piemērots bridis.

-    Kur ir mans telefons?

-    Sabojajās.

-   Mašīnā tas ļoti labi darbojās.

-   Tagad vairs nedarbojas.

-    Ko tu ar to izdarīji?

-   Izbeidzu ta mokas. Piedod, Keita. bet katru minūti, kamēr tas ir ieslegts, tavu atrašanas vietu var noteikt līdz futbola laukuma lieluma teritorijai: jebkur uz. šis planētas.

Atdevusi viņam savu somu, es aizvilkos līdz automatam, iebaroju tam pusdolāru un saspaidīju numura ciparus. Man bija atstatas trīs ziņas. Divas - no sera Henrija. Kur tu esi? - viņš tau- jaja. Nakama bija lugums: Brauc majas. Juzdamās vainīga, es tās izdzēsu.

Treša ziņa bija no Metju. Atvaino, Keita, viņa balss sacīja ar nepārprotamu raižu pieskaņu. Cs nezinu, ko tu dari, bet laikam tikko visu salaidu dēlī. Kad mēs šķiramies un es iegāju Hotond, es domāju, ka mani tur pratinās par "Folio", bet ne, tur vienam angļu kruķim neparko nedeva mieru Frensiss Čailds. Un dīvaina kurta Čailda papīru krātuvē nebija, jo tos kads jau bija pasūtījis. Bel tu to zini, ņemot veru, ka šis kāds biji tu.

Kad kruķis to dabūja zināt, man jau likās, ka viņš aizies pa gaisu ka Krakatau, bet viņš aizroēras un kļuva ledaini auksts, un tas bija vēl trakāk. Viņš doma, ka tev draud briesmas, Keita. Nopietnas briesmas. Ta- deļ es viņam pateicu, kur tu esi apmetusies… Ceru, ka tā nebija briesmīga kļūda.

Vel viņš konfiscēja visu, ko Čailds jebkad ir rakstījis, katru zilbi pilnīgi visas kastēs.

Man nav ne juusmas, kur tu esi iepinusies, bet ja tev vajag palīdzību, zvani man. ļa nevajag, tik un tā piezvani. Es labprat gribētu zināt, kas tajās kastes bija. Bet vel vairāk es gribētu zināt, ka tu esi sveika un vesela.

Klikšķis - ieraksts beidzas.

Es palaidu to vēlreiz no sākuma.

-    Paklausies! - es mudināju Benu, paaicinajusi viņu tuvāk.

Viņš pielika klausuli pie auss, viņa seja bija neizteiksmīga ka maska.

-    Viņš zina par Čaildu, - es izmisīgi sacīju. - Sinklers zina par Čaildu. - Melnbaltajā 1 lārvarda grāmatnīcas maisiņa, iebāztā dzeltenā bloknotā un iestūķēta starp gramatam, gulēja Grenvila vēstulē - Hotona bibliotēkas vēstule. Tā droši vien izstaroja kaut ko līdzīgu radiacijai.

Bens pakara klausuli uz radziņa.

-   Tas nenozīmē, ka viņš zina, ko meklēt. Un pat ja zina, viņš to neatradis. - Cauri viņa mieram es manīju azarta trīsas. - Vismaz tad, ja mes to atradīsim pirmie.

-   Sākas pasažieru iekapšana lidojumam numur piecsimt divdesmit astoņi uz I .asvegasu, - atskanēja čerkstoša portatīva rācijā runāts paziņojums. - Iekapšana notiks grupās pa numuriem. Firmas klases pasažieri liek aicināti iekāpt jebkura laika.

Mes devāmies uz izeju, jaunkundze paņēma musu biļetes, un lai bridi es aizmugure izdzirdēju skrejošu soju bukšķoņu. Pie visam izlidošanas izejām ļaudis pagriežas un staipīja kaklus. Pa gaiteni viena rinda joza vesels bars policistu, kuri musu rindai neveltīja pat skatienu. Es lik cieši sagrabu somu ar gramatām, ka atkal iesāpējās sagrieztā delna.

Bens izņēma somu man no rokam.

-    Ka jau es šorīt sacīju, - viņš klusi teica man ausi, - jau ir karsti un bus vel karslaks.

Ceturlaja izeja, skaitot no mums, policisti izretojas un metās uz durvju pusi. Taču tās bija aizslēgtas un izeja bija tukša. Jaunkundze pie letes acīmredzami nomocīta papurināja galvu.

- Losandželosas lidmašīna jau ir gaisā, - bilda Bens. - Ai, ai.

Pie musu durvīm no manis tika paņemta biļete un es, vilkdama koferi, uz. saviem smieklīgajiem papežiem iegrīļojos eja, kas veda uz lidmašīnu.

17

MĒS SĒDĒJĀM BIZNESA KLASĒ, taču lidmašīna tik un ta bija parak pilna, lai varčtu no sirds izrunāties. Tas gan nebūtu noticis jebkura gadījuma, jo, līdzko mes bijām apsēdušies savās vietas, Bens nožāvājās un paziņoja:

-Ja vien tev nav šausmīgu iebildumu, es taisos gulēt. - Pieklājīgi, taču reize nepārsūdzami. Nepagāja ne divas minūtes, kad viņš jau bija izslēdzies.

Gulēt! Tiesa, viņš nebija gulējis un, cik nu man zināms, nebija gulējis arī iepriekšējā nakti. Bet man aizmigt bija tieši tikpat lielas izredzes kā savicināt gaismas spārnus un aizlaisties uz Ēdenes liliju laukiem. Turklāt zem tas parūkas kņudēja galva.

Es skatījos, kā lidmašīna ripo pa skrejceļu un paceļas pāri ūdeņiem, vispirms izmetot likumu virs okeāna un tad pagriežoties uz rietumiem. Nemierīgi saknosījos. Ja Sinklers zina par Čailda papīriem, tad ari slepkava var par tiem zināt. Viss lika domāt, ka viņš ir soli man priekšā. Mēs abi, liekas, ticējām, ka slepena nostūri ir noglabāta luga, ko jau gandrīz četrsimt gadu neviens nebija redzējis uz skatuves.

Vai Roza bija Grenvila manuskriptu atradusi? Viņa bija ieradusies pie manis pec palīdzības, un tas lika domāt, ka nebija vis. Citādi, ka bija aizrādījis sers Henrijs, viņa drīzāk butu devusies uz Chrifitie's.

Ka tas bulu - kaut ko lādu ieraudzīt? Spriežot pec Grenvila apraksta, las bija darba eksemplārs, viss vienos tinies traipos un svītrojumos. Nekāds dižais daiļums tas nebūtu. Ta valdzinājums slēpās citur.

Pirms divdesmit gadiem bija uzpeldējuši divi dzejoļi, atradēji apgalvoja, ka tie esot Šekspīra. Dzejoļi nebija sevišķi labi - to atzina pat ieinteresētās personas - un nebija zvanīts, ka tie ir Šekspīra. Tomēr tie izraisīja starptautisku furoru, iekļuva vakara ziņas un laikrakstu pirmajās lapās gan Ņujorkā, gan Londona, gan Tokijā.

Turpretim te bija luga. Vesela luga.

Benam bija taisnība. Pasaulē, kur puišeļi slepkavo, lai dabūtu iepatikušos riteņu diskus, kur bandīts var tevi nošaut tikai tāpēc, lai parbauditu, vai viņa šaujamais darbojas, katra ziņa atradīsies dažs labs, kas uzskatīs, ka luga ir vairāk nekā paris līķu vērta.

Vai šī luga ir laba?

Vai nav vienalga?

Man nebija vienalga. I ielākoties krāšņi stāsti noblav, kad ir izskanējuši, taču ar ģeniāliem stāstiem ir citādi. Hs biju sapņojusi mīlēt ka Džuljeta un but mīlēta ka Kleopatra. Sapņojusi dzert dzīvi līdz mielēm ka Falstafs un cīnīties kā Henrijs V. Ja mana dzīve līdzinājās labakajā gadījumā talam atskaņam un ari tikai dažkārt, tad ne jau tāpēc, ka es nebulu centusies. Un bija vērts: pal šis blāvās atbalsis bija manu dzīvi padarījušas dziļāku un bagātāku neka man jebkad bulu izdevies likai ar savas iztēles palīdzību vien. Šekspīra es biju atklājusi, ko var nulel un par ko smieties, ko ienīst, nodot un pat nogalinat: biju ieraudzījusi visu spožāko un tumšāko, ko slēpj cilvēka dvesele.

Un te pēkšņi izrādās, ka varbūt, likai varbūt, ir kaut kas vel.

ļaunus Šekspīra lugas - lugas, ko neviena dzīva būtne nav ne redzējusi, ne lasījusi, - nav bijis kopš pēdējās reizes, kad Šekspīrs tādu, ar vel neizžuvušu tinli, lika nogādāt "Globusa". Kad tas varēja būl? Droši vien tūkstošs sešsimt Irispadsmitaja gada, par Henriju VIII. Iznāk, mazāk neka gadu pec "Kardenio" paradīšanās.

Varbūt Šekspīra jakobiskais magnum opus ir "Kardenio".

1.abaks par "Liru", "Makbelu", "Otello" un "Vētru"? Šada prasība varēja būt pārmērīgā.

Ja lada luga tiešam bija, kapēe tas nebija "Folio"? Un kāpēc Rozai vajadzēja norādīt "Folio" izdošanas gadu?

Es dzirdēju, kā līdzās klusi elpo Bens. Parakņājusies 1 Īarvarda grāmatnīcas maisiņā, es izvilku Čembersu. Atlaidusies sēdekli, beidzot netraucēti, no sākuma līdz beigām, izlasīju visu, ko viņš raksta par "Kardēnio".

Pasmelies iedvesmu "Dona Kihota", Šekspīrs, liekas, bija uzrakstījis lugu, kas nozaigoja debesis ka krītoša zvaigzne, pirmaja brīdi iekvēlinot galma atzinības ugunis, taču drīz nodziestot un pārtopot aizmirstos izdedžos. Kā rakstīja Čemberss, vēlāk ta izvilkta no aizmirstības tikai vienu reizi, astoņpadsmitā gadsimta adaptācija, kurai bez lielas galvas lauzīšanas bija piešķirts nosaukums "I )ivkartigie meli jeb noskumušie mīlētāji".

Nu, vismaz la bija saglabajusies, kaut gan Čemberss lika noprast, ka pali luga, iespējams, bija vel draņķīgāka nekā tas nosaukums - tik draņķīga, ka lai neesot nekada pamata tik krampjaini turēties pie dzīvības. Jadoma, ta bija partaisīta no viena gala hdz otram, gluži tāpat kā "Romeo un Džuljetas" tālaika versija, kura mīlētāji pienācīgi pamodas un dzīvoja ilgi un laimīgi. Astoņpadsmitā gadsimta cilvekiem patika rožainas lugas ar glītu uzbūvi un pieklājīgu valodu, un Šekspīrs tika krietni vien revidēts. Tomēr vajag to adaptaciju apskatīties, līdzko radīsies tada izdevība. Varbūt gruvešos bus saglabājušās dažas Šekspīra atlūzas. Bet kads eksemplārs varētu atrasties likai ļoti pamatīgā bibliotēkā.

Žēl, ka man nebija laika Vidnera vai Hotonā izlasil visu, ko raksta Čemberss. Gan jau kaut kur Rozas kabineta ir nobēdzināts kads "Divkārtīgo melu" eksemplārs; vismaz pārītis noteikti gla- bajas I fotona krātuvēs. Bet "Divkārtīgajiem meliem" vajadzēs pagaidīt. Tikmēr es varu saki turpat, kur bija sācis Šekspīrs. Es varu sakt ar "Donu Kihotu".

Izvilkusi jauniegūto "Dona Kihota" seju miņu, es ķēros pie lasīšanas.

Vairakas stundas, divi simti šurpu turpu pāršķirstītu lappušu un trīs piezīmēm apskribelētas kokteiļa salvetes - un man bija izdevies savakt kopa "Kardenio" sižetu, kas te pavīdēja, te nozuda romāna galvenajā gultne. Servantess bija stāstīšanas meistars un burvis. Te jūs to redzat, te atkal neredzat. "Dona Kihota" sižeta līnijas paradās un pazūd ka trusīši vai košas zīda šalles.

Galu gala manā priekšā bija trīsstūris. Pārbaudījumiem pakļautas mīlas vienkārša ģeometrija: mīlētājs, mīļota un draugs, kas kļūst par ienaidnieku. Šo arhitektūru Šekspīrs bija izmantojis jau labu laiku iepriekš, "Divos veroniešos" - viena no savām pirmajam lugām.

Tomēr "Veronieši", kur draudzība pajūk, neizturējusi sadursmi ar sievieti, bija likai iesākums. "Kardēnio" dzīvesstāstu lasot, šķila, ka redzi Šekspīra kopotus rakstus, kas sadauzīti sīkos gabaliņos un iemānīti vizuļojoša kaleidoskopā. Viena sapiņķetā sižetā bija lērums epizožu, kas atsauca atmiņa dažādas lugas. Meita, ko tēvs spiež doties nīstama laulība: Precēsi tu manu draugu, ja ne, - tad pazudi un ej ubagot, vai badojies un nomirsti uz ielas; es zvēru - nebūsi tu mana meita. Izjauktas laulības un sieviete, pret kuru izturas ļaunak neka pret klaiņojošu suni - taču viņa joprojām ir uzticīga, joprojām mīl. Zaudēta meita - Mana meita. Ak, mani dukāti! - un atgūta meita. Mežs, pilns ar mīlas dzeju, un cilvēks, ko vaja muziķa: Reizēm vai tūkstoš zvārguļu pie ausim skan…

Nav brīnums, ka Šekspīrs, kad viņa mūža saulainās dienas saka sliekties uz. mijkrēšļa pusi, bija ķēries pie "Kardenio". Ta droši vien bija kā atgriešanās majas.

Kad lidmašīna palēkdamās pieskārās zemei, mani bija pārņēmusi miegaina nostalģija. Es ieliku aprakstītās salvetes gramatā un gramatu novācu; mazak veiksmīgi man izdevās aizvākt nemieru, kas mani tirdīja. Bens man blakus nožāvājās, izstaipījās un izslējās taisni. Pēc dažām minūtēm es, iedama viņam aiz muguras, sirdij pukstot ka negudrai, no gaiteņa iegāju termināli.

Neviens neveltīja mums lieku skatienu. Ne policisti, ne pāre- jie. Lasvegasā mūsu ietērps, kas Bostona bija stipri vien izcēlies, bija uzskatams par maskēšanas tērpu.

Bena viltība bija izdevusies. Mēs spraucamies cauri pūļiem, kas drūzmējas zem diskotēkas spoguļiem apdarinātajiem griestiem, un steidzāmies garam milzīgiem ekrāniem, uz kuriem ņirbēja dejotājas un pokera spēlmaņi.

Stāvvietā mes izvēlējāmies neizteiksmīgu Chroy brūngana toni - noīrējam to, izmantojot uzvārdu, kas ne mazākaja mera nebija līdzīgs vardam Bendžamins Pēris, toties atbilda vairakam kredītkartēm un autovadīšanas atļaujai, ko viņš izvilka no sava kabatas portfeļa, - un devāmies ziemeļaustrumu virziena, uz Mo- haves tuksneša pusi.

18

TĀLU ZIEMEĻOS VIRS ROBAINIEM kalniem gula mēļi mākoņi. Cik tālu vien sniedza skatiens, tuksnesi klaja sīks krūmājs. Automobilis apgalvoja, ka temperatūra ara ir simt septiņpadsmit grādi pec Earenheita, bet tas varēja but optimistisks spriedums. Spriežot pec ta, ka viss zvēroja, es teiktu, ka svelme bija necilve- cīga.

Manus dīkos vērojumus partrauca Bens.

-Nu, tad kāpēc Roza izdomāja, ka tieši tev jabrauka pa šiem tuksnešiem un kalniem, vācot materiālus viņas grāmatai? Vai tu esi no šinī vietām?

Es isi pasmejos.

-    Ne. Es esmu no visurienes un nekurienes. Mani vecāki bija diplomāti. Bet man bija vectante, kurai dienvidos, Arizonā, bija rančo. Pie Meksikas robežas.

-    Vai viņai bija ari kāds vārdiņš, tai tantei?

-    Helēna, - es pasmaidīju. - Viņu sauca Helēna. Mans tevs gan allaž devēja viņu par baronesi. - Kad man bija piecpadsmit, vecāki gāja bojā - viņu lidmašinite nogāzās Kašmira, I limalaju pakajē. Es tolaik mācījos internātskolā, bet kopš ta laika visos brīvlaikos braucu pie tantes Helēnas. Divas sievietes un divdesmit kvadratjudz.es brīvu debesu, viņa mēdza teikt. Es skumu pec vecākiem, un sākuma man tur riebās, lūr nekā nebija, tikai debesis un gara, čaukstoša zāle vecu kaulu krasa, un tāluma dīvaini kauli. Taču beigas "Kronis S" izrādījās vienīga vieta, kur es jebkad esmu jutusies ka majas.

Es mīlēju savus vecākus, taču faktiski viņus vispār nepazinu. Lielāko daļu manu agrīno gadu viņi bija aizņemti viens ar otru un ar savām karjerām, turpretim tante l lelēna mani kopš agras bērnības mīlēja pašaizliedzīgi un kvēli ka tīģeriene. Viņa, es piepeši nodomāju, sagatavoja mani Rozai. Vai varbūt deva man speķu Rozai pretoties, vismaz kadu laiku.

-    Vai rančo ir pagātne?

-   Tāpat ka tante. Viņa nomira, kad es biju koledžas pēdējā klasē, rančo tika sadalīts un pārdots - parak dārgs prieks, lai to atstatu mantojuma. Viņa negribēja, lai kads no mums - es vai mani brālēni - butu tur piesaistīti, viņa negribēja, lai mes ta deļ saplēstos. Tagad tur ir vesels puduris četrdesmit akru lielu rančo, to sapirkas smalki direktori, kam šad un tad brīvdienās sagribas patēlot kovbojus. Es neesmu tur atgriezusies.

-Zaudētā paradīze, - bens klusi sacīja.

Pagāja kāds brīdis, tad es pamāju.

Apvāršņi nomainīja cits citu, nekas nekustējās - vienīgi auto uz maģistrales, tveices virma un, kaut kur paša redzes lauka mala, vertikālajos vējos riņķoja putns, varbūt tas bija ērglis.

-   Tu nesauc Rozu par "tanti Rozu", - es pēkšņi sacīju.

-   Viņai tas nepatika, - Bens atbildēja, ar vienu roku stūrēdams, ar otru rakņādamies pa disku kastīti. - Plašam novadam vajag plašu mūziku. U2 vai Bēthovenu?

-    Kā butu ar plašu stāstu? - es attraucu. Pec piecām minūtēm es "Heroiskas simfonijas" domīga speķa pavadījumā stāstīju lienam "Dona Kihota" sižetu.

Principa tas bija pavisam vienkāršs. Par spīti pasaules neticībai vecais, trakais dons Kihots klust par klejojošu bruņinieku un jādelē pa visu Spāniju, meklēdams piedzīvojumus; viņam Ildzi purpinādams velkas resnais ieroču nesējs Sančo Pansa. Tik tālu viss butu labi.

Ar Kardenio nelaime bija tada, ka la ir sižeta bla kusi mija, bel "Dona Kihota" sižeta blakuslīnijas var nosaukt visādi, likai ne par vienkāršām; tās u/rodas no zila gaisa un izkūp tieši tai bridi, kad kļūst interesanti. Cik nu man bija izdevies atmudžināt, ar Kardenio bija ta: aizsūtīts prom no majam uz. hercoga galmu, jaunais Kardenio pastasta par savu mīlestību uz Lusindu draugam Fernando, hercoga jaunākajam dēlam. Taču Fernando pietiek ar vienu skatienu uz Lusindu, kas sveces gaisma izliekusies pa logu, lai viņš nodotu Kardenio un pats saktu aplidot jaunavu.

Parradies tieši laika, lai dzirdētu, ka viņa mīļotā izdveš "Ja" viņa labakajam draugam, Kardenio ar kailu zobenu roka metas abiem pa vidu, taču, nevienu nenogalinājis, aizbēg kalnos, neprātīgs aiz. greizsirdības un bēdām. I .usinda noģībst, viņai no rokas izkrīt duncis un pirmsnāves vēstule. Tā kā nave viņai ir liegta, viņa dodas klosterī.

-   Firmajā acu uzmetiena nešķiet visai labs komēdijas sižets, - teica Bens.

-   Es vēl neesmu tikusi pat līdz pusei, - es atbildēju. - Šai brīdī lielākā daļa stāstnieku droši vien pārgurumā elstu, turpretim Servantess ir tikai atvēzējies.

Bens bridi pratoja.

-    Ka tev šķiet, ko ar to izdarīja Šekspīrs?

-   Jautajums par sešdesmit četriem miljoniem dolāru, vai ne? - Gaisa kondicionētāji darbojas ar pilnu jaudu, viss, kas nebija piesiets, plivinājās. Tas mana ķermeņa daļas, kuram puta virsū, bija aukstas; viss pārējais pludoja sviedros. Es atlimejos no sedekļa un pagriezos, lai dzestrais vējš izžāvētu man muguru. - Tikai ceru, ka viņš nebūs atteicies no veca bruņinieka un viņa ieroču ne- seja.

-Tev āķīga komēdija liekas vērtīgākā nekā dumjš milasstasts.

Tas īsti nebija jautājums, tomēr es atbildēju.

-   Gandrīz vienmēr. Bet tas nav vienīgais. - Skatījos pa logu, mekledama īstos vārdus, it ka tie būtu izkaisīti starp tuksneša akmeņiem. - Kihots un Sančo… tieši viņi piešķir sižetam kaut kadu filozofisku dzirkstīgumu… pamatīgumu, kas to paceļ pari vidusmēra ziepju operām.

-Tev liekas, ka Šekspīrs nenolaidās līdz ziepju operām?

Nesapratu, vai Benu tas tiešam interesēja vai ari viņš vienkārši mani kacinaja. Vislicamak, gan viens, gan otrs. Galu gala viņš bija Rozas radinieks.

-   Ks gribētu teikt, ka, ieraudzījis kaut ko ģeniālu, viņš to spēja novērtēt. "Dons Kihots" nav vienkārši sižets vai sižetu mursku- lis, lai gan var lasīt ari tā, ja ir vēlēšanas, un lasot kārtīgi izsmieties. Tādēļ vien bija vērts apdrukāt visu to papīru kalnu. Bet reizē tas ir par sižetiem. Par to, ka tie negrib mierīgi paliki gramatas, ka raujas lauka.

Runājot es skatījos uz Benu, gudrodama, ka viņš reaģes uz šiem prātojumiem - uzmetis man garlaikotu skatienu vai noliks manas idejas pie vietas ar trāpīgu joku. Taču nē, kada tur garlaicība, viņš izskatijas neparasti ieinteresets - un ši sejas izteiksme tik ļoti nesaderējās ar ķemigo klubu žurkuļa ietērpu, ka man vajadzēja apspiest smieklus.

-   Stāsti tālāk, - viņš izmeta, un viņa pierē ievilkās sīkas grumbiņas.

Ks saku skaidrot, ka Servantesa stāstā Kardēnio sižets sakas ar priekšmetiem: bruņinieks un viņa ieroču nesejs kalnos uzduras beigtam mūlim, kam ta ari nav noņemti segli un iemaukti, ka ari atrod adas somu, kas pilna ar zeltu, dzeju un mīlas vēstulēm. Drīz uzrodas kazu gans, kas apgalvo, ka mūlim un somai ir kāda saistība ar mokošajam baumām par trako, kas dzīvo šajos mežos. Kad dons Kihots un Sančo Pansa sastop šo vājprātīgo, no baumām izaug atmiņas: jauneklis - Kardenio, protams, kada gara gaismas uzblāzmojuma bridi - skumji stāsta par savu zaudēto mīlestību un drauga nodevību. Beigas Kardenio stāsts atsvabinas no sižetiem un ielaužas tagadnes realitate (vismaz no dona Kihota un Sančo Pansas viedokļa): bruņinieks un ieroču nesējs kāda iebraucamaja vietā sastop visas galvenās darbojošās personas, kas raud un kliedz, cīnās un piedod. Kad stāsts sasniedz kulmināciju, tam vairs nav klausītāju: viņi ir darbojošas personas, kas aktīvi iesaistās notiekošajā.

-    baigi labi izdomāts, - bilda Bens. - Tu to izgudroji?

Es sāku smieties.

-    Diemžēl ne. Tas mums jāpieraksta Servantesam. Viņam ir daudz tadu stāstu. Kaut kāda ziņa nepieradinātu. - Es satvēru garos, blondos parūkas matus un paceļu tos nostāk no kakla, izliekdamas, lai uztvertu dzestra gaisa plusmu. - Nu, ja reiz es redzu šo manevru, tad Šekspīrs droši vien to redzēja ātrāk un par- domaja dziļāk. Galu gala viņš ar līdzīgam idejām spēlējās jau ilgi pirms tam, kad ķērās pie "Kardenio". Viņš fantastiski izrīkojās ar tām "Spītnieces savaldīšanā". Tālāk - "Makbets". Visas tas ērmotās mīklas…

-    Nav sievas dzemdēts… Līdz kamēr necelsies no saknēm mežs, - Bens murmināja, sekodams manai domu gaitai. - Makbets domā, ka tās ir likai metaforas, kas nozīmē "neviens" un "nekad".

-    Bet izrādās, ka tas jāsaprot burtiski, - es pamāju. - Un "Mak- beta" doma par to, kā stasli - mīklas - iemiesojas realitatē, ir gluži šausminoša. - Es atkal nolaidu matus. - Man gribētos domāt, ka sava mūža nogalē Šekspīrs atgriezās pie ieskata, ka stāstu piepildīšanas var būt kaut kas jautrs. Bel es neredzu, ka las būtu iespējams - vismaz Kardenio stasla gadījumā - bez bruņinieka un ieroču nesēja: viņiem jābul lieciniekiem, kas iesaistās darbība.

Mūs abus reizē ka zibens spēriens ķera alskarla. Es redzēju, kā Bena pirkstu kauliņi uz slūresrata nobāl, un manīju, ka man no sejas aizplūst visas asinis. Mekledama "Kardenio" - Šekspīra Servantesu -, Roza bija uznākusi uz skatuves ka Hamleta tēva rēgs, un pec dažam stundām viņa bija mirusi, nogalinata tapai ka vecais 1 lamlels, ielejot ausī indi; viņas zaļas acis palika pārsteigumā ieplestas.

Taču slepkava spēlēja ne tikai Šekspīru. Kaut kada ziņa viņš spēlēja ari Servantesu, slimīga un nežēlīga veida iztaisīdamies par veco, lepno Kihotu, kas ar varu piespieda cilus spēlēt viņa mīļākos sižetus un īstenoja šos sižetus dzīvē.

Vai navē.

Un tas nemaz nebija jautri.

-    Ka tu domā, vai viņš zina par to saistību ar Servantesu? klusi jautāja Bens.

Es papurināju galvu, izmisīgi cerodama, ka tomēr nezina.

-    Brauc atrak!

19

TUKSNESIS SLĪDĒJA GARAM, saplūdis vienā miglā. Kad nodārdēja "Heroiskas" pedējie akordi, es uzliku U2, kas šai brīdī likās dīvaini iederīgs, ņemot vēra, ka jau veselu mūžību garakie dzīvie organismi, ko es biju redzējusi, bija retiem pušķiem izraibinātas agaves, ko bono un viņa grupa bija nodēvējuši par Džo- šua kokiem.

-   Cik vel ilgi līdz civilizācijai? - es jautāju, kad, gari stiepta, mūzika ieplūda mašīna tikpat plaša un vienmuļa ka ainava aiz loga. - Man japiezvana seram Henrijam.

-    Vai tu gadījuma negrasies paziņot, kur mes atrodamies?

-   Nē, - es novaikstījos. - To es neteikšu.

bens pasvieda man savu mobilo tālruni.

-    Un kāpēc tu savu drīkstēji paturēt? - es sašutuma noprasīju. - Tāpēc, ka tev ir "kazene" ar visiem iespējamajiem papildinājumu kruzuļiem?

-   NUja. Un vel ari tāpēc, ka neviens nemeklē to izdomāto dže- ku, uz kura vārda tas ir reģistrēts.

Es citu pēc cita nospiedu sera I Ienrija mobila numura ciparus un nepacietīgi klausījos Anglijas dubultpīkstienos. Atbildiet taču, sasodīts.

Klikšķis un savienojums.

-    A, pazudusi meita, - atsaucās sers Henrijs. - Vienīgi pazudušajiem raksturīga vel ari tada īpatnība ka atgriešanās. Un jus to visnotaļ nepārprotami nedarat. Jus, bezatbildīgais bērns, nespējāt pat lik daudz ka palikt uz vielas.

-    Es atvainojos…

-    Pat ne lik daudz, ka atsūtīt man īsziņu, lai es zinu, ka jus esat dzīva, - sers 1 Ienrijs pārmetoši turpināja.

-    Es piezvanīju.

-   Tas nozīmē, ka jums kaut ko vajag, - viņš nosprauslojas.

Vainas apziņa bija greznība, un lai man nebija laika.

-    Narkologa slēdzienu, - es atzinos.

Man vajadzēja vairākas minūtes lišķēlies un diedelēt, līdz sers Henrijs almaiga un bija ar mieru pateikt, kas viņam zināms. Kaut ko policija bija atklajusi, taču ko īsti, viņš nezinaja. Tik daudz viņš bija izsecinājis pec tā, ka galvenais inspektors Sinklers, ka viņš izteicas, no inspektora Drumuja bija uzdienejies par inspektoru Visdrumuli, aizdomīgi pēkšņi bija par visam varēm sagribējis ar mani aprunaties par "I lamletu". Uzzinājis, ka es neesmu dabūjama, Sinklers bija sācis izteikties diezgan rupji, un sers Henrijs bija piedāvājis savus tulkotājā pakalpojumus. Sinklers bija apmierinājies, taču nepārprotami licis noprast, ka sers Henrijs man nav nekāds aizstājējs - tas droši vien nebija sevišķi uzlabojis sera Henrija omu, es nodomāju. Viņš mēdza būt godkārīgs ka pāvs.

Ja ari viņam nebija skaidras atbildes, ko policija bija uzgājusi, viņš toties zinaja, ko "Globuss" bija zaudējis. Stāstīdams par "Folio" pazušanu, viņš tik uzkrītoši tīkoja dzirdei mani satriekti elšam, ka es ar sīku gandarījumu izvilināju elsienu no viņa paša.

-    Hārvarda eksemplārs ari ir pazudis, - es teicu. - Kopš va- karnakts.

Viņš nolamajas.

-    Un ka ar to Cembersu? Atrādāt?

-Ja.

-    Izskatās, ka bus noderīgs?

-Ja.

Os gaidīju, ka viņš jautas - ka, taču izrādījās, ka ir viņa karta mani pārsteigt.

-    Keita, lai ko jūs esat atradusi, nododiet to policijas ziņa. Lai viņi meklē visus "Folio". - Kad es neatbildeju, viņš nopūtās. -Jūs negribai, lai "Folio" uziet policija, es pareizi saprotu?

-   To negribēja Roza.

-    Roza nezinaja, ka viņa būs mirusi un jums draudēs briesmas.

-    Fs tikai skatos, kurp ved kadas pēdas, - es gandrīz vainīgi sacīju.

Viņš nopūtās.

-   Mēģiniet paturēt prāta, ka šis varavīksnes viņa gala nav tikai zelta pods, bet ari slepkava. Man nepatīk, ka jus tur cīnāties viena.

-   Es neesmu viena.

No klausules mutuļoja klusums.

-   Vai man tagad jābūt greizsirdīgam vai jaatkorķē šampanietis? - viņš jautāja, kad bija atguvis valodu.

-   Abējādi, ja vēlaties.

-   Tātad man jāpieņem, ka tas ir vīrietis. Kas viņš ir?

-   Noderīgs cilvēks.

-   Cerams, tas nozīmē, ka viņš spēj trāpīt mērķi, - sers Henrijs drūmi novilka. - Es ziņošu, ja uzzināšu vēl kaut ko, un jus ziņojiet man, kad būsiet mājas. Tikmēr esiet pratiga. - Šaubas viņa balsi nebija sevišķi uzmundrinošas. Iekams es paspēju atvadīties, saruna partrūka.

Es atdevu Benam tālruni un reizē saskumu un jutos atvieglota. Galu gala sers I Ienrijs bija man palīdzējis, turpretim es no savas puses biju viņu pievīlusi un atstājusi neziņas tumsība. Man ienaca prata, vai to nevarētu nosaukt par nelojalitati, bet šo domu es atvairīju. Nebiju melojusi, un vel bus gana daudz laika pa- stastīt seram Henrijam patiesību.

Ja man izdosies noskaidrot, kada ši patiesība ir.

-Vai, sacīdama "noderīgs cilvēks", tu gadījumā nerunāji par mani? - Bens apvaicajas.

-   Sers Henrijs teica - cerams, tu proti trāpīt mērķi. Proti?

-   Kad vajag, protu.

-    Ka tas ta gadījies?

-    Prakse.

-    Ks tev šo to par sevi pastastiju. Tas pats no pretējās puses butu tikai godīgi. - Viņš klusēja, bet es nelikos miera, sastatīdama kopa to, kas man bija zināms. - Tev pieder drošības firma, kas veic riskantus uzdevumus, tu saki, ka pieproti sekošanu un izvairīšanos. Tu labi šauj, jo tev ir prakse, bet ta nav gluži armija, kur tu esi bijis. Nedomāju, ka amatu tu esi mācījies policija: no ta nebulu jēgas kautreties. Vai tas nozīmē, ka man jaizvēlas starp IRA un britu gaisa desantniekiem?

Šis dzeliens panaca reakciju.

-    Vai es runāju ka irs?

-    Pirms paris stundām tu runāji ka Klviss.

-   Varbūt es ari esmu Klviss.

-    No britu slepena dienesta, - es pašūpoju galvu. - Vairāk vai mazak. Gaisa desantnieki vai MI6? Tie ir vienīgie, ko es protu nosaukt.

-    Tik Uzinejsuns es esmu, - viņš nodungoja, un uz. U2 fona tas izklausījās briesmīgi.

Tas bija strupceļš, tādēļ es viņam pastastiju, ko sers Henrijs sacīja par narkologa slēdzienu. Viņš acumirklī parstaja dziedat.

-Tad kļūst skaidrs, kapec Sinklers tik briesmīgi cenšas dabūt tevi pie vielas, - viņš prātoja. - Zinot, ka ir notikusi viena slepkavība, otra nu ir pēdējais, kas viņam vajadzīgs. Un priekšpēdējais ir visādi amatieri, kas sagana viņam izmeklēšanu.

Pirms Arizonas robežas mēs Meskitu pilsēta apstājāmies uzpildīt benzīnu. Ks tualete noskaloju seju un nomazgāju brūci delna. Pie kases nopirku lētu sudraba kaklarotu ("īsts indiāņu roku darbs"). Gribēju nesat piespraudi, bet mana krekliņa piekļavigais audums nespētu to noturēt, un žaketi es nekādā gadījumā negra- sijos vilkt. Piespraudu brošu pie ķedites un apliku ķēdīti ap kaklu. Karajās mazliet greizi un pavisam noteikti bojaja krekliņa kakla izgriezuma izskatu, bet man patika sajuta, ka tā tur karājas.

Mes ieradamies Arizonā pa šauru gravu, ko upe bija izgrauzusi kaļķakmeni. Kad izbraucām augsta Dienvidjūtas tuksneša plato, saule jau bija nolaidusies tik zemu, ka ēnas stiepās garumā un tveice kļuva skrajāka.

Necik talu nebijām tikuši, kad mašīna iemetās rampa un dar- dēdama saka ripot pa zemes ceļu. Mēs palēkdamies pardrazamies pari režģim, kas neļāva lopiem atstāt ganības, un apstājāmies starp papelem, ko no maģistrāles neļāva saskatīt neliela pakalna kupris.

-    Olviss ir gatavs iet lauka, - Bens paziņoja, izslēdza aizdedzi un, izkāpis no mašīnas, saka rakņaties pa savu aizmugure atstato koferi, - ļa zvana no Parīzes, pasauc. - Paņēmis drēbju kaudzīti, viņš devas prom un nostājās aiz viena no lielajiem kokiem.

Reizi par visām reizēm es neiebildu. Atradu savā koferī bez- piedurkņu kleitu un sandales. Aizgājusi aiz cita koka un nokāpusi sekla kanjona, es vispirms norāvu blondo paruku, tad izlīdu no mitrajiem džinsiem un sārta krekliņa. Krūšturis un biksītes bija tikpat slapji, tadeļ nometu ari tos. Mirkli es kaila stāvēju pievakares gaisma, ar rokam sukadama savus vara krasas matus un juzdama, ka par mani slīd rēnais vējiņš ar kadiķu smaržu. Tad, izdzirdusi bena soļus tuvojamies mašīnai, es atri uzvilku kleitu.

-   Afrodīte izkāpj no viļņiem, - Bens izmeta, kad es kapu augšup pa krastu.

-   Mes gan neesam okeāna, - asi attraucu. - Un pagaidām, cik man zināms, neviens nav noķerts un kastrēts, lai man butu putinās, no kuram izkāpt.

-   lzķidat komplimentus tu proti labak par visām sievielem, ko man gadījies sastapt, - viņš, jaušami uzjautrināts, atzīmēja. - Bet lu vienalga izskaties visnotaļ labi, vai tev tas patīk vai nepatīk.

-    Braucam, - es atsaucos.

Kad vakars iesniedzās mijkrēsli, mes ieradāmies Ciedru pilsēta, kas bija iespīlēta sarkanu klinšu spraugā starp Braisa un Cio- nas nacionalajiem parkiem. Galvena iela izskatījās ka standarta vesternos - neglīts moteļu, benzīna uzpildes staciju un tirdzniecības centru kišmišs. Taču kvartalu talak no galvenās satiksmes sākās mormoņu mazpilsēta, kuras ratnas ielas bija tieši tadas, ka bija noteicis Brigems Jangs: pietiekami platas, lai tajas varētu iegriezties vezumu virkne. Bostonā, es gurdi domāju, šīs ielas bulu pataisītas par četrjoslu maģistrālēm, un pa tam ar astoņdesmit jūdzēm stundā cila pec citas ripotu mašīnas. Šeit tas lielākoties bija tukšas, gar tam rindojās kārtīgi mauriņi un milzīgas, vecas kļavas un oši. Dziļumā noslēpušas majas bija celtas Tjūdoru renesanses vai amatnieku bungalo stilā, las ieskava lieveņi un vīteņrozes. Kur ielas šķērsoja trotuāri, pa dziļi ieraktām caurulēm leceja no kalniem novadīti strauti, tadeļ visa pilsētā skanēja klusi ūdens treļļi.

Dienvidjutas universitātes pilsētiņas mala mes iegriezāmies Šekspīra festivāla stāvvietā. Bens leni izkapa no mašīnas un izberzēja acis, it ka nespēdams noticēt tam, ko tās rādija: aiz sešdesmito gadu stila celtas klausītavas slējās karalienes Elizabetes laikmeta teatra ģevele. Ta stāvo divslīpju jumtu gan klaja dakstiņi, nevis salmi, taču tos atdzīvināja lampas, kas līdzīgi vēja plivinātām lapām pludināja dzeltenu gaismu.

Plakati vēstīja, ka šovakar liek izradīta "Romeo un Džuljeta". Sajūtot skaudības dzēlienu, es paskatījos uz nenodegušo teātri un tad sīka riksi devos apkart klausītavai uz slaidu baltegļu puduri. Zem zariem jau bija savilkusies melna nakts, un pirmaja bridi es tumsa neko neredzeju. Taču priekša skanēja smiekli. Kad koki palika aiz. muguras, mes ieraudzījām ļaudis, kas bija sasēdušies liela zālājā teātra talakaja gala, gan uz soliem, gan tapat zalē; daži pat bija uzrāpušies kokos. Čāpstinādami bulciņas un pīrāgus, viņi savaldzinali skatījās, ka pulciņš jaunu, spriganu aktieru spurgdami spēlē vodeviļu par Juliju Pčīzaru, pazudušo mutautiņu un puņķaino Brutu. Nepievērsdamas izrādei ne mazako uzmanību, meičas garos brunčos un mežģiņotos ņieburos staigaja apkart, nesdamas lielus grozus ar našķiem un saukdamas:

-    Siltas kūkas zem kokiem! - un - Saldumi tavam saldumi- ņam!

Vodeviļa beidzās ar jūsmīgi sveiktu kulmināciju. Izbaudīdami svilpienus un aplausus, aktieri uzsāka džigu. Aizmugure ietau- rējas bazūne, trupa aizdancoja starp kokiem, ne mirkli nenojau- cot ritmu, un nozuda teātra atvērtajos vārtos. Skatītāji piecēlās, nopurināja drupačas un sekoja.

Fikai pec paris minūtēm mes divi vien stāvējām biezajā mijkrēsli. Es noradīju pari graviņai uz nelielu ēku, kas bija celta ne tik daudz Tjudoru renesanses ka Tjūdoru stila: precīza Šekspīra dzimtās majas Stretfordā pie Eivonas kopija, līdz pat gaišajam peļu pelēkajām sienam un salmu jumtam.

-   Tur, - es teicu. - Arhīvs ir tur.

Nams bija vel skaistaks nekā man bija palicis prata. I .ejup gravā veda akmens kāpnes, bija jāiet garam dīķītim un vītolam, kura zari bija nokārušies virs ūdens. Ta agrak nebija. Nebija ari ziedu, kas joprojām blāvi vizmoja dziestošaja gaisma lieliem klājieniem ka Anglijas lauku dārzos, vienīgi tie piederēja Klinšu kalnu rietumu daļas augu valstij - ozohtes, mauragas un delfīnijas. Iedama gar dīķi, es pamanīju aizslīdam zelta zivtiņu, noslēpumainu kā nāru, un paliku stāvam.

Šai namiņā, kas patlaban alradas manā priekšā, es steidzos nokļūt kopš ta paša brīža, kad tas iznira no senām atminam divtūkstoš piecsimt jūdžu uz austrumiem no šejienes, stāvot starp Harvarda gramatnicas plauktiem. Taču šai bridi man negribējās iet tālāk. Ja es palikšu tepat, vienmer ir cerība, ka meklētā atbilde ir tepat, piecpadsmit soļu talak, aiz biezajam ozolkoka durvīm. Ja es pa tam ieiešu, var izrādīties, ka tur nekā nav.

Man ta stāvot, virs salmu jumta parādījās mēness ripa. Teātrī mums aiz muguras iestājas gaidpilns klusums.

Nezinu, uz ko es cerēju. Varbūt uz vēl vienam fanfaram. Tas, kas notika, bija vienkāršāks. Namiņa durvis atveras un iznāca sieviete; menesnicā novizēja viņas garie, melnie mati. Pagriezusi mums muguru, viņa slēdza ciet durvis, taču es redzeju, ka viņas ada ir sarkanīgi brūna kā Jutas zeme.

- Yu'at eeh, - es klusi sacīju. Tas bija vienīgais navaho valodas vārds, ko atcerējos: labvakar.

Bridi viņa nekustējās, tad pagriežas uz musu pusi. Maksīne Toma, pa pusei navaho, pa pusei pajutu indiāniete, bija absolūta skaistule ar platiem vaigu kauliem un smejošu muti. Tā slavēdama savos kuplajos svārkos, pieguļošajā krekliņa ar rāvējslēdzēju un jancīgajās kedās, degunā - spīdīgs krikumiņš, viņa i/skatitos iederigāka par iederigu šīsnedēļas modīgākajā Manhetenas kluba, taču pali viņa jutās ka mājas vienīgi šeit, kur sirreāli sastapās Šekspīrs un Dienvidrietumu tuksnesis.

Sirreālas pretrunas Maksini, šķiet, pavadīja visur, kurp viņa devās. Mes iepazināmies, kad viņa beidza studijas I lārvardā un es tas uzsāku. Man šķita, ka viņa ir žilbinoši ģeniāla, un tas nebija tikai manas domas. Darba piedāvājumi bira pār viņu lik blīvā birgā, ka tas jau bija nepieklājīgi, ņemot verā, ka šekspirologi ir vajadzīgi ļoti reti. No visas to gūzmas viņa izvēlējās vienīgo, ko patiesi vēlējās viņas sirds, un tagad bija angļu valodas pasniedzēja un maza arhīva direktore starp Jūtas augsta tuksneša sarkanajam klinlim un kadiķiem.

Roza nebija priecīga. Kad Maksīne pie viņas iegāja, lai pavēstītu jaunumus, es lasīju pavisam netālu no viņas kabineta. Uz brīdi iestājās salts klusums, tad Roza sacīja:

-Jus varejat doties uz Jelu vai Stenfordu. Kāpēc noraklies Jutas dienvidos?

Taču Jutas dienvidi bija tieši tas, pēc ka Maksīne ilgojas. Tur viņa bus piederīga, viņa teica, vismaz tik lielā mērā, cik bija iespe- jams, sava teva pajuta ciltij, kuras teritorija sakas uz dienvidiem no pilsētiņas, un males ciltij otra pusē, Dineta - navaho zemes, reize vadot savas dienas ari ar Šekspīru un studentiem, no kuriem daži bija indiāņi. Tad durvis aizvērās, un vairak neko es nedzirdēju. Šis klusums man likās ļaunu vēstošs, ta pirms zemestrīces apraujas putnu dziesmas. Iedama prom, Maksme man ka monētu kazas pasvieda mazu padomu, taču viņas seja bija iedubusi skumjas: Neļauj, lai viņi piespiež tevi atteikties no tavas dvēseles.

Tagad viņa pacēla galvu, un viņas acis iepletās.

- Keita Stenlija! - viņa klusi sacīja.

Teātri atskanēja kliedzieni, pec tam saka žvadzēt zobeni; viņas skatiens aizslīdēja uz to pusi.

-Nāc iekša, - viņa bilda. Tad pagriezās, atdarīja pirms mirkļa aizslēgtās durvis un parkāpa par slieksni. - Es tevi gaidīju, - viņa teica, noz.uz.dama tumsa.

Uz kāpnītēm es saminstinājos. Viņa mani gaidīja? Kas viņai paziņoja, ka es ieradīšos?

Atskatījos uz Benu un ieraudzīju, ka viņš iebāž kabata pistoli.

Dziji ievilkusi elpu, es iegāju pa durvīm.

20

APSTĀJOS UZREIZ AIZ SLIEKŠŅA, manīdama, ka Bens ir man cieši aiz muguras.

-   Kas lev pateica, ka es atbraukšu?

-   Roza, - tumsa atbildēja Maksīne. - Kurš gan cits? - Viņa nospieda slēdzi, un telpa ielija silta, zeltaina gaisma. - Ja tevi interese arhīvs, lev janak tālāk.

Es pasperu vel dažus soļus. Bens nekustējās.

Aizgājusi līdz pretējai sienai, Maksme cilu pec cita atvēra sik- rūšu logus, un uzvēdīja nakts gaiss un rožu smarža.

-   Keitij, kas notiek?

-    Man likai vajadzīgi daži maleriali.

Viņa pagriežas un noslājas loga ietvara, lūkodamas uz mani, ka to dara navaho ļaudis: šķietami neskatīdamas.

-    Roza dodas pie tevis uz "Globusu" un tur tiek atrasta mirusi, bet teātris ar visu savu "Folio" aizdegas - divdesmit devītajā jūnija, ne vairak, ne mazāk. - Viņa alspiedas prel palodzi un sakrustoja kajas. - Paiet divas dienas, un vakarā tu uzrodies šeit, tieši ta, ka viņa sacīja. Tikmēr zilas liesmās sadedzis ari Harvarda "Folio". - Viņa ieskatījās man acis. - Par šiem ugunsgrēkiem runā visa šekspirologu pasaule, Keita. Man pastkastīte ir simtiem vēstuļu. Un tev "tikai vajadzīgi daži maleriali"?

Es saviebos.

-    Labak neuzdod ladus jauta jumus, uz kuriem es nevaru atbildēt.

-    Vienu es uzdošu. - Viņa izslējās taisni. - Vai lu esi viņas puse vai pret viņu?

Piespraude smagi karājās man kaklā.

-    Viņas pusē.

-    Labi, - Maksīne pamāja. - Tu zini, kur šeit kas ir. Ja tev vajadzīga palīdzība, pasauc.

Es paskatījos apkart. Iekārtojums bija daudz mājīgāks, nekā man bija palicis atmiņa. Peleka flīžu grīda un lielie galdi bija tādi paši, taču klal bija nākuši ērti puķaini atzveltņi un sudraba vāzes ar ziediem. Gar sienam joprojām rindojas kataloga skapīši.

Nobolldama acis, Maksīne norādīja uz leti, kur misiņa burti vēstīja: Dienvidjūtas universitāte. Atenaides D. Prestonas arhīvs. Šekspīrs Rietumos.

-     Mums ir jauna patronese, - Maksīne paskaidroja. Es par Prestona kundzi biju dzirdējusi. Ekscentriska kolekcionāre, nevis zinātniece. Melsa, ka viņa ir bagātāka par ķēniņu Midu.

Piegāju pie kataloga. Viens bija veltils personālijām, otrs - vietām, trešais - izrādēm un pēdējais - dažādiem faktiem. Es taisna ceļā ķēros pie personālijām un izvilku atvilktniti "Gl-Gy".

Gudnaits, Čarlzs, rančo īpašnieks (lasīja Šekspīru saviem ganiem),

Grants, Uliss S., ģenerālis un prezidents (būdams leitnants, Teksasā spēlējis Dezdemonas lomu).

Man aizžņaudzas rīkle. I'aršķiru nakamo kartīti.

Grenvils, Džeremijs, zelta meklētājs un spēlmanis (tēlojis Hamletu Tombstonas Putnuhura teātri 1881. g. maija).

I lamlets! Viņš tēlojis I lamlelu! Pēkšņi Grenvils likās ļoti tuvs, tik tuvs, ka varbūt, ja es aši pagrieztu galvu, izdotos viņu ieraudzīt, slavot man aiz. muguras, vizošu un nenoteiktu ka mirāžās tēlu, tomēr šeit un tepat.

Es atskatījos, taču ieraudzīju tikai atvērtus logus un teātri tumsa.

Bens bija apstajies pie letes un klusa "bibliotēkas" balsi saru- najas ar Maksini. Viņa iesmejas - skaļus, līksmus smieklus, kam nebija nekā kopīga ar bibliotēkām. Aina likās visnotaļ draudzīga, taču es redzeju, ka pat Maksīnei smejoties, bens visu laiku paturēja acis durvis, visus logus un Maksmi.

Izvilkusi no kataloga Grenvila kartīti, es tas vieta ieliku sārto "izņemta kartīte" zīmi. Hamlets. Acīmredzot tādēļ Grenvils sakuma bija izpelnījies Rozas uzmanību, bet kurp viņa bija virzījusies talak? Es skatījos uz kartīti.

Strādājis Ņumeksikā un Arizona (1870-1X81). Arizona pieteiktas skalošanas lietas: "Kordēlija", "Ofēlija", "Marokas princis", "Atēnu TImons"; Ņumeksikā pieteiktas skalošanas vietas: "Kleopatra", "Divi Kupidoni".

Ja, Grenvils tiešam Šekspīru pārzināja: Kordēlija, Ofēlija un Kleopatra - šie nosaukumi bija acīmredzami šekspiriski, un tādus bija iecienījuši visi Rietumu kalnu zelta mekletaji. Turpretim kapec viņš bija izvēlējies Timonu, es nespēju saprast - cik nu es varēju spriest, Šekspīrs šo lugu bija rakstījis, būdams apvainojies uz visu pasauli, un rezultātā neviens to no laba prata nelasīja. "Divi Kupidoni" - šis vardu salikums uzjundīja miglainas atmiņas, laikam ari kaut kas šekspīrisks, bet vajadzēs paskatīties, kas īsti. Visvairak manu uzmanību piesaistīja "Marokas princis" - nevis tapec, ka neizprotams, bet tadeļ, ka uzkrītošs.

"Venēcijas tirgotāja" Marokas princim jaizvelas viens no trim šķirstiņiem: zelta, sudraba vai svina. Atvēris to, kura glabajas varones portrets, viņš būs izcīnījis tiesības dāmu apprecet. Viņš izveļas zelta šķirstiņu, atver to un izlasa izsmējīgu vēstulīti: "Ne viss ir zelts, kas spīd." Īle paši vardi, ar kuriem Grenvils bija spe- lējies vēstulē profesoram Čaildam. Arizona un Ņumeksikā nebija zelta štati, tomēr man bija taisnība. Domas par zeltu Grenvila kungam nebija tikai mirkļa untums.

Kartīte bija minēti vairaki raksti "Tombstonas epitāfijās". Pēdējais no tiem - Nekrol.: "Tombstonas epitāfijā", 1881. g. 20. augusts.

Tatad vēstule profesoram Čaildam rakstīta pirms tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmā gada divdesmita augusta.

-Atradi, ko mekleji? - man jautaja Maksīne, un es salecos. Viņi abi ar benu stavēja man tieši aiz muguras. Ja, es biju varen uzmanīga.

-   Aha. - Es pārrakstīju "Epitāfijas" rakstu šifrus uz pieprasījuma veidlapiņas, Maksīne nozuda blakus telpa un pec brīža atgriezās ar divām mikrofilmu kastītēm ar uzlīmēm "1881. g. janv.- jiin." un "1881. g. jul.-dec." "Juliju-decembri" es atdevu Benam.

-   Tu zini, ka lasa mikrofilmas?

-Mana joma pec tā nav lielas vajadzības.

-    Nu, redzi, tagad ir. - Arhīvā bija divi mikrofilmu aparati. Es parādīju viņam, kā ielikt spolīti ierīce un ieslēdzu spuldzīti. - Grenvila nekrologs ir kaut kur tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmā gada divdesmita augusta numurā.

Pali tikmēr saku meklēt rakstus par viņa debiju Hamleta loma. Lappuses švirkstēja garam galvu reibinoša atruma. Aiztinu- si līdz maijam, es piebremzeju. I .tīk:

ZE1 TA DERĪBAS. - Šorīt musu ausis nāca, ka zināms šīs pilsētas džentlmenis, kas labi pazīstams spēļu aprindas, pirmoreiz parādīsies uz. skatuves Hamleta loma nākamās sestdienas vakara Putnubūra teātri. Džentlmenis spēlēs šo lomu, saderejis uz simt dolāru lielu summu, proti, viņš spes iemācīties šo lomu (vienu no lielākajam dramaturģija) trīs dienu laika. Tiek apgalvots, ka lomas mācīšanās sākšoties šodien kāda iestādījumā ar labu slavu. Gaidam lielisku laika pavadīšanu.

Grenvila vārds raksta nebija nosaukts, taču bija sacīts, ka viņš ir spēlmanis un nav ari nekāds sikmanis. Tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmajā gada simt dolāru bija baisa summa: tūkstoši, varbūt pat desmit tūkstoši musdienu nauda. Tomēr vairāk nekā summa man imponēja trīs dienas. Hamlets ir pati garaka un grūtākā no visam lomām Šekspīra lugas. Diez vai kads no man pazīstamajiem profesionālajiem aktieriem trīs dienu laikā spētu to iemācīties. Tāds varoņdarbs būtu pa spēkam tikai ladam cilvēkam, kas jau labi pa/Ist Šekspīru - lad kadences un valodas ritms dabiski iegulst prata. Tadam cilvēkam, kas pats ir puslīdz labs stāstnieks un drusciņ komediants… Vai nu tadam, vai ari "lietus cilvēkam", kam ciparu vieta ir vardi.

Es nospiedu pogu "kopēt", iedūcās aparals.

Pa logu atlidoja viru klaigas, pec brīža sāka šķindēt zobeni. Teātri acīmredzot bija saķerušies Merkucio un Tibalts, tas nozīme, ka drīz viņi bus miruši. Es koncentrējos un, no jauna pievērsusies ekranam, tinu filmas rullīti talak.

Tris nakamas dienas laikrakstā paradijas īsas ziņas par to, ka Grenvils, ziņkārīgo pilsētnieku skatienu pavadīts, macas kādas Man l'ērlas Dimonas jaunkundzes salonā, viņas parraudzitaja smalkaja iestādē ar nosaukumu "Versaļa". Ka radas, viņš lomu mācījies franču meitumaja.

Pēdīgi es nonācu pie recenzijas, tā bija ērmoti krāšņā stilā, ņemot vera, ka šis laikraksts iznaca vienā no mežonīgākajām un an- arhistiskākajām pilsētiņām Amerikas Rietumu vēsture.

PUTNUBŪRIS. - Dž. Grenvila kunga sniegums "1 Iamleta" izrāde sestdienas vakara bija visaugstakas atzinības vērts, un musu pilsēta ar to var pamatoti lepoties. Grenvila kungs nebūt nelāvā dāņa kaislību straumēm uzdurties zemudens akmeņiem, viņš attēloja tas ar apbrīnojamu meistarību. Tas bija kaviars, ja, un ari šampanietis, taču tads, kads patiktu ari plašam skatitaju lokam. Grenvila kunga rokās varonis bija nevis vara lilija, ka pedeja laika iemīļojuši Austrumu teātru aktieri, bet gan stipra dvesele, ko cienītu pat nevaldamakie vīri no Arizonas teritorijām sajājušo skatītāju saime. Mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka augot un mācoties Grenvila kungs varētu kļūt par ieverojamu aktieri, tomēr mums ir nojauta, ka viņam labak patīk būt modram un tvert, kas tverams.

Es nokopēju ari šo lappusi. Būt modram un tvert, kas tverams. Vai Grenvils bija ne tikai spēlmanis un zelta meklētājs, bet ari blēdis? Pēkšņi pārstāju viņam uzticēties. Varbūt viņš meloja Čaildam par manuskriptu, un tādējādi vazaja aiz deguna ari Rozu - un mani?

-   Lis atradu to nekrologu, - ierunājās Bens.

-   Nokopē, - atsaucos un pieliecos, lai lasītu viņam pār plecu.

PUTNUBŪRIS. - Pagājušajā sestdienā mūsu nelaiķa pilsoņa Džeremija Grenvila kunga draugi un cienītāji, izmantojot Makre- dija kunga izmeklēto aktieru trupas klātbūtni, davaja teātrim "Hamleta" izradi Grenvila kunga piemiņai par godu. Minētais džentlmenis pirms diviem mēnešiem izjaja no pilsētas un dzirās būt prom nedēļu, taču kopš tās pašas dienas no viņa nav ne ziņas, ne miņas. Baumas par zelta dzīslu lika neskaitāmiem veciem un jauniem draugiem krustu šķērsu pārmeklēt tuksnesi, taču visas pulēs izrādījās veltīgas.

Ka stāsta viņam tuvas personas, Grenvila kungs neesot cienījis bēres, lai gan, jadams uz neizpētītajiem plašumiem, kur uz kara takas gaida apači, ļoti labi apzinajas, ka tur viņš bus viens pats. Mēs šeit nevaram visa pilnība atkartot to, ka šis džentlmenis esot izteicies, taču piezīmes vispārēja noskaņa liek domāt, ka vārdiem, kas kādudien tiks lasīti vai nu viņam līdzās, vai bez viņa klātbūtnes, jābūt rakstītiem ar Šekspīra spalvu un jātiek ņemtiem no lugu, ne lūgšanu grāmatas, ko lasa priesteris. Šai ziņa viņa biedri uzskatīja par nepieciešamu izpildīt viņa vēlēšanos. Saskaņa ar vispārējo uzskatu Makredija kunga uzstašanās bija lik iespaidīga cieņas izrādīšana, ka Grenvila kungam visvairak jānožēlo tas, ka viņš neredzēja šo izradi.

-    Paskaties uz datumu, - Bens bilda un nogrozīja galvu. - Divi mēneši pirms šaudīšanās "OK ganību" rančo. Ka viņam izdevās panākt, ka viņš liek pilnīgi un galīgi aizmirsts, ar visam baumam par zelta dzīslu un tamlīdzīgi…

-   Tombstona atradās sudraba teritorija, nevis zelta, un attapi- gakie no viņa kamradiem to noteikti zinaja. Ja bulu kaut kādas cerības, ka tur tiešām bija zelta dzīsla, leģenda tik atri neaizmirstos, neraugoties ne uz kadu šaudīšanos… Nedomāju, ka zelts domāts burtiska nozīmē.

-Tu domā, ka tas bija literārs? - viņa acīs zibēja dzirkslehte.

-    Ne viss ir zelts, kas spīd vieta viņš rakstīja Ne viss zelts spīd. Esmu gatava saderēt, ka viņš skaidri zinaja, kas tas par manuskriptu, un nojauta, cik tads varētu maksāt… Ja tas viss nav izzīsts no pirksta. - Es paradīju viņam rakstu par hut modram un tvert, kas tverams.

Bens nogrozīja galvu.

-    ja viņš tiešam vazāja Čaildu aiz deguna, tad kāpēc aizlai- das, iekams bija izslaucis visu, ko varēja izslauki? Tik pamatīgi sagatavotas lamatas… Es domāju, ka tas manuskripts tomēr eksistēja. Paliek jautajums, kas notika?

-    Ka raksta avīze, tovasar apači bija izgājuši uz kara takas. Varbūt tie apgrieza viņam kaklu. Varbūt ta bija Klentonu banda, varbūt kaut kadi meksikāņu bandīti. Ja viņš tiešām bija uzgājis kaut visniecīgāko zelta dzīslu, viņu noteikti izspiegoja trīs ceturtdaļas no šis apkaimes laimes meklētajiem. Eabākaja gadījumā viņš dabūja galu turpceļa - lai kurp ari viņš devas, - un nevis tad, kad devās atpakaļ. Jo tad mums ir cerība, ka manuskripts joprojām ir turpat, kur viņš to atrada.

-    Tu doma, ka viņa draugiem neizdevās viņu atrast, toties mums gan izdosies?

-   Roza domaja, ka viņa to spēs.

-   Cik talu no šejienes ir Tombstona?

-   Piecsimt jūdžu. Varbūt seši simti.

Viņš īgni novaibslljās.

-    Keita, mums vajag kaut ko apēst, tikai tad var mesties uz turieni.

-    Paris kvartalus no šejienes ir sviestmaižu ēstuve. "Bulciņu krogs". Juta jebkura diennakts laika var atrast "sausu" īru krogu, kura tevi pabaros ar sviestmaizēm. Aizbrauc tam pakaļ, es te pabeigšu, - ir vel viens pieminējums, ko es gribu redzēt.

Viņš vilcinājās.

-   Aiziet, - es pamaju uz durvju pusi. - Uz Maksini var paļauties, un neviens cits nezina, ka mes esam šeit. Ta ka droši vari doties. Ietaupīsies laiks.

Viņš pieceļas.

-    Labi, bušu atpakaļ pēc desmit minūtēm. Gaidi tepat.

Kad viņš aizgaja, es izvilku no kataloga Grenvila kartīti, atstādama vieta rozā zīmīti, un devos pie Maksines.

-    Ak tad Grenvils, ko? - viņa sacīja, pacēlusi acis no datora ekrana.

Es pieliku pirkstu pie pēdējās rindiņas: Foto 23.1875; PLPK 437.

-   Šī, liekas, ir fotogrāfija. Vai ir iespējams uz to paskatīties?

-Tas nav grūti. - Viņa piegaja pie gramatu vitrīnas, pie kuras

bija zīmīte "bibliotēkas līdzstrādnieki". Izņēmusi no tas gramatu, viņa ielika to man rokas. Tā bija Rozas grāmata.

-    Luk ari Džeremijs Grenvils, - viņa bilda un noradīja uz vāka fotogrāfiju: vīrietis kovboja cepure ar galvaskausu rokā. Tad viņa atšķīra gramatu un pielika pirkstu pie norādes apvaka iekšpuse: "Džeremijs Grenvils Hamleta lomā. Tombstona, Arizona, 1881. Publicēts ar Dienvidjūtas universitātes "Šekspīra arhīva" laipnu atļauju."

-Tas bija pirms tam, kad mums mainijas nosaukums, - viņa paskaidroja.

Es pirmo reizi verlgak ieskatījos seja zem platmales. Pari četrdesmit, tā izskatās. Mākslinieks bija fotogrāfiju ietonejis, apveltot vīrieti ar rūsganām usam un sārtiem vaigiem. Turpretim domīgas acis un mazliet nošļukusi mute pavisam noteikti bija Grenvila.

Maksīne vēlreiz paskatījās uz kataloga kartīti.

-    PL nozīmē "Personīgās lietas". Apģērba gabali, pulksteņi, gramatas, papīri. Viņš bija aktieris - varbūt saglabājusies kada viņa izrādes afiša. Daudziem no vecajiem zelta mekletājiem mēdz but kartes.

Likās, pēkšņi šajās sienās vairs nemaz nebija gaisa.

-    Karies?

-   PK nozīmē "privālkolekcija". Ja gribi, es varu rīl piezvanīt īpašniekam.

-   Šovakar, - es teicu. - I ,ūdzu!

Maksīne nopūtās. Paņēmusi no manis kartīti, viņa ierakstīja programmas lodziņā kodu. Skatīdamās ekrānā, paņēma tālruņa klausuli un nospieda numura taustiņus. Trīszīmju kods bija 520, tatad Arizonas dienvidi. Tombshma, es domāju.

-    1 limenesa kundze? - Maksīne sacīja klausule. - Te profesore Maksme Toma no Prestonas arhīva. Atvainojiet, ka traucēju jus tik veļa stundā, bet ir ieradies vel viens cilvēks, kas vēlas redzēt Grenvila kolekciju. Tas ir ļoti steidzami. - Viņa apklusa. - A, skaidrs. Ja. Ja. Nē. Ļoti interesanti. Ja, paldies jums. Nododiet manus sveicienus Himenesa kungam!

Viņa nolika klausuli.

-    Vai to bus iespejams redzēt?

-   Ne. - Viņa rauca pieri.

-   Kāpēc?

-    Viņi ir visu pārdevuši.

Man paspruka lāsts.

-Kam?

-   Atenaidei Prestonai. Tikai nesaki man, ka lu gribi, lai es zvanu arī viņai.

-   Maksīne, lūdzu, - es diedeleju. - Rozas varda.

-    1.abi, - viņa noteica. - Rozas vārda es viņai piezvanīšu. Bet tad lu būsi mana paradniece. - Es dzirdēju pīkstienus, tad atskanēja klikšķis - viņa gala tika pacelta klausule.

-    Labvakar, Prestona kundze. Te profesore Maksīne Toma no arhīva.

Otra balss skanēja spalgi, taču vārdus es nevarēju saklausīt, jo vairāk tāpēc, ka Maksīne ar plaukstu aizsedza klausuli un saviebās. Tad viņa parlrauca vardu pludus:

-Ja, kundze, atvainojiet, ka zvanu tik vēlu, bet ir ieradies cilvēks, kas vēlas redzēt Grenvila kolekciju. Elimenesa kundze sacīja, ka pirms trim dienam pārdevusi to jums… Es galvoju par viņu: mēs kopa studējam. Viņu sauc Katarina Stenlija… Jā, kundze. Viņa ir tepat blakus. Stāv tieši man priekša. Ne, kundze. Protams. Es viņai pateikšu. Liels paldies. Arlabvakaru.

Maksīne sparīgi nometa klausuli.

-   Ceru, ka tu redzi ilkņu kodienu pēdas man ausi. - Viņa uzmeta man neizpratnes pilnu skatienu. - Viņa ārdījās ka negudra tik ilgi, līdz, izdzirdēja, ka tā esi tu. Paziņoja, ka viņai ir zināmi tavi darbi un tu drīksti ierasties. Bet tev tur jabut septiņos no rīta. Deviņos viņa dodas prom.

-   Kur viņa dzīvo?

-    Viņai pieder pašai sava pilsēta. Spoku pilsēta, un tomēr, sasodīts: viņai pieder vesela pilsēta. Ņumeksikā, netālu no burvīgās Lordsburgas. Nosaukta Šekspīra varda.

Es strauji pacēlu galvu.

-   Tu braukāji te krustām šķērsam ar Rozas uzdevumiem, un neko par to nezini?

-Tas taču ilga tikai menesi. Kad es devos prom, mes tikai sākām kaut ko saprast.

-    Par to ir grāmatā.

Es skatījos viņa ar dumjam acīm.

-    Tu tiešām neesi to lasījusi? - viņa pastiepa roku pari galdam un vēlreiz atvēra gramatu, ko pirmīt bija man iedevusi; šoreiz viņa pašķira garam titullapu, un mana priekša bija gandrīz tukša lappuse.

Keitai, es lasīju. Un zemāk, slīpraksta: Vienīgais no brāļiem un no māsām.

Bridi es nespēju paelpot.

Maksīne vēroja mani ar līdzjūtību.

-    Dusmas vai nožēla?

-   Gan viens, gan otrs, - es čukstus atbildēju.

-    Palaid viņu, Keita. Palaid Rozu vaļa.

Hs ieskatījos Maksinei acīs.

-    Nevaru. Vēl nevaru.

Viņa pašūpoja galvu.

-Ja tu gribi salikt I'restona kundzi, tad tev jādodas ceļā. Šekspīra ir vienpadsmit stundu brauciena allaluma no šejienes, ievērojot ātruma ierobežojumus, un tev atlikušas vairs likai deviņas ar pusi - nešaubos, ka I'restona kundze to lieliski apzinās. Manuprāt, viņa parbauda, cik briesmīgi tev vajadzīgs tas, pēc kā tu esi ieradusies.

Viņa izvilka mapi un paradīja man ceļu: garu, dziļu otrādi apgrieztu J cauri visai Arizonai, Taksonā nogriezties uz Ņumeksi- kas pusi.

-   Bet tagad, ja lev nav iebildumu, es iešu mājās. Man ir dēlēns, kam patīk vakara pasaciņas.

Es palūkojos uz viņu uzmanigak.

-    Protams! Ks nezināju.

-    Laiks nav stāvējis uz vielas, - viņa klusītēm sacīja.

Ieskatījos pulksteni. Benam kuru katru bridi jābūt atpakaļ. Iešu

uz mašīnu un droši vien satikšu viņu pa ceļam. Ks vilcinoties paņemu savas kopijas. Nekādu naudu Maksīne no manis neņems, ladeļ vienkārši devos uz durvju pusi.

-    l'aldies, - es neveikli sacīju.

-    Ksi praliga, Keila, - Maksīne novēlēja.

Izgājusi ara, es nonācu tumšajā gravā un saku iet atpakaļ uz teātra pusi, kur stāvvietā bija palikusi mašīna. Nonākusi pie sazarojuma, es paliku slavam un ieklausījos, taču dzirdēju tikai klusu murdoņu. Laikam Romeo un Džuljeta drīz uzzinās, ka viņiem jašķiras. Vai varbūt Džuljeta dzer indi, lai šķietami nomirtu.

Pagajusi trīs soļus lalak, es izdzirdēju, ka gravā man aiz muguras nošalc koku zari. Ks atskatījos. Bibliotēkas logi bija tumši; augstu pari menesim slīdēja dūmakaini mākoņi, un rušu kvad- raliņi zaigoja un laislījas ka čuskada. Dīķis vītola pavēni bija melnāks par melnu. Ks sastingu, pulēdamas saprast, no kurienes nāca šī skaņa.

Jutu, ka lejā, grava, uz mani skatas nežēlīgas acis. Alkal pagriezos uz stāvvietas pusi, cerēdama, ka ieraudzīšu Benu nakam man pretī. Un tad izdzirdēju to pašu troksni, kas mani bija līdz nāvei parbiedejis uz pakāpieniem Temzas krastā: nošvīkstēja no maksts izvilkts zobens.

Ks skrēju, pa galvu, pa kaklu izbrazos cauri baltegļu pudurim un beidzot nonācu apgaismotajā stāvvietā. Bena nekur nebija. Es piejoņoju pie mašīnas, taču ta bija aizslēgta.

Paskatījos atpakaļ. No tumsas iznira vīrieša siluets, viņš metas skriešus un virzījās tieši uz manu pusi.

Ks viena mirkli biju otrā pusē mašīnai, tagad la atradās starp mums. Tai bridi nomirgoja mašīnas lukturi, bija dzirdams, ka atslēdzas durvis - un es sapratu, ka tur skrien Bens, nesdams maisiņu un divas lielas papīra glaz.es.

-    Kas atgadījās? - viņš noprasīja.

-   Ks sēdīšos pie stūres, - izdvesu, atvērdama durvis. - Atrak, kap iekšā!

21

-    ES TIEŠAM DZIRDĒJU, - saku runāt, kad mes izbraucam no pilsētas. - Es viņu dzirdēju. Viņš izrāva nazi.

bens, noņemdamies ar sviestmaižu izsaiņošanu, pacēla acis.

-    Tu esi pilnīgi pārliecinātā? Uz skatuves notika zobenu cīņas, Keita.

-    Viņš tur bija, - es nelokāmi apgalvoju. - Pie arhīva.

Bens sniedza man sviestmaizi, taču es pakratīju galvu. Varbūt viņam ar ēšanu bija tapat ka ar gulēšanu - kad vari, tad ēd, - turpretim man tas šobrīd bija pēdējais, par ko gribējās domāt. Viņš ķērās pie sviestmaizes, un mēs braucam klusēdami.

Ceļš līkumu līkumiem veda pa kalniem. Zemos kadiķus drīz nomainīja priežu platie vainagi, tad priežu vieta parādījās balt- egļu tumšas šautras. Mežs kļuva dziļāks un biezāks, tas nāca virsū ceļam, tomēr šosejas melna lente joprojām vijās augšup. Koku galotnes viegli sudraboja zvaigznes, taču ceļš atgadināja tumsa izcirstu tuneli. Pasaule mums visapkārt likās nekustīga un regai- ni tumša, klusumā bija dzirdamas vienīgi koku šalkas, taču es nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka uz mani skatas svešas acis.

-    Man liekas, viņš mums seko, - es klusi ierunājos.

Bens, ņurcīdams sviestmaižu iesaiņojumu, pagriežas un pa- skatijas atpakaļ.

-    Vai tu kaut ko redzēji?

-   Nē, - es papurinaju galvu. - Bet es to jutu.

Viņš mirkli cieši raudzījās manī, tad pastiepa roku un izslēdza lukturus.

-   Jēziņ! - es izgrūdu un noņēmu kāju no gāzes pedāja.

-Turi tadu pašu ātrumu, - viņš īsi nokomandēja. - Turies gar

viduslīniju. - Atsprādzējis drošības jostu, viņš nolaida logu un līdz viduklim izliecās ara. Piecēlās sēdeklī stāvus, viņa galva vidēja starp kokiem. Tad ieslīdēja atpakaļ. Siltajai kafijas smaržai piejaucēs asā, dzestra baltegļu dvesma.

-Tur nav neka, likai koki.

-    Viņš tur ir, - es neatlaidos.

-     Varbūt. - Bens paņēma savu kafiju un saka sildīt rokas. - Instinkti ne reizi vien ir izglābuši man dzīvību.

Es biju saspringusi, gatavodamās nicinājumam vai dzēlīgam jokam; viņa nopietnība mani satricināja. Blenzdama atpakaļska- ta spogulīti, gandrīz nepamanīju asu līkumu; man sagriežot stūri, mazliet iekaucas riepas.

-    Varbūt tu stūrē, un es skatīšos? - viņš ierosināja. Izdzēris pēdējos malkus, viņš iebaza kafijas glāzi turza. - Vel neesi izsalkusi?

Es papurināju galvu. Bens paņēma Čembersa grāmatu un iesledza mazu lukturīti.

-   Pastasti vel kaut ko par "Kardenio". Čemberss raksta, ka to kads apstradajis un adaptējis.

-   "Divkārtīgie meli", - es pamāju, pateicīga, ka varu domāt par kaut ko citu. - Ap tūkstoš septiņsimto gadu.

-    Tūkstoš septiņsimt divdesmit astotajā, - viņš atrada datumu. - Ko tu par to zini?

-    Necik daudz. - Iedzēru malku kafijas. - Idejas autors bija virs, varda Luiss Teobalds, lielāko slavu viņš izpelnījies par kašķēšanos ar dzejnieku Aleksandru Poupu. Teobalds apgalvoja, ka Poupa izdotie Šekspīra darbi ir pilni ar kļūdām - un ta tiešām ir -, savukart Poups brēca pretī kaut ko aptuveni tadu, ka Teobalds ir truls pedants, kas nepamanītu labu sižetu pat tad, ja pats piedzi- votu visus desmit Trojas kara gadus - ari ta ir taisnība. Poups sarakstīja veselu ņirgu eposu, ar nosaukumu "Muļķiada", pasludinādams Teobaldu par muļķu ķēniņu.

bens saka smieties.

-   Kas ar spalvu ierakstīts, to ar cirvi neizcirst?

-    I'oupa gadījumā - pat ar veselas mežcirtēju brigādes spēkiem.

-Ja, būtu bijis prātīgāk izvēlēties sev citu ienaidnieku. Tu esi to lugu lasījusi?

-    Ne. Tas ir retums. Kaut nu es bulu iedomājusies to sameklēt, kamēr mēs vēl bijām Harvardā! bet varbūt izdosies atrast inter- nelā. Tie ļautiņi, kas nodarbojas ar astoņpadsmito gadsimtu, bija vieni no pirmajiem, kas saka izlikt tīklā visu, kas vien bija gadījies viņu nagos. Ari šekspirologi nelika ilgi gaidīt.

bens pasniedzas pari sēdeklim un izvilka savu portatīvo datoru.

-   Tu doma, ka šaja metropolē atradīsi pieslēgumu? - Mes bijām izbraukuši cauri pārejai, un ceļš veda pa šauru dzegu augstu kalna nogāzē. Kreisaja puse zem stāvas, kailas virsotnes sakas slīps mežs. Pa labi koki spurojās gandrīz vertikālā krauja. Mes joprojām braucam ar izslēgtiem uguņiem; visa nolaidenas zemes plašuma nebija manāms neviens gaišs logs vai uguns. Ceļš bija vienīgais pierādījums, ka mes neesam pirmie cilvēki, kas spēruši te savu kaju.

-    Caur satelītu. - bens nospieda dažus taustiņus, dators noņaudēja īsu dziesmiņu un atdzīvojas, izgaismodams mašīnu ar zilu blāzmu. Dzirdēju noklabam vel paris taustiņus, blazma no zilas pārtapa balta un paradijas balta lappuse. - Skat, kas mums te ir, - bilda bens. - "Divkārtīgie meli, jeb noskumušie mīlētāji". - Tika nospiesti vel daži taustiņi. - Ko tu gribi dzirdēt vispirms? Lugu vai tos tekstiņus, kas nak pirms tās? Veltījumu, redaktora priekšvārdu, prologu?

-   Priekšvārdu, - es atsaucos, ciešāk satverdama stūri un neatraudama skatienu no blāvi vizošas viduslīnijas.

-   Izskatās, ka ķēniņš Teobalds uzreiz nostājas aizsardzības pozīcijās. Klausies: Daži apgalvo - neesot ticams, ka tads rets dārgums ilgāk nekā gadsimtu bijis noslēpts un zudis pasaulei.

-   Nu jau bus gandrīz četri gadsimti, - es noteicu.

bens lasīja talak.

-   Ei! - viņš ierunājās tik negaidīt, ka es salecos. - Tu zināji, ka Šekspīram bija arlaulības meita?

Es savilku uzacis.

-    Es tā saprotu, ka nezināji vis, - secināja Bens.

-    Viņa nekur nav minēta.

-   Ja šis neskaitas pieminējums.

Es papurināju galvu. Ar Šekspīru biju noņēmusies gadiem ilgi, un nebiju dzirdējusi, ka šis pieminējums liktu pieskaitīts.

-    Ir nostāsts, - viņš lasīja, - (es to dzirdēju no tas augstdzimušus personas, no kuras ieguvu vienu no saviem eksemplāriem)…

-    Vienu no? - es neticīgi atkarloju. - Vienu no eksemplāriem, daudzskaitlī?

-   Viņš apgalvo, ka viņam esot trīs.

Man uznaca vārgu smieklu lēkme, bet Bens lasīja tālāk:

-    Ir nostāsts, (es to dzirdēju no tas augstdzimušus personas, no kuras ieguvu vienu no saviem eksemplāriem), ka autors šo lugu ka vērtīgu dāvanu pasniedzis savai mīlestībā dzimušajai meitai, kuras dēļ viņš to bija sarakstījis jau pēc tam, kad bija aizgajis no teātru, - Kāpēc arlaulības bērns ir "mīlestības bērns"? Vai tas nozīme, ka laulībā dzimuši bērni netiek mīlēti? Un kas jums, tur atrumsviras otra pusē, liekas tik sasodīti smieklīgs?

Es pašupoju galvu.

-   Vienkārši - ja neskaita to, ka Šekspīrs piedzima un pec tam nomira, ir ļoti maz stabilu un nesatricināmu faktu, kas par viņu zināms. Un vismaz pusi no tiem tu tikko apgriezi kājām gaisa. - Es ņemos tos uzskaitīt: - "Kardēnio" ir zudusi luga; nav saglabājies neviens Šekspīra manuskripts; lai ari savu veco laulības gultu viņš, šķiet, pagodināja ar klātbūtni visai reti, kad viņš to darīja, tad augļojas un vairojas: viņam bija trīs bērni un visi liku- migi… Te pēkšņi mes runājām par trim "Kardenio" manuskriptiem un arlaulības bērnu piedevām.

Bens skatījās uz ekrānu ar tadu sejas izteiksmi, it ka gaidītu, ka tas teiks savu vārdu.

-   Kā lev šķiet, varbūt Grenvila manuskripts sakuma bija viens no Teobalda manuskriptiem? Varbūt viņam gadījās kadu no tiem dabūt un viņš to atveda uz rietumiem?

-    Varbūt, - es šaubīdamas novilku. - bet Grenvils raksta, ka, viņaprāt, manuskripts atrodas tur, kur viņš to atradis, bezmaz, kopš sarakstīšanas brīža.

-Tev tas šķiet pārliecinoši?

-   Ne. Bet man nekas no ta visa nešķiet pārliecinoši.

Bens no priekšvārdā pārgaja pie lugas, un es uzreiz pamanīju, ka viņš ļoti labi lasa, viegli un dabiski parvērsdams dzejas atskaņas dabiskas runas kadences. Pēc tam es sapratu, ka luga ir mēsls. Sers Henrijs kadā ekstravagances brīdī butu to nodēvējis par cildenu vraku; Roza acumirkli nolamātu par blamažu.

Kihots un Sančo Pansa nebija pat pieminēti. Citi tēli bija sazīmējami, lai gan viņu vārdus Teobalds bija mainījis. Tas bija tik mulsinoši, ka Bens drīz atsaka lielot Servantesa vārdus. Turpretim caurumus sižeta viņš nespeja aizlāpīt.

l.ikas, kopš tūkstošs septiņsimt divdesmit astotā gada lugu grauzušas kodes. Vai krokodili. Lieliem posmiem laja vispār nebija jēgas, taču tas vēl nebija ļaunakais - likpat ka nebija ari darbības; viss, kas atlika - varoņi stāv un runā par notikumiem, ko skatītajiem atliek izzīlēt pašiem: par izvarošanu, par asiņainu kauju kāzu svinību laika, par nolaupīšanu no klostera. Ja Teobal- dam bulu ienācis prātā uztaisīt Bībeles radīšanas slasta adapta- ciju, es īgni domāju, viņš atstatu Ievas sarunu ar čūsku, bet izgrieztu ara abola ēšanu, vīģes lapas un izdzīšanu no Ēdenes darza. Un vispār, abas k'vas sarunas - vispirms ar čusku, tad ar Dievu - viņš saisinatu līdz vienai, un butu apmierināts, ka tādejādi ietaupījis laiku un naudu aktiera algošanai. Galu gala sižets butu pilnīgi bezjedzigs, taču neizskatījās, ka šadi apsvērumi Teobaldu uztrauktu.

-    Drīzāk sūds, nevis Šekspīrs, - noteica Bens. Un liela mera viņam bija taisnība. Tomēr bija dažas vietas, kas skanēja gandrīz neizturami burvīgi:

Vai esat redzējis jus feniksu,

Šo paradīzes putnu?

Es biju; es zināju, kur lido,

Kur savijis tas smaržu pilno ligzdu; es, lētticīgais nelga,

Turp draugu aizvedu un dārgo vietu rādiju,

Un viņš to nolaupīja.

Gandrīz varēja redzēt, ka zaru tumšajā vijuma zaigo sarkanās un zeltainas putna spalvas, gandrīz varēja sajust, kā vējš smaržo pec jasmīnu ziediem un sandalkoka, dzirdei briesmīgo krakšķi, kad salūst sirds. Laikam ari Bens to sajuta, jo viņš bija apklusis.

-Galvenais, - viņš pēc brīža teica, - ka ta nav vienkārši jauka dzeja. Ja lu to dzirdētu lugā, tas izklausītos ari jocīgi. Es to nolasīju ka monologu, bet ta nav. Kardenio sarunajas ar ganu. Tas nabaga rupucis droši vien savu mūžu nav redzejis neko eksotiskāku par plankumainu aitu, bet tagad viņa priekša ir vājpratigais, kas kaut ko vāvuļo par feniksiem un smaržīgam ligzdām… Paklau, pamēģināsim! Tu būsi gans.

-Tu it ka gribēji, lai es stūrēju…

-   Tev gandrīz nekas nav jadara, likai jaizskatas apļukušai un, kad es pamāšu, jasaka: Nudien, kungs, es nē. Spēsi?

-   Nudien, kungs, es nē.

-   Bravo. Godīgs gans… Man sak iepatikties režisešana. Ļoti veicina pārliecību par savu kundziskumu un meistarību. Kas man jasaka, lai viss sāktu notikt?

-   Damas un kungi, kad esat gatavi… - Tas paspruka automātiski, un man iesmeldzās sirds, atskāršot, cik ļoti es ilgojos pēc teatra.

-   Labi, tatad… Damas un kungi, kad esat gatavi… - Klausīdams pats savam norādījumam, viņš sāka lasīt ainu:

ļus, mans kungs, izrādāt, gudrību, kas ir brīnumaina,

Un viss liecina, ka tās saknes dziļi iesniedzas zinībās;

Vai esat redzējis jus feniksu…

Kaut kur man atmiņā atspraga vaļa kadas durvis.

-    Ko tu teici?

-   Nav pareiza replika.

-    Piedrazt pareizo repliku. Nolasi velreiz, ko tu tikko teici!

Jus, mans kungs, izrādāt gudrību, kas ir brīnumaina…

Es nobremzēju tik strauji, ka mus mazliet sanesa, un apstājos papildjoslas pusmēness vidu.

-    Vēstule! - es iegārdzos. - Grenvila vēstule! Kur ta ir? - Apsviedos un saku metat šurpu turpu aizmugure sakrautas mantas.

Bens izvilka manu somu no sava sēdekļa aizmugures un izzvejoja Grenvila vēstuli. Es drudžainā steiga lasīju, līdz atradu meklēto, un pastiepu lapu viņam, piebikstot īstaja vieta:

-   Jus, mans kungs, izrādāt gudrību, kas ir brīnumaina, - viņš lasīja.

-Tev grāmatnīcā bija taisnība. Mans vecais zeltracis ta neraksta vis.

Bens pacēla galvu.

-Tu doma, ka Grenvils bija lasījis Teobalda lugu?

Man deniņos dunēja asinis.

-Maz ticams. - Jau tad, kad Grenvils piedzima, Teobalda adaptācija bija sen aizmirsta. Un Grenvilam nebija interneta, kur var atrast retus tekstus.

-    Bet ja viņš nebija lasījis "Divkārtīgos melus", - leni sacīja Bens, - tatad šo rindu viņš varēja izlasīt tikai un vienīgi sava manuskripta. Un tas nozīme…

-    Ka lā nav Teobalda sacereta rinda.

Neviens no mums nespeja skaļi pateikt līdz galam: tas ir Šekspīrs.

