Steiga Miermīlis

Volfs L.

Šahs briljantu karalienei

Miermīlis Steiga, L.Volfs

Šahs briljantu karalienei

Kriminālromāns

Saviem darba biedriem, kas stāv sociālistiskās likumības sardzē, autori velti šo grāmatu.

PIRMĀ NODAĻA. TIESAS SĒDE TURPINĀS

Jauna sekretārīte paskatījās pulkstenī. Līdz sēdes sākumam bija atlikušas vēl desmit minūtes. Meitene pavilka galda atvilktni un izņēma žūksni zilu protokola lapu. Pēc tam viņa iemeta žiglu skatienu spogulī, uzbužināja gaiši cirtainos matus un sakārtoja īsos, šauros bruncīšus.

— Velti pūlies, — mašīnrakstītāja pie loga iedzēla un pavīpsnājusi nomainīja lapas savā «Undervūdā». — Advokātam Robežniekam labāk patīk tumšmates.

Sekretāre uzskatīja par labāku nedzirdēt šo repliku. Viņa izslēja strupo degunteli un augstprātīgi iesoļoja zālē.

Tā bija parasta tiesas zāle, kādas ir gan Rīgā un Valkā, gan Maskavā un Habarovskā, gan lielpilsētas un rajonu centros. Sīs telpas mēdz būt garas, pašauras vai arī kvadrātveida, ar augstiem vai zemiem griestiem. Tomēr tām allaž piemīt kaut kas kopīgs. Un proti: atturīgs iekārtojums, drūmas ozolkoka mēbeles, apzeltīti valsts ģerboņi uz tiesnešu krēslu augstajām atzveltnēm. Tas piešķir šim zālēm stingru vienkāršību, it kā uzsver tiesas sprieduma taisnīgumu un nesatricināmību.

Pa labi no tiesas galda savu vietu bija ieņēmis valsts apsūdzības uzturētājs Roberts Dzenis. Viņš lēni šķirstīja uzraudzības lietu, it kā cerēdams tajā atrast vēl ko nepamanītu, nozīmīgu, kam līdz šim nebūtu pievērsis uzmanību. Viņa piere arvien vairāk un vairāk saraucās krunkās. Tā bija augsta, plata piere, kas liecināja par saimnieka aso, racionālo prātu, par nepakļaušanos impulsīviem mirkļa uzliesmojumiem. Tādi cilvēki parasti savu rīcību iepriekš pamatīgi apsver un pārliek.

Tiesas prāva ilga jau trešo nedēļu. Diendienā šajā zālē pulcējās kupls skaits rīdzinieku. Dažus satrauca neparastais, smagais noziegums, jcitus vilināja intriģējošās tiesas prāvas detaļas. Bija ne mazums arī tādu, kas gluži vienkārši gribēja paši savām acīm redzēt īsto slepkavu.

Tā arī šodien ļaudis nīka šeit no paša rīta. Pajauns, švītīgs advokāts ar kalsnēju, možu seju bija atzvēlies krēslā un nevērīgi pārmetis vienu kāju pāri otrai. Aizstāvja Ivara Robežņieka patmīlībai glaimoja uzstāšanās tādā skaļā prāvā. Viņš centās atstāt labu iespaidu uz publiku.

Advokāts vērtējoši raudzījās pāri solu rindām, kur nebija vairs nevienas brīvas vietas. Pie paša loga dūšīga sieva aizdomīgi šķielēja uz lieciniekiem un sazvērnieciski kaut ko čukstēja savai kaimiņienei — vecai mammelei ar plānām, cieši sakniebtām lūpām. Robežnieks nekļūdīgi pazina pastāvīgos «asistentus» tiesas sēdēs. Ir vēl diemžēl tāda cilvēku kategorija. Pamēģiniet tos iekārtot atsevišķā dzīvoklī. Viņi ar rokām un kājām būs pretī, jo nespēj ne dienu nodzīvot, nebāzuši degunu svešā zupas katlā vai nepaturējuši pa kaimiņdurvju atslēgas caurumu. Viņiem lielāko prieku sagādā kaimiņu ģimenes skandālu no-

C

klausīšanās. Bet, kad komunālajā dzīvoklī neko īpašu nevar uzsākt, šie ļautiņi steidzas uz tiesu, kur gluži kā medusmaize tiem šķiet laulību šķiršanas vai prāvas par tikumības noziegumiem. Un vai tam tiesnesim, kurš izlēmis izskatīt prāvu aiz slēgtām durvīm!

Pavisam citā noskaņojumā uz tiesu bija atnākuši liecinieki. Tie bijīgi sēdēja pirmajā rindā un cītīgi pūlējās atsvaidzināt atmiņā notikumus, par kuriem būs jāpastāsta.

Zāles pašā galā skaļā pulciņā bija apmetušies juridiskās fakultātes studenti. No turienes, tā saucamās «kamčatkas», atskanēja apslāpēti smiekli un replikas.

— Parūmējies tālāk, milēdij. Ļauj apsēsties.

— Kur lien ar savām plakanpēdām!

— Skat, skat, Aija izvilkusi kladi, tūlīt sāks konspektēt!

Pēc bezgala apnikušām lekcijām administratīvās tiesībās un kolhozu tiesībās šī prāva studentiem atgādināja teātra izrādi, kura, bez šaubām, dos vielu pārrunām un strīdiņiem.

Pēkšņi zāle nošalca, it kā brāzmaina brīze skartu kāpu priežu galotnes.

— Ved, ved!

Sarunas kā uz burvja mājienu aprima. Iestājās bijīgs klusums. Prokurora palīgs Dzenis atbīdīja sāņus savu mapi. Advokāts Robežnieks saslējās staltāks. Sekretāre atmeta no acīm nepaklausīgās matu cirtas. Visu uzmanību saistīja sāndurvis. No turienes kuru katru brīdi miliču pavadībā bija jāparādās slepkavam.

Un atkal turpināsies tiesas sēde, kas nenovēršami noslēdz jebkuru noziegumu. Bet kur ir sākotne, kur augsne? Kālab un kādas dzīves jēgas dēļ tas tiek pastrādāts?

TRAUKSME

īsā oktobra pievakare mērojama vairs tikai sprīžiem. Pelēcīgi sārta gaisma pamazām dziest aiz Rīgas torņu apsūbējušām smailēm. Vakarkrēsla aizvien neatlaidīgāk zogas caur logu istabā. Pilsēta sāk mirkšķināt savas ugunīgās neona acis.

Iekšlietu pārvaldes atbildīgais dežurants ieslēdz kabinetā gaismu. Tagad jo skaidrāk saredzama gar visu sienu izliktā pilsētas reljefa karte. Sīkas mājeles un figūriņas norāda kārtības sargu štābu un milicijas posteņu atrašanās vietas. Taisnas un līkumotas ielu līnijas nosētas baltu un sarkaņu lampiņu pērlītēm. Ar zibšņu virknēm tās kā trasējošas lodes zīmē milicijas patruļmašīnu kustību. Skaļrunī cauri atmosfēras traucējumiem ielaužas īsi un precīzi ziņojumi.

— Esmu «Kaija-11». Atrodos Čiekurkalnā. Virzos pa maršrutu. Notikumu nav.

— Ziņo «Ērglis-3». Šķērsieliņā pie kombināta «Rīgas manufaktūra» žoga redzu paprāvu saini. Domājams, pārsviests pāri sētai. Turpinu novērošanu. Gaidu norādījumus.

— Šeit «Kaija-8». Biķernieku ielas galā trolejbusam nolūza ass. Lūdzu, paziņojiet avārijas dienestam.

Nelielā kabinetā kā saules stars ūdens pilienā atspoguļojas Latvijas galvaspilsētas dzīve. Šeit saklausāms tās pulss. No visām pilsētas malām un nomalēm šurp saplūst operatīvā informācija. Atbildīgais dežurants pieņem ziņojumus, ieraksta tos žurnālā, dod rīkojumus.

Blakus istabā drukns, daudz pieredzējis seržants un vēl pavisam jauns leitnants spēlē novusu. Sirms tiesu medicīnas eksperts dziļdomīgi studē preti-

nieka pozīcijas uz šaha galdiņa. Vai patiešām ari šoreiz neizdosies pieveikt šo pašpārliecināto Šerloku Holmsu? Kapteiņa Sokolovska pastāvīgā veiksme šaha spēlē ne vienu reizi vien izsitusi no sliedēm parasti nesatraucamo ārstu.

— Un reiz gadījās tā, — kapteinis stāsta, neatraujot skatienu no šaha galdiņa. — Atbraucu uz savu dzimto Viļakas rajonu. Sēžam ar vietējo iecirkņa inspektoru Jezupānu viņa kabinetā un atceramies jaunību. Te pēkšņi atsprāgst durvis un ietenterē apjomīgs tēvainis.

«Palīgā!» viņš brēc. «Slepkavība! Pie vecajām dzirnavām viens guļ!»

Leitnants ar seržantu pārstāj spēlēt novusu. Sokolovski iekšlietu pārvaldē pazīst kā lielu stiķmeistaru.

Kapteinis ievirzās ar laidni pretinieka aizmugurē un turpina:

— Mēs ar Jezupānu vienā rāvienā mocim mugurā un uz dzirnavām. Skatāmies, grāvī garš tēviņš gumijas zābakiem kājās guļ uz mutes, rokas ieplētis.

Jezupāns nelaimīgs, plecus vien rausta.

«Ķēpa būs. Jāsastāda protokols. Eksperts jāizsauc. Ko teikšu priekšniekam?»

Te pēkšņi viņu apstaro atjautīgs gaišums.

«Brāl, tas tak nemaz nav mūsu rajonā. Šis ir robež-grāvis. Guļ gan viņš manā pusē, bet, āre, stāvējis ir kaimiņos. Paskat, kur kājas atrodas. Brauksim, jāpaziņo, lai šie izmeklē.»

Kaimiņu rajona inspektors Zosītis krekšķēdams ilgi laipo ap nelaiķi un gudri spriež:

«Viena daļa tā kā būtu mūsu teritorijā, bet galva atrodas tavā pusē, Jezupān. Izmeklēt nāksies tev.»

Abi tik ilgi un neatlaidīgi strīdas, kamēr pamana — līķis pazudis.

«Brīnums!» Zosītis noplāta rokas.

Piepeši aiz krūmiem aizsmakusi balss nobasē:

«Hei, veči, vai nav ko iekampt uz paģirām?»

Sokolovskis izdara garo rokādi. Leitnants un seržants palaiž smiekliņu. Tiesas medicīnas eksperts vīpsnā savelk lūpu kaktiņus. Prokuratūras izmeklētājs Boriss Trubeks nekādi nereaģē. Viņš sēž uz šaura dīvāna istabas stūrī, uzmetis pamatīgu kūkumu, aizspiedis ar plaukstām ausis. Caur bieziem briļļu stikliem viņš buras savos konspektos. Valsts eksāmeni universitātē vairs nav tālu. Lieti jāizmanto katrs brīvs mirklītis.

Melnīgsnējs vecākais leitnants ar koķetām Ūsiņām rosās ap televizoru. Tūlīt sāksies futbolsacīkšu pārraide.

— Tik un tā tava «Daugava» pagrūdīs, — kapteinis labsirdīgi zobojas, pieteicot šahu doktora karalim. — Nebendē nervus, Šamil. Veselība jāsaudzē kopš jaunības dienām. Tā allaž mēdza teikt mana mīļotā krustmāte, lai viņai vieglas smiltis:

— Kādēļ tā runā! — Šamils kļūst pikts. — Šoreiz katrā ziņā uzvarēs.

Sokolovskis nerimstas.

— Zaudēs kā likts! Šaubu nav. Un augstāko grupu tai neredzēt kā tev kapeiku, pēc tam kad esi atdevis sievai algu.

Strīdu pārtrauc atbildīgā dežuranta dzedrā balss skaļrunī:

— Operatīvā grupa — uz izeju! Vairoga ielā slepkavība!

Vecākais leitnants strauji pieceļas un izslēdz televizoru. Ārsts ar nožēlu atstāj šaha galdiņu. Izmeklētājs Trubeks steidzīgi sagrūž konspektus mēteļa kabatās.

io

Pēc dažām minūtēm dzeltenā milicijas automašīna jau drāžas pa Krišjāņa Barona ielu Gaisa tilta virzienā.

SLĒGTAS DURVIS

— Lieciniece Maiga Strautkalne! — tiesas priekšsēdētājs nolasa no papīrlapas. — Palūdziet ienākt.

Tiesas galdam tuvojas smuidra gaišmate. Pelēkas, izteiksmīgas acis atklāti raugās tiesnesī.

Advokāta skatiens neviļus apstājas pie jaunās sievietes slaidajām kājām modernās kurpītēs.

«Satraukta,» vēsi konstatē prokurors, novērojot Strautkalni. «Pat rokas mazliet dreb. Droši vien pirmo reizi tiesā.»

Liecinieci brīdina, ka par nepatiesu liecību draud kriminālatbildība pēc tāda un tāda kodeksa panta. Tad priekšsēdētājs uzsāk pratināšanu.

— Jūs strādājat poliklīnikā?

— Jā, par rajona ārsti.

— Un pirmā ieradāties nozieguma vietā. Pastāstiet, lūdzu, kā tas notika.

* * *

Klikš-klakš, klikš-klakš. Strupie papēdīši izsita īpatnējus ritmus uz ielas bruģa. Viens, divi, šitā, tā. Maiga lēca uz vienas kājas pa krīta apļa ietvertajām mājiņām uz ietves. Bērnišķīgs smaids iezadzies sejā, acīs nebēdnīgas uguntiņas. Sakārojās pārrāpties pāri šim garajam, mūžvecajam koka žogam. Un otrā pusē ar skolā nočiepto krītu uzskribelēt: «Aija+Janka = = stulbeņi.»

Jā, kur nu vairs ... Svārki par šauriem, mētelis par garu. Un vai tie vien kavēkļi! Maiga vēlreiz palēcās un mierīgākiem soļiem mēroja tukšo ieliņu.

Šādā nomale rudens var sevi parādīt. Kur vien raugies, sarkani un zeltoti koki. Dzestrs vējiņš grieza sausu kļavlapu rituli pa bfuģa akmeņiem. Un, kad apnika šī nodarbība, grasījās ielīst Maigai aiz mēteļa apkakles un ieklupa matos.

Iegūlusies tintainā, biezā mākoņu pēlī, saule ar vienu aci ieslīpi paraudzījās uz zemi. Lūk, koka mājeles otrā stāva lodziņā iedegās atstara uguns.

«Diez kā jūtas Lorence ...» Maiga pēkšņi atcerējās savus ārstes pienākumus. I

Gandrīz katru trešdienu vecā sieviete nāca pie Maigas uz poliklīniku. Bet tagad jau trešo nedēļu nav manīta. Ka tikai nav nopietni savārgusi. Viņai slima sirds.

Večiņa dzīvo gluži viena. Nav kas par viņu bēdātu. Kaimiņi tīrie zvēri, ja ticētu Lorences vārdiem.

Ārste mirkli pastāvēja. Tad vēra zemos vārtiņus. Pagalmā neliels puišelis cītīgi mīcīja dubļu iejavu. Viņš bija notašķījies līdz ausīm un tik ļoti aizņemts savā nodarbībā, ka nepamanīja ienācēju.

Priekšnamā puskrēsla, kā jau šādos nameļos. Ārste pieķērās ļodzīgām margām un piesardzīgi kāpa pa stāvām kāpnītēm augšā. Elpu cirta ciet šķebīgi skābu kāpostu viras garaiņi.

— Dakterīt, jūs? — kāda sieviete augšstāvā pabāza durvīs izspūrušu galvu. — Dieviņš žēlīgais, mūsējie tak visi veseli kā rutki.

Sieva nāca pretī, slaucīdama rokas priekšautā.

Strautkalne saviebās.

Jau četrus gadus viņa pārzināja savu rajonu, pabijusi daudzās mājās. Ar patiku apmeklēja Pētersonu

nelielo, toties mājīgo dzīvoklīti. Priecājās kopā ar Bērziņiem, kad tie iegādājās modernas mēbeles. Taču Genovevas Ščepes neuzkoptais miteklis un viņa pati — aizvien nolēkšusi, nevīžīga —lika noskurināties nepatikā.

— Esnāku pie kaimiņienes. Kā viņa jūtas?

— Nāburdziene? — Genoveva sašķieba lūpas. — Kas šai var kaitēt. Tāda drīzāk otram trieku pieburs. Kā izbāž galvu no sava midzeņa, glābiņa vairs nav. Šņukurā pa visām malām, īsts antikrists. Paldies debesu tēvam, beidzamās dienās nav redzēta.

Strautkalni pārņēma nelaba nojausma. Tātad nopietni saslimusi. Viņa devās uz Lorences durvīm. Taču klauvējieni palika bez atbildes. Ārste sāka skaļāk dauzīt durvis. Un atkal nekā.

«Varbūt nav mājās,» prātā iešāvās doma. «Kaimiņi varēja nepamanīt, kad vecenīte iziet. Varbūt aizbraukusi uz laukiem?»

Ārste pieliecās un palūkojās pa atslēgas caurumu ...

— Sētnieku! 2igli sētnieku! — viņa uzkliedza Genovevai.

Sētnieks atsteidzās kopā ar milicijas seržantu. Abi uzlauza durvis. Istabas vidū apgāzts krēsls, uz grīdas — asinis un sasistas vāzes lauskas. Arī siena aptraipīta asinīm. Alīda Lorence atradās gultā. Virsū bija uzmesta sega un spilveni.

Vecā sieviete bija mirusi.

KLIEDZIENI NAKTI

Liecinieku istaba nebija nekāda mājīgā — kailas sienas, šaurs logs un vecmodīgi krēsli uz augstām kājām.

Genoveva Ščepe bija ierāvusies pašā stūrī un īdzīgi raudzījās apkārt. Ka tikai atkal nepiesienas.

No tās reizes, kad viņu aizturēja Centrāltirgū, Genoveva centīgi vairījās no varas iestādēm. Līdzko ieraudzīja milici, tūlīt kājām deva ziņu un — uz ielas pretējo pusi.

Tas notika aizpērnvasar, tā uz rudens pusi. Genoveva apstaigāja tirgū kolhozu automašīnas, kas bija sabraukušas cieši kopā, gluži kā garāžā.

— Vai nevajag smuku jaciņu? — viņa čukstēja tuklai sārtvaidzei, kas tirgoja ābolus tieši no mašīnas kravas kastes.

— Parādi! 1

Genoveva piesardzīgi atskatījās un, neko aizdomīgu nepamanījusi, izņēma no somas zilu džemperi.

— Neder, — kolhozniece izvēlīgi novilka. — Ja būtu sarkana.

— Ir arī sarkana.

Taču izveicīgā piegādātāja nepaguva izvilkt sarkano jaku. Kāds pieskārās viņas pleciem.

— Sekojiet man uz nodaļu! — privātās drēbēs ģērbies pajauns vīrietis klusi, bet stingri noteica.

Laime, ka Juzikam toreiz bija tikai gadiņš. Citādi laikam būtu klājies plāni.

Bet tagad atkal...

Sākumā sauca uz miliciju. Vienu, divas reizes. Lika gaidīt, apdomāt, atcerēties. Tad prokuratūra. Un nu jāsēž šeit, tiesā, atkal jākvern. Ak, pestītāj, ar ko tas viss beigsies!

Genoveva bija iegrimusi drūmās pārdomās un pat nedzirdēja, kad tika aicināta tiesas zālē.

— Lieciniece Genoveva Ščepe! — Priekšsēdētājs ielūkojās biezajā sējumā. — Jūs ar nelaiķi Lorenci dzīvojāt kaimiņos. Ko varat paskaidrot šinī lietā?

Genoveva aizdomīgi pašķielēja jautātājā.

— Par lietām nekā nezinu. Neesmu pirkstiņu piedūrusi. Dievs pasargā, svešu mantu aizskart! — viņa nobēra kā pupas.

Pēdējos solos atskanēja smiekli. Priekšsēdētājs nosodoši paskatījās uz studentiem un atkal griezās pie liecinieces:

— Kas jums zināms par Alīdu Lorenci?

— Nekā nezinu, — Genoveva kļuva mazliet drošāka. — Vai tad no šitādas varēja kaut ko uzzināt? Slēpās kā sesks savā alā. Istabu allažiņ turēja noslēgtu. Logā visādi kankari sakārti. Kur tie gadi, kamēr blakus dzīvojām, bet ne reizīti iekšā neielaida.

— Vai draugi un radinieki viņu apciemoja?

— Ak, žēlīgā debestiņ, pilsoni tiesneša kungs! Nevienu dzīvu dvēseli nelaida iekšā. Vienīgi dakterieni. I tad, ja no namu pārvaldes kāds nāca vai nu par remontiem, vai citā vajadzībā, — i tad caur durvju šķirbu runājās.

Genoveva skaļi izšņauca degunu.

— Badakāsis bija, tur nu nav ne ko pielikt, ne atņemt. Kapeikas dēļ gatava pakārties. Vī dieviņ, kad par gaismu bij jāmaksā, allažiņ skandāls. Reiz viņas dēļ visai mājai nogrieza elektrību. Bet pati sev, nē, tad gan nekā nebij žēl. Aizvieniņ kompete aiz vaiga.

Tiesnesis jau dzīrās runas plūdus ievadīt mierīgākā gultnē, bet pārlika.

— Izmeklētājam jūs stāstījāt, ka pie Lorences dzīvojuši apakšīrnieki.

— Patiesību runāju, tīro patiesību. Sākumā pie viņas Mirdza dzīvoja, no skata sīks, bet, uh, cik žiperīgs skuķis. Lamājās ar veceni uz velna paraušanu. Reizēm ij matos sagājās. Bet beigu beigās vecā ņēma virsroku. Mirdza nospļāvās, savāca savas mantiņas

un aizgāja. Tas vecenei tikpat kā zelta zobs no mutes ārā. Atveda citu jaunkundzi — Tamāru. Tāda mazrunīga bij patrāpījusies, bēdu dvēselīte. Augām dienām pinkšķēja. Nebij nabadzītei kur dēties.

— Un cik ilgi Tamāra tur dzīvoja? — priekšsēdētājs painteresējās.

Genoveva skaitīšanai ņēma palīgā pirkstus.

— Rudenī, nu jā, rudenī. Lūce, mans skuķis, jau skolā gāja. Pie Tamāras sāka nākt brūtgāns, tāds garš šķeista, lepni ģērbies, — importa jaka ar ātro priekšu. Rādās, ka taisījās uz precēšanos. Vecene, to padzir-dusi, zili mella aiz dusmām. Tai dienā gandrīz vai kautiņš sanāca par kādiem tur brunčiem. Es lāgā tik nesadzirdēju — vecā bij tos nočiepusi vai ugunī iemetusi.

Tiesnesis pabungoja ar. zīmuli pa galdu.

— Kā jūs to zināt?

Genoveva Ščepe nodūra galvu.

— Klausījos aiz durvīm, — viņa pusbalsī atzinās.

Pratināšanu turpināja prokurora palīgs Dzenis.

— Sakiet, lūdzu, — vai Lorence pēdējā laikā dzīvoja viena?

— Eita nu, eita! — Genoveva atgaiņājās. — Tūliņ pēc tās Tamāras ievācās vēl viena freilene. Tā gan bij noslēpumaina. Mājās atgriezās vēlā vakarā. Bet no rīta ar mazu gaismiņu, kad es cēlos, viņa jau prom. Tā ir lāgā apskatīt nepaguvu. Kā sauc, arī nemāku sacīt. Bet beidzamo nedēļu viņa nemaz nerādījās. Nu pirms tam, kad dakteriene atrada veceni beigtu.

— Jūs bijāt klāt, kad atrada nogalināto Lorenci, — priekšsēdētājs atgādināja.

— Jēzus Marija! To briesmu skatu! Nemūžam neaizmirsīšu.

— Šeit?

Sokolovskis parādīja uz aizvērtajām durvīm.

Milicijas seržants nostājās gandrīz vai pamatstājā.

— Tieši tā, biedri kapteini — Un pusbalsī piebilda: — Nevienu iekšā nelaidu. Lai neizjauc pēdas.

— Malacis!

Kapteinis atvēra durvis un brīdi stāvēja uz sliekšņa. Viņam blakus, durvju ailē, iznira izmeklētāja Trubeka sprogainā galva. Līdzās plecīgajam Sokolov-skim ar viņa platajām delnām un enerģisko zodu Boriss likās trausls jauneklis. Abiem aiz muguras drūzmējās Genoveva Ščepe, Maiga Strautkalne un pieaicinātie.

Istaba bija paliela, taču tā pārblīvēta mēbelēm, ka izskatījās šaura un maziņa. Masīvais, apaļais galds ar smagiem krēsliem, augstā bufete un platā kumode bija iecienīti trīsdesmitajos gados latviešu buržuāziskās aprindās. Tagad šīs mēbeles kļuvušas vecas un nobružātas, tāpat kā viņu nelaiķe saimniece.

Milicijas vecākais inspektors un prokuratūras izmeklētājs metodiski apskatīja notikuma vietu — griestus, pēc tam sienas, grīdu un atsevišķi katru priekšmetu. Soli pa solim tie virzījās pa apli, aizvien sašaurinot loku.

Allaž bezbēdīgo, humora pilno kapteini Sokolovski gandrīz vai pazīt nevarēja. Sarauktu pieri, gailējo-šām acīm viņš atgādināja mednieku, kas dzen pēdas plēsīgam zvēram.

— Šamil, kameru! — kapteinis uzsauca un pats atkāpās uz durvju pusi.

Vecākajam leitnantam Šamilam Člaidzem aparatūra jau bija sagatavota. Ietarkšķējās kinokamera, un

objektīvs sāka lēni slīdēt pa istabu. Tehniskais eksperts uzņēma vispirms kopskatu, tad atsevišķus priekšmetus.

Izmeklētājs Trubeks rosījās ap kumodi. Pieliecies viņš īsredzīgām acīm pētīja atvilktnes saturu. Baltā, šķiet, nesen gludinātā veļa izskatījās sagumzīta, sagrūstīta.

— Tā kā būtu, kā nebūtu šeit rakņājušies, — viņš rūca.

Tiesas medicīnas eksperts jau bija uzsācis līķa apskati. Vecā sieviete gulēja uz muguras. Seju nevarēja pazīt — tā bija sakropļota. Genoveva Ščepe šausmās iekliedzās un izskrēja ārā. Maiga Strautkalne novērsās.

— Seši, astoņi sitieni ar smagu, trulu priekšmetu, — eksperts konstatēja. — Droši vien galvaskausa lūzums.

— Vai varat pateikt, kad iestājusies nāve? — kapteinis Sokolovskis vērsās pie tiesas medicīnas eksperta.

— Aptuveni pirms nedēļas.

Kapteinis izbrīnā pat iesvilpās.

— Tādā gadījumā istabā bija jābūt stiprai smakai.

Trubeks pieskārās kapteiņa plecam un parādīja uz

pievērto logu.

— Šeit ir laba ventilācija. Smaka ātri izkliedējas.

— Var jau būt, — Sokolovskis piekrita. — Bet vai patiešām neviens visā mājā nekā nebūtu ne redzējis, ne dzirdējis. Kur kaimiņiene?

Seržants atveda Genovevu Ščepi. Viņa jau bija paguvusi ieslēgties savā istabelē.

Sokolovskis parādīja uz gultu.

— Kad jūs pēdējo reizi viņu satikāt vai redzējāt?

Genoveva trīcēja kā apšu lapa. Ilgi viņa nevarēja dabūt vārdus pār lūpām. Beigu beigās izgrūda:

— Trešdien. Pagājušo trešdien. Ķēķī mazgāju veļu, durvis bij vaļā. Lorence laikam gāja uz bodi, kanniņa bij pie rokas. Pēc tam vairs netiku redzējusi.

— Vai kliedzienus tovakar nedzirdējāt? — Trubeks viņu pārtrauca. — Varbūt nākamajās dienās?

Genoveva noraidoši purināja galvu.

— Es dzirdēju, — negaidot atskanēja dobja, aizsmakusi balss.

Klātesošie atskatījās. Pie durvīm stāvēja sētnieks un buržņāja savu nadzeni.

— Kad tas bija? — izmeklētājs taujāja.

— Pagājušajā nedēļā ... Ceturtdien. Pie mums bija atbraucis sievasbrālis. Nosēdējām līdz pusnaktij. Viņš jau grasījās iet uz māju, kad pēkšņi augšā izdzirdējām trakus kliedzienus. Arī sieva dzirdēja. Vēl teica: laikam Genoveva ar veco Lorenci atkal sagājušas ragos.

— Ceturtdien? — Sokolovskis jautājoši paskatījās medicīnas ekspertā. — Astoņas dienas.

Ārsts apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Pilnīgi iespējams.

Kapteinis pagriezās pret Genovevu.

— Kur jūs bijāt ceturtdienas naktī?

— Mājās. Es vienmēr naktī esmu mājās.

— Un apgalvojat, ka nekā neesat dzirdējusi?

— Nedzirdēju, dievs mans liecinieks. Varbūt bij pēc pusnakts, gulēju ciešā miegā.

— Savādi!

— Savādi gan, — Trubeks piekrita.

Viņš pašreiz ar palielināmo stiklu centīgi pētīja tapetes virs gultas. Jaunais izmeklētājs bija mācījies, ka asins šļakatām uz vertikālas plāksnes mēdz būt dažādas formas. Tā, piemēram, sabiezināti traipiņi

19

2*

līdzīgi kurkulēniem ar uzslietām pagaisām astītēm liecina par tof ka lāsītes kritušas ieslīpi no augšas uz leju. Taču šie sīkie, tumšie punktiņi lielāko tiesu atgādināja mazus, otrādi apgrieztus izpletnīšus un cilin-drīšus.

— Njā, asinis šķīdušas no apakšas uz augšu, — izmeklētājs secināja. — Jādomā, cietušo situši, kad viņa gulējusi.

— Te ir arī sitamais! — Sokolovskis atsaucās.

Aiz skapja bija nomests asinīm aptašķīts ķieģelis.

— Varbūt ar šo, dakter!

— Nav šaubu, — eksperts piekrita. — Brūcēs patiešām atradu ķieģeļa drumslas, ļ

Sokolovskis pēkšņi sāka berzēt rokas. Tā bija droša pazīme, ka izdevies uziet vajadzīgo pavedienu. Varbūt vēl ļoti tieviņu, trauslu. Bet, ja reiz pavediena galiņš rokā, viņš darīs visu, lai kamolu atšķetinātu līdz galam, precīzi, neatlaidīgi, kaut arī tas prasītu negulētas naktis.

— Šamil, esi tik labiņš, nofotografē par piemiņu šo dārgakmentiņu. Un iesaiņo kā lietisko pierādījumu.

Trubeks pakasīja aiz auss.

— Jā, bet no kurienes ķieģelis šeit gadījies?

— Piķis viņu zina, — Sokolovskis paraustīja plecus. — Varbūt slepkava atnesis līdzi bikšu kabatā.

— Ķieģelis parasti stāvēja zem petrolejas plītiņas, — Maiga Strautkalne iejaucās sarunā.

Kapteinis pievērsās runātājai.

— Jūs noteikti zināt?

— Jā, — Strautkalne apstiprināja. — Esmu daudzas reizes bijusi pie Lorences mājas vizītēs un aizrādījusi, lai netur istabā plītīti, lai nes virtuvē. Taču slimniece ietiepās: tā esot parocīgāk.

Sokolovskis novēroja, kā tehniskais eksperts rūpīgi iepako ķieģeli tortes kārbā.

— Nu tā, — kapteinis klusi rezumēja, pasaucis Tru-beku sāņus. — Ieskatīsimies notikumos, kā mēdza teikt mana karsti mīļotā krustmāte, uzlikusi brilles uz degungala un paņēmusi avīzi rokā. Misters Ikss ierodas bez ieročiem. Tādēļ jāsecina, ka viņam nav bijis tieša nodoma nosūtīt vecmāmuļu pie senčiem. Lūk, pie šā apaļā galda draudzīgā un sirsnīgā garā noris diplomātiskas sarunas. Pieņemsim, par ilgtermiņa kredīta piešķiršanu. Taču augstās līgumslēdzējas puses nevar vienoties, teiksim, par summas apmēriem. Tas izraisa konfliktu, un viena puse zveļ otrai ar šo ķieģeli. Vārdu sakot, mums atliek tāds nieka mazumiņš — noskaidrot, kas bijis noslēpumainais apmeklētājs.

Trubeks izbrauca ar pirkstiem caur matu ērkuli.

— Es gan nesteigtos ar šādu versiju, — viņš domīgi novilka. — It sevišķi vēl tādēļ, ka cietusī nozieguma brīdī atradusies gultā.

Vecākais leitnants Člaidze paironizēja:

— Malacis, Boris. Redzi nu, Viktor, ko nozīmē mācīties augstā skolā.

Taču rūdīto Sokolovski nebija tik viegli izsist no sliedēm.

— Tā ir nevis versija, bet darba hipotēze, — viņš paskaidroja un lietišķi pievērsās atvērtajam skapim. — Biedre Strautkalne, varbūt jūs mēģinātu atcerēties, vai šeit atrodas tās drēbes, kuras tikāt redzējusi nelaiķei mugurā?

— Grūti pateikt. — Ārste ielūkojās skapī. — Šķiet, ka trūkst ziemas mēteļa. Lorencei bija tāds brūns, ar aitādas apkakli. Nav arī zila kostīma un zaļas vilnas kleitas, kurus viņa ģērba, nākot uz poliklīniku. Vairāk gan nezinu.

— Varbūt Lorencei bija dārglietas vai kaut kas tamlīdzīgs? — Sokolovskis ieminējās. — Sakiet, biedre Strautkalne, — vai neesat neko tādu manījusi?

— Nav ne mazākās jausmas. Gluži otrādi, man šķiet, Lorence dzīvoja ļoti nabadzīgi. Vienreiz pat sūdzējās, ka trūkstot naudas zālēm.

— Taču konts krājkasē bija atvērts. — Un inspektors izvilka no skapja pelēku grāmatiņu. — Simt četrdesmit deviņi rublīši...

Tai pašā mirklī skapis sakustējās un sāka lēni virzīties uz istabas vidu. Sokolovskis ar Strautkalni atlēca sāņus.

— Palīdziet! — aiz skapja atskjanēja Trubeka balss. — Vai vismaz nestāviet ceļā. Te taču ir vēl otras durvis.

— Uz kurieni tās ved? r— kapteinis steidza izzināt.

— Uz kaimiņu istabu, — sētnieks paskaidroja.

Sokolovskis lietišķi nopētīja papīra strēmeles, ar

kurām bija aizlīmētas durvju šķirbas.

— Šamil, vajadzēs iztaisīt ekspertīzi.

— Kas tie par brīnumiem! — Člaidze izvilka no skapja apakšas baltu burtnīcas lapu, uz kuras bija uzzīmēts ģindenis ar krusteniski pārliktiem kauliem.

Sokolovskis paķēra papīru.

— Tūkstoš velnu un vienas raganas noslēpumi. Kriminālromāns četrās daļās. Trūkst tikai paraksta — Fantomass. Tad būtu pilnīgi skaidrs, kas ir slepkava.

— To zīmēja viņa pati, pati Lorence, — Genoveva Ščepe sāka šņukstēt. — Viņa man vienmēr tādas bildes bāza zem durvīm.

— Ļoti poētiski, — kapteinis līdzjūtīgi teica. — Un kā jūs viņai revanšējāties? Ko jūs stūmāt pretim?

22

Г

Varbūt šito? — Un viņš pacēla no grīdas papirosa galu.

Eksperts ar pinceti paņēma atradumu.

— Tā nav sievietei raksturīga vizītkarte. īsts vīrieša sakodiens.

— Lūk, es tomēr atradu romānu. — Trubeks pasniedza Sokolovskim nelielu, dzeltenu grāmatu.

— «Katapulta», — inspektors izlasīja. Uz titullapas bija bibliotēkas zīmogs. — Kolosāli! Izrādās, vecā sieviņa interesējusies par aktuālām šodienas jaunatnes problēmām, par kurām tik saistoši raksta Vasili js Aksjonovs. Kā jums tas patīk, dakter?

Strautkalne stāvēja pie kumodes un aplūkoja melnu metāla zilonīti.

— Nedomāju gan, — viņa apmulsa. — Man šķiet, vecā sieviete vispār daudz nelasīja, par acu gaišumu žēlojās.

— Oriģināla lietiņa, — Trubeks apskatīja zilonīti no visām pusēm.

— Es interesējos par tādiem antīkiem niekiem. Tā ir mana vājība, — Maiga Strautkalne paskaidroja. — Zilonītis vienmēr stāvēja te uz kumodes. Es ar viņu biju ļoti sadraudzējusies. Tikai, cik atceros ... piedodiet, šis tomēr ir savādāks, gluži vesels, tam astes galiņš, šķiet, bija nolauzts.

— Varbūt ataudzis, — Sokolovskis uztvēra sarunas pavedienu. — Dabā notiek daudz brīnumaina. Ja jūs abus šis jautājums tik ļoti interesē, apsolu izkārtot konsultāciju pie paša Zooloģiskā dārza direktora. Bet tagad, biedri izmeklētāj, sāksim rakstīt notikuma vietas apskates protokolu. Sēdies, Boris, tu taču šeit esi priekšnieks.

Gaiši zils «Zaporožecs» strauji nobremzēja pie tiesas ēkas. Maiga Strautkalne, kas nepacietīgi bija gaidījusi savu vīru, metās pie mašīnas.

— Edvīn, kur tu biji tik ilgi? Tevi tūlīt izsauks!

Edvīns Strautkalns nesatraucami mierīgi ielūkojās ,

automašīnas spogulītī, pārlaida ar ķemmīti gaišajiem linu krāsas matiem un pieglaudīja uzacis. Augstā piere, taisnais, mazliet pakumpais deguns un dziļās zaigojošās acis ļāva viņam uzskatīt sevi par interesantu vīrieti.

Strautkalns bez steigas izkāpa no mašīnas, rūpīgi noslēdza durtiņas un devās uz tiesas namu.

— Nu, kā tur izskatās? — viņš vienaldzīgi iejautājās.

— Šodien pratināja kaimiņus un sētnieku. Vai zini, Edvīn, es patiešām nekā vairs nesaprotu. Esmu vienmēr dižojusies, ka labi izprotu cilvēku psiholoģiju. Ārstam taču jānovēro ļaudis, jāpēta viņu izturēšanās.

Bet šo nelaimīgo sieviņu, goda vārds, nebūšu pareizi novērtējusi. Es gan saskatīju šādas tādas dīvainības, tomēr ...

— Viņas vecumā tas mēdz būt, — Edvīns sacīja.

— Šodien dzirdēju vairāku izteicienus, — Maiga turpināja. — Par mirušajiem nemēdz runāt slikti. Bet gandrīz vai jānotic, ka mana paciente bijusi cilvēk-nīdēja, īsta vienpatne.

— Arī par tādiem ne mazums dzirdēts.

Edvīns uzsvērti pieklājīgi atvēra tiesas durvis un palaida sievu pa priekšu.

— Tu šodien esi brīnum jauka. Biji frizētavā?

Maiga pietvīka.

— Paldies par komplimentu. Taču tavs galantums šoreiz nevietā. Vai patiešām prāva tevi nepavisam neinteresē?

— Visvairāk mani interesē, lai mana sieviņa allaž būtu daiļa.

— Aplamnieks!

— Tagad mana kārta pateikties par komplimentu.

Viņi apstājās pie zāles durvīm.

— Beidz niekoties, Edvīn. Tu taču zini — esmu pirmo reizi tiesā. Dīvaini, vienmēr biju domājusi, ka prokurors ir varen bargs un žultains vecis ar pērkon-dārdošu balsi un paralizējošu skatienu, no kura šermuļi skrien pa kauliem. Taču šis nepavisam pēc tāda neizskatās. Sīki visu iztaujā, klusi, pieklājīgi. Iejūtīgi klausās. Atļaujas pat pasmaidīt. Pēc visa redzams, ka neliekuļoti cenšas noskaidrot patiesību.

— Liecinieks Strautkalns! — kāds pasauca.

Edvīns vēra durvis un iegāja zālē.

Priekšsēdētājs lēni noņēma acenes un nopētīja liecinieku, kamēr sekretāre ieprotokolēja vārdu un uzvārdu.

— Kur jūs strādājat? Par ko?

— Zinātniski pētnieciskajā institūtā. Vecākais inženieris.

— Kas jums zināms Lorences slepkavības lietā?

— Būtībā nekas, — Strautkalns paraustīja plecus.

— Jūs bijāt notikuma vietā?

— Nē, tur bija mana sieva.

— Vai pazināt Alīdu Lorenci?

— Arī ne.

Tiesnesis sāka šķirstīt aktu vākus.

— Varbūt prokuroram ir jautājumi?

Roberts Dzenis paliecās uz priekšu.

— Pastāstiet, lūdzu, tiesai — kad un kādos apstākļos jums piedraudēja?

— Tas notika trešajā vakarā pēc slepkavības atklāšanas. Ap vienpadsmitiem vakarā iezvanījās tālrunis. Sieva pacēla klausuli un pēc mirkļa nobāla. Kāds nepazīstams cilvēks draudējis izrēķināties, ja viņa iejaukšoties Lorences slepkavības izmeklēšanā. Nākamajā vakarā zvans atkārtojās. Šoreiz klausuli pacēlu es. Man lika pateikt Maigai, lai nedomājot maisīties pa kājām. Citādi būšot slikti. Rīgā esot pietiekami daudz tumšu ielu.

— Ko jūs atbildējāt?

— Teicu, ka ziņošu milicijai.

— Un ziņojāt arī? 1

— Jā, sieva paziņoja prokuratūrai.

— Pirmais sējums, četrdesmit trešā lappuse. — Advokāts paliecās uz tiesneša pusi.

Dzenis turpināja:

— Jums sieva droši vien sīki atstāstīja par notikumu Vairoga ielā.

— Protams, mēs neko neslēpjam viens otram. Turklāt tik satraucošs notikums.

— Varbūt jūs zināt, ar ko vēl viņa par to runājusi?

— Nezinu. Iespējams, ar draudzenēm vai darba vietā.

— Ir vēl kādi jautājumi? — Priekšsēdētājs aizvēra biezos aktu vākus un sakrāva citu uz cita. — Nav? Tad pasludinu pārtraukumu.

• '

VELNEZERA KRASTĀ

Koši dzeltens trīsdesmit otrā maršruta «Ikaruss» naski mēro kilometrus pa taisno un plato Ļeņina ielas asfalta lenti. Aiz muguras palicis Gaisa tilts, elektro-fabrika un vagonrūpnīca. Tagad visā ceļa garumā ielas malās kā karavīri sardzē rindojas kuplas liepas, kļavas, vītoli.

Laiku pa laikam autobuss apstājas. Cilvēki iekāpj un izkāpj. Tad mašīna no jauna saspringst, nodreb un uzņem gaitu.

Roberts Dzenis sen nav bijis Rīgas ziemeļaustrumu pusē. Viņš caur logu ar interesi aplūko jaunā rajona kontūras.

Tepat simtiem metru stiepjas rūpnīcas korpusi, kas it kā salikti no milzīgiem klučiem. Aiz tiem no meža pretim panāk vientuļš, pelēcīgs daudzstāvu tornis, ar kuru noslēdzas Rīgas kinostudijas arhitektūras ansamblis. Notālis šī būve nedaudz atgādina viduslaiku bruņinieka pili.

Turpat aiz Fizkultūras institūta zemei pieplacinātās, garumā izstieptās celtnes sākas paugurainais Biķernieku mežs. Studiju gados Dzenis un viņa kursa biedri bieži vien šeit jautri pavadīja ziemas svētdienas. Te viņi slēpoja un dziedāja dziesmas pie ugunskura. Pavasaros eksāmenu laikā, kad mīlīgā maija saulīte vilināja studentus ārā no šaurajām kopmītnes telpām, Roberts ar draugiem izraudzījās jaukas vietiņas priedulāja jaunaudzē. Klusās, nomaļās iedobītēs, tālu no pilsētas trokšņiem viņi gatavojās nenovēršamajām tikšanās reizēm ar bargajiem eksaminatoriem.

Velti Roberts tagad cenšas saskatīt senās takas. To vairs nav. Nav arī priedulāju biežņas, kura toreiz tik uzticami slēpa studentus no apkārtējās pasaules. Starp zaļajām priežu cepurēm vietvietām it kā milža rokas nekārtīgi izmētātas piecstāvu dzīvojamās ēkas ar rotaļīgi krāsainiem balkoniem. Vareno priežu zari kā vairogi cenšas aizsegt tās un pasargāt no galvaspilsētas kņadas.

Šeit pieņemas spēkā viens no Rīgas jaunajiem dzīvojamo ēku masīviem — Lielā Jugla. Tomēr dvēseles dziļumos Roberts Dzenis jūt tādas kā smeldzošas sāpes. Šodienas Biķernieku mežs atgādināja viņam neatsaucami aizritējušo jaunību un vēlreiz ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi lika noprast, ka labākie gadi jau aiz muguras.

Velnezera krastā asfalta lenta savijas cilpā. Šeit ir maršruta galapunkts. Dzenis izkāpj un skatās piemiegtām acīm. Arī ezers apaudzis staltām ēkām. Tās ir līdzīgas cita citai kā Siāmas dvīņi. Pamēģini nu šeit orientēties. Labi vēl, ka vecākais leitnants Člaidze uzzīmējis plānu.

Dzenis uzkāpj trešajā stāvā un nospiež zvana pogu. Durvis ver paslaida, pievilcīga gaišmate. Mugurā tai koķeta mājas pidžama. Robertam pretim plūst smalkas smaržas aromāts. Viņš neviļus atkāpjas, paklanās un noņem platmali.

— Es vēlētos sastapt kapteini Sokolovski.

— Protams, protams. Lūdzu, nāciet vien iekšā. Novelciet mēteli.

Sievietei zema balss ar patīkamu tembru. Viņa izrunā burtus «r» un «1» mazdrusciņ vervelējoši, pēc angļu manieres.

Dzeni ieraudzījis, Sokolovskis trūkstas augšā no dīvāna.

— Sveiks, veco zēn! Neticu savām acīm.

Kapteiņa sejā neviltots prieks.

— Sadūšojos traucēt tavu mājas mieru. Redzi... Man gribas aprunāties.

— Malacis, ka atnāci, Robert. Kā tu mani atradi?

— Šamils vakar sniedza tiesai slēdzienu. Viņš iedeva tavu jauno adresi.

Dzenis ar interesi aplūko moderni un mājīgi iekārtoto istabu. Vieglās stilizētās mēbeles izvietotas asimetriski, stūrī neliels mājas bārs. Uz maigi gaišzaļām sienām keramikas maskas un vāzītes ar ziediem.

Saimniece sakārto koši sarkano zīda lenti, kas gluži kā liesmains aplis apvijis balināto matu cirtas. Tad novāc no žurnālu galdiņa kafijtasīti, noliek vietā ērtos klubkrēslus.

— Jūs, liekas, neesat pazīstami? — Sokolovskis pēkšņi attopas. — Atļauj iepazīstināt.

Sieviete sniedz šauru, rūpīgi koptu roku ar sārti nolakotiem nagiem.

— Cibuļska Janina.

— Ļoti patīkami.

Dzenis paslepus vēro namamāti. Cik viņai varētu būt gadu? Rožainie vaigi, lielās, mazliet piekrāsotās acis it kā izstrāvo jaunības možumu. Tomēr uz kakla jau saredzamas nodevīgās krunciņas. Tādas mēdz parādīties, kad sievietēm tuvu pie četrdesmit.

— Es salūkošu jums kaut ko vakariņām, — Janina dodas uz virtuvi.

— Koša sieviete, — Dzenis secina, ar skatienu pavadot saimnieci. — Kur tu tādu sagūstīji?

— Viņa strādā frizētavā, virsnieku nama frizētava, netālu no mūsu pārvaldes. Tur arī iepazināmies.

— Un tu pārnāci šurp dzīvot?

— Jau trīs mēneši apritējuši. Dzīvoklis pieder viņai, kooperatīvais.

Roberts Dzenis cītīgi pētī grāmatu plauktu.

— Un ko tu izlēmi ar Ainu un bērniem?

Sokolovskis sadrūvējies nodur galvu. Pirmītējā

pašpārliecinātība izgaist.

— Aina ir labs un krietns cilvēks. Pats zini. Arī bērni man tuvu pie sirds. Bet ko darīt? Centīšos arī

turpmāk būt labs tēvs. Rūpēšos par viņiem, cik manos spēkos ... Saproti jel, kad sastapu Janinu ...

— Pazaudēji galvu.

— Var teikt arī tā. Nekad nebiju domājis, ka es, vecs vilks, spēju vēl iemīlēties.

Dzenis uzlūko Sokolovski.

— Vai nebūs tā: pāries dvinga, tu atmodīsies kā 1 no nelāga sapņa un negaidot sapratīsi, ka tava lielā aizraušanās bij usi tikai mirāža?

Sokolovskis klusē.

— Labi, pietiek par to, — Dzenis atmet ar roku. — Neesmu braucis šurp, lai sprediķotu. Redzi, tiesas prāva tuvojas nobeigumam. R5t man jāuztur apsūdzība. Visas šīs garās dienas es uzmanīgi sekoju lietas gaitai. Klausījos liecības, taujāju, analizēju. Un tomēr man šķiet, šis tas ļr palicis miglā tīts. Mūsu izmeklētāji nav noskaidrojuši visu līdz galam. Šis tas, tā teikt, neklapē.

Sokolovskis mazliet samāksloti iesmejas.

— Tu bīsties, ka tiesnesis, šis vecais spītnieks, var lietu nogrūst papildu izmeklēšanai.

— Nepavisam.

— Ko tad tu vēl blusojies?

— Vai man tiesības uzturēt apsūdzību, ja pats vēl šaubos ...

— Blēņas, — kapteinis viņu pārtrauc. — Es tevi pazīstu, Robert! Tu tūlīt sāksi žonglēt ar tādiem jēdzieniem kā iekšējā pārliecība, nepilnīgi noslēgta pierādījumu virkne, jebkuras šaubas par labu apsūdzētajam. Mīļais cilvēkbērn, nāc pie prāta un liec aiz auss: šis nav tas gadījums. Šoreiz taču mūsu putniņš jau pašā sākumā atklāti un vaļsirdīgi visu izčivināja. Es pats ...

— Tāpēc jau ari es atkūlos šo gaisa gabalu, lai tu man izklāstītu, kā tas notika. Tu taču biji šās lietas pirmautors.

Sokolovskis pašapzinīgi atzveļas krēslā.

— Labi, iekārtojies ērtāk uz dīvāna un klausies.

MEDNIEKS DZEN PĒDAS

Tajā priekšpusdienā pilsētas bibliotēkā bija samērā maz cilvēku. Tādēļ arī Lauma, kas apkalpoja lasītājus, uzreiz ievēroja liela auguma vīrieti platiem pleciem. Ienācējam mugurā bija tumšs drapa mētelis. Lauma pēc sejas pazina gandrīz visus pastāvīgos apmeklētājus. So cilvēku viņa šeit redzēja pirmo reizi.

«Interesants tips,» Lauma nodomāja. «Enerģiski vaibsti. Tāds vienmēr mācēs dzīvē savu panākt. Kas viņš varētu būt pēc profesijas un ko vēlēsies lasīt?»

Vīrs neveikli palūkojās visapkārt. Tad uzņēmīgi tuvojās abonentu galdiņam.

— Cienīgā, — viņš griezās pie Laumas. — Neatraidiet lūgumu glābt man dzīvību.

Meitene smīkņājot pacēla uzacu lokus.

— Kā lai to saprotu — tiešā vai pārnestā nozīmē?

— Jebkurā!

Svešinieks sazvērnieciski piemiedza acis.

— Es sēdēju tepat netālu kafejnīcā. Skatos, pie kaimiņu galda meitene — nu, īstais eņģelītis. Mati iesarkani, nolaistās skropstas kā noslēpumaini vēdekļi. Es jau kalu plānus, kā iepazīties. Te pēkšņi mans eņģelītis savicināja spārnus un aizlaidās.

Lauma notēloja līdzjūtību.

— Ai, ai, ai, tāda neveiksme! Es tikai nesaprotu, kādēļ jūs griežaties pie manis. Šķiet, neesmu sarkan-mate, un arī skropstas man nav kā vēdekļi.

— Jums jākļūst par manu ceļvedi. Palīdziet sameklēt šo būtni.

— Gribētos zināt, kā tas būtu praktiski izdarāms.

Dīvainais apmeklētājs izvilka no mēteļa kabatas

nelielu, dzeltenu grāmatu.

— Redziet, viņa tik žigli aizspurdza, ka aizmirsa uz krēsla grāmatu. Uz tās ir jūsu bibliotēkas zīmogs.

— Jūs esat atnācis, lai atdotu grāmatu?

— Gandrīz vai uzminējāt. Man tikai jāuzzina, kur dzīvo šī meitene.

Lauma ieskatījās grāmatā.

— «Katapulta», Vasilijs Aksjonovs. Labi, tūlīt apskatīsimies.

Viņa pašķirstīja abonementu kartotēku un izvilka no šauras, garas kastes vajadzīgo kartīti.

— Man ļoti žēL,bet jūs sagaida rūgta vilšanās. Grāmata izsniegta Skaidrītei Bebrei. Atceros šo meiteni. Diezgan simpātiska. Taču viņas āriene nekādi neatbilst jūsu ideālam. Nav viņai nedz sarkanu krēpju, nedz arī skropstu vēdekļu.

— Dārgā meitene, mūsdienās henna un citas krāsas, kā arī mākslīgās skropstas sievieti mirklī pārvērš līdz nepazīšanai.

Lauma sameklēja adresi.

— Lugažu ielā, Rīgas celtniecības tresta kopmītne. Jāpiebilst, ka jūsu simpātija ir ļoti nevīžīgs radījums. Grāmata bija jānodod jau pirms diviem mēnešiem.

— Es apsolu nekavējoties ķerties pie Skaidrītes pāraudzināšanas. Nešaubos, ka viņa drīz kļūs vispriekšzīmīgākā lasītāja. Un lielais paldies par adresi.

Šķērsieliņā kapteini Sokolovski gaidīja milicijas džips.

— Uz Lugažu ielu! — kapteinis teica šoferim.

— Ko meklējat?

Druknās sievas balss noskrapstēja kā neeļļotas durvis. Viņa pavērās augšup un aizdomīgi nopētīja ienācēju.

Tas centās būt kluss un savaldīgs.

— Man, lūdzu, komandantu.

— Esmu komandante. Ko vajag?

— Vai jūsu kopmītnē dzīvo Skaidrīte Bebre?

— Dzīvo gan. Un kas par to?

— Esmu viņas brālēns.

Sieva piecēlās no vecmodīga klubkrēsla, kura sarkanais plīša apšuvums bija daudzās vietās izdilis. Viņa nāca vīrietim virsū gluži kā tanks kaujas laukā.

— Pazīstu tādus brālēnus, kam katrā kabatā pa pusstopam.

— Vai prāts, māmiņ! Man ir hronisks gastrīts un aknās holocistīts. Pat mazo glāzīti nedrīkstu, bet jūs uzreiz — pusstopus.

Medicīnas termini izsita tantiņu no drošajām pozīcijām. Tomēr tik lēti atkāpties viņa nedomāja.

— Staigā te visādi. Tik vien zin kā ap meitām čamdīties. Pag, pag, tūlīt izsaukšu miliciju!

Ar šo pārbaudīto paņēmienu komandante cerēja piespiest pretinieku bēgt.

Taču atnācējs nekustējās ne no vietas.

— Kādēļ tad uzreiz miliciju! Patiešām esmu Skaidrītes brālēns. Vakar atbraucu no Ainažiem. Atvedu ciema kukuli un sveicienus no krustmātes. Neuztraucieties, es tikai uz īsu mirklīti.

Komandantei nebija vairs ko teikt. Bet tik viegli piekāpties viņa arī negribēja.

— Visi sākumā izliekas par jēriņiem ... Tikai pielūko — ne ilgāk par piecām minūtēm ... Trešajā stāvā četrdesmit sestā istaba. Un bez mērkaķošanās.

«Ir gan cerbers!» Sokolovskis domāja, ejot pa kāpnēm augšup. «Feldfēbelis brunčos, īsts žandarms!»

Paplašā, gaišā istabā stāvēja četras gultas. Mājās bija tikai divas meitenes. Ienācējs apstājās durvīs un pieklājīgi noņēma cepuri.

— Es meklēju Skaidrīti Bebri.

Neliela strupdegune, ģērbusies garās sporta biksēs un blūzītē, pārsteigta lūkojās svešiniekā.

— Tā esmu es ... Bet es jūs nepazīstu.

— Esmu no bibliotēkas. j

Meitene pietvīka līdz ausu galiņiem.

— Vai, laikam grāmatas dēļ. Lūdzu, piesēdiet.

— Jā, nāku pēc grāmatas. Termiņš notecējis kopš diviem mēnešiem.

Skaidrīte lēni apsēdās uz gultas un nolaida rokas.

— Ko darīt? Man nav šās «Katapultas». Iedevu Zentai izlasīt, bet viņa vairs acis nerāda.

Svešais raudzījās paklājā virs gultas.

— Kas tā par Zentu, draudzene, vai? Un patiešām nezināt, kur viņu meklēt?

— Tur jau tā nelaime, ka nezinu. Viņa dzīvoja šeit gandrīz gadu, kopš atbrauca no laukiem. Mēs kopā strādājām uz būvēm.

— Un tad viņa aizbēga, — vīrietis it kā pateica priekšā. — Uz celtnēm darbs nav viegls. Neizturēja meitēns un aizmuka atpakaļ pie mammas.

— Nē taču, Zenta nav balirocīte, darba nebīstas. Viņa iepazinās ar kādu tipu. Patiesību sakot, neviena no mūsu meitenēm šo puisi nav redzējusi. Bet klīda runas, ka šis esot krietni vecāks. Laikam jau novedis Zentu no ceļa.

— Kādēļ jūs tā domājat?