Es izkāpu no mašīnas un piegāju pie kraujas malas. Eapild- josla bija izveidota, lai braucēji apstatos un priecātos par skatu. Mēs atradamies uz tāda ka dabīga balkona, no šejienes bija pārredzama plaša, dziļa ieleja, ko ieskava tālas virsotnes, kas bija tumšākās par naksnīgajam debesim. Tūkstoš pedu zemāk ielejas ieplaku klaja biezs meža paklājs. Talu dienvidos menesnica baltas mirdzēja Cionas klintis - ka aizkari, aiz. kuriem atrodas durvis uz kadu citu pasauli.

-    Varbūt tas ir Flečers, - ķērkstošā balsi ierunājās Bens. - Čemberss raksta, ka lugu viņi rakstījuši kopa.

-    Varbūt, - es piekritu. - Bet tu pats teici, ka šo dzeju saposta komiskums - un tas ir Šekspīra iecienītais gājiens. Visos viņa kopotajos rakstos grūti atrast lappusi, kur pacilata dzeja nebūtu iepakota dzelžainas komiskuma vai ironijas bruņas. It ka viņš neticētu skaistumam.

-   Teobaldam ta luga bija, - Bens novilka un nogrozīja galvu. - Tu tikai padoma! Viņam bija zelts, un viņš to iemainīja pret salmiem.

-    Un tad zaudēja visu, - es izsmējīgi atsaucos. - Visi viņa manuskripti ir pazuduši. Tiek uzskatīts, ka gājuši boja ugunsgrēka, kas izpostīja teātri.

-     Tikai godīgi, ņemot vera tos ugunsgrēkus, kuri visu sabojāja Šekspīram, - piezīmēja Bens.

Tomēr es biju pārāk aizņemta ar domam par Grenvilu, un prātot par Teobaldu man nebija laika. Ja Grenvils bija izlasījis šo teikumu, tatad viņš spēja burtot Elizabetes laikmeta piņķerīgo skn- verrakstu. Un, ja viņš spēja izlasīt skrīverrakstu, tad acīmredzot tiešām bija ta, kā man likās jau arhīvā. Rakstīdams profesoram Čaildam, viņš skaidri zināja, kas nonācis viņa rokas.

Kas īsti bija šis cilvēks, spēlmanis un zelta meklētājs, kurš orientējās renesanses laika angļu literatūras vistumšākajos nostūros? Un kāpēc viņš tēloja neziniti?

Es pagriezos pret Benu, taču viņš, savilcis uzacis, skatijas uz to pusi, no kuras mes bijām atbraukuši. Pēc mirkļa ari es to ieraudzīju. Gaišu zibsni apmēram pusjūdzes attaluma.

-   Kas tur ir?

-    Maš'.na, - viņš klusi teica, sasprindzis kā atspere. Nozibēja velreiz - menesnicas atspulgs uz metāla, lād es at-

skartu, kas nav redzams: priekšējo lukturu gaismas.

-   Kāp iekša, - Bens sacīja, atvērdams mana priekša pasažiera durvis.

Es nestrīdējos pretī.

22

AR IZSIJĀTIEM UGUŅIEM BENS brauca atrak nekā es jebkad bulu uzdrošinājusies ar ieslēgtiem un vel ar pāris prožektoriem piedevām. Pec kada laika nogāze kļuva lezenaka, un mes lidojām pa plakanam kalnu pļavām. Es nemudināta skatījos uz ceļu aiz muguras, taču redzēju tikai retu koku un klintsbluķu spokainas aprises.

r Iād ceļš saka vest lejup no kalna. Koki kļuva retāki, tad izzuda pavisam. Izbraukuši no kalniem, mes pa astoņdesmit devīto šoseju nogriezāmies uz dienvidiem, saka paradities pa kādam braucamrīkam, lāču daudz to nebija. Apmēram divdesmit minūtes reizi taluma paradijās kāda mašīna vai vilcējs, tie rēkdami dra- gaja mums taisni virsu un pēdējā bridi aizbrazās garām. Ta traucoties gar slavu smilšakmens krauju pakāji, bija sajuta, ka mes slīdam pa kaut kadas milzīgas tumsas juras dibenu. Talu dienvidos vēl dziļāku tumsu vēsmoja Lielā Kanjona rīkle. Es vairs ne reizi nepamanīju mašīnu, kas bija sekojusi mums kalnos.

Kaut kur uz ziemeļiem no Elagstafas es aizmigu.

Uztrūkos no miega, kad mašīna kratīdamās noslīdēja no asfalta un saka ripot pa granti. Bens bija nogriezies uz zemes ceļa, un mes devāmies turp, kur vīdēja kaili, ar kreozota krūmiem un

opuncijām skraji noauguši pakalni. Pasaiile bija pielijuši ar blāvu, citrondzeltenu gaismu.

-   Tūlīt būsim klat, - Bens sacīja.

Pulkstenis radīja seši.

-    Mēs esam par agru.

-    Nemaz, ne tik ļoti.

Ne šoseju, ne lielo maģistrali no šejienei nevarēja redzēt. Nebija

saskatama ari neviena cita mašīna. Patiesība ari neviena cita māja.

-    Vai mums kads seko?

-   Vismaz es neko neredzu.

Bens apturēja mašīnu un izkāpa. Es izļstaipijos un izvilkos viņam paka). Mes stāvējām tukšā stāvvieta, kurai apkārt stiepās vecs ganību žogs. Pie vārtiem karajas plāksne ar sarkanu uzrakstu: NAKAMO EKSKURSIJU, LŪDZU, GAIDIET ŠEIT. Bens izstiepa roku un nocēla vārtu cilpu.

Mūsu priekša lejup un pa labi stiepās plata iela. Gar tas maļam rindojas tukši nami, lielāka daļa - no neapdedzinātiem ķieģeļiem, aprūsējuši skarda jumti. Daži, likās, bija celti no veciem dzelzceļa gulšņiem. Kalna pakajē iela beidzās pie lielākā eku pudura. Aiz tam debesis slejas tornis. Acīmredzot kāds bija nolēmis paslēpt dievnamu no vienīgās ielas grēkiem.

Pretējā pusē mazliet lejāk savrupi vidēja lielāks nams, un likumu līkumiem savīti burti uz sarkanas zkartnes vēstīja, ka ta ir VIESNĪCA STRETFORDA. I.ogos dega gaisma. Mēs saskatījāmies un devāmies tās virzienā.

Iekšā bija stipri tumšs, un vispirms mēs ieraudzījām garu, šauru galdu. Pie sijām ka griesti bija nostiept muslīns. Izdzirdot musu soļus, augša kaut kas pamuka aiz baļķiem. Reiz sienas bijušas spodri nobalsinātas, tagad krasa lobījās nost ar visu raupjo apmetumu. Oda pec putekļiem un tukšuma.

ai bija Jaunanglijas lab- ka slepkavot viņam pa-

-    billijs jaukumiņš virtuve mazgaja traukus, - mums aiz muguras ierunājas aizsmakusi balss; izrune dzimtības pieskaņa. - Tad viņš saprata, tīk labak.

Es pagriezos un ieraudzīju sīka auguma sievieti. Viņas baltie mati bija rūpīgi safrizēti, iznesīgais augums glīti ieterpts kremkra- sas zīda kostīmā, kura bronzas podziņas atgādināja lapas. Pietika ar vienu skatienu, lai pat modes lielas neiesvaidītie saprastu, ka šo kostīmu viņa nebija nokabinājusi no gatavo apģērbu statņa, tas no nāca ari no Markusa Neimana vai Sakša smalkajiem plauktiem. Nē, las viņai bija piegriezts kadā pieklusinātā modes nama Parīzē vai Ņujorka, kamēr turpat mīņājas gādīgs modelētājs.

-    Lai gan varbūt to, ka dzīve ir Ieta un nāve - vel lētāka, viņš apguva saistība ar Šekspīru, - viņa turpināja. - Ar pilsētu, protams. Nevis ar lugām.

Viņa izstiepa roku - visu mūžu pārticībā nodzīvojušas vecas sievietes roku; ziloņkaula adu izvagoja resnas, zilas vēnas, nevainojami koptie nagi bija nolakoti maigi roza.

-   Es esmu Atenaide Preslona. Ludzu, sauciet mani par Atena- īdi. Un jus esat doktore Katanna Stenlija.

-   Ja man jus jasauc par Atenaīdi, sauciet mani par Keitu.

-   Vienosimies par kompromisu: lai būtu Katanna. - Viņas skatiens pieversās Benam, novērtējot viņu tā, kā ši dama droši vien novērtēja tīršķirnes zirgus. - Un draugs?

-    Bens Pēris, - es atsaucos.

-    Esiet sveicināts Šekspīrā, Bendžamin Perl! Palūkosimies, kas man vēl palicis prāta no ekskursijām. - Viņa paspēra dažus soļus uz priekšu un norādīja uz kādu kaktu tālākajā gala; tur uz sienas bija tumšs plankums. - Virs, vārdā Pupukuņģis Smits, tur nogalinaja saimnieka delu: viņi bija saķildojušies olas dēļ. Zēns bija dabūjis vienu brokastis pie sausiņiem un sālīta šķiņķa; I'u- pukuņģim ola netika. Dažas piezīmes par saimnieces uzvedību lika zēnam ķert pēc šaujama, taču Pupukuņģis savu izrava ātrāk, un zēns dabūja galu, bet ola viņam vēdera tika dāsni aizdarīta ar svinu. - Viņa pagriežas pret mums, vienu rūpīgi kopto uzaci parāvusi augšup neganta smaidā. - Vai jus abi esat izsalkuši?

-   Nē, paldies, - es atteicos. - Ja mes drīkstētu ielūkoties Grenvila papīros, mēs ilgāk nekavētu jūsu laiku.

-    Es zinu jusu darbus, Katanna. Esmu liela cienītāja. Un Mak- sīnes apstiprinājums ir liels atbalsts. Tomēr es jus nepazīstu. Un es neatveru savas dārgumu lādes cilvekiem, kurus nepazīstu.

Es grasījos iebilst, taču viņa pacēla roku.

-   Mēs ar jums noslēgsim darījumu, Katanna Stenlija. Es uzdošu jums trīs jautājumus. Atbildiet pareizi, un es jums paradīšu to, ko jus vēlaties redzot.

Par ko viņa sevi iedomājas? Par kaut kadu tuksneša džinu? Par feju vecmāmiņu? No mākoņiem nolaidušos burveni? Visuvarenais Dievs, vai tiešam es ka magnets pievelku vājprātīgos? Taču es pamaju ar galvu un piekritu.

-   Tad nāciet man līdzi. - Viņa izgaja pa durvīm un devās uz pussagruvušo namu rindu ielas galā.

Bens uzlika man uz pleca roku.

-    Keita! Mes varam ieskriet tieši lamatas.

-Tu teici, ka mums neviens neseko.

-    Es teicu, ka nevienu neredzēju.

-Ja vēlies uzskatīt mūsu līgumu par lauztu un doties prom, dari to. Ka pats teici, tāda ir kārtība. Bet man jāredz Grenvila papīri. - Es pagriezos un metos pakaļ Atcnaīdei. Dzirdēju, ka Bens man aiz muguras nopūšas un seko.

Ielas gala pie garas ēkas Atenaīde nogriezās un saka iet pa taciņu, kas veda cauri meskitkoku audzei. Tuksnesis kļuva leknāks un krāšņāks, laka pārvērtās bruģēta celiņā. Nogriezušies gar stūri, mes pēkšņi atradāmies uz simetriskas terases, ko greznoja violetas bugenvilejas milzīgos terakotas podos. Klusi šļakstēda- mas, ūdeni gaisa slacināja divas itāļu slila strūklakas.

Taču man elpa aizravās no skata. Uzreiz aiz terases sakas dziļa izžuvušas upes grava, talak bija līdzenums, kas vismaz, piecdesmit judžu garuma viļņojas ka paklajs dzeltenīgos, bruņos un sārtos toņos, vietumis tajā bija pa blava, putekļaina zaļuma skum- šķim. Celdamās pretim ultramarīna debesim, jau virmoja tveice. Ziemeļos pie apvāršņa zemes virskārtu bija uzlauzusi kalnu gre- da, likās, kada neredzama radība lur dzina savu rakumu, vēlēdamas aprīt sauli.

-   Vai jus man varat pateikt, kur jus atrodaties? - jautaja Ate- naīde. Viņa piešķieba galvu. - Ņumeksikā nebūs īsta atbilde.

Es pagriezos un paskatījos uz namu. No šīs puses tas it nemaz nelika domāt par šķobīgo fasadi, ko mes bijām redzējuši, stāvot uz. ielas. Ta bija neliela baroka pils.

-   Ielas puses fasāde ir viltojums?

-    Visa pilsēta ir viltojums, - Atenaide nosmēja. - bet jus taču to zinājāt, vai ne? Sākotnēji pilsētiņu sauca par Rolstonu, Kali- fornijas bankas prezidenta varda, un tas lepnība izkūpēja gaisā pēc kada joka ar dimanta raktuvēm; lielie bosi no savam augstajam palodzēm nonāca uz trotuāriem. Nacionals un internacionāls skandals. Tūkstoš astoņsimt septiņdesmit devītajā gada pilsētu nopirka pulkvedis Viljams boils, viņš ari to pardēveja, lai varētu ne lik vareni, toties vienmērīgi šmaukt gan publiku no austrumiem, gan rietumu kalnračus. Viņam gribējās kadu smalku un kulturālu nosaukumu, un viņš izvēlējas Šekspīra vārdu. Mazliet novirzījos… bet ja, ši nama ielas puses fasade ir viltojums. Tomēr pārejās Strelfordas avēnijas ēkas ir īstas, ja ar vardu "īsts" mēs saprotam daļu no šīs jau sākotnēji neīstās pilsētas.

-    Kāpēc japerk pilsēta, ko jūs nicināt ka viltojumu? - vaicaja Bens.

-   Mani vecāki bija tērpu modelētāji I Iolivudas zelta laikmetā. Viņi ģērba dižas zvaigznes, es mēdzu noskatīties. Bete Deivisa reiz man teica, ka visi izcili sievišķi ir viltojumi. - Viņa sparīgi iztaisnoja plecus. - Es dievinu viltojumus.

Es pārstāju klausīties viņu pļāpāšana un saku pētīt namu. Tas bija buvets no smalki testiem akmeņiem un šķita, ka tā augstie logi priecājās par plašo ainavu. Stāvo slānekļa jumtu paršķēla trīs robiņiem rotātās ģēveles. Abos galos slejas zaļi nosūbējuši torniši. Vidu tas, ko es sakuma biju noturējusi par baznīcas torni, izrādījās ar neapvaldītu fantāziju juku jukām sakrautu kupolu, kolonnu un rotājumu lērums, kuram pa virsu bija uztupināts tornis.

Zem tā bija arka, ko no vienas puses sargaja Neptūns ar draudīgi paceltu trejžuburi, bet no otras - Hermejs ar spārnotām sandalēm; arka veda uz iekšpagalmu.

Es aizveru acis.

-    Es pazīstu šo vietu.

-   Man jau tā likās, - atsaucās Atenaīde.

-   Tu esi te bijusi? - vaicaja bens.

-    Ne, - Atenaīde atbildēja manā vietā. - Bet es varu deret uz karaļvalsti, ka viņa ir bijusi vārdamasā.

Es atveru acis.

-   Elsinora.

Viņa smaidīja.

-   Precīzāk - Kronborgas pils Helsingerā pie Eresunda. - Skandināvu patskaņus viņa noapaļoja un saplacina ja lik dabiski, it ka ta būtu viņas dzimta valoda.

-Fanija, - es teicu Benam.

-    Hamleta pils, - paskaidroja Atenaīde. Viņa iegaja pagalmā; es viņai sekoju.

-    Jus Ņumeksikas tuksnesī uzbūvējāt Elsinoras kopiju? - es neticīgi iepīkstējos.

Apstājusies pie greznām durvīm, kas bija atstatas vaļa, viņa nosmēja klusus smieklus:

-    Ne gluži kopiju, drīzāk nelielu hommuge.

-    bet kāpēc?

-    Dāņi atteicās pārdot oriģinālu. - Viņa pacēla roku, aicinadama mani sava pilī. - Ludzu, ejiet pirmā.

Bens atkal satvēra mani aiz elkoņa, taču es nokratīju viņa delnu un iegāju iekšā.

Mēs stāvējām garā galerijā ar melnbaltu marmora plākšņu grīdu. Viena puse pie žilbinoši baltajam sienam karajas milzīgas gleznas, kas, šķiet, bija vecmeistari visā sava godība. Otra puse bija neiedomājami lieli sikrušu logi, kas slēpās dziļās arkas.

-   Taisni uz priekšu, tad ap stūri pa labi, - Atenaīde komandēja. - Stop! - viņa pavēlēja. Es pagriezos un ieraudzīju, ka viņa, rokas sakrustojusi, stāv pie lielām divviru durvīm. - Viens ieskaitīts, vel divi priekšā. Kāpēc jus tik ļoti gribat redzēt kādreizeja Tombstonas iedzīvotāja Džeremija Grenvila personīgās lietas, ka esat gatava naktī braukt septiņus simtus judžu tāda ātruma, kādu par pieņemamu neatzītu neviens kārtības sargs?

Ko lai es saku? Tāpēc, ka par to interesējās Roza un tagad viņa ir mirusi? Es nokremšļojos.

-   Mani interese "Hamlets", un viņš reiz saderēja un nospēlēja Hamleta lomu.

-    Atbilde ir pieņemama, lai ari liekulīga. Lielā mēra tapec es pati nopirku šis lietas. Ari mani "1 lamlets" valdzina. Tas, protams, nav iemesls, kādēļ mēs abas šobrīd par tam interesējamies, bet ka atbildi to var ieskaitīt. - Viņa pagriežas un ar plašu žestu atgrūda vaļa durvis. - Laipni ludzu 1 .ielaja zale.

Liela, godīgi sakot, bija pieticīgs apzīmējums, pat atceroties, ka šī ir pils. Neaptverami plašo kvadrātveida telpu vidu paršķcla masīva arka, tas akmeņi bija apstradāti la, ka atgādināja paspu- rušu bizi. Pie sienam, netālu no koka griestiem, bija mazākas arkas, aiz tam bija galerija, kas pa perimetru apjoza telpu. No augšas straumēm plūda zeltaina gaisma, bieza ka medus. Grīdas līmenī sienas paršķela logi, taču sienas bija biezas un logi - šauri, tadeļ starp tiem biezēja tumsa, bet gobelēni lika uz sienām atdzīvoties blāviem vienradžiem un damam augstas cepures.

-   Šī nav Elsinora, - es ierunājos.

-   Nav gan.

Spodra koka grīda mums zem kajam bija nokaisīta ar lavandu un rozmarīnu, sperot soļus, no tas cēlās smaržas vēsmas.

Atenaīde apstajas, skatīdamās uz sienu pa labi no manis. Es pagriezos, lai redzētu, ko viņa vēro. Virs kamīna - tik liela, ka taja varētu sadedzināt sekvoju, - karajas glezna, kas dīvainajā gaisma zaigoja zaļos un zeltainos toņos. Sieviete gara brokātā kleila uz muguras peldeja upe ar augstiem krastiem, viņas seja bija ba- la, straume šūpojās sarkani un violeti ziedi. Ofēlija nāves bridi, gleznojis sers Džons Evrets Milē.

Tā bija eļļas glezna, nevis gravīra, un bezgala skaista glezna; tas pats bija sakams par ērmoti veidoto un smalkiem kokgriezumiem rotāto zelta rāmi. Ta bija tik skaista, ka man pat ienaca prata, ka varbūt Atenaīdei kaut ka bija izdevies iegūt oriģinālu.

-   Si glezna man vienmēr ir palikusi.

Es samirkšķināju acis un pasperu soli uz priekšu. Man ari. Viņa - es vienmēr domāju par gleznu kā par! pašu Ofēliju - bija viens no izcilākajiem prerafaelitu mākslās šedevriem. Taču viņai vajadzēja atrasties Londonā, Teita muzeja. Es to droši zināju. Sākusi strādāt pie "Hamleta", es aizgāju uz to paskatīties - gāju pa ēnaino aleju gar Temzas krastmalu, iegriezos garajā zale mijkrēšļa rožu krasa, kur viņa pieņēma savus apmeklētājus starp divām uzgleznotam sievietēm pārsteidzoši zilos tērpos. Pati Ofēlija bija bezkrāsaina, jau sākusi izgaist, kļuvusi gandrīz, caurspīdīga, taču pasaule, kura viņa peldēja, zaigoja spoži, izaicinoši zaļa.

Dzirdēju, ka tepat līdzās paveras durvis. Es pārsteigtā pagriezos: ja neskaita galveno ieeju, nebiju šeit pamanījusi nevienu citu. Sašūpojas gobelēni, un iznaca drukna latiņamerikaniele, kurai rokas bija paplāte ar sudraba kafijas traukiem.

A, Grasjela, - bilda Atenaīde. - Nes davanas.

Grasjela čāpoja talak un nolika paplati uz galda. Tad viņa pagriežas, pacēla labo roku un izstiepa to pret mani. 'ravaja delna, izskatīdamas sīciņa ka bema rotaļlieta, bija melna pistole ar strupu stobni.

Es samirkšķināju acis. Ari Bens bija izrāvis šaujamo. Taču viņš netemēja uz Grasjelu: viņa pistoles gals radīja tieši Atenaīdei krūtis.

- Nolieciet savu ieroci, Perla kungs, - viņa sacīja.

Bens pat nepakustējās.

- Testosterons, - Atenaīde nopūtās. — Ti k apnicīgs hormons. Un tagad estrogens: jus nevarat zināt, kas liki nospiest mēlīti. Baidos, ka pret Katarīnas nierēm esmu pavērsusi Glock22.

Bena seja paradijas pretīgums, viņš lēni noliecās un nolika pistoli uz grīdas.

- Paldies, - pateicas Atenaīde. Grasjela pacēla šaujamo. Un tad Atenaīde uzdeva savu trešo jautājumu:

- Vai jus nogalinajat Maksini Tomu?

23

MAN UZNACA NELABUMS, tas skalojas man cauri ka upes viļņi. Ko?

Tas bija neiespējami. Maksīne ātri izgaja no bibliotēkas un devās majas lasil vakara pasaku savam dēlēnam. Kad es izbraucu no teātra stāvvietās, arhīva logi bija tumši.

Elpa iestrega man rīkle, lai tumsa bija slepkava. Es biju manījusi viņa skatienu. Lai Dievs žēlīgs, es biju dzirdējusi, kā viņš izvelk nazi. Vai es biju aizvedusi viņu pie Maksīnes un tad devusies prom, bet viņa palika slepkavas rokas, sagūstīta un pārbiedēta?

-    Katanna, vai jus nogalinajat profesori Tomu?

-   Nē, - es atbildēju, ar gnīūbām paverot muti. - Nē. - Es nebiju viņu brīdinājusi. Ne tnazākaju mērā neliku nojaust briesmas.

-    Ka briesmas nenojaušot, - sacīja Atenaīde. - Pēc brīža, tērpam samirkstot, ar visām dziesmām dzelme ierauta un noslīkusi tur… Daži teatra apmekletāji viņu vakarnakt atrada, peldam arhīva dīķi, viņas mati bija izrisuši pa ūdeni ka narai, svārki šūpojas ņirbu viļņos. Viņa bija noslīkusi.

Pārvērstā par Ofēliju.

-    To dārzu es ierīkoju ka veltījumu Mile, - teica Atenaīde. - Nevis ka uzaicinājumu uz slepkavību.

Gleznas upe ar augstajiem krastiem, spurainajām niedrēm un sūnām, ar baltajam sīko ziedu zvaigznēm - pat lielais vītols stūri - tas viss bija pārdabiski līdzīgs dīķim pie arhīva. Maksīne! Dzirkstīja, stipra Maksīne! Hs lēni, saraustīti ieelpoju un mēģināju atgūt balsi.

-    Es zināju, ka man pa pēdām varbūt seko slepkava, un es viņu nebrīdināju. Viņa aizgāja bojā manis deļ. Bet es nebiju ta, kas viņu nogalināja.

Atenaīde apgaja man apkart un nostājās aci pret aci ar mani. lēni palocīja galvu un aizvāca pistoli.

-   Tā man ari likās. Bet vajadzēja pārliecināties. Jums vajadzēs piedot šo vulgāro izrīcību.

-   Iespejams, es arī jus esmu pakļavusi briesmas, braucot šurp, vismaz kadu gabalu mums sekoja.

-    Ka jūs uzzinājāt par slepkavību? - bena balss mani apklusināja.

-    Ciedru pilsētas policija. Mans numurs ir pēdējais, uz kuru Maksīne zvanījusi.

-   Vai jūs viņiem pateicat, ka mēs braucam šurp?

Viņas skatiens brīdi pakavējās pie Bena acīm.

-    Viņu intereses ne vienmēr sakrīt ar manām. Tomēr es domāju, ka viņi mani apciemos, un drīzāk agri, neka veļu. Šo apsvērumu vērts paturēt prāta. - Viņa pagriezās pret Grasjelu. - Tas bulu viss, paldies, - viņa pateicas ar īsu galvas mājienu.

Netīksme sakniebusi lupas, Grasjela nolika bena pistoli uz paplatos, paņēma to un devās prom.

-    I'erla kungs, ierocis jums tiks atdots, kad jus dosieties prom no ši nama,-Atenaīde paziņoja. Tad viņa pievērsās man. - Grenvila papīri kaut kada veidā ir ar to saistīti. Tos gribēja redzēt Ro- zalinda Hovarda, un tagad viņa ir mirusi. I'ec tam ierodaties jus, un tiek nogalināta Maksīne. Kāpēc?

Man nebija, ko liki pretī, - vienīgi patiesība. Es ciešāk satveru Čembersa sējumu.

-    Vai vārds Kardenio jums kaut ko atgādina?

-   Zudusi luga? - viņas virsdegune paradijas mazītiņa grumbiņa.

-    Ludzu, Atenaīde! Ļaujiet man paskatīties Grenvila papīros!

-    Kardenio, - viņa atkārtoja, viļadama vardu pa muti, it ka to nogaršojot. Pēkšņi viņa piegaja pie stiklota skapja, kas atradas pie sienas, un saka spiest koda atslēgas taustiņus. No sienas atdalījās biometriskais skaneris, viņa pielika pie la pirkstu. Slēdzene noklikšķēja, gaisā noved Ija dzestra vēsma un skapis atveras. Izņēmusi plānu, zilu mapi, viņa ar to rokās devas pie liela kvadrātveida galda, kas atradas zāles vidu. - Jāpieņem, ja reiz jus zināt par Hamletu, tatad to, kas par Grenvilu ir arhīvā, jus esat lasījusi?

Es palocīju galvu.

-   Kad viņš sēdas zirga mugura un izjaja no Tombstonas, viņa istabā palika olra drēbju karta un dažas gramatas. Nekādu papīru tur nebija.

-   Vispār neviena?

-   Neviena viņam pašam zināma. Taču jau pēc viņa aizbraukšanas pienaca vēstule, un muJume, kuras mājā viņš bija apmeties, to saglabaja. Blonda Man, ta viņu saukaja, un vel ari par Zelta dolāriņu. 1 limenesa kundzes vecvecmāmiņa, tiesa, savas ģimenes senāko profesiju kundze sevišķi necenšas afišēt. Blonda Man vēstuli neatvēra. - Atenaīde izņēma no mapes vecu aploksni, kas bija aprakstīta ar izbalējušu violetu tinti. Anglijas marka; zīmogs - Londonas. Aploksne bija atgriezta vaļā.

-   Bet la ir atvērta!

-   Pirms nedējas, - viņa atbildēja. - Abpusēji vienojoties. - Atenaīde uzvilka baltus arhīva cimdus.

Es pacēlu acis.

-   To atvēra Roza?

-Ja šai ķēmigaja vārda strupuli jus devejal profesori Rozalin- du Hovardu, tad ja. - Viņa izvilka ziloņkrāsas papīra lapiņu un uzmanīgi to atlocīja. - Viņa par to piesolīja los ļitnemz krietnu naudas žūksni, bet tad aizbrauca, pateikusi, ka samaksas l Īarvarda. Sadai domai viņiem bija gnīti nolicet. Pēc trim dienam ar čeku gramatiņu rokā parādījos es, un viņi nolēma, ka ir gaidījuši pieliekami ilgi.

Pakāpusies maliņa, viņa pamaja ar roku, aicinadama mani pieiet pie galda.

-    Lasiet, ludzu. Skaļi.

Rokraksts bija tik smalks, it ka pa papīru būtu slīdējušas zirnekļa kājiņās.

-    Dāmas rokraksts, - es paceļu galvu. Ari bens bija pienācis tuvāk. Atenaīde pamaja.

Ps sāku lasīt.

1881. gada 20. maijs "Savoja", Londona

Mans mīļais Džem,

Ps apklusu. "Džems" bija sens Anglijā lietots saīsinajums no varda Džeremijs. Vienīgie vīrieši, kurus karalienes Viktorijas laikmeta lēdija varētu uzrunāt tāda mīļvardiņā, bija brāļi, dēli un viri.

Tagad, tuvojoties dienai, kad mēs atkal viens otru redzēsim, drebuļi ložņa ap manu augumu ka krāšņi un žņaudzoši vīteņaugi visdziļākajā Kongo…

Salīdzinājumi uzvēdīja viktoriāņu aplinko, smacējošo juteklis- kumu. Tatad Džems nebija ne brālis, ne dels. Virs?

Es - ka jūs man vēlējāt - ierados Londona, lai paošņātu, kas varēja saistīt. Somersetu ar / lovardu dzimtu. Domāju, ka ļums tāpat ka man liksies, ka rezultāti ir ārkārtīgi intriģējoši - taču diemžēl derdzīgi. Man sava sievietes spalvu jāsatver cieši ka vīrietim, tikai tad es spēšu tos aprakstīt tikpat godīgi ka to darītu vīrietis… Mans nolūks ir sniegt ziņas - un es ceru, ka jūs to lasīsit tadā gaismā.

Vispirms es domāju, ka "Somerseta" ir grāfiste, taču ta nonācu vien Vilšanas līdzenuma, kas bija tikpat neauglīgs ka Arktikas ledāji. Tomēr bibliotekārā nejauši izteikta piezīme lika man traukties pēc Debreta almanaha un parskatīt pēru surakstus. Ta es uzzināju, ka mūsu karaļa Džeimsa valdīšanas laikā pastāvēja Somersetas grāfa tituls, un Somerse- tasgrafu uzvārds bija Karri -šis nevareja nepamodinat manu interesi.

-    Karri, - nomurrāja Atenaīde. - Kardenio. - Viņa palūkojās uz mani, un viņas acis bija apaļas ka pūcei. - Tik tiešām interesanti. - Es lasīju tālāk. No nemitīgajiem pasvītrojumiem mazliet griezās galva.

Piedevām - kas to butu domājis? Viņa grāfiene bija dzimusi Hovar- da!! Nabaga lēdijas priekšvārds bija Frānsisa… Viņas brālis ir pēdējā, taču ne mazāk nozīmīga persona šuju ķēdītē - Teofils, lords / īovards de Valdens, kuram bija veltīts pirmais "Kihota" angļu tulkojums.

-   Kihots, - izdvesa Bens. - Tiešam?

Es pamaju un atri lasīju tālāk, žigli domādama līdzi. Eransi- sas Elovardas un Somersetas grāfa dzīvesstāsts ir tieši lik derdzīgs, ka bija solīts, un galvenajos vilcienos Džema korespondente to bija uzzinājusi pareizi.

Erānsisa Hovarda bija gaišmataina skaistule, lepna un lolota meitiņa vienā no lepnakajām, alkatigakajam ģimenem visa Anglijas vēsturē. Kad Roberts Karrs sāka ap viņu lakstoties, viņa bija Eseksas grāfiene sešus gadus ilga laulībā ar Eseksas grafu. Ari Karrs bija gaišmatains un skaists, taču nekas vairāk par trucīgu Skotu muižnieci- ņu - līdz viņš iekrita acis karalim, nokrizdams no zirga un salauzdams kāju. Karalis iekvēlojas mīlestība, apkrāva Kami ar tituliem un bagatibām un uķinajas ap viņu ka dāma ap klēpja sunīti.

-    Un kas notika tad, kad karalis alklaja, ka viņa miļakais cer uz grāfieni? - vaicāja Bens.

-    Uz sievietem viņš nebija greizsirdīgs, - es atbildēju. - Faktiski karalis Džeimss pats mudinaja savus favorītus preceties. Un tadeļ, uzzinājis, ka daiļajam Kairam patīk Frānsisa, karalis nolēma, ka mīlulim ir jadabu tas, ko viņš ir iekarojis, lai tas maksātu, ko maksadams. Tas maksaja Frānsisas pirmās laulības anulēšanu: to pieprasīja Frānsisa un viņas ģimene. Karalis aši savaca izmeklēšanas komisiju, tomēr pastlvēties vienalga vajadzēja. Līdzko anulēšana bija izdiedelēta, viņš paaugstināja Karru titula - no nieka vikonta padarīja par Somersetas grāfu, lai Frānsisai nebulu jāzaudē grāfienes godība. Drīz sekoja kazas, tas gandrīz varēja uzskatīt par karaliskam. Un karalis, - es sacīju, no savas puses pielikdama klal detaļu, ko rakstitaja bija izlaidusi, - nākamajā rīta esot piebiedrojies jaunlaulātajiem viņu gulta.

-   ļā, ar šādu vēsturi var lepoties, - bilda bens. - Padomā, cik daudz nepatikšanu Henrijam Astotajam butu aiztaupīts, ja viņš būtu vienkārši izprecinājis Annu Boleinu un pēc tam, kad vien viņam labpatiktu, piebiedrotos savai mīļākajai un viņas vīram, lai padraiskotos trijatā.

-     Henrijam bija vajadzīgi mantinieki, - attrauca Atenaīde. - Atšķirība no Džeimsa.

-    Karalim paveicas, ka viņš nestājās Frānsisai ceļa, - es sacīju. - Fseksam ari. Karram - tolaik jau Somersetas grāfam - bija cits mīļākais, un viņš gan mēģināja to izdarīt. Frānsisa pa aplinkus ceļiem panaca, ka viņas sāncensis tiek ieslodzīts Tauera un tad apliecinaja viņam savu līdzcietību, nosūtīdama grozu ar marmelādes raušiem.

-Šai karavdamai bija raušus izcept labpaticies… - bezrūpīgi noskandeja bens.

-   Un aizdarīt ar indi, - es sacīju. - Nabags nomira briesmīgas mokās. Fransisa Lordu palata atziņas slepkavība; Somersets apgalvoja, ka ir nevainīgs, bet lika notiesāts. Abiem lika piespriests nāvessods, taču karalis spriedumus aizstāja ar mūža ieslodzījumu. Tas bija lielakais skandals visa jakobiņu laikmeta.

-    Veca, jautra Anglija, - novilka bens. - Tātad Grenvils gribēja, lai vēstulēs rakstitaja savāc ziņas par šiem cilvekiem? Vai viņi kaut ka bija saistīti ar Šekspīru?

-    Man par to nekas nav zināms. liet viņi ir saistīti ar "Donu Kihotu", tādejādi ar Kardenio, tapec var gadīties visādi.

-    I asiet tālāk! - noradīja Atenaīde.

Mūsu darbam liekas daudzsološa, ceru, ka Jus man piekritīsiet, šī Mīlas Trijstūra ērmota ģeometrija ar Lseksu.

Atenaīde uzlika delnu man uz rokas.

-    Vai "Kardenio" ir stāsts par mīlas trijstūri?

Es negribīgi ieskatījos viņai acis.

-Ja.

-   Ja ta, vai nav loģiski, ka luga ir par Kami, Somersetas grafu, un viņa trijstūrveida attiecībām ar Eseksu un viņa grāfieni?

-   Ne. - Iznaca asāk, neka es biju gribējusi. Mēģināju paskaidrot: - Ja karaļa tabrīža zelta puisīša vārds ir Karrs un lu esi lik negudrs, ka gribi simboliski iznerrot viņu uz skatuves, "Kardenio" taču bus pēdējais vārds, ko tu izvēlēsies. Tas ir nepārprotams. Un tatad tā darīt ir bīstami.

-   Jūs domājāt, ka Šekspīrs bija tads cilvēks, kas baidījās no bīstamam lietām?

-Jebkura sapratīga būtne baidītos no renesanses karaja atrie- biguma, - es atcirtu. - Lielākā problēma ar jusu ideju ir tāda, ka ne visi trijstūri ir vienādi. Sižeta trijstūri Kardenio ir damas pirmā un patiesā mīlestība, un viņam tiek pretstatīts nodevīgais idilles izpostitajs. Turpretī vēsture Eransisas 1 lovardas pirmais virs bija impotents švauksts, kas negribēja nedz. milet viņu, nedz ļaut viņai iet savu ceļu. Pēdējā bridi atsteidzas Karrs, kas izglaba viņu no laulības, kas nebija necik patīkamāka par dzīvi cietuma.

-    Esekss bija impotents? - jautaja Bens.

-    Kas to lai zina? Bet grafs, I lovardu klana galva - Erānsisas tēvocis vai vectēvocis, es nespēju viņus visus paturēt galva, - Eseksu saukāja par "milordu einuhu".

Atenaīde piemiedza acis.

-   Jus braucāt šurp, cerēdama uzzināt kaut ko par "Kardenio", un teorija pati lec acīs. Kāpēc jus tik knaši to noraidāt?

-    Ne jau par "Kardenio".

Viņa paskatijas uz lienu, tad atkal uz mani.

-Atvainojiet, nesapratu?

Es manīju, ka bena nosodījums tam, ko es daru, aug auguma kā ledainas kupenas, taču Atenaides labo gribu man vajadzēja vairak.

-    Mes nebraucam šurp, lai uzzinātu kaut ko par lugu. Mēs braucam, gribēdami atrast pašu lugu. Grenvils apgalvoja, ka viņam ir manuskripta eksemplārs.

Brīdi valdīja mulsuma pilns klusums. Atenaides pierē ievilkās sīka grumbiņa.

-    Un jus domājat, ka jums izdosies to atrast? - Viņas alkatība bija gandrīz ar roku sataustama.

-   Roza doma ja, ka viņai izdosies.

-Ka?

-    Nezinu. Bet ne jau mēģinot atrast kaut kadas saiknes ar Ho- vardiem. Es gandrīz nešaubos, ka tas nav nozīmīgas, citādi Grenvils nebūtu centies tās izdibināt pēc tam, kad bija atradis lugu.

Atenaīde piešķieba galvu un domāja. Tad samirkšķināja acis un atkapās.

-    Izlasiet līdz beigām!

Esmu itin lepna uz sevi par to, ka man ir izdevies atrast šo pirmo saikņu virkni. Tas vismaz padara kaut cik neasāku vainas dzeloni, jums ziņojot, ka ar otro es cietu pilnīgu neveiksmi. Es nespēju saprast, ka varēja pastāvēt jebkādās radniecības saites starp Grafu un Dzejnieku. Tiešam vēlos, kaut jus man paskaidrotu, kas jums lika la domāt.

Es ari, nodomāju.

-   Grenvils domāja, ka viņi bija vienas ģimenes locekļi? - jautaja bens. - Šekspīrs un indētāji Hovardi?

-   Tas vel nav viss, - es tikām biju izlasījusi tālāk. -1 -iekas, viņš ieminejies, ka tur bijis ari kāds priesteris. Katoļu priesteris.

-Tā gan bija rotaļāšanās ar uguni, vai ne? - vaicaja Bens.

Es palocīju galvu.

-    Par saiešanos ar priesteriem varēja zaudēt visu - iztikas līdzekļus, zemi, visu, kas tev piedereja - pat aizbildnību par paša bērniem, ļa radas aizdomas, ka tu esi sadziedējies ar jezuītiem pret karalieni, tevi par nodevību varēja pakārt, izķidat un saraustīt gabalos. Tomēr rakstilaja apgalvo, ka par priesteri, atšķirībā no Hovardiem, kaut kas esot zināms.

Bens noliecās man pār plecu.

-    Kā mēs varam but droši, ka Grenvils nebija galīgi prātā salauzies?

-    Viņš bija pārliecinājis profesoru Čaildu. Klausies:

Varbūt vairak Jus apgaismos profesors Čailds. Man jāatzīst, viņa gatavība Jus apciemot mani pārsteidzu - taču reize arī viesa cerību. Viņš noteikti neuzņemtos tādas pulēs, ja nelolotu nopietnas cerības, ka Jusu atklājums varētu izrādīties īsts.

Profesors - kurš galīgi nebija vejgrabslis - dziras personiski ierasties pie Grenvila. Tombstona. No Masačusetsas. Tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmajā gadā lādos ceļojumos nemēdza doties nieku dēl.

Es lasīju lalak, taču viss parejais līdz beigām bija nenozīmīgas pļapas. Vēstule beidzās ar Šekspīru; pasvītrots ar divām svītrām:

Tik dīvaina un sapņaina ir mīla, ka, tiešām, mīlā vien var sapņus gūt.

Jusu vēstulēs es glabaju pie sirds, to sūtītājs ir mans lielākais dārgums,

Ofēlija l-'eirere Grenvila

Ofēlija, man iesmeldzās sirds.

-    Ofelijas vairojas ka tādi sasodīti truši, - norūca Bens.

-   Šī ne, - atsaucas Atenaīde. - Nabaga sievišķitis. Viņas mīļa- kais tā arī nepārradas.

-    Viņas virs, - aizradīja Bens. - Viņa parakstās ka Grenvila.

-    Viņa glabaja Grenvila vēstules, - es sacīju. - Tas ir galvenais. Ceļš, pa kuru mēs atkal varam nonākt pie Džeremija Grenvila, ved caur Ofēliju.

-Tātad vajag viņu atrast, - paziņoja Atenaīde.

-    Un atrast šis vēstulēs, - es piebildu.

-    Doma, tas joprojām pastāv? - Bens vaicāja.

-    Domāju, ka Roza tā uzskatīja.

Viņš paņēma aploksni, pagrozīja to rokas.

-   Ne tikai pastmarka ir Anglijas, - viņš bilda. - Ari viņas ortogrāfijā ir angliska. Un tonis. Viņa izsakās ka angliete.

-   Viņa raksta no "Savojas",- es prātoju. - Tātad viņa nav lon- doniete. Viņai ir nauda, taču Londona viņa gandrīz nevienu nepazīst, citādi butu apmetusies pie kada drauga. - Es pašupoju galvu. Necik daudz ar to nevarēja iesākt.

-   Otra pusē ir Post Scriptum, - norādīja Atenaīde.

Es apgriezu lapu otrādi. Ofēlija steigšus bija uzrakstījusi vel divus teikumus, acīmredzot pēc tam, kad jau bija salocījusi vēstuli:

Es tikko saņemu atļauju no Bekonu ģimenes Konektikuta un pa ceļam pie ļums drīkstēšu ieskatīties Bekona jaunkundzes arhīva!! Atrakstiet, ko tieši ļums vajag!

Atenaīde ar smaidu seja lūkojās uz Mile gleznu virs kamīna.

-   Es pieņemu, ka Bekona jaunkundzes vārds jums izsaka pietiekami daudz.

Bens grozīja galvu, skatīdamies te uz viņu, te uz mani.

-    Kas ir Bekona jaunkundze?

-    Delija Bekona, - es atbildēju, aptverdama galvu ar rokam. - Deviņpadsmitā gadsimta petniece, kuras apsēstība ar Šekspīru noveda viņu līdz vajprātam.

-    Kāda ideja bija viņu apsēdusi? - bens vaicaja.

Atbildēja Atenaīde; viņa atrava skatienu no gle/nas un pievērsa to man.

-    Ka Viljams Šekspīrs no Stretfordas nav viņam piedēvēto lugu autors.

Labu bridi valdīja klusums.

-Tas ir smieklīgi, - paziņoja bens. Kad neviena no mums abām neko neteica, viņš turpināja: - Vai tad nav?

-    Nav smieklīgi, - es klusi atbildēju. - Delija bēkona bija fantastiska būtne. Laikmeta, kad zināma sabiedrības slāņa neprecēto sieviešu liktenis bija bērnistaba - guvernanšu statuss, viņa panāca ievērību ka zinātniece. Viņa pati sevi uzturēja, lasīdama lekcijas gan Ņujorka, gan Jaunanglijā, runaja par literatūru līdz pēdējai vielai pārpildītās zāles. Taču viņas kaislība bija Šekspīrs, un viņa atteicas no tādās pulēs iekarotas karjeras un sāka pētīt viņa lugas.

Stāstot par Dēliju, es nespēju mierīgi sēdēt uz. vietas. Piecēlos un sāku staigat apkart, vilkdama plaukstu par gobelēniem, ta ka tie zem manas rokas viļņojās.

-    Delija uzskatīja, ka ir pamanījusi dziļu filozofiju, kas apslēpta caurauž visus Šekspīra darbus. Cenzdamās to uztaustīt, viņa nonāca pie parliecibas, ka virs no Stretfordas neko tik izsmalcināti viedu nevarēja uzrakstīt. Viņa kāpa kuģī un devās uz Angliju, un tur veselus desmit gadus aukstas, šaurās istabiņas rakstīja grāmatu, lai pieradītu savu teoriju.

Pa vienu no smailajiem logiem iekšā dāsnu gaismu leja Ņu- meksikas rīts, grīda man priekša zaigoja no spožās saules.

-    Kad viņas meistardarbs pēdīgi tika publicēts, viņa gaidīja aplausus - taču sagaidīja vispirms klusumu, bet pec tam izsmieklu. Ši spriedze viņas prātam bija par stipru. Viņu aizveda uz dziednīcu, un pec diviem gadiem viņa trakonama nomira, neizlasījusi un nedzirdējusi nevienu vienīgu teikumu no sirdij darga- jam lugām: viņas brālis bija aizliedzis viņas klātbūtnē pat pieminēt Šekspīru.

-    Nav smieklīgi, - noteica Bens. - Ņemu savus vārdus atpakaļ. Traģiski.

-    Delijas ārprātam nav nozīmes, - sparīgi paziņoja Atenaīde.

-    Galvenie ir viņas dokumenti. Ja Ofēlija bija lūgusi atļauju tos izskatīt, tad…

-   Tad mums Ofēlija - un tas, ko viņa mekleja, - jamēģina atrast Bekonas papīros, - es pabeidzu viņas vietā.

-    Ks tā pieņemu, ka tu zini, kur tie glabājas? - vaicaja Bens.

-    Foldžeru Šekspīra bibliotēkā, - es atbildēju. - Gandrīz pašā Vašingtonas centrā. - No balta marmora būvētajā Foldžeru bibliotēkā atrodas lielākā šekspirikas kolekcija pasaulē - ta bija viens no brīnumiem, kas radās no melnā zelta ieņemumiem, kas reiz dāsni pludoja cauri Standard Oil. Ja kaut kam ir saistība ar Šekspīru, Koldžeriem to vajag zināt - un, ja Koldžeriem kaut ko vajag, Foldžeri to parasti dabū, tā vai citādi. Sešdesmitajos gados bibliotēka bija nopirkusi Dēlijas arhīvu.

Atenaīdes acis, zilas ka holandiešu porcelāns, iekvēlojās.

-    Kada veiksme, ka es tieši šodien dodos uz konferenci, kas notiek tieši Foldžeros.

-    Diez vai tā ir nejauša sakritība, vai ne? - es ievaicājos.

-   Tas, ka jus vakarnakt piezvanījāt un gribējāt redzet Grenvila vēstuli? - Atenaīde paraustīja plecus. - Ir gan. Tas, ka es palūdzu, lai jūs ierodaties pirms manas aizbraukšanas? Nav. Ks grasījos, ja nekas nenoies greizi, uzaicinat jus piebiedroties. Man bija ienācis prata, ka ceļš pie Ofēlijas ved cauri Bekonas arhīvam. Bet es esmu kolekcionāre, Katanna. Nevis zinātniece. Man var but noderīga jūsu palīdzība.

-    Vai Foldžeros ir kads "Pirmais folio"? - spēji noprasīja Bens.

-    Kads "Folio"? - Atenaīde nošņācās. - Ne, Perla kungs. Foldžeros ir septiņdesmit deviņi "Folio". Aptuveni trešdaļa no visiem līdz mūsdienām nonākušajiem "Folio", un tas nozīme - pa- gaidam lielakais krājums pasaulē. Otraja vieta - ļoti talā otrajā

-    paliek Meisei universitāte Japānā: viņiem ir divpadsmit, tomēr tas vairak neka divas reizes apsteidz Britu bibliotēku ar tas pieciem eksemplāriem. Kad runa ir par "Folio", Foldžeri ir ciklona acs.

-   Tatad ta ir pirmā vieta, kur Sinklers un F1B izliks slazdus un gaidīs ēsmu.

-    Viņi varēs nepūlēties, - attrauca Atenaīde. - Ņemot vērā, ka tur šovakar tiek atklata nozīmīga konference. Un tai par godu vairāki "Folio" tiks izlikti apskatei. Jums, Katarīna, iespējams, bus interesanti uzzināt, ka galvenajai referentei vajadzēja būt profesorei Hovardai. Viņa bija pieteikusi priekšlasījumu par Deliju bekonu.

Fs uzreiz apsēdos.

bens pienaca un nostājās man priekšā.

-    Doties uz Foldžeriem ir planprats. Varbūt viņai, to piedāvājot, ir kaut kas aiz. ādas, - viņš klusi sacīja.

-   Ja man butu kaut kas aiz ādas, - no zāles viņa gala iejaucas Atenaīde, - tad policija jau butu klat. Fs jums piedāvāju izeju, turklāt tieši uz. to vietu, kur jus velaties nokļūt. Un es varu jūs tur iedabūt.

Mes abi pagriežamies pret viņu.

-Kā?

-    Lasītavā šovakar ir rauts ar šampanieti, pec tam paredzētas vakariņas Lielaja zale. Tā kā es šo konferenci finansēju, viņi izmanto manis piedāvātos edinašanas pakalpojumus. Nešaubos, ka man izdosies Lorenco pārliecināt, ka vel divi apkalpotāji viņam lieti noderes. - Viņa rotaļājās ar šaujamo, kas joprojām atradas uz galda. - Man Vašingtona ir daudz darīšanu. Fsmu ļoti laba kliente.

-   Lai mus varētu iedabūt konferencē, mums vispirms jānokļūst Vašingtonā, - teica Bens. - Drošības parbaudes lidostā…

-Jums par laimi nekādu drošības parbaužu nebūs. Tādu lielu Lordsburgas pilsētas lidostā nav. Tiesa, gandrīz nav ari lidostas. Tikai skrejceļš un daži angari.

-    Kāpēc jūs vēlaties to darīt? - es jautaju.

Viņa ielika vēstuli atpakaļ mapē un pieceļas.

-   Tāpat kā jums, man ir interesanti uzzināt, ko Grenvila kungs bija alradis.

-   Keita, ejam uz mašīnu! - mudināja Bens.

Kaut kur tāluma atskanēja motorzaģa rēkoņa. Tā kļuva arvien skaļaka, varēja saklausīt tajā sinkopētu ritmu. Pēkšņi es aptvēru, kas ta ir par skaņu. Helikopters.

-    Tie, jādomā, ir kārtības sargi. - Atenaīde piegaja pie loga. - Baidos, ka iet uz mašīnu ir par veļu. Jo ļaužu darbos paisums ir un bēgums, kas trauc ar paisumu, var sasniegt laimi, kas nokavē, tam mūža brauciens viss pa sēkļiem un pa briesmām maldas. Jusu izvele, Katanna?

Rindas, ko tik bieži citēja Roza…

Es ieskatījos Benam acīs.

-    Uz Foldžeriem, - es sacīju.

24

-   Mums būs vajadzīgi jusu apavi, - paziņoja Atenaīde.

-  Kāpēc?

-   Neliela miklu spēle, - viņa atbildēja. - Helikopters nozīme, ka policisti nedodas šurp, lai draudzīgi patērzētu. Ks dnzak teiktu - viņiem ir aizdomas, ka pie manis ieradies slepkava no Jutas. Ja par slepkavību ir padzirdējis ITB un kads ir iedomājies par to, ka Maksines nāvei ir saistība ar šiem šekspiriskajiem ugunsgrē- kiem, tad viņi, iespejams, zina arī jūsu vārdus. Ta vai citādi, būs pilnīgi skaidrs, ka šeit kads ir pabijis. Iesākumam - jusu mašīna, tiesa, es atļāvos no tās aizvakt jūsu personiskas mantas.

Gramatas, es acumirklī nodomāju.

-   Jus visu saņemsiet atpakaļ, - viņa sausi noteica. - Mēs paziņosim, ka musu teritoriju šķērsojuši aizdomīgi svešinieki, - Atenaīde turpināja, - un policija atradīs riteņu sliedes, kas vedis dziļāk tuksnesi - turp, kur cilvēku kontrabandisti parasti liekas ar nelegālajiem imigrantiem. Ja paveiksies, viņi nodomās, ka jāmeklē kaut kur šaja apvidū - vismaz uz. kadu laiku.

-   bet mes tikmēr svēta mierā izsoļosim pa galvenajam durvīm? - jautāja bens.

-   Manam namam ir daudz durvju, I'erla kungs, - Atenaīde viltīgi pasmaidīja.

Kaut kas klusi nožņerkstēja, un milzīga kamīna mute, sakum- pusi kā trollis, paradijas Grasjela. Viņai aiz muguras, tur, kur pirms brīža bija kamīna siena, vidēja tukšums un tumsa. C iras jēla izstiepa roku un radīja uz musu kajam.

-    Los 7.apatos, - viņa pieprasīja. - Dānieļos.

Es pārsteigtā redzēju, ka Bens nomet apavus, paceļ tos un sniedz meksikānietei. Es sekoju viņa paraugam, un Grasjela atkal nozuda tumsa.

Bens paspēra soli Uz priekšu.

-    Gaidiet, - Atenaīde viņu apturēja. - Viņa pēc mirkļa bus atpakaļ.

1 lelikoptera rēkoņa kļuva arvien skaļāka.

Bens pieliecās un sāka pētīt caurumu kamīna nokvēpuša ja mute.

-   Sasodīti attapīgi! - viņš noteica.

-Sākotnēji tas bija paredzēts priesteriem, - paskaidroja Atenaīde.

-   Svētais caurums? - Man bija gadījies redzēt paris svētos caurumus, šaurus kambarīšus patrepes vai pažobelēs, taču tās bija vaļējas un atradās senos angļu namos, paslēptas aiz organiska stikla. Slēptuvi, kas darbojas, es nekad nebiju redzējusi.

Šekspīra laikos Anglija ar karaļa pavēli bija kļuvusi par protestantu valsti; par neģēlīgu valsts nodēvēju kļuva katrs anglis, kas kļuva par katoļu priesteri, un katra angļu ģimene, kas priesterus uzņēma. Karaliene Elizabete savas valdīšanas sākumā bija lūgusi abas puses izrādīt iecietību, taču viņas ministri baidijas, ka nekrietnie katoļi plāno valdnieces slepkavību. Kad dažus pieķēra to perinām, Elizabetes vilki sāka vajal tos, kurus uzskatīja par atbildīgiem: priesterus. Savukart angļu katoļi sāka slēpt savus svētos tēvus nišās un dīvainas spraugās starp sienam; līdzīga reizē faraona meita bija slēpusi starp niedrēm Mozu.

-   Dažreiz šis paslēptuves ir tik labas, ka tas nav iespējams atrast, izklauvējot sienas vai mēģinot uztaustīt spraugas. Vienīga iespēja ir zināt, kur tas atrodas un kā atveramas durvis. Un šo es izbūvēju, paraugam izmantojot vienu no pašam labākajam, - stāstīja Alenaīde. - Oriģināls ir tik teicami izolēts, ka var mierīgi kurt kamīna uguni un nav jabaidās izcepināt priesteri.

-    Bet šis? - jautāja Bens.

-    Nav bijis vajadzības izmēģināt. Pagaidam.

-    Vai jums jau ir gadījies to darīt? - Bens laujaja. - Vai ari tas viss ir improvizācija?

-   Tēma un variācijas, - attrauca Atenaīde.

Grasjela atkal paradijās tieši lai bridi, kad rēkoņa ārpusē aprāvās un iestājās draudīgs klusums.

-   Siganme, - viņa nokomandēja. Nevajadzeja zināt spāņu valodu, lai saprastu, ko viņa saka: - Nāciet lidzi.

-    Au rrooir! - atvadijas Atenaīde.

Mēs ielidam kamīna, un durvis mums aiz muguras aizveras. Mirkli mēs stāvējām pilnīgā tumsa. Tad pilnīgi bez trokšņa viena pusē iedegas dzeltena gaisma un Grasjela devās uz priekšu. Lai cik apaļīga viņa bija, kustējās viņa pārsteidzoši naski. Lai neatpaliktu, biju spiesta laisties rikšiem.

Nezinu, ko es biju domājusi šai tunelī ieraudzīt - varbūt ne gluži sikspārņus, zirnekļus, gļotas un ķēdes, kas žvadz gar sienam, - taču nebiju gaidījusi ari to, ko ieraudzīju: tīru, kārtīgu akmens gaileni, kas bija pietiekami augsts, lai Bens varētu iet, ne- pieliekdams galvu. Apgaismojumu regulēja kustību detektori, gaisma iedegas lieši mums priekša un apdzisa, kad mes bijām aizgājuši tālāk, tadeļ, ja nebulu durvju, kas vietumis vidēja akmens muri, man liktos, ka mes skrienam uz vielas.

Mes gajam un gājām, abas pusēs garam zibēja pilnīgi vienādas durvis. Brīžiem gaileni bija lezeni pakapieni, kas veda lejup, brīžiem atkal augšup. Pēc kada laika eja plaša loka pagriežas pa labi. Kad bijām nogājuši vismaz ceturtdaļjudzi, tunelis beidzās ar durvīm. Tas ne ar ko neizceļas, vienīgi siena tam līdzas bija tastatūra.

Grasjela ievadīja kodu, un durvis atvērās.

Es apstājos žilbinošaja gaismā, mirkšķinādama acis.

-    Adelante! - uzsauca Grasjela un pastūma mūs uz priekšu. Mes izgājām pa spraugu starp durvīm un sienu. - Adios! - viņa atvadījās. Un mes nebijām paguvuši pat pakusteties, kad durvis jau vērās ciet: savā vietā ieslīdēja pamaligs laukakmens.

Ks aizliku acīm priekšā plaukstu. Mes atradāmies sekla, izžuvuša strauta gultne, stāvējām uz dzegas līdzās prāviem klintsblu- ķiem. G.ar nieka dažas pēdas augsto krastu auga meskitkoki. Dzegas mala bija divi pari apavu. Bena un manējie. Tiem blakus - Bena pistole.

Tad atskanēja automašīnas motora rūkoņa.

Paķēruši kurpes, mes uzrāpāmies krasta un, ielīduši starp mes- kitkokiem, nometamies uz vēdera zeme. Paradijas bronzas krasas džips ar tonētiem stikliem, putekļus lēni kula četrriteņu piedziņa. Kad auto iegriezās strauta un apstājas pie klints dzegas, es ieraudzīju, ka tas ir kadilaks Escalade.

Vadītāja puse nolaidās loga stikls.

-   Akmentiņ, lec laukā! - nodūdoja Atenaīde.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad mēs jau izlecām uz asfalta un sākam braukt starp putekļainam standartmājām un noplukušām plastmasas Dievmātēm un svētajiem Franciskiem.

-   Laipni lūdzam Lordsburgas pilsētas lidosta! - Atenaīde mūs sveica, iegriezdamās pa stiepļu pinuma žoga ierīkotiem vārtiem. - Te ir nolaidies Čarlzs I .indbergs! Šī lidosta ir vecaka nekā O'Ha- ra un DžFK.

-   Izaugsmes koeficients gan bijis nedaudz lēnāks, - piezīmēja Bens.

-   Visvairāk to izmanto vietējo rančo īpašnieki ar savām vien- motorenēm un tie, kas krustām šķērsam lidinās pa visu valsti, - sacīja Atenaīde. - Vismaz, tā bija līdz pērnajam gadam.

Viņa apturēja auto pie skrejceļa, un es ieraudzīju Atenaīdes lidmašīnu. Tā bija īsta - liela - lidmašīna, Gulfstream V, man ausi teica Bens, - un tās motori jau rēkdami griezās.

-   Skrejceļu vajadzēja pagarināt, - līksmi kliedza Atenaīde.

Lidmašīnas salona Atenaīde nolika uz apspriežu galda mapi, kura glabājās Grenvila vēstulē. Pie galda piestiprinātā groza es atradu savas gramatas. Uzreiz metos šķirstīt Čembersu. Rozas kartīte, Grenvila vēstule Čaildam un avīžrakstu kopijas - nekas nebija pazudis.

Pat ar tik milzīgu lidmašīnu no Ņūmeksikas līdz. Vašingtonai jālido četras stundas. Bens izlasīja "Donā Kihotā" stāstu par Kar- denio un nolikās gulēt. Es parādīju Atenaidei, ka viņas datora atvērt "Divkārtīgos melus"; kad Bens bija ticis galā ar "Kihotu", viņa ķērās pie tā.

Nolikusi klēpī Čembersa sējumu, es skatījos pa logu 1111 lauzīju galvu. Mana disertācijā Delijai Bēkonai bija veltīta viena zem- svitras piezīme, taču tas mazums, ko es biju uzzinājusi, mani intriģēja. Kad es Rozai teicu, ka gribu uzrakstīt Dēlijas biogrāfiju, Roza noturēja man nopietnas pārrunas par karjeras lokiem. Ir starpība, vai tu esi uu courant*, vai vienkārši traks, viņa skaidroja, un ļaudis saks domāt, vai es gadījuma neesmu tikpat šaubīga persona ka manu interešu objekti.

Vai tiešam viņa bija aizvilinājusi mani prom no Dēlijas tikai tapec, lai pati uzkluptu šai tēmai? Un cik sen jau viņa ar to nodarbojas? Es manīju, ka tūlīt iebridīšu nejauka naidīguma dūk- snājā; vel brīdis, un no tā bus grūti likt laukā. Domā par Ofēliju, es sev pavēlēju.

Tomēr man atlika vienīgi mest šautriņas pasaules karte: darīt ko jēdzīgāku, lai atrastu Ofēliju un viņas glabato Grenvila vēstuļu žūksni - mīļais Dievs, kaut tas joprojām eksistētu! - es varēšu tikai Poldžeros.

Bet ko lai saka par 1 lovardiem? Atcnaidei es paziņoju, ka Ho- vardi nav svarīgi - un, ciktāl runa bija par lugas meklēšanu, tā tiešam bija. Bet, kad mes būsim to atraduši… ja mēs to atradīsim… ko tad?

Ja luga ir laba, vai nav vienalga, kāpēc un kam par godu tā sarakstīta. Ta bus muļķīga, nežēlīga vai skaista - un tas ari bus * A11 rouracnt - lieTas kursa) (Tulk. no franču vai.) galvenais. Bet ja ta nav laba - pat ja tā ir tikpat draņķīga kā "Divkārtīgie meli" šaušalīgu notikumu gaisma vārgi izklāstīts stāsts tomēr iegūs zināmu valdzinājumu.

Es pārlasīju abas vēstules - to, kuru Grenvils bija rakstījis Cail- dam un to, kuru Ofēlija bija rakstījusi Grenvilam. Saliekot kopā, tas šķita nepārprotamas. Džeremijs Grenvils bija uzgājis "Karde- nio" manuskriptu un šajā manuskriptā bija kas tads, kas vedina- ja viņu domāt, ka luga ir saistīta ar I lovardiem un Somersetas grāfu. Vel viņš uzskatīja, ka dramaturgs bijis saistīts ar "grāfieni" - dāmu, kas pec Ofelijas Feireres Grenvilas domam bija Somersetas grāfiene Frānsisa l Iovarda.

Šekspīrs bija viens no dižākajiem sapņotajiem, kadi jebkad dzīvojuši zem saules, taču mums par viņu nebija zināms tikpat ka nekas. Vismaz nekas par viņu kā par sapņotāju. Kā par stāstnieku. Četrus gadsimtus ilgos meklējumos bija atklājies vienīgi tas, ka viņš bija dzimis, steigā apprecējies, uztaisījis trīs bērnus sievai, ar kuru tikās vien retumis, pircis zemi, nemaksājis nodokļus, tiesājies ar kaimiņiem un tad nomiris. Kaut kur tam visam pa vidu viņš bija izdevis vairāk neka trīsdesmit lugu - un daļa no tam bija labakas no visām, kadas jebkad sarakstītas jebkura valodā, jebkura laikmetā, - un nedaudz brīnišķīgas dzejas.

Taču viņa stils, lai cik tas bija pasakains, bija dīvaini bezpersonisks, it ka autors tīšuprāt būtu nostiepis tumšu, brīžiem ķircinošu aizkaru, aiz ta paslēpjot savus publiskos un privātos sapņus. Vispārējas sakarības, protams, bija iespejams saskatīt: ka sākumā, agrīnajā perioda, viņu bija interesējuši jauniešu milas- stasti, vidējā vecuma - nodevība un vilšanas, bet dzīves nogalē - tevi un meitas, atpestīšana un atdzimšana. Bija sarakstīts milzums grāmatu, kurās lika meklēta saistība starp "Hamletu" un Šekspīra dēlēna Hamneta nāvi, viņa Ievu un karalieni, kas Anglijā saka valdīt vēl pirms viņa dzimšanas. Vēl izplatitaki bija apgalvojumi, ka "Sonetos" apdziedātais trijstūris - dzejnieks, melnīgsnējā dama un zelta jauneklis - jauj saskatīt saldi rūgtas personiskās pieredzes aprises. Tomēr tā visa bija tikai pratošana. Ja māksla, ka izteicas J lamlets, bija spogulis, kura spoguļojas daba, Šekspīra tekstos viņa atspulgs bija redzams labakajā gadījumā neskaidri.

Bet ja nu Grenvila manuskripts bija ne tikai zudusi luga? Ja nu tas ļaus mums ieraudzīt autoru?

Galu gala mēs nezinām pilnīgi neko par tiem, kurus viņš bija mīlējis, par to, ka viņš bija mīļotos aplidojis. Par ko viņš bija smejies kopa ar draugiem. Par ko viņš bija dusmojies, par ko viņam acis riesās asaras, kas lika viņa vēnās strāvot laimes medainajai kvēlei? Karalienes Elizabetes laika Londonas spožaja, augslpra- tigajā pasaule Šekspīram kaut kā bija izdevies kļūt slavenam, reize paliekot sasodīti neredzamam. Ja izdotos atrast lugu, kas parādītu, ka viņš bija iesaistīts sava laikmeta šaušalīgakajos mīlas un slepkavības skandālos - un nevis ka vērotājs vien: ka dalībnieks, lai cik nenozīmīga varbūt bija ši dalība tas būtu ka piepeša uguņošana naktī bez zvaigznēm.

Tas nebija iespejams.

Bet ja nu tomēr…

Es laikam biju iesnaudusies, jo pamodos, kad Atenaīde viegliņām sapurināja mani aiz pleciem. Laiks pārģērbties, viņa sacīja. Tikai tad es atklāju, ka viņa bija kaut ka atbumsi no mūsu auto uz lidmašīnu ne tikai musu grāmatas, bet arī somas, turklāt mana rīcība ir ne tikai tīras drebes, bet arī guļamistaba, kurā pārģērbties.

Glīti izklātus pari koferim, es atradu melnus svārkus un spodri baltu blūzīti. Somas dibena bija vasaras kurpes ar zemu papēdīti, liekas, puslīdz mana lieluma. Pārģērbusies es sasēju matus mezgla, piespraudu pie pleca Rozas brošu un devos atpakaļ uz salonu.

-Lorenco, - bilda Atenaīde, - zina, ka šovakar viņa darbiniekus papildinas vēl divi apkalpotaji. Manu draugu meita un viņas draugs, tā es viņam sacīju. Siizena Kvinna un Džūda Hols.

Es iespurdzos.

- Kas ir? - jautāja Bens. Viņš bija apvilcis melnas bikses un baltu kreklu.

-   Šekspīra meilas, - es attraucu. - Suzanna un Džūdita - Sū- zena un Džūda. Suzanna apprecejas ar doktoru 1 lolu, Džūdita apprecējās ar Kvinija kungu. Tāpēc ari Hols un Kvinna. Vismaz vardi un uzvārdi ir samainīti vietām.

-   Ta nav laba doma, - dusmojas Bens.

-   Vai jums nemaz nav humora izjūtas, Pērla kungs? - Atenaīde viņu noraja. - Tas nemaz nav uzkrītoši.

-    Keita pamanīja.

-    Vienīgais, kas ieskatīsies Lorenco iesniegta ja personāla sarakstā, bus sargs pie darbinieku ieejas.

-    Un viņš, visticamak, būs no FIB, - atcirta Bens.

-   Tādā gadījuma jāraizējas nevis par vārdiem, bet gan par ju- su sejām. Jo sevišķi par Katarīnu.

-   Si nav spēle, - Bens nikni sacīja.

-   Varbūt, - atvairījās Atenaīde. - Bet smiekli, kad draud briesmas, liecina par drošsirdību.

-   Toties nopietnība vairo izredzes paliki dzīviem, - Bens bija nelokāms.

Pēc dažām minūtēm mēs jau ripojam pa zemi Dallesa lidostā, kur mus gaidīja melns limuzīns. Pēc Ņūmeksikas Vašingtona likās tik zaja, ka to ar pilnu pārliecību varētu dēvēt par Smaragda pilsētu. Gaiss gan bija nepatīkami biezs, un apvarsnis algadina- ja slapjas pelēkas vates pikučus, kas lurklat sakrauti klauslrofo- biski tuvi. Bija redzams pavisam mazs zilu debesu aplītis, tieši virs galvas.

Četrdesmit piecas minūtes pec tam mus izlaida pie mielotāju firmas virtuvēm. Grāmatas man vajadzēja atslat Atenaidei.

-   Es tās pieskatīšu, - viņa apsolīja. - Jums jādomā tikai par to, ka likt iekša.

Ēdinātāju šefs bija drukns virs ar iesirmiem matiem, kārtīgām usiņam un operdziedoņa smiekliem. Izsniedzis mums baltus priekšautus, viņš iepazīstināja mus ar pārējiem komandas darbiniekiem un mēs visi sakāpam liela kravas busā. Pēc neilga brīža tas pieripoja pie Foldžeru Šekspīra bibliotēkas Art Deco stila kurp- jukastes; ciļņos pie tās baltas marmora fasādes bija attēlotas lugu ainas. Nobraukuši ēkai garam, mes iegriezāmies celiņā tās pagalma puse.

Sakas izkraušana, līs pieķēros pie augstu servēšanas ratiņu pakaļējā gala un atmuguriski vilku tos uz utilitāras darbinieku ieejas pusi. Sargs nedabūja redzēt daudz vairak par manu balto priekšautu un pakausi. Viņš noprasīja, ka mani sauc - Suzena Kvinna, - un nepamirkšķināja ne aci. Dzirdēju, ka pec brīža viņš atķeksē Džūdu I lolu. Ta, iekša mēs butu tikuši.

25

DURVIS IZVEDA PAGRABSTAVĀ. Galveno lasītavu Bens bija pasludinājis par absolūti aizliegtu teritoriju, paziņodams, ka FIB starp zinātniekiem noteikti bus iefiltrējis savus aģentus. Tādēļ mes bijām norunājuši satikties ar Atenaidi Dibinātāju zālē - maza miera osta otra stava talakaja gala. Viņa noorganizēs, Atenaīde bija nevērigi paziņojusi, ka šodien tā tiks atdota viņas personīgā lietošanā.

Haoss, kada tika gatavotas svinīgas vakariņas simt piecdesmit pasaulslaveniem Šekspīra pētniekiem un mecenātiem, bez grūtībām Java nemanītiem izslīdēt no virtuves. Tikuši aiz stūra, mēs noraisījām baltos priekšautus un iestūķējam veļas ratiņu apakša. Tad steigšus devāmies pa gaiteni uz kāpnēm un nonācām galvenajā vestibila. Bija piektdienas pievakare, nemanīja nevienu cilvēku. Vestibila tālākajā gala bija vaļa durvis, kas veda uz Dibinātāju zaļi.

Mazliet nostāk no kapnem bija kabinetiņš, no kura varēja nokļūt lasītavā. Aiz atvērtajām durvīm pie galda sēdēja vel viens varlzinis. Bens pavilka mani atpakaļ un mēs nogaidījām, līdz kads iznāk no lasītavas un nodod lasīšanas talonu - nekāds izcilais uzmanības novēršanas manevrs tas nebija, bet ne uz ko vairak mes nevarejam ceret. Bens palocīja galvu, un es pirmā izgāju no kāpnēm un pēc iespejas nepiespiestāk pasoļoju garam sarga durvīm, šķērsoju vestibilu un iegāju Dibinātāju zalē.

Ta bija tukša. Bens aizvēra durvis mums aiz muguras, tad aizslēdza tās.

Sākotnēji ši telpa bija kalpojusi ka privāts patvērums bibliotēkas dibinātājiem, Henrijam un Emīlijai Foldžeriem. Ta atgādināja karalienes Elizabetes laikmeta viesistabu: tumša ozolkoka apšuvuma paneļi, griestu sijas, nospodrinātās cietkoksnes grīdas un svina dzislojuma logi ar necaurredzamām rutim. Telpas vidu bija garš, kokgriezumiem rotāts galds, tam apkārt - krēsli, mazliet parak smalki salīdzinājumā ar parejo šaja zāle. Uz visu no augšas nolūkojās izcils karalienes Flizabetes I portrets.

Atenaīdi nemanīja.

Kamēr Bens apstaigaja zali, es skatījos uz karalieni. Kleita no sarkana velveta un polsterēta ziloņkaula krasas atlasa ar zelta un pērļu izšuvumu izcēla balo sejas krāsu, tumši rudas matu cirtas un melnas acis. Viena rokā viņai bija siets, tas simbolizēja viņas statusu: "karaliene jaunava". Viņas sejā gleznotājs bija pamanījis spēju būt gan dižai, gan nežēlīgai.

Bens bija sācis pētīt paneļdurvis, kas norobežoja akmens arku, bet te pa kreisi talakaja stūrī kaut kas noblikšķeja. Mes abi pa- griezāmies.

Pa kakla nobēdzinātām durvīm zāle iešāvās Foldžeru bibliotekārs doktors Nikolass Sandersons, viņam roka bija vaļīgi iesietu mašīnraksta lapu žūksnis.

- Kaul nu tas būtu… - viņš iesāka. Ieraudzījis Benu, viņš ap- stajas galda otrā puse ka zeme iemiets, tad pamanīja mani. - Doktore Stenlija, - viņš aizžņaugtā balsi izdvesa.

Sandersonam, neliela formāta švītīgam dienvidnieku džentlmenim, bija viegls virdžinieša akcents, tumšas, maigas stirnas acis un smails deguns. Viņa ada bija kastaņbrūna un mirdzoša kā upes oļi, ap pusmūža tonzuru cirtojas sirmi mati - šai ziņā viņš bija diezgan līdzīgs Šekspīram. Viņa aizraušanas bija tauriņu kaklasaites - šai dienai viņš bija izvēlējies sarkanu ar "nieri- šu" rakstu, staigaja viņš spoži nospodrinātās kurpēs, kas klaudzēja uz cietajam grīdām.

-    Viņi… tie no FĪB… jau teica, ka jūs varat ierasties. Kā jus tikāt viņiem garām?

-    Pagāju.

-   Neesmu pārliecināts, ka viņi priecāsies, kad par to uzzinās, - Sandersons sausi noteica.

-    Ps teiktu, ka nemaz nepriecāsies. Doktor Sanderson, esmu ieradusies, lai lugtu jūsu palīdzību.

Viņš aizlika rokas aiz muguras un vērtējoši skatījās uz mani.

-Jūs noteikti izpratīsiet manas atturības iemeslus. Ja vien es nemaldos, doktore Stenlija, tad visur, kur jus pēdējo dienu laika esat parādījusies, "Folio" eksemplāriem ir bijusi izteikta nosliece aiziet boja liesmas līdz ar ēkam, kurās tie glabajās.

-    "Globusa" un Hārvarda "Folio" nav sadeguši, - es mierīgi atbildēju. - Tie ir nozagti.

-Ko?

-   Septiņdesmit deviņi, - ierunājās Bens. - Tik daudz eksemplāru ir jūsu īpašuma, pareizi?

Doktors Sandersons pagriežas pret viņu.

-    Un jus būtu…?

-    Hols, - Bens atbildēja, iekams es biju paspējusi stādīt viņu priekša. - Džūda Hols.

Fs sarāvos, taču nekas doktora Sandersona sejā neliecināja, ka šis vārds viņam ko atgādinātu. No otras puses, viņš neizdzirdēja to komplekta ar Sūzenu Kvinnu.

-    Pareizi gan, Hola kungs, - Sandersons atbildēja, un atklājas, ka dusmas viņa akcents klust izteiktāks. - Un šis skaitlis saistās ar zināmu atbildības nastu.

-    Vai jus pēdējā laika esat tos pārskaitījuši? - es vaicaju.

Viņš sabožas.

-Ja jus šadi izsakat aizdomas, ka, iespējams, kads no tiem, mums nezinot, ir pazudis, tad man jums jāteic, ka mēs ta diezgan rūpīgi izvēlamies cilvēkus, kas ar tiem strada, pat vislabveligaka- jos apstakļos.

-   Ari I lārvarda un "Globusā" bija līdzīgi, - cs norādīju.

-    Papildus musu parastajiem drošības pasākumiem, - Sander- sons turpinaja, - šeit jau divas dienas uzturas ari FIB aģenti.

-    Mes esam šeit iekļuvuši, - aizrādīja Bens.

-   Tikt ārā var izrādīties grulak, - Sandersons atcirta. - Bet es sapratu. Un tatad, ludzu piedošanu, es laikam aiziešu un pārskaitīšu pats.

-   Pagaidiet, - es viņu apturēju, bet Bens nostājās starp doktoru Sandersonu un mazajam durtiņām.

-    Kāpēc jus mani aizkavējat? - Sandersons pārmaiņus skati- jas uz mani un Benu. - Ja reiz, ka jus likāt noprast, jus esat nobažījusies par Foldžeriem un mūsu "Folio" drošību?

-    Man jāredz Bēkonas arhīvs.

-Tatad man jasaprot, ka šis tomēr nav Prestona kundzes pasūtījums. - Viņš paspēra dažus soļus un nolika uz galda katalogu, ko bija turējis rokās.

Dēlija Bekonu, tur bija rakstīts. Arhīvs.

-    Diemžēl lasītava patlaban ir slēgta konferences dēļ, un, ja jus vēlaties iekļūt krātuve, man jaatbild noraidoši. Ieeja taja atļauta tikai atbildīgajiem darbiniekiem.

-Jus esat atbildīgs darbinieks.

-    Vai jus gribai, lai es strādāju jusu uzdevuma? Šai brīdi? - Beidzot dusmas izlauzās uz aru. - Kā jus tikko pilnīgi nepārprotami noradījāt, man ir jāiet un japarskaita "Folio".

-    Tas ir kaut kas vel svarīgāks. - Rozat vārdi. Fs apjautu to, kamēr tie vel nebija izskanējuši līdz galam.

Viņa uzacis saspurojas.

-Svangaks nekā septiņdesmit deviņu "Pirmā folio" eksemplāru drošības nodrošināšana?

-    Manuskripts.

Viņš piemiedza acis.

-    Kāds manuskripts?

-    Šekspīra.

Bridi neviens no mums neteica ne varda.

-   Visai drosmīgs apgalvojums, doktore Stenlija, - viņa skatiens aizslīdēja tālāk. - Ziniet, jus esat ļoti līdzīga viņai, - viņš izstiepa roku, un es pagriezos, lai palūkotos uz. karalieni Elizabeti. - Diža karaliene, - viņš turpināja, - bija gatava melot, aci nepamirkšķinādama, lai likai iegūtu to, ko vēlējas.

-   Esmu labpraligi devusies lamatās, lai izlūgtos jusu palīdzību, doktor Sanderson.

-    Domāju, ka tas nav gluži taisnība, un domāju, ka šim drūmajam Hola kungam līdzi ir ierocis. Jebkurā gadījuma, ja jus, ka pati apgalvojat, neko sodāmu neesat darījusi, tad lamatas nav izliktas jums. Es gan domāju, ka jusu meklejumi kaut kada veida ir saistīti ar "Folio" sadegšanu - vai nozagšanu.

-    Es neko nededzinu un nezogu. Bet man vajadzīgs tas pats, ko meklē zaglis. Vēlos atrast mekleto atrak neka viņš. Es nelūdzu jus darīt kaut ko bīstamu vai sodāmu. Man vienkārši nepieciešama palīdzība, lai sadzītu pēdas kadai sievietei.

Viņš atvilka krēslu, apsēdas pie galda un salika rokas uz kataloga.

-   Ko jus varat piedāvāt no savas puses?

Es paliku stāvam.

-    Dalīties atradēja godā, kad būšu atradusi.

-   Bet manuskripts? - viņa balss saspringa alkatībā un ziņkārē.

-   Ta vieta ir bibliotēka.

-     I'iemeram, Foldžeros? - viņš sedeja nekustēdamies, taču gaiss vibrēja no spriedzes.

Es leni palocīju galvu.

Viņš pastūma katalogu uz manu pusi.

-    Ko tieši jums vajag?

-   Minēta sieviete tūkstošs astoņsimt astoņdesmit pirmaja gada sarakstījās ar Bekonu ģimeni un viņai tika dota atļauja par- skatīt Dēlijas arhīvu. Es vēlos atrast kadu pavedienu, kas ļautu nonākt pie viņas.

Sandersons pašūpoja galvu.

-   Baidos, ka mums varētu but zināms tikpat daudz, cik ģimenei.

Bens jau bija paņēmis katalogu un beidza to parlapot.

-    Viņas te nav, - viņš teica, nolikdams katalogu atpakaļ uz galda.

-   Kā viņu sauc? - jautaja Sandersons.

-   Ofēlija, - es atbildēja.

-   Piemērots vārds personai, kas pēta jukušās papīrus.

-Ofēlija FeirereGrenvila.

Sandersons nodvesās ka upis.

-   Ak tad to Grenvilas vēstuli jums vajag!

-   Jums tā ir zinama? - es vaicāju.

-    Man ir zināms, ka mūsu krājumā ir viena Ofelijas Grenvilas rakstīta vēstule, taču Bēkonas katalogā jus to neatradīsiet. Viņa to trīsdesmito gadu sākuma rakstījusi Emīlijai Foldžerei, vienai no mūsu dibinātājiem. CGrenvila kundzes tēvs bija Dēlijas Bēkonas ārsts, tas cilvēks, kas ielika Deliju trakonama. Viņam piedereja psihiatriska dziednīca Ērdenas Flenlija. Netālu no Stretfordas.

-    Pie Eivonas?

-Skaidrs, ka pie Eivonas. Ja es runātu par Ontārio, tad ta ari pateiktu. Piespraudi ari jus, jādomā, vēlēsieties redzēt?

-   Piespraudi?

-   To, ko viņa atsūtīja Emīlijai Foldžerei kopa ar vēstuli. Jums tur uz pleca ir tas kopija. Izcili kvalitatīvs atdarinājums, izgatavots īpaši mūsu dāvanu veikaliņam. Jus to nezinājāt?

Pie blūzītes piespraustā broša pēkšņi likās ļoti smaga. I'ietpruu- de bija pienākusi reize ar vēstuli? Un ir izgatavotas tās kopijas? Bija japiepulas, lai šoks neizpaustos ari mana balsi.

-   To man uzdāvināja Roza.

-   Nebrīnos, - Sandersons atsaucās. - Tieši viņai jau ienāca prata, ka vajag izgatavot tas kopijas. - Viņš piecēlās, nolika krēslu precīzi turpat, kur tas pirmīt stāvēja, un paņēma Bēkonas katalogu. -Tagad lūdzu mani atvainot, man jāpārskaita septiņdesmit deviņi "Folio" un jāizrok viena vēstule. Tas neies airi, bet es atgriezīšos, kolīdz tas bus izdarīts. Kamēr jus neatstājat šo zaļi, FIB no manis par jūsu ierašanos neuzzinās. - Viņš pagriezās un grasījās doties uz tām pašam durvīm, pa kurām bija ienācis.

-   Vēl viena lieta…

Viņa pleci saguma aiz neiecietības.

-   Vel piedevām pec divdesmit minūtēm man te ir svarīgas konferences atklāšana. Neko vairak es nevaru darīt.

-Tas zaglis. Viņš ne tikai zog un dedzina. Vel viņš nogalina.

-   Profesori Hovardu, - Sandersons klusi teica.

-Vakarnakt viņš nogalinaja vēl vienu cilvēku. Maksini Tomu

Juta, Prestonas arhīva. Un reiz viņš mēģināja nogalināt mani.

Sandersons saviebās.

-    Pateicos. Varbūt es no savas puses drīkstu jus brīdināt. Man sacīja, ka šo katalogu veļas redzēt Prestonas kundze. Vai jus esat ar viņu uz vienu roku?

-   Nezinu, vai par šo…

-    Doktore Stenlija, esiet uzmanīga.

-   Saistība ar Atenaidi?

Viņš savilka uzacis tā, ka tas pārtapa vienā draudīga svītrā.

-   Saistībā ar reputāciju, dārgā, ar reputāciju. Zaudejiet to, un būsiet zaudējusi to, kas jūsos ir nemirstīgs. Tas, kas paliek pari, nav raksturīgs tikai cilvēkiem vien. - Viņš strauji izmetās āra pa stūra durtiņām. Tās aizveras un noklikšķēja: aizslēdzās.

Pēc mirkļa atskanēja klauvējiens pie galvenajam durvīm.

-   Te Atenaīde, - viņa sacīja. - Atveriet!

Bens ar rokas mājienu lika man nostāties viņam aiz muguras, izvilka pistoli un ar otru roku atslēdza durvis.

-    Par Hovardiem neko neizdevās atrast, - Atenaīde sacīja, ar gramalu kaudzīti rokās ienākdama Dibinātāju zale. - Un tagad lasītava ir ciet.

Bens vera ciet durvis, taču pēkšņi kads ārpusē iesaucas:

-Atenaīde, pagaidiet! - un ievēlās viņai nopakaļ.

Metjū Moriss.

-   Manuprāt, es pietiekami skaidri pateicu, ka nevēlos, lai mani traucē, - ledaina toni sacīja Atenaīde.

-    Jums šķiet, ka es te tēloju izsūtāmo zenu? - Metju atcirta.

-   Visi pārējie dreb ka… Keita! - Tad viņš ieraudzīja Benu ar pistoli rokā un aprāvās. - Kas ar tevi ir?

-Ar mani viss ir kartība. Patiešam.

Bens aizvēra durvis.

-   Bez šaubam, ar viņu viss ir kartība, - paziņoja Atenaīde.

-   Tad kas ir šis kovbojs?

-   Sargs, - Atenaīde atbildēja. - Tā, ko jums tik steidzami vajadzēja man pastastīt?

Metju pašķielēja uz Bena šaujamo, tad pievērsās Atenaīdei:

-   Šobrīd izskatās, ka man debatēs nebūs oponenta. Jūsu protežē nav ieradies.

Ar blīkšķi nolikusi gramatas uz galda, Atenaīde izvilka no somiņas tālruni.

-   Uzgaidiet, ludzu, - viņa strupi noteica, pagaja mala un zvanīja.

-   Protežē? - es jautāju Metju.

-   Vezlijs Norts, - viņš nosmīnēdams atbildēja.

Es nenoticēju savam ausim.

-   Tas Vezlijs Norts? Kurš sarakstījis "Patiesaks par patiesību"?

-   Tā bija pirmā nozīmīga grāmata, kas pierādīja, ka Šekspīrs bijis Oksfordas grafs, turklāt pierādīja labi, īsti zinātniskā stila: proti, izklāstā nebija itin neka no kašķīgu amatieru stila un toņa.

-Tas pats vienīgais, - attrauca Metju. - Mana diskusija ar viņu ietilpst šīs sasodītās konferences atklašanas jampadraci. Doktors Sandersons izvēlējās mani par ortodoksijas aizstavi un es piekritu, liela mera tāpēc, ka negribēju laist garam iespēju redzēt šo noslēpumaino Vezliju.

-Tu viņu nekad neesi saticis?

-   Ne acīs neesmu redzējis. Tāpat ka visi parejie. Pat Atenaīde viņu nepazīst, esmu gatavs saderet. Viņš pasniedz interneta universitāte un vel nekad nav piedalījies nevienā konferencē. Diemžēl izskatas, ka no šī paraduma viņš negrasās atteikties.

-    Kas ši ir par konferenci?

-Tu neesi dzirdējusi? - Viņš izvilka no datorsomas programmu un ielika to man rokas. Bens pienāca tuvāk un skatijas man par plecu.

Uz spoža bukleta vāka zaigoja sarkani burti: KAS BIJA ŠEKSPĪRS?

Es mirkli pacēlu galvu.

-    Neāksties!

-   Esmu nāvīgi nopietns, - atbildēja Metju. - Lai gan pasākums var izrādīties itin jautrs. Paredzēti referāti par visiem galvenajiem kandidātiem: Oksfordas grafu, seru Frensisu Bekonu, Krisloferu Marlovu, karalieni Elizabeti…

-    Karalieni Elizabeti? - Bens neticīgi pārjautāja.

-   O, veca, frigida žurka vēl nav pats labakais, - Meiju atmeta, nicīgi pamadams uz karalienes portretu. - Vēl, teiksim, ir ari Sa- rijas grafs Henrijs Hovards, kas nomira četrdesmit gadus pirms lam, kad uz skatuves parādījās Šekspīra pirmā luga. Vai Daniels Defo, kas piedzima piecdesmit gadus velak. Mans mīlulis ir kads citādi nezināms francūzis vārdā Žaks Pjērs.

Es ieraudzīju Metjū vārdu sestdienas rīta sēdes referentu uzskaitījuma.

-    "Šekspīrs un slepena katolicisma liesmas"?

-    Komplekta ar megamagu Veilendu Smilu, kurš runas par "Šekspīru, Rožkrustiešu brāļiem un Tempļa bruņiniekiem", - lasīja Bens. - Sīva konkurence.

-    Megamagam ir bagata fanlazija, - zobgalīgi alteica Metju.

-    Man ir pierādījumi. Turklāt mani parcela. - Viņš palūkojās uz. mani, un viņa acis bija pilnas žēluma. - Esmu jaunais galvenais referents.

-    Atrodiet viņu, - dzirdēju sakam Atenaidi. Viņa partrauca sarunu un atgriežas pie mums. - Viss vel ir iespējams, - viņa uzrunaja Metju. - Pasakiet tiem administrācijas didekļiem, ka mes viņu sameklesim. - Kad Metjū staveja, ka stāvējis, viņa piebilda:

-    I.udzu!

Metju vilcinājās.

-   Tu skaidri zini, ka viss ir kartība? - viņš jautaja man.

-    Kamēr mani neatrod policija, ja.

Viņš nobālēja.

-    Piedod! Tai bridi es domāju…

-    Bus jau labi.

Viņš izzvejoja vizītkarti. Uzšņāpis uz. tas sava mobila numuru, iegrūda kartīti man sauja.

-Tikai apsoli: ja tev vajadzēs palīdzību, tu man piezvanīsi!

Ps iebāzu vizītkarti kabatā.

-    Viss būs labi, Metju.

-   Turpretim es, - iejaucas Atenaīde, - es gan ludzu jusu palīdzību!

Bens piesardzīgi atvēra durvis, un Metju aizgaja.

-   Vezlijs Norts! - es apsūdzoši sacīju, kad durvis aizveras.

Viņa neklausījās.

-   Kā parunājāties ar Nikolasu?

Nikolass? Doktoru Sandersonu neviens nesauca par Nikolasu. Pat Roza. Es aši pastāstīju Atenaīdei par Ofēliju, par viņas saikni ar Dēliju un par vēstuli, kas neatrodas Bekonas arhīva. Piespraudi nepieminēju. Tā bija Rozas davana man, un es pagaidām neredzēju nevienu iemeslu par to stāstīt.

-    Mēs gaidām doktoru Sandersonu atgriežamies ar vēstuli, - es nobeidzu. - Tikmēr nenovirzīsimies no tēmas. Atenaīde, jus esat oksfordiāne!

-    Vem nihil vērtus, - viņa atbildēja, ieplezdama rokas.

Es zināju šos vārdus. Tie latīniski nozīmēja: "Nekas nav patiesāks par patiesību." Taču ta nebija nejauša banalitate. Sie vardi bija Oksfordas grafa devīze. Sava ziņa parole, kas liecināja par piederību šekspīriešu pasaulei. Marginālai pasaulei, kurā bija pārstāvēti visi iespējamie trakuma paveidi.

Atenaīde skumīgi pasmaidīja.

-   Viņa neizteica man komplimentu, Perla kungs, par to, ka esmu mācījusies Oksfordas universitātē - turklāt tad es butu oks- fordiete, nevis oksfordiāne. Nav runa ari par dzimtas saknēm, vienalga, Anglijas vai Misisipi Oksforda. - Paņēmusi bukletu, viņa lo atlocīja un parādīja portretu: vīrietis baltā kamzolī ar augstu apkakli, stīvo, krokoto apkakli apmalo melnas mežģīnes. Sirdsveida seju ieskauj tumši mati un īsi apcirpta bārda, viņa deguns bija garš un nicīgs. Vīrieša pirksti bija pieskarušies pie zelta vepra, kas melna lente karājas viņam kaklā.

- Ar vārdu "oksfordiāne", - Atenaīde turpināja, - viņa grib pateikt: es uzskatu, ka lugas, ko mes dēvējam par Šekspīra lugām, patiesībā sarakstījis cilvēks, kura portretu jus šobrīd redzat sava priekšā. Ed vārds de Vērs, septiņpadsmitais Oksfordas grāfs. - Viņas skatiens pievērsās man, acis mirdzēja spoži un izaicinoši. - Viņa grib teikt, ka es esmu ķecere.

26

-   ES NELIETOJU ŠO VARDU.

-   Jus lietojat šo toni, - Atenaīde aizradija. - Cik airi cildinājumi top par lāstiem, kad runa ir par ticību!

Es atvēru muti, lai protestētu, taču Atenaīde nejāva man iebilst pat vārdiņu.

-Šekspīrs, Pērla kungs, nav tikai māksla. Tā ir reliģija.

-   Vēl ta ir zinātne, - es atcirtu. - Kas balstas uz pierādījumiem.

-   Un jus esal tos izpētījusi? Vi aus pierādījumus? - Tālāk viņa runāja ar Benu. - Stretfordiaņiem pieder universitātes un institūcijas, tadas ka ši, kur mēs atrodamies. Savukart Patiesība pieder universitātēm. Par baltajiem plankumiem un strīdīgiem pierādījumiem viņi tur nemāca. Maca tikai to, ko paši ir atzinuši par patiesu.

-Tas nav godīgi.

-   Ak tā?

Es nostenējos.

-   Man taču vajadzēja nojaust. Saprast, ko nozīme jūsu apsēstība ar Hamletu. Un Elsinora.

-    Elsinora, ta gan, - viņa atkartoja, ļoti apmierinata ar sevi. - Oksfords - īstais Hamlets, Hamlets Elsinora, Hamlets Šekspīrā.

Bens, neko nesaprazdams, skatījās te uz viņu, te uz mani.

-   īstais Hamlets?

-Oksfordiaņu lasījuma "Hamlets" ir maskēta Oksforda autobiogrāfija, - es paskaidroju.

-   Jus liekat man vilties, - Atenaīde noklakšķināja mēli. - Kurš tad rakstīja, ka "Oksforda dzīve nenoliedzami atbalsojas "Hamletā", un ērmotu sakritību ir pietiekami daudz, lai butu nepieciešami turpmāki pētījumi"?

Līs sarāvos. Viņa citēja manu disertāciju. Kad viņa teica, ka zina manus darbus, es biju domājusi, ka runa ir par maniem darbiem teātri. Disertācijās neparzina neviens, pat neprātīgi mīlošas matēs.

-    līs rakstīju, ka Oksforda dzīve atbalsojas "1 lamleta" sižeta. Atenaīde, no ta līdz apgalvojumam, ka "Hamlets" ir autobiogrāfijā, ir gaismas gadu attalums.

-    Vai zirgu puisis, Stretfordas cimdinieka dēls, butu uzdrošinājies attēlot vienu no augstak stāvošajam personām valsti? Ka viņš varētu tik labi pārzināt viņa dzīvi?

-    Viņa dzīvi pārzināja visi. Tāpat kā šobrīd visi parzina Maikla Džeksona derdzīgo dzīvi. Bagatie un slavenie visos laikos ir dzīvojuši rampas uguņu gaismā, daži no viņiem ar to lepojas, bet es gribu zināt - kāpēc? Kāpēc jūs - un pārējie - liekat Oksfordu ta cilvēka vietā, kura vārds parādas uz titullapām?

-Tāpēc, ka lugu saturu es vērtēju augstāk nekā to, kas ir uz titullapām, - viņa vienkārši atbildēja. - Cilvēkam, kas sarakstījis šīs lugas, bijusi plaša un dziļa klasiska izglītība, viņa rīcībā bija labas gramatas. Viņam bija aristokrātiski uzskati un aristokrātiski paradumi, teiksim, medības ar suņiem un vanagiem; Anglijas laukus viņš pazina ka muižnieks. Viņš neuzticējās sievietēm, mīlēja muziķu un ni- cināja naudas rausējus. Viņš visos smalkumos pārzināja Anglijas likumus, navigāciju un burašanu, viņš pazina Itāliju un runa ja franciski un latīniski. Galvenais - viņa dzīve un dzīves jēga bija dzeja. Tiktāl, cik iespējams pierādīt - nevis izsecināt no lugām, bet pieradīt, balstoties uz dokumentiem, - neko no ta visa nevar sacīt par Viljamu Šekspīru no Stretfordas. Un tatad, viņš nav šo lugu autors.

Viņa triumfējoši apsēdas atzveltni pie aklo logu rindas.

-   Savukart to visu nešauboties var attiecināt uz Oksfordu.

-    Visu, izņemot vienu, - es atcirtu. - Viņš nomira desmit gadus par agru, Atenaīde. Dieva deļ, mes te meklējam "Kardenio". Tūkstoš sešsimt divpadsmitajā gada sarakstītu lugu. Ka cilvēks, kas nomira - kad? Tūkstoš sešsimt piektajā gada?

-    Tūkstoš sešsimt ceturtajā.

-Lieliski, tūkstoš sešsimt ceturlaja. Ka cilvēks, kas nomira tūkstoš sešsimt celurtaja gada, tūkstoš sešsimt divpadsmitaja varēja sarakstīt lugu? Un jaatsakas nav tikai no "Kardenio". "Makbets", "Otello", "I Irs", "Vētra", "Ziemas pasaka", "Antonijs un Kleo- patra"… pa pieskari aiziet bezmaz visas jakobiskas lugas. Diezgan daudz ģeniālu tekstu apmaiņa pret vienu autoru ar grafa titulu.

-   Gadskaitļi… - Atenaīde nicīgi paraustīja plecus. - 'lēorija, kas nolaižas līdz gadskaitļiem, ir vaja teorija. Jo sevišķi līdz tik apšaubamiem gadskaitļiem ka tie, kurus izperina ziloņkaula torni. "Kardenio", ka jau jus sacijat, pirmo reizi uzvests tūkstoš sešsimt divpadsmitajā gada. Bet tas jau vēl nenozīme, ka luga ir sarakstīta šaja gada. Ludzu, cita iespeja: tūkstoš sešsimt ceturtajā gada Oksfords varēja vai nu pasūtīt "Dona Kihota" tulkojumu, vai pats to pārtulkot, lād viņš uzrakstīja lugu līdz pusei - un nomira. Pec paris gadiem tulkojums tika publicēts. Vel pec dažiem gadiem viņa draugi un dels uzdeva Džonam llečeram lugu pabeigt un ta parādījās uz. skatuves tieši īstaja bridi, lai tas butu pec iespējas nepatīkamāk Oksforda senajiem ienaidniekiem Hovardiem. - Tad viņa ar glasmainu izaicinājumu balsi noprasīja: -Jus taču atceraties, ka viņi naidojās?

Tad pagriezās pret Benu:

-Ģimenes galva, vecais Northemptonas grafs, bija Oksforda draugs un brālēns, bet, kad radas vajadzība glābt viņa hovardis- ko adu, viņš sāka apgalvot, ka Oksfords samaitājot jaunus zēnus.

-   Atenaīde! - es neizturēju. - Tas ir neprāts. Viss baistas uz "varbūt" un "iespējams". Jus ģeņģerejat starp faktiem ka apdullusi maijvabole, bet starp diviem punktiem taču var novilkt taisnu līniju!

-   Jus drīzāk esat gatava noticēt, ka neizglītots, var gadīties - analfabetisks provinces lempis, nemācītā cimdinieka trucigais dels, ir sarakstījis Šekspīra lugas, pie viena kaut kā apgudams jurisprudenci, teoloģiju, galma etiķeti, vēsturi, botāniku, medības ar vanagiem un suņiem? - viņa nošņācās.

Viņa piecēlās un saka staigāt pa zaļi, uzmanīgi aplūkodama pie sienām sakartos galminieku portretus.

-    Ver- ir latīņu varda "patiesība" sakne. Pietiekami tuvu uzvārdam "Vērs" - bet tas ir Oksfordas grāfu uzvārds, - lai prātā nāktu viens no tiem bērnišķīgajiem kalamburiem, kas tik ļoti patika renesanses cilvekiem. Ta nu grafi par savu devīzi izvēlējās "Vero nihil verius". Sagadīšanās pēc ta ir ari mana devīze - mans meitas uzvārds ir Devēra. Smalka "de Vers" prasto ļaužu variants, visnotaļ piemerots tam ģimenes atzaram, kas nav aizsacies svetajas laulības saitēs. Izvēlēdamies man vardu, mans tevs tra- pija desmitniekā. Atenaīde. Gluži ka spulgace Atēna, vairoga turētājā, šķēpa vicinātājā. - Pēdējos vārdus viņa izrunāja ar sevišķu tīksmi un versas pie bena. - Tika uzskatīts, ka Oksfordas grafs, pirmais starp līdzīgiem, atrodas Atēnas aizgadnība - un ir viņai līdzīgs. "Viņa acis met zibeņus, viņa skatiens vicina šķēpus."

-   Tas ir nepareizs tulkojums, un jus to zināt, - es asi attraucu.

-    Vultus teLa vibrut: "Tavas acis met zibeņus, tavs skatiens met šautras".

-    Jus tiešām pārzināt pierādījumus, - viņa ar apbrīnu teica.

-    bet ari jūsu tulkojums nav precīzs. "Šauj bultas", drīzak ta. Nevis "met šautras". Jusu varianta tas vairak atgadina krogu, nevis karalienes Elizabetes laika bruņinieku turnīru.

-    Lai būtu. Bet ne jau "vicina šķēpus".

Atenaīde paraustīja plecus.

-    Telum ir vārds, ar ko apzīmē metamos ieročus vispār, nevis konkrēti šķēpus. Bet vibrat nozīmē "krata, ātri vicina". No ši vārda radies mūsu vibrēt, vibrācijā. Vai drikslu aizradīl, ka bultas neviens nevicina? Tapai ka šautras? Vicina šķēpus. Un tieši Atēna savu šķēpu vicina un dara to jau kopš tiem laikiem, kad gandrīz pirms trim tūkstošiem gadu kads saka dziedāt Homēra dziesmas, kurās pelekace dieve piedzimst no Zeva galvas un vicina savu aso šķēpu, lidz viss Olimps nodreb līdz pamatiem, zeme vaid un vinsarkanā jura ka neprātīgā svaida savus viļņus.

-    Prasīga mazulīte, - atzīmēja Bens, un es ar pūlēm apvaldīju smiekliņu.

Atenaīde musu lecīgumam nepievērsa uzmanību.

-    Un vēl jo vairak, - viņa turpināja, - renesanses laikmeta latiņu—angļu vārdnīcās minēts, ka vultus nozīmē ne tikai "skatiens" vai "sejas izteiksme", bet ari "griba". Un tatad Vultus teļa vibrat, bez šaubam, var tulkot ka "griba vicina šķēpus"*. - Viņa uzvaroši paskatījās apkart.

-   Tiešām? - pārjautāja Bens.

-Ja gan, - Atenaīde neganti pasmaidīja. - Mazs latīņu kalam- būrs par godu cilvēkam, kura uzvārds ir kalambūrs.

Mani kaitināja Bena aizrautīga interese.

-    Viena neskaidra latīņu frāze, kas varbūt ir un varbūt nav ka- lamburs, turklāt izrunātā vairāk neka desmit gadus pirms Šekspīra pirmās lugas uzveduma un piecpadsmit gadus pirms tam, kad viņa vārds parādījās uz titullapas, - tas vel nav pierādījums. Tā ir nejaušība.

-   Es nejaušībam neticu, - Atenaīde atbildēja, apstadamas karalienes portreta priekša. - Starp citu, runājot par nejaušībām, šis jūsu noniecinātais kalamburs karalienes klātbūtne lika nolasīts priekša Odlijendas muižā. Un šī muiža piedereja I lovardu dzimtai, par kuru mes te esam visai ieinteresējušies.

Iezvanījās viņas mobilais tālrunis, viņa atsaucās.

-   Lai dievs žēlīgs! - viņa novaidējās. - Tūlīt būšu. - Viņa pārtrauca sarunu.

-    Kas noticis?

-   Profesors Noris nav ieradies uz savu lidmašīnu. Atvainojiet, man jāiet apdzēst dažu labu ugunsgrēku. Atgriezīšos ap to pašu laiku, kad ieradīsies Nikolass.

*"Will shakcs spears", var lasil ari ka "Vils Šekspīrs".

Bens joprojām slavēja durvju priekšā.

-   Šoreiz - bez pavadoņiem, - viņš noradīja.

Atenaides acis nikni nozibēja.

-   Es lieliski apzinos savu misēkli, Pērla kungs. Tas neatkārtosies. Jusu grāmatas, Katarīna, es atslaju uz galda. Pateikties vare- siet, kad es atgriezīšos.

Bens pakapās sānis, un Atenaīde izpeldēja pa durvīm.

-    Ko tu zini par Nortu? - Bens jautaja, pagriezdams atslēgu.

-    Viņš sarakstījis gramatu, kura apgalvo, ka Šekspīrs ir Oksfords. Necik daudz, vairak, un tu pats dzirdēji, ko teica Meiju.

-    Bet viņš ir šekspirologs?

-Ja.

-   Ka tev liekas, kāpēc viņš nav ieradies? Vai tas varēlu but tikai biklums?

-    Izskatās, ka tas saskan ar pārējo, kas par viņu zināms.

-   Tas saskan ari ar to, kas šobrīd notiek ar šekspirologiem.

Es smagi atkritu uz krēsla.

-   Tavuprat viņš varbūt ir kartejais upuris?

-   Manuprat par to vajadzētu padomat. - Viņš izstaipījās. - Bet ne mums. Keita - mums ir jāsāk domāt par to, kur mēs dodamies tālāk. Kā tev šķiet - varbūt uz to Ērdenas Henliju? Kur dzīvoja Ofēlija?

-    Droši vien. Ja ari ne tieši uz I Ienliju, tad katra ziņā uz Angliju. Bet vairak es pagaidām nevaru pateikt, jagaida, ko uzies doktors Sandersons.

-Uz Angliju - tatad bus vajadzīgas pases. Jaunas identitātes. Jārēķinās ar parasto risku lidostās. Nebūs viegli.

-    Bet iespējams tas ir?

-   Man vajadzēs zināmu laiku.

-Jebkura gadījuma man vispirms jāredz, ta vēstulē.

-    Ka tu doma, varbūt es drīkstu tevi šeit atstat un ķerties pie organizēšanas?

-Man nav vajadzīga aukle divdesmit četras stundas diennakti. Vai tu spēsi tikt ara un atgriezties?

-   Ja man blakus nav tevis - jā.

-Tad dodies!

Viņš apstajas man priekšā.

-    Never vaļa durvis. Ne Atenaīdei, ne Metju, pat ne doktoram Sandersonam.

-   Never nevienam, - es izsmējīgi atcirtu.

-   Man tu drīksti atvērt, - viņš pasmaidīja.

-    Ka es zināšu, ka tas esi tu?

-    Divi gari klauvējieni, trīs īsi. Ja nu vienīgi jums, šekspirolo- giem, ir savs slepens kods…

-   Ļoti smieklīgi.

-    Drīz bušu atpakaļ. - Piesardzīgi atvēris durvis, viņš izslīdēja ara.

Es pasniedzos pec Atenaides atnestajām gramatam. Divas vien bija: "Folio" izdevums plānajos vākos un Čembersa eksemplārs no Vidnera bibliotēkas. Visas vēstules bija turpat, kur es biju tas atstājusi, - ne, tagad to bija par vienu vairak. Viņa bija slepenajiem krājumiem pievienojusi ari Ofēlijas vēstuli Džemam. Es to izvilku ara.

Ko Ofēlija vēlējas paziņot Emīlijai Foldžerei? Kur kavējas Sandersons? Cik ilgu laiku vajag, lai aizskaitītu līdz septiņdesmit deviņi? Nerazdama mieru, es parlasiju vēstules.

Klauvējieni atskanēja bridi, kad es šķetināju Hovardu mudžekli. Es iztrūkos. Divi vienkārši klauvējieni. Nevis Bena sarežģītais tetovejums.

-   Keita Stenlija, - es izdzirdēju klusu balsi, un sirds man krūtis salēcās. Kriminālpolicijas galvenais inspektors Sinklers.

Iestūmusi vēstulēs atpakaļ Cembersā, es paķeru gramatas un kapos prom no durvīm.

-    Fs zinu, ka jūs tur esat.

Parlaidu zālei izmisīgu skatienu. Stūra durtiņas bija aizslēgtas. Tikt no šejienes arā varēja vienīgi pa logu, taču šie logi nebija verami. Vajadzēs izsist.

-    Uzklausiet mani, Stenlija jaunkundz, - Sinklers sacīja. - Es zinu, ka jūs neesat slepkava, taču FIB doma citādi. Viņi jūs atradīs, zibens ātruma apcietinās un jauta jumus uzdos tikai pēc tam. Izradiet man pretimnākšanu, un es jums nodrošināšu iespēju atrast to, ko jus meklējat.

-    Kā? - es pārbīli atskārtu, ka jautājums bija izskanējis skaļi.

-    Nāciet tagad man līdzi, un pec pusstundas es jūs iesēdināšu lidmašīna uz Angliju.

Uz Angliju. Tieši turp man, visticamak, vajadzēs doties. Uz Erdenas Henliju, netālu no Stretfordas. Bet es nevaru to skaidri zināt, kamēr neesmu sagaidījusi Sandersonu ar vēstuli. Kur viņš ir?

-    Es parūpēšos, lai jūs paliekat brīvība, Keita.

Amerika nebija Sinklera jurisdikcija. Viņš nevareja nedz garantēt savus solījumus, nedz pamatot draudus. Ja ta nebija gluži vienkārši krapšana. Un, ja viņš nekrapas, tad viņa piedāvājums pilnīgi noteikti bija nelikumīgs un neētisks - viņš bija gatavs apgrūtināt kriminālnozieguma izmeklēšanu citas valsts suverenajā teritorija. Kas viņam lika izteikt šādu piedāvājumu? Ko viņam tik briesmīgi vajadzēja?

-    Un kāda bus cena? - es jautāja.

-   Tas draņķa izdzimtenis, kas nodedzināja valsts pieminekli manas dežūras laikā, - viņš nikni atsaucās. - Man vajag viņu notvert. Jūs palīdzat man, es palīdzēšu jums.

Es atskatījos uz durtiņām zāles stūri. Kapec Sandersons joprojām nenāk? Kapec neatgriežas Bens?

-   Man vajag mazliet laika.

-laika jums nav. EIB vēl aizvien mekle jus Ņumeksika. Bet tai bridi, kad viņi izbeigs to darīt, viņi nonāks pie ta paša secinājumā, pie kura nonācu es: jums kaut kada veida ir izdevies aizbēgt ar Prestona kundzes lidmašīnu.

-   Ne. - Neredzējusi vēstuli, es nekur neiešu.

Durvis nograbēja, un es pakāpos vel soli atpakaļ. Nolikusi grāmatas uz palodzes, es paņēmu krēslu un biju gatava to mest. Ja kāds ielauzīsies pa durvīm, es vismaz mēģināšu tikt ara pa logu.

-   Jus nespēsiet ilgi bēguļot viena, - sacīja Sinklers. - Ja tikai es nemaldos, jums vajadzīgs tas pats, kas slepkavam, un tas nozīme, ka daudz lielākās briesmas jums draud no viņa, nevis no policijas.

-    Paldies, es to zinu. Viņš man teica aptuveni to pašu.

-   jūs esat ar viņu runājusi? - Viņa balsi ieskanējās alkas.

-    Viņš runaja ar mani.

-    Vai jus viņu pazinat?

-Nē.

Klusums.

-Cik labi jīīs pazīstat to zelli, ar kuru kopa šobrīd ceļojat?

-   Pietiekami labi, lai zinātu, ka tas nav viņš, - ja lads bija jusu mājiens.

Viņš kļuva arvien nepacietīgāks.

-    Kurš cits varēja nodarīt to lietu Juta?

-    Tas, kurš mums sekoja.

-    Vai jūs kadu redzējāt?

Stūri noklakšķēja doktora Sandersona durtiņu slēdzene, un es ar šausmam un cerību redzēju, kā tas paveras maza spraudziņa. Kas tur nāk? Sandersons? FIB? Mana roka ciešāk sažņaudza krēsla atzveltni.

Tā bija Atenaīde. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa māja ar roku, aicinādama mani iet viņai līdzi.

Sinklers viņpus otrām durvīm runāja talak:

-Tas ir kāds, kam ir iespēja sekot jums cieši aiz muguras, Keita. Visticamāk, kāds, ko jus pazīstat.

Nē, es nodomāju. Es atsakos tam ticēt. Un izgāju pa durvīm pakaļ Atenaīdei.

Viņa pagrieza slēdzene atslēgu. Mes atradāmies trūcīgi iekārtotā kabinetiņa; rakstāmgalds bija tukšs, dators izslēgts. Logu rūtis bija iekausētas dzeloņstieples. Pretējā siena bija vaļējas durvis. Atenaīde steigšus devas uz. tam.

Tālāk atradas doktora Sandersona kabinets, iekārtots ar vērienu un mīlestību pret senlietām. Pie trim sienām karājās portreti, vīrieši senlaicīgos kamzoļos. Ceturtajā logi, gandrīz tikpat augsti ka franču durvis, atklaja skatienam šauru oranžēriju, kas bija stāvgrūdām pilna ar puķupodiem un dārzkopības lietam. Vidējais logs bija vaļā.

Varēja dzirdēt dauzīšanos pie Dibinātāju zāles durvīm.

-    l.aiks doties, - teica Atenaīde. Viņa izrāpās pa logu un devās uz durtiņām, kas bija redzamas oranžērijas pretējā sienā.

Durvis atvērās, un es, mirkšķinādama acis, stāvēju gaitenī, gar kura sienam rindojas katalogu skapīši. Kreisajā pusē bija milzums cilvēku, čalas un glāžu šķinda, un mirkli es nespeju aptvert, kur esmu nonākusi, 'lād pamanīju sūnzaļo paklaju un sapratu.

Mēs atradamies gaitenī, kas savienoja veco lasītavu ar jauno lasītavu, līs nebiju tikusi ārā no bibliotēkas - nē, es atrados tieši tas rūpīgi apsargātajā sirdī.

Mani bija apmulsinājusi šī drūzma. Un tad es atskārtu, kas te notiek. Bija sācies konferences atklāšanas rauts.

-   Ejiet, - čukstēja Atenaīde. - Iejuciet pūlī.

-   Bet doktors Sandersons… - es protestēju. - Vēstulē!

-   Viņš mani sūtīja jums pakaļ, - Atenaīde atbildēja. - Jums ja- tiekas ar viņu pec pusstundas divus kvartālus uz rietumiem. Skaists skats uz saulrietu, ta viņš izteicās. Jūs ieraudzīsiet un sapratīsiet.

-   Lieliski, Atenaīde! Atliek tikai izkļūt caur FIB slūžām.

-   Es ieteiktu izmantot galvenas durvis, - viņa piemiedza man ar aci. - Ja reiz mājas otra gala jus esat sacēlusi troksni. Zāliena apkalpotāji renesanses laika tērpos iznēsā šampanieti. Tērpu vitrīnu atradīsiet netālu no galvenas ieejas, lielajā zāle. Palienējiet kādu!

-Bet Bens…

-   Fs viņam pateikšu, kur jūs esat. Ir laiks!

Viņa mani vieglītēm pagrūda, un es iegāju vecaja lasītavā. Tā nebija vienkārši pilna - tur nebija, kur ābolam nokrist.

Augstu virs pūļa galvām pa vitrāžām sūcas gaismas strēlēs. Visapkart skanēja dažādi angļu valodas dialekti, brīžiem varēja dzirdei ari vācu, japaņu, franču un krievu valodas. Kaul kur skanēja četrbalsīgi madrigali. Es uzskrēju virsu druidu drānās tērptam vīrietim - tas droši vien bija megamags - un gāju talak.

Zāles viņa galā kads piemineja manu vārdu.

Aizspraukdamās man garām, Atenaīde viegliem soļiem uzsteidzas pa kāpnēm uz galeriju, kas ieskāva visu zaļi. Noliekusies par margam, viņa pašķindinaja spalgu sudraba zvaniņu.

Sanākušie sastinga un palūkojās augšup.

- Es vēlētos jūs visus sveikt… - viņa iesāka.

Es slīdēju cauri pūlim, virzīdamās uz augsta, kokgriezumiem rotātā kamīna pusi. īsi pirms ta klusiņām izgāju pa franču durvīm, kas veda uz lielo zaļi. Eielaja zālē bija lādi paši ozolkoka paneļi kā Dibinātāju zālē, taču tā bija piecas vai sešas reizes lielāka, ar augstiem, velvētiem griestiem. Parasti lo izmantoja izstādēm - ši bija vienīgā plašākai sabiedrībai atvērtā bibliotēkas daļa. Tomēr šovakar laja bija uzklāti lepnam vakariņām paredzēti galdi. Līkumodama starp tiem, es devos uz to pusi, kur atradās bibliotēkas veikaliņš un ārdurvis.

Talākaja stūrī, gluži ka Atenaīde bija sacījusi, atradās vitrīna, kura bija redzami manekeni Šekspīra laikmeta drānas. Tie nebija autentiski renesanses tērpi, bet gan kostīmi no dažam labakajam Elolivudas filmām pec Šekspīra darbiem. "No Atenaides Devēras Prestonas kolekcijas", vēstīja plāksnīte.

Priekša pa vidu stāvēja Olivje Hamleta dranas. Pietika ar vienu rāvienu, lai norautu no manekena pleciem dāņa melno apmetni, tikpat atri tas apvija mani. Es pabāzu galvu pa durvīm. Krei- saja puse, aiz garā vestibila, atradās Dibinātāju zale, kurā ņudzēt ņudzēja vīrieši tumšos uzvalkos.

Piespiedusi pie krūtīm grāmatas, es pagriezos pa labi, atveru stikla durvis un nonācu zālienā, kur sešpadsmita gadsimta cilvēki uz sudraba paplātēm piedāvaja šampanieti divdesmit pirmā gadsimta pārstāvjiem. Ar vienu roku saturēdama Olivje apmetni, es izgāju cauri drūzmai. Kad pa ietvi garam gaja lielāks ļaužu bariņš, es alstaju šekspirologus un devos, cik atri man pietika nekaunības, uz priekšu pa Kapitolija ielu.

27

AIZRITĒJUSI DIENA BIJA tveicīga un sulīga. Jau krēsloja, taču karstums joprojām bija neizturams, par laimi, puta viegls vējiņš. Tomēr manas drēbes zem apmetņa liptin lipa pie miesas.

Nodūrusi galvu, saspicējusi ausis klausoties, vai neatskanēs sekotājā soļi, es pagāju garām Kongresa bibliotēkai kreisaja puse un Augstākajai tiesai pa labi. It ka neviens nesekoja. Novilkusi apmetni, es paceļu galvu. Man priekša bija marmors, zaļi mauriņi un ba- rikades, mazliet talak pret debesim slējās Kapitolija kupols.

Divus kvartai us uz rietumiem, Sandersons bija teicis Atenaidei. Skaists skats uz saulrietu. Iedama gar Kapitoliju, kur man virs galvas bija ošu un kļavu lapotnes, bet zem kajam atri zibēja iecemen- tētie akmeņi, es domāju par viņu ar pēkšņu mīļumu. Te bija vēsāks, vai vismaz bija iespejams sev to iestāstīt, dzirdot, ka vējš klusi čabina lapas.

Ka jau solīts, no Kapitolija rietumu fasādes puses paveras viens no skaistākajiem skatiem Kolumbijas apgabala. Balts uz ap- varšņa fona slejas Vašingtona monumenta obelisks, dūmaka virmoja zemās saules stari. No estrādes upes pretēja krasta skanēja mundrs Souzas maršs. Parasti man labak patika Ņujorkas un Londonas burzma un kņada, kur pagatne līksmi saduras ar tagadnes haosu un nevajag klusuma stāvēt tas priekšā ar bijīgi noliektu galvu, tomēr bija jāpiekrīt, ka vasaras saulrieta ari Vašingtonas centrs ir visnotaļ jauks.

Es pārlaidu skatienu marmora un asfalta plašumiem Kapitolija priekšā. Ņemot verā, ka bija Ceturta jūlija brīvdienas, te bija dīvaini maz cilvēku, redzēju tikai kādu pastaigā izgājušu mīlētāju pari un dažus šlipsaiņus, kas, galvas nodūruši, traucās sazin kādās darīšanas. Naktsdzīves baudītajiem gan vel bija parak agrs - un pārāk karsts. Tie nedaudzie, kas bija šurp atnākuši, bija sastopami ap orķestri viņpus ūdeņiem.

Doktors Sandersons nekur nebija manāms, taču es biju atsteigusies mazliet paragri. Pagriezos un starp podos iedēstītu palmu rindām kāpu augšup, lūkodamas uz balto kupolu. Pirmaja kāpņu laukumiņā pagriezos un vēlreiz paraudzījos uz zaļi balto pilsētu.

Apakša pa kreisi, aiz balustrādes, kalnam bija pieplakusi mag- noliju saaudzē; lapu tumšajā spožuma kā smaili mēnestiņi vēl spulgoja daži vēlīni ziedi. Tālāk vēdīja tumsa. Es pagajos turp. Pusceļā ar acs kaktiņu pamanīju, ka lielajas papardēs kaut kas sakustas.

- Kas tur ir?

Atbildes nebija. Es metos lejup pa kāpnēm un tur, kur balu- stradc beidzas, izgāju zālienā un sāku sparīgi rāpties augšup, kur zem kokiem biezēja krēsla. Te jau bija iestājusies nakts, un man vajadzēja apstaties, lai acis pierastu pie tumsas. Zālē aizmidzis gulēja cilvēks. Es piegāju tuvāk. Sirms vīrietis ar sarkanu tauriņa kaklasaiti.

Nometusi zeme apmetni, es pieskrēju viņam klat. Doktors Sandersons izplestām rokām gulēja zālē, durtu brūču viņam bija vairak nekā es spēju saskaitīt. Viņam bija pārgriezta rīkle, melnais caurums rēgojas tieši virs tauriņa ka vēl viena ļengana mute. Kaut kas iedūcās, un viss pēkšņi saka ost pēc asinīm; šai dvakai bija tikko manāma metāliskā piegarša. Rīstidamas saliecos likuma un ieraudzīju, ka viņa roka vel arvien žņauga saburzītu papīru. Es pieliecos tuvāk.

Man galva tika uzmaukta kapuce un es tiku nogāztā zemē.

Grāmatas izkrita no rokas, ai/.ravas elpa - es nespēju izdvest ne skaņas. Tad uzbrucējs alradas man virsu, iegrūda man mute sprudu, saķēra manas rokas un ātri sasēja tās man aiz muguras. Delna taustijas lejup, ieslīdēja man starp kajam.

Es sakopoju visu speķu, ko vien varēju atrast, un apvēlos uz muguras, nogruzdama viņu nost. I'ierausos četrrāpus, taču viņš mani noķēra un atkal nosvieda zāle. Galva atsitās pret zemi tik smagi, ka pašķīda balti zibeņi.

Es sastingu, domadama: es nedrīkstu tagad zaudēt samaņu! Nedrīkstu, un viss. Zibeņi apdzisa, es joprojām biju pie pilnas apziņas. Gulēju un nekustējos, klausījos. Viņš, liekas, stavēja man blakus. Ko viņš tur dara? Cauri kapucei neko neredzēju, vel ļaunak, ari neko nedzirdēju - tikai viņa apslapēto elpu. Naži, es domāju, kad lie ir izvilkti, tie netaisa troksni.

Viņš noliecas un gribēja nostāties man pāri, taču es no visa speķa paravu augšup ceļgalu.

Dzirdēju sāpju vaidu, un viņš smagi nokrita kaut kur blakus. Cerēdama, ka esmu trāpījusi viņam kājstarpē, es ripoju sānis. Manīju lapu pieskārienus - acīmredzot biju pavēlusies zem krūma.

Dzirdēju, kā uzbrucējs pieraušas kājās un pasper dažus ļodz.ī- gus soļus. Tad iestājās klusums.

Es gulēju nekustēdamās, tik tikko elpodama.

Klusums turpinājās.

Tad atskanēja soļi, tie dunēja arvien tuvāk.

-    Keita! - sauca kāda balss. Bena balss.

Soļi dunēja juku jukām, gan tuvodamies, gan attālinādamies.

-    Keita! - vēlreiz sauca Bens.

Hs atsaucos, cik nu skaļi cauri sprūdam varēju pakliegt. No- čabeja lapas, mani satvēra divas rokas. Kapuce lika norauta, sprūds izņemts, un Bens raisīja vaļa manas sasietas rokas un turēja mani, kamēr es vemstijos, pulēdamās atgūt elpu.

-   Kas tur leja notiek? - No augšas atskanēja zema, pavēlēt pieradusi balss. Uz Kapitolija kapnem, turpat, kur es biju skatījusies pari balustradei, stavēja tumšs tēls.

Bens ierava mani atpakaļ tumsa.

Pa zaļi aizslīdēja gaismas stars, tas pašavās garām doktoram Sandersonam, tad parāvās atpakaļ. Šai mirkli es ieraudzīju bal- ganu gaišumu. Vēstule joprojām bija Sandersonam saujā.

-   Žēlīgais dievs, - izdvesa balss. Pa kāpnēm lejup dunēja smagi soļi.

Raudama Benu līdzi, es ka bulta piejozu pie Sandersona. Centos neskatīties uz vaļējo brūci viņam kakla. Roka bija auksta un jau kļuva stīva. Ks izdabū ju vēstuli no viņa tvēriena. Taja bija ietīts kaut kas ciets.

Ks pagriezos, lai savaktu savas grāmatas. Bens notupas palīdzēt. Vēstules, ko es biju sabazusi Cembersā, nebija pazudušas: Rozas zīmītes, Grenvila vēstule Čaildam un Ofēlijas vēstule Gren- vilam.

Bens ierunājās - klusi, mierīgi:

-    Šī var būt tava iespēja atjaunot labas attiecības ar policiju, - viņš teica. - Ja tu paliec šeit.

-    Ne. Man jāizlasa ta vēstule.

-Atgriezties, iespējams, nebūs tik vienkārši.

-    Vēstule.

Bens palocīja galvu un, saņēmis mani aiz elkoņa, ieveda dziļāk ēnās; taja paša bridi policists bija sasniedzis kāpņu pakaji. Iedami šķērsām pa nogāzi, mēs no magnoliju audzes iznācam uz celiņa, kas no dienvidiem veda ap Kapitoliju. Pārskrējām tam pāri un tumsā zem slaidajiem kokiem - ošiem, apsēm un ozoliem - metamies uz Neatkarības avēnijas pusi. Aizmugurē sprakšķēja rācijā - policists izsauca palīgspēkus.

Kaut kur netālu saka gaudot sirēna.

Drāzdamies pari ielai uz Pārstāvju palatas nama federalistu ieejas pusi, Bens novicinaja roku, apturēdams taksometru, un pec mirkļa mēs liela ātruma traucamies pa Kapitolija kalna apkaimi. Pēc dažiem kvartāliem uz austrumiem un ziemeļiem mes izkāpām. Satvēris mani aiz elkoņa, Bens saka atra gaita soļot pa ielu. Es mēģināju koncentrēties, skatīties, kurp mes ejam, taču acu priekša no tumsas atkal un atkal iznira Sandersona seja, pāršķelta rīkle ka mēma, kliedzienā sastingusi mute. Hs pameimuroju malā un pazemojoši vēmu svešos krūmos.

Kad lēkme bija beigusies, Bens uzsedza man plecos savu jaku un aplika man apkart roku.

-    Drausmīga nāve, - viņš noteica.

-   Tas bija atentats, - es izgrudu. - Viņš bija pataisīts par Cēza- ru uz Kapitolija kapnem.

Bens nemeklēja attaisnojumus, nemēģinaja to kaut kada veida padarīt vieglāku vai panesamaku, un es biju par to pateicīga. Biju pateicīga ari par roku, kas turēja apskautus manus plecus. Biezajā tumsa viņa klātbūtne likās vienīgais, kas mani saistīja ar drošību. Acīs karsti kņudēja asaras, es mirkšķināju plakstus, lai tas aizdzītu, un kadu bridi mes gajam klusēdami.

-   Man liekas… - es norīstījos, - man liekas, viņš bija ari Basi- ans.

-Kas?

-   Lavīnijas mīlestība. Viņam pargrieza rīkli un liki iemeta krūmos, bet pēc tam… pec tam izvaroja un sakropļoja I aviniju.

Bena tveriens kļuva ciešāks.

-   Vai viņš…?

-   Ne. - Bet tā vieta man starp kajam, kur bija grābstījusies viņa roka, joprojām kvēloja ka nokaitēta. - Uz kurieni mes ejam?

-    Ksmu sagatavojis šadu tadu plānu, Keita, un ja tu negribi iet uz policiju, tad vislabakais bulu sakt rīkoties bez kavēšanas.

Hs pamaju, un mes, nogājuši vel vienu kvarlalu, nogriezāmies pa labi. Piecus soļus aiz krustojuma Bens izstiepa roku un atvēra stūra majas dzelzs vārtus - la bija tumši zila karalienes Annas stila māja ar čukuriem un tornīšiem, kolonnas apvija rozes un uz lieveņa karajas šūpoles. Nelaizdams vaļa manu elkoni, viņš mani veda cauri darzam uz durvju pusi. Tas bija atvērtas. Mes iegājām, un Bens tas aizvēra; slēdzene noklikšķēja.

Māja bija tumšs, vienīgi vestibila dega nespodra ķīniešu lampa, taču Bens neminstinadamies veda mani pa austrumnieciskajiem paklājiem, garam stavajam kāpnēm, cauri ēdamistabai, līdz mes nonācām virtuvē.

-   Tu laikam pazīsti īpašniekus?

-    Šobrīd nav majas. - Viņš nolika abas grāmatas uz virtuves galda un ieslēdza gaismu. - Apsēdies! - viņš teica, un es apsēdos. - Es pieiešu pie izlietnes. - Pirmoreiz kopš tā brīža, kad viņš bija izķeksejis mani no krūmiem, Bens palaida mani vaļa. Es saspringti skatījos uz viņu, it kā viņš varētu izkūpēt gaisa.

Ieskatījies dažās atvilktnēs, viņš atrada liru dvieli, atgrieza krānu un sāka to samitrinat.

Es apspiedu paniku.

-   Cilvēki tā vienkārši atstāj savas majas, kad tu to gribi? Aiziet, un durvis paliek vaļa?

Viņš smaidīdams atskatījās.

-Atkarība no tā, cik labi sakari tev ir. Bet nē, tas nav vienkārši. Lai to - un turpmāko - noorganizētu, es stundu raustīju visas aukliņas, par kurām vien spēju iedomāties.

Sakumpusi pie virtuves galda, es atlaidu sažņaugto duri. Saņurcītais papīrs izslīdēja man no saujas; priekšmets, kas laja bija ielīts, nokrita uz galda. Melna, ar smalkiem ziediem apgleznota piespraude. Ta pati, kuras kopija bija piesprausta man pie blūzes. Vai tā joprojām tur ir? Es aptaustīju plecu.

Ta nebija pazudusi.

Asins plankumiem izraibinātais papīrs jau saka nobrunēt. Tā bija vēstule, datēta ar tūkstoš deviņsimt trīsdesmit otro gadu, taču rokraksts bija smalks un zirneklīgs un piederēja iepriekšējam gadsimtam. Paraksts - Ofēlija.

Man acīs iekrita viens lappuses vidu divkārt pasvītrots teikums.

Bekona jaunkundzei bija Taisnība, rakstīja Ofēlija. Taisnība un vēlreiz Taisnība.

Man šķita, ka grīda man apakša pēkšņi gāžas lejup. Ja Dēlijai Bekonai bija taisnība, tad Viljams Šekspīrs no Eivonas nebija sarakstījis savas lugas.

- Augstais dievs, - kāds teica, un es atskārtu, ka ta ir mana balss.

I nterlūdija

1606. gada 3 maijs

STĀVĒDAMA STARP APDRUI'UŠĀM praviešu statujām uz rietumiem no Svēta Pāvila baznīcas, sieviete lūkojās augšup uz abiem vīriešiem, kuri sēdēja koka tribīnēs otrpus ešafotam. Aizmugurē rītausmas sejā duras tas, kas bija palicis pari no katedrāles torņa - pirms simt gadiem to bija nopostījis pērkona negaiss.

Pāri kleitai uzsegusi vienkāršu pelēkbrunu apmetni, savilkusi kapuci par acīm, lai apslēptu melno malu vizmu, viņa nemanīta bija abiem sekojusi visu ceļu no Šekspīra mājas līdz katedrālei kalna gala. Ielās bija tik daudz ļaužu, ka iet pa pedam nebija lik grūti ka viņa bija baidījusies, lai ari tie, kurus viņa medija, sēdēja zirga mugurā, bet viņa gaja kajam.

Ja viņa butu gribējusi, ari viņai atrastos vieta šajas tribīnēs, kas bija uz. ālru roku sanaglotas, lai svarīgos un turīgos skatitajus paceltu pari kņadai. Taču viņa bija gribējusi stāvēt starp algadžiem, mācekļiem, ielaspuikām un suņiem, kalponēm un ubagiem, kas drūzmējas starp baznīcu un ešafotu, katrs gribēdams pec iespe- jas labak redzei šo izrādi. Baznīcas pagalms bija lik pārpildīts, ka no nedaudzajām brīvajam vietām karatavas īsti nevarēja saskatīt, taču viņai pret to nebija iebildumu. Viņa nebija atnākusi noskatīties nāvessodā izpildi. Viņa bija atnākusi skatīties uz ve- rotajiem. Izsakoties bez aplinkiem - viņa gribēja skatīties uz diviem no ši puļa.

Aizmugure sakas jezga, pec: mirkļa svinīgi iedārdējās bungas. Svilpieni un bļaustīšanas pārtapa neizturama kakofonija. Kādu gabaliņu pa kreisi pūlis pašķiras, un vidu iznāca trīs zirgi, kas vilka pīteni, pie kura bija piesiets cilvēks.

Tēvs I lenrijs Garnets, jezuītu ordeņa provinciāls Anglija. Priesteris, ko valdība bija izvēlējusies par grēkāzi šaujampulvera sazvērestība, velnišķīga nodoma uzspridzināt jauno karali, karalisko ģimeni, lordu pa latu un apakšnamu, un neskaitāmus nevainīgus aculieciniekus, kas pagajušā gada novembri būtu nākuši skatīties, ka Anglijas karalis alklaj jaunu parlamenta sesiju. Ja nodoms bulu izdevies, sprādziens būtu iznicinājis lielāko daļu Vestminsteras. Anglijai atliktu vienīgi uz ceļiem lugt žēlastību.

Sieviete parlaida skatienu tribīnes sasēdušajiem - jaunas un vecas, ziņkāras un nepacietīgas, un satrauktas sejas virs atlasa un samta krokām. Vīrieši, kas bulu zaudējuši dzīvību asiņu un moku vētra, kas plosītos, ja sazvērniekiem būtu izdevies pielaist uguni šaujampulverim, ko viņi bija slepus savilkuši pagrabos zem parlamenta nama. Viņa redzēja tiesnešus, slepenās padomes locekļus, lordus un vienu vai divus bīskapus. To vidu sēdēja cili kungi, kas gan nebija tik augstas kartas, tomēr izpelnījušies cieņu sava turīguma pēc. Advokāti un tirgoņi, muižnieki un garīdznieki. Pat dažs labs dzejnieks. Hovardi, viņa pamanīja, šeit bija lielā skaita, ar Northemplonas grāfu priekšgala, tad Safolkas grāfs un viņa dels, jaunais lords Hovards de Valdens dzeltenas livrejas tērptu kalpotāju ieloka.

Norauts no piteņa, priesteris vēlējas klusuma pielūgt Dievu. To padzirdējis, melnā ģērbts kroņa pārstāvis saka viņu strostēt, pieprasīdams labpratigas atzīšanas gandarījumu. Priesteris mierīgi atbildēja, ka viņam nav, ko atzīt.

Viņa vardu parmaiņā neklausijas. Otra puse, nonācis priestera maigās balss burvestības vara, stāvēja Vils. Raud/īdamas, ka viņa seja mijas bažas un bijība, sieviete gandrīz nepamanīja, ka pūļa auri un bļaustīšanās pieklust un tad izbeidzas pavisam.

Tad viņa atģida, ka jaskatās. Karatavu pakājē priesteris palīdzēja bendem noraut viņam kreklu, ta garās malas bija sašūtas kopa, nožēlojami tēlojot pieticību. Ar bērna lēnprātību viņš ļava, lai viņam kaklā uzmauc cilpu, taču, kad priekšā izgāja cits garīdznieks, kas vēlējas lasīt protestantu lūgsnas, jezuīts nelokāmi raidīja viņu prom. Bungu sitieniem skaitot soļus, viņš uzkāpa uz paaugstinājuma.

Tur apstājies, viņš noskaitīja īsu lugšanu latīniski. Bungošana partapa vienmērīga rīboņa. Daļa no tiem, kas tikko bija brēkuši pec asinīm, neslepdamies lēja asaras. Priesteris sakrustoja rokas uz krūtīm. Karaļa pārstāvis palocīja galvu. Bungas apklusa, bende izrava kāpnes un priesteris krita lejup.

Pūlis metās uz priekšu, raudams sievieti līdzi. Daži macas virsu bendem, kliegdami:

- Turiet! Turiet! - Citi žēlsirdīgi raustīja priesteri aiz kājām. Bija pavēlēts virvi pārgriezt, kamēr viņš vēl ir dzīvs, taču kad karaļa gvardes vīriem ar patagam un zobenu zvēlieniem beidzot izdevās izlauzties līdz gūsteknim, viņš jau bija miris.

Miesnieki ķērās pie darba, un pūlis savada klusumā atkapas. Sievietei nāsis iesitas karsta, tumša lopkautuves smaka, viņa sagrīļojās un aizvēra acis. Tad gurdi pacēla plakstus, piespiezdama sevi atcerēties, kalab viņa šeit nākusi.

Augša tribīnes Northemptonas grafs ar pedanta vērīgumu sekoja iekšu izņemšanai. Argumentus, ko apsudzētaji bija likuši lieta, lai nolādētu tēvu Gārnetu, bija izteicis tieši viņš. Kolīdz ši asiņaina noņemšanās bus beigusies, viņš ķersies klāt un izklāstīs tos velreiz, lai publicētu.

Tēvs Gārnets bija atzinies, ka zinājis par šaujampulvera sazvērestību, taču nebija neko darījis, lai to nepieļautu. Tas nebija iespejams, priesteris bija apgalvojis: viņš par to bija uzzinājis grēksūdzēs laika. Grafs šo aizbildinašanos bija noraidījis bez doma- šanas. Tēvs Garnets, viņš neatlaidīgi apgalvoja, pats bija visu šo posta darbu izperinājis.

Apsūdzība nebija taisnīga; grafs to zinaja. Taču bija nepieciešams ta apgalvot, turklāt apgalvot pārliecinoši, lai pierādītu viņa paša lojalitati par spīti nemitīgajiem čukstiem, ka viņš ir gan katolis, gan spāniešu pakalpiņš. Valstij bija jādzese savas atriebības slapēs, un, lai ļaudis nesāktu aizdomīgi glūnēt uz Hovardiem un viņu sabiedrotajiem seno katoļu ģimeņu aprindās, tiem vajadzēja pamest citu vaininieku.

Tēvs Garnets bija upurēts, lai izglābtu citus. Viņš noteikti to saprata.

Grafs nošņaukājas. Viņš savu darbu bija paveicis labi. Zel gan, ka šīs izrādes organizatori netika gala ar savējo. Viņš bija tos brīdinājis: priesterim nedrīkst ļaut runāt.

bende pie ešafota sakustējās. Viņa dure šavas augšup, izraujot no priestera krūtīm sirdi, un pūlim pari nošļakstēja asinis. Tribīnes jauns vīrietis ar zeltainiem matiem pacēla roku, sargādams seju, uz viņa piedurknes mežģīnēm nokrita viena vienīga spoža lāse. jauneklis nobala.

-    Rau, sirds! - kliedza bende: tas bija signāls, kam vajadzēja izvilināt puļa aurus. Taču pūlis neauroja. Noskatoties, kā jauneklis ar šausmām skalas uz asinīm viņam uz piedurknes, pūlis tumši murdeja.

Grafs ieskatījās uzmanīgāk. To, kas sēdēja jauneklim blakus, viņš, protams, pazina, taču likās, ari jaunais vīrietis bija pazīstams. Šeltons, ja, tiešam, vārds gan bija izkritis no atmiņas. Ja reiz Seitons, tatad pēc tiesas un taisnības - I lovardu cilvēks. Grāfs noliecās, lai kaut ko pateiktu braļadela pectecim. Teofils un vel viens no Šeltoniem saka spraukties cauri drūzmai uz brāļa pusi.

Nebīdamies draudīga klusuma, Northemptons piecēlās kajas.

-     Rau, sirds! - viņš iekliedzās, un viņa balss pavasara vējā noplanda līdzīgi karogam. Svinīgai nopietnībai izvagojot seju, viņš skatījās tieši uz jaunekli.

Lai izpirktu tēva Garneta upurēšanu, viņš sirds dziļumos bija zvērējis gadat par aizvietošanu. Ja vienam priesterim viņa intrigu deļ bija jāmirst, viņš parūpēsies, lai svētos solījumus dod cits. Priesteri pret priesteri. Vai gan var iedomāties labaku aizstāšanu par jaunekli, ko iezīmējušas mocekļa asinis?

Ari tumšmataina sieviete bija redzējusi, ka asinis notraipa Vila piedurkni, redzejusi šaušalas, kas paradijas viņa seja. Tad viņa pamanīja kustību. Uz tribīņu pusi līgoja otra zeltaina galva. Viens no Vila brāļiem, ģerbies Hovardu dzeltenajās krasas.

Viņa saka spraukties uz priekšu. Taču brālis pie Vila nonaca pirmais, viņš noliecas un sāka runāt tam ausi. Vila acīs iekvēlojās uguntiņa, tā mirdzēja arvien spožāk, un šaušalas aprija aizgrābtībā. Pieceldamies un stavedams Northemptonam pretī, turēdams piedurkni sev priekšā, Vils skatījās grāfam acis.

- Rau, sirds! - viņš aizsmacis atkartoja.

Tai paša bridi viņa saprata, ka ir zaudējusi. Viņa palika stāvam.

Viļam blakus sēdēdams, viņai acis lūkojās Šekspīrs.

Abi bija zaudējuši.

Sieviete aizgriezās un saka rīstīties. Apkārt sākās grūstīšanās. No visam pusēm stumdīta, neturedamās kājas, viņa noslīga uz viena ceļa. Spēriens trapija viņai pa muguru, cits par mata tiesu neķēra galvu.

Tad spēcīgas rokas atkal nosladija viņu uz kajam.

-Ja jus nejaudājat skatīt taisnību, - skotu izloksne sacīja laipna balss, - tad labak ir palikt majas.

Skatīt taisnību! Mokas un nāve, tagadējās un nakamās, tas ari bija viss, ko viņa redze ja. Taču viņas nelabums nenāca no nāves. To izraisīja jauna dzīvība.

Viņa bija ar bērnu. Ka bērnu, to viņa nezināja. Man divas mīlas- prieks un izmisums…

Savilkusi ap seju kapuci, viņa grīļodamas izgāja uz ielas.

TREŠAIS CĒLIENS

28

SĒDĒDAMA KADA VIRTUVE nelālu no Kapitolija, es skatījos uz papīra gabalu, kas gulēja man priekšā uz galda, un vēlreiz lasīju pasvītroto teikumu. Bekona jaunkundzei bija Taisnība - Taisnība un vēlreiz Taisnība.

Bridi man bija sajūta, ka es stingi peldu gaisa zem griestiem. Tas vien, ka Ofēlija Jomā, ka Dēlijai bija taisnība, nebūt nenozīmē, ka ta tiešam ir, es domāju, juzdama svelošu satraukumu un bažas. - Izlasi vēstuli! - mudināja Bens.

Tas nebija viegli izdarāms. Vēstule bija pamatīgi saņurcīta un to izraibināja asiņu plankumi, kas jau saka nobrūnēl. Turklāt ilgi pirms šī vakara dažus vārdus bija izpludinājušas nenoskārstās lietus, vīna vai asaru lāses.

Iirdenas Herilija

Henrija Kleja Foldžeru kundzei

Foldžeru bibliotēka

Vašingtona, Kolumbijas apgabalā

ASV

1932. gada 5. maijā

Dārgā Foldžera kundze!

Ludzu, piedodiet atļaušanas, arkadu jums raksta svešs cilvēks, un pieņemiet manu līdzjūtību saistība ar jūsu vira nāvi, ka arī manus apsveikumus, tuvojoties bibliotēkas atvēršanai, gluži kā viņš būtu vēlējies. Es neatļautos šādu vaļību, ja pati neatrastos uz nāves gultas tādejādi vismaz atsvabinot Jus no atbildēšanas nastas.

Es… ziņas, ko daudzus gadus neesmu vēlējusies sniegt, taču šai brīdī… varu uzskatīt tikai par gļēvulību. Tiesa, runājot godīgi, ta reizē bija gan gļēvulība, gan bažas. Klusēšana bija lāsts, ko es sev uzkrāvu pati savas labklājības deļ, taču vel jo vairak raizēs par savu meitu.

Pirms daudziem gadiem es kopa ar kādu draugu uzsaku meklet šedevru, kas ir tikpat pasakains ka Trojas kritušie mūri vai Mtnoja pils: mūsu, angļu, Aishils, ka mes to dēvējam. Musu zudušais Sofokls, mūsu maigā Sapfo. Galu galā, pēc ilgām un briesmīgam pūlēm, viņš to atrada - un reize atrada ari citus dokumentus, kas izlēja par musu uzvaru spožu gaismu. Vēstulēs; es savam acīm tas neesmu redzējusi, taču zinu galveno, par ko tās vēstīja:

Bekona jaunkundzei bija taisnība - Taisnība un vēlreiz Taisnība.

Taču, alkstot pēc šī dārgumā, mes nogrēkojamies gan pret Dievu, gan cilvēkiem. Mans draugs jau sen zaudēja dzīvību ta dēļ, vientulībā un talu no irtajam, nezināmos apstākļos, taču ir domājams, ka tie būtu īsti vietā visdziļākajās Elles bedres. Gadu gadiem, kamēr es dzīvoju, šīs daļējas zināšanas par viņa nāvi un viņa patiesību ir rakušas mana prāta pazemes ejas.

Redzat, man nav pierādījumu. Mans draugs tos paņemu - ja ari ne pašus pierādījumus, tad zinašanas par to, kur tos atrast - līdzi sava nezināma jā kapā.

Diemžēl man nav nedz Bekona jaunkundzes drošsirdības, nedz viņas pārliecības. Tā ka man nebija pierādījumu, es izlēmu labak dzīvot, ciešot klusu, neka riskēt ar tadu pašu likteni, ieslodzījumu trakonama - šo lāstu zemes virsu, kura mokas es pazīstu gana labi, lai baidītos no ta skaidra dienas gaismā. Sev par aizstāvību varu sacīt, ka man, atšķirība no viņas, jādomā pārvel vienu dzīvi.

Gan raudzīdamies greizi uz to, par ko es jums stāstu, cits mīļš draugs, līārvarda profesors, man piekodināja - jau pirms daudziem gadiem - neatstāt šo pasauli klusējot. Mēdz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, viņš mani brīdināja, bet labos aprokam ar viņu kauliem. Viņa sacītais mani izbiedēja, jo es jau biju sastapusi šos vārdus ar nožēlu un baismām. Toreiz es nevilcinoties devu viņam solījumu, ka centīšos novērst šo nelaimi - un tagad vēlos šo solījumu pildīt.

Tādēļ esmu nogādājusi visu, kas bija manos speķos, turp, kur ir šo lietu īsta vieta, kaut arī dažas durvis man palika slēgtas: to mazumu, kas palika pāri, es apraku sava dārzā. Tomēr uz Patiesību ved daudzi ceļi. Musu jakobiskais magnum opus… 1623. gada, ir viens no tiem. Šekspīrs rada uz citu.

Es neloloju cerības, ka jūs velēsieties sākt iet pa ceļu, kas citiem prasījis tik dārgu cenu, laimi un asinis. Rakstu jums tālab, ka ļūsu vara ir saglabat zinašanas, ka šāds ceļš pastāv - ka labais, ko mēs duram, varbūt dzīvo ilgāk par mums, bet ļaunums tiek apbedīts reize ar mūsu kauliem.

Ar patiesu cieņu,

ļū su Ofēlija Feirere Grenvila

-  Tas vien, ka Ofēlija doma, ka Dēlijai bija taisnība, nebul nenozīme, ka tā tiešam ir. - Šoreiz es to pateicu skaļi.

Bens, stāvēdams pie izlietnes, izgrieza dvieli.

-  Ofēlija domā, ka viņai ir pierādījumi, - Bens sacīja. - Pareizāk sakot, viņa doma, ka pierādījumi bija Džemam Grenvilam. - Pienācis man klāt, Bens notupās un saka saudzīgi tīrīt man seju. - Daži zilumi, viens vai divi, paris nobrāzumu. Nekas parak briesmīgs. Tu, Keita Stenlija, esi stūrgalve.

Es satvēru viņu aiz rokas.

-  To vajag atrast. To, ko bija atradis Grenvils. Mums tas jāatrod.

Viņa seja bija pavisam tuvu manējai. Nopietni palocījis galvu, viņš pieceļas un apsēdas man blakus.

-    Lai butu. Ko mēs zinām? - Viņš airi pārlaida acis vestulei.

-    Ofēlija un Džems Grenvils saka meklēt "Kardenio"; Džems to uzgaja. Iespējams, viņš uzgaja ari pierādījumus, ka Šekspīrs nebija Šekspīrs. Džems dabū galu; pierādījumi noiel no skatuves, Ofēlija nolemj klusēt. Velak viņa visu noliek alpakaj, bet mes nezinām, ko īsti viņa ir paņēmusi un kur ir "atpakaļ". To, ko viņa nespej aldot, viņa aprok sava dārza. Domājams, Erdenas Henlija.

-Turpat, kur viņa droši vien dzirdēja murgojam Deliju, - lai gan, ja tūkstoš deviņsimt trīsdesmit otrajā gada viņa bija dzīva, tad tolaik, kad tur ieslodzīja Deliju, vēl bija pavisam maza, tīrais bērns. Tas bija deviņpadsmitā gadsimta piecdesmito gadu beigas. Pirms septiņdesmit pieciem gadiem vai vel agrāk.

-    Bekonas arhīvu viņa pec Grenvila luguma parlukoja - kad?

-    tūkstošs astoņsimt astoņdesmit pirmajā gada? Varbut viņa kaut ko no ta paņēma, grasidamas velak nolikt atpakaļ, taču atklājas, ka tagad arhīvs atrodas rūpīgi apsargata bibliotēkā? Varbut tas durvis, kas viņai palika slēgtas, bija Foldžeru durvis?

Es pašūpoju galvu.

- Pielikt klāt dokumentus diez vai ir grūti. Vajag tikai iejaukt starp citiem. Riskanti ir tos pievākt - vismaz lielajam vairumam tas liekas riskanti. - Bena lūpās pazibēja skumīgs smaidiņš; viņa acis ka bija, tā palika domīgas. - Jebkura gadījuma, - es turpināju, - Foldžeri Dēlijas arhīvu - katra ziņā lielāko ta daļu - iegādājās tikai divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados. Taču varbūt Ofēlija bija lūgusi ģimenei atļauju velreiz ieskatīties arhīvā, gribējusi nolikt paņemto atpakaļ, bet viņas lugums bija noraidīts.

-Tad viņa izgāja dārza un ķeras pie lāpstas.

Man paspruka žagam līdzīgs smiekliņš.

-    Un tadeļ mums vajadzēs kašāt ara dālijās visas Henlijas dobes.

-   Ja mēs neizvēlēsimies kadu no parejiem ceļiem, kas ved uz. patiesību.

Musu jakobiskais magnum opus …1623. gada, raksta Ofēlija. Es samekleju kataloga kartīti, ko Roza bija iestūķējusi zeltītaja karbi- ņa kopa ar piespraudi. Ahā, tieši ta, ka man palicis prātā - palie- nējot šo frāzi, Roza nesalasāma varda vieta bija gribējusi rakstīt "aptuveni", taču uzvilkusi tikai "a" un tālāk nav rakstījusi. No teksta redakcijas viedokļa viņas papildinājums likās loģisks, taču zinātnē Roza nekad neatļavās vēlamo uzdot par esošo. Tikai privataja dzīve. Nu, labi, tagad vismaz mes zinām, no kurienes viņai šis kaitinošais teikums. Bet kapec "musu"? Vai tiešām Ofe- lijai piederējis "Folio" eksemplārs? Neliekas ticami. Varbut viņa bija draugos ar kādu iestādi, kurai tads piederēja?

Tas, ka Šekspīrs rada ceļu uz patiesību, liekas vel bezjēdzigak. Šekspīru var grozīt šurpu turpu, ka vien ienāk prātā, - to itin bieži pierada antistretfordiaņi un avangarda režisori.

-    Teja, - šo vardu Bens izteica ta, it kā tas saturētu atbildi uz visam pasaules lūgsnām. Viņš piecēlās, piegaja pie plīts un pa- šķīla uguni zem tējkannas. - Padomāsim loģiski, - viņš turpina- ja, virinadams skapīšus, līdz atrada tases un plauktu, kura bija vismaz divdesmit šķirņu teja. - Ofēlija paziņo, ka uz Patiesību ved daudzi ceļi, tad piemin jakobisko magnum opus. Citiem vārdiem, ceļš numur viens: "Pirmais folio". Šekspīra kopoti raksti.

Tējkanna sāka svilpt, viņš ieleja tasēs ūdeni.

-    Nākamaja teikuma viņa pavēsta mums - jeb Foldžera kundzei -, ka Šekspīrs rada uz "citu". Ko citu? Pieņemsim, ka citu ceļu. Bet, ja "Folio" rada vienu ceļu, kāpēc lai Šekspīrs, proti, viņa darbu kopums, jau nakamaja teikuma radītu uz kaut ko citu? - Iedevis man tasi, viņš pats atbildēja uz savu jautājumu: - Tas ir viens un tas pats. Vienīgais variants - tas otrs Šekspīrs nav kopums.

-ļa otrs Šekspīrs ir nevis literatura, bet: gan cilvēks?

Viņš palocīja galvu un pielika pie lupām tasi.

-    Doma burtiski. Uz ko rada Šekspīrs?

Fs ļāvu, lai garaiņi no tases apņem manu seju ka silts plīvurs, un atsaucu atmiņa visas ainas, ko vien spēju atcereties. Runa nav par gravīru "Folio" titullapa: tur nav roku. Tas nav arī Candosa "Portrets" - eļļas glezna ar inventārā numuru NFG 1, lielbritanijas Nacionalās Portretu galerijas krājuma pirmais portrets. Šajā audekla galvenas bija vērīgas, gudras acis, pārējais bija mazsvarīgi. Es spēju atcereties vien pieticīgu batista apkakli un vienkārša zelta auskara zibsni. Roku noteikti nebija. Bija vēl citi, šaubī- gaki portreti, kuros matu plānumu līdzsvaroja modīgas drēbes - iešķelts purpursarkans atlass ar sudraba pogām vai tumšs brokāts ar sudraba un zelta izšuvumiem. Taču visos objekts bija attēlots, sakot no pleciem - labākaja gadījumā no elkoņiem. Neviens no viņiem ne uz ko neradīja.

-    Bet statujas? - vaicāja Bens.

Es pašūpoju galvu.

Tas ir kaut kas svarīgs, es dzirdēju Rozas balsi. Svarīgāks par "Hamletu"? - jautāja manis pašas balss. Svarīgāks.

Vienīgā statuja, kas attiecas aptuveni uz īsto laiku, bija kapa piemineklis Stretforda. Ta kopiju es biju redzējusi vēl tikai šodien, Foldžeru lasītavas viņa gala. Seja gandrīz tikpat apaļa kā Čarli- jam Braunam, izteiksme tulkojama vai nu ka jautra, vai ari ka paš- apmierinata, atkarība no vērotāja labvēlības. Blakus uz spilvena gatavība nolikta spalva un balts papīrs. Bet gatavība kam? Viņš vairāk izskatījas pec ieredniša, kas iedresēts pierakstīt diktēšanu, nevis pēc ģēnija iedvesmas gaidas.

-   Viņam vismaz ir rokas, - bilda Bens.

-    Bet viņš ar tam ne uz ko nenorada.

-    Vai atveidojumam jābūt darinātam dzīves laika?

Es iztaisnoju muguru. Biju iedomājusies… bet, protams, tam bija jābūt vien tik vecam, lai Ofēlija un, iespējams, ari Džems būtu varējuši to redzēt. Kadas statujas mums vēl ir? Prātā paradijas izplūdis peleki balts attēls. Balts marmors, pelēks fons…

-    Vestininsteras abatija.

labu bridi mes skatījamies viens uz otru, mutes iepletuši.

-    "Dzejnieku stūris"! - Bens bija visu sapratis. - Uz ko viņš tur rāda?

-    Uz kaut kadu grāmatu, man liekas. Vai tīstokli. Neatceros.

Bens nolika tasi uz. galda.

-Ja tev to vajag, es aizdabūšu tevi uz Londonu. Jebkurā gadījuma, lai nokļūtu Henlija, jādodas caur I lilrovu. bet policijai, iespejams, ir ienācis prata, ka "Dzejnieku stūris" ir vel viena zīmīga vieta, un tada gadījumā to apsargas.

Uzmanīgi skatīdamies man acis, viņš pieliecas tuvāk.

-   Bet man tev jaaigadina: ja tu šai bridi dosies uz policiju, viņi nešaubīsies, ka tu esi upuris. Tu vari izstāstīt viņiem visu, kas tev zināms, un ļaut viņiem meklēt slepkavu. Bet ja tu turpināsi bēguļot, viņiem neatliks nekas cits ka uzskatīt, ka tu, mazākais, esi ar viņu uz vienu roku. Vienalga, vai tas ir viņš vai viņa.

es pielocu kājās un sāku staigat šurpu turpu.

-   Un viņš jau ir mūs apsteidzis par stundu, kas tūlīt paraugs dienās.

-    Varbut ja, varbut nē, - atbildēja bens. - Viņš atstaja vēstuli.

Es acumirkli apstājos.

-    Ko tu gribi teikt?

-   Varbut slepkava negrib, lai Grenvila atklājums tiktu atrasts. Varbut viņš grib, lai meklējumi tiek pārtraukti, un punkts.

Atsāku šaudīties šurpu turpu, manas domas drudžaini ver- pas ap Bena hipotēzi.

-     Ir daudz cilvēku, kuriem ļoti nepatiktu, ja Šekspīrs tiklu gāzts no sava pjedestāla.

-    Liksim mierā autorlbas problēmu. Kamēr mums nebija šīs vēstules, mes par to neko nezinājām. Līdz šim mēs meklējām lugu. - Viņa balss kļuva dobjākā. - Kurš negrib, lai "Kardenio" liktu atrasts?

-   Kapec lai kāds ne…? - es nespēju pabeigt teikumu. - Oksfor- diāņi, - nervozi izgrūdu. - Atenaīde.

Gadskāitļi. ir tik apšaubāma lieta, viņa pirmīt teica, lūkodamas uz. lasītavas neojakobisko greznību. Taču īstenībā la nav. Ja mums izdosies atrast "Kardenio", tad viņas lolojums, Oksfordas grāfs - slepenais dārgakmens, kas iemūrets paša viņas pils sirdi, - izstājās no spēles.

Jaunais pavērsiens - ka Delija i, iespējams, bija taisnība, - viņas acīs nebija nenieka vērts. l>ēlija uzskatīja, ka aiz Šekspīra maskas slēpās sers Frensiss Bekons. Un ja tu esi gatavs nogalināt, lai pasargāti] savu mīļoto grafu no pierādīšanas, ka Viljams Šekspīrs no Stretfordas tiešam ir sarakstījis to, ko par viņa sacerejumiem uzdod iespiedēji, kāpēc gan tev tielēties un neslepkavot, lai pasargātu mīluli no sera Frensisa?

Tiešām - ja ta ir Atenaīde, tas būtu itin loģiski, ja tik neizmērojama nežēlība vispār var būt loģiska. Par "Kardenio" mekleju- miem zinājām tikai mes trīs. Pat seram 1 lenrijam es vel neko nebiju pastāstījusi. Zināja ari Rozā, un viņa bija mirusi. Maksine zināja par pēdām, kas ved uz Atenaides muižu, un viņa bija mirusi.

Atenaīde man pateica, ka Sandersons grib ar mani tikties pie Kapitolija, - bet tikpat labi viņa pati varēja noorganizēt šo tikšanos, nododot viņam tadu pašu ziņu no manis. Kad Sinklers kuru katru bridi varēja mani aizturēt, Atenaīde bija gādājusi, lai es tieku uz šo tikšanos.

-    Doktoram Sandersonam bija taisnība, kad viņš brīdināja tevi no viņas. Nevis tāpēc, ka viņa ir oksfordiane. Bet tāpēc, ka viņa nav atklata, lai kas ari viņa būtu par cilvēku. Keita, neviens neizbūvē tik smalku slepenu telpu starp savas majas sienam tikai vēsturiska untuma pec. Jo sevišķi tada pasaules daļa, piecdesmit jūdžu no Meksikas robežas. Viņa ir narkotiku vai cilvēku kontrabandiste, varbūt gan viens, gan otrs.

Es apsēdos. Ka es varēju būt tik stulba?

Atenaīde - tas bija loģiski, ja, izņemot vienu sīkumu. To roku, kas tauslījas lejup.

-   Man uzbruka vīrietis, - es noskurinādamās sacīju. - Gan šeit, gan Vīdnerā.

-    Roza nolīga mani, - atzīmēja Bens.

Citiem vārdiem, sievietes medz. nolīgt vīriešus. Nezin kāpēc man ausīs ieskanējās Metju balss.

-   Jusu protežē nav ieradies. - Vezlijs Norts. Atenaides mīlulis.

-    liet viņš atstaja vēstuli, - es iebildu, neparko negribēdama atzīt, ka lienam ir taisnība. - Ja mērķis bija apturēt mani - apturēt jebkuru, kas dodas šai virziena, - kāpēc viņš nepievaca vēstuli?

-    Varbūt tu viņi iztramdīji.

-    Vai varbūt tas biji tu.

-    Vai varbut viņš gribēja, lai tu to atrodi, - bens paraustīja plecus.

Es sarāvos.

-   bet tu tikko teici, ka viņš gribot mani apturēt. Viņš mēģinaja mani mgalināt.

-    Bet nenogalināja.

-    Vai tu gribi sacīt, ka viņš ta rīkojās ar nodomu?

-   Ja tev vajag kadu apturēt, ir vieglāki un drošāki paņēmieni, ka to izdarīt. Viens vienīgs kluss šāviens galva… vai atri sagrabt aiz rīkles un paraut. Ja viņš tiešām butu gribējis tevi likvidēt, tu bulu pagalam, iekams es pie tevis nonāktu. Bet tu biji dzīva. Ta nu es sev jautāju - kāpēc? Kāpēc šīs slepkavības ir tik teatrālas? Un kāpēc lev ir izdevies izsprukt - turklāt nu jau divas reizes? - viņš paraustīja plecus. - Viena acīmredzama iespēja ir lāda, ka tas ir teatrālas tieši lāpec, ka tas ir teātris, to nolūks ir atstāt iespaidu uz publiku… uz ļoti konkrētu publiku.

-    Uz mani?

-    Iespējams, Atenaīde veļas, lai tu dari tieši to, ko tu dari: virzies tālāk pa meklojumo taku, podam svilstot atriebes ugunī. Var gadīties, ka viņa nevis steidzas lev pa priekšu, bet gan seko. Var- but viņa izcerl laku ap tevi, Keita, un dzen tevi uz priekšu.

Es saraucu pieri.

-    Kapec? Tu taču pats tikko teici, ka viņa negrib, lai Grenvila atklājums tiklu atrasts.

-   Iespējams, drīzāk vajadzētu sacīt, ka viņa negrib, lai las nonāk atklatībā. jebkad. Bet vienīgais veids, ka to nodrošināt, ir iznicināšana. Un, lai iznicinātu, to vajag atrast. Iespējams, tu esi dzīva tikai tāpēc, ka esi viņai vajadzīga.

-    lai atrastu "Kardenio". Un ja man tas izdosies?

-   Viņa iznīcinās gan tevi, gan lugu. Un ari visu pārējo, ko uzgaļa Grenvils.

Bs atkal saku šaudīties pa virtuvi.

-    Nē. Es nespēju tam noticēt.

Bens iebaza roku žaketes kabatā, kaut ko nolika uz galda un pastūma uz manu pusi. Sudraba ietvariņš. Es piegāju tuvāk, taču pavisam klat negāju. It ka tas varētu iekost.

Fotogrāfijā ietvara bija melnbalta, kompozīcijas spēcīgās, graciozās aprises liecinaja, ka tās autors droši vien ir Avedons. Sieviete ar lapsenes vidukli slavēja, jocīgi izliekusies, ka tas bija pieņemts, fotografējoties ap piecdesmit piekto gadu, "Romas brīvdienu" un "Loga uz. pagalmu" laikmeta. Ta bija Atenaīde. Jauna, daiļa, izsmalcināta. Blakus augšup ar bijību skatijas kada meitene. Viņas seja vel bija bērnišķi neizveidojusies, taču kļūdīties nebija iespejams: ta bija Rozalinda Hovarda jaunībā.

Tam visam par spīti visvairāk uzmanības piesaistīja Atenaides cepure. Balta cepure ar platam maļam un rozēm, tik lielam ka peonijas, melnākas par melnu: tādu toni melnbalta filmiņa var iegūt tikai no vienas krāsas: no sarkanas. Tumši, tumši sarkanas.

Šo cepuri es jau biju redzējusi, pilnā Technicolor paletē. Līdzās Rozas līķim.

Paceļu acis, mana elpa bija aprauta un sekla.

-    Kur to atradi?

-    Viņas lidmašīnā, - atbildēja Bens.

-   Kāpēc tu man neko neteici?

-   Nebija īsti skaidrs, ko tas nozīme.

Tev bus jāiet, kurp tas tevi vedīs, viņa teica.

Līdz šim tas bija novedis pie vēl divām navem.

-     Ta ir mana vaina, - es dobji ierunājos, vainas apziņas uzpluds strauji sablīvējas pārliecībā. - Tieši es aizvedu Atenaidi pie Sandersona. Un pie Maksīnes Tomas.

Bens uzlika abas rokas man uz pleciem un mani viegli sapurina ja.

-    Klausies, ko es tev saku: nav nozīmes, kas kuram seko. Ta nav tava vaina.

Es pieķēros viņa vārdiem, un vainas apziņu nomainīja dusmas. Benam taisnība: nav nozīmes tam, vai es biju vajatāja vai upuris; manu lēmumu tas nemainīs. Man jānonāk takas galā ātrāk neka slepkavam.

-    Uz Vestminsteras abatiju! - es dobji izgrūdu.

-   Ar vienu noteikumu, - teica Bens. - Tu ne uz bridi neizej no mana redzeslauka. Ne pielūgt Dievu, ne pačurāt. Ne uz. bridi.

-    Eabi.

-    Apsoli!

-    Es apsolu. Tikai dabu mani uz Londonu.

Viņš izvilka no kabatas vel kaut ko. Mazu gramatiņu, tumši zilu ar zelta ērgli uz. vaciņa. Pase. Es to atšķiru. Man pretī rau- dzijas mans attēls. Vismaz seja bija mana. Taču mati bija īsi un tumši, un vārds bija zēna: Viljams Džonsons, dzimšanas datums: tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otrā gada divdesmit trešais aprīlis.

-Tev vajadzēs nokrāsot matus un Jaut, lai es tev tos apgriežu. Vai vari griezt pali.

-    Kapec man jākļūst par zēnu?

-Ta bija neželiga slepkavība, Keita. Un lādu ir bijis pietiekami daudz, pietiekami dīvainu, lai tas uzskatītu par sērijveida slepkavībām. Tikls ap lidostām jau tagad ir nostiepts cieši, tas kļūs vel ciešāks. Turklāt kairai Šekspīra varonei vismaz vienu reizi jāpārģērbjas par zēnu.

-    Doma, izies cauri?

-    Vai lev ir kads labāks ierosinājums?

-    Dod krāsu!

Parakņājies polietilēna maisiņa, kas stāvēja uz virtuves letes, viņš izvilka pudelīti un paradīja man ceļu uz vannasistabu. Es palūkojos uz savu matu pazīstamo rūsgano vizmu. Tika solīts, ka krasa neturēsies ilgi; paiedama zem dušas, es no visas sirds cereju, ka ta tiešam bus.

Kad mani mali bija slapji un gandrīz pilnīgi melni, Bens ātri tos apgrieza pavisam īsus. Kad viņš bija beidzis, seja, kas lūkojās man pretī spoguli, varēja but gan zēna, gan meitenes seja. Grūti pateikt. Tiesa, ja man mugura bus manas vienīgas drēbes - melni svārki un kurpes uz papēžiem -, izlemt nebūs tik gruli.

Par to izdzirdējis, Bens saka smieties. Gaiteni stāvēja divi taisnstūrveida koferīši uz riteņiem. Vienu viņš pasniedza man.

- Izskatas dīvaini, ja cilvēks dodas uz Firopu bez bagāžas, - viņš sacīja. - Un šis tas no mantam tev jebkura gadījumā bija vajadzīgs. Var gan izrādīties, ka neko citu tu kadu brīdi nedabūsi, tādēļ pacenties netēlot ašo zēnu. - Koferi es atradu brīva piegriezuma bikses, pogajamu kreklu ar garam piedurknēm, vaļīgu žaketi, zeķes un kurpes. Nedereja gluži tik labi kā viss tas, ko pec savām aplēsēm bija licis iegādāt sers I Ienrijs, tomēr puslīdz mugura gaja. Pēdējā brīdi es atradu blūzītes kabata Metju vizītkarti un pārliku to žaketes kabatā.

-Tev vajadzēs atšūt katru Anglijas transvestītu, - Bens bilda, kad es iznācu no vannasistabas. - Viņš pasniedza man garu ķēdīti. - Brošai, - skanēja paskaidrojums. Tā nu es atkal piespraudu to pie ķēdītes un pakaru kaklā. Tomēr šoreiz paslēpu to zem krekla.

Desmit minūtes vēlāk mēs jau sēdējam taksometrā un braucām uz Dalesa lidostu.

Jau atkal priekšā bija biļetes, uz kurām bija rakstīti musu vardi. Jau atkal tas bija pavisam citam reisam. Taču šoreiz mes iekāpām lidmašīnā uz citu pilsētu.

Pusnaktī mēs paceļamies gaisa, lai lidotu uz Frankfurti.

29

PĀRMAIŅAS PĒC LIDOJAM ekonomiskajā klasē. Ja tu gribi būt viens no anonīma pūļa, sacīja Bens, smalkam servisam ir savas ēnas puses. Kad lidmašīna izlīdzināja augstumu, es izstiepu roku un sataustīju Cembersa sējumu, kas bija iestuķets kabata pie priekšēja sēdekļa.

-1 )esmit minūšu laikā tu to meklē jau trešo reizi, - teica Bens. - Esmu drošāks par drošu, ka tas nekur nav pazudis.

-   Varbūt tam izdīgs kājas un tas aizmuks ka dakšiņa ar karoti, - es atsaucos. - Nekad neko nevar zināt.

Pec brīža cauri salonam tika stumti ratiņi ar edieniem un dzērieniem, tie apstajas mums līdzās un mums atradās nodarbošanās: vajadzēja izdabūt no iesaiņojuma vakariņas.

-    Ta, un tagad paskaidro, - Bens ierunājās, stumdams vaigos slapju lazanju, - kapec lai kāds domātu, ka Šekspīrs nav sarakstījis savas lugas. Kadam, ko nemoka murgi, - viņš piebilda.

Bekonu jaunkundzei bija Taisnība. Taisnība un vēlreiz Taisnība.

Es iedzeru malku vīna.

-    lai ka man nepatiktu to atzīt, Atenaīdei ir sava daļa taisnības. lādam rakstniekam, kurš varētu būt sarakstījis šis lugas, ir maz kopīga ar cilvēku, par kuru mums liecina vēsturē. Stretfordi- aņi apgalvo, ka ši neatbilstība ir optiska ilūzija - vienkārši visus pierādījumus noārdījis nodilums un laika zobs - un raksta tekstus, kuros sasaista stretfordieti ar viņa lugām. Savukart antislret- fordiaņi uzskata, ka neatbilstība ir faktiska - to rada tas, ka divi daž.adi cilvēki ir izmantojuši vienu un to pašu vardu: kads aktieris no Stretfordas ir palienejis vai pārdevis savu vardu kautrīgam dramaturgam, kurš to izmanto ka masku. Un viņi raksta tekstus, nodalot aktieri no rakstnieka.

Abas puses pretendē uz Patiesību. Viņi dēvē savus tekstus par vēsturi un biogrāfiju, un neminstinoties zaķa savus oponentus par muļķiem, jukušajiem un meļiem - tu dzirdēji, ka izteicās Atenaīde. Viņi liek lieta pat reliģijas valodu, piesauc ortodoksiju un ķecerību.

-    Viņi? - pārjautāja Bens. - Vai tu paliec ārpus ta ka Dievs, kas noskatas bērnu ķīviņos.

-Ja es būtu tik dievišķa, man netrūktu pareizas atbildes. Bet patiesība ir tāda, ka mes nezinām, kurš sarakstījis lugas. Nevis ta, ka mēs nezinām, ka ūdeni veido ūdeņradis un slāpeklis attiecība divi pret viens, vai ka visiem cilvēkiem ir jāmirst. - Man atmiņa uzpeldēja Sandersona seja, un kaklā uzradas kamols. Es ar pūlēm to noriju. - Pierādījumu pārsvars ir Stretfordas aktiera puse. Tomēr balto plankumu ir daudz un tie ir tik lieli, ka tos nevar uztvert mierīgi - ja ši būtu liesa, diezin vai izdotos "piesiet" šīs lugas aktierim atbilstoši standartam "trūksi pietiekama pamata šaubīties".

Pabazusi roku zem galdiņa, es gramstījos pa bagāžas kabatu.

-   Saikni starp šo aktieri ar šīm lugām faktiski pirmais iedibināja Bens Džonsons, kurš pazina aktieri, un "Pirmais folio", kam Džonsons, pēc visa spriežot, bija redaktors. - Es izvilku pirmo ko- poto rakstu faksimilizdevumu un atveru lappusē, kura dižojas olgalvainais porlrets.