— Nu tā. Krāsotājas darbs viņai pēkšņi šķita nepiemērots. Sāka meklēt ko smalkāku un par ko labāk maksā. Jādomā, ka atradusi arī, jo pagājušajā mēnesī darbu pameta.

— Un arī no kopmītnes aizgāja?

— Protams, stāstīja, ka esot nolīgusi gultasvietu pie kādas vecenītes. Jauno adresi neatstāja un arī grāmatu neatdeva. Vēl draudzene skaitījās. Es tiešām nezinu, ko iesākt.

— Nevajag uztraukties, — atnācējs mierināja meiteni. — Padomāsim labāk, ko iesākt ar šo nebēdnīgo Zentu. Kāds viņai bija uzvārds?

— Saukuma. Zenta Saukuma.

Apmeklētājs sarosījās.

— Labi, lai paliek. Es šo lietu nokārtošu. Bet jūs, Skaidrīt, nāciet droši uz bibliotēku. Tur strādā jauka meitene. Iedos labas grāmatas.

Viņi atvadoties sarokojās.

— Pateicos, ļoti pateicos jums. Katrā ziņā aiziešu.

Durvis atverot, kapteinis Sokolovskis gandrīz vai

uzgrūdās bargajai komandantei.

— Un vēl zvērēja, ka tikai piecas minūtes, — viņa neapmierināta rūca. — Pēc skata tik kārtīgs cilvēks un mānās. Re, kādi tagad tie vīrieši.

Sokolovskim bija pārāk labs garastāvoklis, lai neatbildētu.

— Nevajag skaisties. Tas bojā daiļumu. Jūs taču centīgi caur atslēgas caurumu noklausījāties mūsu sarunu. Un pārliecinājāties, ka es nekā ļauna neesmu meitenēm nodarījis. Vai ne?

Sieva nepaguva ne atjēgties, kad Sokolovskis jau bija gabalā.

Ticis uz ielas, viņš palēnināja gaitu, pagrūda cepuri uz pieres un domīgi paskribināja pakausi.

«Nu, tā. Tagad, šķiet, ir zināma Alīdas Lorences noslēpumainā īrniece. Vecums aptuveni divdesmit gadu. Pārējais arī visumā sakrīt. Atliek tikai šo meiteni sameklēt.»

Paātrinājis gaitu, Sokolovskis nogriezās ap stūri. Tur viņu gaidīja mašīna.

SLAZDI AIZKRĪT

Darba diena iekšlietu pārvaldē jau sen bija sākusies, kad kapteinis Sokolovskis spēji atrāva durvis.

— Šefs mājās?

Izstīdzējis vecākais leitnants sēdēja pie rakstāmgalda un vienā mierā tīrīja izjaukto pistoli.

— Neiesaku riskēt: ieskriesi vilkam rīklē. — Viņš pamāja ar galvu uz blakus kabineta durvīm. — Vecais ir nikns kā Zevs. Visu nakti notupējis slēpnī, bet «krustdēls» nav rādījies.

Sokolovskis atmeta ar roku.

-—Ja vilka baidies, mežā neej!

Viņš piesardzīgi vēra vaļā durvis.

— Atļaujiet, biedri apakšpulkvedi?

— Ienāciet!

Milicijas apakšpulkvedis Krastiņš sēdēja pie rakstāmgalda un šķirstīja operatīvos ziņojumus. Kriminālmeklēšanas daļas priekšnieks pārskrēja ar acīm lapu pēc lapas un ar sarkanu zīmuli pasvītroja atsevišķus vārdus, teikumus, rakstīja rezolūcijas, kaut ko atzīmēja sava galda kalendārā.

— N-nu? Klājiet vaļā! — apakšpulkvedis dzedri sacīja, nepacēlis acis.

Sokolovskis spēra vēl soli tuvāk un nolika uz galda ziņojumu.

— Atļaujiet braukt komandējumā!

Daļas priekšnieks atrāva skatienu no papīriem un ieinteresēts palūkojās kapteinī.

— Atkal komandējumā. Lorences lietā, vai?

— Tieši tā, biedri apakšpulkvedi.

— Kurp?

— Uz Noriļsku.

Apakšpulkvedis salūkoja papirosu un aizsmēķēja. Viņa sirmā galva saplūda kopā ar dūmiem gandrīz necaurredzamā miglā. Kad tā paklīda, iedubušās acis gurdeni raudzījās kaut kur tālumā. Ar rokas mājienu viņš aicināja Sokolovski apsēsties.

— Ziņojiet par izmeklēšanas gaitu.

— Uzzinājis kopmītnē meitenes vārdu un uzvārdu, griezos mūsu adrešu galdā, — Sokolovskis uzsāka. — Saukuma patiešām bijusi kādu laiku pierakstīta Lugažu ielā. Uz kurieni izrakstīta, nav atzīmēts.

Apakšpulkvedis atzvēlās krēslā. Plakstiņi bija cieši aizvērti, un nezinātājs droši vien domātu, ka viņš aizmidzis. Taču Sokolovskis, nostrādājis ilgus gadus kopā ar savu priekšnieku, labi pazina veco čekistu un zināja, ka viņš uzmanīgi klausās. Tādēļ droši turpināja:

— Ievācu ziņas Rīgas celtniecības tresta kadru daļā un uzgāju vienīgo pavedienu — mātes adresi. Marija Saukuma dzīvo Valmieras rajonā kādā kolhozā. Arī Zenta pirms gada atbraukusi no turienes. Tādēļ devos uz Valmieru.

— Un tikai šorīt atgriezāties?

— Tieši tā. Nācās pastrādāt. Negribējās izbiedēt māti. Gāju aplinku ceļu. Vispirms sadraudzējos ar pastnieku — pamatīgu sīvā cienītāju. Visu vakaru nosēdējām tējnīcā. О, kas tur pa kārtību, tajā rajonā! īstu dzidro dienā ar uguni nesameklēsi. Sūcām Mednieku rūgto.

Sokolovskis saviebās.

— Tfu, kas par draņķi. Vēl tagad mutē sīvums ... Glāzīte pēc glāzītes, un večuks kļuva arvien runīgāks. Man nācās noklausīties, ka viņu miests neesot nekāds prastais, tur dzīvojot glauni ļaudis, kuri sarakstoties pat ar ārzemēm. Pastniekam bija plaša informācija par visiem apkārtējiem iedzīvotājiem. Beigu beigās uzzināju, ka Marija Saukuma šajās dienās saņēmusi vēstuli no Noriļskas. Viņš pats to aiznesis.

Apakšpulkvedis sēdēja nekustēdamies.

— Jūs esat pārliecināts, ka vēstule bijusi no meitas Zentas?

— Citu sūtītāju Marijai Saukumai līdz šim nebijis. Pastnieks labi atcerējās Noriļskas pasta zīmogu. Viņš apgalvoja, ka, lasot vēstuli, šī kļuvusi tāda kā tramīga.

Daļas priekšnieks piecēlās, piegāja pie loga un paraudzījās ārā.

— Tātad jūs uzskatāt, ka Zenta Saukuma meklējama Noriļskā?

— Uzskatu, ka jādodas uz Noriļsku. Pagaidām tās ir vienīgās izredzes tikt viņai uz pēdām.

— Bet ja nu pastnieks samuldējies? Tāds pudeles brālis daudz ko var žvingulī izplātīties.

— Biedri apakšpulkvedi, vai tad es izskatos pēc vientiesīša! Nākamajā rītā iegriezos pasta nodaļā. Šķirotāja arī atcerējās šo vēstuli. Pat vēl vairāk. Viņa pazinusi rokrakstu uz aploksnes. Tieši tādas vēstules agrāk sūtītas no Rīgas.

Apakšpulkvedis aizvien vēl stāvēja pie loga.

— Labi, kaptein, es pieļauju, ka atradīsiet Noriļskā šo Zentu. Un tālāk?

— Meitene, bez šaubām, daudz ko zina. Esmu par to pārliecināts. Citādi viņa nebūtu tik steidzīgi pametusi darbu un nozudusi. Šis skrējiens uz Tālajiem Ziemeļiem līdzinās izmisīgai bēgšanai.

Krastiņš atgriezās pie rakstāmgalda. Paņēma Soko-lovska ziņojumu un uzšņāpa rezolūciju.

— Labi, dodieties komandējumā. Es tūlīt sazvanīšos ar Noriļskas biedriem pa tiešo vadu. Kad lidosiet?

— Šonakt.

— Nu tad laimīgu ceļa vēju, Viktor!

Viņš sirsnīgi paspieda Sokolovskim roku.

* * *

Salona durvīs parādījās pievilcīgas stjuartes stāvs.

— Biedri pasažieri, tuvojamies Noriļskai. Lūdzu, uzlieciet drošības jostas!

Varenais gaisa laineris sāka strauji nolaisties. Turbīnu svilpoņa kļuva nevienmērīga, brīžiem pieklusa, brīžiem uzbangoja no jauna. Ausis spieda ciet, un bija tāda sajūta, it kā tu laiku pa laikam kristu bezdibenī.

Kapteinis Sokolovskis' paskatījās pulkstenī. Bija pusdienlaiks, bet viņpus logu stikliem tumsa polārā nakts. Tikai pašā lejā spīdēja simtiem zvaigžņotu uguntiņu, kas no augšas atgādināja ačgārni apgāztu un kopā savilktu debesu velvi.

Spārnotais milzenis laidās zemāk, arvien zemāk. Riteņu pieskāriens betona skrejceļam gandrīz vai nebija manāms. Viegli šūpodamās, lidmašīna pieripoja pie nelielas celtnes un apstājās.

Lidostas laukumā kapteinim Šokolovskim palai* mējās notvert brīvu taksometru.

— Uz pilsētas iekšlietu pārvaldi! — viņš uzsauca aitādas kažokā ģērbtajam šoferim.

Sokolovskis pirmo reizi dzīvē bija nokļuvis polārajā joslā. Viņš daudz bija dzirdējis par šejienes celtniecības tempiem un vērieniem. Bet tas, ko ieraudzīja, pārsniedza viņa priekšstatus.

Mašīna traucās pa taisnām, platām, asfaltētām ielām. Lielpilsētas spilgtās ugunis un gaismas reklāmas žilbināja acis. Tās piešķīra pilsētai dzīvespriecīgu raibumu. Garām slīdēja plaši veikalu skatlogi, modernas kafejnīcas, kinoteātri, nkmu gaišie logi. Logi, logi, vesela jūra.

Iekšlietu pārvaldes darbinieki viesmīlīgi uzņēma savu kolēģi no tālās Rjgas. Viņi bija jau noskaidrojuši, ka Zenta Saukuma patiešām nesen apmetusies Noriļskā. Strādā Kalnrūpniecības kombinātā, dzīvo kopmītnē. Pierakstīta deviņpadsmitajā oktobrī, apmēram nedēļu pēc Lorences slepkavības.

— Man steidzīgi šī meiča jānopratina, — Sokolovskis paskaidroja.

— Varam atvest, — vietējais kriminālmeklēšanas daļas priekšnieks piedāvāja un turpat nodeva rīkojumu jaunam leitnantam: — Petja, sēdies mašīnā un drāz uz kopmītni. Ja tur nav, laid taisni uz kombinātu. Skaidrs?

Pēc nepilnas stundas leitnants atveda sīku meiteni, gandrīz vēl bērnu. Seju ar lielām, tumšām acīm, slaidiem, kā izbrīnā uz augšu savilktiem uzacu lokiem, ar pilnīgām lūpām un smailu degunteli aptvēra prāvs vilnas lakats, pakausī sasiets mezglā. Trauslās kājeles kūļājās nesamērīgi lielos velteņos un tādēļ rādījās vēl tievākas, nekā bija īstenībā.

— Labvakar, Zenta! — Sokolovskis uzrunāja meiču latviešu valodā.

Meitene sarāvās, acis tai sāka šaudīties pa istabas kaktiem.

— Piesēdi, mazais, — kapteinis familiāri turpināja. — Aprunāsimies. Es taču tādēļ vien no Rīgas atbraucu, lai tev pajautātu, kādēļ tu nogalināji Alīdu Lorenci?

Zenta vienā mirklī it kā saplaka.

— Es negribēju, nedomāju .. Goda vārds, pati neizprotu, kā tas notika, bet.. .

Sokolovskis apjuka. Tādu iznākumu viņš nebija gaidījis. Visu ko, tikai ne atzīšanos slepkavībā.

Kapteinis bija pārliecināts, ka meitenes pēkšņajai aizbraukšanai ir tiešs sakars ar noslēpumainajiem notikumiem Vairoga ielā, ka viņai šis tas zināms. Viņš bija domājis ar Zentas Saukumas palīdzību nokļūt uz noziedznieka pēdām un tādēļ cerēja, ka pēkšņā apsūdzība meičai atraisīs mēli. Tas bija ne vienu reizi vien pārbaudīts psiholoģisks paņēmiens.

Ar dažādiem cilvēku raksturiem nācies sastapties kapteinim Šokolovskim sava sarežģītā aroda nemierīgajās gaitās. Diemžēl ir vēl ļaudis, kuri neizceļas ar dzīves gudrību, ar nosvērtību. Arī rīcības apdomā-tība nav tāda indivīda ceļvedis.

Tāds vājš radījums, kļuvis par smaga nozieguma līdzzinātāju, vispirms lūko paslēpties. Ievelkas savā čaumalā un trīcēdams gaida. Ļaunākajā gadījumā cer uz samērā vieglu sodu. Bet, ja negaidīti uzglūn briesmas, tad iedarbojas viņa pašaizsardzības instinkts, viens no vāja rakstura cilvēka spēcīgākajiem instinktiem. Glābjot savu ādu, viņš izmisumā nodod nozieguma dalībniekus, nesaudzē pat vistuvākos draugus.

Uz to Sokolovskis ari bija cerējis, pārsteidzot Zentu Saukumu ar smago apsūdzību. Viņam pat prātā nebija, ka šis trauslais skuķēns pats nogalinājis Alīdu Lorenci.

Sokolovskis ātri atguvās.

— Stāstiet visu pēc kārtas. Pirmkārt, kas jūs ierosināja noīrēt pie Lorences gultasvietu?

— Neviens. Es pati.

— Vai tikai tas nebija jūsu draugs vai paziņa?

— Man nav drauga.

— Tā nav taisnība. Jūs pati meitenēm stāstījāt par

savu puisi. |

— Stāstīju, — Zenta pēc brītiņa atzina. — Kā lai nestāstītu, ja viņas mani par vecmeitu vien saukāja. Nu tad es izdomāju, kā man arī ir draugs, lai liek mani mierā. Ticiet vai neticiet, neviena no mūsu meitenēm nekad nav tādu redzējusi.

— Redzēts nav, kas tiesa, tas tiesa. — Sokolovskis piekrita. — Un kā jūs iepazināties ar Alīdu Lorenci?

— Pavisam nejauši, pie sludinājumu dēļa. Kopmītnē man klājās gaužām nelāgi. Meičas apciemoja pazīstami puiši. Citreiz notika uzdzīvošana... Es mācījos vakarskolā un tādā troksnī uzdevumus gatavot nevarēju.

— Vispirms taču jūs pametāt darbu.

— Tā iznāca. Darbs nebija man pa spēkam, pārāk grūts. Tad palaimējās, iekārtojos par mācekli cepuru darbnīcā. Labs amats, un pieklājīgi var nopelnīt.

Zentas vārdi skanēja patiesi.

— Un tālāk? Sanaidojāties ar Lorenci?

— Man nebija nekāda naida. Tas iznāca nejauši,

— Nejauši nonāvējāt cilvēku! ,

— Lorence bija neiedomājami īgna un sirdīga. Neko nevarēju izdarīt pa prātam. Par gultas vietu plēsa lielo rubli un piekasījās uz katra soļa. Es jau valdījos, cik spēju, centos nerunāt pretim. Baidījos palikt uz ielas.

Zenta saknieba lūpas.

— Stāstiet par liktenīgo vakaru!

— Todien atgriezos briesmīgi pārgurusi. Ienīdu visu pasauli. Biju saņēmusi vēl divnieku matemātikas kontroldarbā. Bet saimniece šņāca un skaitīja man pātarus. Sludināja augsto morāli. Tad es vairs neizturēju ...

— Un paķērāt cirvi.

— Nē, es sāku kliegt uz viņu. Pirmo reizi dzīvē rupji izlamājos un liku turēt muti. Vēl piedraudēju, ka citādi nesavaldīšu rokas.

— Un ko viņa? Parādīja durvis?

— Stāvēja istabas vidū un kratīja dūres. Apsaukāja šausmīgiem vārdiem, draudēja sūdzēties darba vietā. Un tad... Pati nezinu, kā pa rokai pagadījās ķieģelis. Es negribēju viņai sist, ticiet man, — Zenta sakņupa. — Goda vārds, negribēju. Pati nesaprotu, kā tas notika ...

Kapteinī raudzījās divas platas, izbiedētas acis. Viņš pārlaida skatienu meitenes sejai, matiem.

— Pēc tam izmetāt ķieģeli pa logu?

— Nē, nometu turpat aiz skapja.

— Kāpēc logs bija palicis atvērts?

— Nezinu, neatceros. Varbūt logs bija atvērts, neievēroju. Tikai es to neatvēru. Lorence nekad neļāva vērt logu vaļā, neļāva vēdināt istabu.

— Un kas notika tālāk?

— Bailēs uzmetu saimniecei virsū segas un spilvenus, paķēru savu koferīti un metos bēgt.

— Vai pirms aiziešanas meklējāt ko skapī vai kumodē?

— Jā, savas drēbes.

— Bet no skapja nozudušas arī Lorences mantas.

— Ko jūs! Svešu mantu nekad neesmu aiztikusi!

— Steigā durvis droši vien atstājāt vaļā.

— N-nē, nevar būt. — Zenta padomāja. — Nē, neatstāju vis. Aizslēdzu, to labi atceros. Tad visu nakti klīdu pa pilsētas ielām. Staigāju kā apmāta. Vairākas reizes grasījos iet uz miliciju, bet trūka dūšas. Nākamajā rītā saņēmu aprēķinu un aizbraucu uz Maskavu. No turienes ar lijdmašīnu tālāk uz No-riļsku. Centos aizmukt, cik iespējams, tālāk.

Istabā iestājās nomācošs klusums. Kapteinis Sokolovskis uz tīras protokola lapas rāmiem vilcieniem zīmēja velniņus. Vēl un vēlreiz viņš domās, it kā sevi pārbaudīdams, salīdzināja faktus. Apstākļi visumā sakrita. Slepkavības aina, kuru tik skaidri un nepārprotami uzzīmēja Zenta Saukuma, saskanēja ar to, ko viņš savām acīm bijā redzējis Alīdas Lorences dzīvoklī. Samestās segas un spilveni virs līķa, ķieģelis aiz skapja, atvērtā kumode, aizslēgtās istabas durvis...

Taču kapteinis neizjuta gandarījumu, kādu allaž bija izjutis, atklājot smagu noziegumu. Gluži otrādi. Viņš bija vīlies. Rūdīta bandīta vietā viņa priekšā stāvēja trausls radījums ar lielām, bērnišķīgām acīm. Ko iesākt? Dzīvē arī tā mēdz notikt.

— Jūs dosieties man līdzi uz Rīgu, —'kapteinis pateica savu lēmumu. — Vai oficiāli noformēt arestu?

Zenta saprata.

— Nebēgšu. Tik un tā atradīsiet.

— Labi, tad braucam uz kopmītni pēc mantām.

Tiesas zāle bija bāztin piebāzta. Pie pašām durvīm pat sejas nevarēja sazīmēt. Tās saplūda vienā cilvēku jūrā, kas klusi, bet nemitīgi bangoja.

Šodienas tiesas sēde solījās būt interesanta. Liecinieki jau bija nopratināti, eksperti savus slēdzienus apstiprinājuši, apsūdzētā atzinusies. Tagad ļaudis nepacietīgi gaidīja valsts apsūdzības uzturētāja runu.

Divas večiņas pie loga uzbudinājumā sasarkušām sejām it kā apsprieda savu likteni.

— Neģēle. Vecu cilvēku ar ķieģeli!

— Es viņai rādītu ķieģeli. Ar kruķi tā novālētu, ka turpat uz vietas mīksta paliktu!

— Nāves sodu! Plintes galā un nošaut.

Acis abām meta dusmu zibeņus. Rokas kulstīja gaisu.

Jurisprudences studenti pēdējos solos bija sabāzuši galvas kopā. Gaišbižaina meitene steigā pārlapoja kriminālkodeksu.

— Šķiet, pareizāk būtu kvalificēt kā slepkavību ar sevišķu cietsirdību.

Izstīdzējis jauneklis viņai piekrita.

— Pareizi, Millij. īsta cietsirdība. Ķieģelis taču bijis baigi ciets.

— Ek jūs, ūdensgalvas, drīzāk tā būs slepkavība psihiskā uzbudinājuma stāvoklī, — sarunā iejaucās tumšmate brillēs.

— Varbūt slepkavība aizstāvēšanās nolūkā vai arī aiz neuzmanības? — students turpināja izaicināt savas kolēģes.

Advokāts Robežnieks manāmi garlaikojās. Viņš neraudzījās vairs publikā, bet, savilcis lūpas, kaut ko zīmēja savā blokā.

Caur pusvērtām durvīm ļaudis pamazām vel spiedās iekšā un drūzmējās ejās starp soliem.

Piepeši sarunas aprāvās. Stings klusums pārņēma tiesas zāli. Skatieni pievērsās durvīm. Uz sliekšņa parādījās dūšīgs milicis ar platu seju. Viņam nopakaļus gandrīz vai teciņiem nāca neliela meitene. Līdzās spēcīgajam vīram Zenta Saukuma rādījās pavisam sīkaļa. Plāno matu šķipsnas aizsedza jau tā šauro pieri. Acis it kā apdzisušas gurdeni raudzījās kaut kur vienā punktā. Šaurā sejiņa pauda padevību neizbēgamajam liktenim.

Meitene paklausīgi iegāja aiz norādītās barjeras, mirkli vilcinājās, tad vientuļi noslīga uz garā, līdz dzedrumam neomulīgā apsūdzēto sola.

Aizmiglotais skatiens kā maldīdamies bez mērķa slīdēja pār brūngani krāsotajām sienām, šķautnaini izveidotajiem griestu spraišļiem, līdz sastinga pie milzīgas ozolkoka lustras ar svečturveida spurdzēm, kas smagi nokarājās pāri galvai. Likās, tikai tagad viņa īsti saprata, kur atrodas. Noelektrizētajā gaisā sprēgājošais naids kā tūkstošiem adatu durstīja katru nervu.

Tumšpelēks mākonis, līgodams rāmajā debesu jūrā, aizsedza logus. Zāli uz brīdi pieviļņoja nokrēsla, tad atkal rēna, mierīga gaisma valdīja plašajā telpā.

Prokurors uzmeta apsūdzētajai īsu skatienu, brītiņu pakavējās pie viņas sejas un novērsās. Viņa pierē ievagojās dziļas rievas.

Strādādams prokuratūrā jau gadus piecpadsmit, Roberts Dzenis bija piedalījies daudzās tiesas prāvās, analizējis pierādījumus, pārdomājis, salīdzinājis, iedziļinājies.

Kā rentgena kabinetā ar sarežģītas aparatūras palīdzību tiek skatīts cilvēka organisms, tā arī tiesas prāvas gaitā jāiedziļinās apsūdzētajā un katra liecinieka psiholoģijā, impulsīvi jāuztver, ko viņš vēl zina, ko var vēl pateikt un ko nevēlas izklāstīt.

Ikviens cilvēks ir savdabīgs indivīds ar tikai viņam piemītošu uztveri un redzes loku, ar personisku raksturu un attieksmi pret apkārtējo dzīvi. Tādē] bieži vien par vienu un to pašu parādību var uzrasties pretrunīgas liecības. Un citreiz nav viegli uzzināt būtisko nebūtiskajā, izvētīt pelavas, atstājot vērtīgo graudu.

Dzenis lēni piecēlās un rāmi, kā pats ar sevi apspriezdamies, sāka runāt. Pamazām balss pieņēmās spēkā, katrs vārds kā akmens krita trauksmainajā klusumā.

— Mēs klausījāmies lieciniekus, klausījāmies ekspertu slēdzienus. Šķiet, apsūdzētās Saukumas atzīšanās objektīvi sakritusi ar citiem lietas apstākļiem. Tomēr, ja iedziļināmies būtībā, tad atrodam virkni jautājumu, uz kuriem izmeklēšana nav sniegusi atbildi. Zenta Saukuma precīzi aprakstīja notikuma vietu. Šaubu nav, viņa tur ir bijusi. Ļoti iespējams, ka ir nozieguma līdzdalībniece. Taču nav neapstrīdami pierādīts, ka Saukuma ir slepkava. Apsūdzētā ir atzinusies. Taču katram juristam zināms, ka atzīšanās vēl nav pierādījumu degpunkts, ja tā neapstiprinās ar citiem pārliecinošiem pierādījumiem.

Prokurora balsī skanēja spīvs rūgtums. Stūrgalvīgi sašķiebis galvu uz sāniem, šobrīd viņš atgādināja skolnieku, kas nepamatoti apsūdzēts palaidnībās un nu cīnās par savu taisnību.

— Apsūdzība balstās galvenokārt uz pašas Zentas Saukumas liecību. Taču tai ir būtiskas pretrunas ar neapstrīdamiem faktiem, un tādēļ šī liecība ir apšaubāma. Apsūdzētā apgalvo, ka situsi Lorenci ar ķieģeli istabas vidū. Bet traipi uz sienas liecina citu: Lorence nogalināta gultā. Kad notikuma vietā ieradās operatīvā grupa, istabas logs bija vaļā. Bet, ja ticam Saukumai, nedz viņa, nedz Lorence to nav atvērusi. Un, beidzot, nozudušas Lorences labākās drēbes. Saukuma apgalvo, ka nav tās aiztikusi. Melo? Var jau būt. Bet kurām viņas liecībām tad ticēt?

Dzenis uz mirkli apstājās, un zāles tveicīgajā klusumā ieskanējās tiesneša spalvas čirkstoņa. Ļaudis it kā baidījās pakustēties. Abas večiņas izbrīnā pavērtām mutēm sastinga pie loga. Pat allaž nevaldāmie studenti «kamčatkā» aprima un ziņkārīgi pastiepa kaklus, nojaušot negaidītu pagriezienu prāvas gaitā. Tikai pati apsūdzētā, šķiet, vēl neaptvēra, kas notiek viņai visapkārt.

— Pierādījumu ķēde nav noslēgusies, — Dzenis turpināja. — Iztrūkst vairāku posmu. Tādēļ arī man nav tiesību saukt Zentu Saukumu par slepkavu. Nav izslēgts, ka viņai aiz muguras neredzami stāv viens vai pat vairāki noziedznieki, kuri rīt var apdraudēt citu cilvēku dzīvības. Nav izslēgts, ka apsūdzētā baidās nosaukt viņu vārdus.

Pārsteiguma dūkoņa skrēja pāri soliem. Dzenis neviļus pacēla balsi.

— Biedri tiesneši, mūsu pienākums izsmelt patiesības avotu līdz pēdējai lāsītei. Tādēļ pieprasu nodot lietas materiālus prokuratūrai papildu izmeklēšanai.

Dzenis apsēdās. Viņš izskatījās noguris, piekusis.

Zenta Saukuma pacēla miklas acis un izmisīgi ielūkojās prokurorā. Brīdi viņa elsoja, kā lielu svaru cēlusi. Tad sakumpa turpat uz sola.

OTRA NODAĻA. ADVOKATA ROBEŽNIEKA MĀJIENS

Senā un mūžam jaunā Rīga. Kastaņu, liepu un vlksnāju košā zaļumā slīkst dārzu pilsēta. Ceriņi ir pašos ziedos, vienreizējie Rīgas ceriņi visdīvainākajās nokrāsās.

Pat pilsētas centrā jūtama pavasara elpa. Vecais Bastejkalns pēc ziemas snaudas laipni uzņem viesus. Uz ēnainām taciņām draiskojas skolēni. Pametuši uz soliem somas un mēteļus, viņi klaigādami kāpj augšup līdz pašai virsotnei. No turienes kā uz delnas atklājas Vecrīga ar savām šaurajām līčloču ieliņām un sarkandakstiņu jumtiem, vecām baznīcu smailēm un noslēpumaino pulvertorni.

Pie lielā pulksteņa, rīdzinieku ierastās satikšanās vietas, grozās jauni cilvēki, nepacietīgi raudzīdamies pulkstenī. Turpat blakus uz kanāla tilta raibs ekskursantu pūlis. Viesi nevar vien beigt priecāties par Rīgas gulbjiem. Bet tie par cilvēkiem neliekas ne zinis, tikai priecājas par sauli un atgūto brīvi.

Prokurora palīgs Roberts Dzenis todien nejuta pavasari. Ierauts ļaužu burzmā, viņš gausi virzījās pa ielu, mazliet tāds kā lācīgs savā ne visai pieguļošajā uzvalkā. Zigrīda bija zvanījusi, ka aizkavēsies redakcijā. Steidzīgi jānobeidzot raksts rītdienas numuram. Tagad nu pašam jākāto pēc Mārītes uz bērnudārzu, pa cejam vēl jānopērk piens, maize. Vajadzētu iegriezties arī skolā, aprunāties ar Oļģerta klases audzinātāju. Puika pēdējā laikā galīgi izlaidies. Trij-nieciņi birst kā no pārpilnības raga.

Un te vēl Zentas Saukumas lieta. Atkal un atkal domās jāatgriežas pie tās. Tiesa nepiekrita viņa slēdzienam un piesprieda Saukumai septiņus gadus.

Dzenis tā bija iegrimis sevī, ka nepamanīja spilgti lakoto ķirškrāsas «Moskviču», kas, riepām švīkstot, pieripoja pie ietves. Melnīgsnējs vīrs stilīgā zamšādas vējjakā ar adītām piedurknēnļ un apkakli pavēra durtiņas.

— Maestro, kariete padota. Atļausiet piedāvāt.

Nevarētu teikt, ka advokāts Robežnieks būtu Dzenim visai simpātisks. Ne jau tādēļ, ka daudzajās tiesas prāvās abiem dažkārt bijušas diametrāli pretējas pozīcijas. Nē. Daudzus' advokātus Dzenis patiešām cienīja par viņu krietnumu un godprātīgu aizstāvja pienākuma veikšanu. Taču Robežnieku viņš uzskatīja par vējagrābsli. Visai apšaubāmas nianses advokāts prata uzpūst kā ziepju burbuļus līdz nozīmīgu pierādījumu apmēriem. Un nelikās ne zinis, kad šie ziepju burbuļi plīsa, pat netikuši līdz tiesnešu galdam.

Tomēr Dzenis piedāvājumu pieņēma.

— Dīvaini gan, biedri prokuror, bet šorīt mēs apmainījāmies vietām, — Robežnieka acīs iešķīlās asprātības kramiņš. — Pat es, Saukumas aizstāvis, neredzēju ne mazāko iespēju noliegt viņas vainu. Toties valsts apsūdzības uzturētājs gandrīz panāca, ka vainīgo attaisno.

— Vai tas būtu tik slikti? — Dzenis mierīgi atvairīja. — Pieredzes apmaiņa vienmēr noderīga,

— Jūs esat filozofs, ka redzu.

— Nepavisam ne. Esmu reālists. Un kā tāds atzīstu tikai precīzus izteicienus. Es nebūt necentos panākt attaisnojošu spriedumu, bet gan lietas papildu izmeklēšanu. Šķiet, tas nav gluži viens un tas pats.

Nākamajā mirklī Dzenis gandrīz ietriecās ar pieri stiklā. Mašīnas priekšā pazibēja jauna būtne, kuras dzimuma piederību ārēji noteikt bija grūti. Ilgviļņos sapinkuļotās krēpes sniedzās līdz pleciem. Dzelžiem apkalta plata josta, kas atgādināja zirgu slejas, apņēma cieši piekļautas un apakšā stipri paplatinātas bikses. Radījums, acīm redzot, bija gribējis pārsteigt publiku ar izcilo pārdrošību un pāršmaukt pāri ielai «Moskviča» deguna priekšā. Un gandrīz nokļuva zem riteņiem. Robežnieks tik tikko paguva nobremzēt.

— Cūcība! — advokāts izlamājās. Tad pievērsās Dzenim: — Jums, maestro, allaž patīk cilāt taisnīguma problēmas. Kur viņa ir, tā jūsu taisnība? Kolīdz šoferis pieļauj sīkāko kļūdu, modrais autoinspektors klāt. Viņš pieklājīgi, solīdi atņems jums braukšanas tiesības vai izkniebs caurumu talonā. Toties kurš katrs stūrgalvīgs gājējs var izrīkoties uz ielas, kā tik viņam tīkas. Par šādiem numuriem būtu aiz ausīm jāsaplucina!

Dzenis noskatījās, kā Tarzāna pēctecis centās nozust pūlī.

— Ja jūs šo zelli noķertu un pamatīgi sapurinātu, es uz brītiņu aizmirstu, ka strādāju prokuratūrā.

Robežnieks pašķielēja uz savu pasažieri.

— Izrādās, jūs nemaz neesat tik miermīlīgs, kā izskatāties. Droši vien arī tālab tik ļoti esat iededzies Saukumas lietā. Klausieties, Dzeni, starp mums runājot, kāda joda pēc cenšaties uzvilkt bikses pāri gal-

51

4*

%

vai? Zenta Saukuma taču atzinās un no savām liecībām neatsakās.

— Es viņai neticu.

— Oho, tātad cienījamais prokurors netic apsūdzētajam, kas vaļsirdīgi atzīstas. Oriģināla pieeja! Nu labi, pieņemsim, ka jums taisnība, maestro. Tātad nevis Saukuma, bet kāds cits aizsūtījis vecenīti uz viņpasauli. Un kas par to? Viens ziemā lien ledū izcirstā āliņģī peldēties. Cits aiz nelaimīgas mīlestības lec no piektā stāva lejā. Vai pasaulē mazums ērmu! Sim meitietim sakārojies pasēdēt aiz zviedru gardī-nēm. Lai pasēž, ja vēlas. Varbūt esat iestājies nevainīgo jēriņu dvēseļu pestīšanas draudzē?

— Nu nē, es nekādi negribu lauzties jūsu darbības laukā.

— Ko jūs ar to domājat? Vai to, ka advokāts Robežnieks melnu rēksi tiesas priekšā mazgā baltu?

— Ne jau tiesas, bet publikas priekšā. Dabiski, tā ir izdevīgāk: aug klientu skaits un līdz ar to ienākumi.

Neatraudams skatienu no ceļa, Robežnieks veikli ar vienu roku uzsmēķēja cigareti un pasmīkņāja.

— Maestro, es vienmēr esmu bijis sajūsmā par jūsu atjautību. Ko darīt? «C'est la vie,» kā mēdz teikt franči, — tāda ir dzīve.

— Jā, mums abiem laikam dažādi uzskati par dzīvi.

« '

Advokāts māksloti nopūtās.

— Tur jau tā nelaime, dārgais kolēģi. Jūsu nelaime, protams. Cilvēkam dzīve tiek atvēlēta vienu vienīgu reizi, un gribas nodzīvot to skaisti. Personiskā automašīna, ērts dzīvoklītis ar modernām mēbelēm, elegants apģērbs, smuidras gaišmates Melnās

juras pludmalē, tūristu braucieni uz ārzemēm... Dzeni, vai tiešām tas jūs nemaz nekārdina?

— Laikam jau ne.

— Blēņas! No greznas dzīves pat muļķis neatteiktos. Tikai ne visiem tā dodas rokās. Dažs labs visu mūžu ir pats savs kapracis. Viens redz dzīvi tikai caur pudeles stiklu, pareizāk, nekā neredz, nedz naudu, nedz dzīvi tās daudzkrāsainajā skaistumā. Cits divdesmit gadu vecumā steidz iegrūst neprātīgo galviņu laulības sakās un noņemas ar atražošanas jautājumiem. Tāds visu mūžu velk ģimenes vezumu. Taču gadās vēl ļaunāk ■— laulības šķiršanas, vientuļas mātes, pamesti bērni, alimentiem apkrauti papu-clši... Br-r-r-r!

— Esat zvērināts vecpuisis?

— Nedod dievs! Esmu par ģimeni. Tikai saprātīgās devās. Vispirms nodrošināšu sev materiālo bāzi, iz-malkošu līdz dibenam visus vecpuiša jaukumus. Un pēc tam katrā ziņā metīšu enkuru laulības ostā. Negribu drūmā vienatnē pavadīt vecumdienas. Bet pagaidām cenšos dzīvot pilnvērtīgi. Sakiet, Dzeni, — vai esat kādreiz pavadījis atvaļinājumu Sočos vai Jaltā?

— Nē. Mēs parasti vasarā atpūšamies telšu pilsētiņā pie Gaujas.

— Skaidrs, ģimenes budžets un citi apstākļi. Draugs mīļais, jūs esat nodzīvojis pasaulē ilgāk par mani un līdz šim, liekas, tā arī neesat izpratis, ko nozīmē baudīt dzīvi. Zinu, zinu, tūlīt uzsāksiet veco dziesmiņu, ka katram cilvēkam ir pienākumi un vislielāko gandarījumu viņš gūst godīgi padarītā darbā. Zelta vārdi! Pilnīgi piekrītu. Taču ne tikai pienākumi pušķo cilvēka esamību. Kāpēc gan pēc ražīgas darba dienas neievilkt pilnas krūtis spirgtā un reibinošā

%

dzīves gaisa, kāpēc neiebaudīt divdesmitā gadsimta civilizācijas labumus?

— Es, piemēram, vismīļāk pavadu brīvo laiku kopā ar bērniem un sievu. Bet jūs rūpējaties tikai pats par savu augstdzimušo personu.

— Kas cits par mani gādās, arodbiedrība, vai? Tā tikai zina iekasēt biedru naudu.

Mašīna slīdēja zem Kronvalda bulvāra ēnainām koku lapotnēm. Zāliena klajumos dārznieki, visi kā viens ģērbušies pelēkos virsvalkos, dēstīja puķes.

— Cik jums gadu, Ivar? — Dzenis iejautājās. — Trīsdesmit vai pat vēl mazāk?

— Turpiniet, Dzeni, turpiniet^1, — advokāts ķircinājās. — Es dievinu lekcijas par šodienas jaunatnes morālo stāju, par egoismu un nesavtīgo cilvēkmīlestību ...

— Es domāju pavisam ko citu. Atcerieties Skal-berga lietu? Cik daudz pūļu jūs tajā ieguldījāt, cik bezmiega nakšu! Man toreiz iepatikās jaunais un spējīgais advokāts Robežnieks, kas tik dedzīgi veica savus jurista un cilvēka pienākumus. Jūs taču pierādījāt, ka Skalbergs nav vainīgs, un novērsāt drausmīgu tiesas kļūdu. Ko izjutāt pēc tiesas sēdes, pēc tam, kad viņu atbrīvoja no ieslodzījuma?

Robežnieks iesmējās.

— Ko izjutu? Naivs jautājums. Patīkamu naudas zīmju čaukstoņu kabatā.

— Nu ziniet! — Dzenis pa īstam sašuta. — Neizliecieties sliktāks, nekā esat īstenībā.

— Man šķiet labāk tā, nekā otrādi. Varbūt jūs augstāk vērtējat neģēļus, kuri tērpjas svētuļu lindrakos?

— Ziniet, Ivar, jūs laikam esat izvēlējies pareizu dzīves taku. Jums ir iedzimts advokāta talants. Uz

visu vienmēr atbilde gatava. Kurā katrā situācijā atradīsiet izeju.

— Pateicos par komplimentu.

— Nopietni, jūs esat apdāvināts cilvēks, spējīgs un lietpratīgs jurists. Taču izmeklētājs vai operatīvais darbinieks no jums gan neiznāktu.

Robežnieka vaigs negaidot kļuva nopietns.

— Esat pārliecināts?

— Absolūti. Sameklēt vajadzīgo liecinieku, uzrast vājo vietu apsūdzības pierādījumos un tad efektīvi pasniegt savus secinājumus tiesai, lielas auditorijas priekšā, pie tam vēl paspīdēt ar asprātību, o, tas jums labi izdodas. Taču pie mums pavisam kas cits. Tikai kriminālromānos ap izmeklētāju vijas romantikas un intriģējošās noslēpumainības nimbs. Patiesībā viņa darbs ir pelēks, ikdienišķs, bieži vien nepateicīgs. Gadās, ka nakts vidū atskan telefona zvans un jāatstāj siltā gulta, lai ziemas spelgonī brauktu uz notikuma vietu. Diendienā izmeklētājs pa kripatiņai vāc pierādījumus, izstrādā un pārbauda versijas citu pēc citas, laikus zinādams, ka labākajā gadījumā tikai viena būs īstā. Un cik tam vīram uzkrauts tā saucamā melnā jeb tehniskā darba! Nē, Ivar, tas nav domāts jums. Pietrūktu neatlaidības, pacietības ...

Dzenis attapās.

— Stop! Esmu jau klāt. Man tepat jāieskrien bērnudārzā pēc meitiņas. Paldies, Ivar.

Robežnieks strauji nobremzēja. Viņa seja bija neparasti nopietna.

— Dots pret dotu. Arī es būšu atklāts. Pazīstu jūsu raksturu, Dzeni. Jūs par katru cenu centīsieties atdabūt Saukumas lietu papildu izmeklēšanai. Ielūkojieties uzmanīgi ekspertīzes slēdzienā. Liekas, esat

palaidis garām interesantu niansi. Nāvējošie sitieni trāpījuši Lorencei pa labējiem deniņiem. Varbūt slepkava bijis kreilis? Zenta Saukuma nav kreile. To es pārbaudīju.

Prokurora palīgs jau bija atvēris mašīnas durtiņas un atkal tās aizcirta.

— Šķiet, kļūstu jūsu parādnieks. Tikai nesaprotu, kādēļ tiesā ...

Pār Robežnieku jaū atkal valdīja agrākais ciniķis.

— Kalpoju saviem klientiem. Saukuma tik ļoti vēlējās būt notiesāta. Vai neredzējāt, cik viņa bija apmierināta ar spriedumu?

— Atsakos jūs izprast, Robežiļiek. — Dzenis izkāpa no mašīnas.

— Jūs daudz ko nesaprptat, dārgais kolēģi. Pat neapjēdzat, cik daktere Strautkalne ir velnišķīgi pievilcīga sieviete.

Un, pametis Dzenim ar roku, Robežnieks spēji piedeva gāzi. Mašīna uzņēma ātrumu un pēc mirkļa pazuda aiz stūra.

SAPRĀTS UN IZJŪTAS

Tajā vakarā Roberts Dzenis ilgi nevarēja aizmigt. Klusītiņām, neuzdedzot gaismu, lai neuzmodinātu Zigrīdu, viņš izlavījās gaitenī. Ieskatījās blakus istabā. Mazā Mārīte saldi dusēja, apkampusi savu mīļo lācīti. Bez tā viņa nekad negāja gulēt. Oļģerts nemierīgi mētājās un kaut ko murmināja pa sapņiem. Roberts apsedza puisēnu. Tad izgāja virtuvē un atvēra logu.

Viegls vējš skāra seju, kaklu, ielīda zem pidžamas un patīkami glāstīja ādu. Tas padzina nogurumu, iedvesa spirgtumu.

Augstu pāri galvai klājās bālganās maija nakts debesis. Pūkainās zvaigznes kā sarunājušās cita aiz citas spilgti uzmirdzēja un atkal bālēja.

Dzenis lūkojās debesis un atcerējās kādu citu, tālu maija nakti. Ar! toreiz studentam Robertam Dzenim nenāca miegs. Tāpat kā šodien viņš stāvēja pie atvērtā kopmītnes loga, un domas murdēja galvā.

Todien profesors lekcijā bija teicis, ka par juristu, tāpat kā par ārstu, drīkst kļūt tikai tas, kas mīl cilvēkus, tic viņiem. Vakarā kopmītnē par šo jautājumu sākās šķēpu laušana.

— Vecajam, bez šaubām, taisnība, — uzstājās sprogainais Mareks, viņu kursa lielais filozofs. — Katrā cilvēkā, pat visbaismīgākajā noziedzniekā, kaut kur dvēseles dziļumā dzirkst kripatiņa labā iesākuma. Citreiz grūti šo sīciņo dzirksti saredzēt. Jurista uzdevums ir to uzkurināt, uzpūst liesmā un atgriezt cilvēku sabiedrībai.

— Kā lai to saprot? — iekarsa Marija, sīka, ziņkārīga gaišmatīte. — Mums jākļūst par kristīgiem grēku atlaidējiem. Tu, piemēram, noslepkavosi cilvēku, bet es tevi paglaudīšu un ņemšos izskaidrot: vai, puisīt, tā darīt nav labi. Tu noklausīsies un otrā dienā mierīgi vēl kādam sprandu apgriezīsi. Pārprasts humānisms! Noziedznieki ir stingri sodāmi, bez jebkādas žēlsirdības un mīkstčaulības.

— Kas tad sludina mīkstčaulību! — Mareks nepiekrita. — Mums ir milicija, tiesa, prokuratūra, kas ar visu likuma bardzību vēršas pret noziedzību, attīra mūsu pilsētas un laukus no likuma pārkāpējiem. Te arī izpaužas īstais humānisms.

— Aha! — Marija rokas vien berzēja. — Tagad pats nonāci pretrunās.

— Nē, pretrunu te nav.

Strīdā bij ^iejaucies Roberts. Būdams kluss un kautrīgs, viņš reti kad piedalījās studentu vārdu karos. Bet, ja reiz teica savu vārdu, tad tas bija kā naglai uz galvas. Tādēļ arī bija iemantojis neapstrīdamu autoritāti kursa biedru vidū.

— Sodīt un audzināt — te nav nekādu pretrunu, — viņš paskaidroja. — Sodīšana ir viena no audzināšanas metodēm. Vienam jāpalīdz tikt uz ceļa. Otram pietiks ar nelielu sodu. Taču ir arī tādi cietpauri, kuri nāks pie saprāta tikai tad, kad būs izolēti no sabiedrības.

— Tātad katram savs atsevišķs likums? — Marija

nedomāja padoties. j

— Kāpēc? — Roberts turpināja. — Likums visiem viens. Bet tas jāpiemēro ar prātu: ievērojot daudzus apstākļus.

— Bet kur ņemt tādu dozometru, ar ko noteikt, kādu mērauklu ik reizes pielietot? — iejautājās sprigana apaļvaidze — Aija, otrā kursa studente.

— To izdibināt nav katra spēkos, kaķīt-runcīt, — Mareks ērcējās. — Jābūt galviņai uz pleciem un jūtīgai dvēselītei, lūk, te, krūšu kambarī, — viņš pielika roku pie sirds. — Nu, tad klausieties jūs, filozofi.

Mareks paņēma no plaukta nelielu sējumu.

— Franču rakstnieks Klapjē de Lūka Vovenargs, astoņpadsmitais gadsimts. — Viņš uzšķīra vajadzīgo lappusi un sāka lasīt: — «Saprāts un jūtas savstarpēji ietekmē un papildina viens otru. Tie, kuri seko tikai vienam no abiem komponentiem, neapdomīgi atsakās no sevis pilnveidošanas.»

Šie vārdi ielauzās Roberta sirdī un palika tur visu mūžu. Tonakt viņš ilgi stāvēja pie atvērtā loga un pārdomāja dzirdēto. Pagāja gadi, un Roberts, strādājot prokuratūrā, ne reizi vien pārliecinājās, kādu dižu patiesību pauž rakstnieka izteiktās domas. Cik nepieciešams izmeklētājam, prokuroram, tiesnesim ikdienišķā darbā savienot prātu un jūtas!

Ar aukstu prātu jurists uztver faktus, analizē pierādījumus, vērtē nozieguma sabiedrisko bīstamību. Bet visnemaldīgākie loģiskie secinājumi, kurus nosaka tikai saprāts, nedod tiesības izdarīt galējo slēdzienu. Jo tiek izlemts cilvēka liktenis, dzīva cilvēka liktenis.

Lūk, jurists aci pret aci tiekas ar šo cilvēku — apsūdzēto, tiesājamo. Rodas iespēja to novērot. Balstoties uz dzīves pieredzi, jurists pētī viņa raksturu, domāšanas veidu, vēro apsūdzētā izturēšanos izmeklēšanas gaitā un viņa attieksmi pret izdarīto, izdibina psiholoģiskus motīvus, kas pamudinājuši cilvēku uz šādu rīcību. Un tad saprāta balsij piebiedrojas izjūtas — jurista personiskie emocionālie iespaidi, viņa iekšējā pārliecība. Tikai tagad viņš drīkst izlemt, kā tālāk rīkoties. Ja izmeklētājs, prokurors, tiesnesis spējīgi radoši novērtēt un saskaņot, ko saka prāts un izjūtas, tad lēmumi, bez šaubām, būs nekļūdīgi un taisnīgi.

Bieži vien jurista emocionālā uztvere nonāk pretrunā ar faktiem krimināllietā. Tad nedrīkst steigties ar lēmumu. Jācenšas visu rūpīgi apsvērt, apdomāt. Un, ja reiz esi nācis pie noteikta slēdziena un pārliecinājies par tā pareizību, — nebīsties uzņemties atbildību, droši īsteno to bez skaistiem vārdiem vai gļēvas atskatīšanās.

Bija reiz tāds gadījums. Tika izskatīta dzīvokļa izlaupīšanas lieta Mežaparkā.

Uz apsūdzēto sola sēdēja trīs. Divi vīri spēka gados. Trulās sejas nepauda nekādas emocijas. Acis raudzījās vienaldzīgi un atdzīvojās tikai tad, kad jautājumu asmeņi tieši skāra viņu intereses. Šie vīri nestājās tiesas priekšā pirmo reizi. Prokurora palīgam bija skaidrs, ka viņi pieder pie tās šodien jau reti sastopamās likumpārkāpēju sugas, kuriem cietums ir ikdiena, bet brīvība — īsi svētki.

Trešais bija jauneklis, gandrīz vēl zēns. Neveikls, sadrūvējies, galvu plecos ierāvis, it kā sitienu gaidīdams, viņš abām rokām žņaudza iežogojuma margas. Acīs izmisums. Tikai brīžiem tajās pavīdēja blāvas cerību dzirkstis — varbūt noticēs, varbūt piedos?

Dzenis vēroja jaunieti. Uz tiesas jautājumiem viņš atbildēja pazemīgi, klāstīja juceklīgi, mulsa. Mēģināja saņemties un atkal apjuka. Bet viņa vārdos skanēja neliekuļots patiesīgums. 1

Lietas materiāli stāstīja, ka puisis agri palicis bez vecākiem. Dzīvojis pie attāliem radiem Latgalē. Tie puikam pārmetuši par katru maizes riecienu. Galu galā viņš atbēdzis uz Rīgu. Gribējis iestāties jūrskolā. Sapņojis par tālām jūrām, vētrām, varoņdarbiem.

— Vilcienā iepazinos ar tiem diviem, — puisis pameta greizu skatienu uz saviem kaimiņiem tiesājamo solā. — Viņi apgalvoja, ka esot jūrnieki, solījās palīdzēt. Es noticēju un aizgāju līdzi.

Jauneklis sākumā neapjēdza, kādā nolūkā viņi tovakar devušies uz Mežaparku. Bet, kad nojautis, negribējis izrādīties par zaķapastalu.

Pārtraukumā Dzenis iegāja pie tiesneša.

— Vai tiksim šodien līdz spriedumam? — viņš iejautājās un it kā nejauši piebilda: — Puisim gan vajadzētu palīdzēt nostāties uz pekām.

— Cerat, ka šī prāva būs viņam pietiekama mācība?

— Kas attiecas uz mani, pieprasīšu nosacītu sodu.

Vēlāk, kad tiesa bija ievērojusi prokurora palīga uzskatus un jaunekli pēc sprieduma pasludināšanas atbrīvoja no ieslodzījuma, Dzenis pasauca viņu sāņus.

— Un tagad nāksi man līdzi. Aizbrauksim uz Kuģu remonta rūpnīcu, iekārtosimies darbā, pamēģināsim tikt kopmītnē. Bet, kad nosacīta sprieduma termiņš izbeigsies, padomāsim par jūrskolu. Ja tikai tu mani nepievilsi. Pats saproti, neesi maziņais.

Garāmgājēji ar izbrīnu noskatījās pieaugušajā puisī, kuram lielas asaras kā zīles ripoja pār vaigiem.

Pagāja vairāki gadi, un Dzenis kādudien saņēma atklātnīti no Londonas. Pēc tam nāca vēstis no Ha-vannas un Marseļas, Kairas un Bombejas. Jaunais matrozis, pēc tam kuģa stūrmanis, neaizmirsa cilvēku, kurš bija pavēris viņam ceļu plašajā pasaulē.

. .. Pārdomās aizklīdis pagātnē, Roberts Dzenis pat nepamanīja, kā virs tumsā tītā pelēkā mūra iepretim logam ielāsmojās mēnesmala. Lēni tā pieņēmās apaļumā, līdz kamēr sārti sidrabotā ripa atrāvās no jumta un izpeldēja klajā debess jūrā.

Garām ietvei tumši koki meta slaikas ēnas pāri tukšajai ielai. Melnajā lapotnē iegūlās blāva mēness taciņa. Tā stiepās garumā un atdūrās pret skvēriņa krūmāju.

«Gaismas taciņa,» Robertam pazibēja doma. «Cik grūti to dažkārt dzīvē atrast. Arī Zentas Saukumas lietā tik daudz vēl neskaidrību, neapgaismotu jautājumu.»

Daudzreiz izmeklēšanas gaitā meitene atkārtoja savas liecības vārdu pa vārdam kā labi iegaumētu skolas uzdevumu. Un tieši šis precīzums nepatika prokurora palīgam. No pieredzes viņš zināja, ka cilvēks parasti neatceras notikumus visos sīkumos, it sevišķi, ja bijis satraukts.

Dzenis vēlreiz atsauca atmiņā, kā Zenta Saukuma izskatījās tiesā: kūtra, pat flegmatiska, ar palēninātu reakciju. Tāds cilvēks diez vai spējīgs zaudēt pašsavaldīšanos un nogalināt otru muļķīga strīda dēļ.

Cik labprāt viņa visu stāstīja, sīki jo sīki, it kā baidīdamās, ka viņai nenoticēs. Tā apsūdzētie rīkojas tikai vienā no trim gadījumiem: kad cenšas iztapt izmeklētājam vai tiesai, cerot uz soda mīkstināšanu; ar nolūku slēpt citu — smagāku noziegumu vai ari ja vēlas glābt īsto vaininieku.

Dzenis ievēroja Saukumas satraukumu, kad pieprasīja lietas papildu izmeklēšanu. Bet, kad tiesa pasludināja spriedumu, kuram, šķiet, vajadzēja viņu satraukt, Saukuma, kā par brīnumii, nomierinājās. Nav šaubu, viņa kaut ko slēpj. Bet ko? Vai patiešām tas paliks noslēpums?

Roberts Dzenis vēl aizvien stāvēja pie atvērta loga. Austrummala kļuva mākuļaina. Cita pēc citas apdzisa miegainās zvaigznes. Nakts dvesma stindzināja arvien jūtamāk.

«Rīts gudrāks nekā vakars,» Roberts nodomāja, aizvēra logu un devās gulēt.

KO noklausījās kaijas

Advokāts Ivars Robežnieks pabāza galvu reģistratūras lodziņā.

— Man, lūdzu, numuriņu pie ārstes Strautkalnes. Meitene aiz lodziņa vienā mierā turpināja rakstīt. Robežnieks atkārtoja savu lūgumu.

— Kartiņa ir? — meitene beidzot jautāja, nepacēlusi acis.

— Lūdzu.

Robežnieks pasniedza savu vizītkarti.

Reģistratore dusmīgi atmeta galvu.

— Ko jūs ākstāties, pilsoni. Es prasu, vai jums ir ambulatoriskā karte. Vai esat pie mums ārstējies?

Advokāts noplātīja rokas.

— Diemžēl ne. Ja būtu zinājis, ka šeit tādas simpātiskas meitenes...

Reģistratore izlikās nedzirdot.

— Pasi! — viņa kategoriski pieprasīja.

— Par nožēlošanu neesmu paņēmis līdzi. Varu piedāvāt darba apliecību.

Meitene bija nepielūdzama.

— Man vajadzīga pase. Jūs varbūt nemaz nedzīvojat mūsu rajonā.

— Dzīvoju, cienītā, tepat blakus vien dzīvoju, — advokāts kaut ko apsvēra. — Biķernieku ielā sešpadsmit. Tas taču jūsu rajons.

— Nekā nezinu. Bez pases nedrīkstu izrakstīt karti.

— Esmu ļoti slims. Droši vien augsta temperatūra. Te drebuļi skrien pār kauliem, te sametas karsti. — Nepārtraucot savus runas plūdus, Robežnieks neuzkrītoši uzlika uz galdiņa meitenei priekšā mazu kārbiņu ar smaržām. — Un sirds arī streiko. Nepieciešama steidzīga ārsta palīdzība.

Reģistratore kļuva pieļāvīgāka.

— Nu labi, kā smagi slimam cilvēkam es izņēmuma kārtā izrakstīšu pagaidu karti. Bet nākošajā reizē katrā ziņā paņemiet līdzi pasi. Šeit būs numuriņš. Septiņpadsmitais.

Koridorā pie ārsta kabineta durvīm pulcējās ļaudis. Robežnieks nostājās pie loga. Turpat blakus apsēdās žirgta, valodīga sieva. Viņa aizdomīgi lūkojās visapkārt.

— Kam būs trīspadsmitais numurs?

*— Man, — pavājš, briļļains vīrelis atzinās.

— Tā, tā, — atnācēja šķita apmierināta. — Par ko tad, jaunais cilvēk, sūdzaties?

Vīrelis piesarka, sabozās.

— Spiež pakrūtē, nogurums, galva sāp ...

— Aha! Spiež pakrūtē, nogurums ... Slikti, slikti, jaunais cilvēk! Manas draudzenes vīram ar to viss ari sākās. Un zināt, kas izrādījās? Cukurslimība!