-    "Folio" nepārprotami norada uz stretfordieti. No otras puses, viss, ko Džonsons raksla par autoru un viņa portretu, izska- las pieticīgi un, iespējams, ironiski. Ka lai zina, vai tas, kas to raksta, ir "godīgais Bens Džonsons"? Vai varbūt tas ir ironiskais, zobgalīgais Bens Džonsons. Nu, paskaties kaut uz veltījuma dzejoli, tieši zem ši nejēdzīgā portreta:

Iasitāj, mans draugs.

Ne bilde, bet grāmatā raugies!

-   Prātīgs ieteikums, ņemot vērā, cik drausmīga ir ši bilde.

-Ja, bet nav sevišķi japiepulas, lai visu dzejoli tulkotu ka rafinētu atzīšanos, ka bildē nemaz nav redzams Šekspīrs. Turklāt at- klatība "Folio", liekas, parādijas stipri paklusam, lai neteiktu - zagšus. Kad Džonsons tūkstoš sešsimt sešpadsmitaja gada izdeva pats savus kopotus rakstus, kad i trīsdesmit slaveni dzejnieki un literāti atsaucās ar sonetiem, kuros visskaļākajiem vārdiem slavinaja autoru. Šekspīra gadījuma Džonsons bija vienīgais, kas to gribēja vai spēja. Pārējie - un tādi bija tikai trīs - bija trešās šķiras skribenti, ja tadi vispār ir iekļaujami kāda šķira.

-    Nu, bet ja tas nebija Šekspīrs, kurš tad?

es bezpalīdzīgi noplātīju rokas.

-Tur jau tas āķis! Pirmkārt, kuram vispār butu nepieciešama tada slepenība? Jadoma, augsdzimušai personai - teātris butu apkaunojums viņa ģimenes cienījamajam vārdam. Pilnīgi noteikti - jebkuras kartas sievietei. Vēl jau ir lasitaji, kuri domājās saska- tam lugas iešifrētas slepenas ziņas - visbiežāk masonu, rožkrus- liešu vai jezuītu filozofiju, citi apgalvo, ka to autors - parasti piesauc Bekonu - bijis karalienes dēls. Ja raugās tā, maskēšanas liekas nepieciešams drošības pasākums.

Bet kā, elle, tādu noslēpumu izdevās nosargāt? Pieņemsim, ta tiešam bija, lugas tiešam ir sarakstījis kads cits. Pat ja Bens Džonsons nezināja, kurš tas ir, viņam vajadzēja zināt, ka tas nav aktieris no Stretfordas, to vajadzēja zināt ari Karaļdraudzes vīriem. Kopa iznāk krietns bariņš ļaužu, kuriem jāaizbāž mutes, turklāt tas bija tenkotaju gadsimts.

-    Tad kļutu skaidras Džonsona šizofrēniskās piezīmes par Šekspīru, - pratoja Bens.

-    Jā, bet ne jau tas, ka Šekspīra dzīves laika un ilgi pec tam neviens būtībā neapstrīdēja Šekspīra autorību. Bēkons un, vel jo vairāk, neviens cits par autoru faktiski neder. Antistretieši var visnotaļ jēdzīgi pamatot, kāpēc tas zellis no Stretfordas diez vai spēja to izdarīt - tas pamatojums tiešām ir jēdzīgāks neka lielais vairums "normālo" zinātnieku ir gatavi atzīt. Bet nevienam tā ari nav izdevies celt priekša jebkādu citu personu, kurai varētu piedēvet pārliecinošu līdzekļu, motīvu un iespeju komplektu.

Hs parlaidu roku par skaustu: zem svaigi apcirptajiem matiem galva likās savādi viegla.

-    Delijas izvele krita uz Bekonu.

-    Bekona un Bekons, - murmināja Bens. - Ka ar vali pa pieri, ne? Iznāk tads ka ačgārns nepotisms.

-    Viņi nebija radinieki, - es pasmīnēju. - Hēlija nonāca līdz arprālam, pūlēdamās pierādīt, ka Šekspīra lugas sarakstījis sers Frensiss, bet es butu gatava ieķīlāt velnam savu dvēseli, ka viņš to nav darījis. Sers Frensiss bija spožs cilvēks, valdošās ģimenes galvenais jurists karaļa Džeimsa laika. Ja, viņam tiešam bija pienācīgā izglītība un viņš rakstīja. Viņš ir viens no izcilākajiem angļu prozaiķiem. Bet viņa teksti ne vismazakajā merā neatgādina Šekspīra stilu. Tikpat labi varētu - ak, mūžs, nezinu, - varētu pieradīt, ka viena galvā var rasties Viljama F. Baklija jaunākā un Sti- vena Spilberga šedevri. Viens - kolosāli erudīts: politiski, filozofiski un enciklopēdiski, otrs - episks laimes meklētājs visos galvenajos sižetiskās drāmas žanros.

Stjuarte savaca mūsu traukus, es izstiepos un iegrozījos ertak.

-Tiesa, Marku Tvenu Delija pievērsa savai ticībai.

-   "Heka Fina un Toma Sojera" Marku Tvenu? - Bens parjau- taja.

-    Viņš izlasīja Delijas gramatu, braukadams ar tvaikoņiem pa Misisipi, - es ar lielu tīksmi stāstīju. - Mūža nogale viņš uzrakstīja šausmīgi smieklīgu Stretfordas Šekspīra antibiogrāfiju ar nosaukumu "Vai Šekspīrs ir miris?" Ja lev kādreiz atliek laika, pa- mekle i n Iemeta.

-   Bet ka ar Oksfordu? Atenaides mīluli?

-   Šobrīd viņš ir mīļotais otrais dels. Viņam par nelaimi, pirmais ievērojamākais viņa aizstāvis bija kāds, vārdā Lunijs.

Bens nospurcas.

-    Vispār pareizi ir Lonijs, bet oksfordiaņiem no ta labāk nekļūst. Tiesa, viņa gramata pārliecināja, cita starpā, ari l'reidu. Ir gan šis tas, kas rana Oksfordam par labu. Ka jau noradīja Atenaīde, "Hamletā" savādi atbalsojas atsevišķas viņa dzīves epizodes.

-   Būsim precīzi! Viņa noradīja, ka to esi norādījusi tu, - Bens pavīpsnaja.

-    Es norādīju arī to, ka atbalsis nepadara lugas par autobiogrāfiju. No otras puses, grafam tiešam bija pienācīgā izglītība un pieredze. Ir ari zināms, ka viņš rakstījis lugas, tas gan visas ir zudušas. Toties saglabājušies daži viņa dzejoļi - visnotaļ labi, turklāt daži no tiem sarakstīti, izmantojot Šekspīra neparasto atskaņu shēmu. Bet visinteresantākais ir tas, ka tekstos var atrast atsauces uz Veru. Vai "Veru", kā nereti rakstīja pats grafs.

-Tādas kā tas Vera nihil vērtus?

-Jā, bet angliski. Visādus kalamburus, teiksim, ever, never un truth, latiņu vērus angļu tulkojumu.

-   Vareni.

-    Konteksts! - es bargi atgādināju. - Jaskatās uz kontekstu. Vai tev ir kads priekšstats, cik reižu Šekspīrs lietojis vardu ever? Aptuveni sešus simtus reižu, es painteresējos. Vel apmēram piecsimt reižu parādās every. l'lus never, bus vel tūkstotis klāt. Pieliekot klat latīņu vērus angļu tulkojumus true un truth, kopa Šekspīra tekstos dabūsi apmēram trīs tūkstošus vārdus, ar kuriem speleties. Ņemot vera šo biežumu, nav brīnums, ka dažas reizes izdodas iemānīt tajos citu, vēlamo nozīmi. Bet tev nešķiet - ja tu butu gribējis, lai tiem piemistu šada nozīme, un ja tev patiktu pieticīgas miklas, trīs tūkstošos iespēju tadas varētu saķibinat vairak nekā pārīti vien?

-    Vienalga, tas ir vareni.

-   Tad tev droši vien patiks ari Every word doth ulrnost teli my nume, no Sonetiem: "Katra rinda, katrs vārds, ko saku, tev dzirdē- li un pazīstami skan." Izņem no everif arā ver, pārliec to mazliet tālāk, un every word pārvēršas par Eyword Ver. Nomaini y ar d, un tev bus Edword Ver.

-    Ta nav blēdīšanas?

-    Kā nu ne. Bet vārsma jau ir sacīts, ka tam nav jabut precīzi. Tur ir teikts - pazīstami skan. Tatad Eyword Ver vienkārši skan kā Kdvards Vērs…

-    Ļoti aspratigi.

-   Kā tad, ja tu esi gatavs soneta grande finale - ta pēdējiem vārdiem.

-    Un tie butu…?

-   Mans vārds ir Vils.

-   Tas ir joks?

Hs papurināju galvu.

-   Un kā, Iudzu, oksfordiaņi tiek ar to gala?

-    Paziņojot, ka "Vils" ir bijusi viena no Oksforda iesaukām.

-    Kā viņi to pamato?

-    Lielā mera ar šo sonetu.

-   Bet tas taču ir sledziens noslēgtā apli.

-     Drīzāk jau slēdziens, kas ieved murgu melnajā caurumā. Nu, nav jau ta, ka Oksforda noliedzējiem nebūtu pašiem savu sentimenta virpuļu. Man jāteic, ka viens no iemesliem, kalab man negribas viņu atzīt, ir tas, ka viņš nebija labs cilvēks: viņš nebija negodajams, neuzticams, ne laipns, l'rotams, gadās, ka cilvēks iekarsigs un pat nežēlīgs, un tomēr ir ģēnijs. Pikaso un Bēthovens nebija nekādi lācīši pekainiši. Tomēr man gribas domāt, ka cilvēks, kas izsapņojis Džuljetu, Hamletu un Liru, bija krietns cilvēks.

Tomēr galvenais Oksforda mīnuss ir viņa nave. Atenaīde var apgalvot, ka gadskaitļi ir apšaubāma lieta, līdz viņai sak griezties melns gar acīm, bet viņa kļūdas. I ,abi, vienai vai otrai lugai - jā, datējums var but kļūdains, par kadu gadu, diviem vai pieciem, bet pārbīdīt visus Šekspīra darbus par desmit vai vel vairāk gadiem? Neiet krasta.

-    Kāpēc?

Salona nodzisa gaisma, un es ietinos segā. Izvilkusi piespraudi no krekla apakšas, es sāku to virpināl ķēdīte.

-    Ja četrsimt gadu no ši brīža kāds, noklausījies visus rokmūzikas ierakstus, kas vien bus saglabājušies, - doma, viņš spēs aloties tik ļoti, lai to, ko ir darījuši "Bītli", atliecinatu uz laiku desmit gadus agrak vai vēlāk? It ka viņi būtu varējuši no love Me Do pārlēkt uz Come Together spivumu, bet pec tam atgriezties pie piecdesmito gadu dudi-dudi-dū, vienkārši pavicinot ar rociņu un paziņojot, ka gadskaitļi ir apšaubami? Jo sevišķi zinot ari kontekstu, Elvisu Presliju, Badiju Holiju, "Resno" Domino, The Stones, Cre- am, The Doors un The Who? Zinot kaut vismazako drusciņu par psiholoģisko bezdibeni, kas nošķīra sešdesmitos no piecdesmitajiem? Tu tiešam doma, ka kļūdas pēc "Bītlus" var uzskatīt par piecdesmito gadu grupu?

-   Vai tu gribi teikt, ka nezinašana ir svētlaimē?

Es saku skaļi smieties.

-    Es gribu teikt, ka lielākā daļa antistretiešu bradājas pa renesanses laikmetu, meklējot vienu vienīgu atbildi, un iedomātā koka dēļ nepamana veselu mežu.

-    Un kam tici tu?

Es pasmaidīju.

-    Dikenss vēstulē draugam reiz rakstīja kaut ko apmēram šādu: "Ir ļoti mierinoši domāt, ka saistība ar Šekspīru zināms tik maz. Viņš ir brīnišķīgs noslēpums, un es diendienā trīcu, ja nu kaut kas nak gaisma…" Man liekas, es esmu Dikensa puse.

-    Un ja nu kaut kas naks gaisma? Doma, mes kādreiz zināsim patiesību?

Piespraude hipnotizējoši griezās te uz vienu pusi, te uz otru.

-   Gaisma var nakt vesels faktu zvaigznajs. Ja tos ir iespējams atrast, tiem ir janak gaismā; es neticu faktu slēpšanai, neuzskatu ari, ka mums jaslepjas no tiem. Bet fakti un patiesība nav gluži viens un tas pats, sevišķi tad, kad runa ir par iztēli un sirdi. Nedomāju, ka Dikenss kapa apgriezīsies otrādi aiz bailēm, ka paris - vai paris tūkstoši - faktu izdzēsis tā prāta noslēpumu, kas sarakstījis "Romeo un Džuljetu", "Hamletu" un "Liru".

Ķēdīte, kurā turējās piespraude, atspraga vaļa, un piespraude nokrita uz grīdas. Mēs abi liecāmies to pacelt, un Bena vaigs pieskaras manējam. Vel neaptverusi, ko daru, es pagriezos un viņu noskūpstīju. Viņa acis iemirdzejās pārsteigums, un viņš noskūpstīja mani. Apjēguši, kas notiek, es vienā rāvienā apsēdos taisni.

Viņš palika noliecies, viņa seja liecināja par apjukumu. Pirksti leni satvēra piespraudi, un viņš iztaisnojās.

Es manīju pietvīkumu, kas kvēlodams žagas pari vaigiem un krūtīm.

-   Es atvainojos.

-    Es neatvainojos, - viņš atbildēja un ielika piespraudi man saujā, joprojām izskatīdamies apjucis. - Diezgan interesanta sajuta, kad tevi skūpsta zēns. Man pirmā reize.

Manas acis iepletās panikā. Biju par to aizmirsusi.

-Mēģini atcerēties, - viņš smaidīdams piekodināja.

Es pamaju, iekšēji novaidedamas. Diezgan interesanta sajūta? Lai viss būtu vēl ļaunak, es biju apsolījusi visu laiku but viņa tuvuma. Un, pat ja es nebutu šādi pieķedējusies pie viņa, joprojām dega zīme "piesprādzēties ar drošības jostām". Nevarēju pat aizmukt uz tualeti. Tiesa, vienīgā viela, kur es labprāt dotos, bija bagāžas nodalījums, tur varētu ielīst kadā kasle un sarauties kamoliņā.

Bens apsēdās taisni; varēja redzēt, ka tumsa mirdz viņa acis.

-   Ar labunakti, profesores kundze! - viņš novēlēja un pēc brīža jau bija aizmidzis.

Uzmanīgi piespraudusi brošu žaketes iekšpusē, es nolaidu krēslu atpakaļ, cik talu vien varēju. Pec kada laika bens izstiepās un sagrozijas, un viņa kaja piespiedās pie manējās. Es ilgi sēdēju nomoda tumšajā salona, visapkart skanot vienmerīgiem, klusiem krācieniem, juzdama Bena auguma siltumu. Kad jau slīgu miega, Rozas balss man prata sacīja: Uz Patiesību ved daudzi ceļi. Tie ir Ofelijas vārdi, es ercigi nodomāju. Un nevis Rozas.

30

FRANKFURTĒ MĒS IZGĀJĀM pasu parbaudi un paņemam savu bagāžu.

-   Iedod man savu pasi, - Bens nokomandēja, kad aiz muguras palika muita.

Es iedevu.

-    Ko tālāk? Mes ejam?

-   Mēs edam, - viņš atbildēja, un sāka iet pa termināli turp, kur bija redzama gaiša kafejnīciņa; tur viņš pasūtīja kafiju un bulciņas, runadams, manuprat, tekošā vācu valoda.

-   Cik valodas tu runā? - es jautāju ar manāmu skaudības pieskaņu.

Viņš paraustīja plecus.

-   Saku ar angļu un spāņu. Pagaja kads laiks, kamēr es sapratu, ka tas ir atšķirīgas valodas. Pec tam pārējās naca viegli. Tapai ka daži spēj nospēlēt mūziku, ko ir dzirdējuši tikai pāris reizes.

-    Daži spēj noplinkšķināt "Merijai bij' jēriņš mazs", - es iebildu. - Neviens nespej apgūt Bēthovena vai Malera simfonijas, dzirdējis tikai vienu reizi.

-    "Divas kafijas, lūdzu, un ābolu strudeli" drīzāk ir "Mērijai bij' jēriņš mazs", nevis Malers. Bet man liekas, valoda, tapai ka ģeogrāfijā, es vairak vai mazāk jūtos kā mājās visur un nekur. Ja drīkstu aizņemties izteicienu.

-    Ka tas ir tā gadījies?

-    Valoda vai ģeogrāfija?

-Abas.

Viņš atgazas krēslā un pasmaidīja. Uzplūstot spējam karstumam, es atcerējos, ka biju viņu noskūpstījusi, un aizgriezu galvu.

-   Pirmkārt, vecāki poligloti, - viņš atbildēja. - Mana māte runa četras valodās. Kā pati izteicās, viņa neuzskatīja, ka bērniem jāslīd lejup pa macīšanās līkni. Otrkārt, nespēja sedet mierīgi. Baņķieru ģimene vienīgais cienījamais veids, ka tikt vaļa no banku lietam, jurisprudences un medicīnas, ir aiziešana kareivjos, - viņš paraustīja plecus. - Veids, ka redzēt pasauli.

-    Un cienījama pretinde aiziešanai kareivjos?

-    Ja tada ir, neesmu to atradis. - Izdzēris tukšu savu tasi, viņš izvilka no krušu kabatiņas manu pasi un atdeva to man atpakaļ. - Uzskatams piemers samaitātībai.

Es grasījos ielikt pasi kabata, taču Bens aizrādīja:

-   Tava vieta es taja ieskatītos.

Ta bija cita pase. Mana fotogrāfija bija tada pati. Vārds gan bija mainījies, es tagad biju nevis Viljams Džonsons, bet Viljams Tērners, arī šķērsoto robežu zīmogi bija citādi. Pirmkārt, to bija vairak. Ka izskatās, Tērners gandrīz visu vasaru bija klejojis pa Eiropu. Vācijas zīmogs liecināja, ka es šeit uzturos jau nedēļu.

-    Gadījuma, ja Vašingtonas-Eondonas reisus patur acīs, - Bens paskaidroja.

-   Cik tādu tev vel ir?

-   Cerēsim, ka ar šo pietiks, lai tu nonāktu tur, kur gribi nokļūt.

Ja ari Vašingtonas-Eondonas reisus kads paturēja acis, Erank-

furtes-Eondonas reisi nevienu neinteresēja; vismaz Viljams Tērners nevienam nebija vajadzīgs. Ap trijiem mes nolaidāmies hitrovā. Bens nozuda rinda "Pasažieriem no AK un EEZ "; pec nepacietīgas šļūkāšanas "Pārējiem pasažieriem" paredzēta ja rinda, omulīgs vīrietis ar sikhu turbānu galvā mani ar rokas majie- nu ielaida Anglija. Bens jau bija atguvis musu bagaž.u. Ejot cauri muitai, neviens u/. mums pat nepaskatījās. Ara gaidīja sera Henrija Bentley.

-   Augstais dievs! - sers I Ienrijs teica, pirmaja brīdī nenoticējis savam acīm, kad es apsēdos viņam blakus pakaļējā sēdeklī. - No jums ir i/nācis visnotaļ glīts zēns, Keita!

-    Viljam, - es vīzdegunīgi atsaucos. - Viljams Terners.

-   Uz kurieni brauksim, Tērnera kungs?

-    Uz Vestminsteras abatiju, - paziņoja bens, iekāpis mašīna. Bārnss, sēdēdams pie stūres, palocīja galvu.

-   Un jus tātad esat Noderīgais cilvēks, - sers Henrijs uzrunāja Benu. - Man ir aizdomas, ka musu Keita ir cītīgi pētījusi dažnedažādas noderīguma izpausmes.

Mašīna sāka braukt. Es saviebos un iepazīstināju seru Henriju ar Benu. Viņš pieliecās un nospieda pogu, paceļot stiklu, kas nodalīja vadītāja sedekli no auto aizmugures. Tad pagriezās pret mani.

-    Es noskaidroju, ar ko noindēja Rozu.

Man sametas auksti.

-    Kālijs. Te tev nu bija "driģeņsula, šķidrums, kas cilvēkasi- nim lik naidīgs ir". Izrādās, viņai kakla iešļircinats visvienkarša- kais kalija šķīdums. Viegli sadabūjams, viegli lietojams, atri izraisa navi un gandrīz nav atklājams.

-    Ka tad jums izdevās to atklāt? - jautaja bens.

-    Man neizdevās, - atbildēja sers Henrijs. -Atklaja inspektors Visdrumulis - izskatas, ka viņš ir ne tikai drūms, bet ari attapīgs. Šaubos, vai no viņa paša var izdabūt ko vairak par čuram reizi gada viņa dzimšanas diena, taču viņa ļaudis bija cilvēcīgāki, luk, ko es uzzināju: pec nāves katra ķermeņa šuna izdala kāliju. Tādejādi liki tā klātbūtne liela daudzumā ir pavisam normāla. Taču, ka atklajas, kālijs nav tikai nāves simptoms - reize tas ir ari cēlonis. Veselīga sirds staiga ka pa naža asmeni: parak maz kalija - apstajas sirdsdarbība. Parak daudz - ta pati liksta. Tādēļ kalija šķīduma injekcija jūga vena, teiksim ta, var iedarboties līdzīgi

Hamleta driģeņsulai. - Viņa balss kļuva dobjākā: - Ātri plūst pa visam dzīsliņām kā dzīvsudrabs un tūdaļ sarecina, ka skābe pienu, mūsu asinis.

Ja, tā varēja but. Ari Maksine un doktors Sandersons bija miruši atri, bez cīņas - liktos, ka slicinatai sievietei vai vīrietim, ko dursta ar nazi publiskas vietās, vajadzētu turēties pretī. Cita lieta, ja tad, kad viņiem - kads te bulu īstais vārds? iedalīja? piešķīra? -viņu lomas, viņi jau bija miruši. Mani pārņēma dusmas.

-   Ar Rozu slepkavam nepietika.

-   Tik daudz es sapratu, - atsaucas sers Henrijs. - Tas ir briesmīgi. Tomēr, ja tas jums nav pārāk mokoši, es labprat vēlētos dzirdēt, kas jums zināms.

Ap mums arvien blīvāka kļuva Londona, bet es tikmēr stāstīju seram Henrijam jaunumus, vēstuli pec vēstules, navi pec nāves - līdz pat doktora Sandersona noslaktēšanai.

-   Cēzars, - viņš klusi sacīja.

-   Viņam roka bija šis te. - Es pasniedzu viņam Ofēlijas vēstuli Foldžera kundzei un skatījos, kā lasot viņa seja iezīmējas arvien dziļākā netīksme.

-    Bēkona jaunkundzei bija taisnība? - viņš pacēla galvu, un viņa balss neticībā aizlūza. - Taisnība un velreiz taisnība?

-   Tā domaja Ofēlija.

-    Murgi un vēlreiz murgi, - viņš atcirta. - Jūs taču negribai teikt, ka uztverat to nopietni?

-   Trīs cilvēki ir zaudējuši dzīvību un man divas reizes uzbruka. Es uztveru to nopietni.

Sers Henrijs uzreiz partapa grēku nožēlnieka:

-   Protams. Pareizi. Piedodiet!

-    Šo viņa atsūtīja Foldžera kundzei kopā ar vēstuli. - Es pasniedzu viņam piespraudi, ko Sandersons nāves bridi bija sažņaudzis sauja.

Sers henrijs sarauca pieri.

-    Tada pati ka ta, ko jums uzdāvināja Roza?

Es pamāju.

-   Sis ir oriģināls. Acīmredzot viņa Foldžeru bibliotēkas veikaliņa bija nopirkusi kopiju, jādomā, lai būtu, kas aizved atpakaļ pie vēstules. Ir zināms, ka viņa vēstuli bija redzējusi - rādās, tieši 110 tās viņa aizguvuši izteicienu jakobiskuis magnum opus.

Sers Henrijs uzmanīgi paskatījās uz piespraudi, tad apgrieza to otrādi, atbīdīja brilles uz. pieres un pielika piespraudi pie acīm.

-   Šī ir ta, ko jūs atradāt doktora Sandersona sauja?

Es palocīju galvu.

-   Vai drīkstu redzet to, ko jums uzdāvināja Roza?

Rota bija sasilusi man pie adas. Hs negribīgi paveru žaketi un to alaķeju. Atdevis man oriģinālu, sers I Ienrijs tikpat rūpīgi nopētīja kopiju.

-    Jā, man jau likās, ka šis es atceros, - viņš pec brīža sacīja. Nolaidis roku, viņš paskatijas uz mani. - Vai nu jūs esat tas sajaukusi, vai ari mūsu Roza pastiepusi ķepiņu pēc lietas, kas nepiederēja viņai. Skatieties! - Viņš radīja uz virkni sīciņu zelta bildīšu uz melna fona. - Raudzes zīmes. Anglija ir noteikums, ka tadam jabut uz visiem zelta izstrādājumiem, sakot ar noteiktu svaru. Viena no tam - šie trīs kukurūzas kuļi - ir Česteras raudzes kantora jaukā zīmīte, bet šis kantoris ir slēgts jau veselu mūžību - jus vel nebijāt dzimusi, man domai. Ka jau sacīju, kad jus to izsaiņojāt, šis nieciņš, vislicamak, ir no karalienes Viktorijas laika. - Viņš atdeva man piespraudi. - Pievērsiet uzmanību: nevis pseido Viktorijas vai neo Viktorijas. - Viņš nošņaukājas. - Tas otrs ir muslaiku grabulis. Uz tā nav nekādu raudzes zīmju - tātad vai nu tas nav angļu, vai nav zelta. Ļoti iespējams, abējādi.

es stīvi blenzu uz abam piespraudēm, Rozas dāvana bija man kreisaja sauja, pie Sandersona atrastā - laba ja.

-    bet kapec viņa to paņēma?

-    I.ai ka viņa sludināja, ka dzīvo pali pec saviem likumiem, zādzība tomēr neizskatas pēc musu krietnas profesores, vai ne? Ieskatīsimies vēlreiz pēdējā vēstulē!

Mes tris, sēdēdami aizmugures sēdekli, sabazam galvas kopa. Ofēlijas tonis lielā mērā bija tads pats ka daudz agrak rakstitaja vēstule Džemam, taču ne tik drudžains, it kā viņas dullums kaut kur bulu izvējojies. Mēs nogrēkojamies gan pret Dievu, gan cilvēkiem. Kas bija noticis?

Tādēļ esmu nogādājusi visu, kas bija manos speķos, turp, kur ir šo lietu īsta vieta, kaut ari dažas durvis man palika slēgtas; to mazumu, kas palika pāri, es apraku sava dārzā. Tomēr uz Patiesību ved daudzi ceļi. Mūsu jakobiskais magnum opus … Ib23. gada, ir viens no tiem. Šekspīrs rāda uz citu.

-   A, - noteica sers henrijs. - Tatad Vestminstera?

Es palocīju galvu.

-Jus pati esat apbrīnojami atjautīga.

-Ja es bulu tik apbrīnojama, mes ņemtu lāpstās un dotos uz Ofelijas dārzu. Vai es jums stāstīju, ka viņa ir dzimusi un augusi Ērdenas Henlija, netālu no Stretfordas? Viņas tēvam piederēja tra- konams, kura iebaza Deliju Bekonu.

-   Ofēlija! - viņš izsaucas, un viņa seja pauda izbrīnu.

-Ja. Varētu padomat, ka trakonama arstam nosaukt meitu par Ofēliju butu likteņa izaicināšana. Mēs prātojām, vai viņa šeit runa par to dārzu Henlija - ja tas vispār vel eksiste.

-    Bet tas ir jums roka, - iebilda sers I lenrijs.

-    Kas man ir roka?

-    Viņas dārzs, - viņš norādīja uz manu kreiso roku.

Es uzlūkoju ziedus, kas rotaja Rozas piespraudi, smalkos balta, dzeltena un violeta triepienus uz ovālā fona, tumša un neizdibināmā kā pusnakts. Te man neaizmirstulītes, tas piemiņai. Un te atraitnītes, tas uzticībai. Dilles un biķerīši; rūtas, mārpuķītes un novītušas vijolītes. Ofelijas puķes.

Pēkšņi piespraude kļuva karsta ka nokaitēta.

Sers Henrijs maigi izņēma to man no rokas. Apgriezis otrādi, viņš ar otru roku parakņajas kabata un izzvejoja mazu nazīti. To atliecis, viņš saka uzmanīgi urbināt salaidumus rotas aizmugurē. Atskanēja kluss klikšķis, un broša atveras ka medaljons.

Iekša kaut kas nozaigoja ka liesma. Piespraudē bija paslēpta izsmalcināti gleznota miniatūra: jaunekļa portrets.

-   Hiljards! - klusa bijībā izdvesa sers 1 Ienrijs.

Nikolass Hiljards angļu renesanses glezniecība bija tas pats kas Šekspīrs angļu renesanses dramaturģija. Gleznotājs bija iemūžinājis savu modeli nepiespiesti neuzposušos, vaļīgais batista krekls ar plato mežģīņu apkakli vel nesasiets uz krūtīm. Jaunekļa gaišie mati bija īsi, ūsas un bārdiņā rūpīgi koptas; ausi mirgoja rubinu krustiņš. Viņa acis bija gudras un vērīgas, uzacis augstu izliektas, it ka viņš nupat butu izteicis šķelmīgu joku un gaidītu, kad tu beidzot to uztversi. Ar vienu roku viņš bija satvēris kadu rotu, kas zelta ķēdē karajās viņam kakla. Fona plaiksnijas un sprakšķēja liesmas.

-    Kas viņš ir? - es izdvesu.

Sers henrijs noradīja uz tumšajiem mežģiņraksta ievilktajiem burtiem pa kreisi no liesmām: Tik tava vasaru vien nenobālēs.

-    Vai jus zināt šo rindu? - viņš aizsmakuša balsī vaicaja.

Es pamāju. Tas bija viens no Šekspīra slavenākajiem sonetiem, tas, kurš sakas ar vārdiem: Vai tevi saukt par pavasara dienu? Daudz rāmāka un mdigaka tu… Mašīna saka dunēt sera Henrija brīnišķīga balss:

Tik tava vasara vien nenobālēs,

Un daiļums tavs nemūžam nezudīs,

Jo nāve neaizraus to savās tāles,

Ko mūžībā šī dzeja iei>edis.

Ieturējis tik tikko jaušamu pauzi, viņš pēdējo pantu noskan- deja tā, ka vardi jau kļuva par muziķu:

Cik ilgi cilvēks elpos lejās šajas,

Tā dzīvos vēl un dzīvosi tu tajā.

-   Tad jūs domājat, ka tas ir Šekspīrs? - jautāja bens.

-    Ne, - sers Henrijs atbildēja noliedzoši. - Viljams - ja. Šekspīrs - nē. - Viņš piešķieba galvu, it ka ieklausīdamies tala melodija. Tad noskandēja no cita soneta:

jel neatraidi, Šoreiz nepievil:

Kad vēlies visu, visā vienu - Vil!

-Te Šekspīrs uzruna savu mīļāko, domādams par viņas noslieci spēlēt dubultu spēli… Redziet, jauneklis, ko dzejnieks iegrūda viņas apskāvienos, šķiet, ari bija Vils. - Viņš nopūtās. - Un tatad - nē, tas nav Šekspīrs. Tas ir Šekspīra mīļotais.

-    Viens no viņiem, - bilda Bens.

Sers Henrijs veltīja viņam pārmetošu skatienu.

-    Ka šobrīd rādās, mes raugāmies uz Šekspīra sonetu daiļo jaunekli, kas kvēlo mīlas zelta liesmās.

-    Bet kas ta par mīlu? - es vaicaju, norādīdama uz burtiem, kas vijas gar labo maliņu.

Ad Maiorem Dei Gloriam, tur bija rakstīts. Viss lielākām Dieva godam.

Ielūkojos verigak. Smalkais nieciņš jauneklim rokas bija vienīga vieta miniatūrā, kur gleznojums nebija tik smalks kā citur, it kā vēlāk tas butu pielabots. Kas zina, ko viņš turēja roka sākumā; tagad tas bija krucifikss. Elizabetes un Džeimsa Anglija aizliegts priekšmets. Anglikāņu baznīca pieturejās pie vienkāršiem krustiem; krucifikss, ar krustā sistā Kristus figuru, bija Romas zīme. Katolicisma zīme.

Miljards, dedzīgs protestants, kas pelnīja savu dienišķo maizi, iepriecinādams galmu, bez. šaubām, bija gleznojis fiziskas kaislības ledu un uguni, taču velak ši aina ar dažiem citas, raupjākas, otas triepieniem bija pārtapusi vēstījumā par pavisam citu kaislību: tā stāstīja par mocekhbas liesmu. Taču vai šī mocekliba bija īsta, vai tikai ilgota?

-    Diemžēl šeit nedrīkst apstāties, - kads sacīja. Es salecos un aizcirtu medaljonu.

Mašīna bija nobremzējusi, loga stikls bija nolaists. Taja ka ietvarā vidēja pusmuža vīrieša seja ar īsiem, sirmiem matiem un biezām brillēm; vīrietim mugura bija sarkanas ķestera dranas. Viņam aiz muguras vidēja abatijas baltās akmens mežģīnes.

-   Te nedrīkst apstaties, - viņš iesāka velreiz, vēlreiz apklusa. - Ai! Scr Henrij, es nezināju, ka tas esat jus. Cik jauki jus atkal redzet, ser.

Un tad, kaut ari noteikumi to stingri aizliedza, sers I Ienrijs izmanīja atļauju atstāt Bentley tieši pie abatijas vārtiem, apgalvodams, ka viņš vēlas iepazīstināt divus gados jaunus draugus ar burvīgo vakara dievkalpojumu. Ks iebāzu piespraudi žaketes kabata, un mes rausāmies ārā no mašīnas.

Ķesteris nule bija aizraidījis prom bariņu turistu.

-    Diemžēl dievkalpojums jau sācies, - viņš atvainojās.

-    Būsim klusi ka baznīcas pelītes, - sers Henrijs apsolīja.

-   Viena kāja iekšā, otra ara, - Bens nokomandēja, kad mes steidzāmies uz lielajām durvīm. - Pēc iespējas atrak!

Baznīca blāvi zaļganpelēka gaisma vieglā virmojumā saplūda ar košākām strēlēm no praviešu vitrāžām rietumu fasādes loga. Kaut kur augstu vientuļa, pārpasaulīga zena balss lidinājās zem velvētajiem griestiem. Mana dvēsele slavē to Kungu… Pievienojas viru kora zemā ducināšana, kopa ar jaunajām balsīm aužot karalienes Elizabetes laikmeta polifonijas skaņas mežģīnes. Iespējams, Viljams berds vai Tomass Talliss.

Sers Henrijs vieglā gaita devas pa tukšo jomu turp, kur zeltaina blazma ieskāva luktu. Vajadzēja pielikt soli, lai neatpaliktu. Pa augstu, smailu akmens mežģīņu arku es pamanīju kori un draudzi, taču sers I Ienrijs aiz masivas kolonnas nogriezās pa labi blāvi apgaismotā eja. Mes ar Benu sekojām. Griesti atkal kļuva augstāki, sers Henrijs apstajās un izstiepa roku. Mēs atradamies dienvidu šķersjomā. "Dzejnieku stūri".

Tieši mums priekša zem klasicisma stila zelmiņa balts marmora Šekspīrs, stāvēdams nevērīgā poza uz augsta podesta, pieņēma apmekletajus. Viņam apkart gar sienu ka svinīgi ķerubi lidi- najās citu dzejnieku krušutēli, taču dramaturgs tos neredzēja vai negrasījas pievērst tiem uzmanību. Mūžam bezrūpīgs, viņš bija atbalstījis elkoni uz gramatu kaudzes un mazliet pieliecies, kreisa roka ieskava augumu, pirksts radīja uz tīstokli.

Es uz pirkstgaliem piegāju tuvāk, lai izlasītu akmeni izcirstos vārdus. Prospēro vārdus; "Vētras" burvis nostalģiski atvadījas no mākslās, kamēr pa kreisi no mums noplaka un cēlās augšup mūzikas skaņas:

Makoņaugstie torņi, cēlās pilis Un dižie tempļi, puti zemeslode, jā, itin viss, kas pie tās pieder, zudis Un tā ka gaisa grezna izrāde Ne nieka neatstās pēc sevis.

-   Viņš rāda uz vardu tempļi, - sacīja Bens. - Ka jums šķiet vai tas ko nozīme? "

Es paceļu acis pret debesim, sers Henrijs novaidējās.

-    Ludzu, mīļais dievs, tikai nevajag vairs nekādus tempļus! Un templiešus ari ne.

-Viņš, nabags, nav mājas, - aizmugure ierunājas senga balss, un mes visi trīs salēcamies. - Apglabāts citur, vai ziniet. Stretfor- da viņu nelaida prom un Stretforda viņu paturēs. Lai gan pēc tiesas un taisnības - nacionālais dārgums un kas tik vel - viņam vajadzēja būt šeit.

Es pagriezos un ieraudzīju vēl vienu sarkana tērptu ķesteri. Viņam galvvidu nepakļavīgi spurojās pāris matu šķipsnas, grumbas šķērsām pierei veidoja lielu M burtu; ausis bija atlekušas kā osiņas. Sakrustojis rokas aiz muguras, viņš bijīgi raudzījās uz Šekspīru.

-    Bet jus gan esat šeit, - viņš turpināja, nolaizdams acis un apveltīdams mūs ar niknu skatienu, - kaut gan, pec liesas un taisnības, jūs te nedrīkstējāt būl. Dievkalpojums, - viņš bez īstas vajadzības paskaidroja, - ir lukla. Es atvainojos!

Sers Henrijs nepievērsa uzmanību atpakaļ uz draudzes pusi izstieptajai rokai:

-    Kāpēc Šekspīrs rada uz "tempļiem"?

-   Ak tad šobrīd ta? - Ķesteris savilka uzacis. - Vienmer viņš ta nedara.

-    Vai jus gribat sacīt, ka šis akmens klucis kustas? - jautaja sers I lenrijs.

-   Ser, viņš nevar kustēties, - ķesteris atbildēja. - Viņš nav dzīvs. I .ai gan šeit viņš, kā es saku, nav miris. Ka izteicas Džonsons: "Piemineklis bez kapa". Gadījuma pec es pats esmu mazliet dzejnieks. Varbūt jus vēlētos dzirdēt kādas vārsmas?

-   Jā, velētos gan, - atsaucās Bens, un viņa seja bija neiespējami nekustīga.

-   Mes pilnīgi nešaubīgi to nevēlētos, - paziņoja sers 1 lenrijs, taču vīrs jau bija atvēris muti un pūta vaļa:

Kad Šekspīrs nomiru, pasaule raudāja: Ak, Vil, kāpēc tu mās atstāji?

-    Piemineklis! - sers Henrijs caur sakostiem zobiem uzruca.

-    Drīz, jau drīz bus, - attrauca ķesteris. - Ak, marmorkaps! Ak, zemes klēpis!

-    Vai tā kustas? - sers Henrijs noprasīja.

Ķesteris izbijies apklusa.

-    Kas kuslas, ser?

-    Statuja.

-Ser, es jau teicu - ta ir no marmora. Kapec lai lā kustētos?

-   Jus teicāt, ka ta kustas.

Tas sarauca pieri.

-    Kapec lai es ta teiktu?

-    Labi, nav svarīgi, - sers henrijs atcirta. - Tikai pasakiet man, uz ko vēl, izņemot "tempļus", mūsu draugs Šekspīrs norada, kad viņš kustas?

-   Bet, ser, viņš nekustas! Varbūt ta otra statuja… Ja jūs interesē tempļi, jā, ir Tempļa baznīca, lekšejais templis, Vidējais templis, - viņš citu pec cila atlieca pirkstus, -un, protams, Tempļa bars, tikai tagad tas pārcelts uz Pāternosterielu. Vel ir brivmurnieku tempļi…

-    Kada otra statuja? - es viņu pārtraucu.

-   Vienīgā, kas vel ir, - viņš sarauca pieri. - Nepārvaramo namā.

-   Kur? - Likās, seru I Ienriju kuru katru bridi ķers trieka.

Ķesteris nokremšjojas un svinīgi deklamēja:

-Abiem Ceļiem un Nepārvaramiem brāļiem, Viljamam, Pembrukas grāfam uti., un Filipam, Montgomerijas grāfam utt. - Apklusis viņš vēlīgi mirkšķinaja acis. - Sie ir lie brāļi, kas apgāna Šekspīra kunga "Pirmā folio" pirmās lappuses. Pembrukas grafs - kads no velākajiem, protams, - pastellēja uztaisīt tādu pašu statuju savam namam.

Koris mums aiz muguras uzsāka aizkustinošo Nunc dimittis: "Kungs, lai nu tavs kalps aiziet miera."

Sers Henrijs piegāja pie apstulbušā ķestera, saņēma plaukstās viņa seju un noskūpstīja viņu.

-     "Neparspejamie", jus, fantastiskais nelga, - sers Henrijs iebrēcas pūces balsi. - "Nepārspējamie brāļi", ne jau "nepārvaramie". - Draudzes locekļi sāka grozīt galvas uz musu pusi. Sers Henrijs nepievērsa tam uzmanību, viņš bezmaz dancoja ap ķesteri. - Un viņi apgaro, lu, mīļa sirds! Nekādā ziņā ne apgana.

Beidzot palaidis ķesteri vaļa, sers I Ienrijs saķēra mus ar Benu aiz. rokas un vilka prom pa eju.

-    Uz kurieni rāda Pembruku statuja? - viņš uzsauca pār plecu.

Ķesteris, palicis statujas ēnā, bija gluži saris.

-   Nezinu, ser. Nekad neesmu to redzējis. - Viņš izvilka no kabatas salocītu papīra lapu. - Man ir norakstīts mans dzejolis…

Taču sers henrijs neuzkavējās, lai noklausītos viņa piedāvājumu. Mēs jozām pa galveno eju, mūzika atkal cēlās debesīs, virmodama un virpuļodama mums apkārt. Tikuši ara pa durvīm, mēs izbrazamies uz ielas un metamies uz mašīnu.

-    Barns, uz Viltonu namu! - sers Henrijs nokomandēja. - Tas ir Pembrukas grafu nams.

-    Tas bija parak vienkārši, - Bens paziņoja, kad mašīna jau saka braukt.

-    Uz ko jūs cerejat? - sers I lenrijs atburkšķeja. - Uz sargiem ka ap Dauningstntu vai Bekingemas pili?

-    "Dzejnieku stūris" ir pirmais, kas nak prata. Vismaz kaut kādiem policijas spēkiem tur vajadzēja būt.

-    Vajadzēja, bet nebija, - sers Henrijs atcirta. - Uzskatiet, ka mums paveicās. Varbūt inspektors Visdrūmulis doma, ka slepkavu interesē tikai gramatas. Varbūt viņš doma - ja reiz Šekspīra nav mājās, ka izteicas mūsu draugs, tad par abatiju var nedomāt. Varbūt dekāns vienkārši atteicas viņus ielaist.

-   Varbūt viņi tur bija, un mums tagad ir kompānija, - turpina- ja Bens.

Es pagriezos un paskatījos atpakaļ. Vēl varēja mazliet redzet abatijas torņus.

-    Vai tu kaut ko redzeji?

-    Vēl ne, - viņš atsaucās.

31

MĒS IZBRAUCĀM NO LONDONAS pārpildītajām ielām un devāmies dienvidrietumu virzienā uz Solsberijas pilsētiņu ar brīnišķīgo viduslaiku katedrali, un pa visu šo laiku Bens nebija pamanījis neko aizdomīgu. Es atšķiru "Pirmā folio" faksimilu. Uzreiz aiz Šekspīra portreta ieraudzīju veltījumu:

CILDENIEM UN

NEPĀRSPĒJAMIEM BRĀĻIEM

-   Nepārspējamiem, - sers henrijs ar baudu izrunaja.

-   Kad jus ta sakat, izklausas, ka viņi bijuši kaut kadi superva- roņi, - es piezīmeju.

Viljams herberts, Pembrukas grafs, un viņa brālis Pilips, Montgomerijas grafs, - Vils un Fils, iestarpināja Bens, - bija divi no karaļa Džeimsa laika Anglijas dižajiem periem. Pa teva līniju viņi bija saistīti ar vienu no pašām smalkakajām jaunas Tjudoru aristokratijas ģimenes. Dzimtas augšupeja bija sākusies tikai pirms divām paaudzēm, kad Henrijs VIII bija sācis izradīt patikšanu pret viņu vectēvu, Viljamu Herbertu, krietnu un iekarsigu velsieti, kas bija precējies ar henrija sestās un pēdējās karalienes masu Katrīnu Parru. Dusmu karstuma izdarīta slepkavība, tad trimda Francija, karaļa piedošana, kam sekoja iecelšana bruņinieku karta un pec tam ari grāfa tituls, - šadas bija stāvās, neticamas kāpnes uz izcilu vielu sabiedrībā; pirmais grafs tas pievārēja tik īsiem lēcieniem, ka likās - tas tads nieks vien ir.

No mātes puses viņi bija mantojuši, ja ta var teikt, valodas varu. Pembrukas grāfiene Mērija Sidnija bija ieverojama rakstniecības un studiju patronese, ari viņa pati bija itin laba dzejniece. Viņas brālis, "nepārspējamo" tēvocis, bija dzejnieks un karavīrs sers Filips Sidnijs; viņa drošsirdība, asais prāts, ideālisms un paragrā nave kaujas lauka nozibēja par Elizabetes galmu krītošas zvaigznes nolemtības spožuma. Pēc viņa bojāejas grāfiene pēc savas gribas kļuva par brāļa uguns sargalaju.

Ģimenes piemēra un gandrīz neiedomājamas bagatibas iedvesmoti, abi deli izauga par vīriem ar izsmalcinātu izglītību un gaumi. Uz viņu vērtējumiem paļāvas karaļi; abi divdesmit sešus gadus pārmaiņus valdīja karaļa Džeimsa un karaļa Čārlza I saimniecība ka lordi kambarkungi.

Viena no mākslām, ko viņi prata novērtēt, bija teātris. Jhsm augstības citkārt visžēlīgi, turējušas šos nieciņus kāda vērtē, bija lasāms "Folio", un dāļājušās gan tiem, gan to Autoram dzīves laika tik daudz vēlības… mes tikai tos apkopojām un devām godu aizgājējam, lai nodrošinātu viņa Bāreņus, Aizgādņi: bez kāres iemantot labumu sev vai slavu; vienīgi tālab, lai nezustu piemiņa tik labam Draugam un Biedram dzīves laika, kāds biju mūsu ŠEKSPĪRS, pazemīgi sniedzam šis lugas jūsu visucildenajai aizbildnībai.

Parakstījuši bija Šekspīra kolēģi Karaļdraudzē, Džons hemingss un Henrijs Kondels.

-    Redzat? - jautaja sers henrijs. - Lugu autors bija Šekspīrs. To zinaja Hemingss un Kondels, zinaja ari Pembruks un Mont- gomerijs.

-   Ja neuzskata, ka viss "Folio" ir jau ilgi eksistējušas blēdības iemūžināšana, - es neganti nosmaidtju.

-Jūs tā nedomājat, un pati to lieliski zināt. Vēl vairak -es ari to zinu.

Es nopūtos. Šis teorijas galvenais trūkums bija tas, cik liela mēroga sazvērestību ta prasīja. Veltījumu bija parakstījuši Hemingss un Kondels, taču tajā nepārprotami jautās neverīgs akadēmiskums un retoriska cakainība, kas briesmīgi izskatijas pec Bena Džon- sona - un daudzi pētnieki bija pārliecināti, ka ši teksta autors ir viņš, un parakstītāju uzvārdiem nav nozīmes. Ja ta bija sazvērestība, tad patiesību zinaja ne tikai Hemingss un Kondels, bet, jādomā, ari visi Karajdraudzes viri, Bens Džonsons un vismaz divi Anglijas peri. Taču nevienam ne reizi nepaslīdēja mēle.

- Ja, - es sacīju. - Jums ir taisnība. Es tā nedomāju. - Vairs nezināju, ka es domāju. Izvilkusi no kabatas piespraudi, es sēdēju, domādama par zeltmataino jaunekli. Aiz mašīnas logiem lēni tumsa ilgais Anglijas vasaras vakars, debesu zilgme nemanāmi kļuva arvien dziļāka, pļavu un mežu zaļums sabiezēja dārgakmeņu toņos. Pārslīdējuši pari kalniem, mēs pabraucām garam Stounhendžai, tas akmens sargkareivji palika labaja puse. Mazliet vēlāk no maģistrāles nogriezāmies pa kreisi un ripojam pa šauru lauku ceļu, kura malas pļavas norobežoja dzīvžogi.

Viltonu nams, kas joprojām bija Pembrukas grafu privātā rezidence, atradas pie Viltonas miestiņa, dažas judz.es uz rietumiem no Solsberijas. Pirmais, ko es ieraudzīju, bija augsts, apsūnojis akmens mūris. Triumfa arkas virsotne uz mums vēlīgi nolūkojās romiešu imperators erzeļa mugura, tomēr čuguna vārti, kas aizšķērsoja ieeju, palika nesatricināmi slēgti. Zīme vēstīja, ka stāvvietā koncerta apmeklētajiem atrodas muižas pretējā puse; zemāk bija karte.

Koncerts? Priekšā, pagalma viņa galā, varēja redzēt gaismu, taču neviens cilvēks nekur nebija manams.

Nepieversdams uzmanību nedz zīmei, nedz tukšumam un klusumam, sers henrijs lika Barnsam piebraukt pie zvana paneliša vārtu priekšā. Nolaidis logu, viņš nospieda izsaukuma pogu.

-Te sers Henrijs , - viņš majestātiski sacīja. -Apskatīt namu.

Par ko viņš doma? Jau bija gandrīz astoņi vakara!

Saziņas sistēma klusēja.

Sers Henrijs jau otrreiz sniedzās spiest pogu, taču pēkšņi vārti nodrebēja un saka negribīgi vērties vaļa. Bentley leni līda uz priekšu, riepām šņirkstot pa granti; mes apbraucām apkārt priekšdarbam, ko apjoza nelieli kociņi, kuru zaru mudžeklis neļava saskatīt neko citu, izņemot lielas strūklakas šļakatas. Aiz dārza mus gaidīja atvērtas durvis. l'a tam, tramīgi smaidīdama, naca ara šika auguma sieviete.

- Esiet sveicināti Viltonu nama, Pembrukas grafa mājokli. Ļoti priecājos, jūs sastopot, ser Henrij! - viņa sniedza roku. - Kviglija „ kundze. Proti, Mardžorija Kviglija, galvenā ekskursiju vaditaja. Es nezināju, ka jūs šovakar esat pieteicies. Lai gan tas taču nav galvenais, vai ne? Šekspīra mūzika, un tamlīdzīgi. Bet baidos, ka jūs esat mazliet par agru, - viņa sacīja, kamēr mes kūņojamies ara no mašīnas. - Redziet, mājas apskate ir iecerita pec koncerta, bet tas vēl tikai sākas.

- Un es tā gaidīju gan vienu, gan otru, - sers Henrijs nopūtās.

- Bet izrādās, ka mani jaunie draugi nedrīkst kavēties ne mirkli ilgāk par pedejo noti.

- Cik žēl! - Kviglija kundze izsaucās, sagriezdamas pret mums. - Sveču gaismā nams ir tik skaists!

- Iespējams... - sers Henrijs neuzkrītoši no kremšļojas. - Vai tas bulu ļoti nepiemēroti, ja mēs tagad pavisam aši izietu tam cauri?

- Bet tad taču jus nedzirdēsiet koncertu, - viņa mulsi aizradi-ja. - Bornmutas simfoniskais orķestris ar programmu "Šekspīra vakars mūzikā"!

- Es drīzāk esmu gatavs nedzirdēt koncerti i, nevis neredzēt namu, - atbildēja sers Henrijs.

- Protams, - piekrita Kviglija kundze. - Protams, nāciet iekša!

- Mes metamies iekša pa durvīm, kamēr vel viņa nebija pārdomājusi.

Tukša, skanīga vestibila vidu gotisku ari veida logu ielenkuma uz zilganu pievakares debesu fona slavēja Šekspīrs. Tapai ka Vestminsteras abatija viņš bija ar elkoni nevērīgi atspiedies pret grāmatu kaudzi. Taču šeit viņš nebija nobāzts stūri. Brīvi stave-dams telpas vidu, viņš likās reize prāvāks un svabadāks. I'ari plecam pārsviesto apmetni plivinaja neredzams vējš, tā valkatājs lūkojas tieši uz priekšu, iegrimis domas, it ka patlaban saceretu kadu jaunu nieciņu. Ne jau tik sarežģītu vai nogurdinošu ka vesela luga, bet, teiksim, sonetu vai varbūt dziesmu. Kaut ko atskaņās.

-   Jauks, vai ne? - Kviglija kundze ar lepnumu sacīja. - Vest- minsteras abatijas statujas kopija, izgatavota tūkstoš septiņsimt četrdesmit trešaja gada.

Taču kopija nebija precīza. Ka jau bija sacījis ķesteris, tīstokli bija lasami citi vārdi:

Šī DZĪVE tikai staigājoša ENA, Slikts AKTIERIS, Kas stundu dižojies Uz lētas SKATUVES - Un jau pēc brīža aizmirsts!

ši ksp. Maku.

-    Mana brajameita apgalvo, ka aktieru vide "Makbelu" uzskatot par nelaimīgu lugu, - sacīja Kviglija kundze, - tomēr, manuprāt, Pembruki tā nekad nav domājuši. Šis citāts ir bijis šis majas dzīves elements jau no Šekspīra laikiem. Ziniet, viņš te ir viesojies.

Matiņi man uz skausta sacēlās stāvus.

-   Tomēr ši statuja izgatavota vairak neka gadsimtu pec viņa nāves, - asi iebilda sers Henrijs.

-Ja, ta gan. Taču pirms statujas šis pats citāts rotaja nama veco ieeju.

Sers Henrijs apcirtas uz. papēža un paskatījās uz. durvīm, pa kuram mes bijām ienākuši.

-    Ne, ne šo, - ar manamu patiku noradīja Kviglija kundze. - Deviņpadsmitajā gadsimtā tika pārveidotā visa piekļūšana namam. I'agajusi garam statujai, viņa iegriezās arkažu ieskautā gaitenī, kas apjoza nama iekšpusi, un noradīja uz iekšpagalmu. Ari Viltonu nams, tapat kā Vidnera bibliotēka, bija veidots ka kvadrats, kura centrā atrodas pagalms; mums šķita, ka mēs esam ienākuši pirmajā stava, taču tagad bija skaidrs, ka visos citos spārnos šis stāvs ir otrais, it ka nams būtu uzbuvēts piekalne.

Apakšā un pa kreisi bija durvju velve. Ka mums pastastīja Kviglija kundze, Šekspīra dzīves laika tie bija vārti, kas veda pagalma. Pa to savas karietes kungi un damas - un retumis ari ka- da aktieru trupa - ieradas pie faktiskas ieejas, kas atradās pagalma iekšpuse. Mazs, jauks portiks, kā viņa izteicās, ar visām gargujam, vairak vai mazak zem tas vietas, kur mes patlaban stāvām.

Pa šiem vārtiem gājis Šekspīrs, es domāju. Viņš bija stāvējis uz, šiem pagalma akmeņiem, lūkojies debesis - līs vai diena bus skaidra? Kaut kur šajas sienās viņš bija ēdis un dzēris savu alus vai varbūt vīna liesu, pārmijis draiskus skatienus ar daiļu brun- aci, uzšņāpis kadu vēsluliti, noplucis kadu pļavas puķi, mīzis peļķē, metis kauliņus, gulējis un varbūt sapņojis. Ar režisora nežēlīgo aci viņš bija vērojis publiku, kamēr ta skatijas viņa lugu, Iveris knosīšanos un zaglīgos mīlētāju skatienus, asaras un elsas, un pašu labāko - smieklus. Klātbūtnes trīsas - ja, radīt no jauna tas nemūžam nespēs nedz Atenaīde, nedz Foldžeri, nedz "Globusa" fonds ar visiem saviem naudas zutņiem, maisiem un lādēm. Viņš ir šeit bijis.

-   Šekspīra namiņš, ta dēvēja to mazo lieveniti, - čaloja Kviglija kundze. - Zināt, ir ģimenes leģenda, ka to ka skatuvi izmantojuši Karaļdraudzes viri. Tomēr mūsdienās to biežāk dēvē par 1 lol- beina lieveni.

-Tas joprojām pastav? - sera 1 lenrija balsi jautas dedzība.

-   Vai, ja! Veiksmes un uzticības dēļ, man jums jāteic. Deviņpadsmitā gadsimta sakuma, pārbūvējot visu namu, tas lika nojaukts, un daudz netrūka, lai tā akmeņi, kā saka, izkaisīti. Taču kads vecs, stūrgalvīgs mūrnieks, kurš visu dzīvi bija strādājis muižā, negri- beja, lai tas iet zudībā. Pa vienam akmenim vien viņš to aiznesa uz dārzu un uzcēla no jauna. Tur tas atrodas vel šobaltdien, grāfa privāta darza gala. Taču baidos, ka citāts gan ir pazudis bez p'dam.

baidīdamās, ka mes jutīsimies vīlušies, viņa atkal ienaca vestibila un apstajas pie kada kavaliera portreta visā augumā.

-   ja reiz jūs interesē Šekspīrs, jus interesēs ari ceturtais grāfs. Viens no "Pirmā folio" nepārspējamajiem brāļiem. - Grāfam bija gaiši mali līdz pleciem un sardoniska sejas izteiksme. Dzeltenīgi brūnais allasa tērps bija atturīgas greznības meistardarbs, lai gan nodevīgi vēstīja par grafa vājību uz mežģīnēm. - Jaunākais no abiem, - Kviglija kundze paskaidroja. - Filips 1 Ierberts. Kad šis lika gleznots, viņš bija pirmais Monlgomerijas grafs. Viņš apprecēja vienu no Oksfordas grāfa meitām.

Vem nihil verius, es nodomāju. Nekas nav paliesāks par patiesību.

-    Velak, kad vecākie brāļi nomira, neatstājuši pēcnācējus, viņš mantoja ari Pembrukas grafa titulu, un tādējādi vienlaikus bija ceturtais Pembrukas grafs un pirmais Mongomerijas grafs. Kopš tiem laikiem abi tituli palikuši kopā.

Viņa čivināja talak, bet es atkal piegāju pie statujas. Ne grafs, ne Šekspīra namiņš nebija galvenais. Šekspīrs rāda patiesību, rakstīja Ofēlija. Tātad jāpieņem, ka patiesība ir manu acu priekšā.

Četri tīstoklī izcirstie vārdi bija rakstīti lielajiem burtiem: dzīve, ēna, aktieris, skatuves. Varbut lam ir kada nozīme? Šekspīra pirksts bija viegli pieskaries vārdam ēna… Ar ko ēna bija labaka par tempļiem?

Dzīve, ena, aktieris, skatuve. Life, Shadow, Player, Stage.

Fs piemiegtam acīm skatījos uz tīstokli iegravetajiem vārdiem. Tad piegāju tuvāk. /, aprises varda Life bija saglabājušas tikko jaušamas zeltījuma pēdas.

-    Vai šī statuja kādreiz ir bijusi krāsaina? - es asi jautāju.

Kviglija kundze atdipinaja pie manis un nostājās blakus.

-    Ne, dārgā, statuja gan ne, - viņa atbildēja. - Katra ziņā ne jau visa. Tā butu nelaga apiešanas ar ballu Karrāras marmoru. Bet vardi reiz ir bijuši izkrāsoti. Tikai pirms dažiem gadiem tos ļoti rūpīgi izpētīja restaurators. Man kaut kur ir ar datoru taisīta rekonstrukcija, ka, pēc viņa domām, tie agrāk izskatijas. - Viņa piegāja pie stūri novietota rakslamgalda un saka rakņāties pa atvilktni. - Aha!

Mes sanācam viņai apkart. Ar Photoshop veidotajā attēla lielākā daļa vardu bija zili. Ar lieliem burtiem rakstītie vardi bija sarkani, taču katra sarkanaja vārda - LIFE, SHADOW, PLAYER un S'I AGli viens burts bija zeltīts.

-    I-A-R-E, - es saburtoju zeltīto vārdu.

-    Iznāk E-A-R-I ,, grafs, - Kviglija kundze starojoši smaidīja. - Grafiem par prieku, bez šaubam. Dzimta allaž bijušas cieņā anagrammas un miklas. Sevišķi tās mīlējis tas grāfs, kas lika ši vestibila centra novietot statuju. Diemžēl tas nebija viss, ko viņš mīlēja, - ekskursijas vadītāja nogrozīja galvu, ka nopeldama piec- gadiga palaidņa uzvedību. - Viņš dzemdināja dēlu palagos, kurus viņam nebutu vajadzējis sildīt. Kad grāfiene nebija ar mieru ļaut viņam nokristīt bērnu kada no dzimtas uzvārdiem, viņš samainīja vietām uzvārda Pembruks burtus un uz.kara nabaga puisēnam kaklā palamu Rebkumps. Turklāt vēl otraja vārdā nosauca viņu par Eretnahu - mātes uzvārds "I lantere" ačgarni. Vismaz pirmais vārds bērnam bija normāls - lai ari kļūt par "Augustu", ja jūs vēlaties zināt manas domas, mazam bērnam ir grūts uzdevums.

Viņas vaibsti kļuva skarbaki.

-    Daži no ekskursiju vadītajiem pieturas pie viedokļa, ka šie burti veido ari vardu R-E-A-L - "karalisks" franciski. Taču grāfi nekad nav izvirzījuši pretenzijas uz troni. Un viņi ari nemēģināja dzīvot karaliski - vismaz saskaņa ar standartiem, kas bija pieņemti viņu…

-    Lirs, - es izgrūdu. - Iznāk ari "lirs".

-    Ai! - izspruka Kviglija kundzei. Viņa uz bridi apklusa, un klusums bija tikpat negaidīts ka šampanieša korķa paukšķis. - Tiešām! L-E-A-R. Ka "Karalis Kīrs"! Man tas nekad nebija ienācis prātā.

-    Vai grafa īpašumā ir "Pirmais folio"? - sers Henrijs uzklupa nabaga damai.

Viņa sāpīgi saviebās.

-   Diemžēl par to e.s nedrīkstu runāt. Pēdējā laika nolikumi un tamlīdzīgi. Bet, ja jus kada no darbadienam piezvanītu, arhivars ar prieku jums palīdzētu.

-    Vai šeit ir… - sers Henrijs iesaka.

-    Viņš rāda uz ēna, - man ausī klusi sacīja Bens.

Es palūkojos uz Šekspīru un sapratu, par ko viņš runa. Gramatas gadījuma tas nebija necik jēdzīgi. Toties tas bija jēdzīgi, domājot par mākslu. Un par skulptūru.

-    Vai šajā nama ir kāda glezna, kura attēlots Eirs?- es jautāju. - Vai varbut skulptūra? Jebkādi teli no Šekspīra lugām?

Kviglija kundze nošupoja galvu.

lai kam gan ne… Protams, izņemot šo. Tā, es padomāšu… Nē. Ir daudz visādu mīlu - Daidals un Ikars, protams, un Leda un gulbis… Bel vienīga glezna ar literāru sižetu, kas man nāk prātā, ilustrē sera Eilipa Sidnija darbu un nevis Šekspīra.

Man iepletās acis.

-    Kuru no Sidnija darbiem?

-    "Arkādiju". Gramatu, ko viņš sarakstīja, uzturēdamies šeit, un veltīja savai masai. Pilnais nosaukums, kā jau jus zināt, ir "Pembrukas grāfiene Arkādijā".

-    "Arkādijā" bija "l.īra" pirmavots, - es sacīju Benam, tad pagriezos pret seru Henriju. - Stāsts par vecu, aklu viru, ko iedzina posta viņa ļaunais banduberns un pec tam izglaba krietnais - un īstais - dēls.

-    Glostera sazvērestība, - nočukstēja sers Henrijs.

Kviglija kundze, neko nesaprazdama, skalijas te uz vienu, te uz otru no mums.

-   Kur atrodas šis gleznas? - jautāja Bens.

-   To ir vesela sērija, un tas atrodas "Viena kuba zalē" - viena no klasicisma stila telpām, kuras projektējis Inigo Džonss. Tas nav radītas gluži Šekspīra laika, tomēr daudz netrūkst. Ja atmiņa mani neviļ, to pasūtītājs bija Filips, ceturtais grāfs.

Viens no "nepārspējamajiem" brāļiem.

-   Vediet mus, krietna Kviglij, - majestātiski aicinaja sers Henrijs. - Vediet!

Sekodami Kviglija kundzei, mes gajam pa velveto gaiteni un, pa perimetru apgajuši iekšpagalmu, kur, klasiskā marmora sastinguši, uz mums noskatījās aizgajušo laiku imperatori, dievi un grāfi, nonācām nama otrā galā. Kad viņa atvēra durvis uz nelielu telpu, kuras sienas no vienas vietas klāja mazas, vērtīgas gleznas, cauri vizošajiem logiem izlauzas pieklusināts pūšamo pļerk- stiens, pec tam smalkus treļļus sāka bārstīt orķestra stīgu grupa. Mendelsona "Sapnis vasaras naktī".

Atrā solī iedami cauri aizvien lepnāk iekārtotām istabām, mēs beidzot nokļuvām tik plaša un krāšņa zālē, ka tās greznību apskaustu karaļi un atzītu par labu imperatori. Mijkrēsli šķita, ka tas blāvās sienas ļogās, nespejot noturēt ģipša vijas, buķetes, medaljonus un četras pēdas augstas, valšķīgas nimfas, viss viena zeltījuma - zelta šeit bija tik daudz, ka ķēniņa Zalamana Ofīras raktuves droši vien butu izsmeltas tukšas. Uz mums no malu maļam skatijas Pembruku un viņu līdzinieku portreti. Tālāko sienu gandrīz pilnībā klaja van Deiks - kavalieri sudrabotā un purpura zīda un rūsgana samtā, garu, lielisku malu viļņi.

-   Ceturtais grāfs ar pēcnācējiem, - komentēja Kviglija kundze.

Ārpusē atskanēja aplausi. Es palūkojos pa logu - ar mugurpusi pret mums zālienā alradas skatuves gliemežnīca. Aiz tas pakrēslī uz nama pusi lūkojās publika. Aplausi noklusa.

Kviglija kundze izgāja cauri zālei, atvēra augstas divviru durvis un ar rokas mājienu aicinaja mus nākt viņai līdzi. Mes nokļuvām nelielā telpa, kuras vidu atradās vakariņām klāts galds ar karaļa Džordža laikmeta servīzi. Šeit zelts likās lidojam: pāri baltajam sienam strēlējās stilizētas spalvas, virs durvju ailam kliedza ērgļi, aiz eņģelīšu tuklajiem spārniem paslepušies, lureja ķerubi. Kviglija kundze norādīja uz augšu, un taja paša bridi, kad es pacēlu galvu un ieraudzīju Ikaru, kas mūžīgi krita no debesim Daidala šausmas ieplesto acu priekša, cauri logiem ielauzās Pro- kofjeva "Romeo un Džuljetas" sirdi plosošās pūšamo instrumentu notis.

Tad muziķa atkal kļuva glāsmaina.

- Luk, te ir, - Kviglija kundze sacīja, radīdama zemāk par logu. - Es nekad neesmu sevišķi labi apskatījusi šo "Arkadijas" sēriju, bet tās sākums ir šeit. - Apstulbusi no mokpilnas ainas pie griestiem un greznības acu līmenī, es pat nebiju paskatījusies turp, kur viņa radīja: nelielas taisnstūrveida gleznas, kas ceļgalu augstuma bija iedarinatas sienas paneļos visapkart istabai. - Diemžēl man jālūdz, lai jus tas aplūkojat lukturīša gaisma, - viņa atvainodamas sacīja un pastiepa roku - taja bija kabatas baterija. - Un, ludzu, uzmanieties, lai stars netrapa loga. Jus jau saprotat, nams šobrīd kalpo ka dekorācijās koncertam un ir īpaši izgaismots.

bens paņēma lukturīti un ieslēdza to, bet es notupos uz ceļiem un pieliecos tuvāk. Gleznas priekšplāna divi gani vilka āra no jūras jaunekli; fonā grima degošs kuģis. Ieskatījos vērīgāk. Kuģa masts bija nosvēries sānis. Uz ta jāteniski bija vel viens jauneklis ar augšup paslietu zobenu, it ka sēdēdams zirga mugurā un mezdamies kauja. Ta bija "Arkādijas" pirmā aina.

l'ec tam es pievērsos nākamajai gleznai, tad aiznakamajai - tas stiepās visgaram istabai. Neapvaldāmas rolašanas kāres dzīts, mākslinieks bija izgleznojis pat stūrus.

Izveicīgi mīdams zinātkāri un glaimus, sers I Ienrijs izvilinaja Kviglija kundzi atpakaļ lielaja zalē un aizvēra durvis. Mijkrēslim sabiezējot tumsa, es rāpoju apkārt istabai un pētīju ģībstošas sievietes zeltīta zīda blāķos, savukārt vīrieši, kuri sudraba bruņas brāzās un krustoja zobenus, izskatijas neganti vai pārsteigti, vai pārsteidzīgi neganti, l'ari palodzēm tam visam pa virsu plūda Prokofjevs. 1 .aiku pa laikam es saklausīju sera I lenrija un Kviglija kundzes sarunas murdoņu blakus telpa.

Biju norapojusi gar pirmo sienu, pec tam - gar otro, taču nebiju ieraudzījusi neko tadu, kas atgādinātu "I.ira" sižetu. Varbūt tas nebija uzgleznots - galu gala ta bija sižeta blakuslīnija. Ks nogriezos gar stūri un sāku pētīt trešo sienu.

Tieši pirms marmora kamīna es palīdu pagalde un tur ari paliku. Uz. tumša audekla vētras pluinita virsājā stavēja vecs virs, viņam līdzas bija jauneklis ar seju kā eņģelim. Gabaliņu tālāk, pa- slepies koka paēnā, uz abiem skatījas vēl viens jauneklis ar nežēlīgu muti un mežonīgām acīm.

-   Šķiet, roka ir, - es sacīju.

Bet ko lai ar šo iesāk?

Šekspīrs ruda uz patiesību. Vestibila Šekspīrs radīja uz enu.

Ar vienu pirkstu uzmanīgi pieskaros ēnai, saudzīgi izsekoju tas kontūrai, taču apakšā neko nesataustīju.

-   Kamīnam otra pusē ir vēl viena līdzīga glezna, - sacīja Bens.

Otrā gleznā bija attēlotas tas pašas figūras, taču to sejas bija

tik loti izstieptas, ka līdzinājās karikatūrām. Tumšās debesis pāršķēla spoža zibens šautra, koka ēna bija blivaka un tumšākā.

Es atkal pieskaros ēnai ar pirksta galu, un atkal neko nesaju- lu. Tomēr tik leti neatkapos un piespiedu. Nekas nenotika. Piespiedu stiprāk.

Atskanēja kluss šķindiens, un zeltīta rozete virs gleznas izlēca uz priekšu ka rokturis. Es to satvēru, pavilku: glezna sazvelās uz priekšu, un es ieraudzīju tumšu spraugu starp akmens muri un koka paneli.

Spraugā bija plauktiņš, uz ta, gadsimtu putekļiem klāts, gulēja ar trauslu, izbalējušu lenti apsiets sainītis.

32

ES IZVILKU SAINĪTI ARA un attinu lenti. Zem tā, liekas, bija nevis papīrs, bet smalkmīta ada. Taja bija ietītas divas salocītas papīra lapas. Es uzmanīgi atlocīju pirmo; papīrs joprojām bija apbrīnojami elastīgs. Ta bija vēstule, datēta ar tūkstoš sešsimt trešā gada novembri, otrā puse bija norādīts adresals: "Manam dēlam, god. seram Filipam 1 lerbertam, ar Karaļa žēlastību Solsberija."

Vismīļais dēls!

Lūdzams, panāciet, lai karalis dodas pie mums uz Viltonu un pec iespejas ātrāki. Pie mums ir tas cilvēks Šekspīrs, viņš sola nieku, ko sauc "Kā jums tik". Ja karalim komēdija hus pa prātam, tas būs izdevīgs brīdis, kad aizlūgt viņam par seru Valteru Reiliju, un es visnotaļ kvēli vēlos to darīt, lai Dievs jus sarga un drīz gadā mums priecīgu atkal redzēšanos.

MĪLOŠA MĀTE M. Pembruka

Piedodiet par to, ka šī vestuhte tik īsa, rakstu to liela steiga.

Pie mums ir tas cilvēks Šekspīrs.

- Zudusī Viltonu vēstule, - es ar grūtībām nočiepsteju. Mērijas Sidnijas Pembrukas, Pembrukas grāfienes, vēstule dēlam Filipam paša karaļa Džeimsa valdīšanas sakuma, kad Londona plosījās epidēmija un galms, iapat kā aktieri, u/turojas laukos. Jau sen klīda baumas par lādas vēstules eksistenci, taču vēl nekad to nebija skatījušas neviena pētnieka acis. Tiesa, ar ko viss beidzās, bija zināms. Nabaga sers Vollers ta arī palika cietumā, karalis ieradās Viltonā, un aklieri nospēlēja "Ka jums tik" un pec tam ari "Divpadsmito nakti".

Prokofjeva mūzika arā bija parlapusi neizturama sāpju un dusmu kliedziena. Hs trīcošām rokām paņēmu otru lapiņu. Vel viena vēstulē, bez datuma, cita rokraksta. Saku lasīt skaļi:

ļaukakujam gulbim, kas lidojis par Eivonu

Par "Eivonas jauko Gulbi" bens Džonsons "Pirmajā folio" bija nodēvējis Šekspīru. Hs turu rokās Šekspīram rakstītu vēstuli.

Mūzika apklusa.

-    lasi!- skubināja bens.

Ilgi metats šurpu turpu šaubu un nemiera viļņos, es beidzot esmu izskalots…

Klusajā majā bnkšķis, ar kādu blakus zale salūza kāda mēbele, izklausījās sevišķi skaļš. Mēs sastingām. Nodipēja un taluma apklusa soļi.

-    Nac līdzi! - Bens nokomandēja, un mirkli jau atradās pie durvīm, pa kuram mes bijām ienākuši. Izvilcis šaujamo, viņš ar rokas mājienu lika man nostāties pie sienas viņam blakus. Bridi klausijas. Kad no ārpuses uzbrāzmoja aplausi, viņš izstiepa roku un atvēra vienu no durvju vertnem, turēdams uz grauda krēslaino zāli.

-   Ser Henrij?

Neviens neatsaucas. Bens paspīdinaja zāle lukturīša staru.

Sers Henrijs sabrucis gulēja uz grīdas zāles vidu, viņam uz pieres un vaiga tumši zalgoja asinis. Kad stars pārslīdēja pari viņa sejai, atskanēja vaids. Viņš vel bija dzīvs.

Pušplēstā sekunde mēs bijām viņam blakus. Viņš jau mēģināja paslieiies uz elkoņa. Piecelusi viņu sēdus, es izvilku viņam no kabatas smalko mutautiņu un pieliku to pie brūces, kas paršķela viņa vaigu.

Bens uz pirkstgaliem piegāja pie otram durvīm, taču neko neieraudzīja. Atgriezies viņš īsi noprasīja seram I lenrijam:

-    Redzējāt, kas jums uzbruka?

Dižais aktieris papurinaja galvu.

-    Kur Kviglija kundze?

Seram henrijam uznaca klepus.

-   Es pavadīju viņu līdz vestibilam, - viņš izdvesa. - Nacu atpakaļ, un tad pēkšņi…

-    Uz "Arkadijas" istabu! - Bens izrīkoja, ar īsu galvas mājienu noradīdams uz durvīm. Es metos turp pirmā, pa ceļam salocīdama vēstules, Bens sekoja, balstīdams seru Henriju. Aiz loga tumsā atskanēja pirmie pļercieni no mūzikas Brenega filmai "Henrijs V".

-   Kaut ko atradat? - sers I lenrijs ķērkstoši vaicāja, paņemdams no manas rokas savu mutautu un noslaucīdams no sejas asinis.

-   Vēstules…

-    Vēstules atdod man, - nokomandēja Bens, - un aizver tas durtiņas.

Es acis vien noblisinaju:

-Mes nedrīkstam…

-   Tu gribi teikt, ka atslat tas šeit būtu droši?

-    Es nevaru zagt…

Viņš izrāva papīrus man no rokas.

-   Kā velies, - viņš asi attrauca. - Es varu. Tagad aizver to sasodīto seifu un lasāmies prom no šejienes.

Es paskatījos uz seru henriju.

-    Viņam taisnība, - tas izsēca. līs nospiedu rozeti, ta atkal iegrima siena un apgleznotais panelis noklikšķot aizvērās; siena nepalika ne spraudziņas, kas liecinātu, ka aiz tas varētu būl tukšums.

Augstas durvis labajā puse veda uz iekšpagalma velvēto apeju. bens klusītēm atvēra tas vaļā. Garā logu rinda koncerta gaismas zalgoja ka ledus, taču pats gaitenis slīga dziļās ēnās. Visa maja bija tumša - pat vestibils pagalmam otrā puse. Kur bija palikusi Kviglija kundze?

-   Gar pašu malu!- bens nomurmināja tik klusi, ka es ar pūlēm saklausīju vārdus. Turēdamies ēnās gar iekšejo sienu, mēs klusi steidzāmies pa apeju, bens turklāt balstīja seru I Ienriju.

Kad mes tuvojamies vestibilam, pie lielajām ārdurvīm atskanēja klauvējiens, un mēs izbijušies sastingam. Kad mes ieradāmies, durvis bija vaļā; es neatcerējos, ka Kviglija kundze bulu tas vērusi ciet. Turpat priekšā, nespodrajā gaisma, kas spraucas cauri logiem, ka sāpes sakumpis, stāvēja Šekspīrs.

Neviens nenāca atvērt durvis, bens ieslēdza lukturīti, paspi- dinaja šurpu turpu, un es sapratu, kāpēc Šekspīrs likās sagumis. Statujas priekša uz ceļiem stāvēja Kviglija kundze. Tad ieraudzīju, ka Šekspīram ap roku aptīta šalle, savērpusies ka virve, un tās otrs gals ir viņai ap kaklu. Kviglija kundzes galva bija nejēdzīgi nokārusies sānis, lupas zilas, acis izvalbītas.

bens iegrūda lukturīti man roka un pieskrēja viņai klat. Lēni, turēdama viņus gaismas stara, es piegāju blakus.

Pie durvīm vēlreiz nodārdēja klauvējieni, skaļaki un uzstājīgāki.

Atbalstīdams Kviglija kundzi ar elkoni, bens ar brīvo roku raustīja šalli, taču to atraisīt viņam neizdevās. Atdevusi bateriju seram henrijam, es atpiņķerēju mezglu, un sieviete ieslīga bena rokās. Viņai apkart gaisā peldeja sīkas, baltas dunas; viņai kaklā kads bija pakāris ķēdītē iestiprinātu spogulīti.

-   Mans nabags bērniņš nožņaugts! - sers l Ienrijs klusi noteica. Dreboša gaisma apspīdēja grotesko pirta. Mūsu acu priekšā bija "Karalis Līrs" - aina, kurā vecais karalis atrod Kordeliju un izmisīgi cenšas atrast tik daudz elpas, lai aizmiglotos spogulis vai sakustētos dunas. Taču viss velti: nē, nav dvašas.

Pie durvīm atkal sāka dauzīties, taču pēkšņi klauvējieni apklusa un pec brīža mēs dzirdējām, ka slēdzenē tiek pagriezta atslēga.

Noguldījis Kviglija kundzi uz grīdas, Bens pieleca kajas.

-   Atpakaļ! - viņš caur sakostiem zobiem izgrūda. Aplicis roku seram Henrijam ap pleciem, viņš ieveda mūs atpakaļ pagalma ejā; durvis aiz muguras atveras.

Es neskaidri atcerējos, ka pirmīt, kopa ar Kviglija kundzi steidzoties cauri majai, kaut kur biju redzējusi kāpnes. Bens bija skatījies uzmanīgāk; viņa vadīti, mes iegriezāmies kāpnēs tieši lai bridi, kad vestibils pielija ar gaismu un atskanēja sievietes kliedziens.

Pagalma eja saka dunēt soļi, bet mes noskrejam vienu kāpņu laidienu uz leju, apskrējam apkart, lad vēlreiz uz leju. Kliedziens augša pārtapa spalgas gaudas, lad piepeši apravas.

Mes iemukam pirmā ja stava, velvetajā priekšnama, kas reiz bija galvena ieeja no pagalma puses. Vienas durvis ar stikla nīti veda uz iekšpagalmu; otras, vel lielākas, ārpus, uz tumšajiem zālieniem. Tur austrumu virziena stiepās blava grantētas taciņas lente - piemiņa no ceļa, kas reiz bija atvedis šurp Šekspīru un viņa biedrus.

Ar rokas mājienu licis mums palikt slāvam, Bens klusi pieza- gas pie ārdurvīm. Tad viena rāvienā bija atpakaļ pie sienas, un es sastingu. Vesels bars formas ģerblu vīriešu skrēja gar durvīm, dodamies uz galvenas ieejas pusi. Divi apslajas pie šīm durvīm. Bens pacēla pistoli, es uz bridi pārstāju elpot.

Durvis bija aizslēgtas. Viens no policistiem izvilka steku un pacēla to, grasīdamies izsist stiklu; Bens notēmēja.

-   Jēziņ, vecais, - tas bija otrs policists. - Šita tak ir grafa maja. Te neko nedrīkst lauzt un dauzīt. Vismaz šobrīd. - Abi aizskrēja talak, es leni izelpoju.

Kad viņu soļi vairs nebija dzirdami, Bens izstiepa roku, atslēdza durvis un pamaja, lai mes ejam ara.

-   Neskriet! - viņš strupi norādīja, kad mes zem viņa rokas izslīdējām pa durvīm tumsa.

Nekāda tuļašanas nebija paredzēta. Mes gajam gar namu uz, to pusi, no kuras bija skrējuši policisti. Taciņa veda šķērsam pari mauriņam uz upīti. Nonākuši pie nama slura, mēs pa labi ieraudzījām skatuves aizmuguri, aiz tas bija lērums ļaužu; daži sēdēja pie galdiņiem, citi zale uz segām, visi skatījās augšup uz Viltonu namu.

-    Iejukt starp viņiem, - atskanēja Bena komanda.

Mes devāmies uz priekšu un jau bijām pusceļa tukša zāliena vidu, kad aizmugure atvēras logs. Kads uzkliedza:

-   Stat! - taču Bens uzauca: - Uz priekšu! - Mes metamies skriešus un pēc brīža nonācām pie skatuves talakas malas.

Mums iejūkot starp skatītajiem, gaismas pakāpeniski kļuva blāvākās un izdzisa, pēc mirkļa spīdēja tikai viens pret skatuvi pavērsts prožektors. Pēdejie Bena vardi, ko es dzirdēju, bija:

-    Izklistam! - lād tumsā atskanēja vientuļa tenora balss. Non nobifi Dominē: - Ne mums, ak Kungs, ne mums, bet Savam var- dam dod godu.

Bens man pa priekšu līkumoja starp galdiņiem; es sekoju, virzīdamās uz to pašu pusi, bet pa citu maršrutu. Sakuma mums neviens nepievērsa uzmanību, tik ļoti visus savā vara bija paņēmusi mūzika. Vientuļajai balsij pievienojas koris, lad melodiju uzķēra vispirms stīgu grupa, lad ari pūtēji. Skatilaji laikam domaja, ka ari mes kaut kada veida esam iesaistīti pasakuma. Daži pat sveica mus ar līksmiem saucieniem. Nonācām upmala. Šis skrējiens bija prasījis pēdējos sera Henrija speķus; viņš bija zaļgans no vaiga, bija atsākusies asiņošana. Bens atkal aplika roku sirmgalvim ap pleciem, palīdzēdams viņam nokāpt leja un parbrist pari upei. Ks sekoju. Ūdens bija auksls, taču sekls.

Kad mes izkāpām krasta, es atskatījos. Pa zālienu uz skatuves pusi skrēja vesels bars tumšu stāvu. Viens ieskrēja gaismas stara ceļā, un es viņu pazinu. Kriminālpolicijas galvenais inspektors Sinklers bija sadzinis mums pēdas.

Pūtēji raidīja mūzikas spirāles augšup melnajas debesis, klau- sitaji saka celties kajas, staipīdami kaklus un skatīdamies apkart.

-    Skriešiem! - uzsauca Bens. Es apcirtos un metos pakalnā, kur varēs patverties starp tumšajiem kokiem. Bridi, kad mes jau bijām mežmala, mūzika sasniedza savu pēdējo creacendo. Klajuma nosprakšķēja šāvieni, to atbalss dobji atvilnija no mājas puses. Es paklupu un nokritu. Bens pierāva mani kajas, virs galvas uzšāvās uguns loks, zeltīts, zaļš un zils.

Uguņošana - tie nebija šāvieni - uguņošana! Tradicionālais vasaras brīvdabas koncertu noslēgums zem zvaigžņotam debesim. Augšup traucās vēl viens dzirksteļu spiets; leja slējās Pembrukas grāfu spokainā pils.

Aizvien vairāk un vairāk tumšu slāvu sāka virzīties pa zālienu uz upes pusi; daži līkumoja cauri pūlim, lai, tapat ka mes, bristu tai pari, citi joza uz tiltu. Taluma divbalsīgi iebrecās brilu sirēnas.

-   Keita! - aizmugurē klusi ierunājas bens.

Es pagriezos un ieskreju meža.

33

MEŽS BIJA TUMŠS, tas ķēra mūs aiz stērbelēm un skrapeja, kamēr mes elsdami un cenzdamies neatpalikt, jozām kalna pakal Benam. Manas slapjas kurpes žļurksteja; tālumā joprojām šņāca, svelpa un dardēja uguņošanas zalves. Kaut kur mazliet tuvāk cauri papardēm lauzās sekotāji; laiku pa laikam atskanēja saucieni.

Kāpums beidzās, brīdi zeme bija līdzena, tad sākās nogāze. Kalna pakāje mūsu priekša izslējās apsūnojusi, ķerpjiem blīvi noaugusi siena. Bens sāka rikšot gar to un drīz nonāca pie akmens sola turpat mūra priekšā; dekoratīvs medaljons virs tā - piemiņas zīme senas dienas mīlētam sunim - solīja pieķeršanas un at- speršanās iespējas. Mēs kopīgiem spēkiem palīdzējām seram Henrijam uzrāpties uz mura un nokāpt leja, tad nokūleņojām arī paši un sakņupām takas malas brikšņos.

Sirēnām gaudojot, garam aizbrazās divas policijas mašīnas. Ks pierausos četrrāpus, taču pēkšņi tālumā atskanēja bukšķieni.

- Gar zemi! - čukstus uzsauca bens. Pieplakuši pie zemes, mes, viņam sekodami, līšus atgriezāmies pie mūra un tam līdzas izstiepāmies garšļaukus brikšņos. Cauri kokiem varēja redzēt, ka, spīdinadams uz. ceļa platu prožektora staru, aizlido policijas helikopters.

Mes gaidijam, nekustīgi ka auto lukturu gaismas pamanīti truši. Briesmonis aizlidoja talak, pec brīža tam sekoja vel viena kruķu mašīna. Varbūt man tikai ta likās, taču tajā, šķiet, pavīdēja kriminālpolicijas inspektora Sinklera seja.

Tad iestājās klusums. Bens Ieni piecēlās kājas. Neizsliedamies taisni, viņš pa kramiem aizlavījās līdz ceļam un apstājas mežmala. Ar rokas mājienu lika mums darīt tapat.

Pari ceļam sakas tāda ka jaunāka apbūve. Mes pārgājām pari un iegriezāmies ieliņā, kas vijās starp namiem. Bens gaja strauja solī, ka zinadams, kurp dodas, lāgiem nogriezdamies pa labi un pa kreisi. Priekša tumsā vidēja auto, uzmirdzēja un apdzisa priekšējie lukturi.

Sera Henrija Bentley. Bens atvēra aizmugurējās durvis, mēs sakapā m iekšā.

Nebilzdams ne vārda, Barnss iedarbināja motoru un izbrauca uz ielas. Bens pieliecās un viņam kaut ko klusi pateica. Vel daži pagriezieni pa labi un pa kreisi, un mēs sākam slīdēt pa šauru ieliņu starp dzīvžogiem, aiz tiem uz abam pusēm pletās lieli, plakani lauki. Līdzko sirēnu gaudas taluma apklusa, sers I lenrijs sāka aut nost slapjas kurpes un zeķes un noslaucījās ar dvieli, ko uzreiz pasniedza Barnss; es sekoju viņa paraugam.

- Tā vēstule! - sers Henrijs aizsmacis ierunājās, joprojām turēdams pie sejas mutautu.

Ceļam vijoties augšup un lejup, pakāpeniski virzoties arvien augstak un izbraucot viena no tiem Anglijai raksturīgajiem likumiem, kuros rodas sajuta, ka tu stāvi uz pasaules jumta, Bens izvilka no kabatas salocītās lapas un ielika tās man rokas.

jaukākajam gulbim, kas lidojis pār Eivonu.

Ls dzirdēju, ka sers Henrijs man līdzas strauji ievelk elpu, taču teikt viņš neko neteica. Es lasīju talak:

I/Јi metāls šurpu turpu šaubu un nemiera viļņos, es beidzot esmu izskalots krasta un nonācis pilnīga saskaņā ar ļums. Nekas no gaisa pilīm - vai tiešām, kā izsakāties ]ūs, spēlēm un nieciņiem, - ko mūsu himeris- kais briesmonis reiz uzbūris, nedrīkst pavisam nozust Rijīgas nakts ēnās.

Tā spāniešu luga gan ir cita lieta.

-   "Kardenio"! - paspruka benam. Neticēdama savām acīm, es palocīju galvu.

Ta ir aizkūrusi pārāk daudz uguņu, vēl piedevām grāfiene, joprojām viena ;>ati Tornī, lūģšus lūdzas, lai viņai aiztaupa jaunas nepatikšanas. Kundze tagad gandrīz ir mūsu ģimene, tādēļ mans pienākums ir cienīt viņas vēlēšanos, un mana meita diendienā atrod izdevību izklāstīt manas atmiņas. Es uzņemos šo pienākumu aizrakstīt uz Svēto Albāņu, lai aizbildinātu musu klusēšanu.

ja reiz kuilis vairs nejauda berzties, jums atlicis mielot tikai vepri, lui darītu čaklo skudras darbu, vāktu un sijātu graudus no pelavām, Bens Džonsona kungs laikam ir tikpat labs kā citi un, bez šaubām, la- baks neka liela daļa - kauču nebūt ne tik spīdošs ka pats uzdodas. Viņš vismaz zina, ko dara, šadas pulēs pielicis jau iepriekš, kalpodams rakstniekam, kas viņam mīļāks par visiem pārējiem, - sev pašam. Bet viņš, līdzīgs kovārnim, strādā klabēdams un nebēdā par to, kadas nelāgās dze- hbas un riebeklibas šķīst no viņa knābja, ja jus spējat savaldīt un paciest lādu viena pļāpas kori, lai notiek.

Izlemšanu es nododu jūsu prasmīgajam un jaukajam rokam.

-    "Pirmais folio"! - izdvesa sers Henrijs. - Tur kads raksta, ka Džonsons jāieceļ par "Pirmā folio" redaktoru!

-    Un par to, ka taja nevajag iekļaut "Kardenio", - es piemetināju.

Mūžīga draudzība un augscieniba jialieku…

Es pieliku pirkstu pie paraksta. Tas lieliem, skaidriem burtiem, iniciāli rotājāt ar gluži karaliskiem vijumiem, bija redzams lappuses vidu, ceturtdaļu no apakšas:

Vils

Visu pārsteigums bija tik liels, ka, likās, pat auto nodrebēja.

Jaukākajam gulbim, kas lidojis pār Eivonu… no Vila? Ja vēstulē bija runa par "Pirmo folio" - tatad viens no abiem noteikti bija Šekspīrs… bet kurš?

-    "Eivonas gulbis" ir viens vienīgs, - pec kada brīža ierunājas sers Plenrijs. - Turpretim Viļu ir, ka biezs. Pirmkārt jau Viljams Herberts, Pembrukas grāfs. Vecākais no "nepārspējamajiem". Otrkārt, "zelta jauneklis" no sonetiem.

-    Un treškārt, Viljams Tērners, - Bens lūkojās uz mani. - Bet, ja gulbis ir Šekspīrs, - viņš iebilda, - tad šai vēstulei vajadzēja nonākt turpat, kur nonākuši visi Viljama Šekspīra dokumenti. Kāpēc lai tā atrastos Viltona?

Man prātā leni jo lēni griezās ritentiņi un zobrati. Atmiņā nemitīgi uzpeldēja mirušas sievietes seja. Mums aiz muguras visā Vilt- šira gaudoja sirēnas; kaut kur bija cilvēks, kas spējīgs nožņaugt Kviglija kundzi un apkaisīt viņu ar dūnām.

-    Es varu iedomāties vēl vienu, kas varētu but "jaukais gulbis", - es ar grūtībām izrunāju vārdus. - Un tad būtu pat loģiski, ka vēstule atradās šeit… Merija Sidnija. Pembrukas grāfiene. "Nepārspējamo" māte.

Sers Henrijs nosprauslojas, taču es nepievērsu uzmanību, abam rokam turēdama papīra lapu, it kā ta viena acumirkli varētu pazust, šīs vēstules dēļ kada sieviete bija zaudējusi dzīvību. Tātad tā varēja but. Vajadzēja.

-    Pec braļa nāves grāfiene paturēja Sidniju uzvārdu un Sidni- ju oficiālo emblēmu: bultas uzgali, reizem to dēvēja ari par šķēpa uzgali. Taču viņa paturēja ari Filipa privāto emblēmu: gulbi. To viņam Francijā bija piešķīruši aplenktie protestanti, kas viņu dedzīgi mīlēja… - Pacēlu galvu un ieraudzīju, ka mani caururbjošu skatienu veras sera 1 lenrija acis. - Vārds "Sidnijs", izrunājot franciski, mazliet atgadina cygne.

-   Tas nozīme "gulbis", - acīm spulgojot, iestarpina ja Bens.

-   Tas nozīme blēņas, - sers 1 lenrijs atcirta.

Mašīna paleninaja ātrumu. Apmetuši plašu loku, mēs atkal tuvojamies lielajam ceļam, kas veda uz Londonu. Izbraukuši uz ta, devāmies austrumu virziena.

-   Varbūt, - es sacīju. - Bet ir kada gravīra, Pembrukas grāfienes portrets vecumdienas - veltījums viņas veikumam literatūra. Viņas tērpam ir plata mežģīņu apkakle, un mežģīņu raksts atkal un atkal veido gulbja aprises.

-   Ta bija Naderas upe, ar kuras ūdeņiem jus tagad mērcējat manus ādas sēdekļus, - sers Henrijs iebilda. - Un nevis Eivona. Livona tek cauri Stretfordai, Varvikas grāfiste.

-    "Eivona" velsiešu valoda vienkārši nozīmē "upe", - es teicu. -Anglija Eivonas ir vairākas. Viena no tam tek cauri Solsberi- jai. Un septiņpadsmitajā gadsimta, kad Viltonu muiža bija lielāka, ta tecēja cauri Pembruku teritorijai. - Nogrozīju galvu. - Ja gribat, lai jums galvā uzrodas pilnīga putra, tepat netālu ir pat kads ciems, ko sauc Stretforda pie Pils. Un tas atrodas pašā Eivonas krasta. - Aizliku sejai priekša rokas.

-    Man radas, tas vēl nav viss… - ieminējās Bens.

Es šūpoju galvu.

-   Grāfiene nodarbojās ari ar rakstniecību. Vislielāko slavu viņa izpelnījusies par psalmu tulkojumu angļu vārsmās. Bet viņa bija ari dramaturģe.

Klusums.

-    Viņa rakstījusi lugas? - Bens neticēja savam ausim.

-    Vienu lugu. Privātu lugu, kas bija domāta lasīšanai draugu loka, nevis izrādīšanai uz skatuves. - Es pacēlu galvu. - Viņas lugu sauca "Antonija traģēdija", un tas bija pirmais dramas veidola izklastitais stāsts par Antoniju un Kleopatru angliski.

-    Par Anton… - Bens iesaka, taču sers Henrijs viņu parlrauca:

-   Vai jus gribat teikt, ka Merija Sidnija bija Šekspīrs?

-   Ne! - es pikti atcirtu. - Es neesmu pēkšņi pārvērtusies par Deliju Bekonu. Bet, manuprāt, mums ir jāapsver iespēja, ka šis ves- tules "jaukais gulbis" varbut bija Pembrukas grāfiene Merija Sidnija. - Es nopūtos. - Un, manuprat, mums jāizseko šai iespejai līdz secinājumam, kas no tas nepārprotami izriet. Vēstulē visnotaļ skaidri runāts par "Pirmo folio", un tātad ta rakstīta tūkstoš sešsimt divdesmit trešaja gada vai agrāk, bet, ja grāfiene bija jaukais gulbis, kas gadāja par ta izdošanu, tātad vēstulē noteikti rakstīta pirms tūkstoš sešsimt divdesmit pirmā gada septembra beigām, kad viņa nomira no bakam.

-   Un "Pirmā folio" izdošana palika viņas delu ziņa, - secināja bens.

-    Un tā mēs nonakam atpakaļ pie "nepārspējamajiem". - Vils un Fils, es domāju: Viljams, Pembrukas grafs, un viņa brālis Filips, Montgomerijas grafs, kas apņēma par sievu Oksfordas grāfa meitu un galu galā mantoja gan Pembrukas grāfisti, gan Viltonu namu. Tas pats Filips, kas lika uzbūvēt telpu, kura mes atradam vēstuli, - un tas pats Filips, kas līdzīgi sargkareivim bija nomodā pār Šekspīru Viltonu vestibila.

Kviglija kundzi viņš nebija nosargājis. Man atmiņa atkal uz- nira viņas uzblīdusi seja.

Sers henrijs noliecās pār vēstuli, viņa uzacis spurojas, pirksts bakstīja lappusē:

-    Rakstītājs zina ari to, ka bens Džonsons bija rediģējis pats savus kopotus rakstus. Tie iznaca tūkstoš sešsimt sešpadsmitajā, Šekspīra nāves gada. Tātad ir iespējams, ka šis Vils ir Šekspīrs no Stretfordas, - sers 1 Ienrijs sacīja. - Ja viņš rakstījis šo vēstuli sava mūža pēdējā gadā.

-Nē, - es papurināju galvu. - Ja "jaukais gulbis" ir Merija Sidnija, tad ne.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka gadsimtā, kad sabiedriskais stāvoklis - un bezdibeņi, kas nošķīra kartas - tika uztverti nopietni, parasts dramaturgs, lai cik slavens viņš butu, nekādā gadījuma nevareja rakstīt tik familiaru vēstuli grāfienei. Aktieri un dramaturgi atradās vienu pakāpienu virs suteneriem un bodniekiem, turpretim šaja ves- tulē viss liecina, ka Vils - lai kas arī viņš bija - ir "jauka gulbja" līdzinieks. Cilvēks no vienkāršas tautas - it īpaši lads cilvēks, kas savā ziņa ir atkarīgs no damas, kurai viņš raksta, - sāktu vēstuli ar kaut kadu pazemīgu ievadu, nu, teiksim: "Augsti godājamai un cienījamai kundzei, Pembrukas grāfienei, jaukakajam gulbim…" - es iekodu lupā. - Pat paraksts lappuses vidu ir nepareizs. Cilvēks no vienkāršas tautas, rakstīdams grāfienei, katra ziņa pazemīgi iespiestu savu parakstu pēc iespējas tālāk labaja apakšēja stūri. Man tas nepatīk tikpat stipri ka jums, ser Henrij, bet, ja "jaukais gulbis" ir Pembrukas kundze, tad Vils nevar but Viljams Šekspīrs, dramaturgs no Stretfordas.

-    bet kas tad? - viņš noprasīja.

-   Himeriskais briesmonis? - lūkodamies uz automobiļa griestiem, iejautajās Bens.

Es vēlreiz paskatījos uz vēstuli. Musu himeriskais briesmonis, tur bija rakstīts. Gaisa pilis - vai tiešam, kā izsakaties Jus, spēles un nieciņi, - ko mūsu himeriskais briesmonis reiz uzbūris, nedrīkst nozust.

Sers Henrijs nolaida roku ar mutautiņu.

-    Vai jus liekat noprast, - viņš drūmi sacīja, - ka Šekspīrs ir tikai iedomu tels, kas radies Četrsimt gadus ilgas pārlieku aktīvas izteles darbības rezultātā?

P.s savilku uzacis. Abstrakti runājot, himera varēja nozīmēt kaut ko pavisam neticamu vai fantastisku. Taču grieķu mitoloģija himai- ra ir pavisam konkrēts briesmonis, mītisks ugunsspjāvējs monstrs, kura ķermenis salikts kopā no daudzam daļam: galva tai ir kā lauvam, ķermenis ka kazai un aste ka pūķim. Vēstule bija pieminets gulbis - un, liekas, ari vepris un kuilis bija segvārdi, ar kuriem domātās cilvēciskas būtnes. Varbūt ši himera bija cilvēku grupa, vienota ka no dažadu dzīvnieku daļām veidots briesmonis.

-   Glupibasl - rektin norēca sers Henrijs.

-    Tas taču nenozīme, ka šis briesmonis ir Šekspīrs - vai, ka Šekspīrs ir briesmonis.

-    Ta sasodītā vēstulē ir par Šekspīru, - sers 1 lenrijs dusmās vai kūpēja. - Jūs pati ta teicāt.

Es pašupoju galvu un mēģināju paskaidrot savu domu. Hime- ra tikpat labi varēja but ari aizgādņu pulciņš, un, uzburot nieciņus, tie pasūtījuši dramaturgam lugas - un uzskatījuši tas par pietiekami labām, lai glābtu no aizmirstības. Ta, uzskatot himeru par cilvēku grupu, vismaz kļuva saprotams gulbja, vepra un kuiļa pieminējums. Nemaz nerunājot par čaklo skudru.

-    labi, ja gulbis bija Merija Sidnija, tad kas ir vepris un kuilis? - jautāja Bens.

Es bailīgi paskatījos uz. seru Henriju.

-   Zils kuilis bija Oksfordas grafa ģerboni.

-Ak Kungs, - sers henrijs izdvesa un atslīga sēdeklī.

Bens ignorēja šo niciguma izpausmi.

-    Un tūkstoš sešsimt sešpadsmilaja gada viņš bija miris. Tātad berzēties vairs nevarēja. Nav slikti.

-    Vel paliek vepris, - norūca sers henrijs. - Tu, apriebts kupris, posta nesējs kuilis, tu, kas no dzimšanas jau iezīmets ka pekles nezvērs, dabas izvirtums! Kuram no lepnajiem karalienes Elizabetes galminiekiem jus piešķirsiet emblēmu, ko valkaja kuprītis Ričards Trešais?

-   Jums jāapsola, ka neuzspragsiel, - es ludzu.

-    Ir nedomāju solīt.

Es nopūtos:

-    Bekonam.

-   Ak, sers Frensiss Bekons, - sers 1 Ienrijs novaidējās.

Benam paspruka smiekliņš, ko viņš nosmacēja klepu.

-    Vispār jau tas ari bija kuilis, - es paskaidroju. - bet bekoni pirmie pasteidzās pazoboties, paši saukadami to par vepri. Sers Frensiss apraksta, ka viņa tevu, tiesnesi, kas bija resns ka tornis, tiesa reiz uzrunājis apcietinatais, kurš apgalvojis, ka esot viņam rada - ari viņa uzvārds esot 1 logs (vepris). "Es tev varu būt rada likai tad, kad tu karasies striķa gala," atcirtis vecais tiesnesis. "Jo mīksts Hogs nav nekāds ciets Bekons." - Man nebija dūšas paskatīties uz Bena pusi; manīju, ka viņš viss trīc, valdīdams smieklus. -Šekspīrs, lieki nekautredamies, šo jociņu atkārtoja lugā.

-   "Jautrajas vindzorietēs", - sers Henrijs nopūtās, - Hok! hok! hok! Šitādu latiņu valoda gan laikam domātu cūkām.

Bens vairs nespēja izlurēt un izplūda smieklos.

Sers Henrijs nepievērsa viņam uzmanību.

-   Un ko tad ši himera mums dod? Šis Vils - lai kas arī viņš butu - taisas rakstīt uz Svēto Albanu.

-   Tas atkal ir Bēkons, - es atsaucos. - Karalis Džeimss tūkstoš sešsimt divdesmit pirmā gada sakuma iecēla viņu par Svēta Albana vikontu.

Bens vairs nesmejas.

Sers henrijs saspringti pieliecas.

-Tātad Bēkons ir vienīgais cilvēks, ko gulbim atlicis iepriecināt, un Vils solās rakstīt pašam Bekonam.

Es palocīju galvu.

-    Kur Bēkons dzīvoja?

-   Savrupmājā ar nosaukumu Gorhemberija. Svētā Albana pilsētas pievārte.

-   Bārns, - sers henrijs nevilcinājās, - grieziet uz Svētā Albana pilsētu.

-   Tas nav tik vienkārši, - es nepacietīgi iebildu. - Gorhemberija - savrupnams, ko Bēkons uzbūvēja ka gara baudu pili - pārvērtās drupas jau piecdesmit gadus pec viņa nāves.

-    Kaut kas taču tur bus palicis, - sers Henrijs attrauca.

Es pa bungoju ar pirkstiem pa ceļgaliem.

-    Svētajā Albana, baznīca, kuras draudzes loceklis viņš bija, ir statuja, tada ka Veslminsteras Šekspīra statujas kopija, bet pēdējos simtpiecdesmit gados bekonieši to ir izpētījuši krustam un šķērsām.

-   Tad diez vai ta bus īsta.

Vēstuli paņēma Bens.

-   Ja Vils raksta uz Svēto Albāņu, - viņš sacīja, - tad kada viņam vajadzība piekodināt gulbim, ka vajag aptecēt vepri? - viņš paskatījās uz mani. - Man izskatas, ka Svētais Albāns un vepris ir dažādas lietas.

Mes nolikām par vēstuli. Jā, iespējams, viņam bija taisnība.

-   Varbūt bija vel kads briesmīgs vepris? - jautāja sers I Ienrijs.

-   Es neko tadu nezinu.

-Tad uz kurieni mēs tagad braucam?-apvaicajās bens.

-   Uz kadu vietu, kur es varu domāt.

Pec piecām minūtēm mēs nogriezāmies no maģistrales un apstājāmies necilas viesnīciņas stāvvietā. Bens un sers I Ienrijs devas pie administratora, es kopa ar Barnsu paliku automobili.

Izvilkusi piespraudi, es atveru vāciņu. No viesnīcas izkārtnes par portretu krita oranža blāzma.

-   Kurp tagad? - es memi jaulaju portreta attēlotajam jauneklim.

Tas, pastiepis uz priekšu krucifiksu, skatījās man pretī ar uzjautrinājumu, gandrīz ar izsmieklu; likās, viņa acis spulgo draiskulība un nicinājums.

34

BENS IEVEDA MANI VIESNĪCA pa sētaspuses durvīm un aizvadīja līdz istabai ar divām gultām. Sers Henrijs devās uz atsevišķu numuriņu sakopties. Pēc dažam minūtēm parādījies uz musu durvju sliekšņa, viņš gan vel bija diezgan bāls, tomēr jau vairak izskatījās pēc sevis. Es stāvēju pie loga, turēdama roka piespraudi, atvērtu ka medaljonu.

-   Vēstulei jus esat atmetusi ar roku? - sers Henrijs jautaja, apsēdies mūsu visērtakajā krēsla.

-   Starp brošu un vēstuli pastav saistība, - es atbildēju. - Tas ir skaidrs. Es tikai nespēju saprast, kada.

Tik tuva vasaru vien nenobdlēs, pauda zelta burti. Viss lielākām Dieva godam.

Kā šis jauneklis ir saistīts ar vēstuli, ko mēs šovakar uzgājām? Varbūt saistība ir netieša, taču Ofēlija lika noprasi, ka glezna un vēstulē ir dažādi ceļi, kas ved uz vienu patiesību un tātad pieder vienai un tai pašai mazajai pasaulītei.

Roza allaž apgalvoja, ka nozīmi rada konteksts. Kadu kontekstu ši miniatūra piedod vēstulei? Vai otrādi, vēstule miniatūrai?

Miniatūra, ar krucifiksu un uzrakstu, nepārprotami bija katoliska. Vēstulē, šķiet, bija runa par "Pirmo folio". Kāds tiem abiem sakars?

-   Kaut kadai saistībai tur jabut, - es izmisumā izgrūdu. - liet es parak slikti pārzinu reliģijas vēsturi, lai to ieraudzītu.

-    Varbut pienācis laiks iesaistīt kadu, kas to parzina labi? - ierosināja sers 1 Ienrijs.

-    Es nevienu lādu nepazīstu.

-    Man radās, ka jums varētu palīdzēt kads, kas orientejas gan reliģijas vēsturē, gan Šekspīrā, - sacīja bens. Viņš skatījās uz mani ar interesi, un es, liekas, nopratu, kāpēc la. Mes abi Foldžeru bukletā bijām redzējuši Metju referāta nosaukumu. Šekspīrs un slepenā katolicisma liesmas.

-    Es negribu lugt viņa palīdzību, - dedzīgi paziņoju.

Sers henrijs uzreiz, kļuva modrs.

-    Ka palīdzību?

-    Metju, - atbildēju. - Runa ir par profesoni Meljū Morisu.

-    Viņš jau nu dikli gribētu iesaistīties, - bilda Bens.

-   A, - novilka sers Henrijs. - Sāku saprast. Vai tas nabags ir tikai izradījis interesi par jums, vai tomēr paslrādajis kaut ko briesmīgāku?

-    Viņš mani kaitina, - es muļķīgi atbildēju. - Ari Rozu viņš kailinaja.

-    Reizēm, mana dārgā, jus esat pirmās šķiras snobene, - sers Henrijs pavēstīja un izvilka tālruni. - Ja viņš var palīdzēt mums tikt gala ar šim grūtībām, ņemiet un zvaniet.

-    Zvani no mana, - iebilda Bens. - Grūtāk noteikt atrašanās vietu.

-   Rozai tas nepatiktu, - es gremžos.

-   Vel vairak viņai nepatiktu, ja dārgumi nonāktu slepkavas nagos, - prātīgi sacīja Bens. Viņš ieslēdza savai "kazenei" skaļruņa režīmu, es izvilku no kabatas Metju vizītkarti un zvanīju.

Metju atsaucās pec olra signālā.

-    Keita! - viņš nepārliecinoši nostenējās. Tad es dzirdēju, kā viņš izslējās ka dzelts. - Keita? Kur tu esi? Kas ar levi noliek?

-   Viss ir kartība. Ko tu vari pateikt par izteicienu AiJ Maiorem Dei Gloriam?

-   Tu bēguļo, - viņa balss ieplaisaja, - un zvani man, lai es tev patulkoju no latīņu valodas?

-   Pārtulkot es varu pati. "Lielākam Dieva godam." Bet es nesaprotu, ko tas nozīmē.

-Tu ta ari negrasies man pateikt, kas notiek?

-   Tu teici, lai es tev piezvanu, ja man vajadzīga palīdzība. I .ūk, es piezvanīju.

Bridi valdīja klusums.

-Ta ir jezuītu devīze.

Hs atveru muti, tad strauji to aizvēru. Katoļu baznīcas Kristus kareivji. Uzticamie un nereti fanātiski dedzīgie priesteri, kas centas panākt, lai Anglija atgriežas Romas avju pulkā.

-    Bubuļi, no kuriem trakoti baidījās Sesili un ari gandrīz visi pārējie Elizabetes un Džeimsa padomnieki, kas tos pasludinaja par nodevējiem, - Metju turpināja. - Viņi šo nepatīkamo birku nēsāja ar īstenu svēto pacietību. Faktiski, cik man zināms, kadi desmit no viņiem tiešam ir svētie - tikuši pakarti, spīdzināti un saraustīti gabalos viņu ticības deļ.

-Jēziņ, - man paspruka.

-   Tieši ta, - Metju apstiprināja. - Jēzus biedrība.

Miniatūra stavēja uz galda, liesmas plaiksnījās un laizīja jaunekli.

-   Tās devīzes konteksta, - es sacīju un cerēju, ka mana balss izklausās mierīga un nosvērta, - ka tu tulkotu šo teikumu? - Fs nolasīju vārdus, ko cilpu cilpām veidoja brungani izbalējusi tinte: Es uzņemos šo pienākumu aizrakstīt uz Svēto Albanu, lai aizbildinātu mūsu klusēšanu.

-    Normālā gadījuma man prata nāktu Bekons, - viņš atbildēja. - Bet saistība ar jezuītu moto nedrīkstētu aizmirst arī par Val- jadolidu.

-   To, kas Spānijā?

-Ja, to, kas Spānijā. - Metju nožāvājās un sāka runāt profesora toni. - Valjadolida ir sena Kaslilijas galvaspilsēta. Tajā atrodas Karaliska Angļu koledža, ko sešpadsmitā gadsimta astoņdesmitajos gados nodibināja Spanijas karalis Filips Otrais ka iestādi, kura angļi varēja mācīties, lai kļūtu par katoļu priesteriem. Lielāka daļa no viņiem tad deva jezuītu svētos solījumus un pa apkārtceļiem atgriežas Anglija, lai vislielakaja slepenībā gādātu par ticīgo dvēselēm. Anglijas valdība gan uzskatīja, ka viņi tiek iesūtīti, lai kudīlu uzticamos karaļa pavalstniekus perināt nelabus plānus pret protestantiskajiem valdniekiem, ka dedzīgie katoļi veļas ar varu iegūt to, ko nespēja iegūt, saldi dūdojot. Anglijas valdība uzskatīja Valjadolidu par reliģisku teroristu treniņnometni.

-    Kāpēc pieminets Svētais Albans?

-    Pilnais nosaukums ir Svētā Albana Karaliskā Angļu koledža.

brīdi neviens no mums nekustējās. Es izslēdzu skaļruņa režīmu.

-   Metju, es tagad esmu lava parādniece.

Viņš uzreiz neatbildēja.

-   Tu pati zini, ko es gribu.

-    Zinu, - es atbildēju. Dod man iespēju, viņš pirmīt sacīja. - Dieva vārds, tu esi to pelnījis, - piebildu un beidzu šo sarunu.

Es pasviedu telefonu atpakaļ lienam, kurš bija izstiepies gultā un skatījās griestos; viņa seja bija zinīgs smaids, kas man likās visai kaitinošs.

-    Ka tu doma, viņam ir taisnība? - jautaja sers Henrijs. - Tad Valjadolida? Man tas izklausas diezgan šaubīgi.

Es apsēdos pie galda - pēkšņi vairs nepavisam nebija speķa.

-    Karaliska Angļu koledža ir saistīta ar Šekspīru ari citam saiknēm. Vismaz divām. Par kuru jus gribat dzirdēt vispirms, par ticamo vai neticamo?

-    Es aicinātu sakt ar plānprātīgo un pec tam nonākt pie prātīgās, - bens atsaucas un sakrustoja rokas aiz galvas.

-    Nu, tātad Mārlovs, - es iesaku un ar pirkstiem izbužināju savus nepatīkami īsos matus. - Elizabetes laikmeta Anglijas bezdievīgā, homoseksuālā, slikta rokzvaigzne. Teātru mīlulītis, iekams nebija uzradies Šekspīrs.

-   Dabūjis galu krogus kauliņa no zobena dūriena aci, - turpi- naja bens.

es palocīju galvu.

-   Ja, tūkstoš piecsimt deviņdesmit trešaja gada, tieši tad, kad Šekspīrs saka iekarot atzinību. Tieši ta. Vienīgi tas dūriens varbūt ari netika dabūts vienkāršā kautiņa - jo Mārlovs bija ari spiegs. Viņu nosūtīja uz Nīderlandi un viens no viņa uzdevumiem bija iefiltrēties slarp trimda aizbēgušajiem angļu katoļiem, par kuriem uzskatīja, ka viņi perina dumpi… Ir itin ticami pierādījumi, ka tas reizes krogusbrāļi arī bija spiegi un pats krogs bija konspiratīvu saietu vieta.

-    Marlovam gan šī konspirācijā diezgan stipri iegrieza, - piezīmēja Bens.

es uzliku kajas uz galda.

-    Ir apšaubami pierādījumi, ka todien viņš galu tomēr nedabūja. Var gadīties, ka viņš aizbēga - vai tika aizsūtīts uz ārzemem. Uz Spāniju.

-    Phe! - zvilni atslīdzis, nosprauslojas sers Henrijs.

Bens reaģēja nosvērtāk:

-    Uz Valjadolidu?

es pamaju.

-   Koledžas tūkstoš piecsimt piecdesmit devītā gada dokumenti liecina, ka koledža iestājusies persona, kas deveta te par Džonu Meljuzu, te par Krisloferu Morliju… Morlijs ir uzvārdā "Marlovs" variants, viņš reizēm to izmantoja, savukart Džons Metjuzs ir izplatīts, lai gan ne visai atjautīgs, priesteru segvārds - Jānis Matejs, no evaņģēlijiem. - Nogrozīju galvu. - Lai kas arī viņš bija, šis cilvēks tūkstoš sešsimt trešaja gadā deva svētos solījumus un atgriezās Anglija, kur viņu sagūstīja un iemeta cietuma. Dīvainākais, ka gadsimta, kad ieslodzītajiem pašiem vajadzēja pirkt sev ēdamo - vai nomirt bada starp žurkām, kas mudžēt mudžēja kameras, - karaļa Džeimsa galvenais valsts ministrs Roberts Sesils Morlijs rēķinu apmaksāja pats no savas kabatas. Tas viņam liek aizdomīgi izskatīties pec valdības aģenta.

Vienkāršākais veids, ka var izskaidrot šī Valjadolidas Morlija paradīšanos, ir nolemt, ka abi uzvārdi ir izdomāti - viens paņemts no evaņģēlijiem, otrs - no miruša cilvēka, - un tas darīts tāpēc, ka šis priesteris bija Anglijas spiegs.

-    Taisnakā līnija, kas savieno divus punktus, - bilda Bens. - Tagad paklausīsimies - ka tu izteicies Atenaīdei? - ka starp faktiem ģeņģerē…

-   Apdullusi maijvabole, - es viņu pārtraucu. - Ir tadi, kas uzskata: īstais iemesls, kalab neviens nespēj pierādīt, ka Šekspīrs ir kaut ko sarakstījis pirms tūkstoš piecsimt deviņdesmit treša gada, ir tas, ka pirms ši gada viņš rakstīja, izmantodams savu īsto vardu: Kristofers Marlovs.

Sers Henrijs pielēca kajas un saka riņķot pa istabu, izsmieklā ukšinadams ka pūce.

-    es taču jums teicu, ka tas ir plānprāts, - es sacīju. - Saskaņā ar šo scenāriju Marlovs piekrita nozust ar noteikumu, ka Sesils gadas, lai Londonā joprojām liek uzvestas viņa lugas.

-   Tātad Šekspīrs dodas uz Valjadolidu, - sacīja Bens. Viņš spaidīja tālruņa taustiņus, mūsu sarunas laika vel ari rakņādamies pa internetu.

-Tieši ta.

-    Kada ir ta otra saikne? - vēl arvien lēkšodams šurpu turpu, noprasīja sers Flenrijs.

-   Servantess.

Viņš apstajas ka zeme iemiets.

-    Varbut viņš ir sarakstījis Šekspīra lugas, - Bens noteica, un viņa seja nesakustējās ne vaibsts.

Es nikni noboliju acis.

-   Ir cilvēki, kuri ta doma. Un ir tadi, kuri domā, ka "Donu Kihotu" sarakstījis Šekspīrs.

-    Vel noteikti ir tadi, kas doma, ka viņš reinkarnejas ka Ein- šteins un sarakstīja vispārējo relativitātes teoriju, - iebrecās sers Henrijs. - Varbut piešķirsim viņam ari "Karu un mieru", "īliadu" un Bībeli, ja reiz par to esam sākuši runai?

-   ludzu, vismaz bridi parunāsim par Šekspīru kā par Šekspīru, - man vairs nemaz nebija spēka.

-    Kaut kas nedzirdēts! - ņirgājas sers Henrijs.

-Mēs gandrīz esam aizmirsuši par lugu, bet "Kardenio" nekādā ziņa nedrīkst izlaist no acīm, - es turpināju. - Un "Kardenio", varētu sacīt, ir dzimis Valjadolida. Kad karalis Filips Trešais ar visu Spanijas galmu pārcēlās no Madrides uz Valjadolidu, Servantess devās līdzi. Tieši Valjadolida viņš tūkstoš sešsimt ce- turtajā gada sagatavoja "Dona Kihota" pirmo daļu iespiešanai un pabeidza rakstīt otro daļu.

Neviens no abiem vīriešiem nekustējās. Fs parlaidu roku par vēstulēm. Svētais Alfrans.

-   Tai paša pavasarī jaunais karalis Džeimss nosūtīja uz Spāniju pārstāvjus, kuriem vajadzēja parakstīt miera līgumu. Nolin- gemas grafs - Hovards - ieradās Valjadolida ar svītu, četriem simtiem angļu, kuru vidū bija augstdzimuši jaunekļi, kas izradīja dziļu interesi par visu katolisko un, laikam ritot, ari dziļu interesi par visu spānisko. Tostarp teātri un literatūra. Un reliģiju. Zināmās aprindas radas bažas, ka jezuīti viņus pavedinās un jaunekļi mēģinās atgriezties Spānija ar nodomiem, ko Anglija vairs neuzskatīs par uzslavas vērtiem.

Uzgleznotais jauneklis stiepa man pretī krucifiksu, viņa acīs zibēja izaicinājums AJ Maiomn Dci Gloriam.

-Ja zelta jauneklis devas uz Valjadolidu, veledamies iestaties jezuītu ordenī, tad vai nu lai reizē, vai vēlāk viņam nenoliedzami bija iespēja pievērst Šekspīra uzmanību Servantesa stāstam par Kardenio. Vai varbūt tas nebija Šekspīrs, bet kads no viņa aizgādņiem. Teiksim, I lovards. Tad bulu saprotams, kādēļ šis "Vils" raksta, uzsvērdams, ka "spāniešu luga" nav jāiekļauj "Folio".

Bens piecelās gulta sēdus.

-    tad bulu skaidrs ari, ka angļu lugas manuskripts nonācis uz Arizonas un Numeksikas robežas.

es pagriezos, lai redzētu viņa sejas izteiksmi.

-     Septiņpadsmitaja gadsimta tas Amerikas reģions ietilpa Jaunspanija, veidoja tās tālākās ziemeļu teritorijas. Tas apguva un pārvaldīja spāņu konkistadori.

-    Kurus pavadīja spāņu priesteri, - es turpināju.

-    Vai, būsim piesardzīgi izteikumos, priesteri no Spanijas.

-    Un iespejams, kads no viņiem bija anglis, - pabeidza sers 1 Ienrijs.

Uzgleznotās liesmas jauneklim aiz muguras plaiksnījās un virmoja. Es domāju par blāvi rūsganajiem vārdiem uz dzeltenīgā papīra: Es uzņemos šo pienākumu aizrakstīt uz Svēto Albāņu, lai aizbildinātu musu klusēšanu.

bens pacēla acis no "kazenes".

-   Ryanair lido divreiz diena bez pārsēšanas. No Londonas uz Valjadolidu.

Mēs rezervējām trīs vietas uz agro reisu.

35

-   KS RUNĀJU AR VIŅA GAIŠĪBU Vestminsteras arhibīskapu, - sers Henrijs paziņoja, nākamajā rīta alkal parādījies uz mūsu durvju sliekšņa. - Svētā Albāņa koledžas rektors pieņems mani vienpadsmitos.

-   Tikai jus? - es jautāju.

-   Iespējams, es aizmirsu pieminet, ka neieradīšos viens, - sers Henrijs attrauca. - Gan jau rektors nebūs pavisam stīvs pedants.

Stanstedas lidostā uz ziemeļaustrumiem no Londonas neviens neveltīja manai pasei lieku skatienu, lai cik apņurcita un no slapjuma cietusi tā saka izskatīties. Sers 1 lenrijs gan izpelnījās zināmu ieveribu, taču, pareizi iztulkojis piemiegšanu ar aci, robežsargs savaldījās un bija diskrēts. Neviens cits viņu nepazina. Viņš gaja pa lidostu ka gurds večuks, un apkārtējie nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Mes sasēdāmies rindiņā Ryumir brēcoši dzeltenajā un zilaja lidmašīnā un pavisam drīz jau bijām gaisa.

Es sēdēju pie iluminatora un skatījos, ka mes lidojam pari Pi- renejiem un laižamies lejup pār brūnajiem Kaslilijas līdzenumiem, ko retumis sasvltroja zaļu upju žuburainās gultnes. Atgriezušies uz zemes, mes iesedamies taksometrā un traucāmies uz Valjadolidu pāri bezgalīgi garam pakalnam. Ceļa malās augšup slejas ar dzeltenīgu zāli noauguši kalni, to virsotnes bija plakanas, šur tur manīja vientuļu koku. Meksikas un Amerikas dienvidrietumu ap vidu bezgalīgais sausums, jadoma, modināja konkistadoros nostalģiju. Tur izskatijas gluži kā viņu dzimtene.

Pilsēta iznira acu priekša negaidīti - saujiņa noliktavu un jaunu eku, tilts pari gludai, lēnai upei, un tad jau mūs aprija vecā Eiropa. Ielas apēnoja nami ar augstiem logiem un gracioziem balkoniem. Ļaudis sēdēja ielas kafejnīcās un pastaigajas koku pavēni vai grozījās tirgos un strūklakām izdaiļotos laukumos. Mes braucām līdztekus garam ķieģeļu mūrim. Tam pāri tik tikko slējās balts kupols.

-   El Reul Calegio de Ingleses, - paziņoja šoferis.

Izkāpusi no mašīnas, es samiedzu acis Spanijas saule, plāna un nežēlīgā ka dunča asmens. Baznīcas lielas durvis bija nesatricināmi slēgtas. Mazliet uz priekšu, nostāk no ielas, bija citas durtiņas. Mes nospiedām zvana pogu un gaidījām.

Pec dažām minūtēm durvis atvēra pats rektors. Monsinjors Maikls Armslrongs, Svēta Albāņa Karaliskās koledžas rektors, bija sirms virs ar spēcīgam krūtīm un garu, plānu degunu ka bizan- tiešu svētajam; viņš bija tērpies ar sarkanu auklu apjozta melna sutana. Viņš iepazīstināja ar sevi stīvi un pieklājīgi, bija viesmīlīgs ka granīta bluķis.

Ievedis mūs skanīgu atbalšu pilna vestibilā, viņš mums pa priekšu strauja soli mēroja gaiteņu terakotas grīdas. Biju domājusi, ka dodamies uz kadu kabinetu, taču galu gala ienācām baznīcas klusumā un krēslaimbā.

-    Audzēkņi ir devušies vasaras brīvdienās un no personāla palikuši tikai tie, bez. kuriem nav iespējams izlikt, - rektors sacīja. -Šo tukšumu mēs izmantojam, lai pārkrāsotu kabinetus un nomainītu visus logus. Šobrīd te ir sarunai vispiemērotākā vieta.

Mes atradāmies maza spāņu baroka stilā veidota bazilika. Augstais, zaļā un sarkana krasotais allaris, stāvgrūdām pilns ar apzeltītiem svētajiem, man ļoti atgādināja "Globusa" skatuvi. Al- tara centra bija svēta Jaunava Vulneruta, ko tūkstoš piecsimt deviņdesmit sestaja gada, izlaupot Kadisu, bija apganījuši angļu jūrnieki un ko viņu katoliskie tautieši kopš ta laika godāja kā svētumu. Marija, debesu karaliene. Viņai vairs nebija ne deguna, ne roku. tuvini ja, es piepeši domāju, novērsdama skatienu no retu izkropļotās sejas.

-   Ser Henrij, man tika sacīts, ka jus interese Šekspīrs, - rektora runā jautas platas Ziemeļanglijas izloksnes pēdas. Varbūt viņš bija jorkširietis. - Diemžēl jus neesat pirmais. Mēs esam meklējuši ne vienu reizi vien. - Viņš noplātīja rokas bezpalīdzīgā mulsuma, taču viņa mutes līnija palika stingra. - Jus viņu šeit neatradīsiet, nedz viņu, nedz ari Mārlovu. Ja vēlaties, es varu jums paradīt Marlova - jeb Morlija - ierakstu koledžas reģistra. Nav ne mazāko šaubu, ka tas ir pieņemts vārds. - Viņš dzedri pasmaidīja. - Vajašanu laikos mirušo vārdi bija maskas, lieti noderīgas dzīvo pasargāšanai.

-   Tad mēs esam laimīgaki - mums nav vajadzīgs Mārlovs, - atbildēja sers Henrijs. - Tik tiešām, mes interesējamies par Šekspīru, taču nedomājam viņu atrast šeit.

Monsinjora Armstronga acīs pazibēja pārsteigums.

-    Ko tad jus cerat atrast?

-    Kadu, kas varbūt viņu pazina, - sers Henrijs sacīja.

-   Šeit? Jus uzskatat, ka musu koledžā varēja mācīties kadi cilvēki, kurus Šekspīrs pazina?

es izvilku no kabatas piespraudi un, atvērusi aizmuguri, pagriezu to, lai mūsu sarunas biedrs redzētu jaunekli ar krucifiksu.

-    Mes meklejam viņu.

Monsinjora Armstronga bardzība ieplaisaja.

-    Brīnumaini smalks darbs, - viņš izdvesa. - Vai tas ir Miljards?

-    Ta mēs ceram, - atsaucās sers Henrijs.

-   Tas pilnīgi noteikti ir moceklibas portrets, - rektors sacīja. - Biju par tādiem dzirdējis, bet vel ne reizi nebiju redzējis… Ka viņu sauc?

-   Viljams, - sers henrijs draiski pasmaidīja. - Bet ne Šekspīrs.

Monsinjoram Arrristrongam paspruka smiekliņš.

-    Vai manas aizdomas ir tik acīmredzamas? Jus nespējat pat iedomāties, cik daudz dīvainas, uzstājīgas prašņāšanas mums te jādzird… Vai uzvārds ir jums zināms?

-    Ne, - es atbildēju.

-    Kads gadskaitlis?

-   Neviena īsti precīza. Bet viņš noteikti atradās šeit tūkstoš sešsimt divdesmit pirmaja gada. Mums ir aizdomas, ka viņš varbūt neatgriezās Anglija.

-   Dieva darbus var darīt daudzviet.

-    Iespējams, viņš devās uz Jauno Pasauli. Uz Jaunspāniju.

-   Tas būtu neparasts gadījums, angļi tā nemedza darīt. - Rektors Ārmstrongs atkal saka pētīt miniatūru. - Jo sevišķi jezuīti, un par viņiem liek domai šī devīze… Varbul veca koledžas virsgrāmata lomer izrādīsies noderīga. Nāciet man līdzi!

Viņš izveda mus no baznīcas, un mēs atkal gajam pa terako- tas gaiteņiem, pagajam garam saule izkaltušu olīvu darzam un apstajamies pie aizslēgtam durvīm. Viņš tas atvēra, un es ieraudzīju bālzaļus bibliotēkas plauktus, kuros rindojās zeltīti adas sējumi.

No kada plaukta rektors izvilka smagu, zilu gramatu. Drukātu izdevumu, nevis oriģinālu. Cik varēju saskatīt, tas bija latīniski. Viņš parlapoja sējumu, līdz nonāca pie tūkstoš sešsimt divdesmit pirmā gada, tad saka ar brangu pirkstu vilkt lejup pa rindiņām. Uz bridi apstājas, tad turpināja, pec tam pacēla galvu.

-    Ta jau man likās. Jūsu aprakstam atbilst tikai viens cilvēks. Viņu sauca Viljams Seltons.

Šis vārds man bija zināms.

-   Seltons bija pirmais "Dona Kihota" tulkotājs angļu valoda, - es sacīju.

-    Jus neesat ka no laivas izmesta, - rektors atzinīgi noteica. - Tas droši vien bija Viljama brālis Tomass. Tiesa, daži turas pie uzskata, ka patiesība tulkoja Viljams, kurš atdeva savu veikumu brālim, lai to būtu iespējams publicēt. Būdams jezuīts, jus jau saprotat, Viljams Anglija bija persona noti grūta. Bet nav šaubu, ka tieši Viljamam nebija grūti sadabūt "Kihotu". Un tieši viņš zinaja spāņu valodu.

-    Vai viņam bija kada saistība ar 1 lovardiem? - vaicāja bens.

-   Northemptonas grafs palīdzēja viņam šeit nokļūt un galvoja par viņu. Toreiz, tas bija nepieciešams, nemitīgi vajadzēja piesargāties no spiegiem.

-    hovardfi palīdzēja viņam šeit nokļūt?

-    Vai tas ir svarīgi?

-    Ļoti iespējams. Vai ir saglabājušies kad i viņa dokumenti vai vēstules?

Monsinjors Armstrongs papurinaja galvu.

-    Diemžēl vēstulēs palika pie viņiem pašiem. Mums te neka nav. - Viņš paskatījās mani ar caururbjošu skatienu. - Nevērtējiet mus lik zemu. Ja mums te būtu kada Šekspīra rakstīta zīmīte, gan jau mes to zinātu.

-   Ja tā nepārprotami butu viņa rakstīta, - es atspēkoju. - Tie, kas uz. šejieni rakstīja, noteikti izmantoja pieņemtus vārdus, gluži tāpat ka jūsu priesteri. Uz kurieni Šeltons devās pec tam?

-    Viņam lika atļauts atteikties no jezuīta svētajiem solījumiem un iestaties franciskāņu ordenī. Tūkstoš sešsimt divdesmit sestaja gadā viņš tika nosūtīts uz Jaunspāniju - uz Sanlafe - kopa ar brāļa Alonso de benavidesa misiju. Viņš pazuda bez vēsts - tika uzskatīts, ka brauciena pa neapgūtajam teritorijām dienvidrietumos no Sanlafe viņš miris mocekļa navē no indiāņu rokas.

Mans kuņģis apmeta mazu kūleni.

-    Bet mums ir kāda gramala, kas reiz piederēja lēvam Sello- nam, - rektors turpinaja. - Ir maz cilvēku, kuriem par to zināms, bet, man liekas, varbut jums vajadzētu to redzet. - Viņš pagajas uz priekšu un no kāda plaukta stūri izvilka lielu sarkana teļādā iesietu sējumu, atvēra to un pasniedza man.

-    Viljama Šekspīra kunga komēdijas, hronikas un traģēdijas, - es lasīju. - Iespiests pec īstiem oriģināliem. - Zem šīm rindiņām bija blāvs olgalvis Šekspīrs uz mežģīņu apkakles paplātes. Es turēju rokas "Pirmo folio".

-   Jakobiskais rmgnum apus, - Bens dobji nosvilpās.

Rektors izstiepa roku un aizvēra gramatu. Es izbijusies paceļu acis. Vai tas ari ir viss, ko man bus atļauts redzēt?

-   Man likās, jus varbūt ieinteresēs vaks, - viņš sacīja.

Sers Henrijs un Bens nostājās man cieši blakus. Ada bija zeltīts spiedogs - ērglis, kas nagos tur bērnu. Grāmata man rokas piepeši it ka ievibrējas, likās, esmu uzlikusi delnas uz klavieru dēkas.

-   Vai šis ģerbonis ir jums pazīstams? - rektors jautāja.

-    derbiji, - es čukstēju.

-   Derbiji, - viņš atkartoja. - Šo grāmatu tēvam Šeltonam atsūtīja Derbijas grafs.

-   Sestais grāfs, - es piebildu. - Ari viņa vārds bija Viljams.

Iestājas klusums. I ,ikas, telpa izstiepjas, grāmatas savos plauktos liecas tuvāk un klausas.

-   Mans vārds ir Vils, - nomurmināja Bens.

-    Viljams Stenlijs, - es precizēju.

-    Stenlijs? - sers Henrijs neticīgi atkartoja. - Tupat ka…

-   Tapai ka V. S., - Bens pabeidza.

Atskanēja klauvējiens, un es salēcos.

-   Ienāciet! - uzsauca rektors. Durvis pavērās, spraugā parādi- jas jauna priestera galva.

-   Jums zvana telefons, monsinjor.

-   Noklausieties, kas sakāms, un pierakstiet.

-   Tas ir viņa gaišība Vestminsleras arhibīskaps.

Rektors saercinats noņurdējas, atvainojas un devas prom.

-    Tas man nepatīk, - līdzko durvis aizvērās, izgrūda Bens. - Izdari, kas tev darams, un pazudam no šejienes.

Bibliotēkas stūri bija vecs kopējamais aparāts. Ks nospiedu pogu, un tas iedūcās. Kamēr tas uzsila, es atšķiru "Folio".

-   Stenlijs? - sers Henrijs vēlreiz atkārtoja, kvēlojošām acīm lūkodamies mani.

-   Nav radinieks, - es strupi atbildēju, šķirstīdama gramatu - meklēju, vai kaut kur nepamanīšu lasītāja atstatas atzīmes: piezi- mes uz lappušu malinam, ķeksīšus, pasvitrojumus, iniciāļus - jebko.

-   Jums vai Šekspīram? - sers Henrijs nelikās mierā. - Ak, sakiet droši: abiem.

Ks aizšķiru pēdējo lappusi, taču neko la ari nebiju atradusi. Šis sējums no citiem atšķiras tikai ar Derbiju ģerboni uz vāka.

-Man, - īgni attraucu. - Ja Derbijs izrādās "tumšais zirdziņš", vēl viens kandidāts uz Šekspīra lomu, tā nav mana vaina… Jūs pats jautajai, - es piebildu, kad sers Henrijs nolamājas.

Velreiz. pārlapoju gramatu, Ienāk, vienlaikus slastidama par to, kas īsti bija Derbijs. Izglītotais, spēcīgais un aristokraliskais Viljams Stenlijs, Derbijas sestais grafs, bija lieliski piemērots tam, lai butu cilvēks, kam vajadzēju sarakstīt Šekspīra darbus. Viņa tēvs un vecākais brālis uzturēja pa slavenai aktieru trupai, Jadejadi viņš varda tieša nozīme uzauga teātri - tas atradās viņa majas. Kaut ari formāli Derbijs bija protestants, viņa dzimtas īpašumi Kankaširā bija senlaiku katolicisma bastions. Viņš bija izsmalci- nals mūziķis un aizrautīgs mednieks ar suņiem un vanagiem. Viņš bija izšķērdīgs, šo to sajēdza no likumiem un bija ceļojis pa Kiropu. Viņš bija apprecējis Oksfordas grāfa vecāko meilu un tad kāda nenovēlīga leitnanta deļ gandrīz pieļāvis, ka greizsirdība iznicina viņa laulību pašos pirmsākumos. Viņa aizbilstamais un skolotājs bija Džons Di, vēsturiskais mags, kas slepas Šekspīra diža burvja Prospero ena.

-   Un, kronis visam, - es noslēdzu savu ekskursu vēsturē, - viņš rakstīja lugas. Vismaz ta apgalvo kads jezuītu spiegs.

-Jezuītu spiegs? - tas nu seram henrijam bija par daudz.

-   Viņš bija nosūtīts pie Derbija, lai novērtētu viņu ka iespeja- mo katoļu dumpja vadoņa kandidātu. Sava ziņojumā viņš apgalvoja, ka grafs ir tukšs numurs, viņš esot "aizņemts, skrīvējot komēdijas vienkāršo ļaužu aktieriem."

-   Lai dievs nogrābstās, - neizturēja bens. - Vai tu esi kadu no lam lasījusi?

Ks papurinaju galvu.

-   Tās ir pazudušas. Likteņa ironija - ņemot vēra, ka šī spiega vēstulē tika pārtverta un rūpīgi noglabāta valsts arhīva.

-    Tatad Derbijs ir tikpat iespejams kandidāts kā Oksfords, - rezumeja Bens.

-    Kaut kadā ziņā pat labaks.

-    Vārda deļ? - ņirgājas sers 1 lenrijs. - Katru piekto angļu puišeli sauc Viljams.

-    Vel ir ari ģeogrāfijā, - es atbildēju. - Derbija izcelsmes vieta palīdzētu izskaidrot, no kurienes radies dialekts, kura sarakstītas lugas; Oksforda gadījuma ta nav. Turklāt Derbijs liekas ticamāks. Viņš vismaz nekad nav uzradījis savus draugus ka nodevējus. Bet, galvenais, atbilst viņa dzīves laiks. Atšķirība no Oksforda viņš bija dzīvs visa taja laika, kad sarakstītas lugas.

-Ja Derbijs ir tik ideāls, kapec viņš liek noraidīts ka "tumšais zirdziņš"? - jau taja Bens.

es velreiz aizšķiru "Folio" pedejo lapu un atkal neko nebiju atradusi. Mani pārņēma izmisums un es aizveru gramatu.

-    Viņam par labu runa pilnīgi viss, izņemto vienu svarīgu lietu: nepārprotamu saikni ar Šekspīru.

-    Līdz šim brīdim, - iebilda Bens.

Es paskatījos uz Derbiju ģerboni, ērgli ar bērnu, kas zeltā mirdzēja uz "Folio" vaka. Jā, la tiešam bija saikne. Tas bija pierādījums. Bet ko tas pierādīja?

Kopējamais aparāts iepīkstējās, ziņodams, ka ir gatavs darbam. Es nopūzdamās liku grāmatu uz stikla un nospiedu pogu.

Ierīce sāka slidināt gaismiņu šurpu turpu pa gramatu, kad at- spraga durvis un pa tām lieliem soļiem ienāca rektors. Aizcirtis durvis, viņš nostājās un sakrustoja rokas uz krūtīm, līdzinādamies kareivīgam viduslaiku mukām, kurš vienlīdz brīvi rīkojas gan ar zobenu, gan ar krustu. Ar acs kaktiņu manīju, ka Bens neuzkrītoši virzās uz. durvju pusi.

-    Jūs neesat man teikuši patiesību, - rektors paziņoja un izstiepa roku pec grāmatas. - Arhibīskaps ziņo, ka divos kontinentos liek dedzināti "Pirmie folio". Un kads slepkavo, lai dabutu tos savos nagos.

Es negribīgi atdevu viņam "Folio".

-   Kads dedzina un slepkavo, - es klusi sacīju. - Bet tie neesam mēs.

Viņš uzmeta skatienu kopēšanas ierīcei.

-   Ne, jus tikai kopējat; bez atļaujas. Un tas ir pielīdzināms zagšanai. Kas jums vajadzīgs?

-Šekspīrs, - es atbildēju. Tik daudz drīkstēju pateikt.

-   Šajā grāmata?

-   Ar tas palīdzību, - iejaucas sers Henrijs.

-   Tātad jūs esat atšifrējuši uzrakstu?

es paceļu acis. Bens, jau pie pašam durvīm, sastinga.

-   Kadu uzrakstu? - jautaju. Ko es biju palaidusi garām?

Monsinjors Armstrongs mums citam pēc cita ieskatijas acīs.

-   Ja es jums paradīšu, - viņš ar netīksmi sacīja, - jūs ziņosiet man par visu, ko jums, iespējams, gadīsies uzzināt par tēvu Šeltonu. - Viņš nelūdz, es atskārtu; viņš nosauc cenu.

-   Ja es sapratīšu, kas ir manu acu priekšā, - es saspringti atbildēju.

Viņa skatiens mirkli pakavējas pie manis; es jutu, ka viņa spēkojas neuzticēšanas un ziņkāre. īsi palocījis galvu, viņš piegaja pie galda, nolika grāmatu un atšķīra to. Tad nolobīja iekšpuses apvaku, un es apjēdzu, ka vienubrīd oriģināls ir apsegts ar aiz- sargkartiņu.

Skatienam atklajas lappuse, uz kuras bija zīmējums; tinte gadu gaita bija kļuvusi bruņa. Briesmonim līdzīgs radījums ar garu kaklu un gulbja galvu, izpletis ērgļa spārnus, kas galos partapa par kuiļa galvam; tam bija ērgļa nagi un aste. Viena ķetna turēja grozā ieliktu bērnu; otra bija šķēps.

Es smagi atkritu uz. krēsla.

-himeriskais briesmonis, - apstulbuma izdvesa sers Henrijs.

-   Ērglis, gulbis, vepris un kuilis, - sacīja Bens. - Derbijas grāfs - Vils. Jaukais gulbis - lēdija Pembruka. Oksfordas grāfs - vepris, un Frensiss Bēkons - kuilis.

-   Un vel viens, - es klusi ierunājos, radīdama uz radījuma ķetnām. - l abajā puse, tā ķetna, kas tur bērnu, - tev taisnība, tas ir Derbiju ērglis. Bet otra, ar šķēpu - manuprāt, tas ir vanags.

-    Šekspīra ģerbonis, - šos vārdus izteica sers Henrijs. - Vanags ar šķēpu.

Bekona jaunkundzei bija Taisnība. Taisnība un vēlreiz Taisnība… Likās, kads grozītu kaleidoskopu, šķietami pazīstama aina ņirbēja manu acu priekšā un mainījās, un es nebiju pārliecinātā, vai tas, ko es tūlīt ieraudzīšu, man patiks.

-   Viņi visi piedalījās, - es lēni teicu.

-   Kur piedahjas? - jautaja rektors.

-   Šis gramatas veidošanā, - atbildēja sers Henrijs.

Es papurināju galvu. Ka bija rakstījis Vils? "Nekas no gaisa pilīm - vai tiešam, kā izsakaties Jūs, spelem un nieciņiem, - ko musu himeriskais briesmonis reiz uzbūris, nedrīkst pavisam nozust Rijīgās Nakts ēnas." Varbūt viņi visi kopā bija pasūtījuši lugas un pec tam tās publicējuši? Vai varbut tas vēl nemaz nebija viss?

Zem himeriskā briesmoņa kāds bija smalka rokrakstā uzrakstījis dažas soneta rindiņas. Sers I Ienrijs tas nolasīja: My name be buried where my body is…

Liec manu vārdu aizmirst atmiņai, Par negodu lai nav nedz tev, nedz man, Jo mani kauns par niecīgumu māc Un tevi - ka reiz bijis jāmīl tāds.

Šī pali roka bija rakstījusi vēstuli "jaukakajam gulbim", un uzvilkusi savu vārdu: "Vils".

Lappuses apakša nevīžīgākiem burtiem bija vel viens citāts: Medz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, bet latvs aprokam ar viņu kauliem.

-    "Jūlijs Cezars", - ierunājas Bens.

-   Ne, - es nepacietīgi attraucu. - Ofēlija. Džema Ofēlija. - Redzot, cik apjukuši izskatas pārējie, es paskaidroju: - Ne jau hamIeta Ofēlija. Viņa savā vēstule Foldžera kundzei citē šis pašas rindiņas. Profesors Čaiids, viņa raksta, ir viņu brīdinājis, ka klusēšana butu jaunums. Un viņa turējusi savu solījumu, apgriežot šis rindiņas otrādi. Kā viņa tur izsakās… Es rakstu Jums… lai labais, ko mes duram, varbūt dzīvo ilgāk pur mums, bet ļaunums tiek apbedīts reize ar mūsu kauliem.

Kad runa bija par to, uz kurieni rada Šekspīrs, Ofelijas Grenvilas vardi bija tulkojami burtiski, gluži tikpat baisi ka raganu pareģojumi "Makbeta". Ja nu ari otrādi apvērstais cilāts jāsaprot burtiski? Kas bija apbedīts reize ar viņas kauliem?

Atskarla bija zibenīga. Tie nebija viņas kauli.

Rēkoņa jaunkundzei bija Taisnība. Taisnība un vēlreiz Taisnība. Tādējādi taisnības bija divas. Nevis viena. Pirmkārt un galvenokārt Delija bekona bija uzskatījusi, ka Šekspīra lugas sarakstījis sers Frensiss Bēkons ka slepenas sazvērestības vadonis. Bet viņa uzskatīja ari, ka patiesība par to, kas bija autors, ir apglabata Šekspīra kapa.

Es norādīju uz Derbija grāmatā ierakstīto sonetu - My narne be buried where my body is: Turpat, kur manas miesas, lai apglabats mans vārds.

-   Dēlija Bēkona tam ticēja, - es sacīju. - Viņa mēģināja to pierādīt.

-    Meģinaja?- asi noprasīja sers Henrijs, kas tikām bija izklāstījis visu šo sižetu rektoram. - Tas ir kā - "meģinaja"?

-   Viņa dabūja atļauju atvērt kapu, Stretfordas Trīsvienības baznīcā. Kadu nakti viņa viena pati palika baznīcā, grasidamas to uzlauzt, taču galu gala nespēja saņemties, lai to izdarītu. Vismaz ta viņa raksta savam draugam Nātanielam Hotornam.

Taču ap to laiku Dēlija jau strauji iegrima ārprātā tumsībā. Ja nu viņa tomēr bija atvērusi kapu? Un tajā kaut ko atradusi? Kas varēja nolikt ar to, ko viņa zināja?

Droši vien tas līdz ar viņu pašu, šļupstošu un vaimanajošu, nonaca Ērdenas trakonama, kuram blakus dzīvoja meitene, vārda Ofēlija. Dēlijas arsta meita.

Ko vel Ofēlija rakstīja? Es atsaucu atmiņā daudzkārt parlasīto tekstu. Ka viņa un Džems nogrēkojušies pret Dievu un pret cilvēkiem, bet ka viņa nogādājusi visu, kus bija manos speķos, turp, kur ir šo lietu īstā vieta.

Es nespeju ieskatīties benam un seram Henrijam acis. Mēs visi domājām vienu: Šekspīra kaps. Stretforda. Bet neviens no mums nejaudāja saņemties un to pateikt.

-    Mums laiks doties prom, - sers henrijs ierunājās.

-    Man liekas, neko vairāk es pagaidām nevēlos zināt, - negaidīti stīvi paziņoja rektors. Viņš pakampa grāmatu un es paslejos augšup, izbijusies, ka viņš to aizstieps prom un mes to vairs nekad neredzesim. Pārsteigtā redzeju, ka viņš dodas pie kopēšanas ierīces un nokopē himerisko briesmoni. Paņēmis vēl silto papīra lapu un vaka kopiju, ko es biju uztaisījusi pirmīt, viņš abas pasniedza man.

-    Paldies! - es apstulbusi pateicos.

-   Ja atradīsiet kaut ko par priesteri Seltonu, dodiet man ziņu.

Es pamaju. Mēs bijām noslēguši darījumu; es pildīšu savas saistības.

-    Un tagad, - viņš mundri sacīja, - es piekritu seram Henri- jam. Jums laiks doties prom. - Viņš ātri aizveda mus līdz vārtiņiem, melna sutana ar sarkano apmali slaucīja bruņas flīzes. - Lai Dievs jus vada drošos ceļos un dava mierīgas dienas, - viņš sacīja, kad mēs atkal izgājām spožajā Spanijas saule un pacēlām roku, saukdami taksometru. Vēl pēdējais skatiens uz viņa siluetu durvju aile, gramata piespiesta pie krūtīm ka vairogs, un tad jau mēs atkal traucamies kalnup uz lidostas pusi.

Es neatraudamās lūkojos uz kopotajām lapam, kas gulēja man klēpi. Turpat, kur manas miesas, lai apglabats mans vārds…

Neviens nebilda ne varda. Visi trīs zinājām, kurp dodamies, un kāpēc to daram. Nelikās, ka šis bus drošs un mierīgs ceļš.

36

-   VAI STRETFORDĀ IR kads "Pirmais folio"? - Bens jautāja, kad lidmašīnas riteņi atrāvās no skrejceļa un mes atkal devāmies uz Angliju.

-   Oriģināla viņiem nav. Stretfordas stiprā puse ir nami, nevis gramatas. Bet viens labs "Folio" eksemplārs ir.

-Kur?

-   Ņupleisa - muiža, ko Šekspīrs iegādājās, kad bija kļuvis slavens. Vai vismaz Neša nama, tieši blakus. Ņupleisa Šekspīra laikos bija otrs lepnakais nams pilsēta, bet tagad tas jau sen ir nojaukts. Ta vieta šobrīd ir dārzs. Neša namā dzīvoja viņa mazmeita. Tur ir vesela izstāde par Šekspīra publicētajiem darbiem, un viena liela nodaļa veltīta "Pirmajam folio".

Benam paspruka lāsts.

-   Tatad apsardzes Neša nama bus, ka biezs. Un dzimtaja nama droši vien tapat. Diez vai Sinklers bus gribējis kaut ko atstāt likteņa ziņa.

-Tas viss nav svarīgi, galvenā ir baznīca, - iebilda sers I lenrijs. - Vestminsteras abatija neviena no drošībniekiem nebija.

-   Slretforda es uz to neceretu, - atsaucās Bens. - Atcerieties Viltonu namu.

Tas draņķa izdzimtenis, kas nodedzināja valsts pieminekli manas dežūras laika, Sinklers sacīja. Man vajag viņu notvert. Cik nu es pazinu kriminālpolicijas galveno inspektoru Sinkleru, viņš neliksies miera, līdz tas, ko viņam vajadzēja, bus viņa nagos - doma nebūt nebija slikta, kaut tikai viņš kļūdas pec neuzskatītu par slepkavu mani.

Vispār jau viņš nemaz tik ļoti nealojas, es ar sirdssāpēm domāju, atcerēdamās mirušo Kviglija kundzi Bena rokas. Vai slepkava butu viņu uzgājis - viņu un Maksini, un doktoru Sanderso- nu, - ja es nebūtu viņu aizvedusi? Tā nav tava vaina, teica Bens. Skatīdamas, kā pari zemei slīd lidmašīnas ena, es centos, taču nespēju viņam noticēt.

Ziemeļos aiz Pirenejiem mākoņi kļuva blīvāki un peldeja vējā ka aitāda. Kanāla otra krasta tie sabiezēja, parvērzdamies biezā, peleka segā. Mes iegrimām tajos, iluminatorus sasvltroja smalkas lielus strēles. Nolaižoties Londona, gāza ka ar spaiņiem. Pie lidostas mus sagaidīja Barnss, un drīz vien mes cauri lietum traucāmies rietumu virziena, uz Stretfordas pusi.

Kopš pēdējas reizes, kad es tur pabiju, aizritējis krietns laiciņš. Man atmiņā bija palikušas tikai čukuraini, līdz pusei dēļiem apšūti nami, kas it ka drūzmējas un liecas pār ļaužu pilnajam ielām. Tik vien, un vel Kožas balss.

Viduslaikos un renesanses gadsimtos pilsētiņa zēla un plauka, taču velak ieslīga trūkumā un apalijā. Kad naskais muldoņa, visu blēžu blēdis K T. Barnems bija izteicis vēlēšanos nopirkt Šekspīra dzimto namu, lai pārvietotu to uz Ņujorku, briti bija palē- kušies un metušies sargāt savu kulturas mantojumu. Nu, nemaz nav slikts piemineklis Barnemam, es kūtri domāju.

Roza tam nepiekristu. Stretforda viņai riebās vel vairāk nekā "Globuss". Tas vismaz, viņa drūmi klastija, neapgalvo, ka Šekspīrs patiešam spēlējis uz ta rekonstruētajiem deļiem. Ta sauktais dzimtais nams, viņa spītīgi atkārtoja, ir tada pati fikcija, tikai ne- kaunigaka un liekulīgāka. Gandrīz tada pati ākstīšanas ka Bar- nema blusu cirks vai nāras mūmija. Nebija ne visniecīgākā piera- dījuma, ka Šekspīrs tiešam spēris kaju šaja nama, ko miljoniem cienītāju apbrīnoja kā viņa dzimšanas vielu, - vispār jau eka de- viņpadsmitaja gadsimta bija pārbūvētā gandrīz, visa pilnībā. Un lomer ekskursiju vadītāji, nepamirkšķinadami ne acu, omulīgi radīja vientiešiem gultu, kura, pavei, Šekspīrs nācis pasaulē. No vienīgās majas, par kuru bija iespejams pieradīt, ka viņš taja dzīvojis - Ņupleisa, otrs lepnakais Stretfordas nams, - tagad bija palikusi tukša vieta.

-    Dārzs, - es toreiz protestēju. - Dārzs, nevis tukša vieta.

-   Dārzs, kura reiz atradas viņa pagraba dibens, - Roza atcirta. - No viņa kloakas griezdamās aug glicīnijas. Viņa sūdu atliekas zied rozes.

Kaut kur Stretforda viņš tomēr ir dzimis, es strīdējos pretī, un, visticamak, Uenlijstrīta - saskaņā ar dokumentu liecībām viņa tēvam tur piederēja vairāki nami, gan jāatzīst, ka mums nav zināms, kuri. Tomēr ja, sasodīts, daudz vieglāk ir pataisīt par svet- vietu vienu maju, nevis stavet ielas vidu un nezināt, kur īsti likt savu dievinašanu.

-    Reliģija, - nicīgi sprausloja Roza. - Opijs tautām.

-   Opijs, - es piezīmēju, - no kā rodas tava alga.

-    Ja tev katra ziņā vajag kaut ko dievināt, - viņa teica, - tad dievini Šekspīra vārdus. Ja lev noteikti jāiet uz. kādu baznīcu, ej uz leātri.

Šai ziņā es tiešam piekritu katram viņas vārdam.

-   Ja ta padomā, - viņa toreiz nevērīgi izbeidza šo sarunu, - ja tev par katru cenu vajadzīga klātbūtne, tad baznīca ir vienīga patiešam šekspiriska vieta pilsētā. Žēlīgais dievs, viņš joprojām tur ir!

Mēdz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, bet labos aprokam ar viņu kauliem… Ofēlija centas to apverst ačgārni. Vai viņai bija izdevies?

Drīz mes to zināsim.

Mašīna ripoja ļoti klusi, varēja dzirdēt tikai riepu švīkstoņu uz slapja ceļa un vējstikla tīrītāju kluso šaudīšanos. Pēkšņi aiz zaļam pjavam un pakalniem paradijas pilsēta. Mēs iebraucām līču loču ieliņas, šķērsojām tiltu par Eivonu un nogriezāmies galvenajā iela.

Barnss apturēja Bentley pie sera Henrija iecienīta midzeņa, viesnīcas "Šekspīrs" netālu no baznīcas. Gara, autentiska Tjudo- ru eka, balts apmetums un tumšs koks, stāvi čukuri un neliels vecuma kukums - ta joprojām bija eleganta. Iekša valdīja uzkrītoša greznība. Sers Henrijs pasūtīja luksusa numuru un vakariņas. Tad mes apbraucam apkart ēkai un es nemanāmi ieslīdēju pa sētas durvīm.

Kolīdz biju drošība aiz luksusa numura durvīm, Bens devās izlūkos uz baznīcu, lai noskaidrotu, ka to apsarga. Sers I lenrijs lielā atzveltni aizsnaudās, bet es sēdēju uz gultas malas un skatījos uz Valjadolidas "Folio" kopijām.

Derbiju krusts uz iesējuma liecinaja, ka Viljamam Stenlijam "Pirmais folio" bija piederējis - tas nebūt nenozīmēja, ka viņš bija sarakstījis taja atrodamās lugas. Pat citāti nebūt nebija pierādījums. "Fs" sonetos bija maldu zīme - tā bija maska, un zem tās varēja slēpties jebkurš. Ja, citāti liecinaja, ka Derbijs zināju vienu no Šekspīra sonetiem, zinaja dažas rindiņas no "Jūlija Cēzara".

Ar to bija par maz, lai viņu varētu uzskatīt par Šekspīru.

Un tomēr tā bija saikne. Trausla ka zirnekļa pavediens, un tikpat izturīga.

himeriskais briesmonis - ta bija cita runa.

Ērglis, gulbis, vepris un kuilis, vanags, kas vicina šķēpu: ja "Folio" atrasto zīmējumu nolika līdzās vēstulei, ko Vils bija rakstījis "jaukajam gulbim", likās itin skaidrs, ka tie visi piedalījušies Šekspīra radīšana. Bet kāda veida?

Sadarbībai var but bezgala daudz. seju. Varbūt Derbijs, lēdija Pembruka, Bekons un Oksfords kopīgiem spēkiem atbalstīja dramaturgu. Varbūt viņi gadāja, lai Šekspīra kunga dzīvi neapeno grūtības un lai viņam, izsakoties Virdžmijas Vulfas vārdiem, ir pieci simti gada un sava istaba - ka ari pajas Karaļdraudze un viņu teatn, "Globusā". Ja, tas bulu bijis brīnišķīgs atbalsts.

Bet varbūt ar to vien viņi neaprobežojās. Varbūt te viens, te otrs laiku pa laikam lika priekšā kadu sižetu, vai zīmīgi palienēja grāmatu - paskatieties, kads stāsts, man liekas, jums tas varētu patikt. Varbūt viņiem savukārt bija iespeja pirmajiem lasīt gatavās lugas, ierosināt šur tur pamainīt kadu frāzi vai vardu. Varbut katram no viņiem bija savs mīļākais projekts - Bekonam "jautrās vindzo- rietes", lēdijai Pembrukai "Antonijs", Oksfordam "Hamlets", Derbijam "Vētra", bet spektram ir ari otrs gals - vai nebija iespējams, ka briesmoņa locekļi visu rakstīja paši, kopa vai atsevišķi, un Viljamu Šekspīru viņi izmantoja tikai ka vēstnesi un masku?

Durvis atvērās, un ienaca salijis Bens, kuram rokā bija sporta soma - ta izskatījās diezgan smaga; diez vai tajā bija tikai skriešanas apavi.

-    Visa pilsēta čum un mudž pogainie. Sinklera pirksts, šaubu nav. Bet viņi lielākoties drūzmējas ap "dzimto namu" un Neša namu, kur ir ta grāmatu izstāde. Ņupleisa viņi ir vai nu apbruņojuši dārzniekus, vai nolīguši kaut kādus ne sevišķi slepenus aģentus. I.aba ziņa ir tada, ka baznīcai viņiem atvēziena nav pielicis - tur ir tikai viens konstebls, kas staiga riņķī un apkart.

Seram henrijam iezibējās acis, viņš pieliecas un jautāja:

-   Ka mes tur liksim iekša?

-    Un ka mes tur paliksim tik ilgi, lai paspētu dabūt vaļā kapu? - es turpināju.

-    Pieklājīgi palūgsim permitiderim, - atbildēja bens, - vienpadsmitos, kad viņš iet sava dienišķaja apgaita, lai parbaudilu lampas un pulksteņus. - Redzēdams manas šaubas, viņš neiecietīgi atmeta ar roku. - Iekša es jus iedabūšu. Labak doma par to, ko tur darīt.

Ieradās viesmīlis ar paplati, un sers 1 Ienrijs kopa ar Benu ķeras pie rostbifa, zirņiem un Jorkšīras pudiņa. Es likai pašūpoju galvu. Neko nespēju ieēst. Piegājusi pie loga, es to atvēru un skatījos, ka ļaudis iznāk no gaišam durvju ailām un aizsteidzas projām pa lielu. Bija sākusies vakara liela tautu staigašana no restorāniem uz teātriem.

Ap tūkstoš piecsimt deviņdesmit trešo gadu Šekspīram pēkšņi sakās uzplaukums ne tikai tīri ražīguma ziņā, bet ari intonācijas, intereses, izsmalcinātības ziņa. Sešus vai septiņus gadus viņa spalva ik gadu radīja divus un reizēm pat trīs šedevrus; pec tam to skaits atkal samazinajas līdz vienam gada. Ļoti iespejams, ka "Ričards II", "Romeo un Džuljeta", "Sapnis vasaras nakti" un "Karalis Džons" radīti gada vai pusotra laika. I.aba tiesa rakstnieku būtu gatavi caur adatas aci izlīst, lai panāktu tadu kvantitātes un kvalitātes attiecību sešdesmit gadu laikā, nemaz nerunājot par sešiem.

Vienīgais veids, ka šo spurtu varēja izskaidrot, bija spožs, neizskaidrojams ģenialitātes uzzibsnījums. bet ja nu šo zibsni bija radījuši pieci prati, nevis viens vienīgs? Vai bija iespējams, ka piepeša ražīguma pamats bija nule izveidotā neliela akadēmija, piec- daļīgais himeriskais briesmonis?

Visticamak, Viljamu Šekspīra kungu no Stretfordas parejai čet- rotnei bija atklajis Derbijs. Vai tad bija tik neticami, ka ziemeļu novadu grafa dels un Vorvikširas cimdinieka dēls būtu sastapušies kāda leatra izrādē Stretfordā, Koventrija vai Čestera - galu gala, varbūt pat Nouslīholā vai Lātompārkā, Derbijas grafu ziemeļu pilīs? Teātra vide bija juceklīga un nevaldāma, laja zuda kārtu atšķirības un visi bija līdzīgi. Varbūt abi bija satikušies, novērtējuši viens otru, abi nolēmuši, ka otrs ir interesants vai vismaz noderīgs? Varbūt Šekspīrs bija atstājis Stretfordu un devies uz I ,on- donu ka Derbijas grafa aktieru trupas loceklis?

Plānprāts. Es tiešam saku pārvērsties par Deliju. Bēkona jaunkundze bija ieņemusi galva, ka Šekspīrs bija Bēkons; Stenlija jaunkundze Bēkona vietā sak ieriktet Stenliju. Dēlija bija vēlējusies atvērt Šekspīra kapu; arī es grasījos to darīt, un jau šo pašu nakti.

Delijai bija Taisnība. 'Taisnība un vēlreiz Taisnību.

Dēlija bija ārprātīgā.

Paķērusi Cembersa sējumu, es izpurināju visus papīrus, ko biju sastūķējusi starp lappusēm. Vēstules noplīvoja ka beigtas kodes spārni un sakrita uz paklaja sausa kaudzītē. Es notupos un ņemos tās pārcilāt, nepievērsdama uzmanību benam un seram Henrijam, kuri kantainām acīm skatijas no galda puses.

Pie joda, man taču bija pierādījumi. Rozas kataloga kartīte. Džeremija Grenvila vēstule profesoram Čaildam. Ofēlijas vēstule Džemam. Vēstule, ko viņa, jau daudz velak, rakstījusi Emīlijai Fol- džerei. Pembrukas grāfienes vēstule dēlam - pie mums ir tas cilvēks Šekspīrs. Vila vēstule "jaukajam gulbim". Ieraksti Derbija "Folio". Un visbeidzot - pagaidām pats skaistakais no visa - miniatūrais portrets Ofēlijas piespraude, zeltmatains jauneklis uz liesmu fona.

Ko īsti mes zinām? Patiešam zinām?

Šekspīrs bija sarakstījis lugu, kuras pamala bija Kardēnio sižeta līnija Servantesa romāna "Dons Kihots" - un rādās, ka luga atspoguļotas dažas baismīgas, ar Hovardiem saistītas epizodes. "Globuss" bija nodedzis un luga gājusi zudībā.

Pēc daudziem gadiem Vils - pec visa spriežot, Derbijs, - raksta "jaukākajam gulbim" - pec visa spriežot, Pembrukas grāfienei, - ka viņam nav iebildumu pret ideju savakt un izdot kopotus rakstus, lāču tajos nedrīkst iekļaut "Kardenio" - un viņš ir gatavs visu paskaidrot kādam, kurš atrodas Valjadolidas Svētā Al- bana koledžā. Nav zināms, ko vel Derbijs sutijis uz Spāniju, taču viņš pilnīgi noteikti nogādājis smalku Šekspīra "Firma folio" ek- semplam ar savu ģerboni kādam tēvam Viljamam Šeltonam - Servantesa angļu tulkotājā brālim vai varbut pašam tulkotajam.

Atstājis davato grāmatu koledžas bibliotēkā, tēvs Šeltons kapa uz kuģa, devās uz Jaunspaniju un gaja boja starp indiāņiem kaut kur dienvidos no Santafē, nevienam nav zināms, kur tieši.

bet varbut viņu atrada Džems Grenvils.

Tikai ka Džems zinaja, kur meklet?

Viņš pazina Ofēliju Feireri, kura pazina Dēliju Bekonu, kas liceja, ka Šekspīra kapa noglabala slepena informācija par dzejnieku.

MeJz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, bet labos aprokam ar viņu kauliem. Ofēlija ticēja, ka viņa un Džems nogrēkojušies pret cilvēkiem un Dievu; viņa bija centusies to labot, nogādājot visu turp, kur ir šo lietu īsta vieta.

Turpat, kur manas miesas, lai apglabats mans vārds, rakstīja Derbijs.

Dēlija ticēja, ka noslēpuma atminējums glabajas Šekspīra kapā Stretfordas baznīca, ka, to atvērusi, viņa uzzinās, kas patiesībā bija ģēnijs, ko viņa tik neprātīgi dievinaja.

Vai sekot ārprātīgās paraugam nav ārprāts?

37

NAKTS IESTAJAS NEIZTURAMI lēni. Lietus kļuva smalkāks un partapa migliņā. Desmitos kobaltzilās debesis bija melnas kā izplūdusi tinte. Pusvienpadsmitos es nodevu Barnsa glabašana "Folio" faksimilu un Vidnera "Elizabeliešu skatuves" eksemplāru, bāztin piebāztu ar musu savaktajām vēstulēm, un kopa ar Be- nu un seru Henriju kajam devos ceļa. Sers 1 lenrijs izvēlējas doties pa kadu citu maršrutu. Bens, nesdams sporta somu, gaja desmit soļus aiz manis.

Miklaja tumsā zalgoja automašīnu lukturi. Ļaudis skriešiem metas no durvju ailam uz mašīnām. Vel divi nami, un mes nonācām pie smagas, naksnīgas glicīniju smaržas, kas plūda no dārzā, kur reiz alradas Šekspīra nams, otra lepnāka eka pilsēta. Uzrāvusi plecus, sargajolies no lietus rasas, es nogriezos pa kreisi un devos pa Čepellainu; šai stunda ieliņa bija tukša un klusa. Ja bruņotie dārznieki joprojām bija šeit, es tos neieraudzīju, arī tie nepievērsa uzmanību vientuļam tumšmatainam zēnam.

Ieliņas galā mes nonācām pie "Gulbja" - karalienes Viktorijas laikmeta nobeiguma akorda Karaliskajam Šekspīra teātrim; pec izrādes pie ta vel grozījās daži mākslās mīļotāji, droši vien cerēdami ieraudzīt kadu no aktieriem. Bens mani panaca, un mēs kopa gājām pa ceļu, kas vijas gar lēno upi; nakts klusuma skaļi dunēja musu soļi. Aiz muguras palika "Netīra pile", kroga iekšpagalms lietainā vakara likās sušķīgs un pamests, alus kārotāji drūzmējas siltuma zem jumta, pagajam garam pārceltuvei un laivu nomas piestātnei, garam parkam, kas pletās starp ceļu un upi.

Mākoņi bija aprijuši mēnesi. Ceļš meta likumu, aiz ta mes ieraudzījām baznīcu un Bens apstajas. No parka tumsas materializējas sers Henrijs. Pa mājis, lai mes paliekam stāvot, Bens pagajas uz. priekšu, gausinaja soļus pie ziņojumu dēļa, it ka vēlētos zināt, kad ir nākamais dievkalpojums. Pēc brīža nozibēja viņa roka - mes tikām aicinati iet tālāk.

Aiz vārtiem sakas bruģēta neželīgi apšķibitu liepu aleja, kas veda uz tumšo baznīcas gubu. Laternas it ka peldēja migla, lie- damas par laku spokainu blāzmu. Aiz liepām biezeja melna tumsa. Garaja zālē ar grūtībām varēja saskatu šķībi greizos kapakmeņus.

Mēs izslīdējām no gaismas loka un sakņupām aiz paris augstiem kapa pieminekļiem. Uz bruģa nodunēja soļi, es izdzirdēju svilpošanu, pēc brīža zale nošvīkstēja vēl viena nacēja soļi.

-   Sveiks, Džordž, - atskanēja vīrieša balss.

-   Šovakar gan bija gāziens, vai ne? - Džordžs moži atsaucās, pa liepu aleju iedams uz baznīcas pusi. Acīm redzot, ķesteris.

Konslebls sāka iet starp kapiem uz mūsu pusi, viņa seja tumsa pavīdēja un pazuda kā malduguns. Mirkli, kad viņš gaja mums garam, Bens nedzirdami izlēca, no aizmugures sažņaudza ar elkoni viņa rīkli un nogāza vīru aiz kapakmens.

Kampdams gaisu, zibinadams dusmu un baiļu pilnas acis, konstebls sāka raustīties. Bens noliecās, sažņaudza viņa kaklu stiprāk un sargs ļengani saļima.

Noguldījis viņu zale, Bens parlaida vērīgu skatienu baznīcai. Ķesteris bija apstājies pie durvīm un pagriezies uz musu pusi, viņa roka šūpojās liels atslēgu saišķis. Tad viņš papurināja galvu un noliecās pie slēdzenes.

-    Sasieniet! - bens nokomandēja un neatskatīdamies devas prom, slīdēdams cauri ēnām uz baznīcas pusi.

Ķesteris bija atslēdzis durvis un iegājis priekštelpā. Bens bez trokšņa sekoja. Neko vairak mes neredzējām. Sers 1 lenrijs, bals ka nave, izvilka no sporta somas auklu un iedeva rituli man. Es noliecos par konsteblu. Likās, viņš ir miris. Ko es daru?

Pēc četrām minūtēm Bens bija klat. Mēs pa pusei ienesam, pa pusei ievilkam konsteblu baznīca, un Bens aizvēra durvis. Tās skaļi nodārdēja - šķila, ka tālumā norīb pērkons. Bens iesledza mazu kabatas lukturīti. Ari ķesteris bezsamaņa gulēja uz akmens grīdas, viņš bija sasiets un mute bija iebāzts sprūds - tas bija izdarīts tik lietpratīgi, ka jutos satriekta. Blakus atradas viņa atslēgu saišķis. Pie sienas vienmērīgi mirgoja zaļa lampiņa; viņš bija izslēdzis signalizāciju, un tad viņu bija ķērusi Bena roka.

Kamēr es atradu ārdurvju atslēgu, Bens savilka ciešāk manus mezglus ap konstebla rokām un aizbaza muti ar sprūdu.

- Tavs uznāciens, - viņš noteica, sniegdams man lukturīti. Ātri uzgriezusi muguru abiem pie durvīm uz grīdas noguldītajiem cilvēkiem, es sāku iet pa eju starp soliem. Bens un sers Henrijs man sekoja.

Tur, kur neiespīdēja lukturīša stars, tumsa bija necaurredzama. Altārdaļa baznīcas lalākajā gala nebija saskatāma, tāpat velvētais jumts. Oda pec aukstiem akmeņiem un nāves. Gluži kā lielākā daļa baznīcu, arī šī bija celta krusta formā, un viduseja veda pa garenjomu. Mēs šķērsojām jomu krustpunktu - virs galvas palika tornis, pa labi un pa kreisi vidēja sānu kapelas - un ieslīdējām altarlelpā. Tai līdzās varēja saskatīt kleriķu solus.

Bens paspīdināja lukturīti augšup. Tā stars mirkli iezaigojās uz auslrumsienas loga vitrāžas stikliem. Altāris mirdzēja zeltā kā pusaizmirsta ķēniņa Zālamana tempļa vīzija. Tomēr ne jau alta- ris mums bija vajadzīgs. Es pavirzīju viņa roku pa kreisi.

Augstu pie ziemeļpuses sienas, regains ka spirilistu seansa viesis, vidēja Šekspīra tēls, akmens roka turēja spalvu drīzāk klerkam, ne dzejniekam raksturīgā kampienā, pieres gludo kupolu bija atsedzis drīzāk vecums, nevis dievbijība. Gandrīz četrus gadsimtus viņa skatiens bija droši sargajis viņa noslēpumus.

Apakša atradās kaps, četrstūraina akmens plāksne viņpus kraš- ņajām altārtelpas margam, kas neļava salašņām snaikstīties gar svētumu.