— Jā, — savu vārdu bilda večiņa, kas sēdēja pre

tim. — Man arīdzan šopavasar kaimītiene apslima. Arī tai tāpat sākās — nogurums, slikta dūša, sāpes pakrūtē. Un kas to būtu domājis! Kaut kas lēcies nierēm. I

— Ar nierēm gan tagadītēs mazāk slimo, — sarunā iejaucās sirmgalvis bakurētainu seju. — Vairāk jau ar plaušām. Mūsu sētnieks bij tāds dūšīgs, sarkanu seju. Te vienrīt skatos, viņa vairs nav. Dienu nav, otru nav. Prasu, kas šim lēcies. Te padzirdu — pagalam. Ņēmis un nomiris ...

Robežnieks izgāja kāpņu telpā uzsmēķēt. Kad atgriezās, viņa rinda sen bija garām. Pie ārsta jau pabijis divdesmitais numurs, divdesmit piektais. Advokāts arvien vēl pacietīgi gaidīja. Laiks vilkās gausi kā nesmērēti rati.

Beigu beigās kabinetu atstāja pēdējais apmeklētājs. Durvīs parādījās medicīnas māsa.

— Vai vēl kāds gaida?

Robežnieks pasniedza savu numuriņu.

— Es nokavēju. Tādēļ gaidīju.

— Ienāciet, lūdzu.

Baltā virsvalkā Maiga Strautkalne Robežniekam rādījās vēl pievilcīgāka nekā tiesā. Viņa sēdēja pie galdiņa. Virsvalks bija mazliet atsities vaļā, svārki savilkušies uz augšu.

Uztvērusi ienācēja nekautrīgo skatienu, Strautkalne sakārtoja virsvalka stūrus.

— Sēdieties, slimniek. Par ko sūdzaties?

— Sirds sāp, — advokāts nopūtās.

— Smeldzošas sāpes vai durošas?

—- Kaut kas viduvējs.

Ārste aizdomīgi ielūkojās pacientā. Izmērīja viņam pulsu, asinsspiedienu, izklausīja sirdi un plaušas.

— Grēmas dedzina?

— Jā, ļoti.

— Reiboņi mēdz būt?

— Gadās arī reiboņi.

— Un sāpes krustos?

— Gandrīz katru dienu.

Ārste ar piepūli valdīja smieklus.

— Drūmi, drūmi, — viņa secināja. — Steidzīgi būs jāievieto slimnīcā. Tūdaļ izrakstīšu norīkojumu. Nepieciešama sīka izmeklēšana. Proti: asins analīze no vēnas, rentgenoskopija ar iepriekšēju zarnu skalošanu, kuņģa sulas un žults analīzes . .. Daudzi bīstas rīt gumijas šļūtenītes. Jūs taču neesat no bailīgajiem, vai ne? Vēl aknu punkcija un gastroskopija.

Robežnieks nodrebinājās.

— Dakterīt, man taču tikai sirds sāp. Vai to tagad dziedina ar viduslaiku spīdzināšanas metodēm?

— Esmu ārste un labāk zinu, kas darāms, — Strautkalne palika nelokāma.

— Tad varbūt to visu var nokārtot ambulatoriski, jūsu uzraudzībā. Es tik ļoti uzticos jums kā speciālistei un vēlētos ...

— Nekādā gadījumā, — ārste paturēja iepriekšējo toni. — Tikai slimnīcā, stacionāros apstākļos. Es tūlīt piezvanīšu, lai sagatavo vietu.

Strautkalne pacēla klausuli.

— Vienu acumirklīti! — Robežnieks apturēja viņas roku. — Man, šķiet, kļūst vieglāk. Un ari sāpes rimstas.

Maigas Strautkalnes acis šķelmīgi iedzirkstījās.

— Nu redzat. Bet daudzi slimnieki netic psihoterapijai.

— Es jau teicu, ka ticu jums un turpmāk ārstēšos tikai pie jums.

— Vai izlēmāt to jau tur, tiesas zālē?

Robežnieks iesmējās.

— Tātad pazināt gan.

— Tiklīdz parādījāties uz sliekšņa. Man ir laba redzes atmiņa. Un pēc minūtes jes jau zināju, ka jums apskaužama veselība.

— Izmuļķojāt mani?

— Nē, kāpēc, mēs gluži vienkārši tagad esam kviti.

Robežnieks bija sajūsmā.

— Jūs esat lieliska.

— Un atnācāt šurp tikai tādēļ, lai to man pateiktu?

Advokāts piecēlās..

— Taisnīgs pārmetums. Ārsta kabinets nav īstā vieta privātām sarunām. Liekas, pieņemšanas laiks beidzies. Man ārā stāv mašīna. Atļausiet piedāvāt...

— Pēc darba es labprāt eju kājām. Svaigs gaiss — labākā garantija pret baciļiem. Turklāt tagad taču modē sauklis «Skriešus prom no infarkta!».

— Ar prieku piebiedrošos, ja jums nekas nav pretim. Tikai šaubos, vai skriešana pa putekļainām un kvēpainām ielām no medicīnas viedokļa ir higiēniska. Man ir cits priekšlikums. Aizbrauksim uz jūrmalu. Vai esat kādreiz maija mēnesī pastaigājusies pa pludmali?

Strautkalne novilka balto virsvalku.

— Vilinošs piedāvājums. Tikai. ..

Viņa paskatījās pulksteni. Tad negaidot sadūšojās.

— Braucam. Bet ar vienu norunu. Septiņos man jā-būt mājās.

Robežnieks galanti paklanījās.

— Jūsu vēlēšanās tiks izpildīta. Kā agrāk teica: jūsu vēlēšanās man ir likums.

Jūrmalas šoseja, vasarā parasti pieblīvēta automašīnām, tagad bija tukša un aicinoša. Robežnieks droši pie_deva gāzi. Ātruma rādītāja bulta kāpa uz augšu.

Ārste nolaida loga sānstiklu.

— Man tīkas tāds ātrums. Vīrs gan ātrāk par sešdesmit kilometriem stundā nebrauc.

— Konsekvents cilvēks. Piedodiet, vai viņš ir greizsirdīgs? — advokāts iejautājās. — Varbūt mani gaida duelis?

— Ejiet nu, mans vīrs taču nav muļķis, un viņam nav arī iemesla būt greizsirdīgam.

Aiz muguras palika Lielupes tilts. Tagad ceļš stiepās gar priežu mežu. Drīz vien pa labi cita pie citas izauga vasarnīcu cepures.

Pie Dzintaru koncertzāles Robežnieks apstājās un palīdzēja ceļabiedrei izkāpt.

Asfaltētais celiņš noveda liedagā. Vējš svilpodams iemeta sejā miklu jūras sveicienu, pāršalca pāri krūmājiem un norima priedulājā. Saules šķēpi, lūzdami zilajos viļņos, meta tik pārdrošas dzirkstis, ka acis bija jātur pievērtas vai jāaizklāj ar plaukstu.

Apkārt gandrīz nevienas dzīvas dvēseles, ja neskaita viņus un attālāk uz soliņa kādu pārīti. Puisis bija apskāvis meiteni un, sargādams no vējiem, ietīstījis savā apmetnī.

Jūra šalca un vilināja. Zaļgani viļņi ar pienbalticm lāsumiem cits aiz cita kāpa krastā un apdomājušies

lēni atplūda jūrā. Kaijas, kā izaicinājumu mezdamas, laidās zemu pār ūdeņiem un pazuda putu vērpetēs.

— Patiesi, te ir jauki, kad nav cilvēku. — Maiga Strautkalne iesmēla ūdeni saujā. — Grūti noticēt, ka pēc mēneša šeit būs ļaužu tirgus. Tad es neieredzu jūrmalu.

— Jūs esat individuāliste, — Robežnieks iesmējās. — Vairāties no cilvēkiem.

— Nepavisam ne. Es mīlu cilvēkus. Taču bieži viņi mani nogurdina, tad gribas pabūt vienai.

Zem gājēju soļiem drupa mazie gliemežvāku namiņi.

— Tagad būsim atklāti, — Sļtrautkalne teica. — Sakiet — kādi vēji jūs šodien atpūta uz poliklīniku? Un kāpēc atvedāt mani šurp?

— Vai jūs vēl šaubāties par savu burvības spēku? Tiklīdz ieraudzīju jūs tiesā ...

Strautkalne viņu asi pārtrauca.

— Pietiek. Es neciešu trivialitātes. Neesmu vieglprātīgs skuķēns, un arī jūs esat pārāk lietišķs cilvēks, lai velti izniekotu savu laiku.

Robežnieks klusēja. Viņš kaut ko pārdomāja, tad pateica:

— Man vajadzēja jūs satikt.

— Kā advokātam Lorences slepkavības lietā?

— Pieņemsim, ka tā.

— Es klausos.

Vējš pieņēmās spēkā. Jūra svieda krastā savus viļņus aizvien negantāk. Zemi padebeši skrēja tai pāri, palsi pelēki, sadriskāti._Saule ritēja neredzama aiz sarkaniem mākoņiem. Ārste un advokāts, no malas raugoties, atgādināja mīlētājus, kurus nebiedē pat iespējamais negaiss. Ziņkārīgās kaijas riņķoja pāri viņu galvām, it kā gribēdamas noklausīties šo divu

cilvēku noslēpumus. Robežnieks un Strautkalne visu to neredzēja. Viņi bija iegrimuši sarunā.

Piepeši advokāts apstājās un ielūkojās pulksteni.

— Pusseptiņi. Laiks braukt! Solījos būt jūsu padevīgs kalps.

Un pēc brīža sarkanais, spožais «Moskvičs» atkal rādīja, ko spēj turēt tā spidometrs.

VIENĀDOJUMS AR DAUDZIEM NEZINĀMAJIEM

Elektriskais vilciens apstājās Saulkrastos.

Bija saulains svētdienas rīts. No pārpildītajiem vagoniem izbira cilvēki un satecēja vienā ļaužu straumē, kas virmuļodama aizplūda uz netālo pludmali. Tikai pāris desmiti cilvēku atdalījās no pulka un devās pretējā virzienā, kur tūdaļ aiz dzelzceļa stigas sākās mežs.

Cauri priedulājam vijās celiņš. Apmetis dumbrājam prāvu līkumu, tas kāpa pakalnā.

Pusmūža sieviete ar mugursomu plecos un katrā rokā pa piebāztam tīkliņam centās neatpalikt no pārējiem.

— Tā man katru reizi viss jāstiepj kā ēzelienei, — viņa sūdzējās elegantajam vīram, kurš izstieptās rokās saudzīgi nesa pudeli vīna un torti. — No Rīgas stundu kraties vilcienā un tad vēl stundu kāto caur mežu.

Gaišsprogaina meitenīte tipināja blakus padruknam vīrietim. Piepeši viņa apstājās.

— Tēt! Esmu nogurusi, kājiņas sāp.

Roberts Dzenis paņēma meiteni pie rokas.

— Pacieties, Mārīt, neesi nekāda mazā. Drīz būsim galā. Rau, aiz birzītes jau manāma nora.

Pirms trim četriem gadiem nora bija līdzīga citām

māsām meža vidū. Vasarās to klāja sulīgs āboliņš un kolhoznieki še ganīja govis. Rudenī un ziemā saimniekoja sals un lausks.

Tad atnāca mērnieki. Ilgi un centīgi būrās ap saviem teodolītiem: mērīja, skaitīja, rasēja, dzina zemē mietiņus. Pēc tam iežvadzējās kāpurķēdes, ietarkšķē-jās dīzeļmotori. Darbu sāka buldozeri, grāvracēji. Un bijusī kolhoznieku pļava pārklājās ar notekgrāvju režģi.

Ieradās jaunie saimnieki, raibs rīdzinieku pulks, kuriem bija palaimējies sadabūt zemes gabaliņu vasaras mājelei un dārzam. Tagad katrs te kaut ko būvēja, cēla, meistaroja. Un lauc^ atgādināja milzīgu šaha dēli. Tikai būdas un mājeles bija vēl daudzveidīgākas nekā šaha figūriņas.

— Oļģert, Oļģert! —• Mārīte pavilka brāli aiz krekla piedurknes. — Paskaties, mājiņa uz vistas kājas, taisni kā tajā pasakā.

Dzenis ar bērniem soļoja pa grāvmalu garām topošiem dārziem un vēroja darbīgos ļautiņus. Dūšīgs sārtvaidzis, izmeties zīda sporta krekliņā, ātriem vēzieniem kā multiplikācijas filmā cilāja lāpstu. Viņš raka tik smieklīgi ātri, it kā baidītos, ka viņam to kāds atņems. Irdenās smiltis bira turpat uz bedres malas un kā saules pulkstenī tecēja atpakaļ. Pēc brīža vīrs tomēr pierimās, izdvesa skaļu nopūtu, izslēja muguru un ilgi berzēja krustus, šķiet, pārdomādams savu likteni. Tad lietišķi noslaucīja miklo un spīdošo galvas virsu, apspaidīja plaukstas un kā nosodīts ķērās atkal pie lāpstas. Divi bērneļi, droši vien sārtvaidža pēcteči, jautri čivinādami, dzeltenajās smiltīs cepa kūkas.

Mazliet tālāk izstīdzējis kuplmatis ar brillēm, izstiepies garšļaukus pāri savas pagaidmītnes jumtam,

centīgi dzina naglas apšuvumā. Viņš rosīgi vicināja āmuru pie paša zoda gala, ik reizi ar pirkstu aptaustīja iedzītās naglas galvu un kaut ko bubināja zem deguna.

Pa ceļmalīti Dzenim pretī sīka, moderni frizēta sieviete, zobus sakodusi, stūma ķerru ar kūdru dārza mēslojumam. «Sviedriem vaigā tev būs ...» Dzenis atminējās vecmāmiņas bezgalīgo pakļautību visuvarenā rīkojumiem.

Mārīte atkal apstājās un izstiepa rociņu.

— Tēt, paskaties — kāpēc autobuss bez riteņiem? — viņas ziņkārei nebija robežu.

— Tas vairs nav autobuss, — Dzenis paskaidroja. — Tagad tur dzīvo ļaudis, kamēr uzcels savas īstās mājas.

— Vai tad viņiem nav dzīvokļa? — Mārīte nerimās.

— Skaidrs, ka ne! — Oļģerts gavilēja. — Tie ir īstie indiāņi no Rietumamerikas mūžamežiem, klaidoņu cilts ar tomahaukiem un indīgām bultām. Tūlīt viņi mūs aprīs.

— Vai, man bail! — meitene pa īstam satrūkās.

Dzenis labsirdīgi pasmaidīja.

— Ej nu, zaķapastaliņ! Kas tie par klaidoņiem. Pašu rīdzinieki vien ir un šeit ceļ sev vasarnīcas, kur atpūsties.

— Vai tad tuvāk pie jūras nevarēja? — Oļģerts pabrīnījās. — Tur taču vietu bez sava gala.

— Laikam jau cilvēkiem te labāk patīk, — Dzenis diplomātiski atrūca.

Pašas apmetnes vidū pāri daudzām šķībi un greizi sabūvētām pagaidu būdiņām pacēlās lepna vasarnīca ar lēzenu jumtu. Pie tās bija piebraukusi smagā automašīna. Amatnieku brigāde krāva ārā spundētus grī-das dēļus un akurāti rindoja līdzenā grēdā. Enerģisks vīrelis šaudījās apkārt un izrīkoja.

— Sarauj, puiši, sarauj! Vēl viena fārte šodien jāiztaisa.

Dzenis piegāja tuvāk.

— Vai jūs nepateiktu, kur apmetušies Ozollapas? — viņš jautāja.

Vīrelis pat nepaskatījās uz Dzeņa pusi.

— Nezinu, nezinu, — viņš nevaļīgi atgaiņājās.

Par laimi, pretim panācās kaimiņmājas saimnieks,

muskuļains vīrs ar platām delnām. Viņš Dzenim labprāt izskaidroja:

— Ozollapas mūsu kooperatīvā ir divi. Viens mitinās, eče, tai dzeltenajā būdā, bet otrs tur tālāk, pašā mežmalā.

Beigu beigās Dzenis uzgāja meklēto. Pie nelielas mājeles, sanaglotas no šāļu dēļiem, plecīgs vīrs pielāgoja lāpstai kātu. Iesarkanie mati bija apgriezti ezītī. Pelēko darba bikšu iegludinātās vīles un akurāti atlocītās krekla piedurknes liecināja, ka šis cilvēks jebkuros apstākļos mēdz rūpēties par savu ārieni.

Negaidot vīrs pacēla acis un ieraudzīja Dzeni.

— Robert! — Viņš pagriezās uz būdas pusi. — Gaida, nāc paskaties, kas ieradies!

Durvīs parādījās patukla tumšmate.

— Pats Roberts Dzenis ar atvasītēm! — namamātes prieks bija neviltots.

Vīrs devās Ciemiņiem pretim.

— Malacis, ka sadūšojies apmeklēt manu vigvamu. Kur tad Zigrīda?

— Vakar aizlidoja uz Liepāju. Medī tur kādu slavenu zvejnieku. Grasās sacerēt par viņu aprakstu.

— Dīdīja ar tevi nelabais apprecēties ar žurnālisti! — Ozollapa pajokoja, taču balsī bija jaušama arī

nopietnības pieskaņa. — Neaprēķināmi raksturi, nerimtīgi. Vienmēr kaut ko meklē, kaut kur traucas, ceļo, steidzas. Atceries, Robert, es tevi toreiz kā labu draugu brīdināju.

Dzenis pabužināja Mārītes cirtaino galviņu.

— Un kā vēl atceros, Laimon! Taču es nepaklausīju un, zini, nenožēloju arī.

— Nu, nu, tā jau ticēšu. Droši vien savu reizi tev pašam ij istabas jāmazgā.

— Kas tiesa, tas tiesa.

— Un bērniem ēst jāvāra.

— Arī gadās. Bet kas par to. Ekur liela muiža! Tie taču kā Zigrīdas, tā mani bērni.

— Na, brāl, kā tu esi progresējis!

— Vai tad ģimenē nav jābūt paritātei? Ja reiz abi pelnām maizi, tad arī mājas rūpes jādala uz pusēm.

— Nu nē, dārgais draugs, piedod. Mana Gaida arī nav dīkdiene. Pats zini, kadru daļā darba netrūkst. Taču māja — tā ir viņas valstība. Tur, kur spēcīga roka pieliekama, jā, lūdzu. Vienmēr esmu gatavs. Bet krāmēties ar kastroļiem? Pateicos. Tā nav vīrieša darīšana.

Roberta lūpu kaktiņi savilkās.

— Vai tev neliekas, Laimon, ka tevī sēž īsts feodālā laikmeta kundziņš?

Pienāca Gaida.

— Atkal ķīvējaties?

— Vecs studentu niķis, — Laimonis smējās. — Ne jau strīds, bet zinātniska diskusija par attieksmi pret dzīvi.

— Būtu labāk atpūtušies, šahu paspēlējuši, kamēr es pusdienas pagatavošu. Bet jūs, bērni, pašūpojieties šūpolēs. Valdiņa aizgāja uz veikalu pēc maizes. Drīz pūs atpakaļ un parādīs savas lelles,.

Gaida novilka Mārītei mētelīti, piepalīdzēja Oļģertam atpogāt jaku.

Rīta dūmaka debesīs pamazām skaidrojās. Nu jau pusdienas saulīte mīlīgi raudzījās caur padebešu dūnu kalniem, kuri kā lielas zēģeļlaivas pamazām aizlīgoja uz dienvidiem.

Laimonis paņēma viesi zem rokas un veda rādīt savu latifundiju.

— Lūk, te iedēstīju zemenes. Tur tālāk sakņu dobes. Te iestādīju ābelītes, te plūmes, ķirši, jāņogas. Bet tur gar grāvmalu avenes un ērkšķogas.

— O, brālīt, te jau vesela augļu plantācija!

— Smejies vien, smejies. Rudenī pats atbrauksi ogas panašķēt.

— Atteikties neatteikšos. Ja tikai tev pašam nesametīsies žēl. Tādi jau jūs esat, privātīpašnieki. Vispirms saucat un aicināt/ bet, kad ciemiņi atbrauc, manta jau tirgū.

— Uz tirgu nevedīšu. Bet sulas spiežamo mašīnu katrā ziņā iegādāšos.

— Re, re, vai neteicu, ka kļūsti par kundziņu.

Dzenis novilka svārkus un atraisīja kaklasaiti.

— Joki paliek joki, bet vietiņa patiešām nav peļama.

— Un visapkārt mežs! — Ozollapa tik tiešām jau bija kļuvis šā nostūrīša patriots. — Nāc, izrādīšu visus jaukumus.

Bieza meža audze mirklī pārcēla draugus pasaku valstībā. Kā aiz pievērtām durvīm palika darba trokšņi un čala. Zem kājām mīksti glaudās sidrabains si-lājs, viešot miera izjūtu. Lielā sadraudzībā slaidās egles te sadzīvoja ar liepām, kļavas — ar platzarai-niem vītoliem. Taisni neticami: pārdesmit soļu no ļaužu mājokļiem un tāds izlīdzinošs miers... Nē.

Kaut kur nočirkstēja zilais sīlis. Kāds putns, kas tupējis uz augstās priedes zara, zibenīgi metās virsū zvirbulim, kurš nez kā bija iemaldījies šajā biežņā.

— Arī te tāpat kā mūsu pasaulē. — Roberts pacēla galvu.

— Par ko tu domā? — Laimonis iejautājās.

— Par pēdējo krimināllietu, kurā uzturēju apsūdzību.

— Saukumas, vai?

— Kā tad. Sirdīgi veči uzklupa meitenei, sastros-tēja, notiesāja uz septiņiem gadiem. Un tagad pārliecināti, ka pastrādājuši dižu darbu.

— Tu neesi vienis prātis ar spriedumu ...

— Neizliecies, Laimon. Tev taču zināms mans viedoklis.

Dzenis iesānis palūkojās biedrā. Laimonis Ozollapa reti kad smaidīja, un tomēr viņa seja izskatījās labsirdīga. Krunciņas ap acīm piešķīra viņam miermīlīga, apmierināta cilvēka izskatu.

Pirms daudziem gadiem Dzenis un Ozollapa kopā pabeidza juridisko fakultāti. Roberts tā arī palika tāds pats adatainis, kāds bija studenta gados, līdz pēdējam aizstāvēja savus uzskatus. Laimonis ar gadiem kļuva piekāpīgāks. Nevarētu teikt, ka viņš rīkotos pretēji savai sirdsapziņai. Nē. Viņš godīgi veica dienesta pienākumus. Taču iemācījās apiet asumus, šo to noklusēt. Un viņu uzskatīja par centīgu, kārtīgu darbinieku. Tas savā laikā palīdzēja Ozollapām kļūt par prokuroru. Dzenis strādāja pie viņa par palīgu. Posteņu starpība nebija par kavēkli, lai abi paliktu kā agrāk labi draugi.

Viņi izgāja cauri mežnorai, pārlēca pāri vecai tranšejai, kura vēl šodien atgādināja bijušo karu, un spraucās tālāk meža biezoknī.

Beidzot Ozollapa noprasīja:

— Ceru, ka neesi tikai tādēļ atbraucis, lai pierunātu mani noprotestēt spriedumu.

— Taisni par to gribēju runāt. Noziegums būtībā līdz galam nav atklāts. Mums nav tiesības apstāties pusceļā.

Ozollapa pacēla uzacis. Šī ieraša parasti kaitināja prokurora nelabvēļus. Viņi saredzēja tajā nievājuma vai nopēluma pazīmes.

— Manuprāt, izmeklētājs darīja visu, ko spēja.

— Tu aizmirsi, kas izmeklēja šo lietu. Mūsu cienījamā Lora Dolmane. Viņa taču iestājās juridiskajā tikai tāpēc, ka tur nav pārbaudījumu matemātikā un fizikā. Apzinājās, ka ar savām spējām citā fakultātē neiekļūs.

— Tu gribētu, lai visi izmeklētāji būtu Šeiņini.

— Būtu labi, ja juridiskajā fakultātē uzņemtu tikai tādus, kuriem dotības šajā specialitātē.

— Ne vienmēr to var savlaicīgi izdibināt.

— Diemžēl neviens jau arī necenšas to darīt. Raugi, teātra institūtos vai mākslas akadēmijās nopietni atlasa reflektantus, rīko konkursus, kas palīdz atklāt cilvēka spējas, noslieci. Bet juristam taču tikpat radošs darbs. Viņam jābūt savai uztverei. Jāprot saskatīt to, kam citi paietu garām. Nākas apjēgt parādību, rīcību, faktu savstarpējo sakarību. Un, beidzot, viņam jābūt labam psihologam. Jābūt! No izmeklētāja zināšanām un nojausmām bieži vien atkarīgs cilvēka liktenis.

— Juridisko beidz arī daudzi prātīgi puiši.

— Protams, par to neviens nešaubās. Labi, ja būtu vairāk tādu izmeklētāju kā mūsu Gunārs Dzelzītis. Vai arī Boriss Trubeks. īsts lietaskoks. Kāpēc tu neļāvi viņam izmeklēt Saukumas lietu līdz galam?

Boriss bija notikuma vietā, pārzina visu no pašas sākotnes. Pie mums diemžēl bieži tā notiek — viens izmeklētājs iesāk, otrs turpina. Un pēc tam brīnāmies, ka saiet grīstē.

— Tā tikai vēl trūka! Slepkavības lietu uzticēt zaļknābim, pat ne izmeklētājam, bet stažierim.

— Kāpēc gan ne, ja cilvēks ir spējīgs. Pieskatīt, bez šaubām, vajadzētu, palīdzēt, mācīt.

Viņi iznāca celmainē un apstājās. Te valdīja nošķirtība, un tā noskaņoja uz sarunu. Ozollapa piesēdās uz vētras nogāztas priedes resgaļa. Dzenis turpat blakus uz celma.

— Runāsim klaju valodu, Robert. Redzu, tu esi stingri ieurķējies tajā Saukumas lietā.

Tas bija nevis prokurors, kurš runāja ar savu palīgu, bet gan draugs.

Dzenis nespēja atraut skatienu no taisnajiem skudru celiņiem gar celmu.

— Tu taču esi pieredzējis jurists, Laimon. Lietas materiālus lasīji, pats apstiprināji apsūdzības slēdzienu. Vai patiešām nesaredzēji, ka izmeklēšana nav noskaidrojusi veselu virkni jautājumu?

Ozollapa neslēpa savu vilšanos.

— Neatkārtojies, draugs. To tu jau izklāstīji tiesā. Nu, un tālāk? Nenoskaidrotus jautājumus var atrast gandrīz katrā lietā. Galvenais, vai tiem piemīt izšķiroša nozīme. Uzskatu, ka tiesa rīkojusies pareizi. Nebija nekādas vajadzības lietu papildus izmeklēt.

— Bet ja nu es tev pierādītu pretējo?

Ozollapa paraustīja plecus.

— Pūcē vaļā!

— Atceries notikuma vietas apskates protokolu. Sokolovskis un Trubeks uzgāja aiz skapja durvis uz

kaimiņu istabu. Durvju šķirbas bija aizlīmētas. Mūsu puiši atplēsa papīra strēmeles un nosūtīja tās ķīmiskai analīzei. Taču Dolmani tā bija savaldzinājusi Zentas vaļsirdīgā “atzīšanās, ka viņa nevīžoja pat pieprasīt kriminālistiskās laboratorijas slēdzienu. Bet slēdziens interesants. Še, paskaties, — Roberts pasniedza Laimonim papīra lapu. — Pēc līmes konsistences eksperti noteikuši, ka strēmeles uzlīmētas aptuveni tai pašā laikā, kad notikusi slepkavība.

— Durvis aizlīmēt varēja pati Lorence, — Ozollapa joprojām bija konsekvents. — Ņemot vērā viņas attiecības ar kaimiņiem ...

— Tādas attiecības bijušas ap agrāk, — Dzenis atgādināja. — Kādēļ viņa tikai tagad aizlīmēja durvis? Nejauša sagadīšanās? Neticu tādām nejaušībām. Nē, Laimon, šeit pamats interesantai versijai. Nezināmais iekļūst no blakus istabas, noslepkavo Lorenci un aizlīmē durvis no iekšpušes, lai neturētu aizdomās kaimiņus.

— Un pats mierīgi nokāpj pa trepēm un netraucēts aiziet?

— Nē, tad jau sētnieks būtu ieraudzījis. Viņš liecināja, ka tonakt ilgi bijis nomodā un dzirdējis augšstāvā kliedzienus.

— Aha, — Ozollapa nopriecājās. — Tagad skaidrs. Tavs slepkava izgaisis pa dūmeni.

Dzenis, šķiet, nesaklausīja ironiju.

— Noziedznieks varēja tikpat labi atgriezties kaimiņu istabā, no kuras bija nācis, vai arī izkāpt pa logu, — viņš turpināja. — Varu atgādināt: kad atklāja slepkavību, logs Lorences istabā bija vaļā.

— Jā, bet Trubeks taču izpētīja sētu un nekādas aizdomīgas pēdas zem loga neatklāja.

— Tas vēl neko nenozīmē. Apskate notika nedēļu

pēc notikuma. Bet sētā gar logu ik dienas staigā desmitiem cilvēku. Noziedznieka pēdas varēja nomīdīt.

Tie visi tikai minējumi.

— Un kas par to? Arī Gorkijs teicis, ka no desmit minējumiem deviņi mēdz būt maldīgi. Un tomēr ikkatrs minējums jāpārbauda. Pēc būtības viss izmeklētāja darbs ir šaubu pārvarēšana.

Ozollapa negribēja padoties.

— Tagad, kad pusgads jau pagājis, būs vēl grūtāk kaut ko uziet.

— Tomēr jāmeklē. Paklausies tālāk. Sētnieks vienu stāvu zemāk dziid naktī kliedzienus. Bet Genoveva Ščepe apgalvo, ka nav nekā dzirdējusi, kaut gan viņa dzīvo blakus istabā. Ja Ščepe melo, tad viņa būtu ieskaitāma aizdomīgajos.

Prokurors košļāja smilgu. Hm ... Dzeņa argumenti pelnīja ievērību. Tomēr tad jāpārbauda šās versijas neapšaubāmība. To saprata arī pats Dzenis.

— Tevi interesē nozieguma motīvi, — viņš turpināja. — Pieņemsim, notikusi parasta laupīšana. No skapja taču nozudušas Lorences labākās drēbes.

— Drēbes Lorence varēja pati aiznest, kaut vai uz ķīmisko tīrītavu, — Ozollapa iebilda.

— Trubeks pārbaudīja Rīgā visus pieņemšanas punktus, iegriezās lombardā. Lorencei piederošās mantas nekur nav atrodamas. Un tad vēl kumode. Visas atvilktnes izvandītas.

— Meklēta bagātības krātuve?

— Nemaz nesmejies. Tādām nabaga vecenītēm mēdz būt arī zeltiņš un «famīlijas dārglietas». Kaimiņi varēja to uzost.

— Tas viss ļoti jauki. Bet vai kaimiņiem nebūtu vienkāršāk dienas laikā nolūkot īsto brīdi, kad Lorences nav mājās, un tad mierīgi viņu aptīrīt?

— Lorence augām dienām bijusi mājā. Bet, ja ari izgājusi, tad parasti drīz vien atgriezusies.

— Vai tad nakti viņa nemēdz būt mājās?

— Naktī cilvēks guļ. Zaglis droši vien cerēja klusi visu nokārtot. Bet pievīlās. Lorence pamodās, sāka kliegt.

Ozollapa aizsvieda projām sakošļāto smilgu.

— No taviem spriedumiem būtu jāsecina, ka Zentai Saukumai vispār nav nekā kopīga ar slepkavību. Kā viņa zināja tik sīki un, galvenais, pareizi aprakstīt nozieguma ainu?

Dzenis šo jautājumu bija gaidījis.

— Te var būt dažādas versijas, — viņš paskaidroja. — Bet jādomā, laupīšana notikusi ar meitenes ziņu, varbūt pat viņas klātbūtnē. Taču Zenta nebija gaidījusi tādu iznākumu. Un, kad ieraudzīja asinis, metās bēgt. Apjukuma aizslēdza durvis. Tādēļ slepkava arī bija spiests kāpt ārā pa logu.

— Un pirms tam, sēžot slazdā, noziedznieks vienā angļu mierā aizķēpāja durvju šķirbas?

— Jā, te tiešām kaut kas nesaskan, — Dzenis piekrita. — Ticamāk, ka viņš tīšu prātu bēdzis pa logu. Nu skaidrs! Ar mantām neuzkrītošāk izmanīties caur kaimiņa dārzu uz blakus ieliņu.

— Hmm ... — Ozollapa domīgi norūca. — Ja Saukuma ir līdzdalībniece, kādēļ vajadzēja izmantot durvis aiz skapja? Meitene taču pati varēja draugu ielaist istabā no gaiteņa.

— Vakaros vecā aizbultē durvis un noslēdz ar septiņām atslēgām un ķēdēm. Pamēģini bez trokšņa atvērt.

— Zināma loģika te ir. Bet kāpēc Saukuma pati nemeklēja mistisko bagātības krātuvi? Viņai tas būtu daudz parocīgāk.

— Kur teikts, ka nemeklēja? Laikam jau trūka pieredzes.

— Kāpēc tad skuķis nenodod, kādēļ pati uzņemas vainu?

— Kas to lai zina. Varbūt mīl, varbūt bīstas atriebības.

Ozollapa bija norāvis citu smilgu un vilka ar to smiltīs figūriņas.

— Bet ja tomēr viņa pati.. .

— Saukumai nebija nekādas vajadzības aizlīmēt durvis vai atvērt logu. Un arī Lorences mantas pie viņas neatrada. Noriļskā viņa nav nekā pārdevusi. Tas ir noskaidrots.

— Un Rīgā?

— Arī ne. Viņa nākamajā rītā aizbrauca. Turklāt Sokolovskis operatīvā ceļā pārbaudīja visus uzpirkšanas punktus un komisijas veikalus. Pazudušo mantu nekur nav.

— Nudien, tagad tu pats esi nonācis pretrunās, — Ozollapa iebilda. — Saukuma apgalvo, ka mantas nav ņēmusi. Un tu tagad to apstiprini. Vārdu sakot, meitene runā patiesību. Kādēļ gan viņai neticēt?

— Bet mantas tomēr pazudušas, — Dzenis tiepās. — Kāds taču tās ir paņēmis. Nē, Laimon, Saukuma varbūt ir nozieguma līdzdalībniece, bet nekādā gadījumā galvenais personāžs.

— Tu esi pārliecināts?

— Pilnīgi. Kādam apstāklim es sākumā pats nebiju piegriezis vērību. Advokāts Robežnieks uzvedināja mani uz šo domu. Ielūkojies tiesas medicīniskajā slēdzienā. Galvaskauss plīsis pie labajiem deniņiem.

— Varbūt Saukuma ir kreile.

— Tur jau tas joks, ka ne.

8i

6-781

— Ja nu tomēr sitiens izdarīts ar labo roku, — Ozollapa neatkāpās. — Tāda iespēja arī nav izslēdzama. Pieņemsim, ka Saukuma uzbrukusi no sāniem.

Kuplaste vāvere, nagiem mizu skrāpējot, noskrēja pa priedes stumbru lejā un metās bēgt. Dzenis sekoja viņai ar skatienu. Piepeši viņš aiz krūmāja ieraudzīja ugunskura paliekas. Turpat mētājās divi ķieģeļi. Laikam zaļumnieku kompānija šeit cepinājusi šašlikus.

— Izdarīsim mazu izmeklēšanas eksperimentu. — Dzenis aizsoļoja līdz krūmājam un atgriezās ar ķieģeli rokā. — Alīda Lorence bija nosista tieši ar tādu ķieģeli. Še, paņem to plakaniski un kārtīgi atvēzējies vairākas reizes no vietas.

Izplētis pirkstus, prokurors pacēla ķieģeli, atvēzējās vienu reizi, otru .. . Pēc piektā vēziena ķieģelis gandrīz izspruka no pirkstiem.

Ozollapa nolaida pagurušo roku.

— Va velns, es taču neesmu Žabotinskis.

— Varbūt tu domā, ka Zenta Saukuma ir Aloizs Tumiņš? Astoņi, desmit triecieni ar smagu, trulu priekšmetu — tā skan ekspertīzes slēdziens. Bet meitenei roka ir šaura, maziņa, pati viņa trausla. Diez vai ar labo roku būtu spējīga vairākas reizes no vietas tik spēcīgi iesist, netunājot jau par kreiso.

— Pag, pag! Bet asins šļakatas uz sienas? Tās taču nozīmēja, ka cietušo situši, kad viņa gulējusi?

— To Saukuma kategoriski noliedz. Lūk, vēl viena pretruna viņas liecībā.

Ozollapa iesvieda ķieģeli krūmos.

— Tu uzskati, ka vainīgs vīrietis?

— Par to liecina arī papirosa gals ar vīrietim raksturīgu sakodienu. Papirosa gals atrasts notikuma vietā. Ja ticam lieciniekiem, tad Alīdu Lorenci vīrieši

nav apciemojuši, vismaz pēdējā laikā ne. Un beidzot — šie telefona zvani.

— Kādi zvani?

— Strautkalniem vairākkārt zvanīts un draudēts, ka ārstei klāšoties plāni, ja viņa jaukšoties izmeklēšanā.

— Zvanītājs vīrietis?

— Nē, sieviete. Bet tam nav nekādas nozīmes. Zenta Saukuma tai laikā jau bija Noriļskā.

— Tad taču sanāk vesela kompānija.

— Iespējams.

— Jo tālāk, jo trakāk, — Ozollapa piecēlās, pagājās dažus soļus un atkal atgriezās. — Es uzmanīgi tevī klausījos, Robert. Tagad uzklausi mani. Zināmā mērā tev taisnība. Lietas izmeklēšana patiešām bijusi nepilnīga. Bet Zenta Saukuma tomēr ir un paliek nozieguma līdzdalībniece. Tam taču tu piekritīsi?

— Iespējams.

— Saukumu notiesāja uz septiņiem gadiem. Ja tagad izdotos pierādīt vienu no tavām versijām un notvert galveno vainīgo? Tad noziegumu kvalificētu kā slepkavību laupīšanas nolūkā. Zenta Saukuma kā līdzdalībniece saņemtu tos pašus septiņus gadus, ja ne vairāk. Nav jau nevainīga notiesāta. Ko tu īsti gribi?

— Es gribu, lai tiktu ievērots viens no galvenajiem sociālistiskās likumības principiem — soda ne-novēršamība par katru noziegumu. Slepkava ir brīvībā, un viņš jāatrod. Es taču nelūdzu Saukumu attaisnot, bet pieprasīju lietas papildu izmeklēšanu.

— Viegli teikt — papildu izmeklēšanu. To sauc par brāķi mūsu darbā. Tu zini, es neesmu tāds, kas bīstas no atbildības. Bet ja reiz nosūtījām lietu tiesai.. .

— Tad mums jāaizstāv mundiera gods.

— Jāaizstāv savs viedoklis, bet nav pašiem jānoper sevi, kā to darījusi Cehova untera atraitne.

— Par ko tad tu uzstājies — par taisnīgumu vai lietas aktu vākiem? Manuprāt, labāk atzīt kļūdu nekā to vēl vairāk padziļināt.

— Bet vai esi padomājis, pie kā tas var novest? Labi, mēs noprotestēsim tiesas spriedumu, sāksies atkal izmeklēšana. Kāda garantija, ka patiešām izdosies atrast īsto vainīgo? Tagad, pēc pusgada! Apšaubāmi! Taču var notikt kaut kas cits, nelabojams.

Ozollapa rādīja uz skudru pūzni pie celma, uz kura sēdēja Dzenis.

— Paskat, ar kādām pūlēm j— zariņu pēc zariņa, salmiņu pie salmiņa skudras būvē savu mājokli... Bet, ja nu kāds neveikli uzkāpj tam virsū, — viņš pabikstīja ar kāju pūzni, — visa šī celtne, lūk, izpostīta. Un vēja skudru centīgais, sīkstais darbs. Tā var gadīties arī mums. Varbūt jaunajā izmeklēšanā Saukuma piepeši atteiksies no savām liecībām, sāks visu noliegt. Ko tad? Visa mūsu apsūdzība, ilgstošas izmeklēšanas rezultāts izjuks, kā nebijis. Pierādījumu pret Saukumu paliks gaužām maz. Var pat gadīties, ka būsim spiesti atbrīvot no ieslodzījuma un atvainoties viņai, kaut gan labi zinām, ka viņa ir nozieguma līdzdalībniece. Ko tad teiks tava modrā sirdsapziņa, kur paliks taisnība? Vai nav labāk atstāt visu, ka ir? Vismaz viens noziedznieks sodīts.

Dzeņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Vai tev neliekas, Laimon, ka tava koncepcija atgādina bezprincipiālu kompromisu? — viņš klusi iejautājās.

Ozollapa salika rokas aiz muguras un nolieca galvu.

— Ak šitā gan. Vakar sankcionēju Saukumas arestu, apstiprināju apsūdzības slēdzienu, nosūtīju

lietu tiesai. Bet rit, kad Saukuma jau notiesāta, pats pieprasīšu atcelt spriedumu, lietu papildus izmeklēt. Un to tu uzskati par principialitāti!

— Tieši tā. Tas būs principiāls, drosmīgs un taisnīgs izlēmums.

Ozollapa klusēja. Viņš saprata — prokuroram jābūt iekšēji pārliecinātam, absolūti drošam par to, ka viņa pieņemtais lēmums — vienīgi pareizais. Saukumas lietā Dzenis bija iedragājis prokurora Ozollapas pārliecību.

Pareizi, ikvienā krimināllietā precīzi jākonstatē nozieguma fakts, tā detaļas. Bet tā ir tikai daļa no izmeklētāja darba. Ne mazāk svarīgi ir izzināt, kāpēc noziedznieks to pastrādājis. Izmeklētāja galvenais pienākums ir taču izanalizēt apsūdzētā rīcības motīvus, izsekot viņa darbības iekšējo loģiku, mēģināt atrast tam izskaidrojumu, kaut vai no paša apsūdzētā redzes loka. Jā, tādas analīzes Zentas Saukumas lietā nebija.

Rietenis bija pierimis, koki stāvēja nekustīgi, it ka baidītos traucēt prokurora pārdomas.

— Vienādojums ar daudziem nezināmiem, — Ozollapa beidzot atzina. Tad pagriezās pret Dzeni. — Labi, iesim. Pusdienas laikam jau gatavas. Pēc tam paraudzīsimies, kāda izskatās jūra.

TREŠĀ NODAĻA. DIEGI PIE PALODZES

Pēc trokšņainām un platņm centra maģistrālēm šaurā Vairoga ieliņa Dzenim rādījās neparasti tukša un klusa. Kaut gan bija pats dienas vidus, reti kad gadījās pretī kāds nācējs.' Pa izbraukāto ielas bruģi zvalstījās vientuļa kravas mašīna, kratīdamās un žēli žvankstēdama.

— Te tev nu bija galvaspilsēta, — Dzenis labsirdīgi pamirkšķināja Trubekam. — Neesam vēl ne simt metru no Ļeņina ielās — un jau tikpat kā laukos.

Visai pretrunīgos toņos krāsotas latiņu sētas stiepās gar ietvi. Caur režģiem saskatāmi kopti dārzi. Aiz akācijas un mežrožu krūmājiem slēpās vīnstīgu apvīti vienstāva un divstāvu namiņi. Apkārt tiem kā sirmi sargi stāvēja nesen noziedējušās ābeles.

Dzenis pazagšus atskatījās, pārliecās par žogu un noplūca zariņu baltā jasmīna.

— Taisni kā noburts. Kopš bērnības nevaru vienaldzīgi paiet garām jasmīnkrūmam, — viņš atzinās.

Drīz vien Trubeks parādīja Dzenim divstāvu koka māju, izbalējušu, sen nekrāsotu, kā balto zvirbuli pārējo namu rindiņā.

Mājai apkārt pletās laukums, ko tikai nosacīti va-

rēja saukt par dārzu. Pāris nīkulīgu kociņu sērdienīgi spiedās pa stūriem, it kā kaunētos sava nevarīguma.

— Njā, ir gan saimnieki. ..

Trubeks pavēra vārtiņus un palaida Dzeni pa priekšu.

Uz lievenēm iznāca sieviete vidējos gados, ar spaini rokā. Turpat, nenokāpjot no sliekšņa, viņa izšļāca samazgas pie pašām durvīm. Sieviete stāvēja ar muguru pret vārtiņiem. Taču prokurora palīgs un izmeklētājs viņu tūdaļ pazina.

— Laba diena!

Sieviete apcirtās uz nācēju pusi. Spainis izkrita no rokām.

— Pilsonis prokurors!

— Viņš pats! — Dzenis apstiprināja. — Un tas ir mans kolēģis, izmeklētājs Trubeks. Šķiet, arī viņu jūs pazīstat. Atcerieties, viņš bija šeit, kad atrada jūsu kaimiņieni noslepkavotu.

Genoveva Ščepe nezināja, kur likt rokas, gan trina gar sāniem, gan bāza zem priekšauta.

— Bet es ... nekā vairāk nezinu .. . Nevaru pateikt ... Dieva dēļ...

Dzenis centās sievieti mierināt.

— Neuztraucieties, mēs tāpat, garāmejot. Gribējām tikai mazdrusciņ aprunāties, paraudzīties, kā jūs tagad dzīvojat.

— Slikti dzīvoju, pilsoni prokurora kungs, — Genoveva Ščepe atguvās. — Divi bērni jāpabaro, jāapģērbj. Vīrs, pagāns, maz ko sūta.

— Sūta? — Dzenis nobrīnījās. — Vai tad viņš kopā ar jums vairs nedzīvo?

— Savervējās uz Tālajiem Ziemeļiem. Solījās tur labi nopelnīt, bet laikam visu noplītē. Kapeikas vien sūta. Bērni viņam bijuši nebijuši.

Genovevas sacītais Dzeni ieinteresēja.

— Vai sen kā aizbrauca?

— Ak tu dieviņ mīļais! Vēl rudenī. Priekš tiem lielajiem revolūcijas svētkiem.

— Laikam apnika mūžīgie ķīviņi ar kaimiņieni. Tādēļ arī aizbrauca.

— Kur nu, kur nu, — Ščepe māja ar roku. — Kad Kazimirs aizbrauca, vecenes vairs nebij pie dzīvajiem. Nu jā, tas bij kādu nedēļu pēc tam, kad dakte-riene viņu atrada.

— Uz kurieni tad viņš savervējās? — Dzenis pavilka sarunas pavedienu atpakaļ.

Genoveva brītiņu padomāj^.

-— Pti, tu velns! Atkal aizmirsu to nosaukumu. Nu-rinska jeb Moriļska.

— Varbūt Murmanska, — Trubeks gāja palīgos.

— Nē, nē, citādi bij;.

— Vai tik nebūs Noriļskā?

— Vo, vo, ikurāt.

Dzenis ar Trubeku nozīmīgi saskatījās.

— Ko tad mēs te stāvam uz sliekšņa, — Dzenis centās mainīt sarunas tematu. — Vai saimniece neaicinās mūs istabā?

Ščepe apjuka.

— Lūgtu, lūgtu, nu zināms... Tikai neņemiet ļaunā, man tur nekārtība.

Kad viņi uzkāpa augšā, atklājās, ka Ščepes ģimene tagad apdzīvo abas istabas.

— Lorence bija pierakstīta viena, — Genoveva Ščepe taisnojās. — Pēc viņas nāves istaba palika tukša. Es tikām staigāju un prasīju, kamēr man piešķīra.

— Kāpēc tad nepiešķirs. Jums taču divi bērni.

Dzenis pavirināja durvis starp abām istabām,

%

— Aha, tagad netiek slēgtas. Bet agrāk līmējāt ciet ar papīriem.

— Es nekā nelīmēju. To visu viņa, tikai viņa. Staigājot pa istabu, Dzenis it kā nejauši apstājās pie

loga, atvēra to.

— Glīts dārziņš jūsu kaimiņiem.

Jā, logs nebija augsts. Kurš katrs vīrietis varēja itin viegli izlēkt sētā.

Dzenis aplūkoja palodzi, tad izliecās un uzmanīgi nopētīja ārsienu zem loga. Pēkšņi viņš pagriezās pret saimnieci.

— Jūsu vīrs, ja nemaldos, ir šoferis.

— Nu, kā tad, šoferis, — Genoveva Ščepe apstiprināja.

— Kur viņš strādāja pirms aizbraukšanas?

— Transporta kantorī uz smagās mašīnas.

— Un bieži brauca komandējumos?

Ščepe atmeta ar roku.

— Mājās tikpat kā netika redzēts. Pirms savervē-šanās vai visu mēnesi nodzīvoja pa Kuldīgu. Stāstīja, vedis malku no meža uz staciju.

— Kad tas bija, oktobrī?

— Nu jā, visu oktobri.

— Un ne reizi pa to laiku mājās neiegriezās? Genoveva Ščepe uz mirkli pieklusa, tad kā pupas

nobēra:

— Nē, nebij vis, nebij. Dieva vārds, ne reizīti ne-

bij- , v .

Prokurora palīgs, šķiet, bija izdibinājis visu, ko šeit varēja uzzināt. Viņš palūkojās pulkstenī.

— Ir jau vēls, Boris. Mums jāsteidzas. Nu, uz redzēšanos!

Kad abi nogāja lejā, Dzenis pavilka Trubeku aiz piedurknes.

— Pag, ieiesim uz brītiņu pie sētnieka.

Sētnieka nebija mājās, bet viņa sieva labprāt atbildēja uz Dzeņa jautājumiem.

— Jā, no tiesas, Kazimirs Ščepis bija prom pērngad oktobrī visu mēnesi.

— Un mājās ne reizi netika manīts?

— Pašu Kazimiru gan neredzēju. Bet vienu reizi.. . Nu, kā tad, tas notika tajā naktī, kad nosita Lorenci. Es jau izmeklētājam stāstīju, ka mums bija ciemiņi. Sēdējām līdz vēlai pusnaktij un dzirdējām kliedzienus. Bet, kad pavadījām ciemiņu, Kazimira mašīna stāvēja šķērsieliņā. Es pazinu. No rīta agri gāju ielu slaucīt, bet vairs nebija. ļ

— Izmeklēšanā jūs to neesat stāstījusi, — Trubeks ieminējās.

— Par mašīnu neviņns nekā neprasīja.

Kad abi jau bija uz,‘.ielas, Dzenis vēlreiz atskatījās uz divstāvu koka māju.

— Šķiet, pamazām šis tas nāk gaismā.

— Jā, radušies jauni apstākļi, — Trubeks piekrita. — Tiem var būt būtiska nozīme.

— Un vēl būtiskāka nozīme ir tam, ka aiz loga ārējās palodzes asā stūra aizķērušies vairāki vilnas diedziņi, — Dzenis paskaidroja. — Tev nāksies steidzīgi pasaukt pieaicinātos, izņemt šos diedziņus un pēc tam pārbaudīt, vai tie nav izplēsti no pazudušām Lorences drēbēm.

TAUVA, KUR PIEĶERTIES

Atvēris Sokolovska kabineta durvis, Dzenis tūdaļ noprata: kapteinim slikts garastāvoklis. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, izmeties vienā kreklā, uzrotītām

piedurknēm un sirdīgi šķirstīja kriminālprocesa kodeksa komentārus.

— Lasies pie deviņiem velniem! — kapteinis no-dārdināja. — Šodien ar prokuroriem i runāt negribu.

— Kas tad nabaga mazulim pāri nodarījis? — Dzenis līdzjūtīgi apjautājās.

— Man pāri darīt! — Sokolovskis bija sašutis.

— Tāds vēl nav piedzimis, kas varētu man nodarīt pārestību.

— Ko tad ārdies?

— Robert, tu taču mani ilgus gadus pazīsti. Zini, ka pēc sava rakstura esmu pieticīgs cilvēciņš, rāms, miermīlīgs. Taču tavs Ozollapa pat mani šodien izveda no pacietības. Prātvēders tāds, īsts cietpauris.

— Vai atteica sankcionēt arestu?

— Tu esi gaišreģis! Atteica, spītīgais auns. Un vēl kādā lietā. Divus mēnešus es kā šunelis dzinu pēdas, kamēr uzokšķerēju šo garnadzi. Un tagad — ko tu neteiksi — pavēlēs lietu izbeigt, vai?

Dzenis pieliecās Šokolovskim pie auss.

— Bet pierādījumi tev vismaz bija? Varbūt gribēji ātrāk uzrādīt, ka noziegums atklāts, un nogrūst lietu izmeklētājam, lai viņš ķēpājas tālāk.

Kapteinis iebelza ar dūri sev pa krūtīm.

— Tu Sokolovski vairs nepazīsti! Vai Sokolovskis kādreiz bez pierādījumiem ir līdis pie prokurora pēc sankcijas? Nē, tā mīna ar laika degli ir pie jums pašiem. Jūs trīcat un drebat par katru sankciju. Nedod dievs, ja tiesa vēlāk kādu attaisnos.

Sokolovskis atzvēlās krēslā.

— Mūsu uzdevums, draudziņ, — viņš turpināja,

— izmeklēt lietu, noskaidrot patiesību, savākt pierādījumus. Bet pierādījumu novērtēšana — tā nu, neņem ļaunā, ir tiesas darīšana. Taču viens otrs katrā

ziņā grib aizsteigties tiesai priekšā. Ja rodas mazākās šaubas par iznākumu, labāk izbeigs lietu, kaut arī ir pārliecība, ka apsūdzētais nav bez vainas. Tādēļ taču ir tāds iestādījums kā tiesa, lai teiktu gala vārdu.

Dzenis skeptiski uzlūkoja Sokolovski.

— Un vēl. Beidzamā laikā esam iemācījušies ātri un operatīvi bez iepriekšējas izmeklēšanas tiesāt huligānus un sīkos spekulantus, — Sokolovskis nerimās. — Kādēļ tad šo pašu principu nevar pielietot tādās krimināllietās, kad visi apstākļi skaidri pašā sākotnē? Pieņemsim, zaglis noķerts aiz rokas. Ir liecinieki. Nu, ko tur ilgi ķēpāties. Stiep tik uz tiesu — un darīts. Un nekāda sankcija nebūtņ vajadzīga. Taču nē. Jānoformē vesels blāķis dokumentu, jāpratina liecinieki, jāizdara konfrontēšana, personības uzzīmēšana, jāuzrāda apsūdzība, un beigu beigās — esi vēl tik laipns un iepazīstini; žuliku ar lietas materiāliem. Kaut arī tiesa gandrīz visu šo procedūru atkārtos.

— Procesuālais likums jāievēro, un apsūdzētajam arī jādod laiks un iespēja sagatavoties aizstāvībai.

— Nu jā, lai viņš varētu izdomāt pasaciņas un liecinieki paspētu visu aizmirst. Nē, draugi, izmeklētāji no sīkām krimināllietām jāatbrīvo. Un būs vairāk iespēju nodarboties ar nopietniem, sarežģītiem noziegumiem. Tad tavs Ozollapa nedrebēs par katru sankciju kā iecirkņa inspektors Jezupāns. Šis pat baidījās sastādīt protokolu par noziegumiem, pasarg dievs, un, ja nu neizdodas atklāt, blamāža pār visu ģīmi.

— Jezupāns?

— Kas šo Viļakā nepazīst? Reiz pie viņa atnāk veca sievelīte — Kārkliete.

«Manu sūru mūžu,» viņa grūti pūš. «Vistiņas pagalam. Visas trīspadsmit, cik bija: sekstīte, raibīte, melnastīte...»

«Nobeidzās, vai?» Jezupāns viņu pārtrauc.

«Nē, dēls, nozagtas. No rīta iemu raudzīt, uzlauzts šķūnītis, un vistiņas pagalam.»

«Jūs esat nežēlīgi aplaupīta,» inspektors secina. «Es to tā neatstāšu.»

Paņēmis protokola lapu, Jezupāns jau gatavojas pierakstīt.

«Vai vistas bija reģistrētas?»

«Reģistrētas?» Kārkliete to nemaz nevar saprast.

«Bet kā lai pierāda, ka tās bijušas jūsu vistas?»

«Ak tu mūžiņ, to jau nāburdziene var apliecināt. Viena bija raiba, otra ar melnu asti...»

«Labi jau, labi,» Jezupāns turpina rakstu darbus. «Bet kur atrodas jūsu šķūnis? Ak turpat pie mājām. Un naktī nekā nedzirdējāt? Ё-ē.» Un inspektors sāk urķēt ar pirkstu ausi. «Ka tik vecais pats nav vistas noplītējis?»

«Vai, manu dēliņ, Lieldienās būs pieci gadi, kopš manējais pie svētā Pētera rokas.»

«Ak tā, bet vai nodokli par vistām esat samaksājusi?»

«Nodokli?» Kārklietei no rokām izkrīt kurvis.

«Bet, pag,» Jezupāns turpina. «Jūs taču dzīvojat pilsētas robežās. Un pilsētā aizliegts turēt mājlopus.»

Aiz pārbīļa Kārkliete nevar dabūt vārdu pār lūpām. Bet Jezupāns tik skrīvelē.

«Tātad jūsu vistas nebija reģistrētas. Klausieties! Varbūt jums vispār nekādu vistu nebija!»

Tikai pēc pusstundas Kārkliete tiktāl atžirbusi, ka var atsākt runāt.

«Mīļo stundiņ, vai tad es sacīju, ka bija? Skaidrs, ka nebija.» Un vecene kļūst gluži žiperīga.

Arī Jezupāns priecīgs, saplēš lapu un iemet papīr-kurvī.

— Nu labi, pietiek filozofēt, — Dzenis pārtrauca kapteiņa kārtējo improvizāciju. — Mums nopietni jāaprunājas. Nav taču mūsu Ozollapa nemaz tāds nejēga, kādu tu viņu iztēlojies. Spriedumu Saukumas lietā viņš noprotestēja, Augstākā tiesa to atcēla. Tagad jāķeras pie jaunas izmeklēšanas. Lieta nodota Trubekam. Es uzņēmos šeflbu, bet tev būs daži operatīvi uzdevumi. Pats saproti, lieta nopietna, nāksies pa īstam pastrādāt.

— Ko tur daudz runāt, Robert. Vai pirmo reizi mēs kopā strādājam. Klāj vaļā, kas darāms.

Dzenis izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

— Ir radušies vairāki interesanti apstākļi. Mēs ar Trubeku bijām iegriezušies pie Genovevas Ščepes. Pirmkārt, viņa tagad apdzīvo abas istabas.

— Tātad Lorences nāve tai bijusi izdevīga.

— Tā iznāk, — Dzenis apstiprināja. — Otrkārt, uz ārējās palodzes atradām vilnas diedziņus. Sameklējām Lorences šuvēju un dabūjām drēbes gabaliņus no Alīdas Lorences pasūtījumiem. Ekspertīzes slēdzienā noskaidrojās, ka atrastie diedziņi izplēsti no pazudušā ziemas mēteļa.

— Vārdu sakot, tava versija apstiprinās: mantas nestas caur logu.

— Un vēl trešais moments: Kazimirs Ščepis visu oktobri bijis komandējumā. Viņa sieva apgalvo, ka vīrs šajā laikā ne reizi mājās nav rādījies. Bet sētniece tieši tajā naktī, kad augšstāvā dzirdējusi kliedzienus, redzējusi šķērsieliņā Sčepja mašīnu. Beidzot pēdējais un galvenais: Kazimirs Ščepis, tāpat kā Zenta Saukuma, pēc Lorences nāves aizlaidies uz No-riļsku. Divi no vienas un tās pašas mājas uz Noriļsku? Vai nav mazliet par daudz?

— Oho( brālīt, te ne tikai pavediens, kur pieķerties, bet vesela tauva, — Sokolovskis saberzēja rokas.

— Šīs tauvas galu tad arī gribu tev iesmērēt.

Uz galda iezvanījās tālrunis. Kapteinis Sokolovskis pacēla klausuli.

— Kriminālmeklēšanas daļa, — viņš atsaucās. — Klausos, biedri apakšpulkvedi... Kur jūs teicāt, Rūpniecības ielā? .. . Tā, tā, tas jau atgādina «Rudā Džumbo» rokrakstu . .. Labi, tūlīt braucu.

Sokolovskis nolika klausuli un paķēra no krēsla atzveltnes svārkus.

— Pieņemšanas laiks beidzies. Dzīvo vesels, Robert! Ja ko uztaustīšu, tūlīt zvanīšu.

MEŽA MĀJAS VIENTUĻNIEKS

No paša rīta gāza pavasara lietus. Ap dienas vidu mazliet pierima un pārgāja sīkā smidzināšanā. Tagad ielas tina īsta Londonas migla. Tā norasoja arī logu stiklus. Istaba atgādināja kuģa komandtiltiņu miglainā jūrā.

Advokāts Ivars Robežnieks stāvēja pie loga un lūkojās dūmakā. Darba diena bija beigusies. Juridiskās konsultācijas pieņemšanas telpas kļuvušas tukšas, kolēģi aizgājuši mājās. Robežnieks kavējās. Viņš gaidīja tālruņa zvanu.

Gaidāmajai sarunai bija jābūt lietišķai. Vismaz Robežnieks centās sev to iestāstīt. Tai pašā laikā tā nozīmēja arī ko citu, tīri personisku. Ivars pat sev negribēja atzīties, ka gaida šo zvanu ar sen neizjustu satraukumu — kā iemīlējies jauneklis.

Vai Ivars Robežnieks patiešām iemīlējies Maigā Strautkalnē vai arī vienkārši, kā tas ne reizi vien

bijis, tiecas pēc aizliegtā augļa? Nē, šoreiz sarunai jābūt lietišķai. Citādi var viegli izniekot svarīgu pasākumu, kura sagatavošana prasījusi ne mazumu laika un pūļu. Un tomēr ...

Telefona zvans strauji ielauzās kabineta klusumā. Kaut gan Robežnieks to bija gaidījis, viņš satrūkās.

«Nervi uzdod, vai!» advokāts aprāja sevi.

Tad nomierinājās un stingru roku pacēla klausuli.

— Hallo! Jā, tas esmu es ... Bez šaubām, varu. Pie jums? Labi, braucu.

Pēc minūtēm desmit advokāts jau atrada vajadzīgo māju Gorki ja ielas galā un kāpa pa trepēm augšā. Durvis atvēra pati Maiga Strautkalne.

— Lūdzu, nāciet iekšā!

— Trīsistabu dzīvoklis diviem? — Robežnieks nobrīnījās. — To es saprotu.

— Vīratēvs mums atstāja.

— Devīgs vīratēvs.

— Varbūt esat dzirdējis par akadēmiķi Straut-kalnu?

— Kā ne! Tikai nezināju, ka viņš jūsu radinieks.

— Pirms diviem gadiem, kad Edvīnam nomira māte, vīratēvs neparko negribēja šeit vairs palikt. Nopirka sev mājiņu Pabažos pie pašas jūras un apmetās tur. Šo Rīgas dzīvokli atstāja Edvīnam. Man atlika tikai šo to pārkārtot pēc saviem ieskatiem.

Robežnieks pārkāpa pār istabas slieksni un apstājās. Viss liecināja par saimnieces īpatnējo gaumi.

Lielā abstraktā gleznā uz draudīgi sarkana svītrota fona attēloti divi saniknoti melni vērši ar zaļiem ragiem, gatavi mesties viens otram virsū. Stūrī zāles zaļa stāvlampa ar tulpjveida oranžkrāsas abažū-riem, kas pagriezti uz dažādām pusēm. Kafijas galdiņš — ažūra postamentiņš no pulēta sarkana maha-

gonija koka. Gaiši oranži aizkari harmonēja ar grāmatu sējumiem plauktos.

— Jūs viena mājās?

— Edvīns aizbrauca makšķerēt. Būs tikai nakti vai pat uz rīta pusi.

— Darbdienā?

Namamāte noplātīja rokas.

— Es šajā ziņā maz ko sajēdzu. Edvīns apgalvo, ka tieši darbdienās labāk ķeroties. Sestdienās un svētdienās viņam netīkot. Sabraucot visādi dzērāji un plenči, vairāk aurojot, nevis makšķerējot, atbaidot zivis.

— Bet kā tad darbs?

— Viņš bieži vien ņem darbu uz mājām un tad vairākas dienas drīkst nerādīties savā institūtā.

— Un kādi viņam panākumi? — Robežnieks painteresējās. — Es domāju — zvejā.

Strautkalne atvēra bufeti un jautājoši paskatījās viesī.

— Vīnu vai konjaku?

— Konjaku, ja jums nav iebildumu.

Maiga Strautkalne piepildīja konjaka glāzīti, tad ielēja arī sev mazliet vīna.

— Edvīna nozveja mani nekad nav interesējusi,— viņa it kā starp citu sacīja. — Viņš zivis atdod mūsu sētniekam. Tas savukārt pieskata mašīnu.

— Un jūs neuztrauc dzīvesbiedra makšķernieciskā aizraušanās?

— Kādēļ lai uztrauktu?

Robežnieks uz mirkli apmulsa.

— Es domāju ...

— Bet es nedomāju un arī neinteresējos. Neesmu juriste un ar izmeklēšanu nenodarbojos. Un vispār uzskatu: lai mājās valdītu saticība, gudrai sievai jāprot šo to mazlietiņ nesaklausīt, šo to nesaredzēt. Ja tu cilvēkam tici, tad nav ko muļķības perināt galvā. Bet, ja netici, nedzīvo ar viņu kopā nevienu dienu.

Robežnieks samiedza acis.

— Vai nepazīlēt? Jūs gaida laime līdz sirmam vecumam.

Strautkalne aizdomīgi pašķielēja viesī.

— Kāpēc?

— Zinu no pieredzes.

— Cik atceros, jūs nekad neesat bijis precējies.

— Jā, visi labie gari ir pasargājuši, — advokāts apstiprināja. — Bet man bieži nākas uzstāties laulību šķiršanas prāvās. Un esmu konstatējis zīmīgu likumsakarību.

— Interesanti, kādu?

— Ir tāda sieviešu kategorija. Viņas uzskata savu vīru par personisko īpāšumu. Nedod dievs, ja šis neviļus paskatīsies uz citu sievieti. Tad viņa izsekos katru vīra soli, cītīgi uzklausīs radinieku un kaimiņu minējumus, redzējumus, secinājumus. Pēc tam tādas sievas sarīko saviem vīriem melodramatiskas greizsirdības scēnas. Vai vēl labāk un modernāk — skraida pa darba vietām un sabiedriskām organizācijām sūdzēties. Un ko viņas panāk? Tikai šķiršanos. Bet pēc tam vaino citus, kaut gan pašas ar savu greizsirdību un tračiem vīriem sariebušas atliku likām.

— Mani taču jūs nepieskaitīsiet pie šīs kategorijas. Un arī zīlēšanai neticu. Labāk pastāstiet — vai esat ko uzzinājis?

— Esmu. Cilvēks, kas mūs interesē, dzīvo ap sešdesmit kilometru no Rīgas. «Ļaudobeļos». Šovakar mēs pagūtu aizbraukt pie viņa un atgriezties. Kā jau vienojāmies, jums būtu ar viņu jāparunā.

— Man vienai?

— Domāju, tā būs labāk. Taču es būšu turpat tuvumā.

Strautkalne piecēlās.

— Konspirācijā man maza pieredze, bet lai notiek. Informējiet mani.

Ivars ar sajūsmu nolūkojās šajā sievietē. Cik labi, ka tieši viņa bija ar mieru palīdzēt. Labāku sabiedroto pat iedomāties grūti.

. . . Taisnā un platā Pleskavas šoseja, spīdoša kā zobens, izcirtās caur mežiem un pļavām, pārmetās pār gravām un strautiem. Tumši sarkanais «Moskvičs» bija atstājis aiz sevis jau Baložus, Garkalni, Vangažus . .. Tīrītāji uz priekšējā stikla tik tikko paspēja nomēzt brāzmainā lietus lāses.

Neatraujot skatienu no asfalta, Ivars ieslīpi vēroja ceļa biedreni. Gaišie mati, uzbužināti virs pieres, smalkām, samtainām sprodziņām apvija Maigas galvu. Gandrīz nekādas kosmētikas, varbūt tikai mazliet iekrāsotas lūpas. Robežnieks domās iztēlojās, kā Maiga, ģērbusies vasaras kleitā īsām piedurknēm, pastaigājas ar viņu pa Jūrmalas vakarējošo liedagu, kā saules staros vizuļo zeltainās spalviņas uz kailās rokas, kad viņa nokrata pelnus no cigaretes.

Uz savas dzīves takas Robežnieks bija sastapis ne mazumu sieviešu. Taču neviena no tām neizraisīja īstas jūtas. Vienas ātri apnika. Ar citām viņš gan satikās ilgāk, bet allaž pieturējās pie principa — visam, kam ir sākums, jābūt arī beigām. Viņš izbeidza satikšanos mierīgi, bez nožēlas.

Ar Maigu bija citādi. Pēc katras jaunas satikšanās Ivars aizvien vairāk juta, ka šī sieviete kļūst viņam vajadzīga, nepieciešama kā gaiss, tā ienes viņa dzīvē

ko jaunu, dzīvi apliecinošu, bez kā nav vērts gaidīt jaunu dienu. Virs, ģimene? Ko sola nākotne? Ivars centās atvairīt šo domu. Tagad viņš vēlējās vienu: kaut šis ceļš tik ātri nebeigtos.

Tur, kur pirms restorāna «Sēnīte» ceļš sazarojās, Robežnieks pagrieza mašīnu pa kreisi. Lietus jau lija platām sīpām. Slapjā šoseja tagad bija daudz šaurāka un līkumota. Taču advokāts nesamazināja ātrumu.

Aiz tiltiņa pāri Braslas upītei Ivars Robežnieks nobrauca šosejas malā un apturēja mašīnu. Trīs lauku ceļi veda pa labi dažādos virzienos — un visi mežā. Ivars ilgi pētīja ceļa rādītājus, lūkoja savus ierakstus piezīmju grāmatiņā un izvēlējās vidējo ceļu.

Priedes kupliem zariem apskāvās virs šaurā ceļa, veidojot augstu un patumšu tuneli. Mašīna virzījās uz priekšu arvien lēnāk, kā taustīdamās meklēja ceļu starp grambām un bedrēm. Robežnieks mēģināja ieslēgt tuvgaismu. Bet lietus strēles apžilbināja, un krūmu ēnas it kā spokodamās daudzveidīgiem plankumiem gūlās uz ceļa, veidodamas viltus šķēršļus. Tāpēc Ivars gaismu izslēdza.

Pēc diviem kilometriem mežs kļuva skrajāks, sākās tīrums. Pašā meža malā pie augstiem kokiem bija piekļāvusies lauku mājele. Turpat blakus čurnēja veca rija.

Robežnieks izraudzījās nelielu laukumiņu un pagrieza «Moskviču» ar degunu pret ceļu. Šeit mašīna no mājām nebija redzama un arī netraucēja, ja gadījumā kāds brauktu garām.

Arvien vairāk satumsa. Ivars aizslēdza mašīnu, un viņi abi ar Maigu devās uz mājas pusi.

Kādā logā margoja blāva gaisma.

— Viņš dzīvo viens, — Ivars čukstēja. — Tātad ir mājās. Tad paliek, kā norunāts. Un tikai mierīgi!

— Labi, iešu, — tikpat klusi Maiga atbildēja.

— Es būšu šeit. Ja vajadzēs ...

Maiga piekrītoši pamāja. Tad ātriem soļiem tuvojās durvīm un satraukti pieklauvēja.

Durvis vērās lēni, kā negribīgi. Uz sliekšņa elektriskās spuldzes gaismā stāvēja izstīdzējis sirmgalvis ar iekritušām krūtīm un pārmērīgi garām rokām. Vaigi tam dega neveselīgā sārtumā, lūpas sakaltušas, āda kā izbalējusi papirosa čaulīte. Stipri izdobtā piere un kailā galva piešķīra viņam tirāniskas dabas cilvēka izskatu.

— Ko jūs meklējat?

Balss kā vēderrunātājam.

«Sakārnis!» Robežnieks domās noraksturoja veco vīru, novērojot to no slēptuves aiz kadiķa krūma. «Sauss, vējā aprauts sakārnis. Sīksts un izturīgs. Vai tik Maiga tiks ar viņu galā?»

Sirmgalvis ielaida Maigu istabā, un durvis atkal aizcirtās. Ivaram likās, ka kļūst vēl tumšāk un baismīgāk. Pavasara krēsla ātri samilza. Koki bija pielijuši, un ūdens lāses krita Ivaram sejā, kad viņš neviļus aizķēra kādu zaru.

Robežnieks brītiņu nogaidīja, tad pieliecās, strauji šķērsoja pagalmu un ... ieskrēja taisni ērkšķrožu krūmā. Klusu lādēdams asos dzelkšņus, viņš aplaizīja saskrāpētās delnas. Tad zagšus pielavījās mājai klāt un ieskatījās apgaismotajā logā.

Istabā bija izvietotas modernas mēbeles, kas nekādi neharmonēja ar mājeles nabadzīgo ārieni. Pie pretējās sienas uz augstiem plauktiem rindojās dažādu kopotu rakstu sējumi un atsevišķas grāmatas. Maiga mierīgi sēdēja ērtā atzveltnī. Sirmgalvis nervozi soļoja pa istabu šurp turp un mētāja savas garās rokas.

Bija redzams, ka viņš ir satraukts un apskaities. Taču vārdus saklausīt Robežniekam nekādi neizdevās. Atlika tikai pacietīgi gaidīt.

Lietus pārstāja, migla pamazām klīda. Par laimi, zemie padebeši vēl arvien slēpa mēnesi. Krūmu lapotne, koku stumbri — viss bija slapjš un drūms.

Pēkšņi sirmgalvis tuvojās logam un spēji atgrūda to vaļā. Robežnieks tik tikko paguva pieliekties. Tagad viņš palika pussēdus, nolaidies uz vienu celi, visai neērtā pozā. Toties šo to varēja saklausīt. Caur logu līdz Ivara ausīm atlidoja aprauti teikumi. Vecais runāja strupi, dobjā balsī, kā pāļus dzīdams.

— ... Cik reižu netiku Alīdu brīdinājis. Bet šī i klausīt negribēja. Visi viņi, Lorenci, no laika gala bijuši iecirtīgi. Tāpat brālis un pats vecais Lorencs, viņas tēvs. Vēl trīsdesmitajos gados, kad Alīdai Ģertrūdes ielā bija savs . ļ .

Vēja brāziens sašūpoja priežu galotnes, un lietus lāses kā krusa nobira, apslāpējot runātāja tālākos vārdus. Kad vējš atkal pierima, Robežnieks izdzirda Maigas balsi:

— Jūs rīkojaties gaužām aplam.

Sirmgalvim pēkšņi noplaka balss.

— Jums viegli tā runāt. Bet es . . . cik reižu ar pūlēm noturējos, lai nenožmiegtu ar šitām pašām rokām. Žēl, ka jau toreiz ...

— Tātad jūs apgalvojat, ka dārglietām bija jābūt.

— Un kā vēl!

— Kur tad tās varēja palikt?

— Man nav ne jausmas, kundze.

— Varbūt Voldis ...

Robežnieks mazliet piecēlās, lai izstaipītu notirpušo kāju, un ar plecu neviļus piespieda ērkšķogu krūmu. Slapjais zars atbrīvojies ar spēku nopliuk-

šķēja pret ārsienu. Balsis uzreiz apklusa. Istabā, kā redzams, saausījās.

— Jūs atbraucāt viena? — sirmgalvis pēc brīža neuzticīgi iejautājās.

— Es jau teicu, — Maiga Strautkalne mierīgi paskaidroja. — Ne mazāk par jums esmu ieinteresēta, lai saruna paliktu bez lieciniekiem.

— Bet kas tur ārā gramstās?

— Šodien tāds nelaiks, vējš un lietus.

Robežnieks sastinga, tad uz pirkstgaliem pārmanī-

jās pagalmam pāri un noslēpās aiz resna priedes stumbra. No šejienes viņš noskatījās, kā vecais izliecās pa logu, palūkojās apkārt, tad droši vien nomierinājās un, rokas plātīdams, turpināja sarunu.

Pēc kādas stundas Maiga iznāca ārā. Robežnieks pagājās pretī. Abi klusēdami iesēdās mašīnā.

Tikai tad, kad bija izbraukuši uz šosejas, Maiga ierunājās.

— Nepieciešams steidzīgi sameklēt šo Voldi.

Robežnieks pateicīgi paskatījās sievietē.

— Vēlāk, vēlāk pārrunāsim. Bet tagad jums par visu vairāk nepieciešams miers. Šīs divas stundas no jums prasījušas tik daudz. Esmu jums bezgala pateicīgs. Tagad mēģiniet domāt par ko citu. Varbūt nolieciet galvu uz mana pleca.

PROFILAKSES SPĒKS

Viktors Sokolovskis pielēca gultā sēdus. Spalgs troksnis. Tā. Pirkstu uz modinātāja pogas. Viktors jau taustījās pēc biksēm, bet laikus atjēdzās. Viņš svētlaimīgi atmetās atpakaļ spilvenos.

Kopš skolas gadiem vēl saglabājusies ieraša sestdienas vakarā uzvilkt modinātāju. Tā viņš divkārši

izbaudīja brīvdienas jaukumus, kad agra rītā, zvana modināts, varēja no jauna ieslīgt miegā.

Taču torīt miegs vairs nenāca. Janina jau bija piecēlusies, sēdēja pie tualetes galdiņa un vīlēja nagus. Viktors nolūkojās viņas kailajā mugurā un krūštura šaurajās lentītēs. Allaž, skatoties uz šo sievieti, viņš izjuta mīlestību un tīksmi.

Viņa lēni pagrieza galvu. Uzsmaidīja, atsedzot šauru spraugu starp priekšējiem zobiem. Tā Janina atgādināja mazu meiteni, un tas Viktoram it sevišķi patika.

— Celies nu, miegamice! — Viņa pameta Viktoram ar aci. — Paskaties, kādSj ārā laiks! Pie jūras šodien būs brīnum jauki.

— Pie jūras? — Sokolovskis aizdomīgi gari novilka.

— Esi aizmirsis, vai? Tu jau pats grasījies svētdien aizvest mani uz jūrmalu.

— Grasīties jau grasījos, — Sokolovskis piecēlās un paņēma hanteles. — Bet ne vienmēr sanāk tā, kā gribētos.

Janina sadrūma.

— Atkal dienests.

— Nūjā, man jābūt vienā vietā.

īsajā kopdzīves laikā Janina jau bija paguvusi pierast pie Viktora nenormētā darba laika. Gan pie tā, ka telefona zvani pēc pusnakts izrāva viņu no mājām, gan ka viņš atgriezās no darba agrā rīta stundā. Un cik reižu dienesta dēļ gāja zudumā iepriekš iegādātās teātra vai koncerta biļetes. Bet Janina nekurnēja un nekad neiztaujāja Viktoru par viņa dienesta darīšanām. So viņas īpašību Sokolovskis augstu vērtēja.

Kad Viktors atgriezās no vannas istabas, brokastis jau bija galdā. Janina grieza maizi plānās šķēlītēs.

— Ja jūs, milicijas darbinieki, visi tik centīgi strādāsiet, drīz nepaliks neviena noziedznieka. Un tad tu kļūsi par bezdarbnieku.

— Neuztraucies, dārgā. Izaug jau arī jaunie. Mēs taču nezāles daudz neko neravējam, vairāk tikai pļaujam. Saknes paliek un dzen atvases.

Šokolovskim pašam iepatikās šāds tēlains salīdzinājums.

— Mēs gluži labi iemācījāmies tvarstīt noziedzniekus un bargi sodīt, — viņš turpināja un bija priecīgs, ka viņam tik saprotošs klausītājs. — Tas ir labi un nepieciešami, bet būtībā tikai puse no veicamā darba. Pat mazāk nekā puse.

— Un otra puse?

Sokolovskis domīgi kasīja pakausi.

— Ir tāds jauks vārdiņš — profilakse. Mēs, kriminālisti, šo vārdu izprotam tā: nozieguma iznīdēšana pašā dīglī, tā priekšnosacījumu likvidēšana. Bet tieši tas mums pagaidām vāji padodas. Un kas iznāk? Kriminālnoziegumus, tādus kā zādzību, huligānismu, laupīšanu galvenokārt pastrādā jaunieši, bieži pat pusaudži. Un parasti izdara tos ne jau tīri mantkārīgos nolūkos, bet gan vairāk aiz muļķīgas neapdomības, aiz pārgalvības. Diemžēl daudzi vēl klūp. Un tā ir mūsu lielākā vaina: mēs nekādi nevaram iemācīties iznīcināt pašu noziegumu.

— Zini, Viktor, man šo zēnu žēl, — Janina ielēja tasītēs kafiju. — Jūs taču viņus liekat cietumos vai nepilngadīgo kolonijās. Un visa dzīve tiem jau sagandēta.

— Tu gribi, lai mēs visiem piedotu, atlaistu mājās, un pēc tam lai viņi atkal citiem dzīvi gandētu?

— Droši vien tev taisnība, Viktor. Tu jau labāk ?ini, Bet reizēm man prātā nāk dažādas domas. Varbūt vajadzētu izveidot plašu profilaktisku sistēmu. Darbā iesaistīt speciālistus — audzinātājus, skolotājus, psihologus, juristus, psihiatrus, namu pārvaldes komitejas locekļus, un šie darbinieki jāapveltī plašām tiesībām. Ikkatrs bērns, ikkatrs pusaudzis uzskaitē. Līdzko pastrādā nedarbus, atskan trauksmes signāls. To raida kontroles posteņi skolās, namu pārvaldēs, ielu komitejās.

Sokolovskis skaļi iesmējās.

— Leiputrija! Ja tu cerēji, dārgā, atklāt Ameriku, tad esi nokavējusi. Līdzīga profilaktiska sistēma eksistē jau sen. Bet ko tas līdz?j Staigā tie sabiedriskie onkuļi — pensionāri pa sētām un mājām, draud pusaudžiem ar pirkstu: esiet rāmi, bērni, nekļūstiet par noziedzniekiem. Un šie bērni, kuru augums bieži vien turpat vai divi metri, tikai pasmejas, aiziet ap stūri un mierīgi turpina savus nedarbus. Tur nav ko brīnīties. Kas var būt kopīgs pusaudzim ar svešu onkulīti, kurš grib viņu audzināt vienu stundu dienāl

Janina pat nepamanīja, ka cigarete pirkstos bija apdzisuši un balti pelni nobiruši uz dīvāna pārsega.

— Vai tiešām viss šis darbs būtu veltīgs?

— To es neteicu. Zināma pozitīva nozīme tam ir. Nelaime tā, ka visas šīs bērnu istabas un komisijas gaužām atgādina brīvprātīgo ugunsdzēsēju komandas un tiek pie teikšanas, kad māja jau deg, kad pusaudža dvēsele jau sagandēta. Taču cilvēka raksturs veidojas no šūpuļa. Un to, tāpat kā mākslas darbu, vieglāk darināt no jauna nekā sabojātu pārveidot.

— Un ko saka jūsu mācītie vīri?

Sokolovskis skeptiski paskatījās uz Janinu.

— Gudri teorētiķi viszinoši spriedelē par jaunat-

nes audzināšanu. Raksta avīzēs, žurnālos, rīko simpozijus. Es visus tos aiztriektu uz zooloģisko dārzu, lai pavēro, kā daba radīta, kā baltā lācene vai ziloņmāte gādā par saviem bērniem un apmāca tos. Pat pērti-ķiene stundām ilgi izkasa bērneļiem blusas, lai tās nebojātu mazuļiem nervus. Pasaki, kas visvairāk mīl savu bērnu, gādā par viņu, audzina un visvairāk grib, lai no tā iznāktu kārtīgs cilvēks — vecāki, māte vai svešais onkulis no sabiedriskās komisijas, kuram pašam sava ģimene, savs darbs, savas rūpes, prieki un bēdas!

Sokolovskis, kā aizvien, runājot par šo tematu, aiz-svilās. Lieliem soļiem viņš mērīja istabu no vienas sienas līdz otrai.

— Kāpēc par katru cenu jācenšas pārveidot dabu? Manuprāt, bērns pirmām kārtām jāaudzina viņa mātei. Lai viņa ir mājās, kamēr bērns tiek līdz skolas solam. Un tad lai strādā, kamēr bērns sēž klasē, bet lai ir mājās, kad bērns atnāk no skolas. Tā būtu īsta profilakse.

— Nu, brāl, tagad tu savukārt pāršāvi pāri strīpai, — Janina iebilda. — Šodien jau tā trūkst darba roku.

— Nevar taču domāt tikai par šodienu. Pašreiz varbūt patiešām kaut cik zaudēsim. Toties nākotnē iegūsim divkārši.

Janina piecēlās no dīvāna.

— Redzi, kādi mēs abi esam filozofi. Izlēmām svarīgu valstisku problēmu. — Viņa paskatījās pulkstenī. — Ir jau pāri desmitiem. Vai nenokavēsi?

Sokolovskis izvilka no skapja svītrotu sporta uzvalku un sāka ģērbties. Pēc minūtēm piecpadsmit viņš jau sēdēja autobusā, kas traucās uz pilsētas centru.

Tai pašā laikā Genoveva Ščepe atgriezās no tirgus. Vienā rokā tai bija smaga soma ar dažādām saknēm un produktiem, otrā iekāries trīs gadus vecais zeperis Juziks. Slinki viņš šodien čāpoja uz mājām. Nelīdzēja nedz draudi par bērza rīkstēm, nedz solītās konfektes.

Arī Genovevai nemaz negribējās iet uz mājām. Patukšas tās bija bez melnīgsnējā un spalvainā Kazimira ar viņa tulznainām ķepām. Kad viņš ienāca, vienmēr likās, ka mazajā istabelē griesti par zemiem un telpa par šauru — nav kur apgriezties. Mīlēja viņš, draņķis tāds, iemest. Ja nepārdzērās, atvilkās mājās un tad gulēja priekšnamiņā uz sava aitādas puskažociņa. Bet, ja bija iekampis pāri mēram, labāk acīs nerādīties. Un, kad ieraudzīja veco Ldrenci, taisni vai zemes spēra gaisā.

— Vecā buržuj iete, maita, — viņš grieza zobus un kratīja dūres.

Tagad pats nelabais Kazimiru aizrāvis prom. Un neraksta, āpsis tāds. Bet tu te kaujies kā plika pa nātrēm. Prokurori un miliči nāk virsū kā melns mākonis un atkal tincina un prašņā par to nolādēto veceni.

Genoveva pienāca pie vārtiņiem un apstājās. Sirds viņai sāka dauzīties kā ar āmuru. Pie mājas durvīm ar muguru pret vārtiņiem stāvēja pagarš vīrišķis, ģērbies sporta uzvalkā, ar portfeli rokā. Tā kā redzēts rādījās.

Izdzirdis vārtiņus čīkstam, vīrietis pagrieza galvu. Uz acīm tam bija tumšas saules brilles. Genoveva vērīgi ieskatījās sejā. Nē, tāds gan agrāk nav manīts.

— Jūs dzīvojat trešajā dzīvoklī? — Svešais paspēra soli Genovevai pretim. — Labdien, esmu no dzīvokļu pārvaldes. Atjausiet jūs patraucēt. Man nepieciešams

pārbaudīt starpstāvu pārseguma un starpsienu izturību. Vēlākajam kapitālremontam.

Atbildi nesagaidījis, vīrs naski kāpa pa trepēm augšā. Genoveva viņam sekoja.

Ticis dzīvoklī, svešais izvilka no portfeļa plakanu kārbu ar kloķīšiem un lampiņām, pievienoja tai garu vadu ar tādu kā slotiņu galā. Un Genoveva, aizmirsusi par zepera atalgošanu un pusdienām, vaļēju muti vēroja, kā viņš braucīja savu slotu pa visām istabas malām un kaktiem — kā ar putekļu sūcēju. Tad paņēma āmurīti, izklaudzināja sienas, grīdu un kaut ko piezīmēja savā blokā.

— Vai tik nedomā māju nojaukt? — Genoveva beidzot atguva valodu. — Kaimiņos arī tā bij. Pētīja, pētīja, kamēr nojauca.

— Tik traki nebūs, — svešais atrūca. — Vēl tā būda stipra. Bet pārbaudīt nav lieki, varbūt sienām plaisas.

Viņš savāca savus darba rīkus, atsveicinājās un aizgāja.

KĀDĒĻ NEPIELĒCA MOTORS

— Pie vella vecmātes ar šito kasti!

Jauns šoferis, ģērbies koši rūtainā kreklā, nospļāvās. No paša rīta viņš bija kāvies ar neveiksmēm, kas uzmācās cita pēc citas. ZIL motors nekādi negribēja pielēkt. Sākumā likās, ka vainīgs akumulators. Tad nez kur pazuda dzirkstele. Galu galā izrādījās, ka nestrādā karburators.

Transporta kantora autoparkā valdīja rosība. Mašīnas iebrauca un izbrauca. Gaisu tricināja nemitīga motoru rūkoņa. Jau sen bija beidzies pusdienas pārtraukums, bet šoferis ar rūtaino kreklu tā arī nebija izbraucis. Beidzot viņam talkā nāca līnijas mehāniķis un atslēdznieks. Un nu viņi prātoja trijatā, sabāzuši pie motora galvas.

— Visus žiklerus pārbaudīju, — šoferis taisnojās.

— Ģenerators kārtībā? — mehāniķis taujāja.

Atslēdznieks tikai dziļdomīgi kasīja pakausi.

— Vai nav vajadzīgs vēl viens prātvēders? — viņiem aiz muguras atskanēja balss.

Visi trīs reizē pacēla acis. Viņu priekšā stāvēja plecīgs cilvēks, uzcirties zaļā žaketē.

— Kas tā par karikatūru? — Rūtainais jau tā bija pikts uz visu pasauli.

Pienācējs pašūpoja galvu.

— Es ar labākajiem nodomiem gribu izpalīdzēt, tā sacīt, dalīties pieredzē. Bet jūs tik spuraini pretī.

— Paklau tikai, šim esot pieredze! — rūtainais nerimās. :|V

— Kāpēc gan ne? Reiz gandrīz tāpat bija ar manu draugu Jezupānu. Braucām pa Dzirnavu ielu. Pēkšņi — stop. Mašīna apstājās un kā ēzelis — ne no vietas. Ļaužu sanāk apkārt, ka biezs. Visi lieli zinātāji, katrs dod gudru padomu. Viens iesaka ar domkratu pacelt kreiso pakaļējo riteni, otrs liek nomainīt eļļas filtru. Trešais uzstājas, lai katrā ziņā izmazgā cilindrus ar glicerīnu: vārstuļi labāk slīdēšot. Jezupāns stāv un domā, no kura gala sākt. Te puika, gadus divpadsmit, pavelk viņu aiz piedurknes: «Onkulīt, paklau, onkulīt, bet vai benzīns mašīnā ir?» Ieskatījāmies tvertnē. Ne piliena.

— Neķer uz dullo! Tu no mūsējiem, vai? — rūtainais samierinoši iejautājās.

— Vai tad neizskatos pēc šofera?

Mehāniķis sāka ausīties.

— Nāc pie mums šancēt. Nenožēlosi.

no

— Ko tad pie jums te nopelnīsi!

— Nerunā niekus! — rūtainais piebalsoja mehāniķim. — Vai zini, kādas mums tūres! Uz Maskavu, Ļe-ņingradu, Kišiņevu. Komandējuma nauda sanāk, prēmijas.

Atnācējs pameta ar roku.

— Nez vai nu tā būs. Man jau te drauģelis strādāja. Netiku manījis, ka būtu zuteni piebriedinājis.

— Kurš tas bija?

Atnācējs izvilka cigarešu paciņu «Prīma», uzcienāja jaunos paziņas un uzsmēķēja arī pats.

— Ščepis Kazimirs, — viņš lēni novilka.

— Ak šitais! — šoferis iesmējās. — Tam jau nekad nepietiks. Pusstops un luņķis desas viņam tā tikai iesākumam.

— Droši vien par dzeršanu padzina.

— Nē, atgadījās cita ķibele.

— Man viņš ne vārdiņa nebilda.

— Tas bija pērn dktobrī. Nūja, oktobrī. Mūsu brigāde veselu mēnesi dzīvoja pa komandējumu Kuldīgā. Bet šis kā sadedzis uz Rīgu. Laikam pēc sava sievišķa noilgojies. Brigadieris bija stingri aizliedzis izbraukt. Bet Kazimirs jau nebūtu Kazimirs, šis naktī pa kluso. Tā triecies, ka uzkūlies autoinspekcijai. Tie aizturējuši un paziņojuši kantorim. Bet pie mums te stingrība kā klosterī.

— Ātrumu pārsniegšana jau nav nekāds nāves grēks, — cilvēks, kurš bija uzdevies par Kazimira draugu, sacīja.

— Nu jā, — mehāniķis piekrita. — Viņu arī sodīja galvenokārt par patvarīgu aizbraukšanu.

— Un ceturkšņa prēmija vējā, — šoferis piebilda. — Bet šis sacēla spuras gaisā un aizgāja no darba. Puiši stāstīja, esot aizlaidies uz ziemeļiem.

Ш

— Nav peļama ideja. Būs man arī jālaiž uz ziemeļiem pēc garā rubļa. Jāaprunājas, ko var solīt jūsu priekšniecība. Kur te ir kantoris?

Kantorī kadru daļas priekšnieka kabinetā tukls vīrs, kam kakla krokas spiedās ārā no šaurās apkaklītes, urķējās papīru žūkšņos. Ieraudzījis apmeklētāju, viņš atgaiņājās abām rokām.

— Uzgaidiet ārā, man tagad nav laika!

Ienācējs teikto, šķiet, nesadzirdēja. Viņš tuvojās galdam un rādīja savu dienesta apliecību.

Kadru daļas priekšnieks uzņēma citu toni.

— Biedri kaptein, atvainojiet, lūdzu. Nāk te visādi, cauru dienu iekšā un ārā. Sēdieties, lūdzu.

— Ja nāk, tad laikam taču kāda vajadzība. — Sokolovskis nespēja tikpat laipni atsaukties. — Varbūt tomēr derētu uzklausīt.

Kabineta saimnieks paplātīja rokas.

— Nepagūstam. Ziniet, tik daudz darba. Nav jau kā grāmatvedībā vai ekspluatācijas daļā. Mums darīšana ar cilvēkiem! Kadri izlemj visu! Tā, biedri kaptein, ar ko varu pakalpot?

— Pie jums kādreiz strādāja par šoferi Kazimirs Ščepis.

— Bija tāds nelietis, labi atceros. Cik pūļu nepieliku, lai no viņa atbrīvotos. Vai atkal ko sabrūvējis?

— Nē, kāpēc? Viņš tagad ir priekšzīmīgs darbinieks, uz goda dēļa ticis.

Kadru daļas vadītājs nedaudz apjuka. Tad attapās.

— Es jau teicu, mēs daudz ar viņu- noņēmāmies, centāmies pāraudzināt. Tātad arī rezultāti nav izpalikuši.

Kapteiņa Sokolovska acīs lēkāja jautrības velniņi.

— Pagājušajā gadā ar Ščepi noticis negadījums. Nu, atcerieties, kad viņš no Kuldīgas brauca uz Rīgu. Man precīzi jāzina, kādā datumā tas bija.

Kadru daļas priekšnieks kļuva gluži priecīgs. Sarunas tēmas maiņa viņu gaužām apmierināja.

— Lūdzu, lūdzu, to mēs tūlītiņ . ..

Viņš parakņājās skapī, izvilka biezus aktu vākus un sāka šķirstīt. Beidzot atrada vajadzīgo.

— Lūk, te ir pavēle. Biedrs Ščepis braucis uz Rīgu naktī no vienpadsmitā uz divpadsmito oktobri.

Naktī uz divpadsmito oktobri? Vienpadsmitais bija ceturtdien. Tātad sētnieki nebija maldījušies, kad dzirdēja kliedzienus ceturtdien vēlu vakarā un tai pašā naktī redzējuši šķērsieliņā Ščepja mašīnu. Pavēle oficiāli apstiprināja viņu liecības.

— Es jūs palūgšu dokumenta apstiprinātu norakstu.

— Lūdzu, tūlīt, pēc piecām minūtēm būs gatavs. — Kadru daļas vadītājs nopriecājās, ka tik lēti ticis vaļā no šāda apmeklētāja.

Pēc pusstundas, atstājis kantori, Sokolovskis sētā atkal sastapa šoferi rūtainajā kreklā. Šoferis vicināja gaisā ceļazīmi.

— Mašīna kārtībā, braucu ārā.

— Kas tad bija par vainu? — Sokolovskis jauta ja.

— Izrādījās — benzīna tvertne tukša. Ha, ha, ha!

LIETISKIE PIERĀDĪJUMI

Elektriskais vilciens traucās uz Rīgu. Vagonos pasažieru kļuva arvien vairāk. Majoros jau sakāpa tik daudz, ka likās, nebija vietas, kur adatai nokrist.

Taču vilciens ripoja tālāk un sakratīja cilvēkus kā putraimus maisā. Dzintaros, kā par brīnumu, vēl atradās vieta jauniem iekāpējiem.

из

8-781

Divi jaunieši bija ērti atzvēlušies solā pie paša loga. Pakāruši svārkus uz vadža, viņi laiski pārmija pa vārdam un bija iegrimuši āra ainavas aplūkošanā. Netālu no tiem stāvēja bāla sieviete. Saspiesta no visām pusēm, viņa pūlējās noturēt rokās gadus divus vecu meitenīti.

— Mamucīt, — bērns šņukstēja, — mani spiež.

Jaunekļi pārtrauca sarunu, pieliecās tuvāk logam

un sāka pētīt garām slīdošos Priedaines mežus.

Boriss Trubeks bija ierāvies stūrī pie pašām durvīm un aizrautīgi jau kuro reizi pārlasīja vakar no Ļeņingradas saņemto vēstuli:

«Dārgo Bob! Ir jau sen pārij pusnaktij, bet es neguļu. Sēžu pie galda un zubrīju ķirurģiju. Rīt eksāmens. Visi tie skriemeļi ar baigajiem latīņu nosaukumiem nelien galvā. Nežinu, vai te vainīgs pavasaris vai ilgas pēc Tevis. Ļoti gribu Tevi redzēt. Augustā atkal braukšu uz Cēsīm. Pacenties arī Tu tai laikā izkaulēt atvaļinājumu un dabūt ceļazīmi uz «Cīrulīšiem». Es bieži vien atceros mūsu krauju, mūsu pirmo dienu ...»

Arī Borisam likās, to dienu viņš neaizmirsīs nekad.

Sarkanīga krauja Gaujmalā. Virs tās slaidas priedes, atspiedušās saknēm irdenajās smiltīs, ar galotnēm balsta zilo debessklāju. Kraujas virsotnē sēž meitene, rokām ceļus apkampusi. Vējš plivina melnus, garus matus. Meitene raugās lejup, kur kraujas pie-kājē Gauja līčločus steidz uz satikšanos ar jūru.

— Burvīgi — kā Šveicē, — melnmate čukst.

Trubeks ilgi noskatās, kā tumšie mati zilganblāvi

kontrastējas ar rudo krauju fonu.

— Šo apvidu pie mums arī sauc par Vidzemes Šveici, — jauneklis tikpat klusi atsaucas. — Vai esat kādreiz no šejienes novērojusi saulrietu?

— Nē. Tas laikam ir brlnum skaisti.

Viņi kopā vēro saules rietu tajā vakarā, nākamajā un vēl daudzus vakarus. Kopā kāpelē pa kalniem un peldas Gaujā, kopā brauc ekskursijā uz Rīgu, apskata seno Vecpilsētu un jauno Komjaunatnes krastmalu, apmeklē muzejus un klausās ērģeļmūzikas koncertu Doma baznīcā . ..

— Jaunais cilvēk, atļaujiet! — kāds mēģināja paspraukties Trubekam garām, lai drīzāk tiktu ārā pie atelpas.

Rīgā ļaužu straume izplūda pa ejām un ietecēja lielpilsētas burzmā. Boriss Trubeks, iespiedis savu mapīti padusē, steidza pielikt soli, lai ātrāk nokļūtu darbā.

Gunārs Dzelzitis jau bija atnācis un ar vienu pirkstu klabināja uz rakstāmmašīnas.

— Trim lietām termiņi beidzas. — Viņš izskatījās pagalam neapmierināts. — Bet tu, cilvēk, te sēdi un baksties ap mašīnu. Puse dienas pagalam, kamēr uzraksta apsūdzības slēdzienu.

— Mašīnrakstītāja, kā vienmēr, protams, aizņemta, — Trubeks pielēja eļļu ugunī.

— Priekšniecībai pārraksta referātu izpildkomitejas sesijai. Vai tad ar ikdienišķām prasībām drīkst traucēt!

— Va dzi, Gunār, es vakar noskatījos kolosālu filmu. Ungāru kriminālgabals. Tur izmeklētājs neraksta vis garus protokolus un veselu lērumu formalitāšu, bet gan ražo ar smadzenēm un bloknotu. Viņa palīgam ir diktafons, kinokamera, portatīva laboratorija un miniatūra rakstāmmašīna. Neviena operatīva minūte neiet zudumā.

— Tiem laikam grūtības ar glabātavām. Nav kur

biezos sējumus bāzt. Tāpēc arī nesmērē tik daudz papīra.

Gunārs nomainīja rakstāmmašīnā lapu.

— Galīgi bez dokumentācijas arī nevar, — Trubeks iebilda.

— Bet visas muļķības nevajag protokolēt. Kā nesen — motocikla zādzības lietā nopratināti piecdesmit seši garāmgājēji, no kuriem neviens notikumu nebija redzējis. Un katra liecība sīki ieprotokolēta. Vesels sējums sanācis.

— Uzkalpošanās kāre, vai?

— Nē, pierādījums, ka daudz strādāts. Citreiz taču tā mēdz būt. Tu strādā kā apmāts, kamēr sadabū īstos lieciniekus, un tomēr, ja esi mkz papīra lapu pierakstījis, tev pārmetīs, ka neesi nekā izdarījis.

Šajā mirklī durvis atsprāga vaļā un parādījās kapteiņa Sokolovska varenais stāvs.

— Sveiciens prokuratūras lauvām! — viņš nodār-dināja.

— Lai dzīvo milicijas tīģeri! — Gunārs atņēma sveicienu.

Sokolovskis pacēla virs galvas tumšu saini, aplipinātu ar zīmoglaku.

— Še, Boris, saņem pasta sūtījumu ar piegādi uz mājām.

Trubeks kā basketbola bumbu noķēra viņam mesto saini.

— Tātad kaut ko tomēr atradi! — viņš priecīgi iesaucās.

Kapteinis puiciski iespieda rokas sānos.

— Sokolovskis neatradīs, ha!

— Nu tad, vecīt, neturi sveci zem pūra, velc gaismā, — Gunārs kaisa nepacietībā.

Parasti prokuratūras darbinieki bez vajadzības ne-

jaucas krimināllietās, ko izmeklē viņu kolēģi. Tāds ir nerakstīts likums. Taču Alīdas Lorences slepkavības lieta bija ņēmusi neparastu virzienu. Tas taču rets gadījums, kad prokuratūra noprotestē spriedumu, lai atgrieztu lietu papildu izmeklēšanai. Un tagad visi darbinieki uzmanīgi sekoja notikumu gaitai.

Sokolovskis iezvēlās Trubeka krēslā un aizsmēķēja.

— Nu, tad klausieties un mācieties, mani bērni, — viņš uzsāka. — Es šoreiz rīkojos tikpat enerģiski un principiāli kā mans draugs Jezupāns, milicijas inspektors no Preiļiem, kad viņš piedzina soda naudu no vecās Kārklietes.

— Atkal Jezupāns! — Dzelzītis nopūtās. — Tikai nez kādēļ šoreiz no Preiļiem. Cik atceros, pagājušo reizi viņš bija no Viļakas.

Sokolovskis savilka pieri.

— Nepārtrauc, kad vecāki cilvēki runā. Liela muiža — Preiļi vai Viļaka. Nu, paaugstināja cilvēku amatā par labu darbu un pārcēla no Viļakas uz Preiļiem. Tu nekad nevari uzklausīt, kā nākas. Vienmēr kā tāds kašķis. Nu, tad tā. Izsauc Jezupāns to Kār-klieti un stingri nostrostē:

«Kāpēc tu, vecā, nemaksā soda naudu? Desmit rubļu pienākas.»

Bet veča kā no mēness nokritusi.

«Vai die, kādu soda naudu, kas par naudu?»

Jezupāns lietišķi pārcilā papīrus.

«Re, kāda aitiņa atradusies. Nekā nezina. Te viss protokolā ierakstīts. Tracis bija? Bija. Loga stikli izdauzīti? Izdauzīti! Sieva piekauta? Piekauta! ...»

Kārkliete aiz pārsteiguma ne dzīva, ne mirusi.

«Vai, vai, kura sieva ... Mani tak pašas vecais piekāva. Tā piekāva, ka glābiņa vairs nebija. Pati atskrēju pie jums, lai veci nostrāpē ...»

Jezupāns atkal iegrūž degunu papīros.

«Nu jā, ko tad es saku. Tas pats vien ir. Nostrāpēju tavu veco ar desmit rubļiem.»

«Ko tad no manīm gribi? Pats ālējās, lai pats maksā!»

«Paklau, tu mani par muļķi netaisi,» Jezupāns sabožas. «Ko es no tava veča piedzīšu! Visu līdz pēdējai kapeikai noplenčo. Nekur tu nespruksi. Vīrs un sieva — viena ģimene. Vieni prieki, vienas bēdas. Maksā tik ragā!»

Tikai tagad Sokolovskis ievēroja, ka kabinetā ienācis Dzenis. Kapteinis nodzēsa cigareti.

— Tā, biedri priekšniek, uzdevums izpildīts!

Tādam pieredzes bagātam operatīvam darbiniekam

kā Šokolovskim uzdevums nebija visai sarežģīts. Ščepju dzīvoklī bija jāizdara kratīšana un jānoskaidro, vai tur neatrodas kaut kas no nelaiķes Alīdas Lorences drēbēm. Līdzi viņš bija paņēmis audumu gabaliņus, tos pašus, ko Dzenis uzgājis pie Lorences šuvējas.

— Godīgi sakot, ilgi nebija jāmeklē, — Sokolovskis stāstīja. — Skapī tūlīt atradu melno blūzīti ar lillā rakstiem un zilu rītakleitu. Audumi pilnīgi saskanēja ar paraugiem, kuri man bija līdzi. Te ir, — viņš parādīja aizzīmogoto sainīti. — Varat paši pārliecināties. Te, lūk, arī ekspertīzes slēdziens.

— Un ko Genoveva Ščepe? — Dzenis pavaicāja.

— Sākumā liedzās, dievu piesaukdama. Tad sāka nesakarīgi stāstīt, ka Lorence šai drēbes uzdāvinājusi.

— Naivs paskaidrojums, — Trubeks iejaucās sarunā. — It sevišķi, ja ņem vērā viņu attiecības . . .

Sokolovskis ielēja no karafes pilnu glāzi ūdens un vienā rāvienā izdzēra.

— Nu ko, Robert, liekas, viss kārtībā. Tavas aizdomas apstiprinās. Mantas sākumā aiznestas caur logu un noslēptas. Bet, kad Saukumu notiesāja un šķita, ka viss apklusis, Genoveva Ščepe saņēma savu tiesu.

— Domājams, ka labākās mantas Kazimirs aizvedis uz Noriļsku un pārdevis, — Trubeks ieminējās.

— Grūti pateikt, — Sokolovskis skeptiski uzlūkoja jauno izmeklētāju. — Kā redzams, te darbojas ne tikai Ščepji ar Saukumu vien. Atcerieties telefona zvanus Strautkalniem. Zvanījusi sieviete. Saukuma toreiz jau bija aizbraukusi. Genoveva ari atkrīt, pavisam cita balss un izloksne. Tātad iejaukta vismaz vēl viena sieviete. Velns parāvis, kā tikt viņai klāt!

— Lai tas būtu kā būdams, — Trubeks secināja, — bet Kazimirs Ščepis, manuprāt, nekavējoties jāarestē.

— Jā, — Dzenis piekrita, — Kazimirs tonakt, bez šaubām, bijis mājās, sētnieks dzirdējis kliedzienus, bet Genoveva to visu kategoriski noliedz. Tūlīt pēc slepkavības Zenta Saukuma aizlaižas uz Noriļsku. Kazimirs pie pirmās izdevības viņai seko. Un beidzot Lorences mantas Genovevas skapī.

— Nu, redzi! — Sokolovskis uzsauca. — Ar tādiem pierādījumiem pat tavs Ozollapa sankcionēs arestu, aci nepamirkšķinājis.

Zvanīja telefons. Gunārs Dzelzītis pacēla klausuli.

— Prokuratūra!

Vada otrajā galā bija sadzirdama patīkama sievietes balss.

— Lūdzu izmeklētāju Trubeku!

— Acumirkli! — Gunārs sniedza Borisam klausuli.

■— Biedri izmeklētāj, — sievietes balss dudināja.

m

— Ja jūs patiešām gribat atrast Alīdas Lorences slepkavu, tad iesaku painteresēties par viņas testamentu, kas glabājas notariātā. Tad jums kļūs skaidrs, kas visvairāk ieinteresēts viņas nāvē.

— Ar ko es runāju? — Trubeks jautāja.

— Ar cilvēku, kas zina vairāk nekā jūs.

Nākamajā mirklī vada otrā galā noklakšķēja un

klausulē atskanēja īsi, aprauti signāli.

Boriss pagriezās pret Gunāru.

— Žigli piezvani uz centrāli, lai pārbauda, no kurienes zvanīja.

Dzenis atmeta ar roku. <

— Vai Rīgā mazums automātu ...

— Ē, brālīt! — Sokolovskis iesaucās. — Man šis zvaniņš patīk. Vai tikai’nav mūsu vecā paziņa, kas bombardēja Strautkalnus. Tātad pretinieks panikā, nav pa prātam, ka atradām pie Sčepjiem Lorences drēbes. Tie jūt, ka zeme sāk svilt zem kājām.

— Varbūt grib mums ar šo zvanu sajaukt prātus un novirzīt izmeklēšanu uz citu pusi? — Trubeks izteica bažas.

— Un kā tu domāji? Viņi arī nav no muļķu mājām. Saprot, ja esam atraduši drēbes, arestēsim Kazimiru. Un pamet mums ēsmai jaunu apstākli. Aprēķins vienkāršs — kamēr mēs ķēpāsimies ar mantinieku meklēšanu, Ščepis pagūs vēlreiz aizšmaukt.

— Jā, bet testaments patiešām ir jauns apstāklis, — Trubeks mēģināja iebilst. — Varbūt vajadzētu ...

— Testamentu izpētīt vēl paspēsim, tas nekur nepaliks, — Dzenis viņu pārtrauca. — Bet Kazimiru Ščepi vaļā palaist nedrīkst. Biedri Trubek, rakstiet lēmumu par arestu.

Dzenis paskatījās pulkstenī.

— Ir jau laiks. Nez kāpēc viņi kavējas.

Viņš nolika krēslu un apsēdās istabas stūrī netālu no loga.

Trubeks novāca no rakstāmgalda visu lieko, noņēma brilles un sāka rūpīgi tīrīt stiklus ar kabatas lakatiņu.

Pie durvīm pieklauvēja. Tūdaļ spraugā parādījās vasaras raibumiem nosēta seja zem milicijas formas cepures.

Trubeks atlika brilles sāņus.

— Vediet iekšā!

Kabinetā smagiem soļiem ienāca Kazimirs Ščepis. Viņš pārlaida apkārt drūmu vilka skatienu.

— Varbūt jūs pateiksiet, par ko mani paņēma ciet?

Trubeks norādīja uz krēslu, kas stāvēja kādu metru

no rakstāmgalda.

— Lūdzu, sēdieties, — viņš mierīgā balsī aicināja.

— Paldies par kūkām! — Ščepis savilka dūres. — Trešo dienu jau sēžu, tikai nezinu, par ko.

— Neuztraucieties, gan uzzināsiet. Tagad aprunāsimies.

— Ak aprunāsimies! — Ščepis mēdījās. — Un tādēļ atstiepāt mani no pašas Noriļskas, lai aprunātos!

Trubeks izvilka no kabatas lodīšu pildspalvu un sāka to virpināt pirkstos.

— Kur jūs strādājāt pirms aizbraukšanas uz ziemeļiem?

Ščepis piesarka dusmās.

— Ak šitā gan! It kā jūs nezinātu. Strādāju autotransporta kantorī.

— Un kādēļ aizbraucāt?

— Apnika Rīgā, vot, i aizbraucu. Gribēju labāk nopelnīt.

— Šķiet, arī te par izpeļņu nevarējāt sūdzēties. Bieži braucāt komandējumos. Pērn visu oktobri bijāt Kuldīgā.

Ščepis aizdomīgi pašķielēja izmeklētājā.

— Ekur laba vieta — Kuldīga, — viņš norūca.

— Pa mežu vien novandījāmies.

— Nav jau tālu no Rīgas. Vienu otru reizi varējāt atbraukt uz mājām.

— Kad tāds brigadieris, tad aizbrauksi gan. Kā suns uz siena kaudzes: ne pats brauc, ne otram ļauj.

— Un tomēr Rīgā bijāt! )

— Kas jums to teica?

Kabinetā ienāca prokurors Ozollapa.

— Nu kā, vai mūsu draugam mēle jau atraisījusies?

— Viņš lāgā nevar atcerēties, vai braucis no Kuldīgas uz Rīgu vai ne, — Trubeks paskaidroja.

— Tā-tā, — Ozollapa novilka. — Būs jāatsvaidzina atmiņa. — Un prokurors pagriezās pret Kazimiru:

— Ko jūs darījāt Rīgā tajā naktī?

— Kādā naktī?

— Neizliecieties, mēs visu zinām. Šeit ir pierakstīts. — Ozollapa uzsita ar plaukstu bieziem vākiem uz galda. — Nu, kā būs, stāstīsiet vai ne?

Ščepis ierāvās sevī.

— Man nav.ko stāstīt.

— Tik smagu noziegumu Rīgā pastrādājis, un tagad nav ko stāstīt, — Ozollapa neatlaidās.

— Es jau sacīju, ka nebiju oktobrī Rīgā, — Kazimirs mēģināja ķepuroties pretī.

Dzenis, visu laiku klusi sēdējis stūrī, piecēlās un panācās uz istabas vidu.

— Neaizmirstiet vienu: vaļsirdīga atzīšanās pēc mūsu likumiem ir vainu mīkstinošs apstāklis. Nevajag tiepties. Mums patiešām zināms, kādu noziegumu esat izdarījis vienpadsmitā oktobra naktī. Un varam to pierādīt.

— Nekā jūs nepierādīsiet.

— Tajā naktī sētnieks redzējis jūsu mašīnu šķērs-ieliņā netālu no mājām.

— Ko viņš muldās, — Ščepis atcirta. — Tā nebija mana mašīna.

— Varbūt maldījies arī autoinspektors, kurš aizturēja jūs ceļā uz Rīgu? — Trubeks nolika Kazimiram priekšā divus dokumentus.

Ščepis ieskatījās papīros, it kā negribīgi sāka tos lasīt. Un, jo tālāk lasīja, jo vairāk saruka.

Arēji viņš vēl bija mierīgs, bet domas galvā meta cilpu cilpas: ja nu viņi uzoduši par notikumu uz ceļa, tad nav vairs glābiņa. Kā redzams, autoinspektors zināja šo to pastāstīt. Un te vēl izmeklētājam uz galda vesels žūksnis papīru. Tik daudz pierakstīts. Nudien, kāds būs izmuldējies. Droši vien tie divi, kas tonakt palīdzēja. Varbūt patiesi atzīties?

Un Kazimirs izlēma.

— Labi, — viņš caur sakostiem zobiem izspieda. — Izstāstīšu visu.