Mes pārrāpāmies margām pari un apstājamies pie kapakmens. Uz tā bija izcirsts uzraksts. Sers Henrijs to nolasīja, atbalsij vilnījot pretī no velvētajiem griestiem:

Atturies tu Kunga varda, krietnais draugs, Lai mierā dus tie pīšļi, ko ši vieta rauga, Būs svētīts tas, kas akmens mieru glabās, Un lāsts pār to, kas manus kaulus izraks.

Mjā, nav gluži "Romeo un Džuljeta" vai "Hamlets". Tomēr vārsmas bija spēcīgas, tas iespiedās atmiņā tikpat dziji un neizskaidrojami ka bērnu dzejolīši vai buramvardi. Svētība, kas mūžu mūžos saistīta ar lāstu.

Vai te slēpās lāsts? Ofēlija bija nonākusi pie šādām domām. Kā viņa rakstīja? Nogrēkojušies pret cilvēkiem un Dievu. Stāvēdama tumšaja baznīcā, es nodrebēju.

Mēs novilkām lietusmēteļus un nolikām tos līdzās kapa plāksnei; Bens izņēma no sporta somas cirtņus un laužņus, un mēs piesardzīgi ķērāmies pie darba. Vajadzēja pacelt smago kapa plāksni, to nesalaužot.

Kādu brīdi baznīcā bija dzirdama likai metāla šķindoņa uz akmens un mūsu klusie elsieni. Es pietupos, lai atpūtinātu rokas. Kaut kur aizmugurē klusumu iztraucēja sīks troksnītis, un es sastingu. Uz mums kāds skatijas, tas bija pilnīgi skaidrs, it ka pēkšņi butu iedzirkstijušas apkārtējo svēto un dēmonu acis.

Es lēni piecēlos un pagriezos. Tumsa bija tikpat bieza ka iepriekš.

Man sejā iespideja žilbinoša gaisma. Sinklers, es piepeša panikā nodomāju.

- Katanna, - ierunājas kada balss. Ne, tas nebija Sinklers. Un ari neviens cits policists. Atenaīde!

-    Paejiel nosl no kapa! - viņa pavēlēja.

Ks vilcinājos.

-    Klausi, - klusi mudināja Bens.

Ks pasperu dažus soļus uz priekšu un sānis, vairīdamās no gaismas stara, un uzreiz ieraudzīju, kapec Bens tā teica. Atenaīde stavēja kori pie kleriķu krēslu rindas, izstiepusi roku uz manu pusi, un viņas pirksti turēja pistoli ar neparasti garu stobru. Pistoli ar trokšņa slāpētāju.

-Vēl tālāk!

Ks pasperu vēl pāris mazus solīšus.

-   Ta, ko jūs gribat, viņai nav, - ierunājās sers 1 lenrijs.

-    Ks gribu Katarīnu, - atbildēja Atenaīde.

-   Nē! - uz priekšu metās Bens.

-    Vēl viens solis, Pērla kungs, un es šaušu.

Viņš vairs nekustejas.

-    Ko jūs gribat ar mani darīt? - es centos runāt pilnīgi mierīgi.

-   Dabūt jūs prom no diviem slepkavam.

-Ko?

-   Domā, Keita! - no otras altārtelpas malas atskanēja cita balss. Metjū! - Kurš atradās tuvuma katru reizi, kad kads gāja boja? Kas bija ar tevi kopā Prestonas arhīvā?

-    Ks, - atbildēja Bens.

-   Ta gan, - Metju klusajā balsī skanēja naids. - Tu.

Galvenais inspektors Sinklers bija teicis to pašu, bet es šo

iespeju biju nedomājot noraidījusi. Ari tagad es tai nenoticēju.

-Nē.

-   Keita, un kur viņš bija, kad dzīvību zaudēja doktors Sandersons? - Metju neatlaidās. - Visnotaļ piemērotā bridi viņš atstaja tevi bibliotēkā vienu.

-Arī man tonakt uzbruka, - es skarbi atmetu. - Bens izglaba man dzīvību.

-    Vai tiešam? Varbūt viņš pats tev uzbruka un pats arī izglaba, ko?

Es atcerejos notikumus Kapitolija pakājē. Viss notika gluži ka pa miglu, sitieni un sišana, soji, kas tuvojas, un soļi, kas altāli- nas.

-    Domā, Keita! - atkārtoja Metjū. - Pārdomā visas slepkavības, visus uzbrukumus!

Vidnerā mans vajātājs bija nozudis, un tad pec brīža uzradās Bens. Varbūt tiešām viņš arī bija šis vajālajs? Varbūt viņš apskrēja ap plauktiem, norāva tumšās drēbes un iegrūda tas starp gra- malam. Tas bija iespejams.

Blēņas!

Ciedru pilsēta viņš bija izgājis no arhīva agrāk par mani - teicis, ka ies nopirkt sviestmaizes. Varbūt pēc tam, kad es devos prom, viņš bija atgriezies un nogalinājis Maksīni? Tas bija iespejams. I.idz ar nagiem. Pie Kapitolija viņš bija atradis mani mag- noliju saaudzē tieši laika, lai aizbiedētu to, kurš man uzbruka. Viņš pats bija ieminējies, ka uzbrukums varbūt bija tikai inscenējums. ja tas, kurš tev uzbruka, tiešām butu gribējis tevi nogalinat, tu būtu mirusi, vēl pirms es pie tevis nokļuvu. Varbūt arī izglābšana bija tikai inscenējums, lai es sāktu viņam uzticeties?

Ne. Viņš tiešam bija mani izglābis.

Kas vel? - Viltonu nams. Viltonā viņš visu laiku bija man līdzās.

-   Viņš nevarēja nogalinat Kviglija kundzi, - es sacīju, tverda- mās pie veselā saprata.

-   Tādā gadījumā, - attrauca Atenaīde, - esmu gatava saderēt uz savu dvēseli, ka sers I lenrijs gan varēja to izdarīt.

Es sāku saspringti domāt. Cik ilgi sers 1 lenrijs kopā ar Kviglija kundzi bija projām? Desmit minūtes? Piecpadsmit? Atliku likām laika, lai viņu nogalinātu un atgrieztos blakus telpā, pašrocīgi pāršķeltu sev vaigu un nokristu uz grīdas.

Divi slepkavas, teica Atenaīde. Vai Bens un sers 1 lenrijs bija uz vienu roku? Vai tas bija iespējams? Es atkal sāku tīt notikumus no paša sākuma. Katrā pavērsienā viens vai otrs no viņiem bija izpestījuši mani no nepatikšanām - sagādajuši drēbes, transportu, naudu. Pat pases. Bens ne tikai bija mani sargājis - to darīdams, viņš bija pārkāpis divu valstu likumus.

Un kopīgiem speķiem viņi varēja nogalinat visus, kuri līdz šim bija zaudējuši dzīvību.

-   Kapec? - es paceļu balsi. - Kāpēc vajadzēja visus nogalināt? Un kāpēc es esmu atstāta dzīva?

-   Jus esat viņiem vajadzīga, - atbildēja Atenaīde.

To pašu Bens bija sacījis par viņu: ka es esmu viņai vajadzīga, lai atrastu lugu. Pēc tam no manis varēs atbrīvoties… Vai viņš bija piedēvējis Atenaīdei pats savus apsvērumus?

-   Bet, Atenaīde, kāds mēģina nepieļaut lugas atrašanu! Kapec lai sers 1 Ienrijs to darītu?

-    Viņš nemēģina to nepieļaut, - vecā dama atbildēja. - Viņš mēģina to kontrolēt. Seru Henriju, cik es noprotu, plosa drausmīga alkatība: viņš vēlas lugu atrast. Es spriežu, ka viņš par to izdzirdēja no Rozas, un kopš tā laika karo nospēlēt Kihota lomu. Kur nu vēl krāšņāku gulbja dziesmu teātra karjerai: izveidot paraugu, ka spēlēt reize Šekspīra un Servantesa varoni! Viņš grib dabūt lugu un, kad Roza nebija ar mieru dalīties, viņš Rozu no- galināja.

-    Beidz, mani apmelot, ragana! - izspļāva sers Henrijs.

Atenaīde nepievērsa viņam uzmanību: viņa runāja tikai ar mani.

-   Ar jums viņam bija vajadzīgs palīgs. Un viņš tadu noalgoja. Ka jau Bens jums sacīja, viņš ir nolīgts darbaspēks. Tikai darba devējs ir sers Henrijs, nevis Roza.

-   Viņš ir Rozas brajadels, A tenaīde!

Mirkli valdīja klusums.

-   Apburoši! - noteica Metju. - Jo sevišķi tapec, ka Rozai brāļu nebija.

Es palūkojos uz Benu, cerodama izdzirdēt atspēkojumu.

Viņa zoda noraustījās muskulītis.

-    Man vajadzēja, lai tu man uzticies.

-    Katarina, tev jāzina, kas Bendžamins Pēris ir patiesība, - sacīja Atenaīde. - Viņš ir speciāli apmācīts slepkava. Karotājs, varētu sacīt, ja viņš būtu pelnījis tādu godu. Tiesa, vismaz ārējas goda zīmes viņam ir. Viņš ir apbalvots ar Viktorijas krustu - un šos ordeņus karaliene nedāļā kuram katram. Par varonību Speciālo gaisa spēku reidā Sjerraleonē, kur tika izglābti astoņi civiliedzīvotāji, bet dzīvību zaudēja divpadsmit britu īpašu uzdevumu aģenti. Pēc tam ir radušies jautājumi, kas īsti ir viņa nopelns: šīs dzīvības vai šis nāves? Bija runa ari par briljantiem neliela stikla kalna apjoma. Vai man nav taisnība, Perla kungs?

Sera Henrija seja dusmas kvēloja, turpretim Bena vaibsti nepauda neko, viņš bija koncenlrejies kā rāpulis. Viss, ko es par viņu zināju, ka viesuļa sagrabts paceļas augšup un nosēdas pavisam cita veidola. Abi kopa bija nogalinājuši Rozu, Maksīni, doktoru Sandersonu un pilnīgi svešu, jauku sievieti Viltona - viņas vienīgais "noziegums" bija tas, ka viņa bija redzējusi šos abus ienakam pa durvīm. Un mani viņi bija izmantojuši ka dzinējsu- ni, lai uzostu laupījuma pēdas.

To, kas tūlīt notiks, es sapratu sekundes desmitdaļu iepriekš. Sers Henrijs ierecās un viena lēciena metās virsu Atenaidei. Tai paša brīdī Bens svieda ar savu cirtni Metjū, izsizdams šaujamo viņam no rokas. Un tad viņš drazas uz manu pusi, viņa acis zalgoja salts niknums.

Atenaides lukturītis altartelpas vidu nokrita uz. grīdas un nodzisa. Mus apņēma tumsa, un man izdevās izvairīties no Bena kampiena.

-   Keita, bedz! - iekliedzas Metjū. F,s raidīju tukšumā savu cirtni, apmēram stilba augstuma, uz Bena pusi. Viņam paspruka vaids un viņš nokrita uz grīdas. Tumsa aizslīdējusi viņam garam, es devos atpakaļ uz vidusejas pusi.

Varēja dzirdēt, ka aizmugure notiek cīniņš, tad spalgi nosvelpa divi apslapēti šāvieni.

Tad viss bija kluss.

Kurš ir sašauts?

-    Keita! - Ta bija Bena balss, kas atbalsojās tukšajā baznīca.

Hs piespiedos pie kleriķu krēsliem.

-   Atrodiet viņu! - atskanēja strupa komanda.

Vai tiešam nogalināti abi, gan Atenaīde, gan Metju? Man rīkle saka riesties kliedziens; piespiedu roku pie mutes, lai to apvaldītu.

-    Veras tikai tas durvis, pa kuram mes ienācām. Ejas gala, - elsodams, atsaucās sers Henrijs.

Ja viņi nonāks pie durvīm atrak neka es, baznīca kļus par manu slazdu.

Es saku uz pirkstu galiņiem zagties uz priekšu un biju likusi līdz jomu krustpunktam, kad pamanīju sānos kaul ko kustamies. Bens un sers Henrijs vēl atradas aizmugure, tātad tie nevarēja but viņi. Metju vai Atenaīde? Es lavījos uz kustības pusi.

Atenaīde staveja aiz vieglas, kokgriezumiem rotātas šķērssienas, kas norobežoja krustpunkta dienvidu malā ierīkotu kapelu. Es ieslīdēju viņai blakus, viņa saspieda manu roku un mēs sali- kam aiz šķērssienas apakšējiem paneļiem. Ja Bens un sers Henrijs mūs atradis, mums nebūs, kur sprukt. Ja neatradīs, mums tomēr ir niecīgas izredzes: varam slēpties līdz rītam, kad uz baznīcu atkal saks nākt cilvēki.

Mes kņūpus tupējām tumsa, visiem spēkiem ausīdamas. Kur ir Metju? Varbut viņš miris guļ uz grīdas, vai varbut vel ir dzīvs, bet noasiņo? Jomu krustpunktam tuvojās zaglīgi soļi, pec brīža tie pa- gaja kapelai garam un aizdipeja pa viduseju.

Atenaīde izslējās taisni un uzvilka līdzi ari mani. Stingri satvērusi mani aiz elkoņa, viņa izveda mani no kapelas un aizvadīja atpakaļ uz altardaļu. I.ikas, viņa zina, kurp dodas. Varbut aiz altāra bija kada slepena telpa. Aiz vai varbut zem ta, es domāju; baznīcas nereti tadas ir - vai lūkas, pa kuram var nonākt pazeme.

Ejas pretejā gala uzzibeja kabatas lukturītis. Šurp uz altara pusi sāka virzīties žigli soļi. Mes sākām iet atrak - taču Atenaīde nedevas vis uz. altāri, viņa vilka mani uz dienvidu sienas pusi. Tieši aiz kleriķu kresliem bija arkveida durvis, kas reiz veda uz osuāru, nelielu kriptu, kur glabajas kauli. Osuars sen bija nojaukts un durvis aizslēgtas! Mes atdursimies smagās ozolkoka vērtnēs un talak neliksim! Es rāvos prom, taču Atenaides tvēriens kļuva ciešāks.

Soļi nonāca jomu sadura. 1 .ukturiša stars aizslīdēja pari altār- daļai, mēs bijām savas desmit vai piecpadsmit pēdas tālāk. Taču par altari tagad vajadzēja aizmirst, Pieplakam pie dienvidu sienas - un durvis atvērās; ieeļļotajām virām pat neiečikstoties, tās atvērās ārup!

Mēs izgājām nakti.

Metjū! Es pagriezos, lai mestos atpakaļ.

Taču Atenaīde aizvēra durvis un vilka mani turp, kur tumsā rēgojās kapakmeņi. Līkumodamas starp kapiem un miglas vāliem, mes skrējām gar baznīcu uz austrumiem. Es spēji apstājos: vienā bridi zeme man priekšā pazuda. Mes bijām nonākušas upmala. Tomēr Atenaīde devas uz priekšu, viņa rapas lejup starp niedrēm

Mums aiz muguras atveras durvis, nakts tumsu pāršķēla lukturīša stars.

- Keita! - ieaurojās Bens.

Es rāpos lejup, sekodama Alenaidei. Leja, pa pusei paslēpta niedres, šūpojās laiva. Mēs laja ielīdām un izstiepāmies garšļaukus.

Metjū. Es centos nedomāt par to, ka viņš noasiņo uz baznīcas grīdas. Viņš bija ieradies šeit tikai tapec, lai man palīdzētu, un tagad gulēja tur, mirstošs vai miris. Man rīkle atkal riesas kliedziens, es to aizturēju.

Mes klausījāmies, kā Bens augšā krasta lādēdamies skraida šurpu turpu, meklēdams mus starp kapiem. Pamazām viņš attālinājās, nozuzdams aiz baznīcas. Taču Atenaīde pat nepakustējās, lai dotos no šejienes prom.

Atskanēja klusi soļi, kads saka rāpties lejup gar krauju un ap- stajas pie niedrem. Mes abas saspringām, Atenaīde pacēla roku, tēmēdama uz krasta pusi.

-  Ve.ro, - mes izdzirdējām čukstu.

-   Nihil verius, - Atenaīde atbildēja.

Niedres saliecas un nošvikstēja, un laiva ierāpās Metju. Kad Atenaīde beidzot atraisīja auklu, viņa roka noslīdēja par manu plecu un vieglītēm saspieda to. Pec tam viņš satvēra airus un saka irties pret straumi.

Mes virzījāmies gar pašu krastu, gandrīz neredzami zem notikušajiem kokiem un niedrēm. Lietus bungošana apslāpēja gan airu šļakstus, gan ūdens šalkoņu, laivai raujoties uz priekšu. Pabraukuši garam parkam, mēs apstajamies pie pārceltuves. Metju veikli pietauvojās, un mēs izkāpām starp kokiem.

Kad mes izgājām krasta, uz ielas izbrauca automobilis. Tas nobremzēja mums līdzās, durtiņas atveras. Negaidīdama, lai tas pilnīgi apstājas, Atenaīde ielēca mašīnas aizmugurē, es sekoju viņas piemēram. Metju ieslīdēja iekšā aiz manis.

-   Uz Koventriju, - Atenaīde sacīja, un šoferis palocīja galvu.

Es atskatījos. Aiz mums neviens neskrēja. Nebija nevienas mašīnas. Nekas nekustejas klusajas ieliņas.

-    Kaps, - es čukstēju. - Tad tāpēc viņi mums neseko.

-   Droši vien, - Atenaīde atsaucas un izņēma no durvis ierīkota plauktiņa termosu ar kafiju.

-    bet viņi atraks kapu! - es nosmilksteju un pari Atenaīdei sniedzos pec durvju roktura.

Viņa uzlika delnu man uz ceļgala.

-   Lai jau rok!

-    Jus nesaprotat! - es vaimanāju. - Viņi atradis to, ko tur at- stajusi Ofēlija! Ja viņiem tas nepatiks, viņi to iznicinās!

-   Ne, ta nenotiks, - Atenaīde attrauca, noliecās un kaut ko meklēja uz grīdas. Pacēlusi inkrustētu palisandra lādīti, viņa smaidīdama ielika to man klēpi. - Mēs tur pabijam pirmie.

Interlūdija

1612. gada augusts

SEŠUS ILGUS GADUS viņa gaidīja īsto bridi. Nu tas bija pienācis.

Vakarpuse Henrijs, Velsas princis, bija rīkojis dzīres saviem karaliskajiem vecākiem un visam galmam Vudstokas parkā, kalna gala ierīkota zaļā lapene. Kad starp zariem sāka mirgot zvaigznes, galdi tika novākti, karalis un karaliene devas prom, bet gados jau- nakie galminieki zālienā uzsaka dejas.

Dāmu rinda šūpojās un vijās, riņķojot ap princi, viņu apkakles vilnīja ka mežģīņu spārni. Apļa vidū zemē nokrita cimds. Ta bija pasakaini skaista lietiņa: smalkada blava ziloņkaula krāsā ar mežģīņu apdari, pirksti bija neticami gari un slaidi, platās aproces izšūtas ar zelta pavedieniem, pērlēm un rubīniem.

Zaļā tērptā sieviete, kas stāvēja starp enam lapenes mala, saspringa un uzmanīgi skatijas. Pie balvas metās vīrietis, kuru viņa bija rūpīgi izraudzījusies, jaunpienācejs, kas dedzīgi vēlējas izcelties. Viņa redzēja, ka tas pazīst monogrammu - izsmalcinātu, dārgakmeņiem rotātu "H" - un viņa roka sastingst, neaizsniegusi kāroto. Sieviete gandrīz, sabijas, ka viņam pietrūks drosmes. Galu gala cimds piedereja Hseksas grāfienei Pransisai 1 Iovardai, un ar Hovardiem joki bija mazi.

Lai tā negaditos, sieviete bija aplinku ceļā parūpējusies, lai šis kungs, kas galmā nebija paspējis ne degunu apsildīt, butu dzirdējis baumas par princi un draisko, gaišmataino grāfieni. Viņš pats bija redzejis, cik karigi tai sekoja prinča skatiens.

Džentlmenim pietika drosmes. Viņš pacēla cimdu, taču neatdeva to damai - noņēmis spalvām rotāto cepuri, nodūris acis, viņš sniedza cimdu princim.

Mūzika viņiem apkārt saminstinajas. Sarunas samisējas un apklusa. Par spīti gadu gados iedresetajai etiķetei galminieki pacēla galvas. Princis lūkojas uz jauno kungu tā, it ka tas sniegtu viņam no cūkkūts grīdas sakasītus meslus. Atlaidušās no vīrieša, karaliskas acis apstājas pie grāfienes. Viņa pietupas viegla reveransa, viņas vaigos iekvēlojās spilgti punkti.

-     Fs tam nepieskaršos! - princis ar saltu riebumu izgrūda. -To izstaipījis cits. - Apsviedies uz papēža, viņš izbrāzas no lapenes; draugi pa galvu, pa kaklu metas viņam līdzi.

-    Ko jūs esat izdarījusi? - galminieks ievaidējās.

-   Atmaksāju jums, - sieviete atbildēja un aizslīdēja pakaļ princim.

Likās, la bus nevainojama atriebība. Grāfienes vectēvocis un tevs bija lieguši viņas meitai vardu. L.ai par to atdarītu, viņa vēlējas izvazat dubļos viņu meitas - un viņu pašu - vardu.

Galu gala viss izrādījās vienkāršāk, nekā viņa bija domājusi. Vajadzēja likai atklat patiesību. Pārējo bija izdarījusi pati jauna Fseksas grāfiene. Precējusies ar grafu, ko viņa ienīda un pulējas panakt laulības anulēšanu, Frānsisa 1 lovarda savas ģimenes uzdevumā tina ap pirkstu princi. Tas bija nedzirdēts gājiens, jo Fransisas nīstais virs jau izsenis bija viens no prinča labākajiem draugiem. Speles panākumi liecināja par viņas brīnumaino daiļumu un valdzinājuma speķu. Lēni un nenovēršami prinča un Fseksa ceļi šķiras. Kamēr citu acis pieaugoša nemiera noskatījās, ka princis arvien vairak iesilst pret jauno grāfieni, tumšmataina sieviete vēroja Frānsisu. Un tas, ko viņa redzēja, viņai lieti noderēja.

Visiem redzot, šī meitene darīja to, kas viņai bija likts. Neuz- kntošāk viņa flirtēja ar vel kadu citu - ar vīrieti, ko puritāniskais princis nicināja, kā nevienu: ar viņa teva jauno, daiļo mīļāko Robertu Karru.

Lēni, neatlaidīgi sieviete bija citu pie cita likusi pierādījumus, kas modināja princi aizdomas. Vel tikai šorīt viņa bija lietpratīgi panākusi, ka savas rīta izjādes beigas princis atradās vieta, no kuras savam acīm redzēja, kā jaunais Karrs i/lavas no grāfienes istabam.

Visu dienu viņš bija nelāga omā. Tagad, stavedama pie lapenes, sieviete klausījās, kā prinča draugi ar saldām runām cenšas likt viņam aizmirst šo neprātu. Eseksas grafs, Frānsisas apsmadētais virs un prinča bērnības draugs, ienāca lapu gaismas lokā, vezdams aiz pavadas zirgu; tā apauši džinkstēja ka sudraba zvārgulīši.

-   Dusmojieties, ja jums ta labpatīk. Bet ne jau tikai Frānsisa ir vainīga. Viņa dzimusi odžu ģimenē. Viņa dara, ko viņai liek.

Princis uzlēca zirga mugura.

-    Kad es kļūšu par karali, - viņš nešpetni izgrūda, - nepaliks sveika neviens no viņiem, kas pret sienu miž. - Iecirtis piešus zirgam sānos, viņš aizaujoja. Parejie steigšus metās pakaļ.

Sieviete nogaidīja, līdz tumsa vairs neviena nebija, tad iznāca no ēnām. Taču, izgājusi klaja vieta, viņa izdzirdēja aizmugurē troksni un apcirtās. Lāpu gaismas apli paradījās vel kāds, kas ari bija klausījies. Sirms vīrietis ar īsi apcirptu, ballu bārdiņu un dzedram, spožām acīm. Norlhemptonas grafs, 1 lovardu klana patriarhs.

Viņa sastinga. Grāfs bija devies prom reize ar karali un karalieni; viņa to skaidri zināja. Kā viņš bija te gadījies?

-   Mana kundze, - Northemplons sacīja, pavadīdams viņu, trīcošu, atpakaļ pie dejotajiem, - iespejams, jus esat zaudējusi.

Ko viņa bija izdarījusi?

Uzbrukt princim atklati bulu pašnaviba. Tomēr I lovardi ne- vareja pieļaut, ka viņu meitas goda aptraipījums paliek bez atbildes. Atriebe, ko viņi izloloja, bija izmekleti smalka. Viņi piepludinās Londonu ar stāstiem un dziesmām par savam vīram uzticīgu sievieti, ko nomelnojis un posta iegrūdis princis, viņas vīra draugs. Par plana galveno sastāvdaļu bija jākļūst lugai, ko sarakstījis Londonas labākais dramaturgs: Viljams Šekspīra kungs.

Diemžēl viņam esot jāteic, ka viņš privātus pasūtījumus nepieņem.

jā, ģimene to visnotaļ saprata, taču, ņemot vera visus apstākļus, šoreiz viņš noteikti atkāpsies no saviem principiem.

Izdibinājis šos apstakļus, viņš piekrita. Par to lika gadāls: lords kambarkungs, Safolkas grafs, teātra ļaužu aprindās bez grūtībām panāca savu. Tomēr Šekspīra kunga piekapšanos nodrošināja nevis pātaga, bet burkāns.

-   "Kihots"? - Teofils, lords Hovards de Valdens, neko nesaprata. - Kāpēc lai viņu vilinātu Servantess? - Grāmata nule bija pārtulkotā, tulkojums bija veltīts Teo un, ņemot vēra, ka par to runaja visa lasītprateju Londona, viņš par to izjuta tādu ka īpašnieka interesi.

-   Ēsma nav Servantess, - vectevoča balss neslēpti pauda nicinājumu par Teo pieticīgajām prata spējam.

-   Tad kas? - Teo jautāja.

-   Tulkotājs, - atcirta viņa tēvs, Safolkas grāfs.

Tovakar Teo no pagalam iebaidītā Tomasa Šeltona izspieda atzīšanos. Tomass pats nebija romānu tulkojusi, liesa, lišķīgo prologu - veltījumu Teo - bija rakstījis viņš. Tulkotājs bija viņa brālis Viljams, taču tā vardu gramatā nekādā ziņa nebutu iespejams dru- kāl. Šis Viljams bija persona non grata - Spānijā dzīvojošs jezuīts, un Teo vectevocis to ļoti labi zināja.

-    Kā ta? - Teo noprasīja.

-    Uz turieni viņu aizsūtīja lords Northemptons, - Šeltons ber- beleja.

Kā aizvien, Teo vectevocim izrādījās taisnība. Sēdēdams savā namā Londonas Melno brāļu apvidu, Šekspīra kungs, aizmirsis visu pasauli, lasīja Servantesa grāmatu.

Nedaudz velak Northemptons beidzot padzirdēja par savas jaunas radinieces aizliegto flirtu ar Robertu Karru.

- Tas nav nekāds flirts, - sabrukusi, asaras izmirkuši Fransi- sa krita pie vectevoča un teva kajam. - Liela mīlestība!

Šadi apgalvojumi neaizkuslinaja nedz Northemptonu, nedz Safolku. Savienība ar karaļa favorītu nesolīja neko līdzīgu tam godam un drošībai, ko sniegtu savienība ar karaļa dēlu. No otras puses tā varēja dāvāt varenību un turību, pavisam no tās atteikties nebūtu prata darbs. Karalim patika apprecināt savus favorītus; viņš nebūt neizjūta greizsirdību pret viņu sievām, drīzāk izradīja devību. Tomēr šie labumi beigtos līdz ar karaļa nāvi. Līdzko troni mantotu princis, jebkāda savienība ar Karru būtu katastrofa.

Frānsisa ieskatījās acis vispirms vectevocim, pēc tam tēvam un tad izslējusies izsoļoja no istabas.

Oktobri, kad nogatavojās āboli un nokrita lapas, princis Henrijs piepeši sasirga ar drudzi. Pec divām nedejam, novembra sākumā, viņš nomira. Rudenigaja gaisā virmoja baumas par indē- šanu, un Northemptona satumsušais skatiens ieurbās gados jaunas radinieces acis. Nebilzdama ne vārda, viņa dzedri novērsās.

Ģimenes ceļš bija skaidrs. Ja reiz princis ir miris, atliek palikt pie Karra, un dzimtas vīrieši ar jaunu sparu sāka pieprasīt Fransisas laulības anulēšanu.

Tad, decembri, uz Safolka rakstāmgalda paradījās Šekspīra kunga jauna luga, "Kardēnio", un Hovardi apjauta, ka ir iekulu- šies nepatikšanas.

Nosaukums bija dīvaina sakritība, un tādas nedrīkstēja pieļaut. Lugā, kas savulaik bija iecerēta, lai pienaglotu pie kauna staba princi un nomazgātu baltu Fransisu, vārds Kardēnio pārāk at- gadināja vardu Karrs. Lai viss butu vēl nelāgāk, Kardenio luga bija romantiskais tels, kas izglābj varoni no mantkangā prinča. Princim vajadzēja simbolizēt Fransisas pirmo viru, Fseksu, taču to vairs neviens nespētu nojaust. Jau tāpat ļaunas mēles tenkoja, ka Fransisa krāpusi princi ar Karru. Šī luga tenkas iekvelinatu vēl vairak. Un, nomainot vardu, nekas nebūtu līdzēts. "Donu Ki- hotu" lasīja visa pasaule. Stāstu par Kardēnio nebūtu grūti pazīt, lai ka pārdēvētu varoni.

Šekspīra kungam tika paziņots, ka luga nedrīkst tikt uzvesta.

Iekams viņš paguva atbildēt, kāds bija sakairinajis karaliskās ausis ar pļāpām par lugu, kuras sižets ņemts no tās jaunās grāmatas, no "Kihota". Karalis pieprasīja, lai luga "Kardenio" tiktu izrādīta viņa meitas kāzu svinībās.

Tiešu karaļa pavēli atsaukt nespeja pat Safolks. Janvari "Kardenio" tika nospēlēts galmā. Dibenplānā spļaudams zilas ugunis, Safolks gādāja, lai riebīga perša tiktu ātri aizmirsta. Tomēr aizmirstība nebija ilga. Jūnija Karaļdraudze pasludināja, ka luga tiks atkal izradīta plašakai publikai un tas bus "Globusā". Šekspīra kungam atkal tika paziņots, ka luga nedrīkst tikt spēlēta.

Sikak neizklāstīdams savus apsvērumus, Šekspīra kungs atbildēja noraidoši.

Kada jaukā jūnija pievakare tumšmatainā sieviete, turēdama pie rokas savu piecgadīgo meitu, melnīgsnēju ka čigānberns, palīdzēja viņai kapi pa stavajiem pakapieniem, kas veda uz "Globusa" vidējo galeriju.

-    Kā? - reiz bija tincinājis Vils. - Kā bērns viņa ir?

-   Viņu sauc Rozalinda, - sieviete toreiz atbildēja. - Isak - Roza.

-   Truls nespēks dvēsele, kad samīts kauns, - viņš novaidējās. Šie vārdi joprojām lika viņai sabozties.

Meitenīte bija sajūsma, viņa sūkaja apelsīnu un, galvu grozīdama, platam acīm skatījās, ka galerijas piepilda skatītāji. Teātri viņa bija pirmo reizi.

-    Vai mēs viņu redzēsim? - viņa jau nezin kuro reizi taujāja. - Šekspīra kungu?

-    Pēc tam, - atbildēja māte.

Ari viņa pati "Globusa" krietnu laiku nebija bijusi. Paspējusi aizmirst smacējošās ķermeņu un pomāžu dvakas, to, ka smaržo cukurotie augļi un pikantie pīrāgi, ko iznēsāja bērni, kas nebija daudz vecāki par viņas meitu. Un krasas: zeļļu virsvalku blavais zilums cieši līdzās augstmaņu zīdu elegantajam zaigojumam un darba atnākušo staiguļu kliedzošajam krāšņumam.

Šekspīrs droši vien bus savā iecienitaja vietā, pārģērbšanās namiņa aiz skatuves. Skatīsies uz publiku. Skatīsies uz viņu.

Atskanēja spalgi lauru pūtieni un sakas izrāde, kas visus aizveda uz Spāniju.

Pirmais celiens jau tuvojas beigām, kad viņai sauja tika iespiesta zīmīte. Viņa palūkojas apkart, taču neieraudzīja nevienu, kas butu pieversis viņai jel niecīgāko uzmanību. Viņa paskatijas uz zīmīti. Esmu kļuvis pats savu goda kaps, kads bija uzrakstījis, tumšs nams, kur mājo vien nāve. Šie vārdi viņai neko neizteica.

Pēc neilga brīža viens no zēniem, kas tik jauki spēlēja sieviešu lomas, uznāca uz skatuves ka izvarota jauna dama saplēstās drānās un skaļās vaimanas izkliedza šos vārdus. Tai brīdi sieviete sajuta uzmanīgu acu skatienu. Viņa palūkojās turp, kur parasti no aizkulisēm ķīķereja Šekspīrs, taču ne, vērotājs bija kaut kur citur. Viņa lēni slidināja skatienu pa labi, uz kungu istabu pusi. Tomēr visi aizrautīgi skatijas izrādi.

Tad kāds sakustejas, un viņa ieraudzīja Northemptonas lorda sirmos matus un kalsno seju. Viņu skatieni sastapas, un vecais grafs, smaidīdams ļaunu smaidu, lēni palocīja galvu. Tad viņa acis pieversas meitenītei.

Aci pret aci - tāds bija likums, pēc kura viņš dzīvoja. Priesteri pret priesteri. Meitu pret meitu.

Viņa satvēra sava bērna roku.

-   Mēs ejam prom.

-   bet, mammit… - meitenīte iečīkstējās.

-   Mēs ejam prom.

CETURTAIS CĒLIENS

38

LĀDĪTE, KO ATENAĪDE IELĪKA man klēpī, bija darinata karalienes Viktorijas laikmeta, no māzeraina koka ar perlamutra un melnkoka inkrustācijam.

-   Es neko nesaprotu, - apjukusi izgrūdu.

-    Viss zem saules liek pirkts un pārdots, - Atenaīde atbildēja drīzāk ar nožēlu, nevis ar lepnumu. - Signalizacijas kodi, baznīcas atslēgas, pat policisti. Vakar mes likām naudai ripot.

I ādītē atradas grāmatiņa melnos ādas vākos. Dienasgrāmata. Ks gribēju to izņemt, taču Atenaīde uzlika roku man uz delma.

-   Ciktāl zināju, es Metjū visu pastastiju. Bet tagad jums vispirms jāpavēsta mums abiem, kas jauns.

Es nepacietīgi sāku atskaitīties par Vestminesteras abatiju, Viltonu namu un Valjadolidu, taču ari šoreiz man negribejas piemi- net brošu, kas bija piesprausta manas žaketes iekšpusē. Pali īsti nezinādama, kālab tā daru, es par to nebildu ne varda. Atenaīde skatijas uz mani piemiegtām acīm. Man bija sajūta, ka viņa zina - es nepavisam neatklāju visu. Tomēr, kad biju pabeigusi, viņa atvilka roku un palocīja galvu.

Es izņēmu grāmatiņu no lādītes un atšķiru to. 1881.gada maijs, tur bija rakstīts, un šo smalko rokrakstu es jau pazinu. Ofēlija Grenvila.

-    Viņas atmiņas, - Atenaīde bilda, un es noliecos, lai sāktu lasīt.

Meiju man blakus pikli saknosijas.

-   Par pirmajiem desmit gadiem es tev visu varu izstāstīt desmit minūtēs. Viņas male nomira, kad viņa bija pavisam maza; tevs bija ārsts, kuram piederēja privāts trakonams damam Prdenas Henlijas pilsētiņā. "Viešņas", ka dakteris Feirers dēvēja savas pacientes, dzīvoja vienā lielas, vecas savrupmājas sparna. Viņš kopa ar meitu mitinājās otrā.

-    Bernām tie nav ideāli apstakļi, - piezīmēja Atenaīde. - Tāpēc tēvs, kad vien varēja, veda viņu uz tuvīno Stretfordu spēlēties ar vikara bērniem.

-   Ar viņa svētības Grenvila Dž. Grenvila berniem, - precizēja Metju.

-   Grenvils? - es jautāju.

-   Viņa svētības meitas Ofēliju sevišķi neinteresēja, - Meiju turpināja. - Vecakais dēls bija projām, mācījās Oksfordā, taču viņas mīlulis bija Džeremijs.

-    Džems Grenvils biju Stretfordas vikara dēls?

-   Tā izskatas, - atsaucas Atenaīde. - Kad Ofelijai bija desmit gadu, viņas tevs kadu svētdienu uzaicināja pusdienās viešņu. Slaidu, zilacainu amerikāņu dāmu, kuras melnajos matos vīdēja sirmas šķipsnas. "Neprātīgā ka iriele", ta viņu raksturo Ofēlija. "Kā pasaku ronis vai lēdija no mazo ļautiņu cilts, kas traucas iekša un ara pa pakalnu durvīm." Ieradusies viņa uzreiz pakļāva viesistabu savai varai, apburdama visus pusdienotājus ar savu runu par Šekspīra lugās slēpto ģeniālo praktiskas filozofijas sistēmu. To, nemanāmi paslēptu izklaidējošos sacerējumos, kaldinājuši spožākie karalienes Elizabetes laikmeta prati, viņa stāstīja, lai palīdzētu cilvēkiem kļūt par cienīgiem augstāko zināšanu traukiem, kas ienīst tirāniju un alkst pec brīvības.

-    Delija Bēkona, - es ierunājos. - Neviens cits tas nevareja būt.

-   "Šekspīra dama", ta viņu nokristīja Džems un Ofēlija, - teica Metjū.

Talad Ofēlija un Delija tomēr bija tikušas. Mašīnas logus šaustīja lietus. Stretforda jau bija palikusi aizmugure, mes ātri slīdējām garam tumšām pļavam. Atenaīde atsaka stāstu:

-   Tas cilvēks, tas stretfordietis, apgalvoja Dēlija, bija tukša viela, karnevala maska, aiz kuras īstie autori slepas, lai izvairītos no patvaldnieku dusmām. Taču ir pienācis laiks, viņa teica, laiks atklāt Patiesību. Tai brīdī, it ka grasidamas pavēstīt lielu noslēpumu, viņa pieliecās tuvāk parejiem. Mēdz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, bet labos aprokam ar viņu kauliem.

-    Bet tie taču ir tie paši vārdi, ko es redzēju uz Valjadolidas "Folio" titullapas! - es iesaucos. - Šo pašu citātu Ofēlija piesauca vēstulē Foldžera kundzei!

Atenaīde pašķira uz priekšu dienasgrāmatu un paradīja man kadu vietu:

Patiesība guļ paslēpta, čukstēja Bēkona jaunkundze, dokumentos, kas paslēpti zem kapakmens tur, kur dus viņu izraudzītais tukšais trauks - Šekspīrs no Stretfordas. Tas esot pilnīgi droši, viņa esot atradusi pierādījumus sera Trensisa Bēkona vēstulēs - viņa dzejiskajās vēstulēs, viņa piemiedza ar aci. "Turpat, kur manas miesas, lai apglabāti mani vardi…"

Es savilku uzacis. Ari šie vardi bija citēti Valjadolidas "Folio", un tie nebūt nepiederēja seram Frensisam Bēkonam. Citāts bija neprecīzs - "vārds" vietā bija "vardi", daudzskaitli, - un tā autors bija Šekspīrs, tas bija ņemts no sonetiem. Nu, jā, protams, Dēlija uzskatīja, ka sers Frensiss arī bija Šekspīrs.

-    Vikārs deva Dēlijai atjauju atvērt kapu, - Metju stāstīja tālāk. - Pec nedējas, dzestra septembra vakara, viņa devās uz baznīcu, lai veiktu šo darbu, taču viņa nebija viena. Nojauzdami, ka var iznākt piedzīvojums, Džems un Ofēlija bija izlīduši no savam gultiņām un vēl pirms viņas ierašanās noslēpušies starp solu rindām. Abi viņu vēroja.

Dēlija paradijas ar salta vēja un kritušu lapu verpeli. Augstu pacelta roka turēdama tumšaja altārtelpā lākturi, viņa skaļi izlasīja kapakmenī iegraveto lāstu. Tad viņa atvēra savu tepiķsomu, izklāja uz grīdas pie kapa sedzeni un nometas uz ceļiem. Izvilkusi no somas cirtni, viņa pacēla to virs galvas ka dunci. Ofēlija, slapstīdamās aiz sola atzveltnes, aiz bailēm saravas.

Taču nekas nenolika. Delija sastinga - vienu roku piespiedusi pie sirds, raksta Ofēlija, otrā pacēlusi cirtni kā ķerubs, kas ar liesmojošu zobenu sargā ieeju Paradīzes dārza. Šada pozā viņa palika tik ilgi, līdz baznīcas zvans nodimdēja desmit reizes. Ka atsvabināta no burvestības, viņa nolaida roku un pieceļas. No viņas krūtīm izlauzas mežonīgi smiekli, kas izgaisa tukšuma. "Kas ir patiesība?" -zobodamies jautāja Pilāts, viņa kliedza, bet nespēja uzklausīt atbildi. Atstājusi somu turpat pie altara, viņa atri izgāja cauri baznīcai un aizbēga nakti.

-    bet ja Delija neatvēra kapu, - es jautaju, - kurš to izdarīja?

-   Bērni, - atbildēja Atenaīde.

Ofēlija un Džems.

-   Ar Delijas darbarīkiem, - Metju papildināja un paršķīra vel dažas lappuses. Tad skaļi nolasīja:

Ārā izlauzās sasmakuša gaisa kāpas. Nekādu kaulu tur nebija. Nebija arī statujas. Nebija lādes ar papīriem vai zeltu. Nebija Patiesības uguns. Tur nebija pat ne sakaltušas kāpura miziņas vai mušas hķīša. Nebija nekā, tikai tukšuma blāķis un zem tā - vēl viena gluda akmens plāksne. Ne - līnija, akmeni tikko saskatāma iegravēta aprise. Džems turēja kapakmeni paceltu, bet es tikmēr nozīmēju to ar Bekona jaunkundzes pamesto zīmuli un papīru.

Blakus Ofēlija bija ielikusi ar ogli noklātu papīra lapu. Blavas, baltas līnijas veidoja zīmējumu, ko es jau biju redzējusi: garš kakls un gulbja galva, ērgļa spārni, kas pārtop vepra galvas, vienā ķetna satverts bērns, otra - šķēps.

-    Himeriskais briesmonis, - es sacīju.

-   Tas joprojām tur ir, - Atenaīdei zibēja acis.

-   jus to redzejat?

Metjū pamaja.

-    Viņi nespēja to atšifrēt, - viņš sacīja. - Džema skolotājs gan saprata, ka tā ir himera, taču tieši šādu ķermeņa daļu kombināciju nekad nebija redzējis. Uzzinājis, ka viņi to atraduši baznīca, viņš paziņoja, ka ta, iespejams, ir sātana zīme.

Pec mēneša, kad Dēlija tika atvesta uz Henlijas trakonamu, Ofēlija paradīja viņai nozīmēto attēlu. Delija loti satraucās, sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Lāsts pār to, kas manus kaulus izraks, viņa alkal un atkal murminaja. Lāsts par to… Pēc dažam nedeļam ieradas viņas brāļadēls, kas aizveda viņu atpakaļ uz Ameriku.

Nakamo reizi būdama Stretfordā, Ofēlija pateica Džemam, ka viņai bail no lasta un viņa grib nolikt zīmējumu atpakaļ. Taču Džems atteicas viņai palīdzēt.

-    Tu laikam drīz būsi tikpat traka ka Bekona jaunkundze, - viņš esot salti paziņojis.

-   Sušķis tads, - norūca Atenaide. - Gan jau viņš patiesība bija tikpat pārbijies.

Pec tam viņi neredzējās gandrīz desmit gadus. Džems devas studēt uz Oksfordu, pec tam, ar savu draugu palīdzību, kļuva par jauna Pembrukas grafa mājskolotāju.

-    Viltonas nama, - es secināju.

-   Grāfēns, - turpināja Metjū, - nesen bija mantojis namu un titulu no tēvoča, kas bija dzīvojis ārzemēs un nomiris, neatklājis necik daudz no ģimenes nostāstiem. Ja, tika doti miglaini mājieni, ka namā varbūt kādu reizi uzturējies Šekspīrs, bet tas ari bija viss.

-    Vai Džems atrada tās vēstulēs? - es jautāju, žņaudzīdama rokas dienasgrāmatu.

Metju pasmaidīja.

-   Ja, un himeriskais briesmonis lika viņam mesties atpakaļ pie Ofelijas.

Ofēlija un Džems kopīgiem spēkiem bija sapratuši, ka "jaukā gulbja" vēstulēs heraldika ir tada pati ka radījumam, kas redzams

Ofelijas zīmējumā. Un tad Džems bija salicis simbolus kopa ar cilvēkiem: gulbi ar lēdiju Pembruku, Bekonu ar vepri, Šekspint ar vanagu un šķēpu, un Derbijas grafu ar ērgli un bērnu. Viņš nebija sazīmējis tikai Oksfordu, otru vepri.

Bekona jaunkundze domāja, ka Šekspīrs ir sazvērestība, Džems sacīja Ofelijai, ka viņam sak likties, ka Dēlijai bija taisnība. Viņš sprieda gandrīz tāpat ka Dēlija: "Turpat, kur manas miesas, lai apglabats mans vārds…" Pierādījumi, viņš uzstājīgi apgalvoja, guļ kapos. Šekspīra kapa viņi bija atraduši himerisko briesmoni; viņš uzskatīja, ka tas pats būtu visos pārējos.

Taču lēdijas Pembrukas kaps jau pirms gadu desmitiem bija iemūrēts zem Solsberijas katedrales akmens pakāpieniem. Bēkons - jā, piemineklis gan atradās Svēta Albāņa baznīcā, taču viņa īsta kapavieta sen nevienam nebija zināma. Un pat ja Džems butu iedomājies par Oksfordu, es prātoju, tas viņam neko nedotu. Baznīca, kura Oksfords bija apbedīts, astoņpadsmitajā gadsimta bija nopostīta un grafa pēdējā dusas vieta bija pazudusi.

Atlika vienīgi Derbija kaps Lankašīrā.

Pēc nedēļas Ofēlija un Džems slepus aizbēga no majam.

Derbijas grafu senās kapenes atradas Ormskerkā, tirgus pilsētiņa, kas pletās lezenā zemiene starp kalniem no vienas un juru no otras, rietumu puses. - Nosaukums nozīmē Tarpa baznīca, "Worm's Church",,- Džems skaidroja. - Senaja vikingu mele - Pūķa baznīca. - Vecajā Svēta Pētera un Pavila baznīca viņš ieveda Ofēliju tukšā stūra kapelā, kur atradās vienīgi divas stipri sade- dejušas marmora figūras, bruņinieks un viņa dama. Kapelas vidū bija lūkas vāks, zem tā lejup veda stavas kāpnes.

Apklusinājusi Metju, es talak lasīju pati:

… dvakoja pec kauliem un pīšļiem, aukstiem akmeņiem un skaudīgiem, sairušiem mirušajiem. Plauktos gar sienam atradas apmēram trīsdesmit šķirsti. Kapenes vidu juku jukām slejas monumenti, ko vainagoja akmens teli. Tur bija dažas dainas garos tērpos, taču daudz vairāk bija vīriešu, daži bija parūkas, citi bruņas, trīs - kamzoļos un šaurus biksēs. Viens no šiem trim turēju rokās akmens lādīti. Uz tās bija iegravēta tā pati himera.

Veikli savicinajis lauzni, Džems to sadauzīja.

-   Te jums vajadzēs apstaties, - ierunājās Atenaīde, un es, acis mirkšķinādama, paceļu galvu.

Mums apkārt vairs nebija tumši lauki. Priekšā es ieraudzīju lielas, raupjas ēkas, spožas gaismas un garu, platu asfalta joslu. Izdzirdēju dobju dūkoņu, tai bridi mašīna nogriezās un apstājās tieši pie Atenaīdes lidmašīnas.

-    Uz kurieni mes dodamies? - es vaicāju.

-   Uzmeklēt Džema dārgumus, - Atenaīde atbildēja.

Iekāpusi lidmašīna, es negaidīju, kamēr tā pacelsies gaisa, un uzreiz pec piespradzēšanas atšķīru dienasgramatu.

Sadragataja lādītē Džems un Ofēlija atrada gleznu. Miniatūru portretu: uz liesmu fona bija attēlots jauneklis ar zeltainiem matiem un bārdiņu.

Hiljards. Jau stiepdama pec tā roku, es sastingu, sajutusi Atenaīdes skatienu. Kā miniatūra bija gadījusies Derbiju kapenēs noglabātā lādītē?

-   Tur bija vēstulēs, - nemierīgi ierunājas Metjū.

Es atkal pievērsos dienasgramatai. Ja, tur bija vēstules: divas. Rakstītas latīniski, nosūtītas no Valjadolidas. Džems bija tās Ofē- lijai aši pārtulkojis. Pirmaja tika izteikta pateicība par manuskriptu un grāmatu. Grāmata esot gluži lieliska, apgalvoja rakstitajs, - pārlieku lieliska. Viņš priecājoties, ka esot dabūjis to redzēt, taču nespešot paņemt to līdzi. Turpretim manuskripts allaž būšot viņam līdzi. Luga esot izdevusies labaka, nekā viņš gaidījis. Viņš esot skaļi smejies, un tais vietas, kurp viņš dodas, šadi smiekli viņam varētu but vajadzīgi.

-    "Kardēnio", - bilda Atenaīde.

-    Un Valjadolidas "Folio", - piebalsoja Metju.

Jā, man vajadzēja atzil, viss sakrita. Tomēr tas nebija neapgāžams pierādījums. Grāmatas nosaukumu rakstitajs ne reizi nepieminēja.

Ari otra vēstule bijusi no Valjadolidas, taču rakstīta velak un autors bijis cits. Dīvaini triumfālas atvainošanas toni ticis pavēstīts, ka Viljams Seltons kopa ar izlūku grupu devies ceļa no San- tafe, Jaunspānija, grasīdamies vest dveseles pie Dieva godības, un nav atgriezies. Sadursmē ar mežoņiem viņš pazudis un, jādomā, gājis boja mocekļa navē.

Bijuši piemineti kaut kādi ģeogrāfiski nosaukumi, rakstīja Ofēlija, taču tos viņa aizmirsusi: tieši tajā bridi ieradušies abu tevi.

Tētiņš ka paša nelaba dzīts nobrāzās lejup pa kāpnēm, viņa acis dusmas meta zibeņus, taču, ieraugot mani, viņa niknums izkusa, un manā priekšā stavēja vecs virs. Kaut ari es jau tūkstoškārt biju nosolījusies nezaudet apņēmību, atstaju Džemu vienu un piegāju viņam klat. Pašāvies mums garam, pie Džema piebrazas vikārs, kas cirta viņam pa vaigu tik spēcīgu pļauku, ka Džems apgriezās ap savu asi un nokrita uz sadragāta kapa.

Izrādījās, ka viņu slepenās laulības nav spēkā, jo Ofēlija vēl nebija sasniegusi laulību vecumu.

-     Nākamaja dienā viņus salaulāja vēlreiz, - Atenaīde klusi stāstīja, - un liecinieki bija abu tevi. Taču Ofelijai netika atļauts dzīvot kopa ar Džemu ka viņa sievai, iekams viņš nebūs iekrājis pietiekami daudz naudas, lai viņu uzturētu.

-   Vikara jaunākajam dēlam tas nebija viegls uzdevums, - atzīmēja Metjū.

-    Viņam tika atļauts izvēlēties, - turpināja Atenaīde. - Indija vai Amerika.

-    Un viņš izvēlējās Ameriku, - es noteicu.

Atenaīde palocīja galvu.

-   Viņš devas meklēt manuskriptu, ko tevs Seltons bija solījies visur vadat līdzi. - Lidmašīna bija uzņēmusi augstumu. Atspra- dzējuši drošības jostas, mes sasēdāmies ap apspriežu galdu, nolikām pa vidu atšķirto dienasgrāmatu un soli pa solim sekojām Džema un Ofēlijas dzīvesstāstam.

Šoreiz šķiršanas ilga piecpadsmit gadus. Ofēlija nevadīja laiku dīka: viņa sameklēja mājskolotāju un iemācījās spāņu un latiņu valodas; sasniegusi divdesmit viena gada vecumu, kad pati drīkstēja rīkoties ar savu naudu, viņa devas uz Valjadolidu. Koledža viņai paradīja visu, kas tur bija atrodams, - tostarp "Folio" - un ieteica doties uz Indiju arhīvu Sevilja. Pēc ilgas un grūtas meklēšanas viņa uzgaja kada dzīvajos palikuša pirmatklājēju ekspedīcijas dalībnieka ziņojumu, kam bija pievienota primitīva karte. Norakstījusi vienu un pārzīmējusi otru, viņa devas atpakaļ uz Londonu, kur nopirka "Pirmo folio".

-   lakobiskais magnum opus, - pompozi pasludināja Metjū.

-   Viņai bija savs "Folio"? - es neticīgi jautaju.

-    Ne jau oriģināls, - atbildēja Atenaīde. - Faksimils. Taču labas kvalitātes. - Ofēlija bija uzrakstījusi savu vārdu uz baltās lappuses iepretim titullapai ar ķēmigo Šekspīra portretu. Zemāk viņa bija pārrakstījusi Valjadolidas "Folio" redzētos citātus. Ielikusi starp lappusēm savu Spānijas pētījumu guvumu, viņa nosūtīja gramatu Džemam ka novēlotu kazu dāvanu.

Apdullusi no pārsteiguma, es berzēju deniņus, bet Metjū tikām šķira uz priekšu lappuses.

-    Piecpadsmit gadus partinam, - viņš sacīja. To laika nomira Ofēlijas tevs, taču viņa palika turpat vecaja Henlijas nama, kur gan vairs nebija ārprātīgo sieviešu. Citādi, liekas, nekas sevišķs nenotika - it ka viņa būtu sadūrusi uz varpstiņas pirkstu un ieslī- gusi burvju miega, es nodomāju. Tad atrakstīja Džems: viņš bija atradis meklēto.

Atvest to viņai neesot iespējams, Džems apgalvoja. Vismaz ne šobrīd. Tādēļ viņš vēloties, lai Ofēlija dodas pie viņa - uz Tomb- stonu, Arizonas teritorijā. Pirmajā brīdī Ofēlija viņam nenoticēja. Pēc tam atklajas, ka Džems uzaicinājis pie sevis ari kadu I lārvar- da profesoru - un šis profesors piekritis.

-   Uz skatuves uznāk profesors Čailds, - komentēja Metjū.

Ofēlija bija sakravajusi savu ceļa lad i, uzkāpusi uz kuģa un devusies uz Ameriku. Atmiņas beidzas ar to dienu, kad viņa ieburaja Ņujorka.

Nākamaja lappuse Ofēlija bija sākusi rakstīt no jauna. "Džemam", viņa bija uzkricelejusi pašā augšā. Tinte bija cita, rokraksts paviršaks. Ari stāsts bija pavisam citāds: īss Dēlijas Bēkonas dokumentos atrasto notikumu apraksta izklāsts. Tas vēstīja par I lo- vardiem.

Stāsts par Frānsisu Hovardu, rakstīja Ofēlija, nav stāsts par mīlas trijstūri. "Drīzāk jau tas ir dodekaedrs!" viņa izsaucas. Cita starpa, pirms Fransisa bija iepazinusies ar Robertu Karru, taču krietni pec tam, kad viņa bija izgājusi par sievu pie Eseksa, ģimene bija likusi viņai pievērsties citam mērķim: viņas vīra labaka- jam draugam Velsas princim.

Kadu laiku princis bija tik nedalīta viņas valdzinājuma vara, ka vēl pirms anulēšanas procedūras sakuma galma jau saka klīst baumas par karaliskās atvases laulībām. Tad Frānsisa sastapa Karru un, neko nesacīdama savai ģimenei, gaja, kurp viņu veda sirds. Pec kāda laika, dabūjis zināt, ka dāma sirdslietās ir vairak neka neizvēlīga, princis bija viņu publiski apvainojis.

-   Cimda epizode! - es izdvesu. - Es nezināju, ka iesaistīta dāma bija Frānsisa I lovarda!

Ofēlija bija izpētījusi, ka ši augstmaņu dzīvesstāsta līkloča rezultātā bija radies "Kardenio". l uga stāstīts par uzticamu sievu, kuras vira labakais draugs - valdnieka dēls - mēģina viņu pavest. Tulkojot to ka alegoriju, kura darbojas Fransisa, Esekss un princis, Frānsisa tiek attaisnota, bet princis izpelnās sīvu nopēlumu.

Tad viņas ģimene uzzinaja to, ko jau bija atklajis princis: ka Frānsisa draiskojas ar Karru.

-    Karrs - Kardenio, - atkal atskanēja Atenaides balss.

Sis vārds apgrieza Hovardu ieceri ačgārni. Tagad pat aklais nespētu nesaskatīt, ka luga ar nosaukumu "Kardenio" ir par

Karru un tatad ari par greizsirdīgo princi - un tolaik likums un dotais vārds joprojām saistīja Frānsisu ar Eseksu. Lugā viņa it nemaz nebija atainota ka uzticama un nelaime nonākusi sieva - viņa izstādīta apsmieklam kā sieviete, kas rotaļa jas ar trim vīriešiem vienlaikus.

Luga nedrīkstēja nonākt atklatibā.

Un tomēr tā notika. "Kardenio" tūkstoš sešsimt trīspadsmitā gada janvāri tika nospēlēts galmā, pec tam, jūnija sakumā, notika vel viena izrāde. Šoreiz, Karaļdraudze to ceļa priekša upes otra krastā, uz publiskas skatuves. "Globusā".

-   Un pēc divām nedēļām, - es teicu, - "Globuss" nodega līdz pamatiem.

-    Ak kungs, - pēc brīža izgrūda Metju. - Man nebija ienācis prata salikt šos datumus kopā.

-   Bet kāpēc? - Atenaīde uztraucās. - Kapec Šekspīram vajadzēja "Kardenio" izradīt "Globusā"? Riskējot izprovocēt Hovardu dusmas?

-    Kapec to vispār vajadzēja sarakstīt? - es iebildu. - Tas absolūti nav saprotams. Es palieku pie tā, ko sacīju iepriekš: viņam vispār nepatika alegorijas. Turklāt, cik nu man zināms, viņam nebija nekada iemesla iztapt Hovardiem.

-   Varbut viņš nemaz negribēja viņiem izpatikt, - Atenaīde lēni sacīja. - Varbut viss bija gluži otrādi. Jūs teicat, ka Viljamu Šel- tonu uz Valjadolidu mācīties par priesteri esot nosūtījis kāds no Hovardiem. Ja ta tiešam bija, varbūt Šekspīrs patiesība gribēja atriebties.

Bet tavu vasara vien nenobālēs. Juzdama, ka piespraude žaketes iekšpuse spiežas man pie miesas, es atcerējos, ka sers Henrijs bija deklamējis šo rindiņu.

-   To lugu vajag atrast, - es apņēmīgi sacīju.

Metju paršķira lapu. Tinte atkal bija cita krasā, ari datums bija jauns. 1887. gada augusts, bija rakstīts augšā.

Mīļo Frānsis!

Jus lūdzāt, lai es pabeidzu savu stāstu, un vismaz šo solījumu es turēšu.

-    Fransisa? - es jautāju. - Kas tā par Frānsisu?

Metjū atri pārlaida acis pārējam tekstam. Ofēlija vasara bija nonākusi Tombstonā un uzzinājusi, ka no Džema jau menesi nav ne miņas, bija palikusi vienīgi īsa vēstuhte:

ļa es to spētu, tad pārbīdītu kalnus, lai būtu Tev blakus. 'Tev tas jāzina. ļa Tu lasi šīs rindas, tātad kalni ir izrādījušies par mani stiprāki.

P.S. Ja Tu šaubies, es savā jakobiskaja magnum opus esmu iešifrējis to vietu -1623, priekšlapa.

-    Ak tādēļ "Pirmais folio" bija tik svarīgs, - atskārta Metjū. -Džems taja bija šifrētā veida noradījis savu dārgumu atrašanās vietu!

Es salīku uz priekšu:

-Atenaīde! Tie rančo īpašnieki, no kuriem jus nopirkāt Ofēli- jas vēstuli… Vai viņiem nebija ari grāmatas? Vienalga, kadas?

Viņa pievērsa man savu skatienu.

-    Bija.

-    Vai starp tām nebija "Pirmais folio"?

-   Oriģinālā nebija. Viens agrīns faksimils.

"Folio", ko Ofēlija bija alsutijusi Džemam: nekas cits tas neva- reja būt.

-   Jūs to apskatīja!?

-    Es to nopirku.

Es palēcos.

-   JUMStas ir? Jums tas ir? Kapec jūs man neko neteicat?

-    Es jums teicu, ka viņam bija gramatas, - Atenaīde īsi atbildēja. - Bet jūs gribējāt redzēt viņa dokumentus, tadeļ es jums paradīju vienīgo dokumentu, kas man bija. - Viņa klirigi sakrustoja rokas uz galda. - Katarīna, es esmu kolekcionare. Šādās lietas cenšos, lai kļūdas bulu par labu piesardzībai. Bet es ari pati laboju savus misēkļus. Mēs lidojam pie gramatas ar maksimalo iespeja- mo ātrumu.

-   Izlasi līdz galam, Keita, - mudināja Metju.

Es paņemu dienasgrāmatu, pieceļos un saku lasīt, staigādama pa salonu. Ofēlija nonākusi uz histērijas robežas, pieprasījusi, lai viņu aizved uz Džema māju, taču neviens nav bijis ar mieru to darīt, viņai pat neteica, kur tā atrodas. Galu gala tās viesnīciņas saimniece, kur Ofēlija bija apmetusies, aizsūtīja kādu pēc Džema mantām.

Vīrs atgriezās ar grāmatam. Ofēlija iekārtojas viesistaba un pacēla "Folio" priekšlapu virs sveces liesmas, taču tai brīdi pa durvīm ka viesulis iebrazās sieviete ar dzelteniem matiem un tadu dekoltē, kas iederētos ja nu vienīgi kāda oficiāla ziemas balle. Ar franču akcentu pieprasīdama, lai Ofēlija atdod viņas mantas, viņa pagrāba visas gramatas, kas atradas uz galda. Ofēlija atteicās atdot "Folio" un paradīja savu vārdu uz gramatas prettitula - Ofēlija Feirere Grenvila.

-    Varbut viņš jums ir devis savu uzvārdu, - paziņoja blondā sieviete, - bet savu mīlestību viņš atdeva man!

Tai paša bridi Ofēlijas pasaule sabruka. Gandrīz neapjēgdama, ko dara, viņa izgaja dārza un apstājās lapenē, ko cieši ieska- va rožu krūma tumšzaļie zari. Tas jau sen bija noziedējis, tomēr šur tur starp lapam vel karajas balti, sakaltuši ziediņi.

-    Ļaujiet man atvest pie jums kadu sievišķīgu sarunu biedri, - viņu uzrunāja kada balss.

Mirkli man likās, ka jūs esat elfs, kas paslēpies roze. 'lād es pirmo reizi ieraudzīju jūsu laipno seju baltas bardas ieloku, "lai viņu iet prom," es izgrudu, jūs paklanījaties un nozudāt.

"Viņa aizgāja", jus atgriezies sacījāt. Neatceros, ko vel jūs tovakar šai dārzā teicat, atceros tikai to, ka lēdijas Benksas roze pacieš tveici, aukstumu un sausumu, kas visam citam rozēm butu nāvīgs. Un uzticīgi zied, gadu 110 gada, ar saldu atdevibu.

-    Fransiss, - cs pēkšņi sapratu. - Tas rozē paslēpies elfs bija Frānsiss Čailds!

-   Čailds no Čailda bibliotēkas? - jautāja Metju.

-   Viņa dzīvē bija divas kaislības, rozes un Šekspīrs, - es atbildēju. Mīļo Frānsis, viņam rakstīja Ofēlija.

Nākamo un aiznākamo dienu abi pavadīja, nolīkuši par Džema "Folio", taču neko neatrada. Pēdīgi, nezinādami, ko vēl var iesākt, viņi iznomāja zirgus un, nolīguši līdz zobiem bruņotu vīru eskortu, devas kalnos, lai izpētītu Džema raktuves.

-    Ka jus domājat, ta varētu but? - Metju trakoti gribējās zināt. - Lai ko ari viņš bija atradis, kaut kā taču viņš to pieteica!

Ja, tā varēja but. Esmu kaut ko atradis, Džems rakstīja profesoram Čaildam. Ne viss zelts spīd, viņš piemetināja.

Taču Atenaīde pašūpoja galvu.

-   Es tur visu esmu izbraukājusi, - viņa sacīja. - Visas tās vietas līdz pēdējai. Tur nekā nav. Nav eju. Nav bedru, līku nav. Nav pilnīgi neka, kur varētu atrasties septiņpadsmitā gadsimta priestera slēptuvē.

Es nepacietīgi lasīju tālāk:

Jūs droši vien atceraties, kādas bija tās dienas, jaukas un karstas, un pēdējo pievakari zāļainajā grava, ērgli, kas planēja gaisā, viru smieklus un šļakstināšanos upīte turpat aiz likuma.

Es veļos Jums pateikt, ko atceros es. Pēc piecpadsmit gadus ilgas gaidīšanas viena vienīga pievakare es uzzināju, ko nozīme milēt un but mīlētai. Es zinu, tas nav iespējams, bet es redzēju, ka ap mums ka smaržīgs sniegs krīt baltas rozes.

Devušies atceļa, viņi sastapa vēl dzelžaināk bruņotu glābēju grupu, kas viņus pavadīja atpakaļ uz. pilsētu. Viņi uzzinaja, ka iepriekšēja vakara izbēdzis apaču vadonis Džeronīmo: viņš tumsas aizsegā izlauzies no rezervātā kopa ar visiem savas cilts vīriem, sievietēm un bērniem. Kāds cits kārotājs ziemeļos no Sonora s bija atstajis platu vaļu Jaunmeksikas drupas.

Ofčlijai un Frānsisam vēl bija palikušas tikai vienas neizpētītas raktuves - "Kleopatra". Taču kopš vakardienas pasaulē valdīja citi likumi. Vairs neviens nebija ar mieru vest viņus kaut jūdzi ārpus pilsētas, nemaz nerunājot par došanos kalnos. Viņi nevarēja pat iznomāt zirgus un jāt vieni paši.

-    Laba zirga žēl, - bija nospļāvies kads no vīriem. Meklējumi bija gala.

Fēc klusam vakariņam Ofēlija visu nakti bija gulējusi vaļa acīm. Pirms rīta ausmas viņa piecēlās, apģerbas un atstāja "Folio" tada vietā, kur saimniece to uzreiz atradis, pielikusi klat zīmīti: "Sievietei ar dzeltenajiem matiem." Pie profesora durvīm viņa nolika vienu sakaltušu rozes ziedu. Un devās prom.

Stāsts pēkšņi aprāvas.

-    Pāršķiriet lappusi, - mudināja Atenaīde.

Balta tukšumā vidēja viens vienīgs teikums:

Es gaidu bērnu.

Šie vardi šūpojas un virpuļoja man acu priekša.

-     Viņa ta ari nepaziņoja Čaildam, - Atenaīde klusi sacīja.

-     Viņa atgriezās Anglija, pieņēma jaunu vardu un, gluži ka iepriekš Dēlija, sāka lasīt lekcijas - un ari viņai veicās tīri labi. Taču viņa nekad neatgriezās pie Džema raktuvēm un nekad nerakstīja profesoram. Viņai esot nepanesami domāt, ka uz viņu raudzīsies tapat, ka viņa raudzijas uz to blondo sievieti, viņa teica, ka profesora sieva jutīšot pret viru ko līdzīgu tam, ko viņa tai pirmaja vakara juta pret Džemu.

Es paceļu galvu.

-    Viņa ir vēl mazliet pierakstījusi klat, - Metju paskaidroja,

-   tūkstoš deviņsimt divdesmit devitaja gada. - Viņš steigšus uzšķīra kadu lapu dienasgrāmatas beigas, kur tukšumu atkal aizpildīja burtu rindiņas. Es izlasīju pēdējo lappusi:

… jau sen izaugusi par jauku sievieti. Kad viņa taujāja par savu tēvu, es vienmēr atbildēju, ka viņa ir Šekspīra meita.

Tāpēc man jau vajadzēja domāt, ka viņa izvēlēsies skatuvi. Viņa ar milzīgiem panākumiem ir spēlējusi Londona un Ņujorka - het art tas jau pieder pagātnei. Reizēm es mēdzu domāt - ja jus viņu reiz ieraudzītu, vai sirds jums krūtīs notrīcētu, pašam nezinot, kalah.

Es devu viņai vārdu par godu Šekspīram un rozēm, ko mīlēja viņas tevs: Rozalinda.

Rozalinda Katurīna Hovardu.

- Bet ias taču ir Kožas vārds, - man krūtis pēkšņi radas dobjš tukšums.

-Jā, mīlulīt,-atbildēja Atenaīde.

Lappuses apakšā bija vēl viens teikums, pēdējais:

Tik dīvaina un sapņaina ir mtla…

Es piespiedu pieri pie Metjū pleca un raudaju.

39

ES PAMODOS, JOPROJĀM sakņupusi blakus Meiju uz dīvāna; viņš vel gulēja. Salona otrā gala pie galda sēdēja Atenaīde, viņa blavas lampas gaisma lasīja grāmatu. Es iztaisnojos - uzmanīgi, lai neiztraucētu Metju.

-   Jus viņu paziņai, - es klusi sacīju. - Rozu.

Atenaides seja paradijas skumjš smaids. Mirkli viņa izskati- jas mūžveca, ada vaļīgi krokojās ap galvaskausu. Tomēr viņas acis spulgoja tikpal spoži.

-Jā.

Es piecēlos un piegāju pie galda.

-   Ta Rozalinda dienasgrāmatā - Ofelijas meita. Ta nevar but mana Roza.

-    Ne, - viņa pasmaidīja un aizvēra gramatu. Viņa bija lasījusi Ofelijas dienasgrāmatu. - Bez. ūdens no mūžīgas jaunības avota - nevarēja. Viņa bija jusu Rozas vecmāmiņa. Musu vecmāmiņā. - Viņa iedzera malku ūdens un nolika glāzi tik uzmanīgi, ka nebija dzirdama ne skaņa. - Roza bija mana māsīca. Un Ofēlija - viņa bija pieņemusi vārdu Ofēlija Hovarda - bija mūsu vecvecmāmiņā.

Es piemetos uz krēsla viņai blakus.

-    Es redzeju jūsu fotogrāfiju. Ar cepuri galva.

Viņas smaids uz mirklīti kļuva plataks.

-   Ta bija laimīga diena. Kad viņa vēl skatijas uz mani no apakšas. - Viņa sakrustoja rokas uz gramatas. - Daudzējādā ziņa mēs bijām līdzīgas. Tomēr galu galā mums izveidojas atšķirīgi viedokļi par to, pa kādu ceļu jāiet uz labu dzīvi. Viņa vēlējās, lai es izvēlos skatuvi - mazotnē tas mums abam bija kopīgs sapnis. Beigu beigas mūsu vecmāmiņa bija ievērojama aktrise. Divdesmitā gadsimta desmitajos gados viņas vārds bija visiem mutē, tagad tas gandrīz aizmirsts. Es biju viņai līdzīga. - Viņa nopūlās. - Roza bija citāda. Bet viņa atteicas atzīt, ka viņai ir tas, ka man trukst: talants. Nedz mans prāts, nedz dvēsele nebija tik stipra, lai pārliecinoši soļotu cauri citu cilvēku dzīvēm. Es neesmu klaidone, laimīga apkartstaigule. Tadi ir visi lieli aktieri, jus pali to zināt. Man ir vajadzīgas majas. Dziļas saknes. - Viņa palūkojās uz mani ar greizu smaidu seja. - Un man patīk nauda. Vai nu tas ir labi, vai slikli, es esmu darījumu sieviete. Roza to sauca par naudaskārī- bu. Un ari citos, vēl nežēlīgākos vārdos. No mums abam kopā varbut varētu iznākt viena izcila aktrise. Atsevišķi mes bijām pasniedzēja un biznesmene. Gan viena, gan otra - veiksmīgas, bet tie nebija tadi panākumi, par kādiem mes sapņojam bērnībā.

Es redzeju viņu Eoldžeros dažas dienas pirms viņas nāves. Uzdāvināju viņai to cepuri. Piemiņai par sendienām. Ka tillu, kas ved atpakaļ uz bērnību, tā es cerēju. Domāju, ka viņa to ieliks plauktā un uz to skatīsies. Tādas bija modē ap piecdesmit trešo gadu, lai dievs žēlīgs. Bet man vajadzēja nojaust, ka viņa liks to galva un valkas. Kaut kāda ziņa liekas tikai dabiski, ka tā bija Rozai galva, pirmo reizi iznākot uz skatuves. Un kas par to, ka tas bija likai mēģinājums.

Ta bija viņas debija, es domāju, un vienlaikus pēdējais iznā- ciens.

-   Tā es atradu jūs, - Atenaīde bilda.

-   Pēc tās cepures?

-   Ne, - Atenaīde iesmējās. - Ar Foldžeru konferences palīdzību. Es zināju, ka viņa runās par Deliju Bekonu, tadeļ arī šo to palasīju par Dēliju. Redziet, mes gadu gadiem sacentāmies. Ka sauc, ta atskan. Doktors Sandersons parādīja man Ofelijas vēstuli Emīlijai Foldžerei un uzreiz pēc tam devās satikties ar jums pie Kapitolija. Kapa aina man vēl bija svaiga atmiņā; un, kā izrādījās, tā bija vienīgā netiešā norāde, ko es spēju iztulkot. Pēc tam es uzzināju, ka viņš ir miris, jūs - pazudusi, un kopā ar jums pazudusi vēstule. Fs savācu Metjū, kas, raizēdamies par jums, staigaja gluži zaļš no vaiga, un mes abi aizlidojam uz Stretfordu un gaidi- jam. Jūs mus pamatīgi nobiedējat ar savu telefona zvanu - viss liecinaja, ka jūs dodaties pavisam uz citu pusi.

-   Tieši pec tam es nolēmu, ka vajag uzmeklet kapu. Lai pārbaudītu… ar ko tas beidzās, jūs pati redzējāt.

Kadu bridi mes abas skatijamies uz dienasgrāmatu, kas rami gulēja uz galda.

-Ziniet, viņa jus mīlēja kā neprātīga, - teica Atenaīde. - Mīlēja un apskauda, tas bija tik spēcīgs kokteilis, ka es neesmu pārliecinātā, vai viņai tas nebija par stipru. Retais spētu ar ko tādu dzīvot. Viņai likās, ka jus sasniegsiet to, par ko viņa tik tikko uzdrošinājās sapņot. Droši vien tieši tāpēc viņa jus padzina no ziloņkaula troņa.

-  Jums liekas, ka viņa vēlējās, lai es sāku strādāt teātri? - Man no rīkles izlauzās rūgti smiekli. - Karjeras konsultācijas viņa diez vai varētu sniegt.

-   Vai lad jūs butu klausījusies? - Atenaīde piešķieba galvu.

Es gribēju atbildēt, tad atkal aizvēni muti. Man liktos, ka viņa

grib izpostīt manu karjeru.

Neuzkrītoši iedūcās iekšejas saziņas sistēma, un Atenaīde paņēma klausuli. Pēc stundas būsim klāt. Viņa aizsūtīja mani uz vienu no guļamistabam -atsvaidzinaties; pietika ar vienu skatienu spoguli, un es novaidēdamās sapratu, kālab. "Atsvaidzinaties" bija visu eifēmismu karalis. Man drīzāk bija vajadzīgs bezmaz skatuves grims. Acis bija sarkanas un aizpampušas, uz viena vaiga bija zilums un skramba. No lietus matu krasa bija zebras svītras notecejusi gar kaklu un žaketi, kas - neskaitot stripojumu - izskatījās tā, it ka trīs nedējas samīcīta pinckuli butu nogulējusi paša veļasgroza dibenā.

Taču gultas galā atradās koferis, ar kuru sers Henrijs bija mani apgadājis, liekas, pirms daudziem gadu desmitiem un kas bija man sekojis no Londonas uz Bostonu, tad uz Jūtu, pec tam no Ņūmeksikas uz Vašingtonu, bet no turienes - uz Stretfordas apkaimi, un vannasistaba bija ista duša. Ieurbos koferi ar jaunu skatienu. Neka nebija, es tūlīt jutīšos labak - tas bija pirmais solis to reparaciju virziena, kuras es grasījos izspiest no sera Henrija.

Stavedama zem dušas, es raudzījos, ka notekas verpetē aizplūst tumša matu krasa. Vai tiešam Roza, ka uzskata Atenaīde, bija gribējusi, lai es eju prom no akadēmiskās vides? Ja ta, viņa bija dabūjusi, ko gribējusi. Brīnumu lietas - vadzi, var ari buvet tiltus savu aizbilstamo priekšā, ne likai dedzināt tos viņiem aiz muguras.

Tomēr, lai ka es bēgu no Rozas un visa, kam bija pieskārusies viņas roka, man priekšā uzradas tilti. Pirms pusgada gluži ka no zila gaisa bija materializējies sers Henrijs, un es dabūju darbu vispirms Vestendā un pēc tam "Globusa". Ari agrak biju pieredzējusi līdzīgus mirkļus, pagrieziena punktus savas karjeras aizmetņos; es gan tos biju traktējusi vienkārši, ka ar prātu neizskaidrojamu veiksmi, atrašanos īslaja laika un istaja vicota.

Es tik ļoti lepojos, ka pati lauzu savu ceļu dzīvē, kaut ari mēdzu brīnīties par laimi, kas lija par mani ka rožlapiņu lietus. Vai tiešām Roza paklusām man visu laiku bija palīdzējusi? To es vairs neuzzināšu.

Apvilku džinsus, melnu krekliņu un kedas, lad velreiz paskatījos spogulī. Ir labak. Mati joprojām bija īsi, bet vismaz tumši rudi. Ari vaigs vēl aizvien bija noskrambāts, bet vismaz tīrs. Kofera dziļumos es atradu uz Nevadas un Arizonas robežas nopirkto ķēdīti. Izvērusi to cauri piespraudei, es pakam Rozas dāvanu kakla un izgāju pa durvīm.

Galvenaja salonā Metju jau bija pamodies un dzēra kafiju. Mes, visi trīs, sasēdamies ap galdu un aši pārcilājām to, kas mums bija zināms.

-    Viņi visi bija iesaistīti, - teica Metju. - Derbijas un Oksfordas grafi, Pembrukas grāfiene, sers Frensiss Bekons un Šekspīrs no Stretfordas.

-   Ja, - es piekritu, šļaugani atspiezdamās pret atzveltni un berzēdama acis. - Bet ka tieši? - Džems Grenvils to zināja, man ienāca prātā. Ja paveiksies, mes no rīta atradīsim viņa atstato karti, ar krustiņu taja vietā, kur glabājas dārgumi. Palūkojusies pa iluminatoru, es tāluma ieraudzīju vairakas gaismas svītras. Nolaišanas ceļa apgaismojums.

Ap trijiem no rīta mes nolaidāmies Ņūmeksika, Lordsburgas lidosta. Pamalē plaiksnījās kavi. Šogad lietus periods sāksies agri. Mus sagaidīja Grasjela; pec dažām minūtēm mes jau braucam gar Šekspira.s primitīvajam ēkām un iegriezāmies Atenaides garāža - vecā, par šaujampulvera noliktavu izmantotā ala dziļi kraujā. Vēl pec paris mirkļiem mēs naski sekojām Atenaidei pa Elsinoras labirintiem.

Ienākot Lielajā zale, uzvilnīja silta, zeltaina gaisma.

-   Iepriekšēja reize jiis uzreiz sapratat, ka ši telpa nav no Elsinoras, - Atenaīde man sacīja. - Vai tagad jus to pazīstat?

es papurināju galvu.

-Te esmu izveidojusi kopiju - turklāt ļoti precīzu - Hedinge- mas pils romaniskā torņa "Dzīru zāles" kopiju. Jus taču zināt: Oksfordas grafu dzimtas nams Eseksa, uz. ziemeļaustrumiem no Londonas. Viens no labākajiem līdz musu dienam nonākušajiem normaņu arhitektūras paraugiem.

Brīdi es stāvēju uz sliekšņa: šoreiz pēkšņi biju nokļuvusi pie Oksfordas grafa. Oksforda LIedingema I lamleta Elsinora neeso- šaja Šekspiras pilsētā. Brīnišķīga namu ligzdiņa oksfordiaņu miljard i eres rotaļam.

Ārējais iespaids nelikās diez cik grandiozs - pēc Viltonu nama barokālajām pārmērībām šīs telpas viduslaiku vienkāršība izcēlās vel jo vairāk. Gandrīz nebija mebeļu, vien galds zāles vidu, paris krēslu un spilveni; pie gala sienas - stikloti gramatu skapji.

leradas Grasjela ar aukstām vakariņam - Nicas salatiem ar kūpinātu lasi, svaigi ceptām maizītēm un atdzesētu sīva Pinot Noir pudeli. Biķeri, ko viņa atnesa, bija no zili balta, veidnē pūsta stikla, un visnotaļ varēja but, ka tie tiešām bija autentisks septiņpadsmitā gadsimta venēciešu darinājums.

Atdevusi man Ofēlijas dienasgrāmatu, Atenaīde taisnā ceļā piegāja pie aizslēgta grāmatu skapja un piespieda plaukstu pie skenera. Klikšķis, vitrīna atveras, un viņa izņēma no tās gramatu. Vāku stūrīši tuksneša svelme bija saņurcījušies, sarkanie audekla vāki apdiluši un izbalējuši.

Grasjela salēja glazēs vīnu un izsoļoja pa durvīm.

Atenaīde nolika grāmatu uz. galda.

- Vēro nih.il vēršus, - viņa paziņoja. - Nekas nav patiesaks par patiesību. Lai kada ta būtu. - Tad viņa pāri galdam piestūma sējumu man. - Atveriet!

40

DŽEMA "FOLIO" UZREIZ atveras titullapā. Pretim Šekspīra nosodošajam skatienam bija divi paraksti: Ofēlija Feirere Grenvila - smalki, akurati burti paša augšā, un zemāk, prāvāks un nevīžīgāks ieraksts: Džems Grenvils. Sekoja ar Ofelijas roku pārrakstīts sonets no Valjadolidas "Folio".

- Saja eksemplāra kaut kam ir jābūt, šaja un neviena cita, - ierunājās Metju. - Džems raksta: "Mans jakobiskais magnum opus."

Šaja lappusē bija tikai abi paraksti un dzejolis, neka vairak le nebija. Taču papīrs bija apsvilis un mitruma iespaida sakrunkojies. Kads - Ofēlija? - bija mēģinājis atklat slepeno šifru, liekot lietā gan ūdeni vai kadu citu šķidrumu, gan sildīšanu. Ja, dažas no neredzamajām tintēm parādās sildot un atkal izgaist, kad papīrs ir atdzisis, tadeļ Atenaīde aizdedza sveci un ari mes mēģinājām lapu pakarsēt. Nekas neparādijas.

Es šķīru lapas, skatīdamas, vai kaut kur nebūs kada atzīme. Tadas atradu tikai vienā vieta - "Hamletā", un, liekas, Džems tas bija ieķeksejis, gatavodamies uzstāties uz skatuves. I ai ka es nopūlējos, man neizdevās no šiem ķeburiem izvilināt nekādu jēgu. Paņēmusi glāzi, es sāku staigat ap galdu un lauzīju galvu. Šifrētajai ziņai bija jābūt šai sējuma. Nekur citur.

Atvērusi dienasgramatu, es vēlreiz parlasiju to vielu, kur Ofēlija citēja Džema dienasgrāmatu, vārdu pa vardam: P.S. Ja Tu Šaubies, es sava jakobiskaja magnum opus esmu iešifrējis to vietu - 1623, paraksta lapa. Kodīju apakšlūpu. Kaut ko mes joprojām nebijām sapratuši.

Ko?

Biju gatava atdot puspasauli, lai tikai vēlreiz varētu ieskatīties Ofēlijas vēstulē Hmīlijai Foldžerei. Taču ta, kopa ar visam pārejām vēstulēm, bija palikusi Stretforda pie Bārnsa. Nolādēts, ser Henriji Aizvēru acis un centos atcerēties, ka ta izskatīs. Ofēlija bija rakstījusi: "Jakobiskais magnum opus… 1623…" un vārds pirms gadskailļa ir izplūdis. Viss il kā butu pareizi, bet bez vēstules skaidri zināt nevarēja.

Fs strauji noliku glāzi atpakaļ uz galda un no jauna noliecos par dienasgramatu. Man rakslītaja zīmīte uz Čembersa kataloga kartītes Roza bija uzšņāpusi "jakobiskais magnum opus ap. 1623" - tas nozīmēja "Pirmais folio", un es ne reizi nebiju par to šaubījusies. Vispār jau pieņēmums nebija slikts, ņemot vera, ka runa ir par Šekspīru, jakobisko magnum opus un tūkstoš sešsimt divdesmit trešo gadu.

Taču, protams, viņa varēja aloties, pieņemdama, ka Ofēlijas ķeburs pirms skaitļa ir saīsinājums no varda "aptuveni". Ja tur patiesībā bija "iešifrēts", ka Džema zīmītē, šis teikums uzreiz kļuva stipri interesantāks.

Rozas rekonstrukcija 1623. attiecas uz magnum opus. Turpretim Džema versijā skaitlis tikpat labi varēja nozīmēt kriptogram- mu. Un, ja ar tūkstoš sešsimt divdesmit trešo gadu tā vai citādi bija saistīta kriptogramma, tad varēja izrādīties, ka gramatai ar to varbūt nemaz nav sakara. Tai grāmatai nav katra ziņā jābūt "Pirmajam folio".

-   Vai ir kads šifrs, kam ir saistība ar tūkstoš sešsimt divdesmit trešo gadu? - skatīdamies man par plecu, iejautājās Metju.

-   Tai gada bekons publicēja savu De Augmentis Scientiarum. "Zinašanu progresa" latiņu versiju.

-   Metjū iepleta acis.

-    Bekona šifrs! - viņš iesaucās.

-   Sera Frensisa Bēkona? - asi jautāja Atenaīde.

Es palocīju galvu. Jā, tas pats sers Frensiss Bēkons, ko Dēlija un citi mījuprat vēlējās redzēt slēpjamies aiz Šekspīra maskas - tas pats cilvēks, ko es biju identificējusi kā vienu no vepriem hi- meriskaja briesmonī. Sava "Zinašanu progresā" viņš bija izstrādājis sistēmu, ar kuras palīdzību klasificēt, pētīt un apgūt visu cilvēces zināšanu korpusu. Tūkstoš sešsimt divdesmit treša gada latiņu izdevumā, kas bija izvērstāks nekā angļu versija, pasaulei lika celta priekša vesela nodaļa par šifriem un kodiem - un to vidu bija viens, paša Bekona izgudrots.

-    Vai starp Grenvila grāmatam bija "Zināšanu progress"? - man aizlūza balss.

-    Ne, - Atenaīde nešaubīdamas atbildēja.

-   Varbūt kaut kas cits no Bēkona darbiem?

-    Tikai "Esejas". - Viņa vēlreiz devas pie vitrīnas un izņēma no tas vel vienu gramatu, mazāku. Es ātri izšķirstīju tās lapas. Eai izmantotu Bekona šifru jau nodrukātā grāmata, Džemam vajadzēja kaut kada veidā izcelt atsevišķus burtus. Tātad gramata bija jāizdara atzīmes.

Taču "Esejas" nebija nevienas ar roku ievilktas svītriņas.

Es apskrēju apkārt galdam.

-   Vai tur ir vel kaut kas no renesanses laika?