Ozollapa uzmeta uzvarētāja skatienu Dzenim un Trubekam. Tad izgāja no istabas.

Kad durvis aiz prokurora bija aizvērušās, Ščepis palūdza atļauju uzsmēķēt. Trubeks piebīdīja viņam tuvāk pelnu trauku. Kazimirs izvilka no kabatas sa-buržņātu paciņu «Pamir», ilgi mīcīja pirkstos cigareti, aizsmēķēja un vairākas reizes dziļi ievilka dūmu. Tad stomīgi uzsāka:

— Man Rīgā ir viens vecs čoms, pazīstu viņu no bērna kājas. Vēl pirms kara noplīsušiem dibeniem skraidījām pa Maskavas forštati. Tagad gan reti satiekamies. Viņš lielā godā, strādā par veikala vadītāju.

Ščepis nobirdināja pelnus uz grīdas. Dzenis, atkal apsēdies savā krēslā istabas stūrī un sakrustojis rokas uz krūtīm, pacietīgi klausījās. Trubeks klusiem soļiem staigāja pa istabu.

Kazimirs jau brīvāk turpināja:

— Pagājušā gada rudenī es reiz sēžu alus zālē un sūcu «Zigulīti». Te uzreiz — vaļi acis nemāna: šis izaug manā priekšā kā beka pēc lietus. Piesēstas blakus. Skatos, no kabatas izlīdis polša kakliņš. Ko tur gari runāt. Par abiem ātri izrāvām. Stāstu šim par savu dzīvīti. Švaki iet. Te viņš piedāvā man šefti. Padomāju, uz šito vīru var paļauties, lieks rublis arī neskādē. Nu ko tur teikt? Galvā žvingulis. Vārdu sakot, sitam saujā. Ceļā uz mājām sīki visu apspriežam.

Trubeks nosēdās savā vietā un sagatavojās pierakstīt. Ščepis aizsmēķēja otru cigareti.

— Un toreiz, kad biju Kuldīgā, viņš padeva ziņu un atsūtīja naudu. Es tūdaļ sāku rīkoties. Atradu piemērotu veci, salīgām. Kad satumsa, biju ar mašīnu klāt. Ātri uzlādējām un... aiziet uz Rīgu. Zināju, līdz rītam jābūt atpakaļ, citādi uguns pakulās. Ātri rullēju, nepamanīju aizlieguma zīmi un uzrāvos. Aizturēja autoinspektors. Rīgā ierados jau pēc pusnakts. Nu, bet tālāk gāja kā pēc notīm.

Ščepis apklusa.

— Turpiniet vien, turpiniet, — Trubeks uzmundrināja arestēto.

— Ko tur gari stāstīt? Es jau sacīju, viss notika tā, kā bija sarunāts. Draugs gaidīja mani pie Pontontilta. Līdzi viņam bija vēl divi štemmīgi čaļi.

Trubeks ar Dzeni saskatījās.

— Kam tik daudz cilvēku? — izmeklētājs painteresējās.

— Es jau teicu: lai tur kas, no rīta man bija jābūt atpakaļ. Divatā mēs tik ātri nebūtu nostrādājuši.

— Un ko tad abi puiši? Vaktēja, lai neviens netraucētu?

— Nē, palīdzēja krāmēt.

— Tik daudz tur bija, ko krāmēt?

— Es jau sacīju, vesela krava. Piecas tonnas, ne mazāk.

Trubeks acis vien ieplēta aiz brīnumiem.

— Kā, mantu?

— Kādu mantu? Ābolu.

Dzenis piecēlās un piegāja tuvāk.

— Nedzeniet velnu. Kādi āboli, no kurienes?

Tagad pienāca Kazimira kārta brīnīties.

— Es tak stāstīju. Draugs atsūtīja naudu, un es pie veča aiz Kuldīgas iepirkos ābolus. Brangi antonovkas! Draugs pārdeva savā veikalā par pirmo zorti. Cenu starpība iznāca smuka. Arī man atkrita žūksnītis.

Kabinetā iestājās nelādzīgs klusums. Dzenis lika visus piecus prātus kopā. Kā redzams, apcietinātais runāja patiesību. Tikai šādu atzīšanos viņi abi ar Trubeku gan nebija gaidījuši. Lorences slepkavības lietā nebija tikts ne solis uz priekšu. Ko tagad darīt, kādu taktiku pielietot pratināšanā? Vai šķetināt tālāk šo pavedienu? Uz kurieni tas ved? Varbūt pārslēgties uz citu vilni, sākt no otra gala?

— No veikala jūs tūlīt devāties uz mājām? — Dzenis iztālēm uzsāka.

— Kur ta citur? — Ščepis apstiprināja. — Tikai papriekšu maktlgi iešņabojām.

— Un ko mājās darījāt?

— Gulēju, ko ta citu.

— Jūsu sieva .stāstīja savādāk! — Trubeks pārtrauca.

— Melo, čūska tāda! — Kazimirs atcirta. — Man tikai stunda bija ko nosnaust. Četros jāceļas, lai tiktu laikus Kuldīgā.

Dzenis atvēra durvis.

— Lūdzu, ienāciet!

Kabinetā piesardzīgi ielavījās Genoveva. Ieraudzījusi vīru, viņa samiedza acisJ it kā spēcīgs gaismas kūlis būtu iesviests sejā.

Dzenis neļāva viņai atjēgties.

— Vai oktobrī jūsu. vīrs bija atbraucis no Kuldīgas?

— Nebij, nebij, — Genoveva atgaiņajas.

— Bet viņš apgalvo, ka bijis.

— Ko tādu sātanu klausīties! Nav braucis, dievs mans liecinieks!

Kazimirs smagi pagriezās pret sievu.

— Siev, liec dievu mierā! Pietiek melst. Šie jau visu zina.

— Tu tak pats piekodināji, lai nevienam nebilstu ne vārdiņa. Piedraudēji galvu noraut...

— Šeit jāstāsta patiesība, — Dzenis nīgri pārtrauca. — Tātad viņš bija atbraucis naktī no vienpadsmitā uz divpadsmito oktobri?

Genoveva vēlreiz pašķielēja uz vīra pusi un, pārliecinājusies, ka tai nekas nedraud, bērtin nobēra:

— Bij atbraucis, bij, vazaņķis nolāpītais, pieļurbo-jies kā lops. Vēl skuķi līdz nāvei sabaidīja.

— Kādu skuķi? — Dzenis steidza uztvert vajadzīgo noti.

— Mūsu pašu Lūcif kādu vēl citu. Piedzēries gultas sajauca. Meitene sāka bļaut aiz pārbīļa ...

— Vai skaļi kliedza? — Trubeks iejautājās.

— Jēzus Marija, es gribētu redzēt, ko jūs darītu, ja nakts laikā piedzēries tēviņš kāpj gultā. Es jau no-trūkos, ka visi sābri saskries.

— Jūs tiesā apgalvojāt, ka tajā naktī kliedzienus neesat dzirdējusi, — Dzenis atgādināja.

— Mani jau prašņāja par nāburdzes istabu.

Trubeks iegrima pārdomās. Tātad pēc sekmīga darījuma ar āboliem Kazimirs patiešām ieradies mājās pamatīgi iereibis. Vai viņš bija spējīgs tik smalki nostrādāt otru noziegumu? Pieļausim pat, ka bija. Bet meitene ar savu kliedzienu varēja sacelt kājās visu māju. Vai Kazimirs tādos apstākļos uzdrošinātos izdarīt slepkavību? Un pēdējais. Notikuma aina liecināja, ka noziegums bijis iepriekš apdomāts. Ja Ščepis grasītos to izdarīt, viņš nekādi neliktos gulēt. Rādās, ka viņš slepkavībā nav nemaz iejaukts. Līdz šim izmeklēšana orientējās galvenokārt uz kliedzieniem. Tagad tiem uzradās cits izskaidrojums. Bet ekspertīze slepkavības dienu noteikusi tikai aptuveni. Tad iespējams, ka slepkavība nav notikusi tajā naktī.

Izmeklētājs pacēla tālruņa klausuli un uzgrieza numuru.

— Kombināta kadru daļa? Šeit izmeklētājs Trubeks no prokuratūras. Pasakiet, lūdzu, precīzi — kad tika atbrīvota no darba Zenta Saukuma?... Jā, pērn rudenī... Vienpadsmitajā oktobrī? Un kad saņēma aprēķinu? Pateicos, tas būtu viss.

Dzenis ar Trubeku saskatījās. Tad prokurora palīgs kaut ko uzšņāpa uz papīra gabaliņa un pasniedza

to izmeklētajam. Trubeks piekrītoši pamāja ar galvu un steidzīgi atstāja kabinetu.

Pēc brīža viņš jau stāvēja Ozollapas priekšā.

— Nu, kā tur jums ir? — prokurors noprasīja. — Vai viss kārtībā?

Trubeks mīņājās kā jauns ģimnāzists.

— Šķiet, esam nošāvuši greizi, — viņš drūmi atbildēja un izklāstīja pratināšanas rezultātus.

— Ko-o! — prokurors laida vaļā savas basa bazūnes. — Ščepis nav saistīts ar Lorences lietu? Nevar būt!

— Ščepis bijis mājās nakti uz divpadsmito oktobri, — Trubeks stāstīja. — To mēs precīzi noskaidrojām. Bet Zenta Saukuma, atcerieties, liecināja, ka nākamajā rītā pēc slepkavības saņēmusi aprēķinu un tūdaļ arī aizbraukusi. Izrādās, ka viņa atbrīvota no darba ar vienpadsmito datumu. Ja Zenta Saukuma vienpadsmitajā aizbrauca, tad Kazimirs Ščepis nevarēja naktī uz divpadsmito kopā ar viņu pastrādāt noziegumu.

— Vai tiešām tik ātri saņēma aprēķinu?

— Jā, tai pašā rītā, viņa taču bija mācekle. Kas tur liels ko rēķināt.

Prokurors šai mirklī atgādināja kaislīgu makšķernieku, kam uz āķa uzķērusies prāva līdaka, bet aukla tūlīt grasās pārtrūkt.

— Ko jūs te skandināt vienu un to pašu! Vai tad šitāds bandīts kā Ščepis nevarēja tikt galā bez skuķa!

— Slepkavība notikusi Saukumas klātbūtnē. — Trubeks atkal atgādināja. — Citādi viņa nevarētu tik sīki un pareizi iztēlot nozieguma ainu.

Mirkli prokurors domāja.

— Tā-tā, Saukuma atbrīvota no darba vienpadsmitajā. Bet kur teikts, ka viņa patiešām tajā pašā dienā aizbrauca? Noziegums droši vien iepriekš gatavots. Tādā gadījumā Saukuma varēja vispirms aiziet no darba, naktī izdarīt noziegumu un aizbraukt tikai nākamajā dienā.

— Tas, lūk, ir jāpārbauda. Tādēļ arī atnācu pie jums. Līdz Maskavai Saukuma braukusi ar vilcienu. Rīgas lidostas pasažieru sarakstos viņas uzvārda nav. Bet tālāk uz Noriļsku droši vien devusies ar lidmašīnu. Steidzīgi jāpieprasa ziņas no Maskavas.

— Labi, — Ozollapa piekrita. — Tūlīt pat zvanīšu pa tiešo sakaru vadu.

... Laiks vilkās gliemeža gaitā. Tikai pirms stundas Ozollapa bija zvanījis uz Maskavu. Taču šķita, ka pagājusi vesela mūžība.

Kabinetā valdīja nomācošs klusums. Ščepis, uzrāvis kūkumu, truli un bezcerīgi raudzījās grīdā. Genoveva meta bailīgus skatienus te uz vienu, te uz otru un nervozi knibināja lakata stūri. Trubeks šķirstīja lapas, vietām šo to pārlasīja. Dzenis stāvēja pie loga. Likās, viņu nekas cits neinteresē kā vien bezrūpīgie garāmgājēji. Ozollapa, atzvēlies krēslā, nepacietīgi bungoja pa galdu.

Te Dzenis negaidot pagriezās un uzrunāja Genovevu:

— Jā, starp citu, kā jūsu skapī tomēr nokļuva nelaiķes Lorences drēbes?

Genoveva satrūkās.

— Es jau sacīju tam milicijas kungam, kas vandījās manā istabā. Lorence pati...

— Nē, pasaciņas varat stāstīt citiem. Lorence nebija no tām, kas savas mantas labprātīgi izdāļā. Un

jo īpaši jums, ar kuru diendienā plēsās. Drēbes jūs paņēmāt pati, bet kad? Stāstiet patiesību.

— A mani par to netiesās?

— Varbūt jūs vēl pieprasīsiet garantijas rakstu? Nu, es gaidu.

— Es ... Nu jā ... Tas bij ... — Genoveva stostījās. — Nu, kad mantinieks nāca. Labākās drēbes viņš paņēma kopā ar mēbelēm. Visādas grabažas atstāja. Tās es pievācu.

Šajā mirklī kabinetā ienāca sekretāre.

— Biedri prokuror, telefonogramma no Maskavas.

Viņa iedeva Ozollapām aprakstītu papīra lapu.

Prokurors ātri pārlaida aciij telefonogrammai, tad

pasniedza lapu Dzenim un'Trubekam. Telefono-grammā bija teikts: «Atbildot uz jūsu pieprasījumu, ziņojam, ka Zenta Saukuma aizbraukusi no Maskavas uz Noriļsku ar lidmašīnu 12. oktobrī pulksten desmitos un divdesmit minūtēs. Reisa numurs 541.»

— Jā, — Dzenis novilka. — Tātad no Rīgas patiešām izbraukusi vienpadsmitajā oktobrī. Ko tagad darīsim ar Kazimiru Ščepi un viņa āboliem?

Ozollapa nikni paskatījās uz savu palīgu.

— Sasodītie āboli! Būs jānodod Dolmanei, lai izmeklē.

Kad Kazimiru aizveda un Genovevu atlaida mājās, Ozollapa gurdi piecēlās no krēsla.

— Eh, draugi, nu gan jūs mani iznesāt cauri.

— Esam kļūdījušies, — Dzenis atzinās. — Pieņemtā versija bija tik ticama. Šķita, viss sakrīt mats matā. Aizrāvāmies, nemeklējām citas varbūtības. Par to nu pamatīga pļauka.

Viņš pagriezās pret Trubeku.

— Redzi, Boris, tāda ir prokuratūras ikdiena.

Strādā, strādā, un beigās izrādās — viss veltīgi. Jāsāk no gala. Padomā, kamēr nav par vēlu, varbūt labāk iesi uz advokatūru. Tur vieglāka dzīvīte.

— Padomāšu, kad būs vairāk laika, — Trubeks saknieba lūpas. — Bet tagad jāpalauza galva, ko darīt. Pag, Genoveva Ščepe ieminējās par mantinieku. Un arī sieviete, kas toreiz zvanīja, runāja par testamentu. Varbūt patiešām tur aizmests garā pavediena mezgls ...

CETURTĀ NODAĻA. ZILAIS SAFĪRS

Maiga Strautkalne iegāja modes salonā. Uz ārdurvīm piekarinātās papīra strēmeles ar ķeburainu rokrakstu bija uzskribelņts, ka šodien pieņems pasūtījumus tikai pieciem mēteļiem un septiņām kleitām. Laime, ka Edvīnam draudzīgas attiecības ar vienu no salona vadītājiem. Citādi Maigai būtu jāizstāv garu garā rinda vai arī pavisam jāatsakās no jauna ziemas mēteļa.

Maiga šķērsoja zāli un tuvojās pieņēmējas galdiņam, pie kura drūzmējās apmeklētāji.

— Neredzēta nekaunība! — viņa izdzirda spontānu iekliedzienu. — Izmaitāt tik dārgu drānu! — Satrauktā kliente bija tuvu raudām.

Kāda cita — optimistiskāk noskaņota («droši vien pedagoģe,» Strautkalne nodomāja) ļoti lēni un akcentēti mierīgi jautāja:

— Es nāku jau trešo reizi. Sakiet taču — kad būs mana kostīma pielaikošana?

Ultramoderni frizēta meitene minikleitā, kas atgādināja zīdaiņa krekliņu, šķiet, nedzirdēja pasūtītāju pretenzijas. Vienaldzīgi kā automāts viņa paņēma Strautkalnes kvīti.

— Gaidiet, jūs izsauks.

Maiga Strautkalne pagāja sāņus un negribīgi atlaidās mīkstā, ar nobružātu apvalku segtā atzveltnī.

Tobrīd durvīs parādījās Edvīna šmaugais stāvs. Viņš pārlaida acīgu skatienu zālei, ieraudzīja sievu un pienāca klāt.

— Kā vienmēr punktuāls! — Maiga pasmējās. — Pēc tevis var pulksteņus pārbaudīt.

— Precizitāte — karaļu tikums, — Edvīns dzedri atjokoja.

— Vai pavēlēsi tevi dēvēt par jūsu majestāti?

Edvīns apsēdās Maigai blakus.

— Tu vienmēr un visur uzskati sevi par patstāvīgu un neatkarīgu sievieti. Taču pat pie drēbnieka nevari aiziet bez cienījamā dzīves biedra.

— Tev ir laba gaume. Es gribu, lai jaunais mētelis tev būtu pa prātam.

Edvīns paklanījās.

— Jūtos glaimots un pateicos par dāvāto uzticību.

Strautkalniem garām pagāja vīrietis ar saini padusē. Viņš tuvojās pieņēmējas galdam zāles labajā stūrī, paskatījās apkārt, tad sazvērnieciski pasniedza pieņēmējai zīmīti. Meitene saprotoši pamāja ar galvu, paņēma saini un sāka rakstīt kvīti.

Maiga pameta ar acīm uz to pusi.

— Paraugies, mīļais, kamēr es te sēžu, tur jau ceturto pasūtījumu noformē. Kaut gan oficiālā pieņemšana beigusies jau rīta pusē.

Edvīns pastiepa roku un kritiski aplūkoja savus koptos nagus.

— Vai esi aizmirsusi, ka nesen pati...

— Un tomēr tas ir pretīgi. Vai tu domā, patīkami tā aizvien ar pazīšanos, pa sāņdurtiņām. ļF

Edvīns saviebās.

— Šķiet, iepazīšanās ar miličiem un prokuratūru nākusi tev par labu. Esi kļuvusi par dedzīgu likum-sargātāju.

— Un kas tur slikts?

— Nu, nu! Vai pati vienmēr rīkojies tikai pēc likuma burta?

Maiga neviļus piesarka. Viņa atcerējās neseno sarunu ar advokātu Robežnieku liedagā un savu solījumu viņam palīdzēt. Kopējo braucienu uz «Ļaudo-beļiem». Turklāt urdīja doma, ka ari tūlīt būs jāveic Robežnieka uzdevums, kālab viņa patiesībā lūgusi Edvīnu atnākt šurp. Kas zina, vai visus šos gājienus drīkst nosaukt par likumīgiem. Un tomēr ...

Maiga centās slēpt satraukupu. Viņa saņēmās un izlikās, ka pēdējo jautājumu nav dzirdējusi.

— Kāpēc tu, Edvīn, tik nievājoši izsakies par milicijas un prokuratūras darbiniekiem? Šie cilvēki nežēlo sevi, lai sargātu mūsu māju un mieru.

Edvīns izaicinoši sarauca uzacis.

— Bet es nesaprotu, kāda tev daļa gar trūkumiem modes salonos. Nevajag bendēt nervus. Tik un tā pasauli nepārveidosi. Daudz vienkāršāk, ērtāk un mierīgāk dzīvot pēc principa: «Māja deg — pulkstenis iet.» Pliki mēs šajā pasaulē ieradāmies, pliki aiziesim. Galvenais — taupīt veselību.

— Kāds tu tomēr esi ciniķis! — Maiga novērsās. — Bet es nemāku būt vienaldzīga. Nemāku un negribu ...

Tai pašā mirklī Maiga nevilšus pacēla acis. Garām gāja trausla, pievilcīga salona darbiniece. Rokai pāri bija pārmesti vairāki pusgatavi mēteļi.

Kad meitene nonāca blakus Edvīnam, skatiens tai nejauši apstājās pie Strautkalniem. Meitene apjuka, sadurstījās. Virsējais mētelis noslīdēja zemē.

Edvīns uzlēca kājās, pacēla mēteli un galanti pasniedza meitenei.

Jauniete apmulsa vēl vairāk.

— Pateicos.

— Nav par ko, — Edvīns iztapīgi uzsmaidīja un mazliet frivoli pamirkšķināja ar aci. — Gatavs allaž pakalpot.

Maiga to nesadzirdēja. Viņa nopētīja meiteni un ilgi vēl ar skatienu pavadīja. Šaubu nebija, ar šo meiteni viņa bija agrāk tikusies. Smailais deguntiņš, izliektās tumšās uzacis un dzimumzīmītes uz kreisā vaiga. Jā, Maiga ir šo meiteni agrāk redzējusi, turklāt ne vienreiz vien. Bet kur? Tā nebija Maigas paciente. Savus slimniekus ārste labi atcerējās.

Ari Edvīns noskatījās meitenei pakaļ. Bet domāja pavisam ko citu.

Uzgaidāmajā telpā iedegās ugunis. Tikai tagad bija manāms, ka ārā jau satumst. Dzēšot dienas gaismu, vakara nokrēsla kā tumšs plīvurs nolaidās pāri pilsētai.

— Mēs gaidām jau gandrīz pusstundu. — Edvīns paskatījās pulkstenī.

Maiga satrūkās.

— Jā, ilgi. Kaut gan ... Meistars laikam apkalpo citu apmeklētāju.

Viņa attapās. Nedrīkst veltīgi šķiest laiku, drīz patiešām būs jāiet uzlaikošanas kabīnē un tad ...

Turpat blakus uz galdiņa bija izlikti modes žurnāli. Maiga izvēlējās vienu no tiem un sāka šķirstīt, uzmanīgi lūkodamās zīmējumos.

— Paraugies, Edvīn, — kā tev patīk šis ielas kostīms?

Edvīns pavirši ielūkojās lapā.

— Nav peļams. Tev piestāvētu.

— Bet šī kleita? Jauka, vai ne?

— Es vienmēr augsti vērtēju tavu gaumi.

Maiga turpināja šķirstīt žurnālu. Beidzot atrada

meklēto.

— Dārgais, — viņa ar plecu viegli pieskārās vīra plecam. — Atceries, man drīz būs dzimšanas diena.

— Vai es to kādreiz būtu aizmirsis?

— Uzdāvini man kaut ko oriģinālu.

— Ar lielāko prieku.

— Lūk, paskaties.

Žurnāla lapā Edvīns ieraudzīja gaišmati dekoltētā vakarkleitā no metalizēta auduma.

— Un tu vēlētos tādu drēbisļ Tik banāli spožu?!

— Taču nē. Bet paskaties, kāda grezna rota.

Edvīns vērīgāk ieskatījās krāsainajā attēlā. Gaišmates slaido kaklu cieši'apvija smalka zelta ķēdīte ar blāvi zilu safīru. Nelieļais akmentiņš atgādināja paprāvu ūdens lāsi, kurā atspoguļojas pavasara debesis. Likās, tā tūlīt noripos lejā pa skaistules pienbaltajām krūtīm.

Maiga glaudīgi piespiedās vīram klāt.

— Uzdāvini man kakla rotu!

— Diez vai juvelieru veikalos var atrast tieši tādu akmentiņu.

— Dārgakmeņus var nopirkt ne tikai veikalā. Ir cilvēki, kuriem ...

Edvīns aizdomīgi pašķielēja sievā.

— Es nepazīstu tādus cilvēkus, — viņš nepatikā noskurinājās. — Tikai laikrakstos esmu lasījis par spekulantiem, kuri tirgojas ar zeltu, briljantiem un valūtu. Nekādas darīšanas man ar tādiem nav bijušas.

— Uja, bailulīti! — Maiga bērnišķīgā aizvainojumā uzmeta lūpu. — Mēs jau netaisāmies akmeni tālāk pārdot, un tevi neviens spekulācijā neapvainos.

Man tāda kakla rota brīnišķīgi piestāvētu. Pats redzēsi.

Edvīns klusēja. Nekad agrāk sieva nebija pieprasījusi dāvanas. Vienmēr uzticējās vīra gaumei un ikreiz bija apmierināta. Edvīna dāvanas allaž bija interesantas un oriģinālas. Ko nozīmē šis neparastais lūgums? Varbūt Maiga kaut ko nojauš un nodomājusi viņu pārbaudīt? Vai arī patiešām tik ļoti grib iegūt tādu kakla rotu? Nav viegli izprast sievietes.

Taču Maiga bija kā apmāta un, acu neatraudama, vērās žurnālā.

— Man poliklīnikā stāstīja: kādam jaunam cilvēkam tādas mantiņas esot. Nē, nedomā, ka spekulantam. No veciem laikiem palikušas ģimenes dārglietas. No mātes vai krustmātes. Iespējams, ka viņam ir arī šāds safīrs.

Edvīns arvien vēl klusēja.

— Viņš strādājot gāzes pārvaldē, — Maiga turpināja. — Par inspektoru vai kontrolieri. Vārdu sakot, staigā pa dzīvokļiem un pārbauda gāzi. Mūsējiem vienam otram šo to ir pārdevis. Viņa uzvārds — Lapiņš. Voldemārs Lapiņš.

Edvīns rezervēti smaidīja.

— Un tu domā, ka viņš ielaidīsies ar svešu cilvēku sarunās par briljantiem. Drīzāk pasūtīs mani pie joda.

Šādam secinājumam Maiga bija sagatavojusies.

— Pateiksi, ka pie viņa griezties ieteicis Aivars. Abi kādreiz bijuši labi draugi, kopā strādājuši kādā autoparkā par šoferiem. Tikai tagad reti tiekoties. Aivars ir mūsu reģistratores brālis.

Sarunu pārtrauca ķērkstoša pavēle skaļrunī:

— Pilsonei Strautkalnei sestajā kabīnē uzlaikošana!

Maiga devās uz kabīni. Edvīns sekoja.

Pēc stundas gaiši zilais «Zaporožecs» apstājās pie viena no jaunajiem namiem Gorkija ielā. Edvīns aizslēdza mašīnu.

— Tu gribēji ieiet pie Freda, — Maiga atgādināja.

— Pareizi. Viņš apsolīja man jaunus aizdedzes kontaktus.

— Ceru, ka ilgi neaizkavēsies.

— Nē, mīļā, tūlīt nākšu.

Maiga uzskrēja pa kāpnēm, drebošiem pirkstiem atslēdza dzīvokli, piesardzīgi aizvēra durvis un metās pie tālruņa.

Otrā galā šis zvans, šķiet, bija gaidīts. Pie pirmā signāla tika pacelta klausule, i

— Hallo!

Maiga klusinātā balsī teica:

— Tā esmu es. Viss kārtībā. Edvīns to vīru sameklēs. Sarunu beidzu.

Viņa nolika klausuli un kā pēc smaga darba gurdi atlaidās krēslā.

TRUBEKS MEKLE SAVU PISTOLI

Sofija Trubeka sēdēja uz dīvāna malas un adīja dēlam džemperi. Rokas cēlās un atkal noslīga klēpī. Jau kuro reizi viņa sildījusi vakariņas. Bet Boriss, kā no rīta gājis, mājās vēl nav atgriezies. Jā, grūti pierast un samierināties, ka dēls pieaudzis, ka viņam sava pasaule, savas intereses un aizraušanās. Bet ko darīt — dzīvei savi nepielūdzami likumi...

Māte piegāja pie loga un pavēra aizkarus. Visi steidzas mājās, tikai viņas dēla vēl nav. Nabadziņš laikam atkal aizkavējies darbā. Ņemas tur ar saviem noziedzniekiem. Viņam tik vāja veselība. Kara laikā,

vēl maziņš būdams, divas reizes bija par matu no nāves.

Vecā skolotāja atkal nosēdās uz dīvāna, paņēma adāmo un ieslīga atmiņās.

Četrdesmit pirmais gads. Ļaudīm pārblīvēts ešelons traucas no Rīgas uz Maskavu. Jau trešo reizi uzbrūk junkersi. Lodes cērtas pret vagona jumtu, urbjas sienā, plēš skaidas. Cilvēki, glābiņu meklēdami, spiežas cits pie cita. Bērni raud.

Uz augšējā plaukta guļ viņa, Sofija Trubeka, sāpēs aizmiglotām acīm, košļā lūpas un klusi vaid. «Kliegt nedrīkst, kliegt nedrīkst,» skolotāja sev pavēl, «citādi bērni vēl vairāk pārbīsies.»

Boriss piedzimst turpat vagonā, divus mēnešus pirms laika. Laime, ka ešelonā gadījās ārsts.

Čuvašijā, kur izvieto evakuētos, puisēns saslimst ar plaušu karsoni. Piecus mēnešus vecā mazuļa kalsnējie vaidziņi deg kā ugunīs. Lūpiņas sausas, lielās, tumšās acis iekritušas. Tāds neko neprot pateikt, nevar pasūdzēties, tikai smagi elso. Šaurās krūtiņas ātri cilājas.

Dienu un nakti māte neatiet no mazuļa. Pārdod labākās drēbes, lai nopirktu pāris tablešu sulfidīna.

Un tad drūmā ziemas vakarā kāds pieklauvē pie loga. Salīgi tīdamās vecā aitādas kažociņā, Sofija ver durvis. Pie sliekšņa nemierīgi mīņājas kolhoza vēstneša bērais zirgs. Pastnieks, vienkājis invalīds, klusēdams pasniedz jaunajai sievietei aploksni. Sofijai sametas tumšs gar acīm. Vēstulē teikts, ka Borisa tēvs — leitnants Trubeks kritis varoņa nāvē pie Na-rofominskas.

Jaunā skolotāja nespēj vairs strādāt skolā, mācīt vācu valodu. Viņa aiziet uz kolhozu. Līdz ar gaiļiem ceļas un raujas līdz melnai tumsai.

Pēc kara Sofija Trubeka atgriežas dzimtajā Rīgā. Viena pati audzina dēlu ... Ak, gadi, gadiņi, kā jūs esat aizskrējuši...

Beidzot kāpnēs atskan pazīstamie soļi. Sofija sarosās, noņem brilles un čāpo uz durvju pusi. Noskrapst atslēga, Boriss ienāk priekšnamā.

— Kur tu tik ilgi? — Balsi kā aizvien mūžīgās bažas. — Es jau nez ko sadomājos.

— Cik tu man maza, laba un bailīga!

Boriss apskāva māti un noskūpstīja grumbaino vaigu. Tā viņi allaž tikās, pat pēc pāris stundu prombūtnes, kaut gan Bori3S jau sen yairs nebija bērns, kā mātei šķita. Visām mātēm tā liekas. Pabeidzis vidusskolu, viņš aizgāja strādāt uz rūpnīcu. Un tikai pēc gadiem, kad jau bija stingri uz kājām, iestājās universitātes neklātienē.

Mate sāka čubināties, ap traukiem. Boriss ilgi un cītīgi ziepēja rokas. Tad abi sēdās vakariņot.

— Tev šodien bijusi grūta diena, — māte pēc brītiņa ierunājās.

— Grūta, māt, — Boriss domīgi apstiprināja. — Vai vēstules nebija?

— Tik ātri? Aizvakar tak saņēmi. Bieži jau tev tā Marina raksta. Tikai ej nu sazini, kāda viņai sirds.

— Marina ir laba meitene. Tu viņu iemīlēsi.

Māte pārstāja ēst un ilgu skatienu noraudzījās dēlā.

Mātes allaž dzīvo vienās bažās, vai tikai dēliem būs labi. Viņas moca šaubas, vai jaunā sieva tā aprūpēs dēlu, kā to darījusi māte. Katrai mātei šķiet, ka viņas dēls ir pats labākais. Un diez vai dēla iecerētā būs viņa cienīga. Cik daudz cēla, liela un dziļa slēpj sevī mātes mīlestība! Un tai pašā laikā — cik daudz tajā nejaukas greizsirdības!

— Ko tur, — Sofija pēc brīža pie sevis nomurmināja. — Nekur neder, kad vecie jaucas bērnu dzīvē. Tas nekad pie laba nenoved.

Paēdis Boriss piecēlās.

— Māt, es tev palīdzēšu novākt galdu.

— Liecies mierā, tā jau esi pārguris. Gan es pati. Augām dienām citu neko nedaru kā atpūšos. Te ir avīzes. Labāk palasi pirms gulētiešanas.

Boriss iededza lampu virs dīvāna, atzvēlās pusguļus un gausi sāka šķirstīt avīzes. Taču nekas neieinteresēja. Nemitīgi jādomā par vienu un to pašu. Šodien viņš bija iegriezies notariātā. Izrādās, vecā Lorence patiešājn sastādījusi testamentu un visu mantu novēlējusi Ādolfam Zitkaurim, vecam vīram, vecākam par viņu. Bet pirms trim gadiem grozījusi savu pēdējo vēlēšanos un pārrakstījusi testamentu citam — Voldemāram Lapiņam.

Par kādu-mantojumu vispār varēja būt runa? Pēc Lorences nāves notārs aprakstījis viņas mantas. Tur bijušas tikai vecas mēbeles un drēbes. Vērtslietu nekādu. Vienīgais — krājkases grāmatiņa ar simt četrdesmit deviņiem rubļiem. Ārste Strautkalne gan sakās redzējusi Lorencei uz rokas vecmodīgu zelta pulksteni un masīvu gredzenu. Taču tie nav atrasti. Iesjpējams, ka slepkava dārglietas aiznesis.

Adolfs Zitkauris. Kas viņš nelaiķei Lorencei ir —: radinieks vai labs draugs? Interesanti, vai viņš dabūjis zināt, ka nav vairs mantinieks? Tas varēja būt iegansts strīdam, varbūt pat slepkavībai un aplaupīšanai. Loģiski un tai pašā laikā neloģiski. Diezin vai vecs vīrs spētu tā sist un lēkt pa logu laukā. Un tomēr ...

Boriss atlika laikrakstus sāņus, uzklāja gultu, izģērbās un palīda zem segas. Taču miegs kavējās.

7

ļ

Māte grabinājās virtuvē. Modinātājs uz galdiņa tikšķēja pārāk skaļi. Aiz loga sliežu savienojumos žvankstēja tramvajs. Trokšņi sacentās savā starpā, uztrauca, nogurdināja un neļāva atspirdzināt smadzenes.

Un tomēr — ja nu Zitkauris nogalinājis Lorenci, lai iegūtu zaudēto mantojumu? Kam tad viņam Zenta Saukuma? Bez tam Zitkauri Zenta būtu nodevusi jau pirmajā pratināšanā. Bet Voldemāru Lapiņu? Tas ir jauns vīrietis. Tādam nauda allaž vajadzīga. Ja viņš bijis Lorencei radinieks, tad droši vien zināja, ka sieviņai zeķē prāvs zutnis. Un ja^ piedevām bijis pārliecināts, ka mantinieks joprojām Zitkauris ...

Boriss pārsviedās uz otriem sāniem. Māte smagi elpoja. Laikam atkal sirds. Boriss iededza naktslam-piņu un piecēlās.

— Māt, vai tev grūti? Sāp? Es iedošu zāles.

— Gan jau pāries. — Māte aizlika roku mutei priekšā. — Es jau zāles ieņēmu.

— Varbūt izsaukt ārstu?

— Nevajag, ir jau labāk. Ej vien, dēliņ, gulēt. Tev rīt agri jāceļas.

Nu māte elpoja vienmērīgāk, būs iemigusi. Arī Boriss atlaidās spilvenos. Bet miega nevienā acī.

Pareizi Dzenis teica: lai izmeklētu šo slepkavību, jāizdibina pēc iespējas vairāk par cietušo un katrā ziņā jānoskaidro, kam būtu izdevīga viņas nāve. Šķiet, ka ir Zitkauris, ir Lapiņš varētu būt ieinteresēti .. . Bet kāda loma šeit Saukumai? Vai patiešām attiecības bijušas tik saspīlētas, ka Lorence nevienu no tiem nav laidusi iekšā? Ar šiem vīriem būs tuvāk jāiepazīstas.

Boriss apgrieza spilvenu uz otru pusi. Tagad drāna bija patīkami vēsa un atveldzēja sakarsušo galvu.

Par mantiniekiem toreiz bilda ari sieviete. Tā, kura zvanīja uz prokuratūru. Viņai esot zināms vairāk nekā mums. Varbūt pat zina, kas ir slepkava? Savādi. Kāpēc gan agrāk zvanīja Strautkalniem, draudēja, bet tagad it kā grib palīdzēt izmeklēšanai. Varbūt saplēsusies ar līdzdalībniekiem. Varbūt sirdsapziņa moka, bet atnākt un atzīties pietrūkst dūšas. Gadās arī tā. Kā viņu atrast?

Sarūk īsā vasaras nakts. Pelnpelēkajā mijkrēslī jau iezīmējas atsevišķu priekšmetu kontūras. Durvis klusi atveras, un istabā ienāk jauna sieviete. Boriss izbrīnā pazīst Marinu. Viņa apstājas pie dīvāna un, acis nolaidusi, stāsta, ka kopā ar Gunāru Dzelzīti noslepkavojusi Lorenci, bet līķi paslēpusi tepat Trubeku vannas istabā.

Taču nē, tā nav vis Marina, bet gan Zenta, Zenta Saukuma. Aiz viņas ienāk vīrietis. Rokas līdz elkoņiem asinīs. Tas nav Gunārs, nē. Tas ir pavisam svešs. Varbūt Voldis Lapiņš? Iespējams.

«Es tevi nospiedīšu kā blakti!» nepazīstamais šņāc un, saliecies uz priekšu, nāk virsū. «Lai tu nejauktos mūsu darīšanās!»

Boriss zem spilvena meklē pistoli. Nevar atrast. Tad kliedz un šausmās pamostas.

Aiz loga aust saulains rīts.

CEĻOJUMS UZ PAGĀTNI

Gaiši pelēka «Volga» nogriezās no šosejas un apstājās pie divstāvu nama. Eka bija veca, bet pamatīga, mūrēta no milzu laukakmeņiem. Tādas mājas buržuāziskās Latvijas gados cēla pagasta valdēm. Būvēja izturīgas, uz ilgiem laikiem. Taču budžu cerības nepiepildījās. Šajā mūra mājā tagad bija iekārtojies mežsaimniecības kantoris.

Roberts Dzenis izkāpa no mašīnas, kura tūlīt pagriezās un aizjoņoja atpakaļ uz Rīgas pusi.

Mežsaimniecības direktors jau gaidīja prokuratūras darbinieku no Rīgas, kā viņam pa telefonu bija teikts.

— Lūdzu, — direktors pamāja uz masīvo krēslu aiz rakstāmgalda un pats devās uz durvju pusi. — Kabinets jūsu rīcībā. Man jāapbraukā iecirkņi. Mežzini tūdaļ atsūtīšu. Viņš tepat ir, es izsaucu.

Roberts Dzenis neapsēdās aiz rakstāmgalda, bet ērti novietojās uz platā dīvānai pie loga. Bija gaidāma nopietna saruna. Taču Roberts bija nolēmis to sākt kā brīvu, nepiespiestu tērzēšanu. Šādā veidā vieglāk pamudināt cilvēku uz vaļsirdību. Tādēļ viņš arī nevis izsauca mežzini uz prokuratūru, bet atbrauca pats šurp.

Pastīviem soļiem kabinetā ienāca garš, pakārns sirmgalvis brezenta jaku mugurā un gumijas zābakiem kājās. Pelēkās acis lūkojās dzedri un neuzticīgi.

Prokurora palīgs pabīdīja kādu krēslu tuvāk dīvānam.

— Sēdieties, lūdzu, Zitkauri, — viņš piedāvāja.

Sirmgalvis pašķielēja uz krēslu, tad uz Dzeni un

gausi apsēdās. Gaisma krita viņam sejā. To Dzenis arī bija vēlējies.

— Gribētos ar jūsu palīdzību noskaidrot vienu otru jautājumu, — prokurora palīgs vienaldzīgā balsī uzsāka. — Es, redziet, meklēju Alīdas Lorences radiniekus. Viņa nomira pagājušajā rudenī. Šķiet, jūs Lorenci pazināt.

Zitkaura sejā nemainījās ne vaibsts. It kā saruna neattiektos uz viņu. Dzenis vēroja pelēcīgo, sīksto

\

V

seju. Ceļā no Rīgas viņš bija apdomājis, kā uzsākt sarunu, lai nodibinātu ar šo viru savstarpēju kontaktu. Vai būtu sākts nepareizā toņkārtā? Labi, pamēģināsim citādi.

— Tas tomēr briesmīgi, ka Lorencei vajadzēja mirt tādā nāvē! — Dzenis nopūtās. — Esot bijusi sirsnīga sieviete.

Meža vīrs it kā salēcās.

— Sirsnīga? Gribētu redzēt cilvēku, kasto apgalvo!

Dzenis gan bija gaidījis citu reakciju, taču arī tā

bija labi. Vismaz ledus iekustējies.

— Jūs esat pretējās domās? — viņš pabrīnījās.

— Ragana! — Zitkauris izgrūda.

— Negribētos ticēt.

— Ja jūs viņu pazītu!

— Jūs taču pazināt.

— Labāk nebūtu pazinis.

Zitkauris centās apspiest uzbudinājumu. Viņš sēdēja taisns, neskarot krēsla atzveltni. Atbildēja aprauti, kā skaldīt skaldīdams.

— Viņa laikam jums nodarījusi kādu pārestību? — Dzenis runāja draudzīgi un pat līdzjūtīgi.

— Alīda daudziem pāri darījusi. Pat vistuvākiem cilvēkiem. Ļaundare no galvas līdz kājām. Sava labuma tīkotāja.

— Vai sen viņu pazināt?

— Jau no bērnības. Kā jau radi. Mūsu mātes bija māsīcas.

Dzenis jutās apmierināts. Sākums daudzsološs. Izdevās beigu beigās prāmi iekustināt. No pirmā acu uzmetiena vīrs likās nepieejams. Prokurora palīgs nolēma pāriet aktīvākā uzbrukumā, taču pakāpeniski, uzmanīgi.

— Tātad vienmēr neesat ieredzējis Alīdu Lorenci?

ļ

I

Meža vīra acīs nodzalkstījas liesmiņas. Viņš saknieba lūpas, it kā noslēdza tās. Dzenis kļuva domīgs. Kā redzams, vecais nav vis tik vientiesīgs. Kādā virzienā tālāk šķetināt kamolu?

Negaidot Zitkauris pats sāka runāt.

— Neieredzēju? Tas būtu par maz sacīts, es viņu ne acu galā nevarēju ciest. Viņu nosita. Un labi izdarīja. Tik vien ar pelnījusi. Jā, jā. Kaut gan viņa man rada gabals. Pasaulē būs vienas nelietes mazāk.

Likās, veco tūlīt sāks kratīt drudzis. Vaigi dega neveselīgā sārtumā.

— Es redzu, jūs brīnāties, ka uzdrīkstos tā izteikties, — viņš turpināja. — Bet jman nav ko bīties. Prokuratūra meklē slepkavu. Tā es saprotu jūsu atbraukšanu un sarunu ar mani. Varu tikai vienu teikt — ar visu to man nekādas daļas. Tā jā!

Tagad nu Dzenim bija gluži skaidrs, ka vecis nav ar pliku roku ņemamš. Cienīgs pretinieks. Lika priekšā atklātu cīņu. Vispareizāk būs izsaukumu pieņemt.

— Jā, mēs meklējam noziedznieku, — Dzenis apstiprināja. — Un es uzaicināju jūs, lai aprunātos tieši par to. Ja jums patiešām nav nekā kopīga ar slepkavību, tad būsiet ieinteresēts palīdzēt to atklāt.

— Kāpēc man jums jāpalīdz?

— Izdarīts smags noziegums. Vainīgais bargi sodāms. To prasa likums un taisnīgums.

— Bet manas domas tādas, ka atmaksa bijusi taisnīga. Tas, kurš viņu piebeidzis, nudien, rīkojies pareizi. Un slepkavu sodīt nevajag. Par tādām ķecerīgām domām mani pie tiesas tak nesauks. Par domām nevar saukt pie atbildības.

Vecais it kā ņirgājās par Dzeni.

— Jums taisnība. Par domām, pat ķecerīgām, sodīt nevar. Bet par atteikšanos dot liecības gan. Vai jūs tiešām gribat, lai jūsu atteikšanos ierakstu protokolā? Šķiet, jūs esat saprātīgs cilvēks, un tādēļ ceru, ka atradīsim kopīgu valodu.

Zitkauris paraustīja plecus.

— Prasiet. Ko zināšu — atbildēšu.

— Tā ir cita runa. Sakiet — ar ko Alīda Lorence nodarbojās pirms kara, pareizāk sakot, Ulmaņa laikos?

— Viņai piederēja puķu veikals Ģertrūdes ielā.

— Lorence bija turīga?

— Allaž lepni dzīvojusi. Prata iekārtoties, pielāgoties visām valdīšanām.

— Arī vācu?

— Un kā vēl!

— Vai viņa sadarbojās ar okupantiem?

— To es nezinu. Bet ar vācu virsniekiem gan.

— Vai tad Lorencei nebija ģimenes, nebija vīra?

Zitkaura bālās ausis nedaudz piesarka.

— Tādai dzīvei šitā kurga nederēja. Ko nu apkrauties ar bērniem, gādāt par vīru. Ka tikai pati var baudīt dzīves saldumus.

Dzenis pētīja Zitkaura ausis, tās neviļus nodeva saimnieku. Vai tik viņš toreiz nav kādā veidā atstumts un tagad grib kārtot rēķinus? Lai, lai, gan jau...

— Daudz viņai bija pielūdzēju? —Dzeni, šķiet, bija ieinteresējusi Lorences jaunība.

— О jā, šitā sievele i jau padzīvojusi nebij brāķējama. Šturmbanfīrers fon Gaučs samīlējās līdz ausīm un jau grasījās vest sev līdzi uz Vāciju, kad dabūja zināt...

Zitkauris aprāvās.

— Ko uzzināja? — Dzenis aši pārjautāja.

Meža vīrs ietiepīgi klusēja.

— Es jums jautāju, Zitkauri, ko uzzināja fon Gaučs? Dzeņa balsī ieskanējās metāls. Vecais nolaida acis.

— Ka viņiem būs bērns.

Istabā iestājās klusums. Tikai kaut kur pie griestiem spindza muša.

— Un bērns piedzima?

— Jā, puika. Bet Alīda i nedomāja pati audzināt. Atdeva svešiem ļaudīm. Uz laukiem. Un pati atkal dzīvoja bez bēdu. Bet miesīgais dēls ... To es viņai nevarēju piedot.

«Ne jau nu to,» Dzenis pavīpsiiāja.

— Un ko tad šturmbanfīrers? — viņš it kā starp citu iejautājās.

— Frici drīz pēc tam apcietināja.

— Par ko?

— Apsūdzēja par briljantu un zelta piesavināšanos.

— Kur viņš tos ņēmis?

— Strādājis Salaspilī pie konfiscētām dārglietām, — Zitkauris paskaidroja.

— Jūs gribējāt teikt — salaupītām? — Dzenis precizēja.

— Nu jā, pie tām, kuras atņēma ieslodzītiem un sūtīja uz Vāciju. Arī sevi šis zellis neaizmirsa. Alīda pati stāstīja.

— Vai Lorence vēlāk nav satikusi šo vīru?

— Fon Gauču, cik dzirdēju, nošāvuši. Toreiz gāja ātri. Bet šis tas no nozagtajām vērtslietām vēlāk uzpeldēja pie manas radiniecītes. Nezinu tikai, vai šturmbanfīrers tās dāvinājis vai viņa pati pievākusi.

Dzenis piecēlās un pagājās līdz logam. Mājas priekšā trīs iesiluši vīri kaut ko dzīvi pārsprieda. Pa šoseju abos virzienos traucās automašīnas.

— Ar ko Lorence nodarbojās pēc kara?

— Strādāja Centrāltirgū, būdā par pārdevēju. Vēlāk pamanījās izplēst nelielu pensiju.

— Un pamazām iztirgoja arī dārglietas?

— Droši vien šo to pārdeva. Bet lielāko tiesu būs paslēpusi. Gaidīja laiku pārmaiņas. Cerēja atkal...

— Kur viņa slēpa dārglietas?

— Ja es to zinātu!

— Un kas notika ar bērnu?

Zitkauris novērsās.

— Ne mana cūka, ne mana druva.

— Neizliecieties par naivu un netaisiet pekstiņus. Mums bija noruna: es jautāšu, jūs atbildēsiet. Tad, lūdzu, kas notika ar puisēnu?

— Ir sveiks un vesels. Izauga ar audžuvecāku uzvārdu. Bet, kad tie nomira, kāds no kaimiņiem bija izpļāpājies.

— Un viņam kļuva zināms, kas ir īstā māte?

— Nūja. Tikai viņš pie tās negāja. Toreiz vēl bija jauns un lepns.

— Bet vēlāk?

— Vēlāk gan dzīve ragus aplauza. Viņam bija draugs. Aivars. Abi aizbrauca uz Sibīriju. Strādājuši par šoferiem kādā celtniecībā. Laikam nav vis zēni-ņus nekāda Leiputrija gaidījusi. Varbūt ieķēpājies kādās nepatikšanās. Nemāku sacīt. Tikai pirms trim gadiem Voldis atgriezās dzimtenē.

Voldis? Tagad kļūst skaidrs, kas īsti ir otrais mantinieks. Tomēr drošības pēc jāpārbauda.

— Taču pēc atgriešanās no Sibīrijas Voldemārs Lapiņš tomēr aizgāja pie savas mātes.

Zitkauris izbrīnā paplēta acis.

— Jūs zināt viņa uzvārdu?

— Es daudz ko zinu, Zitkauri. Daudz vairāk, nekā jūs domājat. Katru jūsu vārdu varu pārbaudīt. Tā kā neaizmirsīsim mūsu norunu.

— Es runāju patiesību.

— Jūs neatbildējāt uz manu pēdējo jautājumu.

Meža virs saviebās. Jā, šito prokuroru kā vecu zvirbuli ar pelavām nepiemānīsi. Diez ko viņš vēl paspējis uzokšķerēt?

— Jā, pēc atgriešanās Voldis aizgājis pie Alīdas. Tikai pa īstam viņi nesalaba. Nu, atzīt gan atzinuši viens otru. Alīda dzīvojusi bailēs, ka Voldis prasīs, lai palīdz nostāties uz kājām, ļadēļ tēloja turpat vai beidzamo ubadzi.

— Un tomēr pārrakstīja viņam testamentu.

— Tas ar zināms? Jā, pārrakstīja gan. Bet ne jau aiz mātes mīlestības. Kut nu, tikai lai man iezāģētu.

— Un dēlam darīja to zināmu?

— Vēl vairāk. Pieprasīja par to maksu. Divdesmit rubļu mēnesī.

— Kāpēc tad pirmais testaments bija uz jūsu vārda? Jūs abi taču ne visai labi satikāt. Varbūt arī jums par testamentu bija jāmaksā? Varbūt viņa bija jums ko parādā? Nekautrējieties, Zitkauri, stāstiet vien par saviem savstarpējiem darījumiem.

Zitkauris sagrozījās krēslā.

— Man bija labas klavieres. No veciem laikiem. Alīda sameklēja pircēju un palīdzēja tās pārdot. Bet atdeva man tikai pusi naudas. Pārējā esot nozagta. Bet es pieprasīju naudu, piedraudēju. Tad viņa uzrakstīja parāda vietā testamentu.

Dzenis skeptiski novērtēja stāstījumu. Bez šaubām, kāds darījums viņiem abiem bijis. Ne jau šis, cits. Šoreiz Zitkauris pielietoja gudru, bet nodrāztu paņēmienu: pēc iespējas runāt patiesību un līdz ar to iemi-

dzināt izmeklētāja modrību, bet vajadzīgajā brīdī nemanāmi pasviest melu piedevas. Nekas, šo krupi norīsim. Pagaidām nav ko likt pretī. Jāizliekas, ka tic.

— Vai tad šāds darījums jūs apmierināja? — prokurora palīgs painteresējās.

— Tad jau es būtu traks! Lamājos ar Alīdu uz pēdējo. I piedraudēju. Bet viņa nebija no bailīgām. Saprata, ragana tāda, ka nevaru nekā pierādīt. Es viņai saku: kāda joda pēc man vajadzīgs tavs mantojums, tu jau noķeipsi ilgāk par mani. Bet viņa: turi muti, vecais praul, citādi to pašu atsaukšu.

— Un atsauca? — Dzenis līdzjūtīgā balsī vaicāja.

— Jā. Tikko uzradās Voldis. Man par spīti pārrakstīja viņam testamentu.

Zitkauris izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja miklo pieri. Telpā patiešām bija tveicīgi. Jūlija saules svelme vāliem lauzās pa logu iekšā. Taču Dzenis to nejuta. Saruna izdevās interesantāka, nekā viņš bija cerējis. Cits aiz cita nāca klāt jauni fakti, jauni apstākļi. Tos vajadzēja turpat pratināšanas gaitā analizēt un salīdzināt. Vienlaicīgi bija jāuzklausa Zitkauris un jāapdomā nākošie jautājumi, nedodot viņam atelpu.

— Testamentā dārglietas nav minētas, — Dzenis turpināja. — Vai Voldim bija zināms, ka tādas vispār ir?

Vecais pavīpsnāja.

— Es viņam izstāstīju.

— Kādēļ?

— Domāju, ka viņš drusku papurinās savu dārgo mammelīti. Kā rudenī purina ābeli, pilnu augļiem. Atmaksāju aci pret aci, zobu pret zobu.

— Un ko viņš?

— Notēloja pagāns, ka viņam tas vienalga. Izlikās. Nevar būt, ka cilvēkam briljanti un zelts vienaldzīgi.

Dzenis iekšēji smīkņāja. Te nu tu, brāl, esi. Kā uz delnas.

— Kad notika šī saruna?

— Ar Voldi par dārglietām? Ļaujiet drusku padomāt ... Mēs toreiz tikāmies pilsētā. Tā sagadījās. Es biju aizbraucis nopirkt siltos zābakus ... Jā, tas notika pērnā gada septembrī.

— Un apmēram pēc mēneša Л .

— Alīdu nosita.— Vecais vīrs nevainīgi kā jēriņš skatījās prokurora palīgā. — Un Voldis drīz pēc tam nopirka sev motociklu.

— Jūs gribat teikt, ka ...

— Es nekā negribu sacīt. Tā varēja būt arī tīrā sagadīšanās.

— Cerēsim. Pretējā gadījumā, Zitkauri, jūs varētu nosaukt par nozieguma līdzzinātāju. Uzkūdītāju!

— Nu nē. Es nevienu musinājis neesmu. Tikai paziņoju Voldim, ka viņš ir bagāts mantinieks. Tas nav noziegums.

— Pēc Lorences nāves dzīvoklī neatrada nedz zeltu, nedz briljantus. Vai noziedznieks būtu visu aiznesis? Vai arī dārglietas tik rūpīgi noslēptas, ka netika atrastas? Varbūt tās vēl šodien guļ paslēptuvē?

Dzenis uzmanīgi sekoja pratināmā sejas izteiksmei. Taču nekā nevarēja nolasīt. Acu spraudziņas atkal bija savilkušās šauras un vaigi šļaugani nokārušies.

— Jā, par to der palauzīt galvu, — Zitkauris piekrita.

— Jums arī.

— Kas man. Es neesmu mantinieks. Man nav nekādu tiesību uz Alīdas īpašumu.

— Un Voldim?

— Tam gan. Bet kur rakstīts, ka viņš šo to nezina. Tak apgalvot nekā nevaru. Pēc Alīdas nāves neesam vairs tikušies.

— Kas vēl interesējās par dārglietām?

Zitkauris ilgi klusēja. Tad tomēr sacīja:

— Man gan piekodināja nevienam ne zilbīti. Un apsolīju.

— Man pastāstīsiet!

— Viņa bija pie manis mājās. «Ļaudobejos». Pavisam nesen. Izprašņāja par Alīdu. Tāpat kā jūs šodien.

— Un jūs izstāstījāt?

— Šo to stāstīju. Par Alīdu, fon Gauču. Par Voldi un dārglietām. Pats nezinu, kāpēc, bet izstāstīju, tik piemīlīgi prasīja.

«Finālspēle,» Dzenim iešāvās prātā, «Zitkauris upurē dāmu, lai nodrošinātu savas pozīcijas ar prokurora palīga uzticību. Viņš liek priekšā neizšķirti. Nē, vecīt, nekā nebūs.»

— Jūs gribējāt sarīdīt viņu ... teiksim, ar Voldi. Tāpat kā pagājušajā gadā centāties sarīdīt Voldi ar māti. Kad divi kaujas, trešais var iegūt.

— Kur nu tik gudri un smalki. Lai gan esmu jau vecs, bet kā nekā vīrieša cilvēks. Iedomājieties, ka pie jums,meža kaktā atbrauc jauns, piemīlīgs sievišķis. Smaida kā dievu meita. Gribētu redzēt, vai jums pietiktu gribasspēka atteikt? Varbūt. Bet es nevarēju.

Dzeņa sejā pazibēja sarkastisks smīniņš.

— Kas viņa bija?

— Savu vārdu nenosauca.

— Kāda izskatījās?

— Gaišiem matiem. Smuka. Ģērbta pēc pilsētas modes.

— Vēl kādas pazīmes?

— Neatminos.

— Vai pazīt varētu, ja ieraudzītu?

— Nezinu gan.

— Labi, beigsim. Mājās visu labi apdomājiet. Gan vēl tiksimies.

Zitkauris bija vīlies. Kā redzams, no neatlaidīgā prokurora nebūs tik viegli atkratīties.

Pēc minūtēm desmit Dzenis jau stāvēja pie autobusa pieturas šosejas malā. Līdz autobusa pienākšanai laika vēl daudz. Varbūt laimēsies apturēt kādu garāmbraucošu mašīnu. Bet, kā par spīti, uz Rīgas pusi neviens nebrauc. Tā mēdz būt, kad tu, cilvēks, steidzies.

Dzenis patiešām steidzās. Iegūtā informācija bija ļoti svarīga. Tagad nu beidzot iezīmējas Alīdas Lorences-personības konkrētie vaibsti. Un galvenais — slepkavības motīvi. Tas jau ir prāvs solis uz priekšu tumšajā labirintā. Versija, ka Lorence noslepkavota* veca mēteļa un pāris lupatu dēļ, jau pašā sākumā izsauca Dzenī iekšēju protestu. Cita lieta zelts, briljanti ...

Steidzami jāpārbauda Zitkaura liecības, jānosūta Trubeks, lai sameklē Lapiņu un nopratina, kamēi meža vecis nav pasteidzies brīdināt. Kas zina, kādas ir abu attiecības. Jārīkojas ātri un enerģiski. Bet tu, cilvēks, te stāvi un gaidi autobusu, it kā uz tirgu brauktu. Kas nekait milicijai. Katrā nodaļā vairākas mašīnas, nerunājot jau par pilsētas pārvaldi. Vai prokuratūrai nederētu operatīvās mašīnas? Tik ļoti atvieglotu darbu. Cik dārgā laika būtu ietaupīts ir valstij, ir pašiem.

Turpat pie autobusa pieturas atradās zaļi nokrāsots sols. Dzenis palūkoja ar pirkstu. Maz labuma. Nežūstoša krāsa. Nekas. Lai tiek neliela slodzīte kājām. Domās viņš atgriezās pie sarunas ar Zitkauri.

Alīdas Lorences pagātni vecais bija apstāstījis ticami. Notikumi par Gauču, dēlu un dārglietām, domājams, arī nav fantāzijas augļi. Bet viņa paša attiecības ar Lorenci? Hmm ... Te atļaujiet Zitkaurim neticēt. Pret zeltu un briljantiem vecais nekādi nav vienaldzīgs. Pats nevilšus atzina. Varēja notikt tā: Zitkauris uzzina, ka testaments pārrakstīts Voldim un visas cerības vējā. Viņš nolemj ar varu atņemt dārglietas. Bet kāpēc tikai pēc trim gadiem? Un kādēļ tad jāizpauž Voldim par dārglietām? Vai tikai tādēļ, lai pēcāk novirzītu izmeklēšanu pa nepareizu taku? Apšaubāmi.

Bet Voldis? Likumīgam mantiniekam, šķiet, nebūtu vajadzības aplaupīt savu māti? Varbūt pārņēma nepacietība, tūlīt sakārojās naudas. Varbūt bažījās, ka dārglietas viņam netiks, jo, oficiāli noformējot mantojumu, tās varētu konfiscēt kā nelikumīgi iegūtas. Kaut kāda loģika te ir. Taču šis pieņēmums arī nav pavisam drošs. Kālab Lapiņam vajadzētu zagt mātes mēteli un kleitas, kuras vēlāk tik un tā būtu saņēmis pēc testamenta? Vai tā būtu maskēšanās?

Ar kurpes purngalu Dzenis urdīja zemi. Un ja tomēr Zitkauris? Kāpēc gandrīz bez skubināšanas izstāstīja par dārglietām? Vecais nav muļķis, un vajadzētu saprast, ka aizdomas var krist arī uz viņu. Nu skaidrs. Vienalga — agri vai vēlu mēs visu to uzzināsim. Tad viņa klusēšana liktos divkārt aizdomīga.

Kurš vainīgs — Lapiņš vai Zitkauris? Varbūt ne viens, ne otrs. Beigu beigās noziegumu varēja pastrādāt arī kāds cits, kam bija zināms par Alīdas Lorences mantību.

Jautājumu gaužām daudz, un katram jaatrod pareiza atbilde. Jādomā, jādomā, jādomā. Diezgan jau pieļautu kļūdu.

Pieturas vietā bija sanākuši pasažieri. Sprigacains meitēns, laiku īsinot, tepat ceļmalā bija saplūcis pušķi gundegu. Pārmoderni uzcirties jauneklis ik pa brīdim lūkojās te pulksteni, te uz ceļa pusi. Divas sievietes pukojās par nesaprātīgām rīdziniecēm tirgū: smiekls nāk, krējumam esot likta klāt dzeltenā krāsa, nezina, ka pureņu laikā krējums aizvien dzeltenāks.

Dzeni apkārtne cik necik izklaidēja. Aiz pagrieziena putekļu grīstē beidzot parādījās gaidītais autobuss.

NOTIKUMS RESTORĀNĀ «OGRITE»

i

— Likuma varda!

Smaga roka nogūlās uz pleca. Trubeks spēji pagriezās. Kapteiņa Sokolovska sejā atplaiksnījās plats smaids.

— Nobaidīju?

— Šausmīgi. Neredzi, kā pēdas trīc?

Abi stāvēja Merķeļa ielā pie «Saktas». Pār pilsētu pletās krēslas spārni. Veikala skatlogos iedegās gaisma. Virs tiem jautri mirgoja sarkani, dzelteni un zaļi burti. Garām šalca cilvēku burzma.

— Skrienu uz ķinīti pēc biļetēm, — Sokolovskis piemiedza Trubekam ar aci. — Un visu vakaru nedomāšu par noziedzniekiem, dusmīgiem prokuroriem un sankcijām. Pirmais brīvais vakars pēc neskaitāmām darba dienām.

— Beidzamā laikā daudz ko noņemties?

— I nerunā. Zini, Boris, reizēm domāju iet prom no milicijas. Pavisam. Gribu dzīvot kā citi cilvēki. Katru dienu pēc darba atpūsties. Teātris, ķinītis, koncerts. Draugi. Sameklēšu sev klusu, mierīgu darbiņu.

— Par saimniecības vadītāju vai kadru inspektoru. Ideja nav slikta. Uzbūvēsi ģimenes mājiņu kaut kur zaļumos un brīvdienās audzēsi tulpes. Idille!

Kapteinis atmeta ar roku.

— Eh, draudziņ, nezīmē man miglu bildes! Vai mani apbedīt taisies, vai?

— Kāpēc tad apbedīt?

— Saimniecības vadītājs, tulpes! Es taču pēc pāris mēnešiem izlaidīšu garu.

— Pats teici, ka sirds kāro mierīgas dzīvītes.

— Daudz ko var sarunāt, kad sirds pilna. Mana devīze ir: kamēr strādāju, esmu dzīvs.

— Vai tad kadru inspektora darbs nav darbs?

— Neatbilst manu kaulu smadzeņu būtībai. Kā redzams, nav lemts baudīt mierīgas dzīves jaukumus.

Sokolovska acīs iezibējās draiski velniņi. Viņš draudzīgi iedunkāja Trubekam sānos.

— Bet tagad atzīsties, ko tu te dari tik vēlā stundā! Vai tikai negaidi Džuljetu?

— Kādu Džuljetu?

— O, cik mēs naivi! Neizdosies izgrozīties. Kriminālmeklēšanas daļai viss skaidrs. Arī tas, ka tu vakar krāšņas tumšmates pavadībā biji Dzintaru koncertzālē. Iemīlējies Romeo! Tā aizrāvies, ka pagāji garām un mani pat nepamanīji. Atzīsties un atklaj noslēpumu savam uzticamākajam draugam. Kas viņa ir, šī tava sirdsdāma?

Trubeks sastomījās.

— Tā ir Marina ... aizvakar atbrauca no Ļeņingra-das. Pa brīvdienām. Studē medicīnu. Sirsnīga meitene.

— Visas viņas sākumā sirsnīgas. Pār manu draugu iecirkņa inspektoru Jezupānu agrā jaunībā arī паса tāds sods. Iemīlējās, ēzelis tāds, līdz ausīm. Izredzēto

sauca — Lolita. Meiča kā lelle: gaišiem matiem, zilām acīm. Iepazinās ballē, kultūras namā.

«Vai jums šeit patīk?» viņš lūkoja uzsākt sarunu.

«Mm ... jā,» pēc laba laiciņa saklausāma atbilde.

«Un bieži nākat uz klubu?»

«Mm ... jā.»

«Vai drīkstu jūs aicināt uz ķinīti?»

«Mm ... jā.»

Vārdu sakot, Lolita kautrīgāka par kautrīgu.

Kad Jezupāns apciemo Lolitu kopmītnē, viņa ieslēdz televizoru, nosēstas blakus un noskatās visu, ko tovakar rāda.

Dzimtsarakstu nodaļā arī klusāka par pelīti slazdā. Kad jautā, vai viņa vēlas kļūt jpar Jezupāna sievu, kautrīgi nočukst:

«Mm ... jā!»

Pēc kāzām abi mierīgi nodzīvo kādu mēnesi, nepārmij uši gandrīz ne vārdu.

Bet vienā jaukā dienā Lolitiņa sāk runāt pa īstam.

«Ķēms tāds, nelaidīšot mani uz balli! Prātu izkūkojis! Pasvilpšu, un zēni tevi mīkstu pataisīs!»

Kas atlika Jezupānam?

«Mm ... jā,» viņš klusi atbildēja, paņēma koferi un uz pirkstgaliem lavījās ārā no sava dzīvokļa.

Bet Lolita vis tik lēti nepadevās. Iekrāva pielaulātajam pa žokli un aiz čupra ievilka atpakaļ istabā. Tā nabaga Jezupāns mocās līdz šai baltai dienai.

Trubeks iecietīgi uzklausīja Sokolovski.

— Vai tu man to stāsti profilakses nolūkā?

— Mm .. . jā. Apakšpulkvedis Krastiņš allaž māca: laba profilakse garantējot sekmes. Kad putra piedegusi, labāk to tūlīt gāzt ārā nekā lūkot ēst un maitāt apetīti.

— Jūsu apakšpulkvedis ir prātīgs virs. Taču viņa profilakse, kā redzams, attiecas nevis uz mīlestību, bet uz noziegumiem.

— Neuztraucies, tas nav mērķēts uz tevi. Tāpat vien. Atcerējos sāpīgo jautājumu, jo gandrīz katru dienu ar to jāķēpājas. Ir tādi neattīstīti stulbeņi. Kā tikai astoņpadsmitais gadiņš klāt, kampj aiz brunčiem pirmo kaut cik glīto grozastīti un prom uz dzimtsarakstu nodaļu. Bet šī vai septītās debesīs. Diez kur steidzas un ko bīstas nokavēt šie zaļknābīši?

— Taču jau ar mīļo sencīšu svētību.

— Tie arī, dažkārt prātīgi un cienījami ļaudis, tādās reizēs kā bez galvas. Aizmirst, ka vajadzētu atvasītēm nolaist bikses un tā īsti noskaitīt pa sēžamvietu.

— Nav peļams līdzeklis.

— Skaidrs. Un nebūtu par ļaunu biežāk pielietot. Citādi — paskat, kas notiek. No desmit šādām tā saucamām ģimenēm deviņas izput jau pirmajā gadā. Tā būtu vēl pusbēda. Paliek pēcteči, kas aug bez tēviem. Tādām mātēm arī nav vaļas mazuļiem. Un nu aug šie pārsteidzības augļi bez uzraudzības, uz ielas atrod sev kompāniju.

— Un gādā, lai mums nebūtu dīkstāves.

— Taisni tā. Šodien pat līdzīgā lietā biju Ogrē.

Sokolovskis pēkšņi ko atcerējās.

— Paklau, Boris, gandrīz vai piemirsu. Ir interesanti jaunumi. Domāju no rīta pie tevis piekāpt. Bet, ja nu esam satikušies, tad uzklausi tepat. Zini, ir tāds restorāns «Ogrīte».

— Zinu. Ogres universālveikala pirmajā stāvā.

— Laba orientācija. Izrādās, tu nemaz neesi tik lēns, kā izliecies. Tad lūk, kādā jaukā vakarā šajā restorānā sēž mūsu kopējā paziņa. Uzmini, kura.

— Lora Dolmane.

— E, brāl, tu esi nevis Romeo, bet Donžuāns. Gaida Marinu un sapņo par Loru. Nē, draugs, neuzminēji un mūžam neuzminēsi. «Ogrltē» sēž Zenta Saukuma.

— Izbēgusi no cietuma, vai?

— īsts Jūlis Mūlis! Tas taču pagājušajā gadā. Sēž, lūk, mūsu Zenta restorānā pie galdiņa. Te pietenterē kāds iešņabojies vecis un lūdz dejot. Zenta atsakās. Šis aizvainots savās labākās jūtās un gāž Zentai pa skaustu. Saceļas jandāliņš. Kāitlbas sargi tēviņu nomierina, sastāda protokolu. Zenta tur figurē kā cietusī.

— Kad tas notika?

— Otrajā oktobrī. 1

— Divas nedēļas pirms Lorences nāves.

— Tieši tā.

— Kā viņa nokļuva Ogrē?

— To tu pats pajautāsi.

— Viena taču viņa neatradās restorānā?

— Es izprašņāju zāles pārzini un šveicaru. Tie atcerējās, ka kopā ar Saukumu bijis jauns cilvēks, pagara auguma tumšmatis, diezgan pievilcīgs. Sīkākas pazīmes nosaukt nevarēja. Šveicars vēl atcerējās, ka pārītis atbraucis ar mašīnu un atstājis to stāvvietā iepretim restorānam.

— Kādas markas mašīna un kādā krāsā?

— Nepievērsis uzmanību. Arā bijis tumšs.

— Un protokolā par jauno cilvēku nekas nav atzīmēts?

— Diemžēl ne, tajā brīdī bijis izgājis.

Trubeks paberzēja zodu.

— Njā, tava vēsts patiešām zīmīga. Atceries, meitenes kopmītnē runāja, ka Zentai bijis pielūdzējs. Taču viņa pati to kategoriski noliedza.

— Meloja. Un galvenais — kam? Man!

— Laikam jau bija svarīgs iemesls. Bez savtīgiem apsvērumiem nepatiesi neliecinās.

— Varbūt puisis precējies un viņa negribēja to kompromitēt, — Sokolovskis secināja.

— Nu zini, ja cilvēku apsūdz slepkavībā ...

— Varbūt tiešām mīl. Tādos apstākļos bieži ne ar ko nerēķinās.

;— Un tu, Viktor, domā, ka jaunajam cilvēkam nav nekāda sakara ar slepkavību?

— To es neesmu teicis. Gribu tikai brīdināt tevi no pārsteidzīgiem slēdzieniem. Karstu nevar strēbt. Te nepieciešams filigrāna darbs.

— Lai būtu kā būdams, bet Saukuma vēl jānopratina. Izbraukumu viņa tagad noliegt nevarēs. Ogres protokolā droši vien ir arī Saukumas paraksts.

— Protams.

— Viņa būs spiesta nosaukt pielūdzēja vārdu. Varbūt tas ir tieši tā pavediena gals, kuru mēs tik ilgi un cītīgi meklējam.

— Tu neesi apsvēris vienu apstākli, Boris. Zenta ir nevis lieciniece, bet apsūdzētā. Viņa drīkst atteikties tev atbildēt.

— Ko tad, nepratināt viņu, vai?

— Pratināt vajag. Un, jo drīzāk, jo labāk. Tikai piesardzīgi. Ja reizē metīsi galdā visus trumpjus, viņa ierausies kā čaulā. Un atkal nekā.

— Apspriedīšos ar Dzeni.

— Katrā ziņā. Starp citu, vai Lorences lietā nav vēl kādi jaunumi?

— Pagaidām nekā konkrēta. Minējums uz minējuma. Versiju daudz, bet zem katras čauganas skaidas. Citu neko nedarām kā atņemam zīlniecēm maizi.

— Vai patiešām nekā?

-— Šis tas ir gan. Radušies daži interesanti apstākļi. Bet galus savilkt pagaidām neizdodas. Turklāt visu laiku kāds maisās pa kājām. Nezināma sieviete.

— Ievārīja gan Roberts strēbekli ar to savu Zentu Saukumu. Tagad laikam pats nožēlo. Iespējams, ka Ozollapām tomēr bija taisnība. Būtu labāk atstājuši spriedumu mierā. Darba jums, paldies dievam, pietiek jau tā atliku likām.

— Es gan domāju, Viktor, ka esi principiālāks.

— Nerūc, vecais. Es tāpat vien. Vispār jūs abi ar Dzeni esat malači. Saki, Boris, — tu patiešām gaidi savu meiteni?

— Nē, es pavadīju viņu uz Jūrmalas vilcienu un tagad kātošu mājās.

— Zini ko, piekāpsim tūlīt pie Roberta. Apspriedīsimies, man iešāvās prātā kāda ideja.

— Un kā ar ķinīti ūn tavu pirmo brīvo vakaru pēc garajām darba dienām?

— Pārcietīsim šīs kultūras slāpes.

— Bet Janina tevi gaida.

— Piezvanīšu viņai no Roberta dzīvokļa. Ejam.

VOLDIS, ZITKAURIS VAI ARI...

Pa līkumotajām kāpnēm līdz trešajam stāvam diezgan ko kāpt. Advokāts Robežnieks, mapīti vicinādams, otrajā stāvā panāca kalsnēju večuku ar tādu kā ormaņa ādas cepuri galvā. Pie margām pieturēdamies, viņš krekstēdams cilāja garās kājas, autas vecmodīgos zābakos ar āķīšiem priekšā. «Laikam viens no daudzajiem sūdzībkaļiem,» advokāts secināja.

Katrai prokuratūrai ir tādi savi pastāvīgie klienti. Droši vien domā, ka bez tiem prokuratūrā valdītu

bezdarbs. Par ko tikai viņi nesūdzas, kur tikai nesaredz bezgalīgas nelikumības! Sākot ar kaimiņiem, kuri ber tiem žurku zāles zupā, un beidzot ar dažādām iestādēm, kur, bez šaubām, nodarbojas ar ļaunprātībām un ņem kukuļus.

Uz advokatūru šādi sūdzībnieki nenāk — par konsultāciju jāmaksā nauda. Un vispār — ko tur nākt, ko nabaga advokātiņš var līdzēt. Prokurors — cita lieta. Viņš ir visvarenākais, visspēcīgākais. Un, galvenais, visos jautājumos speciālists. Kaimiņš tevi nolamājis? Ej tikai pie prokurora. Namu pārvalde neremontē māju? Pie prokurora. Sieva izlaidusies? Pie prokurora. Un prokuroram viss jāuzklausa, jāpalīdz, jādod gudri padomi.

Uzgaidāmajās telpās Robežnieks ieraudzīja vismaz piecpadsmit apmeklētājus. Daži nervozi burzīja rokās zaļās pavēstes. Kā redzams, liecinieki, izsaukti pie izmeklētājiem.

Solīds pusmūža vīrs sirdīgi strostēja savu pinkām apaugušo dēliņu. Bet šis itin mierīgi pūta griestos dūmu gredzenus. Blakus sparīga, sasārtusi sievele puķainā katūna kleitā, ar bērnu uz rokām. Droši vien tagad atnākusi pie prokurora «taisnību» meklēt, kad pati jau ielauzusies neaizņemtā dzīvoklī kādā jaunā mājā.

Vienam otram patiešām vajadzība griezties pie prokurora pēc palīdzības. Varbūt kāds bradā kājām viņa likumīgās tiesības darbā vai dzīves vietā. Varbūt nav apmierināts ar tiesas, milicijas vai citu iestāžu rīcību. Prokurors visu apsver, iedziļinās, izšķir. Un, ja likums tiešām pārkāpts, teic savu vārdu un pārkāpumu likvidē.

Robežnieks pagāja garām kancelejai. Durvis bija pusvirus. Divi milicijas darbinieki bija atveduši un

pašlaik nodeva sekretārei paprāvas krimināllietas sējumus zilos vākos un piedevām divus maisus ar lietiskiem pierādījumiem. Turpat ari grozījās Gunārs Dzelzītis ar dokumentiem rokā.

Robežnieks pabāza galvu durvīs.

— Servus, Gunār! Kā redzu, tev atveduši darbu.

— Un tev maizi, — Dzelzītis atņēma sveicienu. — Nepilngadīgie. Tevi neinteresē? Labs materiāls tiesai. Tēvs dzer, māte strādā par apkopēju trijās vietās. Neviens par pusaudzi nerūpējas. Nu, un šis noaudzē-jis bītlu matus un meties uz motociklu zādzībām. Lūk, runa gatava. Ieraksti tik magnetofona lentē. Noderēs arī kādai citai reizei. Ņemsi?;

Viņi soļoja pa gaiteni uz Dzelzīša kabinetu.

— Nē, neņemšu, — Robežnieks savilka skābu ģīmi.

— Es arī ne. Paldies dievam, man seifā lietu vesels blāķis. Un puse no tāfņ saimnieciskās. Revīzijas, ekspertīzes, algu saraksti, darba uzdevumi, debeti, kredīti, bilance, atskaites, pierakstījumi, norakstījumi, viltojumi. . . Tonnām dokumentu. Gribas gaudot kā sunim mēnesnīcā.

Viņi bija ienākuši kabinetā, un Gunārs pieklauvēja ar pirkstu pie sienas.

— Pasaki — kādas šķiras ķieģeļi te iemūrēti?

Robežnieks piespieda roku pie krūtīm un paklanījās.

— Izsaku tev dziļāko līdzjūtību.

Viņš nolika savu mapi uz galda. Dzelzītis atvēra seifu un izvilka vairākus sējumus.

— Še, novērtē manu daiļradi.

— O, tu esi gandrīz tikpat ražīgs kā Agata Kristi.

— Jā, tikai man nemaksā honorāru par autorloksni. Palasi, citādi vēl nosūdzēsi mani, ka pirms tiesas neesmu devis iespēju iepazīties.

— Kur mans klients?

— Tūlīt būs. Es jau liku atvest.

Robežnieks sāka šķirstīt lietu no otra gala. Vispirms iepazinās ar lēmumiem par apsūdzības celšanu.

— Kvalificēti nostrādāts, — viņš atzinīgi konstatēja. — Piecas noliktavas aptīrījuši. Kur tad bija sargi?

— Viens gulēja, otru ieslēdza atejā, trešais pats paslēpās. Ko viņiem citu darīt? Ielūkojies pēdējā sējumā. Tur sargu liecības. Atnāk pie manis viena tāda sociālistiskā īpašuma sargātāja, puskurla, ar spieķīti, astoņdesmit astoņus gadus veca. Labi, ka todien vēja nebija, citādi būtu prokuratūrai garām aizpūsta. Un nu uzsāk čamstināt: «Vai, dēliņ, baišmīgi bij. Sēdu šavā būdā un džirdu — grabināš tur kāds.» Grabinās! Tie jau ar smago mašīnu bija iebraukuši, un kalēja veseris gāza noliktavas vārtus ārā. «Gribēju nobaidīt. Paņēmu čeblīti un kā šitu pret šienu, kā daužu pret šienu. Ak vai, manu debeštiņ! Gribēju paškatīt, vai tie jau aizbēguši. Skatos, durviš aizbultētas.» Es jautāju, vai signalizācijas nebija? Izrādās, nebija. Tuvākais telefons kantorī, ceturtajā stāvā. Ko tur brīnīties, ka aplaupa noliktavas.

Gaitenī noklaudzēja soļi, un kabinetā iedrāzās Trubeks.

— Kur Dzenis? — viņš sauca no sliekšņa.

— Cietumā! — Dzelzītis atsaucās.

— Tik godīgs cilvēks, — Robežnieks nomurmināja un pašūpoja galvu.

Dzelzītis paķēra uz galda kriminālkodeksa komentārus un atvēzējās pret Robežnieku.

— Aizbraucis uz cietumu aprunāties ar Zentu Saukumu. — Viņš pievērsās Trubekam. — Lika, lai viņu pagaidot. Nu, kā tev veicās ar Lapiņu?

Robežnieks kļuva ausīgs.

— Lapiņu? — viņš iejautājās.

— Tas attiecas uz Lorences slepkavības lietu, — Dzelzītis paskaidroja. — Atceries, tiesā pats aizstāvēji Zentu Saukumu. Dzenis uzdeva Borisam nopratināt mantinieku Voldemāru Lapiņu.

— Tu domā, es glabāju atmiņā visas prāvas, kurās uzstājos tiesā?

Trubeks novilka svārkus un pakāra uz krēsla atzveltnes.

— Zini, Gunār, man šis Voldis nepatīk. Glums kā zutis.

— Ved tevi ap stūri?

— Nu nē. Bet izprast viņu liav viegli. Visumā Lapiņš apstiprināja to pašu, ko stāstīja Zitkauris. Viņš patiešām pirms trim gadiem atgriezies no Sibīrijas. Pat dokumentus uzrādīja. Alīda Lorence uzņēmusi diezgan nelaipni, tomēr par dēlu atzinusi.

— Vai vecā viņam klāstījusi par dārglietām?

— Ne vārda. Vismaz Lapiņš tā apgalvo.

— Un tomēr viņš maksājis divdesmit rubļus mēnesī par mantojumu — vecām lupatām un aizvēsturiskām mēbelēm.

— To viņš izskaidro diezgan loģiski. Testamentam neesot piegriezis vērību, bet naudu devis kā dēls mātei. Pienākums.

— Sirdī pēkšņi uzliesmojusi dēla mīlestība! Un tu viņam tici!

Advokāts Robežnieks bija ieracies biezajos sējumos un izlikās, ka rūpīgi studē sava aizstāvamā lietu.

— Vai pēcāk Lapiņš tomēr uzzinājis par dārglietām? — Dzelzītis nerimās. — Varbūt arī to noliedz?

— Pērnruden Zitkauris viņam esot izstāstījis.

— Grūti teikt, vai tiešām tā vai arī abi paguvuši vienoties.

— Nedomāju vis, ka būtu vienojušies. Lapiņš pārskaities uz veco. Mēģināja man iegalvot, ka slepkavība ir Zitkaura darbs. Vecais uzskatījis, ka viņam esot tiesības uz dārglietām. Kaut kādi veci rēķini.

— Zitkauris gāž uz Lapiņu, Lapiņš uz Zitkauri. Varbūt abi kopā? Šāda spēlīte nemaz nebūtu tik slikta aizstāvības taktika. Starp citu, kā Lapiņš izskaidro motocikla iegādi? Kur ņēmis naudu?

— Esot sakrājis.

— Krājkasē? To viegli pārbaudīt.

— Nē, krājis trīsprocentu obligācijās.

— Njā, to jau grūtāk. Un ko viņš stāsta par Zentu Saukumu?

— Nekā. Līdz tiesas dienai neesot redzējis.

— Dabiski. Ja arī pazīst, tik lēti neatzīsies, — Dzelzītis sarosījās krēslā. — Motocikls! Restorāna «Og-rīte» šveicars liecināja, ka Zenta un jaunais cilvēks atbraukuši ar mašīnu. Taču ar kādu — nav iegaumējis. Varbūt kļūdās? Varbūt viņi braukuši ar motociklu?

Trubeks noņēma brilles un aplūkoja tās tuvu pie acīm, it kā meklētu kādus defektus.

— Nu nē, Gunār, ar motociklu uz restorānu nebrauc. Pa ceļam notašķīsies no galvas līdz kājām. Bet es noskaidroju ko citu. Lapiņš Sibīrijā strādājis par šoferi. Braukšanas tiesības viņam ir. Pārbaudot gāzes komunikāciju, it sevišķi, kad jātiek pilsētas nomalēs vai ārpus Rīgas, viņš bieži vien izmanto dienesta pikapu. Pats sēžas pie stūres. Nereti ņem mašīnu vakarā uz mājām, atstāj sētā, lai no rīta, ietaupot laiku, izbrauktu uz līniju. Tā viņš viegli varēja kopā ar Saukumu aizlaist uz Ogri.

— Varēja, — Dzelzītis piekrita. — Un, kā redzams, nav nejaušība, ka uz «Ogrīti». Rīgas restorānos baidījās sastapt paziņas. Tādi var vēlāk pārvērsties par lieciniekiem.

— Interesanti, ko Dzenis šodien pratināšanā izdabūs. Vai pārliecinās Zentu beigu beigās stāstīt patiesību?

— Sarežģīta būšana, — Gunārs norūca. — Pie deviņiem velniem! Ellišķīgi sarežģīta. Es tevi neapskaužu. Pat laiks darbojas pret tevi. Gandrīz gads pagājis, cik ūdeņu aiztecējis. Vieglāk būtu bijis izmeklēt pašā sākumā, uz svaigām pēdām. Ek, Lora, Lora!

Te lēnām atvērās durvis un jistabā kā saukta ienāca izmeklētāja Lora Dolmane. Līgiem soļiem, it kā grīdu taustīdama, viņa tuvojās rakstāmgaldam. Piesardzīgi atskatījās un, kā lielu noslēpumu glabājot, klusi palūdza Dzelzītim protokolu blankas. Saņēmusi prasīto, tikpat graciozi izmanījās ārā.

Robežnieks noskatījās viņai nopakaļus un dziļi nopūtās:

— Dārgā, dārgā Loriņa . . .

— Ko, atkal iemīlējies! — Dzelzītis bezcerīgi atmeta ar roku. — Nav žēl. Uz divkauju neizsaukšu.

— Es teicu «dārgā» tāpēc, ka, manuprāt, jūsu Loriņa valstij izmaksā pārāk dārgi.

Dzelzītis paraustīja plecus.

— Tu runā par viņas algu?

— Nē, par viņas darbiem. Vakar uzstājos tiesā kādā krimināllietā, kuru viņa apdarināja un radīja deviņus mēnešus. Naudas izšķērdēšana šūšanas darbnīcā. Pieņēmēja «aiz pārpratuma» daļu no ieņemtās naudas nelikusi kasē, bet bāzusi savā kabatā. Bilance nesakrita par kādiem trim tūkstošiem rubļu. Viss jau tā bija pārāk skaidrs no revīzijas materiāliem. Bet

Lora parādīja plašu vērienu. Izsaukusi un nopratinājusi sešsimt pasūtītāju. Un lielākajai daļai jautājusi vienu un to pašu, vai viņi ir vai nav maksājuši. It kā par velti kāds tiem šūtu un piedevām kvītis rakstītu. Tagad, Gunār, saskaiti, cik šis joks izmaksāja valstij. Katrs no sešsimts lieciniekiem pēc būtības nestrādāja savā darba vietā divas dienas: vienu, kad viņu izsauca uz prokuratūru, otru, kad pratināja tiesā. Pie tam viņiem tiek apmaksāta vidējā alga.

— Varbūt aizstāvība uzskata, ka vispār nevajadzēja lietu izmeklēt un tiesāt izšķērdētāju?

— Vajadzēja. Izmeklēt un tiesāt vajadzēja. Tikai taupīgāk. Liecinieku skaitu varētu krietni vien samazināt. Izmeklēšana tā neieilgtu, un arī tiesā lietu izskatītu ātrāk. Nemaz nerunājot par to, cik materiālu vērtību varētu saražot bez vajadzības izsauktie liecinieki savos uzņēmumos zaudētajā laikā ...

Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzu, — Dzelzītis atsaucās. — Atveduši tavu aizstāvamo, Ivar. Sāksim nu .. .

MARINA PRET DONU KIHOTU

— Paskaties, kāda ērmota priede! — Marina jūsmīgi sauca, turēdamās Borisam pie rokas. — Ar izliektiem zariem un bez galotnes!

Abi klejoja pa ļaudīm piebārstīto liedagu, kas no tālienes atgādināja koši raibu mozaīku uz smilšu krāsas fona.

Saule to svētdien nikni tveicēja, bet zaļganzilā jūra bija dzidra un rāma. Paklusu ņurrādama, tā maziem vilnīšiem, kūkumus mezdama, mīlīgi berzējās ap liedaga piekāji.

Marinai mugurā bija ugunīgi sarkans peldkostīms, kas labi izcēla viņas tumšos matus un slaido, šokolādes brūnumā iedegušo augumu. Boriss bija pārmetis pār roku svītrainu sporta kreklu.

Uz brītiņu viņi apstājās.

— Paraugies, cik šī priede graciozi un cēli stiepj zarus uz jūras pusi, aicina, — Boriss klusi teica.

— O, tu esi sapņotājs un saredzi vairāk, nekā īstenībā ir, — Marina bezbēdīgi iesmējās. — Tu, tāpat kā Dons Kihots, vēja dzirnavās saskatīsi ļauno burvi un tūlīt bruksi tām virsū. Man šķiet, izmeklētājs mazliet atgādina Donu Kihotu, vai ne? Viņš cīnās un cīnās pret noziedzībām, bet nofciegumi kā bija, tā ir.

Boriss domīgi savilka uzacis.

— Noziedzība nebūt nav vējdzirnavas, bet gan bīstams ienaidnieks, ar kutu agri vai vēlu jātiek galā. Bet Dons Kihots, mīļā Marisīt, ir bijis dižens vīrs, aicinājis cīņā pret visu ļauno, neģēlīgo. Ja tu arī zaudēsi un būsi sakauts lupatās, vienalga, savu uzdevumu esi paveicis, jo sēkla, ko izsēji, kādreiz dos asnus. Tāda bija Dona Kihota devīze. Tie nebūt nav ārprātīgā murgi, bet gan dižā Servantesa dziļa doma, paslēpta zem nelaimīga bruņinieka pelēkajām bruņām.

— Un arī tu, mans bruņiniek, esi nolēmis ziedot savu dzīvi cīņai pret ļaunumu un noziegumiem?

— Jā, Marisīt, esmu.

— Labi. Bet vai to var darīt, tikai strādājot par izmeklētāju? Tev ne prātā neienāk, ka jurists — zinātnieks, teorētiķis — nebūt nav zemāk vērtējams par praktiķi. Kāpēc gan nevari iestāties aspirantūra?

— Teorētiķis, kam nav prakses, nekad nekļūs par īstu zinātnieku. Es ieteiktu katram topošam zinātniekam nostrādāt vismaz desmit, piecpadsmit gadus

praktiskā darbā, sakrāt pieredzi un tikai tad spert kāju zinātnes plašajā laukā.

Marina neatbildēja, viņa dudināja kādu dziesmiņu un domīgi šūpoja galvu. Borisa acis glāstīja meitenes melnīgsnējo seju.

Abi izlavījās cauri guļošu ļaužu labirintiem. Tad laipoja pa kāpām uz augšu. Basās kājas grima karstajās, irdenajās smiltīs.

— Lai gan esi fantasts, tomēr arī sausiņš, — Marina māksloti uzmeta lūpu, — neiejūtīgs cilvēks un nepavisam mani nemīli. Es taču tevi tā lūdzu atvaļinājumu pavadīt kopā ar mani. Bet nu, kad esmu atbraukusi, tu pat nedomā to darīt. Varbūt tagad varēsi? Man kaimiņos parīt atbrīvosies istabiņa, būs kur apmesties.

Boriss nelaimīgi nolaida acis.

— Nevaru, dārgo meitenīt, saproti jel. Nedrīkstu. Kamēr vienu sarežģītu lietu līdz galam neatšķetināsim, par atvaļinājumu nav i ko domāt.

Meitene nopūtās.

— Un tā būs visu mūžu?

— Visu mūžu, mana labā.

Boriss atvēra mazus, zaļus vārtiņus un palaida Marinu sev pa priekšu.

— Kas gan dzīvo šajās pasaku būdiņās? — viņš mēģināja kliedēt nopietno sarunu.

— Es, vistiņa raibcekulīte, — Marina atsaucās.

Patiešām, visapkārt cita pie citas bija saliktas krāsainas trīsstūru ēciņas ar augstiem, smailiem jumtiem, stikla durvīm un sienām. Pa divām kopā, vienādas kā Siāmas dvīņi tās izveidoja uzslietus milzīgus «M» burtus. Tālāk jau stāvēja divstāvu ēkas un ne vairs no presētām skaidu plāksnēm kā pirmās, bet gan no spundētiem dēļiem. Četrkantīgas, it kā divi klucīši uz-

likti viens uz otra, ar kāpnītēm un plašu verandu pie sāniem. Ari tās bija nokrāsotas spilgtās krāsās. Tāds bija Pumpuru kempings.

Marina un Boriss tuvojās zaļai divstāvu mājiņai. Stikla sienas un durvis aizklātas raibraibiem aizkariem. Tādā mājā ir četras istabas — divas augšā, divas apakšā. Marina bija apmetusies augšstāvā vienvietīgā kambarītī.

Marina pakāpās dažus pakāpienus un iebrauca abām rokām Borisa kuplajos matos.

— Manu mīļo filozof, — viņa atkal maigi ierunājās. — Nākošgad es beigšu augstskolu, un tu kā princis atbrauksi man pakaļ zaļā 'karietē un atvedīsi uz šo pasaku valstību.

— Atvedīšu, mana labā, un nekad vairs prom nelaidīšu. Vasarā dzīvosim te, bet ziemā ... — viņš mazliet aprāvās. — Ziemā pilsētā.

— Un mums būs divi bērni, puisēns un meitene.

Viņa žigli noskūpstīja Borisu uz vaiga, atlēca sāņus

un metās pa kāpnēm augšā.

— Uzgaidi mani tepat! — viņa jau no augšas sauca. — Es tikai uzraušu kleitu, tad iesim pusdienot.

Cik dzīve skaista! Pat priedes klusi un vēlīgi žužināja un māja plati izplestām zaru ķetnām. Borisam tā vien gribējās apkampt kuplo pīlādzi, kas turpat kautrīgi stāvēja un audzēja savus nākamos koraļļu čemus.

Divi bērni... Ausīs vēl skanēja Marinas vārdi. Divi mazuļi! Tad saprāts pamazām ņēma virsroku. Saprāts vienmēr tā dara. Tas bez atļaujas ielaužas sapņos visnepiemērotākos brīžos un nežēlīgi noārda brīnišķīgākās gaisa pilis. Saprāts ir cietsirdīgs. «Kur mēs visi dzīvosim? Vienistabas dzīvoklītī kopā ar māti?»

Tiesa, Marinas vecākiem Ļeņingradā ir plašs dzīvoklis un istaba jaunajiem vienmēr atradīsies. Taču tik ļoti negribētos pamest dzimto Rīgu. Arī dzīvot ievērojamā sievastēva paspārnē nebūtu visai patīkami. Un galvenais — māte. Vai drīkst atstāt veco, slimo māti, kas viņu izaudzinājusi, nesavtīgi viņam visu ziedojusi. Pamest vienu, pavisam vienu trokšņainā pilsētā.

Boriss kā ponijs cirkū enerģiski sapurināja galvu.

Garām pagāja jauns pāris spilgtos pludmales tērpos. Viņi devās pa kāpnītēm augšā. Laikam Marinas kaimiņi.

Padrukna sieviete pavēra apakšstāva mītnes durvis un ar neslēptu ziņkāri nopētīja Borisu no galvas līdz kājām. Tad pagriezās un uzsauca kādam, kas bija iekšpusē:

— Nu, kur tu paliki! Dod šur to savu blūzi, iešūšu jaunu ātro priekšu.

«Ātro priekšu?! Kurš vēl tā sacīja?» Boriss domās minēja. Jā, tā bija Genoveva Ščepe, kas pratināšanā stāstīja par jauno vīrieti ar vējjaku. Viņš toreiz esot atnācis uz Lorences dzīvokli Tamārai pakaļ un aizvedis to. Tas noticis īsi pirms Zentas Saukumas atnākšanas.

Marina nenāca. Laikam jau nevarēja izlemt, kādu kleitu vilkt.

«Interesanti, kur palika Tamāra?» Boriss turpināja prātot. «Vai patiešām apprecējās? Varbūt šī meitene ... Kā gan agrāk nebiju par viņu padomājis?»

Boriss apsēdās uz kāpnēm, parakņājās kabatās, izvilka dzelzceļa biļeti un sīkiem burtiņiem uz tās kaut ko uzrakstīja. Viņš satrūkās, kad Marina piezagās no mugurpuses un aizklāja viņam acis ar plaukstām.

PIEKTĀ NODAĻA. VĪZIJA Palangā

Kustības dienesta milicijas seržants Tauriņš lēni soļoja pa Raiņa bulvāri. Pie Rīgas izpildkomitejas pazemās, platās ēkas viņš pagriezās apkārt uz papēža, tad atkal bez steigas nāca atpakaļ. Pagāja garām prokuratūrai, radioveikalam un šķērsoja Ļeņina ielu.

Pie Aeroflotes aģentūras seržants apstājās un ielūkojās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa vienpadsmit. Dežūrai drīz jābeidzas.

Arī šajā priekšpusdienas stundā pilsētas galvenās satiksmes artērijas pulsēja ar paaugstinātu spiedienu. Platpurnaini trolejbusi, nikni rūcoši autobusi rātni sastājās strīpā pretī sarkanajam gaismas signālam, lai pēc tam reizē kā varena lavīna iebruktu ielas krustojumā. Tiem pa vidu, apdzenot cita citu, grozījās veiklās «Volgas», izmanīgie «Zaporožeci».

Taču šajā, kā no pirmā acu uzmetiena likās, kustības haosā valdīja nelokāma likumsakarība. Šoferi stingri ievēroja braukšanas noteikumus, pakļāvās sadales līniju un ceļa zīmju norādījumiem.

Diemžēl to nevarēja teikt par gājējiem.

Milicis nopūtās. Nepateicīgs tev, brāl, dienests. Aizturi tādu nedisciplinētu radību, par viņa paša dro-

šlbu rūpējoties, sodi to ar piecdesmit kapeikām, nobrīdini, lai citreiz saudzē savu dārgāko privātīpašumu uz pasaules, bet šis pārskaišas, nober veselas tirādes, grasās sūdzēties. Paskat, kaut vai šis garkājainais gaisagrābslis lien taisni motociklam zem riteņiem ...

Seržants Tauriņš jau lūkoja svilpi, lai apturētu pārkāpēju. Un tā arī sastinga ar svilpi rokā. Tumši sarkans «Moskvičs», kas līdz šim bija slēpies Ļeņina ielas veco vīksnu ēnā, strauji uzņēma gaitu, izšāvās krustojumā un, riepām švīkstot, iegriezās bulvārī.

Nākamajā mirklī ielas dunu pāršķēla sievietes klie- y dziens. Garāmgājēji metās uz notikuma vietu, mirklī izveidojās pūlis. Sarkanais «Moskvičs», ātrumu nesamazinājis, joņoja tālāk. Milicis tikko paguva saskatīt numuru.

Seržants ar pūlēm izlauzās cauri ļaužu pūlim. Uz asfalta gulēja jauna sieviete. Kreisā kāja tai bija nedabiski saliekta.

Cilvēki visapkārt skaļi pauda savu sašutumu.

— Aizbēga nelietis.

— Braucis taisni virsū.

— Laime vēl, ka turpat blakus tas vīrietis pagadījās. Gandrīz vai no mašīnas apakšas izrāva.

— Citādi būtu beigta nabadzīte.

Seržants uzrunāja kādu no aculieciniekiem.

— Skrieniet, izsauciet ātro palīdzību.

Pats metās Aeroflotes aģentūras telpās un ielauzās rindā pie lodziņa.

— Telefonu! — viņš aizelsies sauca.

Cilvēki atkāpās. Darbiniece drebošām rokām, nelaimi jauzdama, pasniedza aparātu. Seržants nocēla klausuli un uzgrieza numuru.

— Dežūrdaļa? Ziņo seržants Tauriņš. Tikko sarkans

«Moskvičs» sabrauca pilsoni Ļeņina ielas un Raiņa bulvāra stūri. Aizbēga stacijas virzienā. Mašīnas numurs «28—47 ЛАВ».

No paša rīta Robertam Dzenim bija nelāgs garastāvoklis. Sākās ar to, ka saslima Mārīte. Mazajai sacēlās temperatūra. Zigrīda bija spiesta atteikties no interesanta redakcijas komandējuma un palikt mājās pie bērna. Roberts neko līdzēt nespēja. Pašam bija jāsteidzas uz darbu.

Prokuratūrā Dzeni sagaidīja jaunas likstas. Pirms kāda laika viņš bija uzdevis kapteinim Šokolovskim atrast meitenes, kuras dzīvojušas pie Lorences pirms Saukumas. Genoveva Ščepe zināja nosaukt vienīgi viņu vārdus — Mirdza ūn Tamāra. Nebija gan iemesla domāt, ka viņas būtu saistītas ar slepkavību, taču šādā sarežģītā lietā katra blakus stīdziņa nozīmīga.

Tagad, pēc Zitkaura nopratināšanas, radās jauni minējumi. Viena no meitenēm varēja nejauši uzzināt, ka Lorencei ir dārglietas, un izpļāpāt savam puisim. Tamārai bijis draugs.

Taču šorīt, ieradies darbā, Dzenis uz sava rakstāmgalda atrada Sokolovska zīmīti. Kapteinis ziņoja, ka Mirdzu un Tamāru līdz šim nav izdevies atrast.

Neveiksmēm kroni uzlika Ozollapa. Viņš izsauca Dzeni un norīkoja uzturēt apsūdzību krimināllietā, kuru bija izmeklējusi Lora Dolmane.

Tālruņa zvans iztraucēja prokurora palīga īgnās pārdomas. Roberts pacēla klausuli.

— Prokuratūra.

— Vai drīkst lūgt biedru Dzeni?

— Klausos.

— Jūs traucē no klīniskās slimnīcas. Pirms pusstundas mums atveda kādu sievieti. Viņu uz ielas notriekusi mašīna. Kājas lūzums. Slimniece lūdz jūs steidzīgi atnākt.

Dzenis sarauca pieri. «Kāpēc mani? Neesmu nedz autoinspektors, nedz arī transportavāriju izmeklētājs.»

— Būtu pareizāk griezties iekšlietu pārvaldē.

— Cietusī lūdz tieši jūs.

— Kā viņu sauc?

— Strautkalne.

Dzenis sarāvās.

— Kā jūs teicāt?

— Maiga Strautkalne. Viņa pati ir ārste.

— Kādā nodaļā viņa atrodas?

— Ķirurģiskajā.

— Tūlīt būšu.

Ceļā uz slimnīcu Dzenis atcerējās Maigu Straut-kalni kā liecinieci Zentas Saukumas prāvā. Dzenim toreiz iepatikās jaunās sievietes atklātais skatiens. Iepatikās precīzās un skaidrās, kaut arī nedaudz satrauktās atbildes. Simpātiska sieviete. Un, kā redzams, nopietna. Tāda bez sevišķas vajadzības netraucēs. Kā viņa nokļuvusi zem automašīnas? Kas viņai sakāms?

Ķirurģiskajā nodaļā dežurējošais ārsts uzmeta Dzenim uz pleciem baltu apvalku un pavadīja viņu pa garo gaiteni. Vēsts par prokurora ierašanos zibenīgi aplidoja visu nodaļu. Durvīs ik pa brīdim parādījās slimnieki. Ziņkārīgi skatieni un čuksti Dzenim sekoja līdz pašai palātai.

Maiga Strautkalne gulēja viena pati nelielā, gaišā istabā. Bālā seja uz sniegbaltā spilvena izskatījās

kā no vaska veidota. Taisnais deguns kļuvis vēl smailāks. Lielajās, pelēkajās acīs satraukums.

Ieraudzījusi viesi, jaunā sieviete centās piecelties pussēdus. Dzenis ar mājienu viņu atturēja.

— Guliet vien, guliet.

Ārsts izgāja un klusi aizvēra durvis. Dzenis apsēdās gultai līdzās.

— Kā jums tā gadījās?

Maiga Strautkalne brīdi klusēja.

— Man jums kas jāpastāsta, — viņa beidzot uzsāka. — Tikai lūdzu uzklausiet līdz galam. Nedomājiet, ka . . . Vārdu sakot, esmu pie skaidras apziņas un labi apzinos, ko teikšu.

Viņa apstājās, it kā krājot spēkus. Tad turpināja:

— Biju izbraukusi ekskursijā uz Palangu, šo Lietuvas kūrortpilsētiņu. Vak^ār pēc pusdienas devāmies mājup. Sēdēju autobusā labajā pusē pie loga un noraudzījos jaunceltajās savrupmājās pilsētas nomalē. Te manu uzmanību saistīja neliela, dzeltena mājele ar zaļu skārda jumtu. Turpat blakus dārzā veca sieviete. Kaut kas ļoti pazīstams viņas stājā, kustībās. Tai mirklī sieviete pacēla galvu. Es ieskatījos un pazinu .. . Baidos, ka jūs nenoticēsiet. Mans vīrs arī sākumā neticēja. Taču es nekļūdos, esmu vairāk nekā pārliecināta. Tā bija .. . Alīda Lorence.

KA LAPSA PA VISTAS PĒDĀM

Jaunās sievietes šaurā roka gulēja virs segas. Dzenis draudzīgi ieskāva to savā platajā delnā.

— Neuztraucieties, — viņš centās nomierināt slimnieci. — Iespējams, ka tikai redzes māns, jūs bijāt nogurusi. Jauni iespaidi, nakšņošana svešā vietā bez

ierastajām ērtībām. Tas viss nogurdina, uzbudina nervus.

Strautkalne atrāva roku.

— Nē. Mēs pabraucām garām Joti tuvu. Autobuss virzījās lēni, un es paguvu viņu skaidri saskatīt — seju un pat vilnas jaciņu, kuru ne reizi vien esmu viņai redzējusi mugurā. Tā bija smilšu krāsā, ar brūnu apkaklīti. Viņa vēl dižojās, ka pati adījusi. Bez tam poza. Lorencei bija tāds ieradums: salieca roku elkonī, bet delna nokarājās kā nedzīva pletne. Nudien, kā šodien redzu, kā viņa poliklīnikā stāv manā priekšā tādā pozā. Nē, neesmu kļūdījusies. Tā bija viņa.

Dzenis drudžaini prātoja. Viņš daudz ko bija pieredzējis savā mūžā. Bet lai miroņi augšāmceltos .. . Tās, bez šaubām, bija muļķības. Taču neticēt Straut-kalnei nebija nekāda pamata. No otras puses, slepkavība ir notikusi. Bet līķa seja taču bija sakropļota līdz nepazīšanai. Ja Alīda Lorence dzīva, kas tad ir mirusī? Kāpēc noslepkavota? Kāpēc Lorence atrodas Palangā?

Dzeņa galvā kā viesulī virpuļoja notikumi un fakti. Domās viņš ķēra tos, salika vietās, salīdzināja, analizēja.

— Pastāstiet, lūdzu, kā nokļuvāt zem automašīnas.

Strautkalne novērsa acis.

— Es gāju uz prokuratūru jūs meklēt, lai visu to izstāstītu.

— No mājām?

— Jā.

— Pa kādu ceļu gājāt? Izstāstiet sīki.

— Man šodien poliklīnikā slimnieku pieņemšana sākas divos. Tādēļ arī nesteidzos uz darbu. Izgāju no mājām, iekāpu trolejbusā . ..

— Ielu šķērsojāt?

— Nē. Trolejbusa pietura ir manas mājas pusē, pie pašām durvīm.

— Nu, un tālāk?

— Aizbraucu līdz Ļeņina ielas un Raiņa bulvāra krustojumam. Pretī Aeroflotes aģentūrai izkāpu no trolejbusa un gribēju iet pāri ielai, tad arī tas notika. Pati nesaprotu, no kurienes gadījās mašīna. Apskatījos taču apkārt. Trolejbuss jau bija prom un iela tukša.

— Vai nepaguvāt saskatīt mašīnas krāsu, mārku?

— Nē, nekā neredzēju. Mani pēkšņi kāds parāva aiz rokas. Kritu, sametās tumšs gar acīm. Tikai kad atbrauca ātrā palīdzība ... ļ

Allaž taktiskais un nosvērtais Dzenis šajā mirklī līdzinājās vanagam, kas .no augšas jau noraudzījis cālēnu.

— Bet tagad padomājiet labi un pacentieties atcerēties. Tas ir svarīgi. Kad jūs izgājāt no mājām, vai tuvumā nestāvēja kāda mašīna?

Jaunā sieviete ar izbrīnu uzlūkoja Dzeni.

— Stāvēja gan, — viņa apstiprināja. — Es skatījos apkārt, meklēju taksi, bet ieraudzīju «Moskviču». Tas atradās tālāk no mūsu mājām, pie veikala.

— Pelēks?

— Nē, tumši sarkans.

— To jūs labi atceraties?

— Bez šaubām. Es vēl nodomāju, vai tikai advokāts Robežnieks nav ieradies mūsu pusē.

— Jūs pazīstat Robežnieka mašīnu?

Strautkalne apjuka.

— Esmu redzējusi advokātu pie stūres. Viņš taču tiesā aizstāvēja Zentu Saukumu. Man ir laba redzes atmiņa.

— Varbūt tā bija Robežnieka mašīna?

— Domāju, ka ne, bet apgalvot nevaru.

— «Moskvičā» kāds sēdēja?

— Vīrietis.

— Jūs viņu pazināt?

— Nē. Saskatīju tikai, ka šoferim bija tumšas saules brilles.

— Jūs esat vērīga. Varbūt atceraties, vai «Moskvičs» neaizbrauca, kamēr gaidījāt trolejbusu?

— Man nebija jāgaida. Trolejbuss uzreiz pienāca.

— Jūs sēdējāt trolejbusā?

— Brīvu vietu nebija. Stāvēju aizmugurē.

— Un sarkano «Moskviču» vairs neredzējāt?

Maiga Strautkalne padomāja.

— Kādu brīdi caur logu vēl to novēroju. Tas sekoja trolejbusam.

— Kur apmēram redzējāt «Moskviču» pēdējo reizi?

— Grūti pateikt. Pie Strēlniekdārza vēl brauca aiz mums. Tālāk vairs nepievērsu uzmanību. Vai tam kāda nozīme?

Dzenis neatbildēja. Viņš raudzījās caur atvērto palātas logu. Apziņa neuztvēra putnu vīterošanu slimnīcas dārzā. Viņš neredzēja arī divus baložus, kas bija nolaidušies uz palodzes un, maizes kripatiņas meklējot, ar knābjiem lietišķi pārbaudīja katru spraudziņu.

Prokurora palīgs domās vēlreiz apsvēra savu hipotēzi, kura bija radusies jau sarunas sākumā. Te nebūt nebija akla intuīcija vai pārdabiska nojauta, ar kādām kriminālromānu autori bieži vien apveltī savus varoņus detektīvus. Nē. Dzenim nāca talkā loģika. Un tā palīdzēja izanalizēt notikumu gaitu.

Trīs atgadījumi strauji sekoja cits citam. Vakar ārste Strautkalne negaidot uzzina, ka Lorence dzīva. Otrā rītā steidz paziņot prokuratūrai. Bet ceļā viņai

uzdrāžas automašīna. Un tagad šie gadījumi prasīties prasās, lai tos sasaistītu.

Bulvāra braucamā daļa tukša. Te pēkšņi mašīna drāžas tieši cilvēkam virsū. Nejēdzība! Iela šeit pietiekami plata, kustība vienā virzienā. Pat ja gājējs būtu spēji izskrējis priekšā — arī tad var mašīnu pagriezt sānis.

Varbūt šoferis bija iedzēris, apjucis un aizķēris Maigu Strautkalni nejauši? Pēc tā šoreiz neizskatās. Notikuma apstākļi pavedina uz domu: kāds tīšām stājies ārstei ceļā.

Dzenis prātoja kā šahists, kurš cenšas izprast pretinieka nodomus. Bet kā šoferis Varēja zināt, kur tieši Strautkalne šķērsos ielu? Šis minējums arī lika prokurora palīgam uzprasīt cietušajai, vai viņa nav redzējusi automašīnu pie savām mājām. Atbilde apstiprināja Dzeņa aizdomas. Mašīnas īpašnieks ir gaidījis Strautkalni pie viņas mājas durvīm. Bet Strautkalne ielai pāri negāja, turpat iekāpa trolejbusā. Tajā vietā nodomu realizēt neizdevās. Tad nu šis sekojis trolejbusam, pat pieturas vietās nav apdzinis. Lavījies kā lapsa pa vistas pēdām, uzmanījis, kur Strautkalne izkāps. Tikai pie Strēlniekdārza sarkanais «Moskvičs» apdzinis trolejbusu. Līdz nākamai pieturai, pretī Aero-flotes aģentūrai, puskilometrs. Var paspēt apbraukt apkārt piemineklim un piestāt uz Ļeņina ielas aiz dārza kokiem. No šejienes ērti novērot visus, kas izkāpj no trolejbusa.

Tātad tomēr kāds bijis ieinteresēts steidzami novākt Strautkalni no ceļa, lai viņa nepagūtu paziņot, ko redzējusi Palangā. Citādi izvēlētos mazāk riskantu gājienu.

Viss sakrīt. Atliek uziet šīs ķēdes pēdējo posmu: kā

sarkanā «Moskviča» īpašniekam kļuvis zināms par Strautkalnes atklājumu.

Dzenis atkal pievērsās Strautkalnei.

— Kad jūs stāstījāt savam vīram, ka redzējāt Alīdu Lorenci?

— Mūsu autobuss iebrauca Rīgā vēlu naktī. Edvīns gaidīja mani uz ielas. Nevarēju nociesties un turpat kāpnēs pastāstīju.

— Kāpnēs!

— Jā.

— Vai tuvumā neviena nebija? Varbūt kāds nāca pretim vai stāvēja kāpņu laukumiņā?

— Neviena neredzēju.

— Varbūt noklaudzēja kādas durvis?

— Nedzirdēju.

— Un autobusā netikāt nevienam stāstījusi?

— It nevienam.

— Bet šorīt?

Strautkalne mirkli kavējās ar atbildi.

— N-nē.

Pieredzējušu kriminālistu nebija tik viegli maldināt. Viņš pamanīja jaunās sievietes svārstīgumu.

— Es saprotu jūs. Ir jautājumi, par kuriem ... nu, negribētos varbūt runāt. Bet šoreiz ... — Viņš pazemināja balsi. — Runa taču par bīstamu noziedznieku.

Maigai Strautkalnei izbailēs iepletās acis.

— Nekā nesaprotu, — viņa čukstēja. — Tas būtu absurds!

— Kam vēl jūs stāstījāt, ka redzējāt Alīdu Lorenci? — Dzenis atkārtoja savu jautājumu.

Tikai mirkli ilga iekšēja cīņa. Tad sekoja atbilde:

— Advokātam Robežniekam.

— Kad tas bija?

— Šorīt. Es piezvanīju viņam, tikko mans virs bija aizgājis uz darbu. Robežnieks teica, lai nekavējoties ejot pie jums uz prokuratūru.

Dzenis piecēlās.