-    Nāciet un paskatieties pati. - Mēs sākām ņemt no vitrīnas ara grāmatu kaudzes un, aizstiepuši tās pie galda, izšķirstījām tas citu pēc citas. Džems G.renvils bija pirmšķirīgs palaidnis un bezgodis, taču savam laikam viņš bija ari daudz lasījis cilvēks. Viņa bibliotēkā bija Tenisona un Brauninga, Dikensa un Trolopa, Darvina, Milla un Makolija sējumi. Taču no renesanses vairak neka. Un nekas ari nebija nepārprotami iezīmēts, viņš bija vienīgi parakstījies uz prettituliem. Atšķirība no Rozas Džemam Grenviļam nepiemita paradums pieķepat grāmatas.

Kad mes nonācām hdz Voltcra l'eitera "Renesansei", mans skatiens kļuva cerīgāks, taču arī šoreiz loze bija tukša.

-   Ir jabut vel kaut kam, - es izmisusi izgrūdu, aizšķīrusi pēdējo lapu. Pagriezos pret Atenaidi. - Vai jus nopirkāt visas viņa grāmatas?

-   Visas, par kuram 1 limenesa kundze zināja, ka tās piederējušas Grenvilam.

Ja nu tieši īsto grāmatu viņš nebija parakstījis? Ja nu ta bija iejukusi starp citam? Atdota? Nolasīta līdz pēdējam vai ziedota baznīcas labdarības tirdziņam? Tā varēja but nonākusi jebkur. Es noliecos par galdu.

-   Pajautājiet!

-   Ir četri no rīta, Katarina… Arizona - vēl tikai trīs.

-   Viņi ir rančo īpašnieki. Viņi jau būs piecēlušies. Vai gandrīz piecēlušies.

Atenaīde izvilka savu mobilo tālruni. Pielika pie lūpām vīna glāzi un spaidīja taustiņus. Kāds atbildēja.

-    Jā… ne. - Atenaīdei iespulgoja» acis. - Mirklīti… - apsegusi tālruni ar roku, viņa mums sacīja: - Rija vēl viena grāmata. Ģimenes Bībele.

Apgaismība bija spēja un karsta ka asiņu šļace.

-    Kura versija?

-   Viņa nezina. Veca.

-   Palūdziet viņu, lai paskatās!

Himenesa kundze sava Arizonas rančo devās skatīties. Atspiedusies pret galdu, neuzdrošinādamās pat elpot, es piemiegtam acīm raudzījos Milē Ofelijas aklajos redzokļos.

-   Titullapā, - atkal ierunājās Atenaīde, - ir rakstīts: Drukātu 1611. gadu un visiem zinuma ka "Karuļu Džeimsa Bībele".

Es pieķēros pie galda malas, lai nenokristu gar zemi.

-   Jakobiskais magnum opusi - Metju acis iemirdzējās piepešā atskarsmē.

Ja gan; noteikti, tieši ta ari bija. Burtiski, jo ļacobean latīniski nozīmē "Džeimsa". Saskaņā ar senu aspratibu karaļa Džeimsa Bībele ir vienīgais šedevrs, ko jebkad radījusi komisija. Viena no pirmajam lietam, ko pec sēšanas tronī izdarīja karalis Džeimss, bija pavele bīskapiem darīt kaut ko, viņaprāt, nožēlojamā angļu Bībeles stāvokļa laba. Pec viņa domām, tulkojumu bija pārāk daudz, un neviens no tiem neņēma verā jaunākās ebreju un grieķu teksta studijas. Ar lepnumu uzskatīdams sevi par intelektuāli un dzejnieku, jaunais karalis vēlējās, lai Bībeles teksts bulu gan precīzs, gan skanīgs - lai to varētu lasīt skaļi no kanceles. Viņš vēlējas Bībeli, kas butu kopīga visiem viņa sašķeltajiem pavalstniekiem.

Bīskapi uzdoto paveica labak, neka jebkurš būtu varējis iedomāties. Trīs gadu simteņus karaļa Džeimsa Bībele valdīja angliski noturētajos dievkalpojumos. Lielā merā lieši tāpēc Šekspīrs neizklausījās svešāds nedz Anglijā, nedz kolonijās, un ta turpinājās līdz pat divdesmita gadsimta pirmajai pusei, kad pēdīgi saka izplatīties citi tulkojumi, savukārt baznīcēnu skaits saruka. Visus šos gadus baznīcā gajeji kairu svētdienu klausījās jakobisko angļu valodu rituālajos lasījumos, kuru vārdu krājums un kaden- ces palika atmiņa un iegula dziļi valodas un domas paražas. Tādas fraz.es ka Tev bus savu tēvu un mati godāt… Tev nebūs zagt… Tu esi svētīta starp sievietēm… un Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts likās - varbut ne gluži ikdienišķas, bet kairā ziņa ari ne savadas vai nesaprotamas. Miljoniem angļu valoda runājošu cilvēku Šekspīra valoda likās svetdieniga un skaista.

-   Cik ilgā laika var nokļūt I limenesu rančo? - es jautāju.

-   Divās stundās, - atbildēja Atenaīde. - Vienu mēs iegūsim ar laika joslas maiņu.

-   Tad pasakiet viņai, ka piecos mēs būsim klat.

-    Viņa to nepārdos, - Atenaīde brīdināja.

-   To nevajag nopirkt, Atenaīde. Mums vajag to redzēt.

Viņa nolika klausuli. Paņēmusi glāzi, viņa lo pacēla pret mani tosta.

-    Vēro nihil veriusl

Mes saskandinājām un iemalkojām vinu. Sakravusi kaudze daļu uz galda izkliedēto gramatu, es aiznesu tas atpakaļ uz slēdzamo vitrīnu. Metjū danja tāpat.

Man aiz muguras atskanēja kass un gargšana. Atskatījos par plecu. Atenaides seja bija kļuvusi sarkana. Viņas mute divreiz noraustījās, taču no tās nenāca ne skaņa. Glazē izslīdēja viņai no rokas un saplīsa, viņa noslīga uz grīdas.

Mirklis, un mes jau bijām viņai blakus. Pulss bija vajš, bet vismaz, nebija pārtrūcis. Nevareja saprast, vai viņa vēl elpo, vai vairs ne.

-   Zvani deviņi-viens-viens, - es uzsaucu, nomēzdamas uz, ceļiem.

-Es protu taisīt mākslīgo elpināšanu,- piedāvājas Metjū.

Taču es jau biju to sākusi.

-   Zvani! - es uzkliedzu. - Un samekle Grasjelu!

Mirkli vilcinājies, viņš paņēma Atenaides tālruni. Tai bridi nodzisa gaisma.

-   Vai tu…? - Metju iesāka.

-    Grasjelu!

Viņš devās prom.

Es, neko neredzedama, spaidīju Atenaides kruškurvi, tad noliecos, lai pūstu viņai mutē gaisu. Acis saka pierast pie tumsas. Es atsaku spaidīt, tad atkal putu gaisu. Nu, elfv taču, nolādēts!

Uz mirkli apstajos, klausīdamās, vai nesadzirdēšu iepuksla- mies sirdi un reizē mēģināju sataustīt pulsu. Pulsa nebija. Viņa neelpoja. Nē, nav dvašas, sers I lenrijs teica, skatīdamies uz mirušo Kviglija kundzi.

Šoreiz bija citādi. Atenaīde gulēja, it ka neparko negribētu mosties, apkārt metajas zili balta stikla skambas, uz grīdas bija sarkanvīna peļķe. Saplīsušais biķeris atstaroja blāvu gaismu.

Kur kavējas Metju? Kur ir Grasjela? Vai te vispār vairs neviena nav?

Atmiņa ieskanejas cita balss. ja, dzēriens! - iesaucas sieviete.

Dzēriens! Mans mīļais Hamlet, esmu noindēta! Ģertrūde, Hamleta

mate, vardi, kas siltā vasaras saule skanēja uz "Globusa" skatuves.

Mani sagraba šausmas. Elsinora, uz meldriem kaisītas grīdas guļ karaliene, viņai pie kājām izlieta vina kauss.

Nr. Es atsakos tam ticēt. Tikai ne Atenaīde! Tikai ne tagad!

Es atkal noliecos pie viņas. Elpo!

Sagumusi pār Atenaidi, es izdzirdēju klusu žņerkstoņu un klikšķi. Durvis, bija atgriezies Metju. Jau veru muli, lai viņam uzsauktu, taču par muguru noskrēja nelāgās priekšnojautas šermuļi. Aiziedams viņš durvis nebija aizvēris. Tatad durvis, kas nupat lika atvērtas, nebija tas, kas veda vestibilā. Pec tam es atcerējos, kas la žņerkst: vērās durvis kamīna mutē.

Es pieceļos kajas. Kēni, lūgdama Dievu, lai neuzkāptu uz sadauzītajiem stikliem, es pilnīgā tumsā lavījos uz sienas pusi. Kaut kur tepat bija vēl vienas durvis; biju redzējusi, kā pa tam nozūd Grasjela.

Zāles vidū uzzalgoja kabatas lukturīša stars, un es pieplaku pie sienas. Atenaīde ieplestām rokām un kājām gulēja uz muguras, viņas žakete bija saburzīta un nolaistīta ar vīnu. Manai rokai pieskārās kaut kas mīksts, es sastingu. Gobelēns. Nekas cits neatlika: es ieslīdēju aiz ta. Cerams, ka šai tumsa ar to bus diezgan.

Zāles vidum tuvojas soļi.

Pari audumam manu acu priekša slīdēja gaismas stars, tad tas nozuda. Lai kā es sasprindzināju dzirdi, neko nespēju saklausīt.

Cauri gobelēnam dažas collas no mana kreisa pleca izurbās asmens. Es metos sānis, taču nazis vēlreiz parcirta audumu un noskrāpeja man roku. Kapos atpakaļ un spārdījos, tad stienis, pie kura karājās gobelēns, nogāzās un gan es, gan uzbrucējs sapinamies audumā.

Viņš sagrāba mani cauri brokatam. Es spārdījos, taču divas rokas saķēra mani aiz kakla, savilkdamas audumu ciešāk. Viņš saka žņaugt. Es pēros ar rokam, juzdama, ka mani aizskalo tumsa; acu priekša līdzīgi lavas sprādzieniem uzliesmoja kvēlojoši punkti. Kuru katru bridi zaudēšu samaņu. Ne, es nepieļaušu, ka viņš mani padara par Laviniju! Neparko! Mana roka noslīdēja par grīdu un pieskaras kaut kam cietam. Nazis!

Sataustījusi rokturi, es satveru nazi un duru no visa spēka. Jutu, ka asmens iegrimst līdz spalam. Viņš joprojām nelaida mani vaļa. Es duru vēlreiz. Atskanēja gārdzošs vaids, viņš uzkrita man virsū.

Pārripojusi viņam pari, es izķepurojos no gobelēna žņaugiem. Kā ledus plaiksnījumi uz grīdas vidēja mēnesnīca. Nazis man rokā bija glums no asinīm. Asinis plūda ari no vīrieša krekla man pie kajam.

Aiz muguras atkal atskanēja soļi. Es apcirlos un pacēlu nazi.

Tas bija Metju, viņam roka vēl aizvien bija tālrunis.

-   Es nespeju atrast… fēziņ!

Kapos atpakaļ, nenolaizdama nazi.

-    Keita! Tas esmu es! Nebaidies!

Mani saka kratīt drebuļi.

Viņš piegaja man klat, izņēma nazi man no rokas un apskāva.

-    Kas te notika?

-   Viņš mēģinaja mani nogalināt! - es radīju uz nekustīgo stāvu tepat zeme.

Metju noliecās, pavilka gobelēnu sānis un es ieraudzīju sirmu malu šķipsnu.

Sers Henrijs.

Kajam ļogoties, es kapos atpakaļ.

Metju nometas uz grīdas un taustīja viņa pulsu. Pacēlis acis, <ļ viņš papurināja galvu.

-   Vai tu biji paslēpusies aiz gobelēna?

Es pamāju.

-    Polonijs, - viņš sacīja. - Karaļa padomnieks, kuru Hamlets sadur aiz gobelēna.

Viņa vārdi gandrīz nenonāca man ausis. Es biju nogalinājusi cilvēku. Nogalinājusi seru Henriju.

-    Kas ar Atenaīdi? - jaulaja Metju.

Paceļu pret viņu mežonīgas acis.

-    Ģertrūde! - es čukstēju.

Viņš piecēlās un atri piegaja pie Atenaides. Taču ari viņa neelpoja.

-   Keita! - sienas atbalsoja dārdošu kliedzienu.

Mēs abi sastingām. Tā bija bena balss.

-    Velns pārāvis, kur viņš ir? - Metju izdvesa.

bens iekliedzās vēlreiz, likās, aurotu paši mūri. Viņš bija kaut kur nama sienas paslēptajos tuneļos, un tas nozīmēja, ka viņš varēja būt jebkur. Viņš varēja iznākt no jebkuras sienas, pa jebkuram durvīm. Visticamaka iespeja bija tada, ka viņš kuru katru bridi iznāks no kamīna.

-   Ņem līdzi telefonu! - es uzsaucu. Paķērusi no galda Ofēlijas dienasgrāmatu, sāku virzīties uz. durvju pusi. Metju nāca man pa pedam. Mes iznacam gaiteni un metāmies skriešus, saspringdami pie visām puspavērtajam durvīm, ieraudzīdami katru kustīgu enu. Pēdīgi nonācām pie kada aizkara, kas tikko manami kustējās; tas norobežoja I .lsinoru no mežonīgo rietumu kroga. Metjū pirmais devas uz priekšu un pastūma aizkaru mala. Kroga it ka nekas nekustējās.

es izskrēju ara. Ielas mala staveja mašīna, motors darbojas - bet šķila, ka iekša neviena nav. Ps apgāju apkāri un pie vadītāja durvīm atkal apstājos. Zeme gulēja Grasjela. Viņas rīkle bija pārgrieztā.

Metju acumirkli atradas man blakus. Aizvilcis Grasjelu prom no mašīnas, viņš apsēdās pie stūres. Arī es kapu iekša un piespiedu viņu pārsēsties pasažiera vieta. Satvērusi ātrumu parsle- gu, es lik strauji palielināju apgriezienus, ka riteņi uz. grants saka spolēt, mums aiztraucoties tumsa. Vārti kalna gala bija vaļa. Mes ar troksni izbraucām ara.

Tad es izdzirdēju sirēnas. Nobraukusi no ceļa, es virzījos gar kalna pakaji, garām moskitkoku audzei, tad izslēdzu aizdedzi un gaismas. Slēpnis bija nožēlojums, taču neko labaku šai klajuma nevarētu alrasl. Debesis jau izgaismoja pirmie rītausmas stari; ja kads piebremzēs un parlaidis apkaimei uzmanīgu skatienu, mus ieraudzīs.

-    Vai tu izsauci policiju? - čukstēja Meiju. -Telefons bija pie tevis.

Viņš sarauca pieri.

-   Varbūt Grasjela, pirms viņu… - teikums palika nepabeigts. Pēc mirkļa garām aizjoņoja atras palīdzības auto, tam sekoja

policija un šerifi. Neviens neapstājās.

Nogaidīju trīs minūtes. Tad, neieslēgusi gaismas, atkal izbraucu uz ceļa. Piecas minūtes velak mes jau traucāmies pa starpšta- tu maģistrali Arizonas virziena.

41

-    UZ KURIENI MES BRAUCAM? - Meiju jautaja.

-   Pie Himenesiem.

-   Mēs zinām, kur viņi dzīvo?

-    Mums ir Atenaides telefons.

Viņš atrada numuru, un es sāku sarunu ar 1 limenesa kundzi, pārliecinoši paskaidrodama, ka Atenaldei neparedzeti gadījās aizkavēties, bet mēs jau braucam… Nekas no ta, ko es teicu, nebija gluži meli, bet nebija ari patiesība.

Himenesa kundzei ar to pietika. Viņa pastāstīja, kur jābrauc.

-   Gribi par to parunāt? - Metju jautaja, kad es noliku tālruni.

-    Kamēr nebušu redzējusi to Bībeli, es neko vairāk nezināšu.

-   Ne, es domāju - par seru I Ienriju.

Man svīda plaukstas, jutu, ka deniņos dun pulss, taču papurināju galvu. Es biju nogalinājusi cilvēku. Biju nogalinājusi seru Henriju… Viņš - vai varbūt Bens - vai abi - kaut kada veidā bija ielejuši Atenaides glazē indi un noslepkavojuši Grasjelu, un sers Henrijs meģinaja nogalināt mani. Mēs bijām atraduši jakobisko tnagnum opus - katra ziņa daudz vairs nebija atlicis.

Es biju nogalinājusi seru Henriju.

Skatījos, ka ceļš nozūd zem mašīnas riteņiem. Dienvidu Arizona un Ņumeksika līdzenumu šķērsoja nelielas kalnu grēdas, tās ieskava plašas ielejas, kur reiz viļņojās seklas jūras vai milzīgi ezeri. Mes braucām gar Cirikavu ziemeļu galu, tad šķērsojām Dos Cabezas ziemeļu ribu. Pamazām kalni kļuva arvien mazāki un nozuda līdzenumā, bet maģistrāle plaša loka vijas uz dienvidiem. Austrumu pamale virs Pūķkalnu kores iemirdzējās sudrabota svītriņa. Virs tas tumsa leiti kļuva meļa. Maģistrale aizveda uz austrumiem, uz Taksonu, bet mes izbraucām uz. astoņdesmitā ceļa un virzījāmies talak uz dienvidiem. Starp plakanajiem laukiem ap Sentdeividu mēs apdzinam traktoru un aiztraucāmies.

Vairs nebija talu līdz Tombstonai, kad atkal sākās pakalni. Tieši pirms pilsētas mēs nogriezāmies uz ziemeļaustrumiem un, kratīdamies pa nelīdzenu zemes ceļu, virzījāmies uz Puķkalnu dienvidu ribu pusi. Debesis saullēkta pusē bija asinssarkanas. Kalni apakšā blivejas melnāki par melnu. Tie likās sagumuši un smagi, īdzīga piemiņa no kādas senākas pasaules.

Ar troksni pārbraukuši pari režģim pie lopu aploka, mēs palēkdamies aizripojām pa smagajiem auto paredzētu ceļu. Garām aizslīdēja gadu gaita nomelnējis šķūnis, sapiņķējušos moskitko- ku zaru ieskauts aploks, sarusējuši darbarīki, veci kravas auto un zirglietas. Papeļu audzes pavēni mēs ieraudzijam garu, sārtu nededzinātu ķieģeļu namu ar darvotu skarda jumtu. Vēlāk kads bija izgudrojis tai pielipināt ballu lievenīti, kas daudz iederigaks izskatītos Aiova. Lēkādami gar mūsu riteņiem, vaukšķēja suņi, kladzinadamas uz visam pusēm pajuka vistas. Slaucīdama sastrādātās rokas virtuves dvieli, uz lievenīša iznāca apaļīga, tumšmataina sieviete ar gaišbrunu ādu, viņai sekoja izstīdzējis vīrietis ar kovboja cepuri galvā un džinsiem likajas kājās, viņam rokā bija kūpoša kafijas tase, bet pie sana - liels, vecs revolveris. Noņēmis cepuri, viņš dzina prom suņus, likdams tiem aizvakties, tad naca ar mums iepazīties, nosaukdams savu un sievas vārdu: Memo un Nola 1 limenesi.

Himenesa kundze lūkojas uz mums ar bažīgām acīm.

- Mes to Bībeli nepārdosim, - viņa teica ritmiska valodā ka cilvēks, kas biežāk runa spāniski, nevis angliski.

Himencsa kungs palocīja galvu:

-   Tā ir Nolas veevecmātes Bībele.

-    es gribu tikai lo redzēt, - es pieliecos.

Rančo īpašnieks apcerīgi palūkojas uz tumšajiem kalniem. Sirmie mati deniņos bija pieplacināti, lielāko viņa dzīves laiku tos bija nospiedusi cepure.

-   Simts gadus neviens par Grenvila kungu neliekas zinis. Tagad divās nedeļas jūs esat trešie. Būtu godīgi, ja jus pateiktu, ko jums vajag.

-    Viņš bija kaut ko atradis.

-   Zelta raktuves, - nočukstēja Himenesa kundze. - Mana vec- vecmate visu mūžu ticēja, ka viņš ir atradis zeltu!

-Te nekādu raktuvju nav, - skarbi atsaucas Himenesa kungs. Viņš paskatījās vispirms uz savu sievu, tad uz mani. - Te, augša. Zelts ir, jā. bet ne tik daudz, lai butu vērts vareni rosīties. Divas vai trīs reizes viņi nolicēja vecām pasakam un mēģinaja. Bet pelņu viņiem ienesa ne tik spožas lietas.

Zelta ieguve ir iznicinošs darbs. Spridzināšana, tuneļu rakšana. Zeme jāizdobj dziļas bedres. Ludzu, es diedelējos, pali nezinādama, kadu varu cenšos pielabinat, ludzu, kaut tas nebūtu izpostītas'. Skaļi es sacīju:

-    Nē, tās nav zelta raktuves, lai gan varbut viņš gribēja, lai visi ta domā.

Hs izvilku ķeditē pakārto piespraudi un atvēru vāciņu. Rādīdama viņiem miniatūru, es žigli pastastiju par tēvu Viljamu Sel- tonu, kas tūkstoš sešsimt divdesmit sestajā gada tika nosūtīts uz jaunspanijas mežonīgajiem apvidiem un kopā ar spāņu kareivju grupiņu pazuda bez vests dienvidrietumos no Santafē.

Himenesa kungs paberzēja zodu.

-   ļašus Santafe ir ļoti tālu. Gaužām tālu, ja paturam prata, ka baltie cilvēki tas zemes gandrīz nepazina, toties tās bija pilnas ar indiāņiem, kuriem bija visi iemesli neieredzēt spāniešus.

-   Džems Grenvils bija atradis lo, kas bija palicis pari no Selto- na ekspedīcijas, - es sacīju. - Viņš pieteica savas tiesības uz to zemes gabalu.

Himenesa kundze saskatijas ar viri, tad uzrunaja mani.

-    Musu rančo ietilpst četras no viņa pieteiktajam skalošanas vielām. Manai vecvecmatei bija… - viņa paknibinājās ap dvieli, ko turēja rokas… - viesnīciņa tur, Tombslona. Grenvila kungs bija viens no iemītniekiem. Zelta mekletajs, bet ne tads, ka visi pārējie. No Anglijas, mēdza teikt mana māte, it ka paskaidrodama, kāpēc ap viņu bija tads algun lustiv - slavas spožums. Viņa smaidīja. Es iztēlojos viņu ar tadu ka nimbu. Velak es sapratu, ka mana vec- vecmāte bija francūziete un eiropietis viņai likās kā draudzīga civilizēta būtne starp visiem tiem prastajiem amerikāņiem. - Viņa nolīdzināja dvieļa krokas. - Vecvecmāte vienmer teica, ka viņas anglis uzgājis zelta dzīslu. Kādu dienu viņš devās kalnos - šajos pašos kalnos - un neatgriežas. Tas bija ļoti sen, apalaču karu laika. Toreiz bieži gadijas, ka cilvēki aizjāja un neatgriezās. Viņa mantas palika pie manas vecvecmates. Lielākoties gramatas, vēl daži zemesgabalu pieteikumi. Vēlāk, kad indiāņi bija padzīti, viņa apprecējās, atbrauca šurp un nodibināja šeit rančo. Ta pie mums ir nonākusi šī Bībele.

-lūdzu… es tikai vēlos to redzēt. - Joprojām bija tumšs, likās, pasaule sakļavusies mums apkart. Ks pieklusināju balsi. - Man liekas, viņš tajā šifrēti ir norādījis, kura vietā viņš atrada Šeltona ekspedīciju.

-    Kāpēc? - jautaja himenesa kungs.

-   Tapec, ka Seltonam bija līdzi kaut kas ļoti vērtīgs, - atbildēja Meiju. - Literatūras zelts.

Abu himenesu sejas pauda neizpratni.

-   Grāmata, - es paskaidroju. - Zudusi Šekspīra luga.

Bridi neviens neko neteica. Tad ierunājās Meiju;

-   Ja mēs nealojamies - ja tas ir tepat, uz jusu zemes, - jus varat kļūt stāvus bagati. Nespēju iedomāties, cik vērtīga ta varētu but. Vairākus miljonus.

-    Viena gramata? - Himenesa kungs nosprauslojās.

-    Manuskripts… - es iesaku un apklusu. Tad turpināju: - Jā, viena gramata. Bet tieši tāpēc, ka ta ir tik vērtīga, ta rada briesmas. Ir cilvēki, kas gatavi slepkavot, lai to iegulu. Šonakt tika nogalināta Atenaīde.

himenesa kundze parmeta krustu. Himenesa kunga roka apstajas pie jostas, un es, juzdamās neomulīgi, paskatījos uz. viņa šaujamo.

-    No rīta jus teicat citādi, - viņš noradīja.

-Ja. Piedodiet!

-   Jus zināt, kas ir šis slepkava?

-    Viņu sauc Bens Pēris. Nedomāju, ka viņš zina, kur mes šobrīd esam, bet apzvērēt nevara.

-    Nola, man tas viss nepatīk, - paziņoja Himenesa kungs. - Ko mes varam zinai, varbūt šie abi paši nogalināja senjoru Pres- tonu. Vienas gramatas dēļ. - Viņš nogrozīja galvu. - Bet tas ir lavas ģimenes lietas. Tava Bībele.

Himenesa kundze spēji pagriezās un iegāja maja. Man pār muguru noritēja sviedri. Vai viņa atstaj mūs Himenesa kunga neprognozējamo iedomu vara? Taču ne, pēc brīža viņa atgriezās.

-    Es neticu, ka jus esat slepkavas, - viņa sacīja. - Un miljons dolāru mums gluži labi noderētu. Vispirms jau varētu uzturēt šo rančo ta, ka to vajadzētu darīt. - Viņa ielika man rokas Bībeli ar sasprēgājušu un izbalējušu vāku.

Es dziļi ievilku elpu un to atveru.

Iesākumu Dievs radīju to Debesi un to Zemi. Un ta Zeme bija neiztaisīta un tukša, un Tumsība bija pār tiem Dzijumiem.

Metjū pastiepa roku un pašķīra atpakaļ, līdz iekšvakam.

Augša glītiem burtiem bija uzrakstīts vārds: Džeremijs Arturs Grenvils. Zemāk, nedroša, neizkopta rokraksta bija vel viens vārds: Mari Dimona Espinoza. Talak ar dažadu tinti un roku bija rakstīti dzimšanas, laulību un nāves datumi, dažādas tintes, da- žadi rokraksti, vesels gadsimts.

Metjū sarauca pieri.

-ja tur bijis kads ar neredzamo tinti uzrakstīts šifrs, tad tas ir aizķepats.

Es papurinaju galvu un saku atri šķirt lapas.

-    Bet Ofēlija taču raksta - paraksta lapa! - Metju protestēja.

-    Viņa citē Grenvilu. PS. Ja Tu šaubies, es savā jakobiskajā mag- num opus esmu iešifrējis to vietu - 1623, paraksta lapa. Mēs visi domājam, ka "P.S." ir domāts Post Scriptum. Bet PS. ir ari vispārpieņemts saisinajums Psalmu grāmatai. - Apmēram gramatas vidu es atradu psalmus un apklusu.

-    Un tu doma, ka viņš kaut kur šajas lappuses ir uzrakstījis savu vārdu?

-   Ne jau Grenvils. - Es pāršķiru vel dažas lappuses un parlai- du plaukstu pār gramatu.

-   Te taču vispār nekas nav rakstīts! - nelikās miera Metjū. himenesi pieliecas tuvāk un skatījās.

Es piebikstīju ar pirkstu pie psalma kreisās lappuses apakša:

-    lasi!

Metjū, raukdams uzacis, lūkojās uz tekstu.

-   Četrdesmit sestā dziesma, - viņš iesaka.

-    Dievs ir mūsu Patvērums un Stiprums, īsti klāt būdams varens Palīgs Bēdu laiku. Tādēļ mes ne bīstamies, jebšu ari ta Zeme pazustu un tie Kalni pašā jūras Vidū Nogrimtu… Es nesaprotu.

Debesis viņam aiz muguras iekrāsojas rožainas, sārtas un zeltainas.

-   Četrdesmit sestā dziesma, - es atkartoju. - Noskaiti četrdesmit sešus vārdus no sākuma.

Metjū neizpratnē rauca pieri.

-    Nu, skaiti taču!

Vilkdams pirkstu pa lappusi, viņš saka skaitīt:

-    Viens. God. Divi. Is. Trīs… Our… - viņš aizvēra muti un tālāk skaitīja pie sevis. - Četrdesmit četri. The. Četrdesmit pieci. Moun- tains. Četrdesmit seši. Shake.

Viņš pacēla acis.

-   Tagad skaiti četrdesmit sešus vārdus no beigām.

-    Beidz ākstīties!

-    Skaiti!

-   Viens. Seluh.

-    Tas nav vārds. Ta ir kaul kada norāde dziedātājam vai izsauciens senebreju valodā, la neietilpst psalma. Jebkura gadījuma, to pieskaitīt nevajag.

-    Ka gribi. - Viņš sāka no jauna. - … Četrdesmit četri. Sunder. Četrdesmit pieci. In. Četrdesmit seši. Spear. - Viņš atkal pacēla galvu. - Shakespeare. Šekspīrs! - viņš čukstēja. - Paraksta lapa.

es pamaju.

-   Jus gribat teikt, ka Bībeli ir uzrakstījis Šekspīrs? - neticības aizžņaugta balsi noprasīja himenesa kundze.

-   Nē, - atbildēja Metjū. - Viņa grib teikt, ka Šekspīrs ir to tulkojis. Vai palīdzējis tulkot.

Hs nenolaidu acis.

-    bet tieši tā taču izskatās, vai ne? Uzskata, ka šis Bībeles tulkojums tika pabeigts tūkstoš sešsimt desmitaja gadā, nakamaja gada ta tika nodrukātā. Šekspīrs ir dzimis tūkstoš piecsimt sešdesmit ceturtaja gadā. Tātad viņam bija četrdesmit seši gadi.

-    Ak tāpēc četrdesmit sestais psalms! - Metjū naca pie sajēgas. - Kā tu to zināji? Ak, pareizi… tava interese par okulto Šekspīru…

es skābi nosmaidlju.

-   Mana interese, par kuru Roza izteicās, ka no tās neesot nekādās jēgas.

Metju grasijas iebilst, taču piepeši ierunājās Himenesa kungs.

-    Kāds ir ķepajies pa gramatu!

Tiešām - atsevišķus burtus kāds bija pārvilcis ar melnu tinti, pārveidojis treknraksta. Izskatījās pec izklaidīga lasitaja švīkaša- nās. Taču Džems Grenvils savas gramatas nepiešvikaja.

-    Ta nav ķēpāšanas, - es sacīju. - Tas ir šifrs! Himenesa kundze, vai jums šeit ir internets?

Viņa izslējās taisni un ar rokas mājienu aicināja mus ienākt maja. Piegājusi pie visādiem papīriem nokrauta rakstamgalda, viņa atvēra internelu un pagāja sānis, ļaudama man apsēsties.

Hs ierakstīju meklēšanas programmas lodziņa vārdus Bekons un šifrs un ieguvu Vikipedijas šķirkli par Bēkona šifru. Ar jauku šifra attēlojumu.

Bēkona šifrs neprasīja neredzamo tinti vai no pirksta izzīstus penterejumus; ar ta palīdzību slepenu ziņu varēja paslēpt jebkura brīvi izraudzītā teksta. Bija vajadzīgi tikai divi dažadi burtu veidi vai šrifti; sauksim vienu par a, bet otru par b. Šifra šie abi veidi tiek izmantoti dažadās piecu zīmju kombinācijās: katri pieci atklātā teksta burti veido vienu burtu slepenajā teksta. Teiksim, kombinācija aaaaa nozīmē a. Un kombinācija aaaab nozīme b. Galvenais ir tas, kā teksts ir uzrakstīts vai nodrukāts, nevis tas, kas tajā rakstīts. Ta ir iespejams nepiesaistīt pētošu skatienu uzmanību ar visādām blēņām, piemeram, "Tante Meibla ēdis sarkanu vistu ceturtdien Oksfordas liedaga piknikā," - ieraugot kaut ko tādu, jebkuram, kurš mekle šifrētus ziņojumus, galva sak dimdēt trauksmes zvani.

Es izvilku papīra lapiņu un norakstīju psalma pirmo frāzi, sadalot tekstu nevis vārdos, bet grupas pa pieci. Dievs ir mūsu Patvērums un Stiprums:

C.odis / ourre / fugea / ndstr / enghth /

Zemāk es pārveidoju neiezimētos burtus par a un pārvilktos burtus par b. Nekas jēdzīgs neiznāca. Tādēļ es apgriezu to otrādi, pārvēršot iezīmētos burtus par a un neiezīmētos par b. Tagad bija pavisam vienkārši atšifrēt slepeno vesti, izmantojot internetā izzvejoto atslēgu:

Gocl is = baaba = T our re = abaaa = I fuge a = ababb = M nd str = abbab = O

C'.an es, gan Metju - mes abi zinājām, kads bus pēdējais burts, tomēr novedām šifrēšanas darbu līdz galam:

ength = abbaa - N

-    "Atēnu Timons", - to izteica Meiju. - Psalmu paraksta lappuse. Bekona tūkstoš sešsimt divdesmit trešā gada šifrā.

"Timons" ir viena no visretāk lasītajām Šekspīra lugām, ta ir pilna ar melnu žulti un rugtumu - par cilvēku, kurš ir ar prieku izdāļājis visu savu naudu, lai padarītu citus laimīgus, taču galu galā nicina visu cilvēci tas alkatības deļ. Un šai paša vārdā sauca vienu no Grenvila pieteiktajiem zemes gabaliem.

-   Mūsu skalošanas vieta, - klusi leica Himenesa kundze.

Metju uznāca smieklu lekme. Lugas beigas, viņš paskaidroja,

trimda izdzītais, badā mirstošais Timons sak rušināt zemi, meklēdams ēdamas saknes, un atrod zeltu.

Ne viss zelts spīd, bija rakstījis Džems Grenvils.

-    Vai jūs varat mūs turp aizvest? - es jautaju I Emenesiem.

Himenesa kungs saskatījās ar savu sievu. Notika bezvārdu saprašanas, tad viņš pakasīja zodu un palūkojās uz saullēktu.

-     Tālu tas nav, a vuelo de pajaro - putna lidojuma, bet, ja nav spārnu, tur nokļūt nav tik vienkārši. Vai jus protat jat ar zirgu?

Metju man blakus palocīja galvu. Viņš bērnība bija spēlējis polo, sēdēdams ponija mugura.

-    Puslīdz, - es atbildēju.

-   Vienreiz Memo uz turieni aizveda senjoru Prestonu, - bilda Himenesa kundze. - Viņa jums slastija?

Es pakratīju galvu.

-    Viņa bija ciets rieksts, - noteica Himenesa kungs. - Cietāks, nekā likās, viņu redzot. I'ar varēm gribēja redzēt visus Grenvila zemesgabalus. Viņa meklējot raktuvju eju, ta viņa apgalvoja, bet kapec viņai to vajag, ta ari nepateica. - Viņš paraustīja plecus. - Es jau teicu - nekādu eju te nav. Vispār neizskatās, ka tajās vietas kads bulu racies. Jus vienalga gribai turp doties?

Es apstiprinoši pamaju.

himenesa kungs uzlika galva cepuri.

-    Vumunos pues, - viņš uzsauca.

42

MES DEVĀMIES UZ APLOKU un palīdzējam Himenesa kungam apseglot trīs mūjus - kalnos tie ir noderīgāki neka zirgi, viņš teica. Un labak pacieš slāpes. Iekrāvuši muļus kravas mašīnā, mes devāmies uz kalnu pusi.

Jaukā pļavā mes muļus atkal izkrāvām un savilkām ciešāk seglu jostas. Debesis jau bija gaišas. Iejājot kalnu ena, mes atkal nonācām palsaja pirmsausmas vēsuma. Ka bēgdami no rīta gaismas, mes leni virzījāmies pa sudraboto zāli, cauri tumšajiem moskīt- koku puduriem, līkumojam starp cietu, ķerstīgu kaktusu biežņām. Abās pusēs slejās pelēku akmeņu mūris, un itin drīz mes jau klidzinājām augšup pa stāvu gravu - tas gultne bija sausa un smilšaina, pilna lieliem klintsbluķiem. Pēc nepilnas jūdzes tās sienas partapa stāvas klintis ar retam, kušķaini apaugušam karnīzēm.

Visbeidzot Himenesa kungs apturēja savu muli plaša, zāļaina ieplaka; tas augšējo robežu rietumos noslēdza milzīgu akmens bluķu gūzma.

- Šis ir "Timons", - viņš teica un nokāpa zeme. Gluži kā viņš bija sacījis, neizskatījās, ka te jebkad būtu notikuši rakšanas darbi. Nogāzes raiboja dīvaini, komiksu zīmējumiem līdzīgi augi ar plani- tiņiem zariem, tic atgadinaja zemē ar smailo galu iespraustus konusus. Tiem apkart ņirbēja mazas, tumšzaļas agaves, asas kā šķēpi.

-   Tukša zeme, - teica Himenesa kungs. - Pec tam, kad apalači tika padzīti, te dzīvo tikai ērgļi un kalnu lauvas.

No klintīm augstu mums virs galvas atbalsojas spalgs jap-jap- jup. Neredzamas gaisa strāvās planēja un virpuļoja milzīgs putns. Zelta ērglis. Debesis bija žilbinoši zilas, taču aiza mums apkārt vēl arvien grima blāva rītausmas miegā. Musu acu priekšā ka šķidrs zelts pāri klints dzegai sāka līt rīts.

Rietumu puse atskanēja švīkstoņa, un es redzēju, ka uz musu pusi pa aizu dīvaini raustiga ritma lido putnu bars. Tad sākās griezīga spiegšana. Gandrīz pielidojuši mums klat, tie pasviedas pa kreisi, paceļas augstāk un sagriežas virpulī, tad līču loču laidās lejup un nozuda.

Tie nav nekādi putni, es apjautu. Sikspārņi. Sikspārņi, kas ielien zemē. Spārnu verpete sāka griezties straujāk. Tad izgaisa.

-   Tur ir alas! - es uzrunāju Himenesa kungu.

-    Raktuvju tur nav, - Himenesa kungs klusi atbildēja. - Bet alas ir, ja. Dažreiz, jājot pari, var dzirdēt - zirgu pakavi klab dob- jāk.

-    Vai Atenaīde to zinaja?

-   Viņai jau vajadzēja raktuvju ejas, - viņš paraustīja plecus.

ps devos uz to pusi, kur zeme bija nozuduši sikspārņi. Tur bija iedobe, kurai apkārt auga zaļoksni moskitkoki un sīkāki krūmi. Pašķirdama zarus, es ieraudzīju caurumu, ne lielāku par manu galvu. Tas elpoja, dvesa miklu, sīvu un sastāvējušos gaisu.

Metju, kas bija pienācis klat un lūkojas man par plecu, sašķobīja degunu. I limenesa kungs atstūma pakausī platmali un pakasīja pieri.

-    Mja, ko lai teic… Es teicu, ka te ir alas. Bet ieeju nebiju redzējis.

Es ari lo redzēju pirmo reizi. Bet biju dzirdējusi pietiekami daudz, lai saprastu, kas atrodas manu acu priekša.

-   Tagad redzat.

-Ja tu esi lielāks par spārnotu peli, - iebilda Metjū, - tad no šādas ieejas nav nekāda labuma.

-    Pagaidām.

Sava nodabā klanīdams galvu, I limenesa kungs atgriežas pie mūļiem un paņēma pie segliem piestiprināto lāpstu un pari laužņu. Kad asmens pirmo reizi iecirtas zemē, atskanēja nikna dūkšana, un Himenesa kungs parava mani atpakaļ sekundi pirms tam, kad tur, kur es stāvēju, paradijas veca klaburčuska. Pēc brīža čūska izlīda no alas un aizlocījās biežņā.

Es skatījos, reize juzdama derdzīgumu un nespēdama atraut acis. Kieopatra, es domāju. Sers Henrijs vakarnakt bija lūkojis mani pārvērst par Poloniju; es biju nogalinājusi viņu pašu. Cik iede- rigi šai sižeta bulu, ja tagad es par sodu nejauši aizietu boja, gluži kā Šekspīra karaliene?

-   Varbūt tur ir vel vesels bars? - piesardzīgi jautāja Metjū.

Himenesa kungs nospļāvās.

-   Šaubos. Šaja gadalaika viņas midzeņus neierīko. Bez tam mes viņu iztraucējām, un viņa izlīda āra. Ja tur butu vel citas, ari tas butu izlīdušas.

Tas taču bija gaidams, es domāju. Ja grasos līst šaja ala, tad vajadzēs sasodīti uzmanīties, ja gribu atgriezties virszemē dzīva.

Zeme ap alas atveri izrādījās diezgan mīksta. Tomēr pārcilāt akmeņus un zemes kravas bija smags darbs. Bija vajadzīgas divas stundas, līdz atvere bija paplašināta tiktai, lai pa to varētu ielīst Metju. Aiz. tas vidēja cieta klints un plaisa vai kaut kas tamlīdzīgs. Metju, saliecies deviņos līkumos, ielīda iekša, tad izķepurojās.

-Tur talak kļūst mazliet plataks. Necik daudz. Bet izspraukties var. Tikai vajag baterijas.

Es noliecos un ieskatījos. Caisma necik talu nesniedzās; pec tam sakās absolūta tumsa. Bet ne absolūts klusums: kaut kur priekša spiedza sikspārņi.

-    Kads no jums kaut reizi mūža ir līdis alas? - jautāja I limenesa kungs.

-   Es esmu, - atsaucos.

Viņš veltīja man ilgu un ciešu skatienu.

-   Jus skaidri zināt, ka gribai to darīt?

Un tā '/,eme bija neiztaisīta un tukša, un Tumsība bija par tiem l dziļumiem. Pirmās paris vasaras, ko es pavadīju pie tantes Helēnas, biju kopa ar zēniem no kaimiņu rančo izložņājusi dažas alas. Ne jau tāpēc, ka man gribētos to darīt, bet tādēļ, ka viņi mani ķircināja un saukaja par bailuli. Darīju to tieši tik ilgi, lai pieradītu, ka neesmu gļēvulīgāka par viņiem, lad vairs negāju viņiem līdzi. Kaut ko par alam ta biju uzzinājusi, taču nekad negāju pirmā - turklāt tās alas, kaut teoretiski skaitījās mežonīgas, jau vismaz piecdesmit gadus patiesība bija trīs tuvējo novadu blēņdaru ro- taļlaukums. Nekad nebiju pirmā gājusi iekšā neizpētīta alā.

No otras puses, vilcināšanos es nevarēju atļauties. Katra ziņa Bens to nedarīs.

Lēni palocīju galvu.

-   Ja viņa iet, es ari iešu, - paziņoja Metju.

-   Tev nav tas jadara.

-   Tu laikam esi galīgi kuku, ja taisies līst tur iekša viena pati.

Varbūt man vajadzēja iebilst sparīgāk. Bet pirmais noteikums,

kas jaievero, dodoties alas, ir tas, ka to nekada gadījuma nedrīkst darīt vienatnē.

1 limenesa kungs atgriežas pie sava mūļa un pec brīža bija klat ar divām ķiverēm, vecam un saskrāpētam. Pie tam bija lukturīši.

-   Musu puiku vecas kaskas, - viņš teica. - Nolai šķita, ka tās kadu bridi var noderēt. Vecas, bet baterijas ir jaunas.

-   Tikai divas? - es ierunājos.

Himenesa kungs saka stiprināt lāpstu pie segliem.

-    Ks jums līdzi neiešu. Dzīvam norakties zem zemes - tadas izpriecas man nepatīk. Bet es atstāšu jums rāciju. Kad izlidisiet lauka, piezvaniet, es atjašu jums pakaļ.

Viņš parādīja man, ka jālieto racija, un mes atradām piemero- tu vietu starp diviem klintsbluķiem, kur to atstāt. Tad viņš uzlēca muļa mugurā un aizjaja, trīs pārējos muļus aizvezdams līdzi.

Es ar visam porām dzēru sauli un vēju, uzsucu ar drānām: paies labs laiks, iekams es atkal to sajulišu. Parlaižot skatienu ap- varsnim, redzēju tikai vēju skrienam pa blāvo zāli un augstu debesis planējam ērgli.

-   Viņš kaut kur tepat vien ir, - es klusi sacīju. - Bens. Tu pats zini - viņš drīz būs klat.

Roza pieņemu sev citu vārdu, viņš čukstēja toreiz, bibliotēka. Varbut tavējo ari vajadzētu nomainīt. Lavīnija. Lai cik silta bija saule, man pārskrēja šermuļi.

Alas mute Metjū aiz muguras bija tumša un draudīga kā rīta audos izplests caurums. Lavīnijas mīļotais bija nogalināts viņas acu priekša un atstats meža, tada pašā bedre. Tumšā, asinskārā bedrē, rakstīja Šekspīrs. Un tad viņa… Es aizgainiju šo domu un vārgi uzsmaidīju Metjū.

-Paldies!

-   Uz Šekspīra veselību, - viņš atsaucas, pieliekdamies, lai mani noskūpstītu.

Uz patiesību, es domāju, lai kada ta ir.

Mes uz.likam galva ķiveres un ieslēdzām lukturīšus. Es uzmanīgi pabazu zem krekliņa ķēdītē iekārto piespraudi, 'lād mes pieliecamies un devāmies tumsa.

43

TUMSĪBA BIJA PAR dziļumiem.

Virzoties uz priekšu, zem kajam čirkstēja grants, eja veda lejup zemes klēpī. Sienas naca mums virsu, drīz vajadzēja mesties uz vēdera un līst; vietumis eja bija tik šaura, ka vajadzēja aizturēt elpu un spraukties cauri. Gaiss bija mitrs un sasmacis. Kaut kur talak pīkstēja sikspārņi. Lukturīša stars izgaismoja tikai dažas pēdas man priekša; pec tam sākās tumsa, bieza, ka ar nazi griežama, un ļauna, taja slēpās visa sena, dusošā kalnu nenovīdība. Ta mēs rāpojām stundu, varbūt divas, un diez vai pieveicam vairāk neka jūdzi. Te laikam zuda vērtība.

Pēkšņi manas rokas paslīdēja dubļos un degunā iecirtas sīva amonjaka smirdoņa. Eja bija izgaisusi - vismaz sienu un griestu vairs nebija. Es paceļu galvu.

Un uzreiz to nolaidu. Pie griestiem ņudzēja sikspārņi, tie bija cieši saspiedušies kā bites stropa, lejup raudzijas spožas acis. Kad tiem pieskārās gaismas stars, tie pārvērtas ņirboša, pīkstošā mākonī. Es tupēju dubļos uz. ceļiem, aizvērusi acis un aizspiedusi ausis, gaidīdama, kad tie beidzot rimsies.

Tad es apjēdzu, ka dubļi kuslas.

Tie nebija nekādi dubļi. Gvano. Tas bija dzīvs, taja ņudzinajās circeņi, simtkāji un zirnekļi, caurspīdīgi un akli.

Cik ātri vien spēdami, mes četrrāpus izlīdām cauri alai, cenzdamies nejust kukaiņu rāpošanu zem kajam, sikspārņu spārnu švīkstoņu gaisa. Šis kambaris nebija liels, nieka desmit vai piecpadsmit pēdu garš; drīz mes jau bijām pie nakamās ejas, kas veda tālāk kalna dzīlēs. lai liktu tajā iekša, vajadzēja pārrāpties pāri dažiem milzīgiem akmeņiem. Es pielupos un, smagi elpodama, atslīgu prel akmens sienu.

-   Varbūt tu gribi mest mieru? - jautāja Metju.

No tumsas uz mani raudzījās doktors Sandersons, Kviglija kundze un Atenaīde. jāiet, kurp tas ved, čukstēja Kožas balss. Taču Rozas seju es nespēju saskatīt. Papurināju galvu un piecēlos kājas.

-   Ejam!

Šis gaitenis bija pieliekami augsts, lai pieliecoties varētu iet, nevis rāpot; ar vienu roku taustīdama griestus, es grozīju galvu, lai apgaismotu grīdu. Gvano šeit bija mazak, drīz las izzuda pavisam. Tik dziļi šajā alā sikspārņi nerādījās.

Gaitenis meta likumu un nogriezās sānis. Mana roka aizsniedza tukšu gaisu, un es apstajos. Nepaspēju neko paleikl Metjū - viņš pagāja man garām, tad pēkšņi sagrīļojas un saka shdet nosl no karnīzes. Es saķēru viņu aiz rokas, un mēs velteniski ievēlā- mies gaitenī un nogāžamies uz grīdas. Brīdi tikai gulējām un elsām.

Metju pirmais piecēlās sēdus.

-   Nemēģini velreiz tu darīt, - es caur sakostiem zobiem uzšņācu. - Ja es apstājos, lu ari paliec stāvam.

-   Ka teiksi.

-   Es runāju nopietni. Ja zaudēsi bijību prel alu, viens mirklis - un no levis paliks slapja vieta. Vai, ja tev gaužam nepalaimēsies, tas vilksies stipri lēni.

-   Labi. Piedod! bet tu redzēji, kas tur ir?

Es paslējos un paskatījos.

Mums priekšā bija nevis plaisa neizmērojama tumsa, bet gan trīs pēdu augsts kritums gludos dubļos, kuri aizsniedzās uz priekšu un augšup ka nopulēts marmors. Liekas, mes atradamies pie milzīgas pazemes zāles. Man nebija nekāda priekšstata par tas īsto lielumu - tikai jutu, ka tumsu šeit veido tukšums, nevis smagums. Zeme bija neiztaisīta un tukša.

Bet tā nebija taisnība. To sienas posmu, ko es no šejienes re- dzeju, klaja kaut kas līdzīgs viļņotam izkausēta stikla aizkaram, kas mana ķiveres luktura stara gaisma kvēloja sarkans, oranžs un rožains, gaišāk un tumšāk dzeltens: laistījās kā saule, ko šī zāle nekad nebija redzējusi.

- A-a-a-ā-ā-ā! - pasauca Metjū, un novibrējis pār tūkstoš plaisām, sauciens kļuva arvien skaļaks, izlauzdamies zāles plašuma.

Vienīgā atbilde, ko mēs dzirdējām, bija ūdens šļaksts, tapat daudzkart pastiprināts skaļumā un atkārtots, spējš plunkšķis, kas atgādināja āmura cirtienu - kaut kas tads šaja vieta bija norisinājies vel ilgi pirms cilvēkveidīgas būtnes nokāpa no kokiem un izklīda Āfrikas savanna.

Metjū izstiepa roku un rādīja. Nedaudz tālāk uz priekšu krei- saja pusē zālei piekļāvās taka. Pa to kads bija gājis.

Es piesardzīgi norāpos no karnīzes. lesligu dubļos līdz potītēm. Tie bija svētlaimīgi viendabīgi un nekustīgi. Paspēru dažus soļus uz priekšu, turēdamās pie pašas sienas, un atskārtu, ka mēs esam ienākuši zale no tadas ka nelielas platformas - tā atgādināja katedrāles sienā ierīkotu vietiņu īpašam svētumam. Aizmugure un priekša augšup, talak, neka spēja sniegties mana luktura stars, slējās slapja, mirdzoša akmens stabi.

Musu taku šķērsoja vel viena pedu nospiedumu virkne. Mus interesēja šis gājējs, nevis pats templis, tādēļ es izgāju no alkova. Lai cik augsti griesti likās pirmīt, tagad augstums bija prātam neaptverams. Noliecos, lai tuvāk apskatītu pēdas.

Zabaki. Divi pari - taču tad es ieskatījos uzmanigak. Divi bija devušies tālāk, taču tikai viens bija nācis atpakaļ. Nē - pa šo taku divas reizes bija gājis cilvēks vienos un tajos pašos zabakos. Un atgriezies tikai vienu reizi. Mēs klusēdami stāvējām un skatījāmies uz šim pēdām. Tad es pirmā saku iet.

Mēs uzmanīgi gajam līdzās senajam pedam. Tās veda gar galveno sienu, vietumis apejot akmens stabus. Taču pie kāda no tiem, tik resna ka mūžveca sekvoja, viena pedu virtene aizveda dziļāk tumsā. Hs ātri paskatījos uz Metju un sekoju lai.

Talu nevajadzēja iet.

Es pirmā ieraudzīju galvaskausu. Tas gulēja tai paša vielā, kur viņš bija miris, atbalstījies pret akmens kolonnu, dranas lēni saira skrandās līdzās viņa kauliem, blakus atradās viņa kolts. bet mēs viņu sazīmējām pēc siksnas sprādzes. DžG.

Džems Grenvils.

Viņa nāvei nebija nekada acīm redzama iemesla. Galvaskausa nebija lodes atslala cauruma, no rumpja neregojās bultas gals. Grāmatu nekur tuvumā nebija. Es aši parbaudīju kabatas - tajās nebija nekādu papīru.

-   Nolādēts! - Metju paspruka lāsls. - Ko nu?

Pa alu novilnija vēl viena plunkšķa atbalss.

-    Uz priekšu, - es nomākta atsaucos.

Tik atri, cik vien iedrošinājāmies, mes sakam iet gar Grenvila pēdām - tagad bija atlikušas tikai divas rindas - pari zālei. Tālākajā galā nonācām pie akmeņaina slīpuma, kas veda augšup, tuvāk griestiem. Turp virzījās ari dubļaino zābaku nospiedumi. Es spēru pirmo soli uz nobirām un sāku rāpties augšup, l.iels akmens man zem kajas izslīdēja, mes nokritām gar zemi, bet dubļiem pretim brāzās neliela grants un lēkājošu akmeņu lavīna. Gulējām un nekustējāmies, līdz noklusa vispēdējais troksnītis. Tas bija stulbs gājiens. Neiedomājami stulbs. Turklāt vel pec tam, kad pati biju nolasījusi morāli Meiju. Viens neveikls solis uz akmens, un ludzu - izmežģīta potīte, salauzis ceļgals un viens no mums vai abi butu zaudējuši kustības spēju dziļi zem zemes.

Pec tam mēs augšup virzījāmies bezmaz četrrāpus, pavisam lēni, pārbaudīdami katru akmeni. Pēdīgi, uzrāpušies kādas sešas pēdas, mes nonācām pie griestiem. Tās, kas pirmīt likās ēna, izrā- dijas caurums. Divas akmens plāksnes kaut kad neatminamos laikos bija pāršķēlušās, izveidojot V veida eju, kuras grīdu klāja sīki akmeņi.

Dubļainie zābaku nospiedumi kaut kur priekšā nozuda tumsa. Mēs tiem sekojām pa līkumaino eju, gaiss kļuva arvien sausāks, pēdu nospiedumi izbalēja un sabirza. Nonācām apmēram pusceļa starp lielās telpas - "katedrales" - grīdu un griestiem, te bija mazāks kambarītis, nu, teiksim, "sakristeja". Mums pie kājām lejup aizveļas akmeņi. Kreisajā puse akmeņi izkliedējās pa platu karnīzi, kas piecu vai sešu pedu augstumā stiepās gar vienu "katedrāles" sienu. Tas vidu gan kāds bija centies ieviest nedaudz kartības: nokvēpušu akmens bluķu loks ieskāva senu ugunskura vietu. Nedaudz talak bija kaulu grēda, un no tas uz mums skatījās divu zirgu galvaskausi. Ka tie bija šeit nokļuvuši? Tad telpa beidzas ar milzu bluķu krāvumu. Neizskatījās, ka varētu likt vel talak: te bija strupceļš.

Devos lejup uz kreiso pusi, uzmanīgi virzīdamās uz karnīzi. Meiju nāca man aiz muguras. No musu lukturiem viņpus akmens stabiem snaicijas garas, dejojošas ēnas. Aiz tam, gandrīz karnīzes gala, bija vairākas akmeņu kaudzes. Kad mēs pienācām tuvāk, es tās saskaitīju: piecas. Akmeņi bija iegareni, un tos manāmi bija aptēsusi kada par Dabu rūpīgāka roka. Turklāt katras kaudzes gala, laika zoba nenogludinātās, vidēja asas ķiveru aprises. Spāņu konkistadoru ķiveres.

- Te ir kapenes, - es čukstēju; sienas uzķēra šo vardu un lika tam riņķot mums apkārt.

Katra akmeņu krāvumā pakaje bija sakrautas lietas - zobens, bruņas, satrunējusi adas soma. Metju notupas blakus pirmajai un sāka uzmanīgi pārlūkot mantas. Es gāju talak, pēc kārtas uzlūkodama katru kapu, domādama par kareivjiem, kas guļ zem šiem akmeņiem.

Tā laka ja gala, paslēpušos aiz kolonnas, es uzgāju sesto kapu.

Pedeja dzīvajos palikušā kapu, jo vairs nebija neviena, kas būtu apklajis viņu ar akmeņiem. Viņam nebija piederejusi ari ķivere, ar ko iezīmēt savu atdusas vietu. Viņš bija atgulies, taisni izstiepies uz, muguras, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa dranas bija garas un pelēkas, ar kapuci, kas bija savilkta ap galvu tik cieši, ka gandrīz nebija redzams galvaskauss, kura tukšie acu dobuji lūkojās no apakšas. Viņš atgadinātu Nāvi, taču ģindeņa pirksti turēja nevis izkapti, bet prāvu koka krucifiksu.

Vai šis bija zelta jauneklis, par ko dziedaja soneti?

Viņam pie kājām gulēja divdaļīga soma. Seglu soma.

Es notupos un trīcošiem pirkstiem atveru vienu no nodalījumiem. Taja bija gramata. leni izvilku to un atšķīra.

ELINGENIOSO 1IIDAEGO DON QUI- XOTE DEIA MANCHA

Compuesto par Miguel de Cervantes Saavedra.

Gramatas aizmugurē bija iebāzts papīru žūksnis. Es to atlocīju. Lapas bija aprakstītas šaura, saspiesta rokraksta. Elizabetes laikmeta skrīverraksts. Pirmās lappuses augšā bija viens vārds!

Tālāk viss bija angliski: Ienāk ieroču nesejs Sančo un Dons Kihots.

Tverdamas pie zemes, es aiztaustījos līdz vietai, kur varēju apsēsties; sirds man krūtis smagi dauzijas, rīkle bija gluži sausa. Pazudusi luga. Nekas cits tas nevarēja but.

Luga, tapat ka Servantesa stāstījums, sākas ar to, kā vecais dons un viņa ieroču nesējs kalnos atrod noskrandušu ceļasomu. Somā bija pauniņa - mutautā iesiets zelts un piezīmju gramata greznos vākos.

Tu vari ņemt zeltu, draugs Sančo, sacīja dons. Man paliks gramata.

Uz mata, ka bija rakstījis Džems Grenvils: jakobisks "Kardenio" manuskripts… Šekspīra zudusī luga.

- Metjū! - es klusi pasaucu. - Nac, paskaties!

Viņš neatbildēja.

Es atskatījos. Pie kapa, kur es viņu biju atstājusi, viņa vairs nebija. Manas ķiveres lukturis, es atskarlu, bija vienīgais gaismas avots šaja ala. Es piecēlos un pagājos mazliet atpakaļ.

-Metjū?

Taču ala bija tukša. Tad man ada iekņudējās zem sveša skatiena. Malu malas, atbalsojoties no sienam un kolonnām, un akmeņu bimmiem, skanēja no maksts vilkta zobena švīkstoņa.

44

ES BĒGU. Karnīzes gala sāku četrrāpus kārpīties augšup, taču kada roka satvēra mani aiz kajas un vilka lejup. Ķivere nokrita, aizripoja prom un apstājās, gaismas staram bezjēdzīgi pavēršoties prel sienu.

Hs locījos, sazvārojos un seglu soma pamatīgi iebelza manam uzbrucējam. Spēji lika ierauta elpa, atskanēja lāsts, es izrāvos un metos prom. Viņš leca man pakaļ, es paklupu un nokritu uz. ceļgala. Atmuguriski sperdama ar otru kaju, es pa kaut ko trāpīju. Taču viņš atkal uzklupa un šoreiz, noķēris mani aiz. rokas, nogāza gar zemi ar tadu speķu, ka es nenoturēju roka seglu somu: ta aizlidoja tumsā. Iekams paspēju kaut pakustēties, viņš uzmetas man virsu un satvēra mani aiz rīkles.

Tas bija Metju.

- Uznāk Luvlnija, - viņš sacīja. - Mēle izrauta, rokas nocirstas un izvarota.

Neticēdama savam acīm, es ar nagiem metos viņam sejā, taču viņš satvēra mani aiz. rokas un piespieda lo pie zemes. Pustumsā nozalgoja metāls, un es jutu, ka man pie vaiga pieskaras nazis, tā asais gals vieglitem ieduras āda tieši zem manas labās acs.

līs sastingu un nekustējos.

-    Ta jau ir labak. - Palaidis vaļa manu roku, viņš sniedzas lejup un atrava manu džinsu rāvējslēdzēju. - Teiksim, izvarota vispirms. - Par manu gurnu tika noslidināta plauksta. - Nav gluži tās dekorācijas, kurās es biju to iecerējis, bet gan iztiksim.

Atskanēja bukšķiens, un nazis šķindēdams nokrita zeme, bet Metjū laja pašā bridi tika parauts augšup un pasviests sānis. Viņš metās virsu uzbrucējam, taču vēlreiz tika notriekts zeme. Ks ripeniski pavēlos malā un elsdama pierausos kajas.

Labu gabalu lalak akmeņos aizmirsta mētājās mana ķivere, tās lukturītis izgaismoja alu spocīgā blāzmā. Metju garšļaukus gulēja kada kapa pakajē. Viņam joprojām bija galvā ķivere, lāču gaisma bija izslēgta. Viņam blakus stāvēja Bens ar šaujamo roka, ta stobrs bija pavērsts pret Metju krūtīm.

-   Ko tu dari? - es izdvesu.

-   Sniedzu tev palīdzīgu roku, - Bens atbildēja, nenolaizdams acis no Metju.

-   Bet ka tu…

-   Sekojot tam, ka tu pārvietojies, - viņš mani pārtrauca. - Ka tev ir? Puslīdz normāli?

Ks pataustīju vaigu. Teceja asinis, taču brūce likās pavisam nie- ciga.

-Jā. Man likās, viņš biji tu… tas ir, slepkava.

-   Tik daudz es nopratu, - atmeta Bens.

-   Bet tā nav.

-    Ne. Nav vis.

-    Kads spožs vienzilbigo paris no jums abiem iznāk! - ierunājās Metju.

Ks paskatījos uz viņu, un mani pārņēma dziļš pretīgums. Visa jauka izturēšanas pēdējas dienas, visa, līdz pēdējam, bija meli - jauka izturēšanas, solījumi sargat un palīdzēt…

-   Tas visu laiku biji tu… tu un Atenaīde?

-    Veru nihil verius, - viņš tikko jaušami pavīpsnāja. - Patiesak par patiesību.

-   Bet sers Henrijs…? - es neko nesapratu.

-   Tas gan bija negaidīti, vai ne? - viņš saka smieties. - Viņam droši vien šķita, ka tu nožmiedzi to veco vārnu. Varbut viņš do- maja, ka tu esi es. Kas to lai zina? Bet par to darbiņu es esmu tavs paradnieks. Viena problēma mazak. Visi pārējie - tas lielākoties biju es. Pie upes uz kāpnēm, tava dzīvokli…

-   Tas biji tu? 7as cilvēks ēnas biji tu? Bibliotēkā, pie Kapitolija…

-    bravo, cukurzaķīt! beidzot tev sak pielekt. Gan ne bez vēra ņemamas palīdzības.

-    Viņa patstavigi pārspēja tevi vismaz divas reizes, - sacīja Bens. - Tādēļ es ieteiktu platīties prātīgi, ja nu vienīgi tu tiešam gribi izskatīties nožēlojami. - Metju drūmi savieba ģīmi.

-Ari Vezlijs Norts biji tu?-es jautāju.

Viņš saka smieties.

-Nemet visu vienā maisa, Keita! Cezars pie Kapitolija bija manu roku darbs, tas ja. Bet dargais profesors Norts nebiju es. Tā bija Roza.

-    Roza!

-    North, Wes T., - viņš noskaitīja. - Atceries? MuJ, north by northuvst…*

Manas domas darbojas drudžainā ātruma.

-    Roza bija oksfordiāne?

-   Apželiņ. Viņai gribējās naudu. Un Atenaīde solīja pamatīgu žūksni.

Nē, es nodomāju. Kaut kada ziņa viņam varbūt ir taisnība - bet dubultais izaicinājums: intelektuālā spele un maskarade Rozu noteikti vilināja daudz vairak.

-    Es justos visnotaļ laimīgs, ja butu viņu atmaskojis un visi ieraudzītu, kāda blēde viņa ir, - Metju turpināja, - bet tad izrādījās, ka viņa tiešām ir kaut ko atklājusi. Es vairākas reizes piedāvāju viņai dalīties, bet viņa neparko. Dievs žēlīgs, es gadiem ilgi tēloju uzticamu fanu, biju pleciņš, pie kura paraudat, kad tu aizlaidies, un visviens - kad viņai bija vajadzīgs biedrs, viņa par mani aizmirsa un metas uz. Angliju pie tevis.

. Egles tulkojuma: "Esmu prātā jutis likai tad, kad vējš iegriežas no ziemeļrietumiem."

-    Pati vispirms mani uz turieni aizdzinusi.

Viņa acis ļaunīgi nozibsnīja:

-Apšaubīdama tavas akadēmiskas spējas? Ne, tas biju es, Keita. Roza vienmer ir bijusi negrozāmi pārliecinātā par tavu ģenialitāti. Neatbilst akadēmiskajam līmenim… Šo kritikas pipariņu izgudroju es. Un palaidu baumas, ka tās ir viņas domas. Nebija grūti, zinātnes tempļu zāles tenku ir pārpārēm.

-    Kāpēc? - es sažņaudzu dūres un pasperu soli uz priekšu.

-    Man bija noriebies, ka es visu laiku esmu paris pakāpienu zemāk nekā viņa. Pēdējais, ko man vajadzēja, bija grūdiens vel zemāk, lai pietiktu vietas tev. Viņa pietiekami ilgi bijusi šekspiro- loģijas valdošā autoritāte, bija laiks prasties un nozust, un es bulu viņas pectccis. Dieva deļ, man jau piedāvaja vietu I larvarda! Bet viņa vērpa intrigas, lai apietu mani un kronētu tevi!

-    Runa ir par reputāciju, Metju. To nevar nodot, ka iegribas, kur nu vel neaptraipītu cieņu. Viņa nevarēja to nodot ne man, ne tev, ne kadam citam.

-   Var jau but. Bet es gribēju atrasties skatuves centra. Un neviens šo vielu nespēja aizpildīt labak par mani.

-Strīdīgs apgalvojums, vismaz, pašreizējos apstakļos, -piezi- meja Bens. - Kāpēc vajadzēja nogalināt Atenaīdi? Viņa taču bija lava partnere?

Metju piemiedza acis.

-    Roza negribeja dalīties savos dārgumos. Sapratu, ka ari es to negribu. - Viņa skatiens noslīdēja man pāri, vispirms pakavējoties pie sejas, lad aizceļojot pie joprojām neaiztaisītajiem džinsiem. Pēc tam viņš alkal palūkojās uz. Benu. - Gluži tapai ka lu negribi dalīties sava dargumiņā.

Bena pirksti sažņaudzas ap pistoli. Nenovērsdams acis no Metju, viņš uzrunaja mani:

-   Keita! Paņem to, pec ka šurp atnāci. Un ja tev pēkšņi gadas pa rokai kas tads, ar ko sasiet šo sūdabrāli, tas nebutu slikti.

Es noslīdēju no karnīzes un nonācu alas lejasdaļas pustumsā. Seglu soma gulēja netālu no ugunskura vietas. Viens atloks bija gandrīz norauts, "Kihota" sējums mētājas nedaudz talak, papīri pajukuši apkart. Hs tos savacu, cik atri vien varēju, un pārlaidu skatienu alas grīdai, vai kada lapiņa nav noklīdusi.

Sabazusi visu atpakaļ somā, es pagriezos, pratodama, ko no visa, kas mums ir, varētu izmantot ka virvi. Augša līdzas Metju vel arvien slejas Bena slāvs.

Viņiem aiz muguras sakustejas kada ēna. Hs sastingu. No tumsas bez skaņas iznaca sers Henrijs.

Tas nebija iespejams! Hs taču viņu nogalināju!

Bet ne, lūk, tur viņš stāv, un viņa roka kaut kas zalgo. Adata. Adata šļirces gala.

Rozu tika nogalināta ar šļirci… Ar šļirci, kurā bija kālijs.

Viņš pacēla roku, un es nelaba balsi iekliedzos.

Bens apcirtas, iezvela seram Henrijam pa roku, šļirce aizlidoja pa gaisu un nokrita labu gabalu lalak. Metju tai pašā bridi pielieca kājas un metās virsū Benam. Dzirdēju apslapētu blīkšķi - benu ķera sitiens, pistole nokrita zemē.

Sers Henrijs pieliecās, lai to paķertu, taču Bens spēra ar kaju, un pistole griezdamās izlidoja 110 gaismas loka. Un vēlreiz ši sekundes dala, kad viņa uzmanība bija pievērsta seram 1 lenrijam, maksāja viņam Metjū sitienu.

Metju metas viņam virsu vēlreiz, taču Bens paravās lejup un, kad viņš atkal iztaisnojas, viņam rokā bija nazis. Sers Henrijs un Metju pakapas atpakaļ. Taču pec mirkļa viņi no jauna saka nākt viņam virsu.

Soli pa solim viņi nepielūdzami stūma Benu atpakaļ. Bens aiz- stāvedamies cirta ar nazi vispirms uz viena, tad uz. olra pusi. Asmens nozibēja, Metju varēja vispār izstāties no spoles, sers 1 Ienrijs varēja dabūt dūrienu vai sperienu. Mazpamazam Bens virzijas atpakaļ.

Es nespeju izlēmi, vai mēģināt dabūt savas rokas pistoli. Sapratu, ko Bens dara: viņš virzīja Metju un seru Henriju prom NO alas mutes. Un ar katru naža vēzienu viņš novērsa abu uzmanību no manis. Vel viņš nenovēršami tuvojas savai pistolei, kas turpat, kaut kur viņam aiz muguras, gulēja uz, karnīzes. Pēc visa spriežot, vēl daži soļi, un viņš varēs to aizsniegt.

Ja es tagad mestos pēc pistoles, viņa pūles izpestīt mūs abus izradītos veltīgas.

Sāku neuzkrītoši zagties turp, kur vidēja akmeņaina nogāze, pa kuru varēja izkļūt no alas, cenzdamās tureties ēna. Nonākusi akmeņu gūzmas pakajē, saku rāpties augšup. Izdzirdēju nosvelpjam gaisu un atskatījos. Metjū bija pie kada kapa atradis garu koka vai metāla gabalu un vēzēja to ka šķēpu. Bena izredzes uz tuvcīņu saruka.

Tomēr viņš izdarīja izklupienu un dura Metju; tas iekliedzās un ar drausmīgu troksni iezvela Benam pa skaustu. Bens sagrīļojas, tomēr atkal izslējās taisni.

F,s atsaku rāpšanos. Biju ap nobiru vidu, joprojām krietni zem karnīzes, kad aizķēru kadu vaļīgu akmeni, un lejup dārdot aizripoja vesels birums. Sers Henrijs pagriežas un iekliedzās, Metju metās šķērsam pari karnīzei, lai nogrieztu man ceļu uz izeju.

Ks ķepurojos augšup. Metju skrēja, ko kajas nes, dažas pēdas virs manis zem viņa zolēm žļerkstēja akmeņi.

Izdzirdu svelpoņu un pieplaku pie zemes. Atskanēja būkšķis, Metjū paklupa, viņam plecā ietriecās Bena nazis. Niknuma ieaurodamies, viņš pieklupa pie milzīga akmens.

- Nē! - iekliedzas Bens.

Taču Metju grūda, cik jaudas. Mes visi skatījāmies, kā akmens zvārojas. lād tas gāzās lejup, un tam apkart sakustejas parejie akmeņi. Pēkšņi lejup slīdēja visa klints siena. Bens ripeniski metas lejup pie manis un grušus aizgrūda mani līdz alas pretējai sienai. Kaut kur atskanēja kliedziens. Zeme drebēja un dārdēja, lad alā iestājās klusums.

Rēgainas lukturīša blāzmas izgaismoti, mums apkarl ka tumšas dūmakas krikumi virmoja gadu tūkstošu putekļi. Ks pacēlu galvu. Mazliet augstak, pa pusei aprakts zem akmeņiem, gulēja Bens, viņam uz kajas bija milzīgs granīta bluķis. Vēl nedaudz augstāk uz ceļiem vaidēdams tupēja Metjū. Aiz viņiem, tur, kur pirmīt vidēja izeja, vairs nebija ne mazakas spraugas - tikai stāva, neizkustināma klintsbluķu nogāze.

Izeja bija pazudusi.

Es pieceļos un nedrošiem soļiem gāju uz Bena pusi, taču sers Henrijs pie viņa nokļuva pirmais.

-   Visi labākie nodomi… - viņš murminaja, satriekti raudzīdamies uz gulošo Benu.

Viņš bija uzlicis galva manu ķiveri; tad, lūk, no kurienes naca gaisma. Pēc tam es pamanīju, ka vēl viņam ir Bena pistole. Metos skriešus. Taču sers Henrijs pacēla roku un izšava.

Metjū, turpat dažus soļus aiz Bena, saguma un gulēja, neiz- dvesdams neskaņas. Sera Henrija šāviens bija ķēris viņu krūtis. Pagājis Benam garam, viņš nostājas Metjū blakus, noliecās un raidīja vēl vienu lodi cauri viņa ķiveres lukturim.

Man paspruka īss kliedziens, un sers Henrijs pagriezās.

-    Neaiztieciet viņu! - Bens ar pulem izgrūda, isi, aprauti elsodams.

-    Ej atpakaļ! - sers Henrijs pavēlēja, novēzēdams pistoli.

-    Es taču jūs nogalināju, - es sacīju. - Atenaides maja.

-   Ej atpakaļ! - viņš atkartoja.

Es pameimuroju dažus soļus atpakaļ.

-    Es jus nogalināju!

Viņa seja pavīdēja nožēla:

-Jus aizmirstat, mana darga. Ks esmu aktieris.

-    Bet tur bija asinis! - es izsaucos.

-    Lielākoties tās bija Grasjelas asinis, - viņš saviebas, - taču ari jus man pāris reizes trāpījāt. Tomēr baidos, ka drīzāk jus nogalinājāt vienu no Atenaides spilveniem. - Joprojām turēdams mani uz grauda, viņš sāka virzīties pa akmeņu nogruvumu.

-   Es neko nesaprotu.

-    Viņš ir tas slepkava, Keita, - klusuma ierunājās Bens. - Otrs.

Domas negribēja man klausīt. Ne jau Metju un Atenaīde. Metjū

un sers Henrijs.

-     Tas no paša sākuma bijāt jus? Tatad jūs bijāt Metju līdzzinātājs?

-   Viņš bija mans pakalpiņš, - atbildēja sers Henrijs. - Noderēja, kad bija vajadzīgas smadzenes, lai gan nebija diezcik ašs. Kur bija jarikojas saskaņa ar scenāriju, viņš lika gala labi, bet kolīdz kads izdarīja ko neparedzētu - teiksim, jus tur, pie Kapitolija, - viņš apjuka. Savukārt dižiem aktieriem ir raksturīga spēja improvizēt. Teiksim, Roza pievērsa manu uzmanību "Globusa" nodegšanas gadadienai, un es to izmantoju - bet ne, es nenodedzināju teātri, ka stūrgalvīgi apgalvo nelgas, - viņš nosūrojās. - Hs nodedzināju izstāžu zāli un palīgtelpas. Un jus pasviedat man ideju, ka Rozu varētu pārvērst par Hamleta tevu, - pa dienu "Globusa". Tā jusu aina ar Džeisonu bija burvīga. Hamleta loma jums tīri labi padevās.

-    Rozu nogalinājāt jūs?

Viņa seja kļuva vel serigaka.

-   Viņu vajadzēja apturēt. Bet ta vismaz bija skaista nave. Šek- spiriska.

-   Ar Metjū tas nemaz nebija šekspiriski.

-   Viņš grasijas apvest mani ap stūri. Šekspirisku nāvi viņš nebija pelnījis.

-   Un pārējie? Cik no viņiem ir jūsu roku darbs?

-    Atzīsim katra nopelnus. Ofēlija un Cezars bija Metju veikums.

-   Ka jus piedabūjāt viņu darīt jūsu vietā netīro darbu? - jautāja bens. Sers Henrijs bija nonācis nogruvuma lālakajā gala, viņš apstajās un noslaucīja pieri.

-Ar naudu un slavu. Viegla ēsma. Taču visvairak viņu dzina uz priekšu greizsirdība. Viņš neganti apskauda Rozu. - Viņš uzmeta man īsu skatienu. - Un jūs. Grūtākais bija panākt, lai viņš darbotos akurati. Slepkavošanā, gluži tāpat ka zinātnē, viņam spoži padevas plaši žesti, bet sīkumos viņš bija nevīža. Ta droši vien ir otršķirīga prata pazīme. No otras puses, viņam nebija iebildumu pret šmucigām epizodēm. - Viņa seja pauda nelīksmi.

-Teiksim, tās lietiņas ar Lavīniju… - Joprojām turēdams mani uz grauda, viņš sāka ar lukturīša staru kā ar prožektoru izgaismot karnīzi. - Iecerēts, protams, bija jus nogalināt un pēc tam attiecīgi izvietot rekvizītus. Tā ka jūs bijāt divi, viņš bulu varējis uztaisīt Lavīniju un Basianu bedre. Bet nudien - kada vajadzība tā pulēties, ja tik vienkārši varam iegūt daudz izsmalcinātāku ainu?

Gaismas stars apstajas.

-   Tā, luk. Vai jus redzat manu šļirci?

Es pamāju ar galvu.

-   Un mēs visi zinām, kur ir nazis. I Im, es domāju, ka Benam ir kabatas baterija. Sameklējiet to!

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka man vajadzēs jus nošaut, ja jus to nedarīsiet, un neviens no mums to nevēlas.

Es aizlīkumoju atpakaļ pie Bena, un viņš iedeva man kabatas lukturīti.

-   Sviediet šurp! - sers Henrijs nokomandēja, noķēra to un ieba- za kabata. Tad paskatījās uz Benu un pašūpoja galvu. - Muļķīgi, ka jus ar Metju nenogalinājāt viens otru pirms manas ierašanās. Tad es butu varējis piešūt visu jums abiem un izglābt Kcitu. - Viņa acis atgriezās pie manas sejas. - Nebija paredzēts, ka jūs iepi- sieties šajā lieta, mana dārgā. Žel. Jūs pat nevarat iedomāties, crk ļoli man žēl. Bet man nav citas izejas.

-   Jūs pazīsiet rekvizītus, ko es jums atstāju. Inde un asmens - kapenēs, ne vairak, ne mazāk. Mirstīgajiem reti tiek davata tik skaista nave. Vismaz tik daudz žēlastības es jums varu alstat.

Viņš izslēdza savu lukturi. Ks dzirdēju soļus, ripoja akmeņi. Un pec tam mes ar Benu palikam tumsā vieni.

45

GULĒDAMS ZEM AKMEŅU gruvešiem, Bens man priekšā sakustējās.

-    Kur viņš aizgāja?

Es notu pos zemē.

-Nezinu.

-    Tas nogruvums aizsprostoja veco izeju, bet acīmredzot ir atvērusies kāda cita. Pamēģini atrast. - Tumsa iemirdzējās smalks gaismas stariņš. Tas naca no niecīga lukturīša Benam roka.

* - Kādā veidā tev…

-   Rezerve, - viņš drūmi atbildēja.

Lukturītis bija lik vājš, ka pašķīra lumsu tikai dažas pēdas uz priekšu. Es devos, cik atri vien man pietika dušas, uz lo pusi, kur pedejo reizi biju redzējusi seru Henriju. Saku taustīties, taču mana priekša bija tikai klints un vēlreiz, klints. Tad es to sajutu. Tikko jaušamu gaisa strāvu.

-    Te ir caurvējš, - es sacīju. Acīmredzot sers I Ienrijs bija to uzreiz pamanījis.

-    Ej viņam pakaļ.

-    Un atstāt tevi šeit? - Es apspiedu panikas uzplūdus un devos atpakaļ pie bena.

Dzirdēju, ka viņš sagrozās.

-   Tā piespraude tev vēl ir? Ofelijas broša?

-Ja.

-   Tad tev vajag tikai nokļūt kaut kur tuvāk zemes virsmai. Pie brošas ir retranslators.

-   Kas?

-   Tāda veida es zināju, kur tu atrodies. Piestiprināju pie brošas mikroshēmu. Cauri tik biezam akmens slānim signāls netiek cauri, bet, ja tu nokļūsi tuvāk virszemei, tas izlauzīsies.

-   Pie ka tas signāls nonāk?

Viņš saviebas un atkal mēģināja pakustēties.

-   Es iedevu kodu Sinkleram. Policija cenšas to uztvert. Mekle tevi.

Es knibinājos ap ķēdītē iekārto piespraudi, un man par vaigiem straumēm plūda asaras.

-   Tu to spēsi, - viņš sacīja.

Es sagumu viņam blakus.

-Ne.

-    Keita! Es esmu piespiests pie zemes. Spriežot pec visa, mana kaja ir sadragāta, varbūt ari viss iegurnis. Pat ja mēs varētu novelt tos bluķus - un mes to nevaram -, es nespešu aizvilkties visu to gabalu līdz izejai, par iešanu nemaz nerunājot. Ja tu paliksi šeit, mēs abi aiziesim boja. būs jāmirst ari Himenesiem. Un Ale- naidei.

-   Atenaīde jau ir mirusi.

-    Būtu, ja viņa vel dažas minūtes nesaņemtu palīdzību. Tas atkal bija kālijs. Tikai šoreiz perorali.

Manu acu priekšā paradijas biķeris.

-   Viņa bija Ģertrūde. Karaliene, kum noindēja.

-   Taču viņas gadījuma teatra maksla atvēlēja ātrajai palīdzībai pietiekami daudz laika, lai pie viņas ierastos. Tādēļ es tevi panacu tik vēlu. - Viņš saņēma manu roku. - Bet ja sers Henrijs liks cauri sveika, viņa ilgi nedzīvos. Tu tiešam to gribi?

-Nē.

Bet es negribu ari viena pati klīst pa to labirintu, uz kuru ved šī nejauši uzradusies sprauga, ļa nu ta aizved tikai vel dziļāk? Es nokļūšu kada citā strupceļa divata ar seru Henriju.

-   Tev tas ir pa spēkam, Keita. - Bena balss izklīdināja paniku un uzcēla man apkart stingras, skaidras domašanas muri. Lienot uz vedera un rāpjoties, es lukturīti varēšu izmantot tikai laiku pa laikam. Ja man izdosies nonākt sera I lenrija tuvumā, to vispār nedrīkstes slēgt iekša, jo tā es uzreiz kļušu par mērķi, bet ir šis tas, ko var darīt, ari ložņājot pa alam tumsa.

Kad viņš bija beidzis runāt, man vajadzēja aiziet uz alas otru galu, sameklēt šļirci un aizrāpties līdz Metju, lai dabutu rokā nazi. Tad es atgriezos pie Bena.

-    Nazi ņem lu, - viņš sacīja.

Hs aizbazu nazi aiz jostas un noliku šļirci tur, kur viņš varēja aizsniegt, lai ari neviens no mums skaļi nebija pateicis, kalab.

-    Kāpēc tu teici, ka esi Rozas braļadels? - es jautāju.

-    Man vajadzēja, lai lu man uzticies.

Un tieši šie meli, es domāju, vairak nekā viss parejais iznicināja manu uzticēšanos.

Viņš ar pūlēm ievilka elpu.

-   Patiesībā viņa pali to ierosināja. Viss parējais, ko teica Atenaīde…

Es papurinaju galvu:

-   Tev nav par to jārunā…

-   Nē, ir. - Viņam uz pieres bija sviedru lāsītes, mute sāpēs savilkta. - Viss, ko viņa teica, bija patiesība. Tas reids, mirušie, šaubas… Bet tas šaubas bija nedibinātās, Keita. Vai tu man ticēsi?

Man rīklē bija uzradies kamols.

-    Piedod! - es čukstēju.

Vina acis salumsa.

-    Par ko?

-    Par to, ka es tevi uzskatīju par slepkavu.

Viņa sejā pavīdēja atvieglojums, viņš ar gmlibam pasmaidīja.

-    Zini, es an par levi šaubījos, pāris reizes.

-Tiešām?

-   Pec Makslnes nāves? Un pec doktora Sandersona? Skaidrs, ka šaubījos. Bet Kviglija kundze nevarēja būt uz tavas sirdsapziņas.

-    Es tevi uzskatīju par slepkavu, un tu vienalga izglābi man dzīvību.

-    Pagaidam vel ne, - viņš attrauca. Tāpat viņš bija ķircinājies Čārlza viesnīcā; likās, tas bija pirms veselas mūžības. Viņš pieskārās manai rokai, un es ieslidināju pirkstus viņa delnā un cieši saspiedu. - Ja šodien paredzēta kada dzīvību glābšana, tad to darīsi tu, profesores kundze.

Mēdz ļaužu ļaunos darbus pieminēt, bet labos aprokam ar viņu kauliem. Ofēlija bija pulējusies mainīt šo nolemtību. Liekas, tas pats jadara ari man. Rīdama asaras, es velreiz saspiedu viņa plaukstu un devos prom, ātri līkumodama uz alas izejas pusi - citādi es ta ari nebūtu spējusi aiziet. Kaut ko sacīt man nebija drosmes.

Viņpus jaunajai akmens gruvekļu nogāzei es atkal sajutu ērmoto gaisa plūsmu miju un saku virzīties turp. Jaunā sprauga bija gandrīz paša nogāzes augša, liekas, ta bija šaura plaisa starp divām granīta plātnēm.

-    Gaidi mani atpakaļ! - es sacīju un iespraucos starp akmeņiem.

Eja veda stāvus augšup, brīžiem gandrīz vertikāli: ta vairāk atgadinaja skursteni, nevis tuneli; es akli taustījos, mekledama, kur ieaķet rokas un kājas. Tālu augšā laiku pa laikam bija dzirdams solis vai nostenēšanās; reiz par mani nogāzās neliels akmeņu birums, un es jau sagatavojos pārciest vel vienu lavīnu. Tomēr akmeņi aizdārdēja lejup, un tiem sekoja vienīgi klusums.

Vienu reizi es pamanīju augstu virs galvas sera Henrija lukturīša staru. Apstājos un dažas minūtes atpūtos. Man nebija nekādas vēlēšanas viņu panakt un saņemt lodi galva.

No rapšanas saka smelgt delmi, kajas rāva krampji 110 turēšanas stāvās klints grubuļos. Viss bija tumšs, man nebija nekāda priekšstata, cik tālu es biju tikusi un cik talu vel jānokļūst. Tomēr bailes trenca mani uz priekšu. Ks nespēju izturēt domu, ka tālu lejā mazpamazam izsīkst Bena dzīvības spēki.

Prāts nemitīgi analizēja visas slepkavības. Sers Henrijs teātrī bija nogalinājis Rozu un lad pielaidis uguni ēkai un nozadzis "Pirmo folio".

Bet kapec viņš lā darīja?

Man pār muguru parskrēja šermuli. Dienas, kas sekoja tiem notikumiem, viņš bija izturējies tik laipni. Tik gādīgi.

Jūs aizmirstat, darga, es esmu aktieris.

Liekas, bija aizritējušas daudzas stundas, kad beidzot eja kļuva lēzenāka. Kadu bridi es vienkārši gulēju zeme, pateicīga jau par to vien, ka man apakšā ir pamats. Taču ilgi atpūsties nebija laika. Vajadzēja tikt virs zemes. Ks pierausos kājās un sāku līst uz. priekšu. Necik tālu, es nonācu pie likuma un atrāvos atpakaļ, miegdama acis.