— Jūs esat pārgurusi. Es uzkavējos te pārāk ilgi, ilgāk, nekā atļāvis ārsts.

Jaunā sieviete uzvilka segu līdz pašam zodam un raudzījās caur pieri uz prokurora palīgu. Skatiens pauda samulsumu, satraukumu, mēmu lūgšanu un nedrošas cerības. Dzenis izprata šo skatienu. Viņa tagad zināja, ka drausmīgas aizdomas var krist uz diviem cilvēkiem. Katrs no tiem viņai bija savā ziņā dārgs. Taču pati nosauca to vārdus, jo^1 nevarēja rīkoties citādi. Dzenis vēlējās kaut mazliet nomierināt šo jauko, godīgo un drosmīgo sievieti, kura, kā redzams, bija sapinusies pati savās jūtās. Taču pagaidām nedrīkstēja atklāt kārtis. Viņš pentās runāt pēc iespējas saudzīgāk.

— Mīļais draugs, vēl nav nekāda pamata uztraukties. Ceru, ka drīzumā viss noskaidrosies. Tad padošu ziņu. Pagaidām nedomājiet par to un veseļojieties.

Pie slimnīcas vārtiem no vieglās mašīnas izkāpa cilvēki. Dzenis piesteidzās un uzrādīja šoferim dienesta apliecību.

— Es ļoti steidzos, — viņš īsi izmeta. — Lūdzu, aizvediet mani līdz iekšlietu pārvaldei.

— Esmu jūsu rīcībā.

Pārvaldes atbildīgais dežurants tobrīd savā kabinetā bija viens.

— Biedri major, mani interesē notikums Ļeņina ielas un Raiņa bulvāra krustojumā, — prokurora palīgs uzdeva jautājumu turpat pie durvīm. — Vai izdevās notvert šoferi?

— Aizmuka. Pats nesaprotu, kā. Mūsu dežūrmaši-nas aplenca stacijas rajonu, noslēdza un pārmeklēja visas ielas.

— Un sētas? Nav izslēgts, ka mašīna atstāta kādā pagalmā, bet pats mierīgi aizčāpojis kājām. Vai arī jūs mazdrusciņ nokavējāt ar aplenkšanu, un šis paguvis izsprukt.

— Mēs turpinām meklēt. Izziņots visām republikas iekšlietu daļām, autoinspekcijām.

— Vai izdevās vismaz noskaidrot sarkanā «Mos-kviča» īpašnieku?

— Numurs bijis viltots. Ar «28-47 ЛАВ» reģistrēta zaļa «Volga». Tās īpašnieks, filharmonijas solists, jau pirms piecām dienām izbraucis ar mašīnu uz Kaukāzu.

— Tikko uzzināsiet ko jaunu, lūdzu ziņot man vai arī izmeklētājam Trubekam.

— Labi, biedri prokuror.

Dzenis uzkāpa otrajā stāvā, kur atradās kriminālmeklēšanas daļas priekšnieka kabinets. Apakšpulkvedis Krastiņš sēdēja pie rakstāmgalda, kā vienmēr papirosu dūmu apņemts.

— Interesanti jaunumi, biedri apakšpulkvedi, — Dzenis uzsāka, iesēdies klubkrēslā. — Izrādās, ka Alīda Lorence ir dzīva. Vakar redzēta Palangā.

Apakšpulkvedis, ilgus gadus nostrādājis milicijā, nebrīnījās. Viņu ne ar ko nevarēja pārsteigt.

— Interesanti. Kavēties nedrīkst. Pats brauksiet?

— Katrā ziņā.

— Tātad vajadzīga mašīna.

Apakšpulkvedis piebīdīja sev tuvāk galda mikrofonu un nodeva rīkojumu. Tad atkal pievērsās Dzenim..

— Mašīna būs pēc desmit minūtēm. Jā, vēl ko. Kapteinis Sokolovskis pašlaik atrodas Ļeņina rajona iekšlietu dajā. Neiebilstu, ja pa ceļam paņemsiet viņu līdzi.

— Pateicos.

Dzenis bija pateicīgs Krastiņam. Šim pusmūža milicijas apakšpulkvedim bija stingrs, tai pašā laikā labsirdīgs un gurdens skatiens, kāds palaikam ir cilvēkam, kurš savā dzīvē redzējis daudz tāda, no kā var jau nosirmot divdesmit gadu vecumā. Mēdz teikt, ka padomju čekisti ir ļaudis bez nerviem. Tur sava daļa taisnības. Tikai neviens nejautā, ko viņiem pašiem tas maksā . . .

— Vēl kāds lūgums, biedri apakšpulkvedi, — Dzenis apķērās. — Te pārvaldē atrodas izmeklētājs Trubeks. Man vajadzētu pirms aizbraukšanas ...

Ar galvas mājienu Krastiņš atturēja Dzeni un vēlreiz pieliecās tuvāk mikrofonam.

— Jaunākais leitnant Graud, sameklējiet pārvaldē izmeklētāju Trubeku no prokuratūras, un ienāciet abi pie manis.

Dzenis pastiepa roku pēc telefona klausules.

— Vai drīkstu?

— Lūdzu.

Prokurora palīgs uzgrieza numuru.

— Juridiskā konsultācija? Lūdzu, advokātu Robežnieku . .. Nav bijis šodien darbā? Un nezināt, kur atrodas . .. Paši meklējat? ... Nē, nekas, atvainojiet, ka traucēju.

Dzenis nolika klausuli.

— Tā jau biju paredzējis.

— Advokāts Robežnieks? — apakšpulkvedis Krastiņš centās atcerēties. — Vai tikai nav tas švīts, ar

kuru mūsu autoinspektori pastāvīgi karo ātruma pārsniegšanas dēļ?

— Tas pats vien būs. Nu, nekas, redzēsim ...

— Pastrādājis ko nelāgu?

— Baidos, ka tiešām ...

Kabinetā ienāca Trubeks un gaišmatains jaunākais leitnants ar gluži zēnisku seju.

— Paklau, Boris, — Dzenis griezās pie izmeklētāja. — Es braucu uz Palangu. Tur redzēta Alīda Lorence. Jā, jā. Sveika un vesela. Bet tu steidzīgi noskaidro, kur šodien no desmitiem līdz divpadsmitiem atradušies un ko darījuši inženieris Strautkalns, Voldis Lapiņš un vecais Zitkauris. Tai laika sprīdī sabraukta ārste Strautkalne. Un vēl ko. Ievāksi ziņas, vai pagājušā gada beigās nav kaut kur bez vēsts pazudusi Lorencei līdzīga vecenīte.

— Jaunākais inspektors Grauds jums palīdzēs, — piebilda apakšpulkvedis Krastiņš un paskatījās pulkstenī. — Jums laiks braukt, biedri Dzeni. Mašīna jau gaida.

NELŪGTI VIESI DZELTENAJĀ SAVRUPMĀJĀ

Pirms gadiem trīsdesmit šoseju starp Meiteni un Jonišķiem pāršķēla divi svītraini robežbomji.

Vienam līdzās bija ierakts resns stabs ar buržuāziskās Latvijas ģerboni. No tā divas plēsīgas lauvas drūmi glūnēja uz baltā zirgā sēdošo, bruņās kalto Vitautu, kurš greznoja buržuāziskās Lietuvas ģerboni tādā pašā stabā soļus divdesmit uz dienvidiem. Robeža, kura šķīra divas brālīgas kaimiņtautas, bija slēgta. Tā Baltijas kungiem likās mierīgāk: skaldi un valdi!

Šodien no robežbomjiem vairs nav ne miņas. Šoseja, kas senāk šķīra latviešus no lietuviešiem, tagad ir vienotāja. Dienu un nakti te abos virzienos joņo automašīnas. Lietuvas kolhoznieki ved uz Rīgas tirgiem ābolus, mājputnus, saknes. Viļņas un Kauņas rūpnīcas apgādā Latvijas republiku ar magnetofoniem, elektronu ierīcēm. Rīga savukārt transportē uz Lietuvu radiouztvērējus, mopēdus, trikotāžas izstrādājumus. Pa ceļu traucas ekskursiju autobusi, vieglās mašīnas. Brauc uz viesizrādēm Lietuvas un Latvijas aktieri, mūziķi.

Tūlīt aiz Meitenes šoseja pagriežas pa labi un apvij mežainu uzkalnu. Šo vietiņ^ arī bija izvēlējies rajona autoinspektors. Paslēpis motociklu ceļmalas krūmājā, viņš kopā ar savu palīgu, jaunu milicijas seržantu, bija novietojies iedobītē paugura virsotnē. No šejienes varēja labi pārredzēt šoseju ziemeļu virzienā.

Milicijas darbinieki jau vairāk nekā stundu sēdēja slēpnī. Tveicēja jūlija saule. Seržants visu laiku kāvās ar miegu. «Droši vien naktī noballējies,» pasmīkņāja autoinspektors, kam bezrūpīgie deju gadi jau pagājuši. Jauniņais izberzēja acis un ierunājās:

— Vai tiesa, biedri vecāko leitnant, ka gaidām bīstamu noziedznieku? No Rīgas esot brīdinājuši būt piesardzīgiem, tomēr aizturēt par katru cenu.

Autoinspektors nesteidzīgi uzsmēķēja cigareti.

— Gan jau. Neesam pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Ja tik viņš uz šo pusi laidīsies.

— Bet ja brauks pa citu ceļu?

— Tad aizturēs citi. Posteņi izvietoti visur.

Tāda varbūtība seržantu nekādi neapmierināja. Pēc karadienesta viņš nesen kā bija iestājies milicijā, pirmo reizi piedalījās šādā pasākumā un sapņoja par piedzīvojumiem.

Vecākais leitnants nenolaida acis no šosejas. Piepeši viņš saspringa kā lūsis, gatavs lēcienam. Tālē parādījās tumši sarkans «Moskvičs». Mašīna strauji tuvojās.

— Skriešus, — vecākais leitnants nokomandēja un pats metās nogāzē.

Seržants tikko jaudāja tikt līdzi. Abi veicīgi izbīdīja motociklu no krūmiem un uzstūma šķērsām uz šosejas. Sarkanais «Moskvičs» bija jau tuvu. Nostājies šosejas vidū, vecākais leitnants pacēla melnbaltu zizli.

Riepas nošvīkstēja, mašīna apstājās negaidītā šķēršļa priekšā. Durtiņas atvērās, un no «Moskviča» gausinātā solī izkāpa stalts vīrietis ar tumšām saules brillēm uz acīm. Dzeltenais neilona bītlu krekls atēnoja sejas bronzas iedegumu. Rudzpuķu krāsas bikses bija rūpīgi izgludinātas un cieši piekļāvās slaidajiem gurniem.

Autoinspektors tuvojās šoferim. Seržants turējās iesāņus un — drošs paliek drošs — jau atpogāja pistoles maksti. Bet vīrs ar tumšajām brillēm uz acīm nemetās vis bēgt, kā seržants bija paredzējis. Tikai izsmējīgi pamāja ar galvu uz motocikla pusi.

— Gatavojaties starpkolhozu lēkšošanas sacīkstēm ar automašīnām? Varbūt jūsu rajons nav veicis lūžņu savākšanas plānu, un tagad gribat to izpildīt uz garāmbraucošo mašīnu rēķina?

Vecākais leitnants palaida izsmieklu gar ausīm.

— Dokumentu pārbaude, —viņš teica, pielicis roku pie cepures.

Sarkanā «Moskviča» vadītājs nevērīgi pasniedza šofera apliecību. Virsnieks ieskatījās fotogrāfijā, pārbaudīja zīmogu. Tad apgāja mašīnai apkārt, aplūkoja

numuru un salīdzināja to ar ierakstu tehniskajā talonā. «Moskviča» vadītājs tai laikā garlaikodamies pētīja apkārtni, it kā šī pārbaude uz viņu nemaz neattiektos.

— Lūdzu, paceliet motora virsvalku!

Pārliecinājies, ka motora un šasijas numuri atbilst

dokumentiem, vecākais leitnants vēlreiz cītīgi nopētīja automašīnas numuru plāksnītes. Tad atdeva dokumentus un atkal pielika roku pie cepures.

— Piedodiet, ka aizkavēju. Varat braukt tālāk.

Vīrs ar melnajām saules brillēm uz acīm ceremoniāli paklanījās.

— Tikai, lūdzu, pabīdiet nost savus kara ratus.

— Seržant, atbrīvojiet ceļu!

Sarkanais «Moskvičs» strauji uzņēma ātrumu. Autoinspektors domīgi noskatījās, kamēr mašīna kļuva aizvien mazāka un mazāka, līdz izzuda no redzes loka.

— Kāpēc atlaidāt, biedri vecāko leitnant? — Seržanta balsī jautās nožēla.

— Uz kāda pamata viņu aizturēsi? Numurs nebija tāds, par kādu mums ziņoja no Rīgas. Pat ne tuvu nav. Krāsojuma pēdas uz plāksnītēm arī nebija manāmas. Dokumenti kārtībā.

— Tātad nav īstais?

Virsnieks paraustīja plecus.

Bet sarkanais «Moskvičs» tai pašā laikā alkatīgi rija kilometrus. Šosejas malā jau zibēja uzraksti lietuviešu valodā. Šoferis ar melnajām saules brillēm uz acīm bezbēdīgi svilpoja dziesmiņu.

Jūlija saule vēl rotājās augstu debesīs, kad šosejas galā izauga Palangas pirmās celtnes. Mašīnai tuvojoties, tās it kā žigli izklīda uz abām pusēm.

Šoferis samazināja ātrumu. Pašā kūrortpilsētiņas nomalē viņš sameklēja dzeltenu mājeli ar zaļu jumtu.

Pabraucis tai garām, nogriezās šķērsieliņā. Tur atstāja mašīnu un kājām devās atpakaļ.

Sētas vārtiņi bija aizbultēti no iekšpuses. Taču vīrieti tas neatturēja. Viņš veikli pabāza roku starp latiņām un atbīdīja bultu.

No vārtiņiem līdz māj durvīm klājās baltsmilšu celiņš. Divos lēcienos vīrietis bija uz sliekšņa. Viņš neklauvēja, bet piesardzīgi vēra durvis un lūša soļiem manījās cauri nelielam priekšnamam uz viesistabu.

Šeit neviena nebija. Nelūgtais ciemiņš atskatījās apkārt un devās tālāk. Caur puspievērtām guļamistabas durvīm viņš ieraudzīja vecu sievieti. Tā bija pagriezusies ar muguru un krāmējās pie tualetes galdiņa.

Svešinieks māksloti iekāsējās.

— Esiet sveicināta, madām!

Sieviete aši pagrieza galvu.

— Ko vajag? Kas jūs esat?

Balsi neizskanēja nedz bailes, nedz izbrīna. Drīzāk niknums. Taču nelūgtais viesis nebija no biklajiem.

— Pieņemsim, ka esmu sociālās nodrošināšanas inspektors un interesējos par darba nespējīgo pensionāru labklājību. Vai tas kundzi apmierina? Vai jums labāk patiktu, ja es būtu no milicijas?

Sieviete apņēmīgi tuvojās svešiniekam.

— Ko jums vajag? — viņa draudīgi atkārtoja.

Vīrietis vēlreiz izvairījās no tiešas atbildes.

— Vai nebūtu ērtāk piesēst? Nopietnas sarunas parasti notiek pie apaļā galda.

Negaidītā apmeklētāja ironija jau robežojās ar nekaunību. Sieviete noprata, ka aiz tās slēpjas neatlaidība, kuru tik vienkārši nepārvarēt. Un vienlaikus mazliet intriģēja svešinieka vizīte. Tādēļ viņa nolēma mainīt taktiku: saimniece piesēda un ar žestu, kuram

būtu jāliecina par labām manierēm, parādīja viesim uz otru krēslu.

— Visupirms gribētos zināt, ar ko man gods runāt.

— Ļoti nožēloju, madām, bet es ceļoju inkognito. Princis trimdā, ja jūs tas apmierina. Neņemiet ļaunā, bet man ļoti attīstīts pašaizsargāšanās instinkts. Un šādā situācijā .. .

Sievietes ziņkārība spēkojās ar aizdomīgumu.

— Kā rādās, jūs esat sajaucis adresi.

— Vai tad jūs neesat Alīda Lorence?

Aizdomīgums ņēma virsroku. Sieviete ātri pārlika: Palangā viņa dzīvoja noslēgti, ne ar vienu nesatikās. Patiesībā šeit neviens pat nezināja viņas vārdu. No kurienes uzradies šis bezkauņa? Kas viņu uzsūtījis? Droši vien atkal tie paši, kuru dēļ nācās tik žigli aizvākties no Rīgas un tagad dzīvot šajā labprātīgajā trimdā. Katrā ziņā tas ir ienaidnieks. Jābūt piesardzīgai.

Koptiem pirkstiem vīrietis veikli pacēla no galdauta garu, sirmu matu un ar pretīgumu to nometa zemē.

— Ziniet, Lorences kundze, es apskaužu cilvēkus, kam allaž labi veicas. Kaut vai jūs. Pirms kara, ja nekļūdos, guvāt brangu peļņu no puķu veikala Ģertrūdes ielā. Vācu laikā jums, šķiet, izdevās iekārtoties vēl ienesīgāk. Dieva vārds, apskaužu.

Piemiegusi acis, sieviete uzmanīgi klausījās. Tad, lūk, uz ko tēmē! Nav šaubu: te rīkojas tā pati kompānija, kas Rīgā. Uzoduši, kur viņa atrodas. Spēle kļūst bīstama. Toreiz Vairoga ielā šie pierādīja, uz ko spējīgi. Vai otrreiz izdosies tos pievilt? Galvenais pašlaik nezaudēt galvu, censties iegūt laiku.

Ar cienīgas saimnieces rūpību Lorence izlīdzināja galdauta krokas.

— Šodien mani nav ko apskaust.

— Kā zināt, madām, kā zināt. Ar tādu aizgādni un labvēli.. .

— Kādu labvēli?

— Vai esat aizmirsusi fon Gauča kungu?

•— Kas par murgiem! Viņu nošāva jau četrdesmit ceturtajā.

Vīrietis ar melnajām saulesbrillēm uz acīm pieliecās un mīklaini pasmīnēja.

— Maldāties, cienījamā. Šturmbanfīrers toreiz izkārpījās un pašlaik dzīvo Rietumvācijā pie pilnas veselības, turklāt zaļi dzīvo. Atsūtīja ziņu ar kādu godājamu tūristu. Fon Gauča kungs lika jūs sirsnīgi sveicināt.

— Kāpēc tad tūrists griezās pie jums? Un kā jūs mani te atradāt?

— Es jau teicu, ka man ir ļoti attīstīts pašaizsargā-šanās instinkts. Tādēļ parasti neatbildu uz nesmalk-jūtīgiem jautājumiem.

Alīdas seja palika nekustīga. Viņa centās nelūgto viesi nomākt ar aukstu cildenumu.

— Neticu. Neticu nevienam jūsu vārdam.

Vīrietis piecēlās.

— Tad atļaujiet uzskatīt mūsu sarunu par nobeigtu. Man būs tas gods atsveicināties.

Šādu iznākumu Lorence nebija gaidījusi.

— Pagaidiet!

— Klausos.

— Kā jūs pierādīsiet, ka tiešām esat nācis Gauča uzdevumā?

Vīrietis smīkņāja.

— Vecos bruņinieku romānos kavalieris šādās reizēs sūtīja savai sirdsdāmai gredzenu ar famīlijas ģerboni. Par nožēlošanu, šturmbanfīrers no tā atturējās.

Laikam tāpēc, ka viņa dārglietas jau tā palika pie jums. Vēstuli vest man pazīstamais tūrists nevēlējās. Fon Gauča kungam atlika vienīgi darīt jums zināmu, ka viņš vēlas izpildīt savu solījumu un lūdz jūs braukt pie viņa uz Vāciju. Vēl viņš licis pateikt, lai jūs katrā ziņā paņemot līdzi arī gaišzilo safīru, kuru viņš jums uzdāvinājis vārdadienā. Jūs zinot, kādu safīru.

Lorencei reiba galva. Gaišzilais safīrs, Heinriha solījums ņemt viņu līdz uz Vāciju. Par to nekādi nevarēja zināt tie ļaudis, kas šantažēja viņu Rīgā. Jāsecina, ka šis cilvēks nav no tās kompānijas. Un ja viņš runā patiesību, ja nu fon Gaučs patiešām nav nošauts? Alīda Lorence atcerējās Rīgu četrdesmit ceturtā gada vasarā: bezgalīgas gaisa trauksmes, vācu priekšniecības nervozitāte, drudžainā evakuācija. Tādā juceklī daudz kās varēja notikt. Heinriham bija labi draugi. «Bet, ja afī Gaučs ir dzīvs, kam tad es viņam šodien vajadzīga? Pēc tik ilgiem gadiem!»

Svešinieks it kā uzminēja viņas domas.

— Jūsu draugam Vācijā pieder mēreni liels uzņēmums. Starp citu, arī Gunta atrodas tur un atkal strādā pie viņa par sekretāri. Taču ir iespējas uzņēmumu vēl paplašināt. Tādēļ nepieciešams kapitāls. Fon Gaučs cer uz zeltu un akmentiņiem, kurus jūs paņemsiet līdzi. Viņš savukārt garantē ienākumu procentus, villu Itālijā vai Francijas dienvidos. Vārdu sakot, bezrūpīgu vecumu dižciltīgā sabiedrībā. Es jūsu vietā neatteiktos.

— Varētu domāt, ka man atliek tikai nopirkt biļeti un sēsties vilcienā.

— Jūs uztrauc ceļojums pāri robežai? Par to nav jāraizējas. Šturmbanfīrers un viņa draugi visu izkārtojuši. Jūsu brauciens būs ne visai legāls, toties bez

sevišķa riska. Tiesa, paredzami šādi tādi izdevumi. Dabiski, stabilā valūtā. Ceru, jūs mani sapratāt.

Lorencē no jauna uzliesmoja aizdomas.

— No manis jūs nekā neizdabūsiet!

— Gribat teikt, ka jums nav vairs dārglietu? Varbūt nodevāt tās valsts bankā? Tādā gadījumā baronam fon Gaučam, bez šaubām, zudīs interese par jūsu personību.

Nekad agrāk Alīdai Lorencei nebija nācies saskarties ar tik hamletisku jautājumu. Vilinoša perspektīva, dzīves mērķa piepildīšanās. Bet ne mazākās garantijas. Vai riskēt? Kas viņu sagaida šeit? Agri vai vēlu banda atkal sameklēs. Un tad ...

— Man jāpadomā.

Vīrietis paskatījās pulkstenī.

— Ceru, ka piecu minūšu pietiks. Es jau tā kavējos. Tas nav visai piesardzīgi no manas puses.

— Vai varat atnākt pēc atbildes rītdien?

— Lai cienījamā kundze pagūtu pakonsultēties ar valsts drošības vīriem?

— Nu vai ziniet. Jūs atļaujaties par daudz.

— Es augstu vērtēju savu brīvību.

— Tik un tā dārglietu man šeit nav.

— Kāda neapdomība! Tā var jums dārgi maksāt.

— Kā lai to saprotu?

— Ļoti vienkārši, — vīrieša balsī ieskanējās skarbas notis. — Ja tūlīt neizsniegsiet man līdzekļus ceļa izdevumiem, būšu spiests ziņot...

— Fon Gaučam?

— Vispirms drošības iestādēm.

— Par maniem briljantiem?

— Par to, kādā ceļā tie iegūti. Un arī par vienu otru jūsu valūtas operāciju. Tāds ir fon Gauča rīkojums.

Tikai tagad Alīda Lorence saprata, ka atpakaļceļš nogriezts.

— Velns lai jūs visus parautu!

— Tas ir jūsu galavārds?

— Cik jums vajag?

— Parādiet visu. Lieku neņemšu.

Lorence smagi piecēlās un izgāja no istabas. Vīrietis sekoja. Virtuvē viņa pabīdīja sāņus veļas grozu un mēģināja izkustināt vienu no grīdas dēļiem. Vīrietis steidzās palīgā. Pēc brīža tam rokās bija rūpīgi pārsieta metāla kārba. Abi atgriezās viesistabā.

Šai mirklī mājas priekšā piebremzēja mašīna. Svešinieks ar melnajām saules brillēm uz acīm metās pie loga.

— Kāds nak šurp. Mani nedrīkst te redzet.

Lorence izrāva kārbu vīrietim no rokām, iegrūda

sekretera atvilktnē un aizslēdza to. Vīrietis iebēga guļamistabā un pievēra durvis. Alīda Lorence steidzās priekšnamā, lai aizbultētu durvis, taču nepaguva.

_

VAI LAPIŅAM UN STRAUTKALNAM BUS ALIBI?

Četri puiši tika nostādīti rindā. Četras pelēcīgas sejas un īsi apcirptas galvas.

Izmeklētājs Trubeks vēlreiz bažīgi nopētīja ierindu. Pārāk vienādi viņi visi izskatījās. Vai cietusī pazīs ļaundari?

Trubeks pavēra durvis.

— Lūdzu, nāciet iekšā.

Durvīs nostājās sīka meitene un viņas padruknā māte. Meitene nedroši pagāja uz priekšu, aplūkoja puišus un tad cirta kā ar pātagu.

— Šis!

Otrais no loga saravas.

— Jūs noteikti pazināt? — Trubeks pārjautāja.

— Jā.

— Tad piesēdiet, lūdzu. Uzrakstīsim protokolu.

Trubeks jau apgrieza lapu uz otru pusi, kad istabā

iedrāzās jaunākais inspektors Grauds.

— Biju institūtā, — viņš turpat plāja vaļā. — Mūsu inženieris šorīt redzēts darbā.

Trubeks pagrieza galvu.

— Ko nozīmē — šorīt?

— Bijis tur līdz pusdesmitiem. Tad aizbraucis uz rūpnīcu.

— Un cikos atgriezies?

— Nav vēl atgriezies.

Izmeklētājs palūdza cietušo parakstīt protokolu un atlaida mājās. Tad lika aizvest arestētos.

— Un rūpnīcā jūs pārbaudījāt? — viņš atkal griezās pie Grauda. — Vai Strautkalns tur patiešām bijis?

— Jā gan, no paša rīta.

— Un pēc tam?

— Ap desmitiem izgājis.

— Mums jāuzzina, kur viņš bijis pēc desmitiem.

Grauds piemiedza acis.

— Varbūt sēdēja ar kādu dāmu kafejnīcā.

— Kafejnīcā! — Trubeks pikti norūca. — Nu, un pārējie divi?

— Iecirkņa inspektors Ābols no Ādažiem ziņojis, ka Zitkauris mazā gaismiņā aizgājis uz mežu.

— Bet Lapiņš?

— Pēdējo reizi bijis darbā vakar pēc pusdienas. Paņēmis pikapu, lai no rīta apbraukātu savu iecirkni.

— Jo tālāk, jo labāk. — Trubeks savāca no galda papīrus un iebāza mapītē. — Strautkalnu tagad līdz vakaram diez vai sadzīsim. Ar Zitkauri noņemsies

Ābols. Bet mums jānoskaidro, ko šorīt darījis Lapiņš. Brauksim uz viņa iecirkni.

Pie galvenās ieejas izmeklētāju un jaunāko inspektoru jau gaidīja milicijas džips.

— Uz Vecmīlgrāvi! — Grauds sacīja šoferim.

Kādu laiku viņi brauca klusējot. Tad Graudam

kļuva garlaicīgi.

— Simpātisks meitēns, tā, kuru jūs tikko pratinājāt. Žēl viņas.

— Pati vainīga, — Trubeks pastāstīja sīkāk. — Gājusi no darba. Te pienācis nepazīstams puisis un lūg-tin lūdzis, lai nākot talkā nosvinēt priecīgu notikumu. Viņš tikko esot nolicis eksāmenu vakarskolā un nolēmis, ka pirmo simpātisko meitēni, kuru satiks uz ielas, ielūgs uz pusstundiņu pie sevis iztukšot glāzi vīna.

— Un šī gājusi.

— Meitene padomāj.usi: kas tur galu galā slikts? Visi jaunieši un jaunietes vienlīdzīgi, un biedri vien esam. Kāpēc neiet? Dārgi viņai nācās samaksāt par savu lētticību. Nākamajā rītā atskrēja uz miliciju.

— Lētticība? — Grauds domīgi novilka. — Skola taču audzina ticēt cilvēkam, būt biedriskam.

— Tas ir pareizi, pat nepieciešami. Bet ticēt vēl nenozīmē uzticēties. Noticēt var pilnīgi svešam cilvēkam. Lai cilvēkam uzticētos, viņš jāpazīst. It sevišķi, kad runā par jaunekļa un meitenes attiecībām. Abu dzimumu līdztiesīgums nav vienādība, un nedrīkst to visu bāzt vienā maisā zem nosaukuma «vienlīdzība». No tā, ka sievietei un vīrietim dotas vienādas tiesības, viņi nekļūst anatomiski, fizioloģiski un pat psiholoģiski vienādi. Es nekādi negribu teikt, ka sieviete atpaliek no vīrieša vai arī otrādi. Dažās dzīves nozarēs katram no viņiem ir savas priekšrocības. Bet indivīdā rīcība, viņa domāšanas veids šādā jeb tādā

situācijā tomēr atkarīgi no dzimuma. Diemžēl daudzas jaunietes neapjēdz, ka viņu uzvedībai jābūt pakļautai dabas likumiem.

— Jā, slikti, ka skolās dzimumaudzināšanas problēmām pievērš pārāk mazu uzmanību .. .

— Bet daba necieš tukšumu. To aizpilda paši jaunieši pēc savas izpratnes un uzskatiem, bieži vien ar sliktu drauģeļu palīdzību. Tā nu rodas tā saucamie noziegumi pret tikumību.

Mašīna jau slīdēja pa Vecmīlgrāvja asfaltētajām ielām. Lūk, aiz stadiona kā milzīgs kuģis, zaļumu viļņiem apskalots, garām aizpeldēja garš jo garš četrstāvu dzīvojamais nams. Aiz tā it kā karavānā sekoja jaunās poliklīnikas un vidusskolas modernās ēkas ar plašiem, gaišiem logiem.

— Un šo moderno rajonu vēl aizvien sauc par Vec-mīlgrāvi! — Grauds ierunājās.

— Nosaukums tiešām vairs neatbilst saturam. — Trubeks piekrita.

Pie pašas Daugavas, kur izbeidzās Emmas ielas asfalts, mašīna pieturēja.

Grauds pagājās uz priekšu un pameta acis uz lielā stūra nama numuru.

— Tepat būs. Šī māja Lapiņam pēc grafika šodien bija jāapstaigā.

Viņi uzmeklēja sētnieka dzīvokli. Durvis atvēra pusaudzis.

— Mēs no gāzes pārvaldes, — Trubeks pasteidzās bilst.

— Šodien jau viens bijis, — puika brīnījās.

— Labi, ka bijis. Mums jāpārbauda apgaitnieka darbs. Cikos viņš te redzēts?

Zēns pagrieza galvu uz virtuves pusi.

— Mamma, cikos tas gāzes vīrs bija mūsu mājā?

No virtuves iznāca sētniece.

— Šodien atbrauca agri. Septiņos, kad izgāju ielu slaucīt, mašīna jau bija klāt.

— Vai tikai šajā mājā pārbaudīja vai arī citās? — Trubeks taujāja.

— Nē, šoreiz tālāk gan negāja. Ap desmitiem aizbrauca uz pilsētas pusi.

Iznācis uz ielas, Grauds apstājās.

— Interesanti. Abi divi, Strautkalns un Lapiņš, pazuduši tieši desmitos.

— Jā, it kā būtu vienojušies.

— Ko tālāk iesāksim?

— Brauksim atpakaļ. Jūs iegriezieties gāzes pārvaldē. Varbūt sastapsiet Lapiņu. Bet es došos uz iekšlietu pārvaldi. Jāparakņājas vecos ziņojumos un žurnālos.

$

fon gauCa dārglietas

Tuvojoties Šauļiem, šoferis griezās pie kapteiņa Sokolovska:

— Taisni brauksim — caur Kelmi vai pa labi — uz Teļšai?

— Kā tiksim ātrāk?

— Caur Teļšai tuvāk, bet tur labo ceļu.

— Drāz pa tuvāko, nav laika atsperes žēlot.

Pelēkā «Volga», viegli šūpodamās, traucās pa

līdzeno asfaltu. Sokolovskis un Dzenis bija ērti iekārtojušies uz platā aizmugures sēdekļa.

— Vai neuzcienāsiet ar cigareti? — prokurora palīgs griezās pie šofera.

— Kas tad nu, Robert? — Sokolovskis nobrīnījās. — Tu taču nesmēķē.

— Ar šo nolāpīto lietu var sākt ne tikai smēķēt, bet arī dzert, — Dzenis norūca. — Jo tālāk, jo trakāk.

— Gan jau būs labi. Pats zini, dzīvē gadās visādi pārsteigumi. Es tev pastāstīšu, kāds numurs reiz gadījās manam draugam iecirkņa inspektoram Jezupā-nam. Aptur viņu uz ielas kāds rajona atbildīgs darbinieks un jautā:

«Vai tiesa, ka tu vakar Veprkociņu nosauci par ku-kuļņēmēju un zagli?»

Jezupāns pārsteigts.

«Veprkociņu? Es tādu nemaz nepazīstu.»

«Nepūt nu vāverītes, nepazīstot. Pats sacēli ļembastu un tagad taisi tādas acis kā no trīsstāvu jumta nokritis. Vakar biji tirdzniecības bāzē?»

«Biju.»

«Un tu esi teicis: pieņemsim, ka pilsonis Veprko-ciņš izsaimnieko valsts īpašumu un piedevām vēl ņem kukuļus, bet kolektīvs, kurā viņš strādā, visu to redz un nekādi nereaģē. Teici tā?»

«Teicu. Bet tas taču bija tikai pieņēmums. Lai pārruna nebūtu atrauta no īstenības. Gribēju uzskatā-māk.»

«Uzskatāmi gan, tik uzskatāmi, ka visa bāze par to vien runā. Apgalvo, ka esot zaudējuši labāko noliktavas pārzini.»

Jezupāns pa īstam pārbijās.

«Vai patiesi apvainojies un iesniedzis atlūgumu? Tūlīt skriešu atvainoties.»

«Par vēlu. Viņš jau aizgājis pie prokurora.»

«Pie prokurora? Tā tik vēl trūka! Tagad man draud par neslavas celšanu simt divdesmit septītais pants.»

Nākamajā dienā Jezupānu patiešām izsauca rajona prokurors.

«Te vakar bija Veprkociņš.»

«Zinu,» Jezupāns nopūtās. «Tagad mani tiesās?»

«Kādēļ? Izsaku jums pateicību. Veprkociņš atzinās visos grēkos. Ja jau milicija zina, viņš nospriedis, nav nozīmes gaidīt. Vaļsirdīga atzīšanās pēc likuma ir vainu mīkstinošs apstāklis.»

Dzenis nemākulīgi aizsmēķēja.

— Veltīgi tu, Viktor, nīkuļo savā kriminālmeklēšanas daļā. Tāds talants iet zudumā. No tevis iznāktu dižs rakstnieks. Gandrīz vai Hašeks. Kaut viens no brāļiem Kaudzīšiem.

Šoferis iespurkšķējās smieklos. Sokolovskis pārmetoši pašķielēja uz viņu, pēc tam uz Dzeni un sadrūma savā stūrī. '

Mašīna jau tuvojās Palangai, kad laiks, kā tas mēdz notikt pie mums Baltijas joslā, negaidot mainījās. Pelēks mākonis uzgrūdās saulei, un pēkšņi tāds lietus sāka rībināt pa «Volgas» jumtu, it kā visi jūras ūdeņi būtu sakāpuši debesīs un nu gāztos lejup. Likās, mašīnu no visām pusēm aplenc bieza, duļķaina siena.

— Atrodi nu tādā ellē dzelteno māju ar zaļo jumtu! — Sokolovskis kurnēja.

Un tomēr viņi atrada. Sākumā Dzenis šķērsieliņā ieraudzīja sarkanu «Moskviču». Prokurora palīgs pagāja tuvāk un nolasīja mašīnas numuru.

— Tā jau domāju. Mūsu draugs jau šeit. Tikai baidos, ka viņu te kāds pēkšņi būs pārsteidzis. Iesim, Viktor, žiglāk!

Abi piesteidzās pie mājiņas. Sokolovskis ielūkojās caur logu istabā.

— Šķiet, viss kārtībā.

Viņš lika šoferim novērot pārējos logus. Tad abi ar Dzeni kāpa uz lievenēm un kapteinis enerģiski pieklauvēja.

Ieskatījusies milicijas apliecībā, Alīda Lorence nebilda ne zilbīti un ielaida vīriešus viesistabā. No dīvāna piecēlās gara auguma vīrs un nāca pretī. Viņa dzeltenais neilona bītlu krekls bija nosmērēts asinīm. Kreisā roka saitē.

— Kur jūs tik ilgi kavējāties, kolēģi? Es jau te pār-gaidījos. Cerēju, ka atbrauksiet agrāk.

— Kas rokai, Ivar? — Dzenis noraizējies jautāja — Ievainota?

— Nekas liels, skramba. Šī madāma bija tik laipna un pārsēja, tā pateicība par mazu pakalpojumu. Es, šķiet, viņai izglābu dzīvību. Toties tūlīt sagādāšu tai infarktu.

Advokāts Robežnieks izvilka kabatas nazīti, piegāja pie sekretera, kas stāvēja istabas stūrī, un atspieda slēdzeni. Alīda Lorence šausmās metās advokātam virsū. Bet bija par vēlu. Robežnieks paguva izņemt no atvilktnes metāla kārbu, rūpīgi pārsietu ar auklu, un pasniedza Dzenim.

— Lūdzu, biedri prokuror, še būs lietiskie pierādījumi. Nododu, kā saka, valsts pārstāvja rokās.

Dzenis saudzīgi atraisīja auklu, atvēra vāku un ... sastinga izbrīnā. Viņa priekšā visās varavīksnes krāsās kvēloja, mirgoja un laistījās briljanti, rubīni, safīri, smaragdi, topāzi. Tie rotāja daždažādus zelta gredzenus, aproces, auskarus, brošas, kakla rotas. Spiežoties cita pie citas, zelta monētas veidoja apaļus stabiņus.

— Tad tāda ir Alīdas Lorences dārgumu krātuve!

— Ne jau Lorences, bet nelaiķa šturmbanfīrera fon Gauča! — Robežnieks pārlaboja. — Pašrocīgi salaupīta no Salaspils koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem.

— Bet kas jums rokai? — Dzenis atkārtoja pirmītējo jautājumu. — Varbūt.. .

— Izstāstīšu, Robert, visu pēc kārtas izstāstīšu, — Robežnieks viņu pārtrauca. — Tagad nav vairs kur steigt.

— Kā jums, draugs, izdevās to visu dabūt gatavu? — Sokolovskis jautāja, bet acumirklī arī aprāvās.

Viņš atvēra logu, pasauca šoferi, lika tam aizvest sagumušo, pagalam bālo Alīdu Lorenci uz virtuvi un tur viņu apsargāt. Tad atkal griezās pie advokāta.

— Privātdetektīva lomu notēlojāt?

— Nu, kā lai saku ...

Dzenis piesēdās pie galda, ^izvēra kastīti un atkal pārsēja to ar auklu.

— Labāk es pastāstīšu, — viņš piedāvājās. — Kādā pavasara dienā, braucot kopā ar Ivaru mašīnā, es, kā redzams, sāpīgi iedzēlu viņam — aizskāru mūsu drauga patmīlību. Toreiz teicu, ka no cilvēka ar tādu raksturu, ar tādiem dzīves uzskatiem nekad neiznāks izmeklētājs vai operatīvais darbinieks. Robežnieks nolēma pierādīt, ka man nav taisnība. Vai tā nebija, Ivar?

— Ne tikai tas vien, — advokāts piebilda. — Toreiz tiesā kā aizstāvis biju spiests uzklausīt savas klientes vēlēšanos, kaut gan pats ne visai viņai ticēju. Otrkārt, advokāta pienākums lika man palīdzēt izdibināt patiesību. Tā kā nevarēju to darīt prāvas laikā, nācās papūlēties pēc tam.

Dzenis pasmaidīja.

— Neko teikt, asprātīgs atrisinājums sensenai aizstāvības problēmai: kā palīdzēt izdibināt patiesību, nepārkāpjot advokāta ētiku attiecībā pret aizstāvamo. Draugs mīļais, es jau labu laiku nojaušu, ka tas esat jūs, kas maisās mums pa kājām.

— Kāpēc maisos? Vai jums neliekas, cienījamie kolēģi, ka advokāta piedalīšanās iepriekšējā izmeklēšanā nebūt nav peļama. Mēs savlaicīgi palīdzētu jums izsargāties no daudzām kļūdām. Gribētos redzēt, cik ilgi jūsu Dolmane tad noturētos izmeklētāja darbā. Beigu beigās neesmu jums neko saputrojis. Tikai aizsteidzos mazliet priekšā. Kamēr nodarbojāties ar Šče-pjiem, es ielūkojos notariātā, ievācu ziņas par testamentiem.

— Ir jau labi, — Dzenis samierinoši teica. — Nesaprotu tikai, kāpēc jums vajadzēja šai lietā iepīt ārsti Strautkalni.

Robežnieks sazvērnieciski palūkojās Dzenī.

— Jūs esat gudrs vīrs, Robert, labu labais jurists, un es jūs augsti cienu. Taču sieviešu psiholoģijā, piedodiet man, jūs vāji orientējaties.

— Neapstrīdu. Tā ir jūsu kompetence.

— Pateicos. Un manas kompetences skaidrojums tāds: atjautīga un interesanta sieviete daudz ko panāks tur, kur vīrietis spiests atkāpties. Te viņa mīļi uzsmaidīs, te maigi padudinās vai koķeti parādīs ceļgalu. Un mēs, vīrieši, uzreiz kūstam vai laukā, ļaujam sevi vazāt aiz deguna. Pajautājiet Viktoram, viņš apstiprinās.

— Vai tas būtu mērķēts uz mani? — Sokolovskis salēcās. — Smalks mājiens ar slotas kātu?!

Robežnieks vienā mierā turpināja:

— Kaut vai šis pats Zitkauris. Mani viņš gluži vienkārši būtu iztriecis ārā. Bet Maiga Strautkalne no vecā daudz ko izzvejoja. Viņš pastāstījis par Gauča attiecībām ar Alīdu Lorenci, kā šturmbanfīrers to solījis aizvest uz Vāciju, par Voldi Lapiņu un dārglietām, kuras Gaučs dāvinājis Alīdai. Vecais pat aprakstījis vismīļāko Lorences akmeni — safīru, kuru Gaučs pasniedzis tai jubilejas dienā. Tas man viss Joti noderēja!

— Tātad Strautkalne pēc jūsu norādījumiem zvanīja Trubekam uz prokuratūru un ieteica painteresēties par mantiniekiem, — Šokolovskim kā zvīņas nokrita no acīm.

— Gribējās būt korektam, — Robežnieks paskaidroja. — Mazliet dalīties pieredzē.

Dzenis pabrīnījās.

— Vai patiešām jūs domājāt, ka mēs paši nepārbaudītu testamentu?

Sokolovskis pasteidzās izmantot iespēju atmaksāt advokātam par nesen nodarītp pārestību.

— Atradis, kam ticēt, Robert! Viņš taču gluži vienkārši gribējis mūs izāzēt. Cerējis pirmais atklāt noziegumu. Un tad visur plātīties: es palīdzēju, uzvedināju uz ceļa, un ir tad, šiem stulbeņiem nekas nesanāca.

— Nemels niekus, — Dzenis atgaiņājās. — Labāk paklausies.

— Es izlēmu tā, — Robežnieks turpināja. — Jāmeklē visupirms dārglietas. Pie kā dārgakmeņi un zelts, tas varbūt saistīts ar Alīdas Lorences noslepkavošanu. Zitkauris pēc rūpīgām pārdomām atkrita. Ja dārglietas būtu pie viņa, viņš par tām nebilstu ne pušplēsta vārda. Atlika Lapiņš. Un atkal izlīdzēja Maiga Strautkalne. Viņai izdevās aizsūtīt savu vīru pie Lapiņa ar nolūku nopirkt gaiši zilo safīru. Bet Lapiņš par tādu ir zināt nezināja. Tātad atkal muklājs priekšā. Sāku izstrādāt jaunu plānu. Te zvana Maiga...

— Un ziņo, ka Palangā redzējusi Alīdu Lorenci dzīvu un neskartu, — piepalīdzēja Sokolovskis, kurš jau bija aizmirsis savu ķīviņu ar advokātu.

— Tieši tā. Un es nolēmu: ja nu Lorence tik pēkšņi aizbēgusi, dārglietas laikam tomēr nav nolaupītas. Neskries taču projām tukšām rokām. Drīzāk otrādi: aizbraukusi, lai paglābtu savu kolekciju un līdz ar to dzīvību. Iespējams arī, ka viņai zināms, kas ir slepkava, vai vismaz nojauš to. Varbūt toreiz slepkava medījis Lorenci un tikai nejaušas sagadīšanās dēj nositis tās istabā citu sievieti. Iesēdos mašīnā un drāzos šurp.

— Vienam braukt tomēr nevajadzēja, — Dzenis atzīmēja. — Pats redzat, kā iznāca.

— Es taču liku Strautkalnei steidzīgi jums ziņot par notikušo. Biju pārliecināts, ka brauksiet man pa pēdām. Mazdrusciņ agrāk gan pašam gribējās būt šeit. Pakņudināt nervus un pašapziņu. Atzīstos savos grēkos.

— Bet mēs bažījāmies par jūsu drošību. Kad Strautkalne pateica, ka zvanījusi jums, es sapratu, ka esat jau ceļā. Tādēļ ar skubu braucām.

— Un ar kādiem magnētiem jums izdevās izvilināt kārbu no paslēptuves? — Sokolovska ziņkāre nerimās.

— Nācās notēlot kumēdiņus. Atdzīvināju baronu fon Gauču, kurš it kā aicina Alīdu Lorenci uz Rietum-vāciju. Piedāvāju nelegālu pārgājienu pāri robežai ar dārglietām padusē. Vārdu sakot, laidu lidot fantāzijas putniem. Un veča uzķērās uz ēsmas. Taču pašā atbildīgākajā brīdī. ..

— Saniķojās?

— Ļaunāk. Ieradās manā izrādē neparedzēts personāžs. Piebrauca mašīnā jauns vīrietis un steidzās pa durvīm iekšā. Augumā tāds pats kā es, plecos mazliet platāks. Man nebija nekādas vēlēšanās tikties. Tādēļ paslēpos guļamistabā aiz durvīm. Bet šis, vārdos enerģiju nešķiezdams, saķēra veceni aiz rīkles: «Atdod

zeltu! Otru reizi tu man vairs neizspruksi. Klāj galdā, vai tūlīt būs dziesma ciet!»

— Lorence, protams, pārbijusies tiepās, — Sokolovskis minēja. — Negribēja zaudēt karsti mīļoto Gauču un Rietumvācijas brīnumus.

— Centās izrauties no šā ķetnām. Bet šis neatkāpās. Skatos, situācija kļūst nopietna. Nevarēju taču pieļaut, lai manā acu priekšā nožņaudz cilvēku.

Robežnieka runā izzuda viņa mūžīgā ironija. Viņš stāstīja vienkārši un atklāti. Dzenis saprata, ka aiz advokāta parastā teatrālišma slēpjas vīrišķīga un atsaucīga dvēsele. Viņš pirmo reizi izjuta pret šo cilvēku īstas simpātijas. I

— Es izskrēju no guļamistabas un metos vīram virsū, — Robežnieks turpināja. — Gandrīz jau piespiedu pie zemes, bet nepamanīju, ka kreisajā rokā tam nazis. Nākamajā mirklī man plecu kā apdedzināja. Viņš izrāvās un metās bēgt. Es tikai redzēju caur logu, kā ielēca mašīnā.

— Kāda bija mašīna? — Sokolovskis ātri iejautājās.

— Gaišs «Zaporožecs». Vai nu salātu krāsā, vai gaiši zils. Man sametās raibs gar acīm no sāpēm. Mašīnas numuru arī nesaskatīju.

— Kāpēc uzreiz neteici? — Sokolovskis pats nemanot pārgāja uz tu. — Varbūt pagūtu ...

— Jūs nokavējāt gandrīz stundu. Nav arī zināms, kādā virzienā aizbrauca.

— Pazīt viņu varēsi?

— Bez šaubām.

Dzenis ilgu skatienu nolūkojās advokātā un kaut ko prātoja, līdz beidzot izlēma.

— Man jums jāpastāsta ne visai iepriecinošas vēstis. Maiga Strautkalne atrodas slimnīcā.

Advokāts sarāvās.

— Nav nekas bīstams, — Dzenis turpināja. — Lauzta kāja. Viņai uzdrāzusies automašīna.

• — Kad tas notika?

— Tūlīt pēc jūsu telefona sarunas. Viņa nākusi pie manis uz prokuratūru. Domājams, mašīna uzbraukusi tīšām. Lai nedotu iespēju ziņot, ka Alīda Lorence dzīva.

— Es pats esmu it kā pagrūdis viņu zem mašīnas.

— Nevajag sevi tā šaustīt. Jūs taču nevarējāt paredzēt.

— Tātad Maigu mēģinājis sabraukt šis pats tips ...

— ... kurš sadūra jums roku, — Dzenis piebilda.

— Strautkalnei uzdrāzās sarkans «Moskvičs», — Sokolovskis atgādināja. — Bet šis bijis gaišs «Zaporožecs».

— Tam nav nozīmes, — Dzenis paskaidroja. — Noziedznieks pārsēdās citā braucamajā. Viņš saprata, ka sarkanu «Moskviču» meklēs un tālu ar to netiks.

— Kas viņš tāds varētu būt? — Robežnieks iejautājās.

— Pagaidām vēl nezinu, — Dzenis novilka. — Bet ceru, ka rītvakar varēšu nosaukt viņa vārdu.

Parasti tik ļoti pašpārliecinātais Robežnieks izskatījās pagalam nelaimīgs.

— Kāpēc gan es sūtīju Maigu! Man pašam vajadzēja paziņot.

— Te jums taisnība, — Dzenis piekrita. — Kaut gan man visai miglains priekšstats par jūsu draudzību ar Strautkalni. Atzīstieties, ne jau tikai Lorences lietas dēļ jūs meklējāt tikšanos ar šo sievieti...

Robežnieks uzlika veselo roku Dzenim uz pleca.

— Robert, nedomājiet pārāk slikti par mani... Kādā pavasara dienā, kad dežurēju konsultācijā,

t *

ienāca jauniete, pavisam vēl skuķlte ar lielām, naivām acīm. Lūdza padomu un palīdzību. Kāds nelietis esot viņu pievīlis. Šī gaidot bērnu, bet viņš, kā izrādījās, precējies. Meitene nosauca uzvārdu — inženieris Edvīns Strautkalns. Pēc tam .. .

— ... Tu ieteici viņai piedzīt alimentus, — Sokolovskis pazobojās. — Bet pats visu izstāstīji Maigai.

— Es nosūtīju meiteni pie cita advokāta. Maiga to no manis nekad neuzzinās.

Dzenis piecēlās.

— Labi, pietiek lirikas. Laiks uzsākt sarunu ar Alīdu Lorenci.

— Vai tu esi paguvis no viņais ko uzzināt? — Sokolovskis griezās pie advokāta.

— Bija pārāk maz laika, lai pavedinātu Lorenci uz atklātību. Viņa mēģināja, man iegalvot, ka dārglietas saglabājušās no Ulmaņa laikiem. Nāksies konfrontēt ar Zitkauri.

— Un kā viņa izskaidro savu noslēpumaino pazušanu no Rīgas?

— Diezgan loģiski. Vīrs, kas mani sadūra, esot jau reiz pie viņas bijis, oktobrī. Pieprasījis dārglietas, draudējis. Bet Lorence viņu apvedusi ap stūri. Teikusi, ka dārglietas noslēptas citā vietā, un likusi atnākt pēc dažām dienām ...

— Bet pati izmantojusi šīs dienas un aizlaidusies uz Palangu, — kapteinis iestarpināja.

— Jā. Nopirkusi mājeli. Cerējusi, ka neviens viņu te neatradīs. Kas viņš tāds un kā zina par dārglietām — to viņa nesaprotot. Tas arī viss.

— Ne visai daudz. — Sokolovskis rezumēja. — Labi, Robert, palūgsim pašai interviju.

— Atved viņu šurp.

Kapteinis izgāja virtuvē pēc Alīdas Lorences.

SKAĻI KLAUDZĒJA RITEŅI

Rīgas stacija jau laistījās vakara ugunīs, kad Boriss Trubeks aizelsies skrēja augšā uz perona. Vasarnieku plūsma jau bija aprimusi, un tagad vagonos gluži kā tiesas zālē civillietu izskatīšanas laika tikai šur tur stūros nīka pa vienam diviem cilvēkiem.

Boriss palika stāvam vagona priekštelpā. Viņš nervozēja, jo bija apsolījis Marinai šovakar atbraukt agrāk un aizvest viņu uz «Jūras pērli». Nevarēja paredzēt, ka Dzenis liks veikt negaidītu uzdevumu un nāksies stundām pētīt ziņas par nozudušām večiņām. Labi vēl, ka vismaz kaut ko izdevās izlobīt.

Alūksniete nez vai būs īstā, viņš prātoja. Kaut gan viņa pēdējo reizi redzēta astotajā oktobrī. Izgājusi no mājām un nav atgriezusies. Laika ziņā sakristu, jo slepkavība Vairogu ielā notikusi ap divpadsmito oktobri. Bet, spriežot pēc milicijas materiāliem, šī sieviete bijusi samērā gara auguma. Toties noslepkavotā nebija visai gara.

Rīdziniece no 'Pārdaugavas pēc auguma tā kā būtu līdzīga nogalinātajai. Tomēr nozudusi krietni vēlāk. Sētnieks ziņojis decembra vidū. Kāpēc sētnieks? Droši vien dzīvojusi viena un mājas kaimiņi varēja vecās sievietes prombūtni uzreiz arī nepamanīt. Nav izslēgts, ka īstenībā viņa nozudusi agrāk.

Bet kurai no tām varētu būt sakars ar Lorenci? Vecā sieviete noslepkavota Lorences istabā. Un ne jau kā kaķi maisā to dzīvu aizstiepuši turp.

Vilciens pieturēja. Uz apgaismotā Bulduru stacijas perona šur tur laiski pastaigājās cilvēki. Vairāki pasažieri gaidīja vilcienu uz Rīgu. Kāds pārītis stāvēja apskāvies koku ēnā. Uz attālākā sola gulēja plencis.

Lepni pacēlis galvu, pa peronu soļoja dežurējošais milicis.

Nakts aina lēni sakustējās un aizslīdēja gar logu. Vilciens atkal uzņēma gaitu.

Trubeks izvilka no kabatas aploksni ar iekšlietu pārvaldē saņemtajiem fotouzņēmumiem. Pēc līķa ekshumācijas eksperti atveidos nogalinātās sejas vaibstus. Tad arī varēs salīdzināt ar šīm fotogrāfijām.

No viena fotoattēla uz Trubeku raudzījās labsirdīga veca sieviņa. Varbūt šī? Nozudusi novembrī, dzīvojusi Ādažu ciemā, pie pašas Rīgas. Pag, pag ... tātad netālu no Zitkaura.

Tomēr nedrīkst atmest arī ciļtas iespējas. Varbūt noslepkavotā nemaz nav vietējā iedzīvotāja. Tas būtu milzu darbs — pārbaudīt, vai visas vecās sievietes, kuras tai laikā izbraukušas no mājām, sasniegušas gala punktu.

Pumpuros Boriss viens vienīgais izkāpa no vilciena un dzīrās jau soļot uz kempinga pusi, kad ieraudzīja pie kases lodziņa vientuļu ēnu. Stāja bija tik ļoti pazīstama. Borisu pārņēma nelāga priekšnojauta, un viņš pagājās tuvāk.

— Marina!

Viņa pagrieza galvu. Meitenei rokā bija smaga ceļasoma.

— Kurp tu taisies braukt, Marina?

Meitene, it kā nebūtu Borisu pamanījusi, spītīgi atmeta galvu un aizsoļoja viņam garām uz perona pusi.

— Lūdzama, ļauj izskaidroties! — Boriss mēģināja paņemt Marinas ceļa somu.

— Es steidzos. Vienpadsmitos atiet Ļeņingradas vilciens.

— Saproti jel, agrāk nekādi nevarēju. Biju aizņemts darbā.

Marina nosvieda ceļasomu zemē.

— Darbs, atkal tavs riebīgais darbs! — viņa asaru slāpētā balsī sauca. — Tikai to vien zini kā dienu un nakti noņemties ar tām padibenēm! Priekš manis tev nekad neatliek laika. Tu mani nemīli. Es vairs neticu nevienam tavam vārdam. Tās tikai tukšas runas, tukši solījumi. Tu mīli tikai pats sevi un savu riebīgo darbu.

Arī Boriss sapīka.

— Nerunā muļķības! Savu darbu patiešām mīlu. Un nedomāju to pamest kādas kaprīzas meitenes dēļ...

— Tu nekad ar mani nerēķināsies, — Marina viņu pārtrauca. — Dauzīsies līdz vēlai naktij, ķerot visādus bandītus. Bet es kā nabaga bārenīte sēdēšu bezgala garos vakarus mājās un baiļošos.

Pienāca vilciens. Marina paķēra savu somu un metās uz vagona pusi. Boriss satvēra viņu aiz rokas un atvilka uz sola.

— Izbeidz muļķoties, Marina! Runāsim nopietni.

— Es runāju un domāju nopietni, — Marina sāka šņukstēt. — Ne jau tādēļ dusmojos, ka šodien neaizgājām uz «Jūras pērli». Ne jau tādēļ... Man nav vajadzīgs neklātienes vīrs, kurš vēlu vakarā pārnāk no darba noguris un tūdaļ krīt gultā. Gribas taču pēc darba kopā pasēdēt, pieglaust galvu, gribas kopā aiziet kaut kur, kaut uz kino, ciemos. Citādi kā klosterī, kā mūķene. Es gribu būt laimīga, dzirdi — laimīga! Un gribu kopā ar vīru audzināt bērnus, lai tie kļūtu par godīgiem cilvēkiem.