Gaisma. Ks leni palūkojos gar stūri. Kādus divdesmit jardus uz priekšu. Žilbinošs sarkanīgi zeltainas gaismas stars. Ks stāvēju un skatījos, ļaudama savām acīm atcerēties, ko lai iesāk ar tadu brīnumu. Tad uz pirkstu galiņiem lavījos talak. Cik nu varēja saskatīt, tur bija šaura sprauga sekla sarkana akmens kambari, kas bija izveidojies augstu klints sienā.

Pie alas izejas, atspiedies pret klinti, izstiepis kājas uz priekšu, sēdēja sers I lenrijs. Viņam blakus zemē gulēja seglu soma. Viena rokā viņam bija papīra lapa; otra - pistole. Galva bija atgazta pret sienu; likās, viņš ir aizmidzis. Ks ciešāk sažņaudzu nazi. Varbūt pieskriet viņam klat? Atņemt pistoli? Kaut kā vajadzēja tikt tuvāk izejai, lai retranslators varētu raidīt savu signālu.

- Jūs liekat man vilties, - viņš sacīja sava dobjajā, glasmainaja balsi.

Es paravos atpakaļ. Ja viņš celsies un naks gaiteni, lai šautu, man nebūs, kur paslēpties. Tad vajadzēs mesties viņam virsu.

Saspringu un ausijos.

Taču sers Henrijs nekustejas.

-   Tik nedaudz ir jēgpilnu nāvju, - viņš murmināja. - Un jums tika davata darga šekspiriskas nāves velte… viena no cēlākajam navem visā Šekspīrā… un jūs noniecinājāt šo izdevību. Džuljeta, dārgumiņ. Jus noniecinājāt Džuljetu. - Izklausījās, ka viņš nekustas. Es piesardzīgi palūkojos gar stūri. Viņš sēdēja, kā sēdējis, vienīgi acis tagad bija vaļa.

-    Es zinu, darga, jus vēl tur esat. Ja reiz jums par katru cenu jābūt tik ikdienišķai, tad vismaz esiet noderīga. - Viņš pacēla augstak papīra lapu, ko turēja kreisaja roka. - Vēstule. Viļam no Vila. Vils tuvai mīlai bagātību dos…

Taču jakobiņu laikmeta rokraksti ir briesmīgi. Neko vairak es nespēju salasīt.

Vēstulē! Nebiju to pamanījusi starp manuskripta lapam.

-    Es izlasīšu, - sacīju. Man vajadzēja, lai sers I Ienrijs ļauj man nonākt pie alas izejas, kur retranslatora signalam ir izredzes tikt uztvertam.

-    Nazis vai šļirce? - viņš jautāja. - Viens no abiem ir jums līdzi. Droši vien nazis.

Nolādēts!

-   Lai nu butu, ka būdams, nolieciet to zemē un nāciet ara, turot priekšā tukšas rokas. - Viņš uzrauca vienu uzaci un pastiepa uz manu pusi papīra lapu.

Svarstidamas starp zinātkāri un piesardzību, es noliku nazi tur, kur to nevarēja redzēt, un izspraucos no plaisas. Tveice ielija visas manas porās, tas spiedās iekšā klinti. Tad es saodu metālisko smaržu, kas tuksnesī pavada lietu, un izdzirdēju ducinašanu. Piegāju pie klints malas, atspiedos pret akmeni iepretim seram Henrijam un palūkojos lejup. Divsimt pēdu zemāk aizas smilšaina gultne bija pazudusi zem krāčaina ūdens, kas brāzmaini mutuļoja starp krastiem, metadams kokus un sanesas. Man dūša saskrēja papēžos. Pa aizu neviens nevares pie mums nokļūt, būs jagaida, kamēr upe pati izsīks, un tas var prasīt vairakas dienas…

Klintis preteja puse sārti zaigoja atvasaras saulē. Pa kreisi, pari kalniem, pelēkā plīvurā sakusa sudrabotas lietus strāvās. īsi pirms šis pelēcības, tik augstu, ka mans skatiens turp vairs nesniedzas, grēdojās smagu mākoņu gazma. Pie mums vēl nelija, taču negaiss virzījās šurp. Gaiss bija mikls no lietus smaržas, alu šaustīja dzestras blīva vēja brāzmās. Agrāk neka citus gadus viņpus Puķkalniem bija sākusies lietus sezona.

-    Lietus tai puse sāka līt jau no rīta un joprojām nav rimies, - sers I lenrijs pamaja uz kalniem. - Kā pati redzat, mēs nespētu izkļūt no šejienes pa to pašu ceļu, pa kuru ieradamies, pat ja Metjū tik nesaprātīgi nebūtu to aizbēris. Ieeja ir zem ūdens, droši vien pirmais tuneļa posms tāpat. - Viņš paplikšķināja pa zemi sev blakus. - Nāciet šurp, darga. Gribu dzirdēt, ka jūs izlasāt visu vārdu pa vārdam. Un ja man liksies, ka jūs kaut ko izlaižat, es šaušu.

Tā nu man vajadzēja apsēsties blakus seram Henrijam, dažas pēdas iekšup alas mute. Vai retranslators šeit darbosies? Piespraude smagi karajas man kakla.

Vēstule bija rakstīta tajā paša šauraja rokrakstā, ko es biju redzējusi "Folio" un Viltonas nama atrastajā vēstulē. Ta bija no Derbijas grāfa, rakstīta Viljamam Seltonam. burtodama vardu pec vārda, es nolasīju to priekša. Sers Henrijs nemitīgi mani skarbi pārtrauca: kas tas bija par burtu, kas tas par vardu?

Vēstulē bija atvainošanas par klusēšanu un paskaidrojums.

Vienīgu velte, ko manu vara jums sniegt… vismaz stāsts par jūsu vārdiem, ja ne par Jusu darbiem, bus paradīts uz skatuves. Reiz likteņa dīvaino līkloču dēļ musu pasaulīte tur aizgāja bojā liesmas, bet meitenei gandrīz maksāja dzīvību.

-    Kas ta par meiteni? - noprasīja sers Henrijs.

-   Tā, kas palika "Globusā", kad teātris aizdegas, - es atbildēju. - Pirmaja reizē. Liekas, viņa izglābusies.

Kāds mājiens te, kāds vārds tur, un drīz Ilovardi atklaja, ka nonākuši nežēlastība, un par to var vainot vienīgi pašu meitu. Tas man patika - šada nelaimju pārmiju.

Tagad, kad tas viss, var sacīt, pieder pagatnei, un pēdējās lugas, šī sacerējuma biedrenes, gaida drukāšanas nemirstība, vecais stāsts paceļ savu ragaino un kvēlojošo galvu ka pūķis, ko visi sen uzskata par mirušu, taču patiesība viņš ir tikai gulējis. Šī luga ir vienīgā, kas viņu apdraud, jo, gluži kā Leonora, viņa savu laimi atradusi netīkamajā Kar- dēnio namā.

Iespējams, Jūs tagad par to pasmaidāt.

Ka? Jūs reiz dusmās jautajat. Kā bērns viņa ir?

Toreiz es domāju - varbūt laiks to atklās. Bet viņa ir viņa pati, daiļuma roze.

Es viņu saucu par Šekspīra meitu, un ar to pietiek.

Vēstule tika izrauta man no rokam.

-   Tik tiešām, pietiek, - paziņoja sers I Ienrijs.

Es izstiepu roku pec vēstules, taču viņš pielika man pie deniņiem pistoli.

Asinis dunēja man dzīslas skaļāk neka dārdēja ūdens aiza. Šekspīra meita? Parlaidu meli pār izkaltušajām lupām.

Kur tad ir palīdzība, par ko tik pārliecināti runāja Bens? Varbut es kaut kur alas dziļumos netīšam esmu to mikroshēmu pazaudējusi?

-   Ser Henrij, - es iesāku. - Ludzu! No šis vēstules mēs reizi par visam reizēm varam uzzināt visu patiesību par Šekspīru!

-   Ja lugas nav rakstījis Šekspīrs, tad šadu patiesību es nevēlos zināt.

Ak tad tāpēc bija vajadzīgas visas šīs slepkavības? Lai aizstāvētu Šekspīru no Stretfordas? Vai ta viņš iztulko savus briesmu darbus? Ka viņš ved kaut kādu aizsardzības karu, maskojies par šekspirisku Ticības cīnītāju?

Sers Henrijs paskatījās uz vēstuli.

-    Vai var but vēl lielākā likteņa ironija? Es butu gatavs atdot visu, lai manas rokas nonāktu Grenvila atrastā luga, taču man ir vienīgi vēstule, kuras parādīšanos atklātība es ar tadam pūlēm centos nepieļaut.

Vajag pierunāt viņu, lai viņš Jauj man palikt netālu no alas izejas, citādi retranslators nedarbosies. F.s mēģināju iegūt laiku, izmantodama vienīgo valiitu, kas man bija - Šekspīru.

-    Bet jums taču ir šī luga! - es sacīju. - Tā ir iebāzta "Donā Kihota". Manuprāt, rokraksts ir tas pats. Ja vēlaties, varu jums to nolasīt.

Viņš samiedza acis.

-   Uznāk ieroču nesējs Sančo un Dons Kihots, - es teicu. - Sakums ir tāds, talak es nepaspēju izlasīt.

-    Paradiet!

-   Es izņēmu no somas grāmatu, izvilku papīru žūksni un uzmanīgi tos atlocīju.

-   Tu vari ņemt zeltu, draugs Sančo. Man paliks grāmata.

-    Sera Henrija acīs iezalgojās alkatība.

-    Šekspīra zudusi luga, - viņš murminaja. Tad pasmaidīja: -Lasiet!

Man vēl nekad nebija vajadzējis darīt kaut ko tik grutu: es lasīju šo stāstu par mīlu un nodevību, visu laiko vērojot seru Henriju, gaidot mirkli, kad viņš varbūt zaudēs modrību. Cerot, ka esmu pietiekami tuvu debesim… ka policija mani mekle… un ka Bena dzīves spēki leja, tumsa, neizsīkst parak ātri.

Pabeidzu lasīt pirmo cēlienu un sāku otro. Esmu kļuvis pats sava goda kaps, tumšs nams, kur mājo vien nāve.

Man notrīcēja balss. Neviens neieradīsies, es pēkšņi sapratu. Ja arī kāds klausījās, es tik un ta biju parak dziji zem zemes, lai signālu varētu uztvert.

Zem pārkares sakas šaura karnīze, kādu gabalu ta veda gar klints sienu, tad kļuva arvien šauraka un izgaisa. Atrak, nekā sers Henrijs paguva reaģēt, es pārlēcu viņam pari un saku rāpties pa šo karnīzi, ar vienu roku turēdamās pie klints, otrā žņaudzīdama lugu un raustīdama ķēdīti, kas bija man ap kaklu.

-    Keita! - patiesi uztraucies, iesaucas sers Henrijs. - Nāciet atpakaļ!

Es raustīju ķēdīti.

-   Nevajag ta riskēt ar lugu un ar jusu dzīvību!

-   Manuprāt izredzes palikt dzīvai man jau ir liegtas. Tikai lugas dej jūs vel neesat mani nošāvis.

-   Nāciet atpakaļ, parunasim! - viņš diedelēja. - Jus varētu but režisore, un es spēlētu Kihotu!

-    Kā jums šķiet, vai Bens tam piekritis?

Viņš apklusa.

-   Skaidrs. Viņš ir musu abu kompromiss, ja? Jūs atmetat nodomu mani nogalinat, es atmetu domu viņu izglābt. Un mes abi dabūjam lugu.

-    Keita, viņš jebkura gadījuma nepaliks dzīvs.

Beidzot ķedites atslēdziņa padevas un piespraude ieslīdēja man saujā. Es to iebāzu klints plaisā. Karnīze iebruka, lejup upe noripoja akmens šķembas. līs sazvarojos, taču uzreiz atguvu līdzsvaru. Man pie kājām starp karnīzi un klinti paveras plaisa.

-    Keita! Nāciet atpakaļ!

-    Izmetiet pistoli!

Viņš vilcinājās; nobruka vel viens karnīzes posms. Pistole aizlidoja pa gaisu un iekrita ūdens mutuļos.

Klints siena skaļi nostenējās. Es sāku virzīties atpakaļ.

-    Ieciet! - iekliedzās sers Henrijs. Es lēcu, un tieši taja brīdī karnīze nolūza. Tā dardedama nogruva lejup un iegāzās upe, saceldama baltu šļakatu torni.

Es sabruku guļus pie pašas alas ieejas, ta arī neizlaidusi no rokas lugu. Sers Henrijs paspēra soli uz manu pusi.

-    Palieciet, kur esat!

Viņš apstajas.

-    Nolieciet zemē seglu somu un pasperiet to dziļāk ala! - Es negribēju, lai viņam ienāk prata idejas, ko varētu iesaki ar soma esošo, līdz galam ta ari neizlasīto vēstuli.

Sers Henrijs nometa somu zeme, taču pat nemēģināja to pastumt talak - viņš pats pagaja atpakaļ un palika stavam pie pretējas sienas.

-    Vai jus pati saprotat, ko darat?

Atstādama somu turpat, kur tā gulēja, es izvilku no tās "Donu Kihotu" un, salocījusi lugu, iebāzu to atpakaļ gramatā.

-   Kada tam nozīme, kas bija Šekspīrs? Kapec jus tik ļoti baidāties no patiesības?

Viņš atbalstījās pret sienu, nošļuca zemē un apsēdas, paslēpis seju plaukstas.

-    Kas ir patiesība? - zobodamies jautaja Pilāts, bet nespēja uzklausīt atbildi. Tā rakstīja Bēkons. - viņš pacēla acis. - Man nav bail no patiesības, Keita. Man ir bail no faktiem, bail no sīkmanīgu faktu tirānijas. Patiesība, ar lielo P, ir tas, kam jābūt. Nevis tas, kas vienkārši bija vai ir. jus stāstāt stāstus, jus esat režisore, jums tas butu jāzina.

Runājot viņa balss pamazam pieņēmās spoka un kļuva glas- maina.

-    Lai kas arī butu rakstīts kaut kada satrunējuša vēstulē, patiesība ir tada, ka Šekspīrs bija parasts cilvēks, cilvēks no lautas. Nevis grafs vai bruņinieks, grāfiene vai karaliene, vai, lai dievs žēlīgs, vesela birokrātiska banda. Kapec lik daudzi neparko negrib pieļaut, lai zēns, kas nav nekas, kas nak no tukšas vietas, dzīvē varētu kļūt ne tikai ievērojams, bet pat dižens? Galu gala es pats sava ziņa esmu tads - no slapjas vietas kļuvis par skatuves bruņinieku. Kāpēc lai Šekspīrs no Stretfordas nevarētu nonākt starp nemirstīgajiem?

-   Ser Henrij, nozīme ir lugām. Nevis izcelsmei.

-Jus alojaties, Keita. Gluži tapat ka stāsts par jusu Ābrahamu Linkolnu baļķu buda, ari stāsts par Šekspīru cilvecei atklaj ko tadu, kam ir milzīga nozīme: ģenialitāte var izpausties jebkur. Kurš katrs var kļūt dižens. Reiz Šekspīrs man palīdzēja izrāpties no rensteles, tālab es visu mūžu veltīju, lai viņu slavinātu. Viņš var izglābt ari citus. Vismaz la es vienmēr esmu domājis. Tieši tas man allaž ir devis otro elpu, licis atgriezties uz skatuves… Kad es bušu nospēlējis I lamleta tevu, Prospero un ini, Šekspīra mantojums bus drošība un gaidīs nakamas paaudzes. Ja tikai liksies miera visādi sīkmanīgu faktu krājēji.

-   Jūs esat sajaucis divas lietas: viņa mantojumu un savējo.

-    Biju domājis, ka jūs sapratīsiet, - viņa skatiens bija pārmetošs.

-jus domājat, ka es jums piekritīšu? - vēl arvien turēdama rokās gramatu ar salocītajām lugas lapam, es pielēcu kājas. - Jūs domājāt, ka tam piekristu viņš? - es kliedzu, Jaudama vaļu spējam dusmu izvirdumam. - Jūs domājāt, ka Šekspīrs, lai kas viņš patiesība bija, pateiktu paldies par to, ka jus viņa vārdā slepkavojat cilvēkus? - Tikpat ātri, kā uzradies, mans niknums sasala ledū. -Jā, ser Henrij, es visu sapratu. Ks sapratu, ka jūs esat slepkava un gļēvulis, kas baidās skatīties acis patiesībai.

Viņš metas uz priekšu un mēģināja izraut gramatu man no rokām. Es izlocījos, viņš uzklupa vēlreiz. Šoreiz viņš mani notvēra un piespieda pie alas sienas.

-   Neglīta Keita un kaulaina Keita, un dažreiz Keita nolādēta…

Pār viņa lupām pārslīdēja čuksts, un es acumirkli pazinu balsi. Amerikāņa balss. Tas cilvēks, kas bija mani vajājis bibliotēka.

Es esmu aktieris, viņš teica.

Metjū apgalvoja, ka bibliotēka man uzbruka viņš. Taču Metju meloja. Jā, Metjū pavisam noteikti bija sagatavojies pārvērst mani par Lavīniju - taču draudi bija sera Henrija ideja. Scenārijs bija viņa. Es nelabi iebļāvos, apcirtos un triecu viņu pret klinti. Viņš atlaida rokas. Atguvis līdzsvaru, atkal gāzās man virsū. Es pieliecos un izspruku.

Nekontrolēdams sava izklupiena spēku, sers I lenrijs smagi ietriecās alas grīdā un pārslīdēja pari kraujas malai.

Es pieskreju pie tas un palūkojos lejup.

Viņš karajas tieši zem alas mutes, ar abam rokam ieķēries ieža atseguma. Ar vienu kāju viņš bija uztaustījis niecīgu akmens izcilni, otra velti šļūkāja gar birztošo klinti. Ieķilejusi vienu pēdu kada plaisa kā enkuru, es izstiepu roku pāri alas malai. Ar vienu roku es nespēšu viņu noturēt. Nometusi zemē gramatu un reize arī lugu, es saķeru viņu aiz apakšdelma, vispirms ar vienu roku, pēc tam ar otru. Mirkli šķita, ka viņš noraus mūs abus leja. Viņa skatiens liecināja, ka šī doma viņam ir ienākusi prātā.

Tad mes izdzirdējām helikoptera rukoņu.

-   Ta ir policija, - es sacīju. - Lai kas ari notiktu ar jums un ar mani, ser 1 Ienrij, viņi atradis lugu. Un vēstuli.

Tai bridi kaut kas viņa salūza. Lēni, viņam pašam piepalīdzot, es uzvilku viņu augša un pardabuju pāri klints malai.

-   Piedodiet! - viņš izdvesa. - Piedodiet man, Keita. Es negri- beju jums nodarīt neko ļaunu, liet jus spītīgi bijāt man ceļā.

-    Aiztaupiet man šos vārdus, - es dzedri atteicu. - Jus nokļūsiet cietumā un tur paliksiet ļoti ilgu laiku.

-   Modernas atriebes vaigs, - viņš novilka. - Jus esat kļuvusi par 1 lamletu, Keita. Vai jus pati to redzat? - Viņš runaja ar rūgtuma pilnu apbrīnu, taču es spēju domāt vienīgi par līķu kaudzi, kas izrādes beigas paliek uz skatuves.

-    Kas jums no la liek?

Aizas augštece zibens plaiksna paršķela debesis ar platu, žuburainu zilganas gaismas loku. Aiza nogranda pērkons, ūdens dziļi leja brazas prel debesīm, raudams mums garām klintsblu- ļus un kokus. Helikoptera motora ritmiska rēkoņa kļuva arvien skaļaka.

Sers Henrijs piecēlās kājās. Atmetis galvu, viņš ļava savai brīnišķīgajai balsij pārskanēt vēja aurus:

Es licis saulei satumst pusdienā

Un veļus dumpīgos es šurpu saucis,

Starp zilām debesim un zaļo jūru,

Ta liekot sākties karam dunošam.

Manu acu priekša viņš pārtapa Prospero, kļuva par burvi, kas izraisa vētras un iekustina taisnības ratus. I eni, majestātiski, viņš pacēla roku un pastiepa to prel mani:

Mana māka

Ar burvju spēku augša cēlusi

No mūža miega kapos miroņus.

-    Ar jusu māku ir tikai radušies jauni kapi, ser Henrij! - es kliedzu preti. - Nevis kāds augšāmcēlies. Ir seši kapi. Septiņi, ja Bens neizturēs.

Kaul kads dzīvības spars, kas virmoja ap viņu, pašķīda un saplaka. Pēkšņi viņš atkal bija vecs vīrs, noguris un mazliet skumjš. Viņš nolaida roku.

No baisās maģijas

es atsakos…

Aizas otrā puse virs klintīm parādijas helikopters, kalnos atbalsojās ta motora rēkoņa. Tas virzījās tuvāk, sagriezdams verpete ūdens šļaces un putekļus uz alas grīdas. Atvērtajās durvis stavēja Sinklers, viņam blakus, izstiepis roku uz priekšu, bija 1 limenesa kungs.

Pasniedzies man garam, sers Henrijs paķēra seglu somu ar vēstuli, kura varbūt bija un varbūt nebija uzrakstīts, kas patiesība bija Šekspīrs. Es steidzos paglābt gramatu ar lugu un piespie- du to pie krūtīm, taču viņš pat nemēģināja man to atņemt. Vērs- damies tikai pie manis, viņš sāka runāt kā untumains tevs, kas atvainojas savai meitai. Ta nebija spēle - vienkārši atvainošanas:

'lad salauzīšu zizli, aprakšu

to zemes dzīles, daudzas asis dziļi,

Un dziļāk, neka sniedzas kuģa lote,

Es nogremdēšu savu gramatu.

Es ar novēlošanos atskārtu, ko viņš grasas darīt, un metos uz priekšu, taču viņš jau stavēja uz kraujas malas.

-   Pieminiet mani! - viņš sacīja. Tad liecās atpakaļ un krita kā Ikars, kas pielidojis pārāk tuvu saulei, lūkodamies augšup ar jus- nnbas pilnu smaidu, izpletis rokas ka sadriskatus spārnus.

Tālu leja klusi noplunkšķēja ūdens. Vēl reizi upe pasvieda viņu augšup.

Tad viņš nozuda pavisam.

Interlūdija

1626. gada jūlijs

VIŅŠ BIJA DOMĀJIS, ka mirt vajadzēs no uguns un zobena, vai vismaz no uguns un dunča ņirdzīga pūļa priekša. Tikai ne vienam pašam tumsa.

Nāves dvaka jau bija tik blīva, ka ik elpas vilciens spriedās rīkle, taču drausmīgāks par visu bija klusums. Sakuma priesteris par to bija juties pateicīgs. Seržants - ļoti brašs puisis - pirms nāves divas dienas murgoja, un viņa vaidus un aurošanu klausīties bija gandrīz tikpat grūti, ka viņa skrapēšanos gar akmens bluķiem, kas aizsprostoja izeju. Viņš bija ecējis akmeni tik ilgi, līdz pirksti pārvērtās asiņainas skrandas, klakšķēja kauli, tomēr viņš nebija pierunajams rimties, līdz viss viņa spēks bija izsīcis tumsa. Un seržants bija spēcīgs puisis.

Varbut gan šis skaņas, gan šis klusums, domaja priesteris, bija mans sods par to, ka pieganīju gaisu ar meliem.

Nodomi bija labi. Neilgi pec došanās ceļa viņi bija nokļuvuši pie upes, kas pec trīs dienas ilgam lietavam bija pārplūdusi. Ja viņi tur butu trīs dienas nogaidījuši, ūdens noskrietos - plūdi šai divainaja un neparedzamaja zemē pazuda gandrīz tikpat atri ka sakās, - taču kapteinim nebija pacietības. Viņa meles patagoti, viņi todien bija pārcēlušies upei pari, zaudējot trīs mūļus un visu, kas bija tiem uzkrauts. Savas personiskas vīna blašķes zaudējumu kapteinis uzņēma ka vislielāko traģēdiju un pavēlēja nopērt mūļu dzinēju. Viri to panesa tāpat, ka parasti panesa kapteiņa cietsirdīgo stulbumu: ar niknuma pilnu pacietību. Taču atklājums, ka zudusi ari priestera Bībele, iesvela viņu acīs panikas liesmas.

Gandrīz visi ekspedīcijas kareivji naca no neizglītotiem zemniekiem, un viņu dievbijība bija tuvaka māņticībai neka sapratīgu būtņu ticībai, citādi priesteris bulu lūkojis ar viņiem runai un izgainīt šīs bailes. Taču atlika likai viens: viņš izvilka no seglu somas "Donu Kihotu", biezu un grezni iesietu grāmatu, un paziņoja, ka lā ir viņa personiskā Bībele un turpmāk viņš ar prieku lasīs no tas priekša karavīriem.

Panika noplaka. Kopš las dienas viņš "lasīja" evaņģeliju, at- šķiris, piemēram, nodaļu par ciņu ar vējdzirnavām un pec atmiņas skandēdams līdzību par pazudušo delu. Reiz bija laiks, kad, nonācis šadas sprukas, viņš spurgtu vien. Taču tas laiks piedere- ja pavisam citai dzīvei.

Viri, protams, redzēja papīru žūksni, ko viņš glabaja, iebāztu gramata. Viņi uzskatīja, ka tas ir sprediķis, kadas privātās lūgšanas teksls, un ķircināja viņu. Viņa meistardarbs. Viņa šedevrs. Kaul kadā ziņa viņiem laikam bija taisnība. Tikai kas lā bija par lugšanu?

Esmu kļuvis

Pats savu godu kaps,

Tumšs nams, kur majo vien nave…

Seržants bija raidījis viņam paris skaudrus skatienus, taču, lai kadas aizdomas ari viņam bija, viņš tas paturēja pie sevis. Atšķirība no kapteiņa seržants prata apieties ar vīriem.

Virzīdamies gar upi, viņi bija iznākuši no kalniem un nokļuvuši plaša, brūnā klajuma, kas neizturami atgādināja par dzimteni, par Kastilijas līdzenumiem. Pēc dažam dienām daži viri, kas bija nomaldījušies kolonnas arjergarda, bija uzgājuši divas indiāņu sievietes ar bērniem. Iekams priesteris saprata, kas notiek uk- šinošu viru murskuļa viduci, bērni jau bija miruši un ar sievietēm noticis kas vel ļaunāks. Ari lada bija karavīru ikdiena; sakuma viņš tikai uzgrieza muguru un neskatījās. Tomēr pieci vai seši no vīriem tīksminājās tik rupji un ilgi, ka galu gala priesteris, skriedams līdzas savam mūlim, devās sudzeties kapteinim. Kapteinis bija atjajis, lepni nokāpis no zirga un ar kailu zobenu roka devies iekša barā, likdams vīriem pašķirlies. Bridi viņš staveja un skalī- jas. Viena no meitenēm jau izlaida garu. Otru viņš paņēma turpat uz vietas, visu acu priekša. Un tad izdūra viņai cauri savu zobenu.

'lād viņš atkal ielēca seglos un, iecirtis piešus savam zirgam sānos, atgriežas kolonnas priekšgala. Neviens nepakavejas pat tik ilgi, lai apbedītu mirušos.

Vakara, pagajis nostāk, lai aizlugtu par pazudušajām dvēselēm, viņš kokos manīja skaudras acis. Kapteinis tikai sakliedza uz priesteri, saukādams viņu par gļēvuli un nejēgu, turpretim seržants paklusam dubultoja nometnes sargkareivju skaitu.

Tas nehdzeja: no rīta viens no kareivjiem lika atrasts savus divdesmit jardus no nometnes, četrrāpus zāle; viņam vairs nebija acu un dzimumorgānu viela bija asiņains caurums. Pēc tam visi tie, kas bija pieskarušies sievietem, tika noķerti un noslaktēti, cits pec cita, aizvien nežēlīgākiem un drausmīgākiem paņēmieniem; tā klusējošu vilku bars atšķir no ganampulka mēmus bizoņus. Kareivji vienkārši nozuda, un pec paris stundām vai dienām viņi tos atrada, vel dzīvus, priekša uz, takas.

Nāves stunda daudzi no viņiem vēlējās noskūpstīt Svēto Bībeli. Priesteris lauzīja galvu, vai nav grēks šadā bridi turpināt krapšanu ar gramatu. Bet ja tas spēja padarīt gaišakus pēdējos mokas un bailes aizritošos dzīves mirkļus… Viņš nolēma, ka tada rīcība vairak līdzinās žēlastībai un nevis grēkam.

Savus ienaidniekus viņi ne reizi nedabūja redzet, redzams bija likai lo pastrādātais. Viri saka bubināt par demoniem. Taču kapteinis, kam acu priekšā rēgojas zelta pilsētas, liekas, nemanīja nedz asinis, nedz arvien blīvāko baiļu smārdu. likdams lielā zobenu un pātagu, viņš dzina vīrus uz priekšu. Ari to viņš nešķita pamanām, ka pienāca diena, kad viņš bija vienīgais vel dzīvais no tiem, kas bija pieskārušies indiāņu sievietēm.

Trīs dienas vēlāk kapteinis no rīta neiznaca no savas telts. Viņu atrada pie pakša, viņa iekšas bija aptītas ap lelli līdzīgi karogiem. Viņam nebija acu, roku un meles. Rīkle bija pargriezla, un dzimumorgāni sabāzti mutē. Nakti neviens nebija neko ne redzējis, ne dzirdējis.

Viņu apglabāja nesērojot. Tad viņi pagriežas un devās mājup. Vai vismaz uz Santafē.

Pārvēlu. Nakti uzbruka indiāņi. Lielākā daļa vīru tika apslak- tēti savās cisās, tomēr vel dzīvos seržantam izdevās savākt kopa un, izmisīgi atkaudamies, viņi atkāpas kalnos un nokļuva kādā aizā. Taču viņu skaits leni, bet nenovēršami, pa vīram vien, saruka. Kad viņi sasniedza apaļo graviņu, vairs bija palikuši tikai astoņi viri un divi zirgi. Viņi bija domājuši, ka aizstāvas, - neal- skārzdami, ka indiāņi pa kalniem kāpelē gandrīz tikpat veikli ka kalnu kazas.

Tad viņi bija paglabušies ala, pateikdamies Dievam un laimei par tumšo spraugu, ko bija netīšām pamanījuši. Nonākuši lielā, krēslainā telpā klints dzīles, viņi ar novēlošanos apjauta, ka laimīgais atradums nebija nejaušs: viņi šeit bija ievilināti. Taču jau gazas klintsbluķi. Divi no vīriem bija metušies akmeņu lietū un sadragāti. Pārējie bija tupējuši iekša, līdz troksnis apklusa. Tad sakās gaidīšana tumsā.

Un pec tam sakas miršana, līdz priesteris un seržants palika divi vien. Un drīz - viņš viens pats.

Tumšs nams, kur mājo vien nuve…

Jau divas dienas viņš nebija nolaidis ūdeni; lupas bija sasprēgājušās un mute tik sausa, ka siekalu norīšana sagādāja drausmīgas mokas.

Un tad viņš vairs nebija viens: no tumsas iznira sejas, las viegli viļņojas ka naru mati. Tumšmataina sieviete zaļa tērpa. Pusmuža vīrietis ar draiskām dzirkstehtem acīs - draiskam un ciniski as- pratigam, un vel viņa acis bija klusās skumjas, ko pazīst tie, kas redzējuši, ka pasaulē spožākais gaišums un dziļākās ēnas ir neatšķetināmi savijušas.

Visskaistākā bija seja, ko viņš sava dzīvē nekad nebija redzējis. Meitenīte ar kaslaņbrūniem matiem. Viņas portrets gadiem ilgi bija glabajies viņam pie sirds, paslēpts smagaja krucifiksā.

Ko par to sacītu bīskaps? Rīklē uzburbuļoja smiekli, kas gan vairak atgadināja rīslīšanos. "Truls nespēks dvesele, kad samīts kauns," viņš reiz dusmas bija iekliedzies. Ja, tadi tiešām varētu bīskapa vārdi.

Taču viņš bija alojies. Jau sen viņš bija to sapratis. Mīla mīla nav, ja mainas, tiklīdz sastop mainīšanos…

Viņa parādijas velreiz, viņa smaidīja, un viņš juta, ka viņa sirds notrīc un palēkdamās metas skriešus.

-    Bet kas viņa ir? - viņš dzirdēja taujājam savu jaunības balsi.

-    Viņa ir viņa pati, - skanēja atbilde. - Daiļuma Roze.

Viss parejais bija klusums.

piektais cēliens

46

PIECUS MĒNEŠUS PEC Rozas nāves, saltā decembra vakarā, es, daudz ātrāk nekā biju domājusi, atkal atrados "Clobusa" un mēģināju "Hamletu".

Teātris bija atjaunots agrakaja godība. Kad pienāks jūnijs, tas iemantos jo lielāku krāšņumu: pēc nepilnu četru gadsimtu aizri- tēšanas notiks vel viena "Kardenio" pirmizrāde - divdesmit devītajā, ne vairāk, ne mazāk. Varenie un svarīgie bija uzaicinājuši mani to iestudēt.

Taču Atenaīde bija izlēmusi, ka vispirms jāizrāda "Hamlets". Atklājās gan, ka vienīgais laiks, kad Džeisons l'īrss bija brīvs un varēja spēlēt melanholisko princi, ir decembris. Man jau šķita, ka ideja par pirmizrādi "Globusā" ziemas sezonas vidu ir klajš neprāts, taču Atenaīde nepiekrita. - Elizabetieši gāja uz. teātri visu cauru gadu, - viņa paziņoja. - Kāpēc lai mēs to nevarētu? Vai jūs domājāt, ka mes esam galīgi mīkstpēdiņi? - Pec tam viņa izrakstīja čeku, finansiāli atbalstīdama iestudējumu Rozas piemiņas varda. Un izskatijas, ka viņai ir taisnība, vismaz tiktāl, cik tas attiecas uz biļetem. Visas izrādes jau bija izpardotas, un līdz pirmizrādei vel bija desmit dienas.

Kad, mēģinājumam beidzoties, aktieri atstaja skatuvi, es izmantoju dārgo brīsniņu, kad teātri paliku viena. Decembrī saule Londonā riet agri. Pec pulksteņa vel laga nebija ne pēcpusdiena. Vēlīna gaisma slīpi krita par niedru jumtu, man žilba acis, un es tās piesedzu ar roku. Svētsvinīga leģenda apgalvoja, ka Šekspīra laikos dienas izrādes brīvdabas teātros beigušas krietni pirms krēslas iestāšanas. Lūkodamas augšup uz skatuvi, es par to nebiju droša. Teiksim, Herakla stabi: dienvidus saule tie dižojas nekautra purpura sarkanuma. Ja debesis bija pelekas, tie krāsojās zirgu toņos, kjuva pali un beri un slējās salti kā atturīgi aristokrāti - vai, ja jus esat bezcerīgs ciniķis, ka divas marmora steika kolonnas. Taču visvairak es par tiem priecājos .saulrieta, vienalga, ziema vai vasara. Tad tie - un viss "Globuss" tiem apkārt - izskatijas pilnīgi un galīgi šekspiriski. Vai bibliski. Vai abejadi: reizēm ēnas sabiezē ka recoši dēmoni un 1 lērakla stabi zaigo ka uguns meļu laizītas asiņu upes.

Hs nodrebēju un, savilkusi ciešāk moteli, ļāvos atminam.

Seru Henriju atrada nedeļu pec nāves. Turpat aiza, nedaudz uz lejteces pusi, pa pusei apraktus zem akmeņiem, uzgaja arī seglu somas lanckarus, taču viss, kas taja glabajas, bija pazudis.

Galu gala viņš dabūja gandrīz tieši to, ko bija velējies. Viņš bija izcēlis dienasgaisma par zudušu uzskatītu lugu un iznīcinājis visus pierādījumus, kas, iespējams, runāja par ļaunu Šekspīram. Ta vārda viņš ziedoja savu dzīvību.

Un sešu citu cilvēku dzīvības. Par upuriem kļuva Maksīne, doktors Sandersons, Kviglija kundze, Grasjela, Metju - un Roza.

Atenaīde veltīja "Hamletu" Rozas piemiņai; es biju izlēmusi, ka mans piemineklis viņai bus "Kardenio". Pagaidam es vel nebiju gluži piedevusi viņai rotaļašanos ar mani. Vel vairak es turu uz viņu ļaunu prātu par to, ka viņa ir mirusi - atgadinaja sīka balstiņa. Hs sataustīju kabata Ofēlijas piespraudes kopiju, ko visur nesāju līdzi ka talismanu. Palaid viņu, Keita, toreiz teica Maksīne, nojauzdama, ar kadam dusmām un nožēlu es domāju par Rozu. Palaid Rozu vaļa.

Hs leni nokāpu no galerijas, izgāju pagalma un nostājos iepretim tukšajai skatuvei.

-    Ar labunakti, mans princi! - es teicu. Pati nezināju, ar ko es runāju. Varbūt ar skatuvi, un tikai. - J,ai eņģeļi tev mieru dziesmu dzied!

Klusumu partrauca aplausi, un es strauji pagriezos, lai redze- tu, no kurienes tie skan. Pie durvīm kads, vaļīga pozā atspiedies pret sienu, plaukšķinaja. Te tev nu bija, vienatne teātri…

Traucējums mani saniknoja. Paris reizes nedēļā atradas kads tūrists, kas uzskatīja, ka zīmes "Netraucēt, notiek mēģinājums" attiecas uz visiem citiem, tikai ne uz viņu, un izmanījās kaut ka izslīdēt cauri sargu un uzraugu tiklam.

-   Jus visu esat palaidis garam! - es uzkliedzu. - Aktieri jau ir aizgajuši.

-   Viņi bija lieliski, - atbildēja angliska balss: es to pazinu. Balss ka šokolāde un bronza. - Bet aplausi nebija domāti viņiem. Tie bija tev. - Bens atravas no sienas un izslējās taisni.

Es stāvēju un blenzu uz viņu ka uz spoku.

-    Piedod, ka ta ielavījos, - viņš sacīja. - Bet es nekad nebiju redzējis, ka strada režisori, un mani mocīja ziņkārībā. - Viņš na- ca uz manu pusi, nedaudz pieklibodams. - Varbut tu, profesores kundze, gribētu kopa ar mani kaut ko iedzert?

-    Ķems! - es smaidīdama atsaucos. - Vai tev nekad neienāk prata pirms likšanas piezvanīt?

-    Sasodīts! - viņš vienā miera atteica. - Man līdzi ir ļoti laba šampanieša pudele. īsti piemērota randiņam. Ja ši ir tikšanas, lad esmu pparcenlies, - viņš pagaja man garam un devās uz kāpnītēm, kas veda augšup uz skatuves. Apsedies uz augšēja pakāpiena, viņš izvilka divas šauras glazēs un saka darboties ap korķi.

Es piegāju un apsēdos viņam blakus.

-   Ja tu grasies dzirdīt mani ar šampanieti, vari šo sastapšanos saukt, ka vien tev labpatīk.

Ar klusu paukšķi pudele bija attaisīta, un Bens salēja gaišo vīnu glazēs.

-    Vesela! - viņš sacīja, sniegdams vienu man.

-    Ko mes svinam?

-   Tikšanos? - viņš smaidīja.

Es piekrītoši pamāju un iedzeru malciņu. Šampanietis koda melē un bija garšīgs.

-   Kā tu juties, Keita?

Man iekņudējās acis. Viņš piecus mēnešus pavadījis ārstēdamies un tagad jauta, ka jūtos es? Godīgi sakot, man nebija ne jausmas, ar ko lai sāk. Stundas pēc sera Henrija nāves bija sākušās ar helikoptera propellera žvākstoņu un kliegšanu, ar aizturētu elpu un gaismas stariem tumsā, līdz beidzot Bens dzīvs tika iznests no alas. Nākama ja diena zemes virsu tika izcelts Metju līķis.

Daudz vēlāk, ar Himenesu svētību, es atgriezos ala kopa ar ASV Zvejas un medību fonda pārstāvi (viņu interesēja atsevišķas Meksikas sikspārņu pasugas), pieciem arheologiem - divi bija no Arizonas universitātes, pa vienam - no Mehiko, Londonas un Sa- lamankas (viņus visus interesēja koloniālās Spānijas un karaja Džeimsa laikmeta Anglijas kultūras materialas liecības) un spe- leologu no Arizonas pavalsts parku parvaldes. Akmeņu krāvumi sausa ja ala izrādījās gluži tas, ko es biju iedoma jusiies: piecu Spānijas koloniju kareivju kapi.

Sestais, neapbeditais mirušais bija franciskaņu muks. Viņa kru- cifksā bija paslēpta 1 liljarda miniatūra, izmeklēti smalks portrets: meitene ar kastaņbrūniem matiem. Zeltītie burti gar miniatūras malu to, liekas, sasaistīja ar Foldžera I liljardu: Tik tava vasara vien nenobales. Citu pazīmju, kas Jautu kaut ko uzzināt par mirušo, nebija, taču vienīgais angļu priesteris, par kuru bija zināms, ka tas bez vests pazudis šaja pasaules daļa, bija Viljams Seltons.

Iegājuši ala pa apakšējo ieeju, mēs bijām virzījušies garam sikspārņiem un nonākuši lai kambari, kas bija kļuvis par Džema ka- penem. Viņam līdzi bija papīri - taču tie bija satrunējuši un par- tapuši neizlasāmā, appelejušā blāķi. Pazemes atbalšu pilnaja lieliskumā likās neērti kurnēt par dažu papīra lapu zaudējumu.

Himenesi sasauca preses konferenci un paziņoja par manuskripta atrašanu; es viena rāvienā kļuvu par slavenu personu. Ap mums lika sacelts neiedomājams troksnis, taču pasaule - vai vismaz lielāka tas daļa - drīz pieņēma to, ka šis priesteris bija par spāņu garīdznieku kļuvis anglis varda Viljams Seitons, ka viņam līdzi bija "Dona Kihota" sējums un Šekspīra par zudušu uzskatītas lugas eksemplārs. Ofēlijas dienasgrāmata pagaidam nebija atradusi sev paliekamu vietu, iesprudusi klusās pārrunās, ko Atenaīde risinaja ar Anglikāņu baznīcu. Viltonu nama vēstules rampu ugunis neparadījās.

Paklausīdami Atenaīdes padomam, Himenesi pārdeva lugas manuskriptu privātā izsole par neizpaustu summu, tādejādi liekot izskanēt gluži neaptveramiem prātojumiem (vilšanas par desmit miljoniem dolāru? viltojums, par ko nokāsts pusmiljards?). Patiesība, ka jau parasti, bija kaut kur pa vidu. Manuskripts nonaca britu bibliotēkas un Foldžeru kopīpašuma; abas cienījamās iestādes vienojās, ka tas, gluži ka nabaga Persefone, ik pārgadu nonāks te vienas, te otras nciba.

Nozagtie "Pirmie folio" tika atrasti sera henrija bibliotēka un tos atdeva atpakaļ "Globusam" un harvardai, tiesa, eksemplārā trūka vienas "Tita Andronika" lapas. Pieliekot klat to lapu, kas glabajas man kabatā, vairs netrūka nevienas. Valjadoli- da Karaliskas koledžas rektors gudroja, ko lai iesāk ar "Folio", ko Derbijs bija atsūtījis Viljamam Šeltonam.

Tomēr galvenās sensācijas slepas dziļāk ēnās. Sera henrija 2 un profesora Metju Morisa nāve pavisam drīz pec Rozas bojāejas sadrebināja visu šekspirologu pasauli ka zemestrīce. Kad kļuva zināms oficialais viedoklis par slepkavībam, ko visa pasaule pārraidītā televīzijas preses konferencē pasludināja Sinklers, bļaustīšanās parauga gaudu vētra. Sers Henrijs un Metju kopā izdarījuši piecas slepkavības; pēc tam sers Henrijs nogalinājis Metju. Pats sers Henrijs, nelokāmi paziņoja Sinklers, bija gājis boja nelaimes gadījumā.

Cik tālu vien kads spoja atceroties, Hārvarda pirmo reizi bija palikusi bez štata šekspirologa; uz bostonu šalkdami lidoja CV, likās, pēkšņi ceļā devušies visi Ziemeļamerikas un britu salu meži. Fs uzskatīju, ka iespēja strādāt ar seru Henriju bija man liela veiksme, taču, kad paklusam sāku aplaujaties par aktieriem, kuri varētu ieņemt viņa vietu manā Hamletā", atsaucās personas, kuru vārdi spožās ugunīs mirdzēja visās četras pasaules daļās. Cik noprotams, spoka loma lika uzskatila par provēm Kihota lomai.

Jā, ar ko lai sak par to visu stāstīt?

-    Labi, - es atbildēju. - Es jutos labi.

bens pasmaidīja.

-    Maķenīt vienkāršoti, šaubu nav, bet man prieks to dzirdēt.

-    Un tu? Kā 1u pats jūties?

Viņš skatijas uz burbuļiem, kas ceļas augšup viņa glazē.

-   Esmu kaut ko atradis, Keila.

Es noskurinājos. Rozas vārdi.

-    Nav smieklīgi.

-    Ta nemaz nebija domāts. - Viņš ieskatijas man acis. - Tas bija nevis joks, bet patiesība.

Es blenzu, muti pavērusi. Visu slimnīca pavadīto laiku un pec tam atlabstot viņš bija iebildis pret to, ka es viņu apmekleju, tiesa, pāris reižu mes runājam pa tālruni. Nedaudzu dienu laikā Hoto- na un Viltonu namu dokumenti - Džema vēstulē profesoram Čail- dam un Vila vēstulē "jaukajam gulbim" - bija nonākuši turp, no kurienes bija paņemti, nekādi jautājumi netika uzdoti - tik ilgi, līdz nesāku prašņāt es. Tomēr man izdevās uzzināt tikai to, ka Elsinora, visa ta jucekļa vidu, Bens bija nospēris seram Henrijam Cembersa sējumu un līdz ar visu noziedzīgiem līdzekļiem iegūto vēstuļu kolekciju noglabajis kaut kur Atenaides nama. Ka viņam izdevās tas atgul, viņš nestastija. Toties viņš palūdza man piespraudi ar taja noslēpto portretu un atkārtoja savu lugumu tik neatlaidīgi, ka es piekāpos. Ari piespraude drīz uzsāka mājupceļu - ta algriezas Foldžeros kopa ar Ofelijas vēstuli Foldžera kundzei.

Musu pēdējā saruna nolika dažas dienas pirms tam, kad man teātri atsakas mēģinājumi - pirms pusotra mēneša. Noskaidrojusi, ka starp Hovardiem un Derbijas grafu tiešām ir pastāvējusi saikne, es sajūsma viņam piezvanīju vēlreiz.

Bena balss šķita gurda, tomēr, izdzirdējis manu stāstu, viņš kjuva žirgtāks.

-    Kas tā bija par saikni?

-   Ta pati vecā. Laulības. Derbija meita bija precējusies ar So- merseta brālēnu.

-   Ej nu ej!

-    Turklāt šo brālēnu ari sauca Roberts Karrs, tikai šis Karrs savu uzvārdu rakstīja pa skotu modei, Kerrs. Laulība tika noslēgta tūkstoš sešsimt divdesmit pirmajā gadā, gadu pirms Somersetas grāfienes izlaišanas no Torņa cietuma. Divus gadus pirms "Folio" publikācijās.

Viņa tagad ir ģimene, bija rakstīts Viltonu nama vēstule.

-    Tas beidzot ir pierādījums, vai ne? Ka Derbijs pielika roku lugām?

Es nepiekritu:

-    Šis laulības pierada tikai to, ka viņš pazina I lovardus. No Valjadolidas "Folio" mes jau zinām, ka viņš pazina Viljamu Šel- tonu. Un no Viltonu vēstulēs mes zinām, ka viņam bija kaut kāda pazīšanās ar Šekspīru. Taču ne viens, ne otrs nav pierādījums, ka viņš rakstījis šīs lugas. Tikpat labi viņš varēja but pasiititajs.

-Tad kadi pierādījumi tev ir vajadzīgi?

-    Kaut kas izvērsts.

-   Kur tādus meklēt? - viņš novaidējās.

-    Iesākumam - lada vielā, kur pēdējo četrsimt gadu laika neviens nav meklejis.

-'lev ir ari kāds konkrēts priekšlikums?

Es sāku lauzīt galvu.

-   Visa ši sižeta malas. Varbut japarbauda baumas. Bet ne jau par lugām. Tas visas jau ir cilātās un parcilalas.

-    Kadas tad ?

-    Varbut par karaļa Džeimsa Bībeli.

Viņam paspruka ilga, lēna nopūta:

-   Tas paraksts psalmos…

-   Varbūt ir iespējams kaut ko uzzināt par tiem cilvēkiem, kas bija iesaistīti tulkošanā, konkrēti - kas tulkoja četrdesmit sesto psalmu.

-   Mes to nezinām? Tu nezini?

-   Nē. Tulkotāji neatklaja, kads ir kura devums. Cik noprotams, ta bija pārdomāta nostāja. Pat tiktai, ka tika dedzināti dokumenti. Viņu ieskatā Bībele ir Dieva darbs, nevis cilvēku. Un katra ziņā ne jau viena cilvēka veikums. Bet ja nu tomēr kads vārdiņš pa- spmka, ja nu tas tika pierakstīts?

-   Es piedalos, - viņš toreiz paziņoja. Viņš laga nespēja pārvietoties, ari karaļa Džeimsa laikmeta rokrakstus viņš neprata lasīt, tādēļ par to, cik veiksmīgi viņš spes piedalīties, es lielas ilūzijas neloloja. Bet ja viņam vajadzēja kaut ko, lai nīkstot bezdarbība nesajuktu prāta, - lūdzu.

Un tagad viņš te, uz skatuves malas apsēdies, paziņo, ka ir kaut ko atradis. Es noliku glāzi.

-Ko?

Viņš iedeva man nokopētu vēstuli. Es pacēlu galvu: vēstulē bija skrīverrakstā.

Bens smaidīja.

-    Dabūjuši atpakaļ savu īpašumu, Eoldžeri visnotaļ labprat palīdzēja. Pat iemacija man lasīt Džeimsa laikmeta rokrakstus.

-   Tad šo tu uzgāji pie viņiem?

-   Nē, - viņš papurināja galvu. - Privātkolekcija, - viņš nenoteikti atbildēja. - To rakstījis Eanselots Endrjūzs, Vestminsteras dekāns un Čičesteras bīskaps, kadam draugam tūkstoš sešsimt septītā gada novembri. Eanselots bīskapam ir jocīgs vārds, bet, no otras puses, neizskatas, ka viņš bijis parasts melnsvārcis.

Viņš neturpināja, tadeļ es nolīku par vēstuli un sāku lasīt. I ,ie- lākoties tajā tika pārspriestā kātoju problēma Vorvikas grāfiste. Taču bija viena rindkopa, kas piesaistīja manu uzmanību - par Lorensu Cedertonu, Kembridžas Emanuēla koledžas priekšnieku, un nule pabeigto Dāvida dziesmu gramatas tulkojumu karaļa Bībelei. Čedertons bija viens no nedaudzajiem puritāniski noskaņotajiem projekta iesaistītajiem garīdzniekiem; psalmu tulkošana bija uzticēta viņa vadītajai komitejai.

Bīskaps ziņoja, ka Cedertons uzrakstījis nejēdzīgu vēstuli, sūdzēdamies, ka viņa majestate viņa komitejas rūpīgo psalmu tulkojumu nodevis kaut kadai dzejnieku bandai, lai uzspodrinātu, Cedertons spļāvis zilas ugunis, it kā dzejiska uzspodrināšana Ievītu derdzeklību skala atrastos vairākus pakāpienus zemāk par masturbāciju, sodomiju un buršanos. Bīskaps esot centies viņu nomierināt. Dzejniekiem netikšot ļauts tulkojumu sagandēt - un vispār, attiecība uz ritmu un skanējumu karalim esot taisnība. Psalmi galu gala ir dziesmas, bet izklausas pēc sprediķiem. Garlaicīgiem sprediķiem, viņš esot precizējis. Ari bīskaps, gluži tāpat kā karalis, iestājoties par precizitāti, taču neredzot iemeslu, kalab lai precizitāte nebūtu ausim tīkama.

Tomēr Cedertons mierinājumus atraidījis. Viņš izteicis vēl vienu apsudzibu: viņi savu darbu ir parakstījuši!

Ja tas tiešam ir noticis, rakstīja bīskaps, ta tiešam būtu zaimošana, taču viņš pats, personiski, esot izurbies cauri visai psalmu grāmatai, bet nekādu parakstu neesot atradis. Cedertonam, viņš nopūtās, rakstīdams draugam, drīzāk vajadzētu uztraukties par tam Bībeles grāmatām, kuras viņam vel jāpārtulko, nevis jaklaiga blēņas par pabeigtajiem tulkojumiem. Ja šis īgņa neparko nespes turot muti, karalis noskaitīsies un pats ķersies pie uzspodrināšanas. Ja to dara dzejnieki, krietnajam bīskapam vismaz ir iespēja iebilst, ja sastradats kaut kas patiešam briesmīgs.

Diemžēl bīskaps, atšķirībā no Cedertona, bija pats diskretuma iemiesojums. Viņš nenosauca nevienu vardu.

Kad es izlasījusi pacēlu galvu, Bena seja pavīdēja smaids.

-   Tu doma, ka viens no šiem dzejniekiem varbut bija Šekspīrs?

-   Kāpēc ne? Bet kas bija parejie? Nekādu citu parakstu pēdas neviens nav atradis.

-   Vai kads ir meklējis?

-    Laikam gan ne, - es sāku smieties.

-   Tad kas lev nepatīk?

-    Datums, - es izvairījos no atbildes. - Saskaņa ar veco teoriju psalmu tulkojums tika pabeigts tūkstoš sešsimt desmitajā gadā, kad Šekspīram bija četrdesmit seši gadi - šis skaitlis ir tada ka everģēlīga atminējuma pateikšana priekša, bet bīskapa vēstule datēta ar tūkstoš sešsimt septīto gadu…

-   Vai psalmiem katra ziņa jabut dzimšanas dienas davanai sev pašam?

-   Ne. Bet tad nav skaidrs, kāpēc tieši četrdesmit sestais psalms? Kāpēc vajadzēja ta pūlēties, nepametot citiem nevienu pavedienu, aiz ka turoties, atšķetinal miklu?

-   Tu doma, ka viņam briesmīgi rūpēja tas, vai citi zinas, ka tas ir viņa darbs? Varbūt viņš to izdanja sev par prieku, jo viņam vienkārši ienaca prāta, ka viņš var psalma iecept sava uzvārdā ana- grammu?

-    Varbūt. - Es saraucu pieri. Dzimšana* dienas dāvana sev pašam.

Es nolēcu no skatuves un aizjozu uz galeriju, kur uz. galda stavēja manas piezīmju gramatiņas; pec brīža nācu atpakaļ ar trim salocītam lappusēm, ko noklāju Benam priekša. Izdrukas no Oksfordas "Nacionalo biogrāfiju" vārdnīcās interneta versijas. Šķirkļi, kas bija veltīti Derbijas sestajam grafam Viljamam Stenlijam, Pembrukas grāfienei Mērijai Sidnijai Herbertai un seram Erensisam Bekonam.

-    Himeriskais briesmonis, - novilka Bens. - Bezmaz pilna sastāvā.

-    Dzimšanas dienas dāvana sev pašam, - es teicu priekša.

Bens parlaida skatienu šķirkļiem un pacēla acis:

-    Viiii visi dzimuši tūkstoš piecsimt sešdesmit pirmaja gada.

-    Un tas nozīmē, ka tūkstoš sešsimt septītajā gadā, kad tika pabeigts psalmu tulkojums, viņiem visiem bija…

-   Četrdesmit seši! - viņš nosvilpās.

Bridi mēs klusēdami malkojam šampanieti, sēdēdami Šekspīra pasaules klusaja sirdi. Safīrzilas debesis mums aiz muguras kļuva arvien spilgtākās, likās, it ka mes lidotu kada ziemīgā sapni.

-   Tu zināji, ka ilgāk par citiem himeriska briesmoņa locekļiem nodzīvoja Derbijs?-es ieminējos. - Lēdija Eembruka nomira no bakam tūkstoš sešsimt divdesmit pirmaja gada, tikai dažas nedēļas pirms tam, kad Derbija meita apprecējās ar to otru Karru, Bekons nomira no plaušu karsoņa tūkstoš sešsimt divdesmit sestā gada pavasari: viņš eksperimentēja, vai gaļu nevar saglabat, sa- bažot cāļiem vederos sniegu. Turpretim Derbijs vel pieredzeja Anglijas Pilsoņu kara pirmos šāvienus.

-    Krita kaujas laukā? - vaicāja Bens.

-    Ne. Viņš bija Čestera, ieracies savas mīļajas gramatas, turklāt viņam jau bija astoņdesmit viens gads. Taču tūkstoš sešsimt četrdesmit otra gada septembri, kad karalis aizbēga no Londonas, parlamenta puritāņiem beidzot izdevās uzlikt savu ķepu teātrim, ko viņi jau sen ienīda ar saltu naidu, un otrajā septembri viņi to ar troksni slēdza. Gandrīz divdesmit gadus tas palika slēgts…

-   Tie puritāņi laikam nav sevišķi jautra tauta. Labi gan, ka galu gala lielākā daļa aizburāja uz jauno krastu.

-   Paldies, - es novaikstijos. - Derbijs nomira pec meneša, gandrīz precīzi, divdesmit devitaja septembri.

-    Varētu likties, ka parlaments uzlika ķepu viņa dvēselei?

-    Ir liels kārdinājums to uztvert šādi, vai ne? bet vēsturē tā nenotiek. Kad runa ir par celoņiem un sekām, hronoloģija nav arguments. - Hs izklaidīgi vilku ar pirkstu pa glazēs malu.

-    Nu, un ko tu no tā visa vari secināt?

Es pašūpoju galvu.

-Atenaīde ieminējās, ka Vezlijs Norts varētu uzrakstīt vel kadu gramatu, ši butu par himerisko briesmoni. Es teicu, ka pado- mašu.

-   ļa, viņa man stāstīja. Tu gribi par to rakstīt ar svešu vārdu?

-   Šim stāstām tas piestāvētu, vai ne? - Viņš smējās, bet es papurināju galvu. - Nelaime lada, ka pagaidam tas viss kopsumma nav nekas vairāk par voja saklausītām balsīm. Trūkst stabilu pierādījumu.

-   Līdz šim, liekas, tas reti kuram traucējis.

-Ofēlijai traucēja. Pec tam viņa jutas laimīgāka.

-   Tatad Dēlijas ceļa vieta tu drīzāk izvelētos Ofelijas variantu?

Šo ļaužu darbos paisums ir un bēgums… Man prata ienaca Rozas iemīļotās rindas, tās it ka skandēja viņas balss.

-   Cik labi tu pazini Rozu? - jautāju Benam.

-   Pietiekami labi, lai zinātu, ka viņa tevi neprātīgi nuleja.

-   Viņai patika izspēlēt to sonetu sižetu. Viņa pati vienmer bija  Dzejnieks.

-   Protams. Un lu biji zelta jauneklis.

Man smiekli vairs nenāca.

-    Tas izklausas pec drausmīgas uzputības. Bet sers Henrijs man vienreiz teica kaut ko stipri līdzīgu.

Bens neatlaidīgi lūkojas man acis.

-   Viņa tevi sauca par savu zelta meiteni. Ari ta.

Es pieliecos.

-   Vai tu nekad neesi domājis par to, vai ari tev nebija paredzēta kada loma viņas sonetos?

-   Man nebija jādomā. Viņa piedavaja man būt melnīgsnējai lēdijai, - Bens atsaucās un kaunīgi pasmaidīja. - Apgalvoja, ka ta nemaz neesot sievišķīga. Man butu jāspēlē samaitātāja. Tā, kura jaucas citu darīšanas. Kareivim īsti piemērota loma.

Man paspruka smiekli.

-   Ko tu viņai atbildēji?

Bens iedzera malku šampanieša.

-   Teicu, ka neesmu nekāds aktieris un netaisos spēlēt pec sveša scenārija.

-    Un viņa atcirta: pat ja ta autors ir Šekspīrs?

-   Viņa tev stastija? - Bens skatījās manī ar neticību. Es papurināju galvu.

-   Es viņai vienreiz atbildēju tieši tapat. Un tada bija viņas reakcija.

Bens saka smieties.

-   Ko tieši tu atbildēji?

-    Ka es pati rakstīšu sev scenāriju. Tas nebūs tik labs, toties mans.

-    Un ka izskatās?

-    Pagaidam vēl nav skaidrs. Bet es nebušu nekāds Šekspīrs, par to šaubu nav, gluži tāpat ka es nebušu ne Ofēlija, ne Delija.

Viņš pamaja un atkal pacēla pie lupām šampanieša glāzi.

-    Vai lev nav ienācis prata ieviest līdzautoru? - Viņa smaida jautas draiskulība. Draiskulība un cerība.

-   Vai tev ir padoma kāds sižets?

-   Pats senakais no visiem, - viņš atbildēja. - Zens sastop meiteni.

-   Varbut meitene sastop zēnu? - es smaidīdama attraucu.

Viņš pacēla glāzi.

Mirkli svārstījusies, es paceļu pretī savējo.

-    Par jaunu stāstu!

Autores piezīme

KĀDU RUDENS VAKARU neilgi pēc iestašanas doklorantura es uz labu laimi cilāju vecās gramatas Čailda bibliotēkā - Angļu fakultātes slepenaja patvērumā 1 lārvarda Vidnera bibliotēkas augšējā slava stūri, - un vienā bridi uzdūros četriem sejumiem: E. K. Cemberss, "Elizabetiešu skatuve", izdošanas gads -1923. Es atšķiru pirmo, tad pārējos - citu pēc cita. Tie bija piesātināti ar informāciju, un man nebija ne jausmas, ko ar tadu varētu iesaki, teiksim, piezīme, ka "daudzi elizabetiešu aktieri bija pa pusei ak- robati un, bez šaubam, prata dejot uz virves". Taču treša sējuma beigās es atradu dažas lappuses par Šekspīra dramaturģiju, un tas noslēdzās ar īsu apakšnodaļu "Zudušās lugas".

Es zināju, ka lielākā daļa no angļu renesanses laikmetā sarakstītajam lugām nav saglabājušās, un tādēļ uzskatīju - pali no sava prāta -, ka droši vien gājusi boja ari daļa no Šekspīra sarakstītajiem darbiem. Mani pārsteidza, ka Cemberss par šiem zudumiem šo to zina. Mana priekšā, melns uz balta, bija divi nosaukumi un, "Kardenio" gadījumā, sižeta ieskicejums.

Saku prātot par to, ka butu atrast kadu no šim lugām. Kur tādās lielas varētu glābāties? Kada butu sajūta, ko tadu uzejot? Un ka šada veiksme pārvērstu atradēja dzīvi - neņemot vera acīmredzamo atalgojumu pēkšņas bagalības un slavas veidola?

Firmas vietas, kur meklēt Šekspīra pazudušas lugas, ir Anglijas bibliotēkas un vēsturiski nami. Bet skaidrs - ja tik prognozējamas slēptuvēs kaut kas tiešam būtu, tas jau sen butu atrasts. Ļaudamas egocentriskiem sapņiem, es sāku apceret, vai bulu izredzes atrast kadu Šekspīra lugu ārpus Anglijas, un proti, tada vieta, kur es varētu to atrast, teiksim, Jaunanglijā (vai vismaz kaut kur Ziemeļrietumu koridora starp Bostonu un Vašingtonu) vai Dienvidrietumu tuksnešos. Gadījās, ka nonācu pat lik tālu, ka, braukdama cauri Jaunanglijai, es rakņajos pa vecu gramatu kastēm senlietu tirgotavās vecos šķūņos mazu celiņu malā. Taču neviens nebija lur atstajis Šekspīra iļiiarto, par nevērīgi nomestiem manuskriptiem nemaz nerunājot.

Kad jau labu laiku biju tā niekojusies, es atzinos, ka īstenībā nekad neatradīšu par zudušu uzskatītu Šekspīra lugu - un, jebkurā gadījuma, varētu būt interesantāk uzrakstīt par to stāstu, jo tad tikai manā ziņa butu, kas ar šo lugu ir noticis un ka tas bija. Pec tam man ienaca prātā, ka varētu to savīt kopā ar otru šekspiroloģijas mistēriju, vēl lielāku: kas viņš bija?

Pagaja vairāk neka desmit gadi, iekams es ķēros pie darba. "Aprakt ar viņu kauliem" ir rezultāts.

Cembersa fragments, ar ko tas viss sākās, ir tas pats fragments - ar nenozīmīgām izmaiņam -, ko grāmata lasa Keita. Galvenas ar Šekspīra dzīvi saistītas vietas romāna ir īstas, liesa, šur un tur es sižeta labā atļavos kaut ko pamainīt. Visas teorijas par to, kas patiesība varēja būt Šekspīrs, ir īstas - vismaz teorētiski. Visbeidzot, daudzi no vēsturiskajiem personāžiem ir uz faktiem balstītas fan- tazijas. Mūsdienu varoņi, visi kā viens, ir izdomāti.

Ieraksts Grāmatnieku reģistrā (autortiesību fiksēšanas veids Anglija kopš sešpadsmitā gadsimta) uzdod Šekspīru ka "Kardēnio" līdzautoru līdzas Džonam Flečeram, viņa pēctecim Karaļ- draudzes galvena dramaturga amatā (un vairaku citu lugu līdzautoram). Es nolēmu atrast "Kardēnio", tāpēc ka no abam zudušajām lugām, kura nosaukumi mums ir zināmi, par šo ir vairāk informācijās un arī tapec, ka tas avots, Migela de Servantesa romāns "Dons Kihots", ļauj mest ļodzigu tiltu uz Spānijas koloniju pasauli un tādejādi ari uz Amerikas Dienvidrietumiem - un tas ir apvidus, ko es mīlu; man gribējās, lai mani varoņi savas šekspiroloģiskās paslēpes spēlē tieši lur.

Otra luga, "Atalgotas pulēs mīla", bija izgaisusi bez pedam, savukart "Kardēnio" manuskripts uzpeldeja astoņpadsmitajā gadsimtā, kad Luiss Teobalds to "modernizēja" Londonas skatuvei. Oriģinālie manuskripti, par kuriem lielāka dala zinātnieku ir vienisprātis, ka tie, domājams, bijuši autentiski, pec tam pazuda, bet izrunitais variants ar nosaukumu "Divkārtīgie meli" [1] , ir saglabājies. Adaptācija tiešam, ka apgalvo Keita, ir drausmīga: sižets ir caurumu pilns, to gluži kā Frankenšteina seju izvago rēlas un ielāpi. Tomēr šur un tur taja atrodamas frāzes, kas izklausas pēc Šekspīra vai Flečera frazem - atsevišķu frāžu līmenī meistaru un mācekli ir grūti atšķirt; gluži tāda pati problēma rodas, otas triepienu līmenī mēģinot nodalīt Rembrantu no "Rembranta darbnīcas". No "Divkārtīgajiem meliem" ņemti vardi, ko Keita un pa- rējie šaja romānā atzīst par Šekspīra rakstītiem.

Vienīgais izņēmums ir remarka un rindiņa par Sančo un Donu Kihotu; par to atbildību uzņemos es, tapec ka izcenzētaja varianta no traka muižnieka un viņa veselīga ieroču nesēja nav ne miņas. Taču ari es, tapat ka Keita, spriežu, ka Šekspīram šis paris bija nepieciešams gan komiskuma, gan sižeta attīstības deļ, un viņš noteikti bija izveidojis kaut ko līdzīgu sižetiskam ietvaram, iekļaujot taja Kihotu un Fansu.

Esmu lasījusi vienu nopietni uztveramu viedokli - to pauda Ričards Vilsons monogrāfijā "Slepenais Šekspīrs" (Secivt Shakespeare, Mančestras universitātes apgads, 2004.) -, ka, iespējams, "Kardēnio" bijis kaut kada veida saistīts ar Hovardiem un prinča Henrija navi. 1 lovardi bija spāņu atbalstitaji, slepeni katoļi un bēdīgi slaveni sava viltiguma deļ; sevišķi tas sakāms par Northemptonas grāfu un viņa brāļadēlu Safolkas grāfu. (Vienkāršības labad es visa gramata abus dēvēju šajos titulos, lai gan tos abi saņēma tikai pēc tam, kad troni kapa karalis Džeimss.) Tiešam klīda baumas, ka Frānsisai I lovardai bijusi mīlas deka ar princi, ari "cimda incidents" esot norisinājies patiesība (dainas vārds gan nav minēts); drausmīgais stāsts par to, ka Frānsisa nonāvējusi vienu no sava vīra mīļākajiem ar saindētam kukam, ir visos sīkumos aprakstīts juridiskajos dokumentos: Lordu palata viņu tik tiešam atzina par vainīgu slepkavība. Turpretim viss par I lovarda īpašajam saitēm ar Šekspīru un "Globusu" ir manas iztēles auglis.

Lai ari visvienkāršāk ir paziņot, ka Viljams Šekspīrs no Stretfordas ir sarakstījis lugas, kas parakstītas ar viņa vardu, netrūkst argumentu - no interesantiem un intriģējošiem līdz pilnīgiem murgiem -, kas jauj domāt, ka viņš to nav darījis. Galvenais trakums, kas piemīt visam "cita autora" teorijām, ir klusēšanas sazvērestības nepieciešamība: ja šis lugas sarakstījis kāds cits, par to neviens nav pat iepīkstejies. Tik mēlnesīgā, nešpetnā un profesionālu asprāšu pārpilnā vidē ka Elizabetes un Džeimsa galmi, tas ir pamatīgs klupšanas akmens.

Mūsdienas pastav vairākas antistretfordiešu apvienības, no zinātniskam biedrībām līdz kultiem līdzīgām sazvērestības teoriju sludinātāju grupiņām. Daudzi gavilēdami atklaj šifrētus ziņojumus, kas šķietami pasludina citus rakstniekus par patiesajiem, rūpīgi nomaskētajiem ar vārdu "Viljams Šekspīrs" publicēto darbu autoriem. 1 ,idz šim visbiežāk - un ar visai cienījamiem argumentiem - piesaukti divi: Oksfordas grafs un Frensiss Bekons. Citi ilggadīgi mīluļi ir Kristofers Mārlovs, Edmunds Spensers, sers Filips Sidnijs un viņa masa, Pembrukas grāfiene Merija Herberta, karaliene Elizabete, sers Volters Rolejs, Sauthemptonas, Derbijas un Ratlendas grafi, ka ari slepena biedrība, kura ietilpuši visi mi- nētie, vadoņa lomu piešķirot vai nu Bekonam, vai Oksfordam, vai abiem. Neizskaidrojami dīvaini ir Saseksas grafa I lenrija Ilovarda atbalstitaji (grafam nocirta galvu četrdesmit četrus gadus pirms pirmās zināmās Šekspīra lugas izrādes) un Daniela Defo cienītāji (viņš dzimis apmēram septiņdesmit gadus pec šīs pirmās izrādes). Nesen lielu interesi izpelnījies kads galminieks, varda sers I Ienrijs Nevils.

Antistretfordiešu vidu patlaban favorīta godā celts ir Edvārds de Vers, septiņpadsmitais Oskfordas grafs. Šajā gramata atrodamas oksfordiaņu anagrammas un miklas ir celtas priekša ka pierādījumi, ka lugas uzrakstījis tieši grāfs. Ka norāda Atenaīde, viņa uzvārds - Vērs - saskaņā ar laika svētītu tradīciju saistas ar latiņu vārdu verum - patiesība, šai saiknei par labu runa ari viņa ģimenes devīze "Ve.ro nihil verius" - "Nekas nav patiesaks par patiesību". Tieši lā rīkojas viņa piekriteji: atrod "aizdomīgas" vai "zīmīgas" atsauces uz patiesību visa Šekspīra darbu korpusa. Otrs iecienīts vārdiņš ir ever - mūžam. Pirmais nopietni ņemamais oksfordianis bija Dž. Tomass Lonijs, kura gramala ""Šekspīrs" identificēts" (j. 'l'homas Loortey, "Sliakespeare" Jdentified) pirmo reizi nāca klaja tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gada un daudzu citu vidu parliecinaja Zigmundu Freidu.

Tomēr kā pirmais alternatīvais Šekspīra darbu autors vēsture minēts Frensiss Bēkons; nopietni argumenti viņam par labu sāka parādīties deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados, un tos izvirzīja Dēlija Bekona un daži citi. Bekona atbalstitaji ar nepieredzētu dedzību izķemmējuši Šekspīra korpusu un citus renesanses autoru darbus, atrodot neskaitamas anagrammas, akrostihus, ciparu šifrus un divējādi lasamus vārdus, kas it ka liecina, ka lugu autors (un nereti ari karalienes Flizabetes dēls) ir tieši viņu varonis. Dažas sevišķi neatlaidīgas dveseles nonaca pat līdz spi- ritistu seansiem un kapu aplaupīšanai. Ne visus Bekona atbalstīta jus iespējams tik vienkārši neņemt par pilnu; viņu vidu ir zinātnieki, rakstnieki, juristi un tiesneši gan Lielbritānijā, gan Savienotajās Valstis. Aizraujošāka bekoniaņu lasāmviela līdz šim ir Marka Tvena eseja "Vai Šekspīrs ir miris?" (Is Shakespeare Dead?).

Pat atsakoties no izšķirīgiem spriedumiem, jāatzīst, ka Bekons pavisam noteikti bija talantīgs un gudrs; viņš bija karaja galvenais padomnieks un izgudroja ari apbrīnojami sarežģītu šifru, ko šaja romānā izmantojis Džems Grenvils. Savu šifru Bēkons publicēja tūkstoš sešsimt divdesmit trešajā gada - tai paša gada, kad klajā lika laists "Pirmais folio".

Sesla Derbijas grafa lielakais albalstitajs bija ievērojamais franču literatūrzinātnieks un Collegede Trance profesors Ābels Lefranks (Ahel Lefranc) divdesmitā gadsimta pirmajos gadu desmitos. Tomēr, neraugoties uz Derbija vardu (Viljams), iniciāļiem (W.S.) un atbilstošo dzīves laiku, angļu valoda runājošajiem entuziastiem viņa kandidatūra nešķiet tik pārliecinošā kā Bekona vai Oksforda persona.

Labākais zinātniskais (un objektīva pētnieka sarakstītais) au- torības pretrunu parskats ir Džona Mičela monogrāfija "Kas sarakstījis Šekspīru?" (John Michell, Who Wrote Shukespeure?, Th atnes & Hudson, 1996.) lnteresejoties par to entuziastu viedokļiem, kuri aizstav Šekspīru no Stretfordas, vērts ieskatīties Skola Makreja gra- mata "Argumenti par labu Šekspīram" (The Case for Shakespeare, Praeger, 2005.)

Pirmais teātris "Globuss" nodega tūkstoš sešsimt trīspadsmitā gada divdesmit devīlaja jūnija (otrdien pec Jūlija kalendāra) Šekspīra lugas "Henrijs VIII" izrādes laikā. Cik nu mes zinām, tas bija nelaimes gadījums, ko izraisīja specefektu lielgabala šāviņā dzirkstele, kas nokrita uz salmu jumta. Aculiecinieki vēsta, ka viens cilvēks guva vieglus apdegumus, glābdams no liesmām bērnu; viņa degošas bikses tika apšļāklas ar alu. ļaunais "Globuss" tiešām ir pirmā ar salmiem apjumta eka, ko tika atļauts uzbūvēt Londonā pēc tūkstoš sešsimt sešdesmit sestā gada lielā ugunsgrēka.

Daudzie ar Šekspīra dzīvi saistītie monumenti un teātri Stret- forda pie Eivonas ir slaveni visa pasaule. Foldžeru Šekspīra bibliotēka Vašingtonas Kapitolija kalna glabājas lielākais šekspiroloģijas krājums pasaulē.

Viltonu nams, Pembrukas grafu dzimtas mītne, ir viena no ne- daudzajām līdz mūsdienām nonākušajām ēkām, kurās Šekspīrs pilnīgi noteikti pabijis - viņa uzturēšanās taja, iespējams, ir droš- ticamaka nekā jebkurā no Stretfordas ekam, izņemot baznīcu, kurā viņš apglabats. Viltonu nama tiešam atrodas Vestminsteras Šekspīra pieminekļa kopija, uzraksts tā pakāje un ērmoti izceltie burti, taču gleznu, kas izceļ anagrammu, es esmu izdomājusi. Tāpat klasicisma zālē, ko deve par "Viena kuba zaļi", tiešām atrodas gleznu sērija par "Arkādijas" tēmu, taču es mazliet tas izmainīju, lai tas saskanētu ar sižetu. Slepena atvilktne aiz paneļa ir tikai un vienīgi manas izteles auglis. Grāfienes "pazudusi vēstule" dēlam, kura mate raksta: "Pie mums ir tas cilvēks Šekspīrs", ir pieminēta deviņpadsmitā gadsimta dokumentos, taču neviens no musdie- nu zinātniekiem to nav redzējis. Vila vēstuli "jaukajam gulbim" esmu sacerējusi es.

Svēta Albana Karalisko koledžu pavisam noteikti dibinājis Spānijas karalis Filips 11, lai mācītu jaunus angļus par katoļu priesteriem un (karalienes Elizabetes ieskata) mudinātu viņus uz reliģisku dumpi dzimtenē. Koledža stāv, kā stāvējusi, jauni briti tajā joprojām macas par priesteriem. Tas lieliskajā bibliotēkā reiz. atradas ari "Pirmais folio", taču, ka man stāstīts, divdesmitā gadsimta sakuma tas tika pārdots. Dokumenti liecina, ka tūkstoš sešsimt pirmajā gada, astoņus gadus pec Kristofera Marlova nāves, taja mācījies kāds "Kristofers Morlijs" - šādi Marlovs pats rakstīja savu uzvārdu. Tūkstoš sešsimt ceturtaja gadā Servantess Val- jadolidā pabeidza rakstīt "Donu Kihotu".

Savienoto Valstu rietumos ir pārpārēm ar Šekspīra vardu saistītu raktuvju, pilsētu un teātru; Šekspīra varoņu vārdos nodēvētas raktuves izraibina Kolorādo Klinšu kalnu karti. (Rozas pētījumi šaja joma ir mani, veikti, strādājot pie raksta "Kā bards iekaroja Rietumus" (H<rw the Bard Woti the West) Smitsonu institūta žurnalam (1998. gada augusta laidiens). Ciedru pilsēta Jutas sarkano klinšu novada notiek Jutas Šekspīra festivāls, kam uzcelta mūsdienīga karalienes Elizabetes laikmeta "Globusa" rekonstrukcija; Prestonas arhīvu Šekspīra dzimtas majas izskata gan esmu izdomājusi es. Džema Grenvila derības par "1 lamletu" iedvesmojušas īstas derības, kas notika tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmaja gada Denverā. Avižrakstus esmu stilizējusi, ņemot par pamatu Rocky Mountain Neuv vēstījumus par šim vēsturiskajām derībām.

Spoku pilsēta Šekspīra atrodas Ņumeksikas rietumos netālu no Lordsburgas, pie Arizonas robežas; stāstu par Pupukuņģi Smi- tu es vairakkārl esmu dzirdējusi no tas īpašniekiem. Atenaides namu pilsētas vienīgās ielas mala es izdomāju, turpretim "īsta" 1 Iamleta pils, pēc kuras parauga tā būvēta - Kronborgas pils pie Elsinoras (jeb Helsingeras) Dānijā - patiešām pastāv, gluži tapai ka Dziru zāle Hedingemas pili, kas reiz. bija Oksfordas grafu dzimtas nams. Oksfordiaņu apsēstība ar "Hamletu" ir īsta; viņi lugu lasa kā sava kandidata slepenu autobiogrāfiju. Keita un Atenaīde gluži pareizi norāda, ka luga nudien ir ne viena vien dīvaina sakritība ar Oksfordas grāfa dzīvi.

Amerikāņu zinātniece Dēlija Bēkona sajuka prātā tūkstoš astoņsimt piecdesmit septītajā gada, rakstīdama savu magnum opus "Šekspīra lugu filozofijas atklajums" (The Philo$ophy of the Pluys of Sakespere !*ic!j UnfoUed). Stāsts par viņas naksnīgo uzturēšanos pie Šekspīra kapa Stretfordas Trīsvienības baznīca ņemts no viņas pašas apraksta vēstule draugam Nātanielam Hotornam. Cik noprotams, nakti ierasties baznīcā viņai atļavis vikārs Grenvils Dž. Grenvils; viņa svētībai Grenvilam bija vairāki bērni, taču Dže- remiju (Džemu) viņam esmu piedēvējusi es. Ari Džordžs Feirers tiešām bija ārsts, kas iesprostoja Dēliju sava privātaja vājprātīgo nama Henlija tūkstoš astoņsimt piecdesmit septītā gada trīsdesmitajā novembri, savukārt viņa meita Ofēlija ir izdomāta.

Fransiss Dž. Čailds Harvardā pasniedza angļu literatūru no tūkstoš astoņsimt septiņdesmit sestā gada līdz pat savai nāvei tūkstoš astoņsimt deviņdesmit sestajā gadā; viņa angļu un skotu tautas balāžu vākums vel aizvien ir viens no spožākajiem veikumiem angļu literatūras studijās. Čailds bija ari ievērojams Šekspīra pētnieks. Gluži kā apgalvots romānā, otra viņa dzīves kaislība bija rozes (un Tombstonas viesnīciņas - tagad tur ir muzejs - dārzā patiešām aug veca, slavena "Lēdijas Benksas" šķirnes roze, kaut ari tas iestadīšanu es pārceļu dažus gadus atpakaļ). Ceru, ka profesora ena man piedos, ka esmu apveltījusi viņu ar mīlestības bērnu.

Visiem zināms, ka Šekspīra soneti veltīti vai nu biklam zelt- matainam jauneklim, vai neaprēķināmai melnīgsnējai dāmai; ar abiem dzejnieks, cik noprotams, bijis saistīts mīlas trijstūra attiecības. Daudz pētījumu sarakstīts, mēģinot atklat, kas bija ši dāma un šis jauneklis; nevienu no viņiem nav izdevies pārliecinoši identificēt. Pirmajos septiņpadsmit sonetos Šekspīrs ludz, lai jauneklis dzemdina bērnu. Interesanti, ka Teobalda priekšvārdā "Divkārtīgajiem meliem" runāts par nekur citur nepieminētu Šekspīra arlaulības meitu. Ņemot verā, ka sonetu liriskais varonis mokās greizsirdībā jaunekļa dēkas ar melnigsnejo dāmu dēļ, likās tikai dabiski piešķirt šo meitu dāmai un viņas paternitāti ietīt migla - taču šī saikne ir manis izdomātā un nekāda cita pamata tai nav.

Nikolass Hiljards neapstrīdami bija brīnišķīgākais Anglijas gleznotājs Šekspīra dzīves laika; kaut kada ziņa viņš tēlotajā mākslā bija Šekspīra līdzinieks. Visbiežāk 1 lilijards gleznoja izsmalcinātus miniatūrus portretus, to precizitāte atgādina fotogrāfijās. Viktorijas un Alberta muzeja Londonā atrodas portrets, kura redzams uz. liesmu fona attēlots jauneklis.

Tomass Seitons bija Hovardu ģimenes angļu-iru vasalis un tik tiešam pirmais, kas pārtulkoja "Donu Kihotu" angliski; tulkojums publicēts tūkstoš sešsimt divpadsmitajā gada. Kaut ari viņa brālis ir izdomāts, daudzi pārliecināti angļu katoļi mēdza slepeni bēgt uz kontinentu, lai mācītos garīgajos semināros, tādos kā Svēta Albāņa Karaliska koledža Valjadolidā. Angļu jezuītus parasti nosūtīja atpakaļ uz. Angliju, kur viņi slepeni aprūpēja katoļu dvēseles.

Firmas misijas, kas devās uz Santafē un tas apkaimi, tagadējo Ņumeksiku, bija franciskaņu organizētas. Amerikas pirmiedzīvotāji Dienvidrietumos - ko eiropieši tolaik dēvēja par Jaunspā- niju - dumpojās visu septiņpadsmito gadsimtu, slaktēdami spāņu iebrucejus, jo sevišķi priesterus. I'īīķkalni Arizonas dienvidaustrumos bija apaču citadele līdz Džeronimo pēdīgajai sagūstīšanai tūkstoš astoņsimt astoņdesmit sestaja gada. (Šajos kalnos joprojām neatklātā vieta apbedīts dižais apaču virsaitis Kočīss.) Kaut ari aizu un alu, kura Keita atrod līdzās kauliem aprakto dārgumu, es esmu izdomājusi, alu lur netrūkst. Tuvinās, nesen atklalas Karčncru alas ir lielisks paraugs tam, kadas slepenas "dārgumu pilis", neapšaubami, vēl glaba dobie kalni.

"Paraksts" karaļa Džeimsa Bībele ir ieraugāms visiem, kas veļas to skatīt. Ka tas ta gadījies, neviens nav izskaidrojis, man nav ari izdevies atklāt, kurš to "atrada". Nav skaidri zināms, kad pabeigts Četrdesmit sestā psalma tulkojums (un visu psalmu tulkojums), lai gan uzskata, ka tas noticis starp tūkstoš sešsimt ceturto un tūkstoš sešsimt vienpadsmito gadu, nav zināms arī, kurš strādājis pie kura teksta tulkojuma. Bībeli tulkoja gan Vestminsteras dekāns un velakais Čīčesteras bīskaps Lanselots Endrjūss, gan Kembridžas Emanuēla koledžas priekšnieks Lorenss Čedertons, un uz puritānismu sliecīgais Čedertons bija psalmu tulkošanai piekomandētas "Pirmās Kembridžas komitejas" biedrs. Tomēr bīskapa vēstulē par Čedertonu ir mans izdomājums.

Savukārt Bēkona, Derbija un Pembrukas grāfienes dzimšanas gadus apstiprina dokumenti.

Dženifera Li Karela

ŠEKSPĪRA ZUDUŠAIS MANUSKRIPTS

Redaktore Solvita Velde Korektore Linda Bidiņa Makelēlājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīga, lilijas iela 17, talr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfijā", LV-3002, Jelgavā, I .angervaldes iela 1A.

Dž. Lī Karela

Li 001 Šekspīra zudušais manuskripts/ No angļu vai. tulk. Mara Poļakova. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008.-480 lpp.

Kad otrdien, 1613. gada 29. jūnija, nodega slavenais "Globuss" teātris, liesmas pazuda visi manuskripti, dekorācijas, tērpi, gandrīz gaja boja bērns. Vēsturē klusē, tomēr ir aizdomas, ka lā bijusi tīša dedzinašana, lai kads liktenīgs manuskripts nekad neieraudzītu dienas gaismu…

Mūsdienas, 2004. gada 29. jūnijā, ari otrdienā, "Globuss" atjaunotais teātris deg vēlreiz. Vai ta ir sagadīšanās? Kas šoreiz ir nāvējošās uguns stihijas iemesls?

Atbildes uz šiem jautajumiem jānoskaidro Keitai, jaunai un aizrautīgai "Globuss" teātra režisorei. Viņa bezcerīgi ilgi gaidījusi tikšanos ar savu skolotāju Rozu, kad tālumā pamana "Globuss" liesmas. Steidzoties uz. degošā teātra pusi, viņa pat nenojauš, ka krāsmatās atradīs savu skolotāju, nogalinātu ar… zobena cirtienu.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvija aicina jus savās lappuses! Mūsu adrese interneta:

www.kontirients.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] Oriģinālā "Doubk- Kalshood."

Content

Li Karela Dženifera Šekspīra zudušais manuskripts

Prologs 1613 gada 29 jūnis

PIRMAIS CĒLIENS 2004. gada 29.Jūnijs

2

3

4

5

6

7

-ŠEKSPĪRA SONETI.

8

9

10

11

12

13

I nterlūdija 1606 gada pavasaris

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

I nterlūdija 1606. gada 3 maijs

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Interlūdija 1612. gada augusts

CETURTAIS CĒLIENS 38

39

40

41

42

43

44

45

Interlūdija 1626. gada jūlijs

piektais cēliens 46

Autores piezīme