Stacijā dega blāva spuldzīte, bet apkārt valdīja tumsa. Borisam šķita, ka kļūst arvien tumšāks un tumšāks, ka lampiņa tūlīt apdzisis un viņš neredzēs vairs it nekā: nedz Marinu, nedz visu apkārtējo pasauli. Tūlīt viss ienirs bezgalīgā melnumā. Delnas

kļuva aukstas un mitras, krūtīs spieda un smacēja. Gribējās kliegt.

Boriss sakoda zobus. Viņš dzirdēja Marinas balsi it kā tālumā.

— Es tagad braucu uz Ļeņingradu. Tev būs laiks visu pārdomāt. Un, ja mani patiešām mīli, atbrauksi. Tēvs apsolīja tevi iekārtot savā katedrā par pasniedzēju. Tu nobeigsi aspirantūru. Ja gribēsi...

Riteņiem sāpīgi skaļi klaudzinot, pieripoja nākamais vilciens. Boriss klusējot paņēma Marinas ceļasomu, un abi iekāpa vagonā.

Atstājis aiz sevis lēni dziestošu dzeltenu spīdekli, vilciens aizrāva viņus rudenīgajā) naktī.

DZENIS SOLĀS PIEZVANĪT

/ ; .

Agrā rīta nokrēslī viena aiz otras divas vieglās mašīnas klusi ieslīdēja Rīgā. Auseklis vēl spēkojās ar īso vasaras nakti, kura tomēr atkāpās un negribīgi pameta pilsētu. Uz ietvēm bālēja koku ēnas. Kā lielas vaboles dūkdamas izkumuroja ielu tīrītājas mašīnas. Šur tur jau parādījās pirmie garāmgājēji.

Ievainojuma dēļ advokāts Robežnieks nebija spējīgs vadīt savu automašīnu. Viņš brauca kopā ar Dzeni un Alīdu Lorenci milicijas «Volgā». Sarkanajam «Moskvičam» pie stūres nācās sēsties kapteinim So-kolovskim.

Dzenis pamanīja, ka Robežnieks ar veselo roku pietur ievainoto.

— Sāp?

— Mazliet.

— Būs jāparāda ķirurgam. Varbūt māsiņa Palangā nav izdarījusi visu, kā nākas. Aizbrauksim līdz iekš-

lietu pārvaldei, tad palūgsim šoferi aizvest mūs uz klīnisko slimnīcu.

— Nav ko raizēties, Robert, gan jau es pats aizbraukšu. Jums kaut mazliet jānosnaužas. Darba šodien būs līdz kaklam.

— Jā, arī slimnīcā. Un, tā kā man ir pamatotas aizdomas, ka advokāts Robežnieks neaprobežosies tur ar ārsta apskati vien, tad mums, liekas, pa ceļam.

Ivars iesmējās.

— Labi, brauksim reizē.

No pieņemšanas nodaļas Robežnieku nosūtīja uz traumatoloģisko bloku. Šeit nācās gaidīt, kamēr pabeidz kādu steidzamu operāciju. Pa to laiku viņi abi ar Dzeni ieskrēja bufetē padzert kafiju un tikai ap deviņiem beidzot devās uz ķirurģisko klīniku.

Maiga Strautkalne šoreiz izskatījās možāka nekā iepriekšējā dienā, kad Dzenis viņu bija apmeklējis. Kā redzams, pārbīlis un sāpes jau garām. Ieraudzījusi negaidītos viesus, viņa nodevīgi pietvīka, paķēra no naktsgaldiņa matu suku un spogulīti.

— Vai, kāda es izspūrusi!

— Tāda jūs esat vēl jaukāka, — Robežnieks maskēja satraukumu ar uzspēlētu jautrību. — Sakiet, Robert, — vai nav tiesa?

— Kad sieviete slimības gultā sāk rūpēties par savu ārieni, — Dzenis nokrekšķinājās, — tā ir pirmā pazīme, ka iet uz labo pusi.

Robežnieks nolika uz naktsgaldiņa tējas rozes un apsēdās tā, lai Maiga neredzētu ievainoto roku. Viņš negribēja uztraukt jauno sievieti.

Maiga paņēma rozes un pielika pie sejas.

— Džentlmenis, kā vienmēr. Pateicos, Ivar.

Dzenis aplūkoja istabu.

— Cerēju ieraudzīt veselu oranžēriju. Laikam jūsu vīrs neatzīst puķes.

— Edvīns pie manis vēl nav bijis.

— Vai tad viņam nav paziņots, ka jūs . . .

— Māsiņa vakar zvanīja vairākas reizes. Institūtā nebija. Mājās arī ne. Pēdējo reizi zvanīja vēlu vakarā.

— Būs aizbraucis zvejot, — Robežnieks secināja.

— Iespējams.

— Viņš būtu jūs brīdinājis, — Dzenis iebilda. — Varbūt neparedzēts brauciens?

Maiga iesita sev ar plaukstu pa pieri.

— Kā es uzreiz neiedomājos! Viņš droši vien aizbraucis uz Lietuvu. |

Dzenis ar Robežnieku neuzkrītoši saskatījās.

— Kāpēc domājat, ka uz Lietuvu? — Dzenis iejautājās.

— Tas ir garš stāsts. Edvīns visu pagājušo ziemu mocījās ar mašīnas apsildītāju. Vecs un nekur vairs neder. Izmeklējās visur, bet rezerves daļas nevar dabūt. Tad Fredis apsolīja, ka sagādāšot jaunu. Tikai jābrauc uz Lietuvu. Fredis teicās sīkāk uzzināt.

— Fredis?

— Viņš ir mūsu sētnieka dēls. Agrāk bijis šoferis. Tagad strādā par autoatslēdznieku un palīdz Edvīnam ķēpāties ar «Zaporožecu». Fredim Lietuvā kādi tur draugi automobiļu lietās.

— Tad jūsu vīrs būs aizbraucis uz Lietuvu pēc ap-sildītāja. Cik nu tas tālu, drīz atgriezīsies, — Dzenis mierināja.

— Pilnīgi iespējams. Droši vien Fredis pēkšņi piezvanīja vīram uz darbu un teica, ka nekavējoties jābrauc. Bet mani Edvīns vairs nav sastapis mājās.

— Jā, — Dzenis piekrita. — No Lietuvas viņš va-

rēja atgriezties ari vēlu naktī. Interesanti, vai braucis viens vai kopā ar Fredi?

— Nezinu, — Maigas sirdī iezagās aizdomas. — Vai tas tik svarīgi?

Dzenis saprata, ka pateicis mazliet par daudz. Slimniecei tagad nepieciešams miers.

— Nē, tāpat vien. Mani interesē kas cits. Jūs runājāt ar Zitkauri.

Strautkalne jautājoši paskatījās Robežniekā. Advokāts noplātīja rokas.

— Biedram prokuroram viss zināms. Tāpēc viņš arī ir prokurors. Mūsu kriminālrotaļa, Maiga, ir beigusies. Tā ka vairs nekādu noslēpumu.

Jaunā sieviete atģida, ka visu laiku tur rokā rozes. Viņa saudzīgi ielika tās vāzē uz naktsgaldiņa.

— Nezinu, biedri Dzeni, vai spēšu būt jums kaut cik noderīga.

— Redziet, arī es runāju ar Zitkauri. Dabiski, saruna bija oficiāla. Jums, domājams, izdevās brīvāk aprunāties. Tādēļ arī gribētos dzirdēt jūsu domas, kā vecais pa īstam izturas pret Alīdu Lorenci.

— Zitkauris viņu neieredz, par to esmu pārliecināta. Kāpēc? Viņš sūdzējās, ka cietsirdīgā radiniece pametusi savu mazuli, viņu pašu apkrāpusi naudas lietās. Un tomēr domāju, ka vecais vīrs nebija pilnīgi atklāts. Viņš kaut ko slēpj. Tik dziļam naidam droši vien ir vēl cits iemesls, pamatotāks.

— Jums piemīt novērošanas spējas, dakterīt. Vai gadījumā nepiegriezāt vērību kādai, nu, teiksim, ne-saskanībai sirmgalvja izteicienos vai varbūt kaut kam īpatnējam istabas iekārtā, viņa mēbelēs, mantās, varbūt kādai neattaisnotai asimetrijai?

— Iekārtā, mantās? Zitkaurim ir modernas mēbeles,

daudz grāmatu, kopoti raksti, keramikas darinājumi. Pagaidiet, bet zilonis!

— Kāds zilonis?

— Tāds smags, no metāla. Komplektā jābūt pārim. Tie ar saviem uzslietajiem snuķiem pietur plauktā grāmatas no abām pusēm. Bet Zitkaurim bija tikai viens. Varbūt es kļūdos, taču man šķita, ka to pašu ziloni agrāk, savu vizīšu laikā, esmu redzējusi Alīdai Lorencei uz galda.

— Spriežot pēc protokola, apskates laikā Lorences zilonis turpat arī stāvējis. Jūs taču pati bijāt klāt.

— Cik savādi, bet jau toreiz man likās — tas nav īstais. Pirmajam astes galiņš mazdrusciņ aplauzts. Bet, kad atbrauca jūsu biedri, Lorehces istabā bija tāds pats zilonis, tikai ar neaplauztu asti. Es vēl nobrīnījos, bet jūsu kolēģis mani izzoboja: teica, ka aste būšot ataugusi. Toties tagad Zitkaura dzīvoklī atkal redzēju ziloni ar aplauzto asti. Varbūt apmainījis ar Lorenci. Abi taču radinieki.

— Suvenīru apmaiņa? Šaubos. Jā, starp citu, jūs ieminējāties par radiniekiem. Vai Zitkauris sarunas laikā neminēja vēl kādus radiniekus? Pašam nav bijuši bērni, varbūt brāļa vai māsas bērni?

— Viņa meita Gunta kara beigās esot aizbraukusi vāciešiem līdzi.

— Meita, jūs sakāt? Interesanti... Bet tagad negribētos jūs vairāk mocīt.

— Nekas, jūtos pietiekami labi. Ja vēl kas interesē ...

— Jūs ilgu laiku ārstējāt Alīdu Lorenci, vairākkārt apmeklējāt viņu mājās. Varbūt esat redzējusi arī viņas agrākās apakšīrnieces, kuras dzīvoja tur pirms Zentas Saukumas. Varbūt kāda no tām slimoja un poliklīnikā saglabājušās ziņas.

— Lorences apakšlrnieces?

Maiga Strautkalne gulēja, atmetusies spilvenā, un raudzījās kaut kur pagātnē. Negaidot viņa pietrūkās gultā sēdus.

— Nu jā, tā taču bija Tamāra! Kā es uzreiz neapjautu!

— Tamāra?

— Viņa pirms Saukumas dzīvoja pie Lorences. Tāda klusa meitene. Ja nemaldos, apprecējās un tādēļ aizgāja.

— Pēc tam vēl esat šo meiteni redzējusi?

— Jā, modes salonā. Viņa tur strādā. Mēs abi ar Edvīnu sēdējām uzgaidāmajās telpās. Viņa gāja garām, nesa mēteļus. Toreiz nekādi nevarēju atcerēties, kur šo meiteni agrāk būtu redzējusi. Tagad labi atceros. Tā bija Tamāra.

Dzenis piecēlās.

— Bet tagad, Ivar, iesim. Esmu galīgi nomocījis mūsu nabaga slimniecīti.

Kad viņi devās pa kāpnēm lejā, Dzenis paņēma Robežnieku zem rokas.

— Šovakar taču būsiet mājās?

— Kur gan varu iet ar tādu roku? Jāauklē kā mazs bērns.

— Es jums piezvanīšu. Ceru, ka uz vakara pusi varēšu pastāstīt ko interesantu.

SESTĀ NODAĻA. NOSLĒPUMAINAIS PUISIS SPORTA JAKĀ

Jaunais mikrorajons Gorki ja ielas galā sācis veidoties tikai pirms dažiem gadiein. Nami te ārēji vienādi, neko daudz neatšķiras cits no cita. Visi piecstāvu, kazarmveida, ar šabloniskiem logiem un mini-balkoniņiem.

Aiz katra loga norit sava dzīve, kura nav līdzīga kaimiņu dzīvei. Aiz viena tā velkas vecīgā vienmuļībā, aiz otra pārgalvīgi virpuļo džesa ritmā. Ne jau tikai gadi un temperaments nosaka iemītnieku dzīves veidu. Tas atkarīgs no ģimenes garīgās sejas, cilvēku tikumības, raksturiem, audzināšanas pamatiem, viņu attiecībām pret dzīvi. Akmens sienas vienā gadījumā apsargā ģimenes gaišo draudzību un saticību, citā slēpj bezgalīgas ķildas, klusina dzērāju aurus. Ir arī tādi logi, aiz kuriem dzīve slapstās mijkrēslī, vairīdamās dienas gaismas.

Tuvojoties kādai no šīm mājām, Dzenis neviļus ar skatienu nomērīja fasādi, it kā gribēdams izurbties cauri biezajai ķieģeļu sienai un izdibināt to, kādēļ viņš braucis šurp. Bet drūmais nams ar noslēpumainajām logu acīm nepieejami klusēja, uzticami sargājot savu iemītnieku noslēpumus.

Dzenis vēra parādes durvis, apstājās kāpņu telpās un sāka pētīt īrnieku sarakstu pie sienas. Garām, jautri čalodami, pagāja jauneklis gaišos svārkos un kuplmate meiča. Dzenis ieklausījās. Jaunie ļaudis jau bija sasnieguši trešo stāvu. Bet lejā joprojām bija skaidri saklausāms katrs vārds. Beidzot aizcirtās durvis un balsis apklusa.

«Akustika kā labā koncertzālē,» prokurora palīgs konstatēja.

Viņš palūkojās apkārt. Kāpņu telpas stūros mētājās saplūkāti papīra gabaliņi, apdeguši sērkociņi. Pie centrālapkures baterijas bija pielipināti daži papirosu gali. Dzenis uzmanīgi tos nopētīja. Tad uzkāpa līdz pēdējam stāvam un nostājās pie loga. Te bija skatienam, kur paklejot. Aiz pelēcīgajiem namiem pletās ģimenes dārziņu platā josla, vasaras burvju otas iekrāsota. Tālumā šo akvarelisko ainavu savukārt it kā ierāmēja pelēki rūpnīcu korpusu silueti.

Dzenis bija sagatavojies pacietīgi gaidīt. Taču drīz vien lejā atskanēja soļi. Kāds, smagi elsdams, uz-slāja līdz otrajam stāvam. Un atkal iestājās klusums. Pēc brīža to saviļņoja bērnu skaļā vīterošana.

— Spēlēsim paslēpes! Paslēpes!

— Es skaitīšu! Es! Viena maza turku pupa ...

— Nē, es ... Uz klavierēm stāv vīna glāze ...

«Dīvains skaitāmais! Klavieres — un vīna glāze.

Manā zēnībā bija vienkāršāk. Bet citi laiki — cita atribūtika ...»

Bērni atradās pirmajā stāvā, pie pašām ārdurvīm. Taču Dzenis dzirdēja tik labi, it kā tie būtu tepat līdzās. Prokurora palīgs bija apmierināts ar šā mazā eksperimenta rezultātiem. Viņš vēl brītiņu uzkavējās, tad nokāpa lejā un devās uz namu pārvaldi.

Namu pārvaldnieks, virs jau gados, ar cienījamas personas manierēm, kā redzams, atvaļināts pulkvedis, uzmanīgi uzklausīja prokurora palīgu. Tad lika atnest mājasgrāmatu un nelaist nevienu iekšā. Saruna aiz slēgtām durvīm ilga vairāk nekā stundu. Tika izsaukts iecirkņa tehniķis, tad šās pārvaldes vecākais sabiedriskais darbinieks, kurš labi pazina īrniekus.

Ap pusdienlaiku Dzenis iznāca no namu pārvaldes, iekāpa trolejbusā un devās uz pilsētas centru.

.. . Modes salona uzgaidāmā telpa, kā vienmēr, bija stāvgrūdām pilna. Dzenis apturēja kādu darbinieci.

— Pie jums te strādā tāda klusa, simpātiska meitene. Dzimumzīmīte uz kreisā v^iga.

— Tamāra, vai?

— Tā pati būs. Izsauciet, lūdzu! Man ar viņu jāaprunājas.

Darbiniece ziņkārīgi holūkojās solīdajā pusmūža vīrietī.

— Tūlīt.

Dzenrs, protams, varēja griezties pie direktora vai kadru daļā un izsaukt Tamāru oficiāli. Bet tas radītu nevēlamu ziņkāri. Dzenis negribēja bez vajadzības mest ēnu uz meiteni. Tādēļ izvēlējās šādu ceļu.

Tamāra nedroši tuvojās svešajam vīrietim.

— Jūs mani saucāt?

— Mums vajadzētu aprunāties, — Dzenis paskaidroja. — Esmu no prokuratūras. Iziesim mazliet uz ielas. Te pārāk daudz cilvēku.

Ielas pretējā pusē bija neliels skvērs. Viņi aizgāja līdz attālākam stūrim un apsēdās uz sola.

— Sakiet, lūdzu, Tamāra, — Dzenis uzsāka. — Vai jums tālu jābrauc uz darbu?

— Es dzīvoju Berģu ciemā.

— Aiz Baložiem, Juglas ezera krastā?

— ja.

— Skaista vieta. Tikai patalu. Autobuss iet samērā reti. Vai jums tur vecāki dzīvo vai radi?

— Esmu viena. īrēju istabu pie saimnieces.

— Sen jau?

— Drīz būs gads.

— Un kur agrāk dzīvojāt?

— Tepat pilsētā. Vairoga ielā.

— Arī pie saimnieces?

— Jā.

Likās, ka Dzenis doma par ko citu.

— Tātad Vairoga ielā, — viņš atkārtoja. — Varbūt atceraties, kā sauca saimnieci?

— Lorence. Alīda Lorence.

Prokurora palīgam bija tik vienaldzīgs izskats, it kā šis uzvārds viņam galīgi neko neizteiktu.

— Kāpēc aizgājāt projām? No Vairoga ielas līdz darbam daudz tuvāk.

— Tur man bija tikai gultas vieta. Tagad pašai sava istabiņa. Maza, toties atsevišķa. Turklāt ar veco saimnieci bija grūti satikt.

— Es domāju, jūs mainījāt dzīves vietu tādēļ, ka apprecējāties.

Meitene spēji piesarka.

— Ko jūs!

Dzenis ar acu kaktiņiem uzmanīgi pētīja Tamāras sejas izteiksmi.

— Nekautrējieties, stāstiet vien. Jūs taču toreiz gatavojusies kāzām?

Meitene bija pārsteigta.

— Kas jums to teica?

Dzenis, šķiet, bija tik aizrautīgi vērojis kastaņkoku iepretim solam, ka nepamanīja meitenes izbrīnu.

— Vai tas jauneklis toreiz jūs nebildināja? Es runāju par slaido puisi modernā vējjakā ar rāvējslēdzējiem. Piemirsu, kā viņu sauc.

Tamāra sadrūma un labu bridi klusēja. Tad skumji bilda:

— Sen neesmu viņu redzējusi.

— No tā laika, kopš pārcēlāties uz Bergiem?

— Jā. v

— Un jūs par to skumstat?

— Grūti pateikt. Liekas, tagad vairs ne. Laikam nebija īstais. Un diez vai mēs saprastos. Smags raksturs, neizprotams. Man reizēm pat bailes sametās.

Dzenis pagriezās un uzmundrinoši ielūkojās meitenei acīs.

— Labi, Tamāra, runāsim atklāti. Vai jūs, projām ejot, neieteicāt Lorencei kādu citu iemītnieci?

— Kur nu! Saimniece* man i klausīt neklausītu. Mēs taču pašās beigās pamatīgi saplēsāmies.

— Droši vien tas nenotika bez jūsu drauga ziņas.

— Tā jau laikam bija.

— Pastāstiet visu pēc kārtas. Kā iepazināties ar šo puisi? Kas notika tālāk?

— Iepazināmies uz ielas, turpat pie mājām. Es nācu no darba. Viņš mani uzrunāja, jautāja, kur te dzīvojot Andersoni.

— Jūs tādus nepazināt?

— Mūsu mājā tādu Andersonu nebija. Tagad vairs lāgā neatceros, kā viss notika tālāk. Sākām runāties. Viņš aicināja mani uz kino. Sākumā atteicos. Bet viņš bija tik laipns, pieklājīgs. Pēcāk tikāmies aizvien biežāk. Gājām uz dejām.

— Un kādā jaukā vakarā viņš palūdza atļauju apciemot jūs mājās?

— Kā jūs to zināt?

-— Nav jau grūti uzminēt.

— Es paskaidroju, ka tas nav iespējams. Saimniece mūs abus iztriektu ārā. Viņas acīs tas būtu nāves grēks. Tomēr viņš nelikās mierā: lai iepazīstinu ar Lorenci. Gan mācēšot saimnieci pielabināt. Katrā ziņā gribot redzēt, kā es dzīvoju. Bet es nevarēju sadūšoties. Baidījos palikt uz ielas.

— Viņš taču pats varēja uziet augšā.

— Ko jūs runājat! Lorence nevienu iekšā nelaida.

— Un pēc tam draugs ieteica jums mainīt dzīvokli?

— Viņš pats sameklēja istabiņu Berģu ciemā. Tā neesot nekāda dzīve pie pustrakas vecenes. Arī pārkravāties palīdzēja. Cik nu man vispār tās mantības.

— Nu, un jaunajā dzīvoklī jūsu puisim bija iespējas nākt ciemos?

— Viņš ieradās vienu vienīgu reizi. Gribēja palikt pa nakti. Es neļāvu. Ar to arī mūsu draudzēšanās beidzās. Pēc dažām dienām redzēju viņu ar citu meiteni.

Dzenis kļuva ausīgs.

— Vai neatceraties, kāda šī meitene izskatījās? Vai pazītu viņu?

— Šķiet, ka pazītu. Neliela auguma, kalsnēja.

Prokurora palīgs izvilka no kabatas vairāku meiteņu fotogrāfijas.

— Vai nav kāda no šīm?

Tamāra ieskatījās uzņēmumos.

— Šī.

Dzenis apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Jā, gandrīz piemirsu. Vai gadījumā nezināt jaunā cilvēka adresi?

— Viņš stāstīja, ka dzīvojot pie kāda drauga. Liekas, Čiekurkalnā.

— Un kur strādā?

— Par mehāniķi vai atslēdznieku. Šķiet, kādā darbnīcā Birznieka-Upīša ielā. Es viņu reiz tur sastapu. Darba drēbēs skrēja ielai pāri uz veikalu pēc papirosiem.

— Smēķē «Belomoru»?

— Ar! to jūs zināt par Aļiku?

— Aļiku?!

Tagad nu bija Dzenim reize brīnīties. Līdz šim viss sakrita. Te pēkšņi šis vārds. Viņš bija pārliecināts, ka meitene nosauks pavisam citu. Kaut arī ... Aļiks?... Kāpēc gan ne?

— Pateicos, Tamāra. Piedodiet, ka jūs aizkavēju. Novēlu visu labu.

Jau pēc pusstundas Dzenis pētīja izkārtnes Birznieka-Upīša ielā. Viņa ’uzmanību saistīja neliels paziņojums pie vārtiem, kurš vēstīja, ka šeit izvietota kāda uzņēmuma garāža. Dzenis iegriezās tur, sameklēja priekšnieku, un abi ilgi runājās.

Prokurora palīgs centīgi šķirstīja garāžas darbinieku personiskās kartītes, pētīja reģistrācijas žurnālus, ceļa zīmes, darba uzdevumus, zvanīja uz iekšlietu pārvaldes adrešu galdu. Tikai atkal uz ielas Dzenis atcerējās, ka nav vēl ēdis pusdienas. Viņš devās uz tuvāko kafejnīcu. Pirms sēšanās pie galda piegāja pie telefona automāta un uzgrieza Trubeka kabineta numuru.

— Boris, klausies uzmanīgi. Desmitos vakarā izbrauksim veikt operāciju. Ņemsim ciet cilvēku, kurš vakar mēģināja sabraukt ārsti Strautkalni. Satiekamies iekšlietu pārvaldē. Pazvani Šokolovskim, lai parūpējas par operatīvo grupu un mašīnu. Sameklē arī Robežnieku. Viņš mums būs vajadzīgs.

— Bet, šef, divas naktis pēc kārtas taču nevar bez miega...

— Par mani neraizējies. Tūlīt eju uz māju un kādu stundiņu nosnaudīšos. Tātad līdz vakaram.

VĒTRAINAS NAKTS NOTIKUMI

Nešpetni aurojot, vējš joņoja pa piejūras ciematu. Te skumīgi elsa, te gārdza kā nāves mokās, te sātaniski smējās un atkal izplūda skaļās vaimanās. Vēja balss vienlaicīgi skanēja visās malās. Džīgāja vijoles, dūdoja bazūnes, dobji dūca kontrabass. Tad pēkšņi sākās neganta bungu rīboņa un apdullinoši nošalca aplausi.

Kaut kur pavisam tuvu it kā nočabēja sausās lapas, noblarkšķēja skārds. Likās, kāds slapstās gar mājām, rāpuļo pa jumtu. Un tomēr nebija neviena. Neviena, tikai jūras viesulis, kas vēstīja par rudeni, par ziemeļrietumu aukām, kad pat pieredzējuši zvejnieki neuzdrošinās izbraukt jūrā.

Te uzreiz vējš aprima. Nakts kļuva viegla un neaptverami plaša kā milzīgs gaisa balons. Bet klusums bija maldīgs. Jūrenis piestāja tikai uz dažiem mirkļiem. Tepat blakus vien bija.

Tad pēkšņi klusums it kā eksplodēja. Ziemeļriete-nis atkal nežēlīgi raustīja jumta malu. Kaut kur tuvu žēlabaini iečīkstējās priede.

Septiņi vīri cits aiz cita nedzirdamiem soļiem gāja cauri zvejniekciematam. Laiku pa laikam uzliesmoja kabatas lukturītis. Gaismas kūlis uz mirkli izrāva no tumsas te plāksnīti ar ielas nosaukumu, te mājas numuru. Tad atkal viss saplūda tumsā.

Vējš pliķēja mājiņu apmetumu, mēģināja izkustināt telegrāfa stabus, mudžināja vadus. Dārzos lūza

aizkaltušie zari. Sulām pielijušie āboli un plūmes mīkstiem būkšķiem krita zemē.

Auka kļuva aizvien niknāka, aizvien skaļāk žvī-goja, gaudoja, svelpa. Ciemats it kā izzuda, nebija vairs nedz māju, nedz sētu. Likās, nav te it nekā, tikai neredzamās vēja lavīnas.

'Kāpu pakājē kapteinis Sokolovskis apstājās pie nelielas vienstāva mājas un pagriezās pret Dzeni.

— Šeit!

Vārti negribēja vērties. Laikam te bija nepieciešama speciāla māka. Divi miliči steidzās kapteinim palīgā.

Piesardzīgi taustīdamies tutnsa, lai neuzdurtos kādām kokam vai krūmam, Dzenis un Sokolovskis ielavījās dārzā. Apgāja ņiajai apkārt. Slēģi logiem bija ciet. Cauri spraugām nekur nespiedās gaisma.

— Iespējams, ka nav vēl mājās, — kapteinis klusi ieminējās.

— Tādā gadījumā gaidīsim. Tomēr domāju, ka ir. Laikam jau guļ. Izvieto savus ļaudis zem logiem — gadījumam, ja mēģinās bēgt. Robežnieks lai pakavējas dārzā. Kad vajadzēs — pasauksim.

Dzenis runāja Šokolovskim tieši ausī, taču vējš mirklī uzķēra vārdus un aiznesa. Kapteinis vairāk noģida nekā sadzirdēja.

Trijatā, kopā ar Trubeku, viņi apstājās pie ārdurvīm un pieklauvēja. Klauvēja skaļi un nepacietīgi, kā klauvē cilvēki, kuri nevar gaidīt.

Aiz slēģiem uzspīdēja gaisma. Kļuva dzirdami šļūcoši soļi.

— Kas tur ir? — sievietes balss jautāja.

Sokolovskis iegrūda roku kabatā, sataustīja rievoto

pistoles rokturi.

— Telegramma. Steidzīga!

Durvis pavērās. Vējš spēji iegūlās tajās un atrāva līdz kājai vajā. Kapteinis metās uz priekšu, atbīdīja sāņus pārsteigto sievieti un ieskrēja istabā.

Uz platā dīvāna spilveni bija piemlcīti, sega atsviesta sāņus. Pie skapja steidzīgi ģērbās garš cilvēks. Ieraudzījis Sokolovski, viņš šāvās uz loga pusi.

— Stāt, rokas augšā! — kapteinis pavēlēja.

Vīrietis nobāla un lēni pacēla rokas. Piesteidzās

Trubeks, pārbaudīja kabatas un nolika uz galda paprāvu saliekamo nazi.

— Sēdiet, — kapteinis norādīja ar pistoles stobru uz krēslu, tad pievērsās sievietei, kas turpat stāvēja un lūkojās šausmu pilnām acīm. — Jūs pagaidiet otrā istabā.

Durvīs stāvot, Dzenis uzmanīgi nopētīja aizturēto. Stingrais zods un asi iezīmētie vaigu kauli padarīja jaunā cilvēka seju enerģisku un ilgi paliekošu atmiņā. Tādi cilvēki prot dzīvē sasniegt mērķi. Tikai šis mērķis dažkārt mēdz būt neīsts. Kāpēc gan stipri cilvēki, kuri varētu daudz labuma dot gan sabiedrībai, gan sev, gan ģimenei, citreiz bezjēdzīgi izšķiež savas spējas, dzenoties pēc māņu pilīm? Viņi taču zina, ka tādi ceļi neizbēgami noved uz apsūdzēto sola.

Dzenis paspēra dažus soļus un nostājās aizturētajam iepretim. Sokolovskis ar Trubeku atkāpās, lai netraucētu Dzenim uzsākt pratināšanu. Viņi zināja, cik nozīmīgi tieši pirmie jautājumi.

Istabā klusums. Bet aiz loga šņāca vējš, plosīja slēģus, rībināja rūtis, it kā gribēdams ielauzties telpā un sodīt ļaunumu.

Prokurora palīgs pārtrauca klusumu.

— Jūsu uzvārds Inuss.

— Jā. Ko jums vajag no manis?

— Jūs strādājat garāžā Birznieka-Upīša ielā.

— Jā, es tur strādāju.

Aizturētais saliecās uz priekšu un uzlika rokas uz galda. Viņš visiem spēkiem centās būt mierīgs. Bet Dzeņa uzmanībai garām nepaslīdēja, cik balti kjuva viņa nagi. Inuss neapzināti spieda pirkstiem galda virsu, it kā gribēdams nolauzt tam malu.

Prokurora palīgs neizrādīja, ka nojautis šā vīra iekšējo satraukumu. Viņš paņēma krēslu, nosēdās blakus un uzsāka sarunu.

— Redziet nu, Inus, mums jau sen vajadzēja tikties un no sirds izrunāties. Uz prokuratūru jūs izsaukt? Tā būtu pārāk oficiāla ceremonija. Turklāt es nebiju pārliecināts, ka alkstat mani redzēt. Uzzināju, ka šodien nakšņosiet pie savas kārtējās draudzenes, tādēļ nolēmu apciemot jūs šeit. Brīdinu, ka mūsu saruna tiks ierakstīta magnetofonā.

Aizturētais saspringti raudzījās Dzenī. Viņš žņaudza dūres, spēcīgi spieda delnas vienu pret otru, atkal ieķērās galda malā. Kaut ātrāk uzsāktos vārdu kauja, kaut ātrāk varētu uzzināt, kādi lādiņi ir pretinieka arsenālā.

Dzenis nesteidzās. Viņš gaidīja, ļāva aizturētajam atgūties. Daži izmeklētāji uzskata, ka satraukumā cilvēks ir neapdomīgs, bieži sarunā daudz ko lieku, un viņu var nodot neuzmanīgs vārds. Dzenis nemēdza ķert pratināmo uz vārdiem. Viņš atzina šādu metodi par nekrietnu un nevajadzīgu. Trubeks ne reizi vien brīnījās par Dzeņa iecietību. Pratināšanas laikā prokurora palīgs nekad nepacēla balsi, allaž bija nosvērts, korekts. Un viņa mierīguma fluīdi it kā pārgāja uz pratināmo.

Dzenis prata izkliedēt sasprindzinātību, varēja attiecīgā momentā pajokot, izrādīt labvēlību. Viņš bija labs psihologs un zināja: kad noziedznieks pēc sa-

traukuma ir nomierinājies, viņam sirdi paliek nomācošs smagums. Gribas to nomest. Sapratis, ka izmeklētājam viss jau zināms, noziedznieks tādā psiholoģiskā situācijā ātrāk izlemj atzīties un līdz ar to atbrīvoties no smaguma.

— Vai daudz šodien garāžā bija darba? — Dzenis pēc brīža atkal uzsāka.

— Pietiekami.

— Kravas mašīnai mainījāt motoru?

Inusa acīs pazibēja ziņkārība.

— Nu, un?

— Piņķerīgs darbs, es saku.

— Skaidrs. Ņēmāmies melnās miesās.

— Bet vakar?

— Katru dienu ir ko rauties.

— Es interesējos, ar ko vakar nodarbojāties.

— Visvisādi darbi bija.

— Visu dienu dzīvojāt pa garāžu?

— Šodien visu.

— Un vakar?

Inuss caur pieri nolūkojās prokuroru palīgā. Dzenis uzmundrināja:

— Drošāk, drošāk, jaunais cilvēk. Būsim savstarpēji atklāti. Es taču neslēpju, ka esmu ievācis ziņas.

— Kāpēc tad jautājat?

— Gribu, lai jūs pats izstāstītu. Kur bijāt vakar darba laikā?

— Biju izbraucis.

— Un konkrētāk?

— Man steidzīgi vajadzēja tikt Kauņā. Priekšnieks atļāva ņemt dienesta mašīnu, lai tiktu vakarā atpakaļ.

— Sarkano «Moskviču»?

— Jā.

— Tātad uz Kauņu braucāt. Bet nokļuvāt Palangā. Cik saprotu, Palanga atrodas krietni vien sāņus.

Inuss iekoda lūpu zobos: ari tas nācis gaismā! Bet viņš bija pārliecināts, ka izbraukājis nepamanīts. Ko viņi vēl zina? Piesardzīga pārbaude varētu ieviest mazliet skaidrības. Un viņš atbildēja ar pretjautājumu:

— Kāpēc jūs domājat, ka biju Palangā?

Dzenis pievērsās Šokolovskim.

— Palūdziet, lai ienāk Robežnieks.

Pēc mirkļa durvīs parādījās advokāta stāvs. Roka vēl aizvien bija saitē. Inuss jpacēla acis un sastinga. Pirksti atlaida galda malu, rokas noslīdēja uz ceļiem.

— Nu, Inus, tagad runāsiet? Jeb vai iepazīstināt jūs ar Alīdu Lorenci? Viņa atrodas Rīgā un neatteiksies sagādāt sev prieku bilst par jums kādu vārdu.

Dzenis aplūkoja gleznas reprodukciju pie sienas — Aivazovska «Devītais vilnis». Vētra plosās jūrā. Cilvēki no bojā gājuša kuģa krampjaini pieķērušies masta atlūznim. Bet virsū tiem veļas milzīgs vilnis. Nudien, nenoturēsies.

— Ko jūs gribat no manis? — Inuss izgrūda aizsmakušā balsī.

Bija sākusies tradicionālā divkauja starp izmeklētāju un pratināmo. Dažādi norit tādi cīniņi. Taču allaž tie mēdz izvērsties par pretinieku gudrības, loģikas un neatlaidības turnīru.

Tie, kuri savas vieglprātības vai vāja rakstura dēļ iemaldījušies nelikumību dūksnājos, ātri vien padodas, izprot un nožēlo savu vainu. Rafinēts noziedznieks cīnās izmisīgi kā kobra pret mangustu. Pieķeras katrai iespējai pretoties, atkāpjas tikai pārsvara spiedienā, pakāpeniski zaudējot pozīciju pēc pozīcijas. Un, jau piespiests pie zemes, vēl izlokās, cik jaudas. Tomēr pašā cīņas sākumā noziedznieks kaut kur zemapziņā nojauš, ka izmeklētājs agri vai vēlu uzvarēs, jo viņa pusē taisnība.

To apzinās ari izmeklētājs un nemitīgi uzbrūk. Viens otrs uzsāk pratināšanu, kad viņa rīcībā ir tikai atsevišķi netieši pierādījumi. Tomēr izliekas, ka zina visu, cenšas ievilkt pratināmo pretrunu tīklos un tad psiholoģiskā uzbrukuma gaitā panākt atzīšanos. Šis ceļš ir īsāks, taču visai bīstams. Līdzko noziedzniekam izdodas uztaustīt apsūdzības vājās vietas, visa gudrība pagalam.

Vēl nebūdams prokurora palīgs, Dzenis daudzus gadus bija nostrādājis par izmeklētāju un vienmēr gājis citu ceļu, grūtāku, bet pareizāku. Arī šoreiz iepriekšējā rūpīgā apstākļu pārbaude deva iespēju vēl pirms pratināšanas atveidot notikumus. Un tagad viņš neatlaidīgi virzījās uz priekšu, uzbruka enerģiski, tai pašā laikā piesardzīgi un apdomīgi. Viņam bija skaidrs, ka Inuss tik viegli nepadosies. Ar to vien nepietiks, ka prokuratūrai daudz kas zināms. Nāksies pakāpeniski, soli pa solim nopamatot katru apsūdzības detaļu. Vajadzēs likt nepārprotami saprast, ka izvirzītie argumenti ir nevis minējumi, bet pierādīti fakti.

Dzenis turpināja pratināšanu.

— Man garāžā stāstīja, ka jūs esot izbraucis ar sarkano «Moskviču» deviņos no rīta.

— Bez piecām minūtēm deviņos, — Inuss precizēja.

— Iespējams. Minūtēm te nav nozīmes. Nozīmīgi ir tas, ka pēc divām stundām Ļeņina ielas un Raiņa bulvāra stūrī jūs sabraucāt sievieti un aizbēgāt.

— Nevienu neesmu sabraucis. Vienpadsmitos biju jau aiz Šauļiem.

Dzenis pagrieza galvu un paskatījās uz Sokolovski. Tas uztvēra skatienu un ar acīm parādīja uz portatīvo magnetofonu, kura spoles lēni griezās. Tātad viss kārtībā. Pratināšana tiek pierakstīta lentā. Būs iespēja vēlreiz noklausīties, kā Inuss centīsies izlocīties, varēs izsekot viņa balss intonācijai un citām niansēm, kuras nekādi nevar pierakstīt protokolā. Tas ļaus uztvert kaut ko tādu, kas pirmajā brīdī palicis neievērots. Kā pēc spraigas šaha partijas izmeklētājs klusībā analizēs apsūdzētā gājienus, viņa rakstura īpašības, vājās puses. Un zinās, uz ko, balstīties un plānot turpmāko izmeklēšanu. 1

Citreiz ir pat lietderīgi dot iespēju apsūdzētajam noklausīties ierakstu 7— lai pats pārliecinās, cik bezcerīgi un neloģiski centies izgrozīties. Varbūt ātrāk izbeigs bezjēdzīgo tiepšanos.

— Nē, Inus, tā mums nekas nesanāks. Negribat pats stāstīt? Nāksies jums piepalīdzēt, — Dzenis tagad līdzinājās skolotājam, kurš pacietīgi ieskaidro nevīžīgam skolniekam nesagatavoto uzdevumu. — Te ir dežurējošā milicijas seržanta ziņojums. Sievieti sabraucis sarkans «Moskvičs» ar numuru «28-47 ЛАВ». Mēs pārbaudījām. Šādu numuru autoinspekcija izsniegusi zaļai «Volgai». Tātad viltojums. Jūs izbraucāt no garāžas sarkanajā «Moskvičā» ar numuru «23-47 ЛАБ». Mūsu eksperti uz numura plāksnītes atrada svaigas krāsas pēdas un konstatēja, ka trijnieks bijis pārlabots par astoņnieku, bet burtam «Б» piekrāsota augšā astīte, un tas pārveidots par «B». Beidziet, jūsu mazais noslēpums ir atklāts. Lūdzu, šeit ekspertīzes slēdziens. Pirms atgriešanās garāžā jūs ar acetonu nomazgājāt svaigo krāsu. Taču nepadomājāt, kāds ir šodienas kriminālistiskās tehnikas līmenis. Iznāk, ka tomēr esat vainīgs avārijā Raiņa bulvāra un Ļeņina ielas stūrī.

Pratināmajam uz pieres parādījās sīkas sviedru lāsītes.

— Jā, atgadījās nelaime. No jums tik un tā nekas nav noslēpjams. Steidzos. Sieviete negaidot izskrēja mašīnas priekšā. Mana vaina, ka aizlaidos. Vai patiešām par to tagad ...

Dzenis neapskaitās. No malas pat likās, ka viņam jaunā cilvēka žēl.

— Nodrāzts paņēmiens, Inus. Atzīties par piecām kapeikām un galveno noliegt. Mēs taču abi zinām, ka notikums uz ielas nav nejaušība. Ja nebūtu pagadījies tas drosmīgais cilvēks, nez vai sieviete paliktu dzīva.

— Nē! — Inusam paspruka izmisīgs protests. Nervi neizturēja. — To jūs man nepierādīsiet! To nevarat pierādīt!

— Pierādīsim, mīļais draugs, visu pierādīsim. Kādēļ pārlabojāt numuru, ja negatavojāties izdarīt noziegumu?

— Iegribējās — un pārlaboju. Lai kāds kārtības sargs nepierakstītu, ja gadījumā pārsniegšu ātrumu. Numura piekrāsošana vēl nav pierādījums.

— Pareizi, tikai viena skaidiņa iekuriem. Bet paskaidrojiet — kāpēc jūs uzglūnējāt ārstei Strautkalnei pie viņas mājām? Cerējāt, ka pietiks ar tumšajām brillēm, lai viņa jūs nepazītu?

— Kāda Strautkalne? Nepazīstu nevienu Strautkalni.

Inuss cīnījās ar bezprātīgu sīkstumu; tā cīnās bojā ejai nolemtie. Grūti bija šaudīties šurpu turpu pa labirintu, kurā Dzenis to iedzinis. Nācās mest cilpas, katru reizi atgriezties un iegaumēt virzienu, lai neieskrietu strupceļā — pēdējā, no kura nav izejas.

Dzenis sēdēja krēslā taisns un nekustīgs.

— Nomierinieties, Inus, un labāk apdomājiet savas atbildes. Varat smēķēt.

Inuss paņēma no naktsgaldiņa paciņu «Belomor». Degošais sērkociņš drebēja pirkstos, un viņš nekādi nevarēja aizpīpēt. Beidzot aizsmēķēja un kāri ievilka dūmu.

Dzenis novēroja viņu acu kaktiņiem.

— Vai kopā ar vecākiem dzīvojat?

— Tam arī kāds sakars ar šo lietu?

— Tiešs sakars. Jūsu tēvs taču ir sētnieks vienā no jaunajām mājām Gorkija ielā. Jūsu dzīvoklis atrodas pirmajā stāvā tajās pašās kāpņu telpās, kur dzīvo inženieris Strautkalns ar sievu.

Inuss nervozi iesmējās.

— Jums ir precīza informācija.

— Es jūs brīdināju, ka esmu ievācis ziņas. Zinu, ka mājās jūs sauc par Fredi, ka palīdzat inženierim Strautkalnam remontēt viņa automašīnu.

— Vai tad likums to noliedz?

— Nē, kāpēc.

— Tad nesaprotu, uz ko jūs tēmējat.

— Uz to, ka jūs pazīstat Strautkalnu ģimeni. Pazīstat ārsti Maigu Strautkalni.

Inuss košļāja lūpas.

— Nu, pieņemsim, ka pazīstu. Kas tur ļauns?

— Vispār, protams, ne. Ļauni ir tas, ka uzglūn cilvēkam, seko viņam un tīšu prātu uzdrāžas virsū. Varbūt apgalvosiet, ka vakarrīt nesēdējāt mašīnā netālu no Strautkalnu māj durvīm?

— Jā gan! Bet tās ir arī manas mājdurvis. Biju atskrējis uz mirkli paķert ko ēdamu.

— Tā steidzāties, ka sēdējāt mašīnā un gaidījāt no deviņiem gandrīz līdz vienpadsmitiem. Pēc tam sekojāt pa pēdām trolejbusam, kurā Strautkalne iekāpa. Apstājāties aiz tā pie katras pieturas. Strautkalne visu šo laiku novēroja jūsu mašīnu.

Inuss novērsa acis.

— Kādēļ man vajadzētu viņu sabraukt?

— Nesteidzieties, Inus. Tūlīt iztirzāsim arī šo jautājumu. Jūsu mātei ir slima sirds, un viņa necieš tabakas dūmus. Smēķēt jums nākas kāpņu telpā.

— Psiholoģiska detaļa.

— Nē, gaužām praktiska. Svētdienas vakarā ārste Strautkalne atgriezās no Palangas un kāpnēs pavēstīja savam vīram, ka redzējusi Alīdu Lorenci. Jūs smēķējāt zem kāpnēm un dzirdējāt šo sarunu.

Šoreiz Dzeņa informētība tiktāl pārsteidza Inusu, ka viņš nevilšus sevi nodeva.

— Strautkalni nevarēja mani redzēt. Kad es iznācu smēķēt, tie jau bija otrajā stāvā.

Fredis gan tūlīt apķērās. Bet par vēlu. Viņš to izprata pēc smīniņa, kas pārslīdēja Dzeņa sejai.

— Kaut vai te atzināties! Tiesa, atzīšanās vien vēl nav pierādījums.

— Es varu atteikties, un citu pierādījumu jums nav un nebūs.

— Kāpēc jūs domājat, Inus, ka par pierādījumiem uzskatāmas tikai liecības? Mēdz būt arī citi, ne mazāk svarīgi.

Dzenis izņēma Fredim no pirkstiem papirosa galu, izvilka no kabatas kārbiņu ar otru tādu un salīdzināja.

— Tas pats «Belomor», ar tādu pašu raksturīgu sakodienu. Domājams, ekspertīze viegli apstiprinās sakritību. Šo papirosa galu mēs vakar atradām uz centrālapkures baterijas zem kāpnēm pie jūsu durvīm. Šeit, lūdzu, protokols. Eksperti apgalvo, ka papiross visdrīzāk izsmēķēts svētdienas naktī.

Pierādījumu ķēde noslēdzās.

— Vēl pagājušajā rudenī jūs mēģinājāt izzvejot no Lorences dārglietas. Pēc tam notika slepkavība. Par to nu mēs runāsim atsevišķi.

Dzenis tagad sēdēja, ērti atzvēlies krēslā. Viņš runāja klusi. Inuss klausījās piemiegtām acīm. Trubeks, piespiedies durvju stenderei, ar interesi viņu novēroja. Sokolovskis pie loga turēja kreisajā rokā mikrofonu. Ar labo viņš pašlaik pārslēdza lentu.

— Kāpņu telpās jūs noklausījāties sarunu, — Dzenis turpināja. — Jums kļuva skaidrs, ka toreiz Lorence nav kritusi par upuri un' ka viņa pašlaik atrodas Palangā. Atkal radās iespēja iegūt dārglietas. Bet ceļā stājās ārste Strautkalne. Jums nebija šaubu, ka viņa ies uz prokuratūru. Šī vizīte draudēja izjaukt jūsu plānus. Par katru cenu vajadzēja iegūt laiku, kaut dienu, kaut dažas stundas. Tāpēc nākamajā rītā paņēmāt mašīnu, pārlabojāt numuru un uzglūnējāt Maigai Strautkalnei, sekojāt trolejbusam ... Tiklīdz Strautkalne izkāpa un mēģināja šķērsot ielu, jūs uzdrāzāties tai virsū un aizbēgāt. Jā, kur īsti noslēpāt toreiz sarkano «Moskviču»?

Inuss atģidās kā pēc drausmīga sapņa.

— Noslēpu? Nekur nenoslēpu. Atstāju stāvvietā stacijas laukumā mašīnu burzmā un aizgāju.

«Tas tik ir cipars! Milicija taču izķemmējusi visu rajonu. Bet stāvvietā ielūkoties nevienam prātā neienāca.»

— Un kur sadabūjāt «Zaporožecu», ar kuru ieradāties Palangā?

— Inženieris Strautkalns man ir devis pilnvaru uz savu mašīnu. Par to, ka remontēju. Vakarrīt piezvanīju viņam uz darbu, sacīju, ka draugs izrakstās no slimnīcas un jāaizved uz laukiem.

— Tātad iepriekš bijāt padomājis par otru mašīnu?

— Sapratu, ka pēc avārijas ar sarkano «Moskviču» tālu vairs neaizbraukšu.

— Kur likāt «Zaporožecu», kad atgriezāties no Palangas?

— Atstāju turpat pie mūsu mājām. Strautkalns vakarā taisījās uz zveju.

— Un pēc tam nogādājāt «Moskviču» atpakaļ garāžā?

— Es aizgāju pēc tā, kad satumsa. Baidījos, ka milicija būs mašīnu atradusi un novēro, kas nāks tai pakaļ. Vairākas reizes šķērsoju stāvvietu. Nekā aizdomīga nebija. Tad riskēju. Citas izejas nebija. Iebraucu klusākā ieliņā, nomazgāju numuram krāsu un ātri uz garāžu. Tas arī viss.

Inusam ļengani nošļuka pleci. Dzenis skumji pakratīja galvu.

— Nē, draudziņ, tas nav viss. Mēs tikai sākam. Mums vēl būs jāaprunājas par Tamāru un daudz ko citu.

Inuss pacēla miglainas acis un lēni pārlaida Dzenim līdz nāvei noguruša cilvēka skatienu.

ZELTA AUNS CĒRP JAMS

Izmeklētājs zināmā mērā atgādina arheologu. Ne tikai tāpēc, ka viņi abi rakņājas pagātnē. Tāpat kā arheologs, izmeklētājs nekad personiski nav pētāmo notikumu aculiecinieks. Pa kripatiņai vācot pierādījumus, rūpīgi atlasot tos un saliekot lausku pie lauskas, faktu pie fakta loģiskā secībā, abi pēc atse-

Višķiem nepilnīgiem fragmentiem cenšas atjaunot bijušo, notikušo.

Arheologs, uzgājis aizvēsturiska dzīvnieka kaulu, izmanto zinātnes pieredzi un iztēlo šā dzīvnieka izmērus, ārējo izskatu, pat viņa paradumus. Tāpat izmeklētājs savā darbā balstās uz zinātni. Kriminālistika un loģika, psiholoģija, tiesas medicīna, bioloģija, trasoloģija palīdz viņam no atsevišķiem faktiem, kuri, varētu likties, nav saistīti savā starpā, atveidot nozieguma ainu. Taču te nav iespējams iztikt bez radošas iztēles. Ja tev pietrūkst zināšanu, nav izdomas spēju un radoša domu lidojuma — labāk neej strādāt par izmeklētāju. I

Lūk, izmeklētāja iztēlē nozieguma aina jau modulējusies. Tomēr viņam vņLnav tiesību apgalvot — tas notika tieši tā, ne citādi: .Sākotnē izmeklētājs pieļauj iespējamību — tā varēju būt. Šāda versija ir faktu un izmeklētāja iztēles saliedē jums. Bet katras versijas patiesīgums vēl cītīgi jāpārbauda. Ne vienmēr tā iztur šādu pārbaudi. Tad versija nekavējoties jāatmet un jāmeklē jauna, pamatotāka. Un atkal jāpārbauda.

Tāds grūts un nogurdinošs bija Lorences lietas izmeklēšanas ceļš. Aiz spējiem pacēlumiem bieži vien slēpās viltīgas pagriezienu vītnes, bet nogāzes pie-kājēs uzglūnēja asas kraujas. Versija pēc versijas, šķietami nesatricināmas, izturības pārbaudē sabruka kā kāršu namiņi.

Tomēr Dzenis nezaudēja aukstasinību. Viņš zināja, ka izmeklētājs dažkārt atgādina maratonskrējēju, kam garu garā distancē jāpārvar šķēršļi un grūtības, lai izkļūtu uz taisnā finiša celiņa.

Nu beidzot tumšos padebešos, kuri nemitīgi sekoja Dzenim visā ceļa garumā, radās plaisa. Pavīdēja bālgans saules stars. Kļuva gaišāks un saredzamāka finiša lenta.

Pēc pirmās sarunas ar Maigu Strautkalni slimnīcā, saņēmis iekšlietu pārvaldē ziņas par notikušo avāriju, Dzenis saprata, ka kaut kur pavisam tuvu krustojas noziedznieka un Strautkalnes ceļi. Lai uzietu sarkanā «Moskviča» noslēpumaino šoferi, bija jāmeklē cilvēks, kurš pazīst Maigu Strautkalni pēc izskata un kurš tai pašā vakarā uzzinājis par ārstes atklājumu Palangā. Visdrīzāk tieši vakarā, jo agri no rīta viņš jau bija paspējis sadabūt mašīnu, pārkrāsot numuru un ieņemt savu posteni netālu no Strautkalnes māj-durvīm. Kas viņš tāds? Darba biedriem ceļā ārste nebija nekā teikusi. Edvīns Strautkalns līdz rītam bijis mājās kopā ar sievu un nevienam pat nejauši nav varējis izpļāpāt. Robežnieks par Lorenci uzzinājis tikai īsi pirms avārijas, kad sarkanais «Moskvičs» jau uzglūnēja ārstei pie ārdurvīm. Kas tad vēl?

Te Dzenim nāk talkā radošā iztēle. Viņš redz, kā vēlu vakarā kāds cilvēks stāv kāpņu telpās un noklausās Strautkalnu sarunu. Ārste gan apgalvoja, ka_trepēs neesot nevienu satikuši, nedz arī dzirdējuši durvju klaudzienus. Bet nezināmais varēja klusi izlavīties no kāda dzīvokļa vai arī klausīties, stāvot aiz durvīm. Tas nevarēja būt svešinieks. Drīzāk kāds no nama iemītniekiem. To apstiprināja arī maskēšanās ar tumšajām brillēm. Sargājās, lai Strautkalne to nepazītu.

Namu pārvaldē Dzenis bija izdibinājis, ka Strautkalnu mājas blokā dzīvo trīs jauni vīrieši, kuri pēc norādītajām pazīmēm varētu būt sarkanā «Moskviča» šoferi. Pirmais uzreiz atkrita. Viņš bija jūrnieks un pašlaik atradās tālā braucienā. Otrais, bioloģijas students, nekādi neizskatījās pēc noziedznieka. Kautrīgs,

labi audzināts, īsts pozitīvais tips. Toties trešais tūlīt saistīja prokurora palīga uzmanību. Sētnieka dēls Fredis Inuss, agrāk šoferis, tagad atslēdznieks garāžā. Turklāt viņš aizvien remontēja Strautkalna «Zaporožecu».

— Mātes žēl, — stāstīja sirmais mājas komitejas loceklis. — Cik viņa nav asaru lējusi! Tāds dēls drīz iedzīs vecākus kapā. Ne palīgs mājās, bet tīrais liekēža. Ko nopelna, uzreiz noplītē. Prātā tikai šņabis un skuķi. Vienmēr uz sēkla. Māte strādā no rīta līdz vakaram, tēvs invalīds. Bet dēls, nelietis, vēl pēdējo kapeiku izspiež no viņas priekš pudeles.

Mājas komitejas loceklis ziņā ja arī pastāstīt, ka Inusa māte slimojot ar astmu un tādēļ Fredis pīpējot kāpnēs. Te arī papirosa gals uz centrālapkures baterijas ieguva savu nozīmi. Dzenis piegrieza vērību markai — «Belomor». Atī Lorences istabā toreiz pēc slepkavības tika atrasts «Belomor». No namu pārvaldes Dzenis devās taisni' uz kriminālistisko laboratoriju. Ekspertīze pēc sakodiena noteica, ka abus šos papirosus patiešām smēķējusi viena un tā pati persona. Tas jau bija pierādījums.

Pēc sarunas ar Tamāru likās: priekškars paceļas, un Dzenis kā uz skatuves redz Fredi Inusu, garo, bezkaunīgo puisi importa jakā ar rāvējslēdzējiem. Lūk, viņš iepazīstas ar Tamāru, ar dažādiem ieganstiem cenšas iekļūt Lorences istabā. Bet, pārliecinājies, ka no Tamāras neiznāks nekāds jēdzīgs sabiedrotais, pārvieto viņu uz Berģu ciemu. īsāk izsakoties, atbrīvo sev darbības lauku. Pēc tam neliekas vairs par meiteni ne zinis. Skaidrs, ne jau par Tamāru šis puisis tik ļoti interesējās, bet gan par Lorences dārglietām.

Viss it kā sakrita mats matā. Te pēkšņi Tamāra nosauca sava bijušā drauģeļa vārdu — Aļiks. Šķita, ka tik lielām pūlēm uzbūvētā pierādījumu celtne tūlīt sabruks. Vai patiešām atkal kļūda? Dzenim kļuva nelāgi ap sirdi. Bet tas ilga tikai mirkli. Viņš apķērās — Inusam vārds Alfrēds. Tātad viņu var tikpat labi saukt par Aļiku kā par Fredi. Bez šaubām, tas ir viņš.

Ceļā uz garāžu Dzenis turpināja prātot. Papirosa gals apstiprināja, ka Inuss bijis Lorences istabā. Kas pēc Tamāras aiziešanas būtu palīdzējis piekļūt vecajai sievietei? Droši vien Zenta Saukuma.

Garāžā Dzenim atlika vēl tikai noskaidrot dažas detaļas. Visumā lietas apstākļi saskanēja. Gan Inusa prombūtne pirmdien visu dienu, gan sarkanais «Moskvičs», kuru tas bija paņēmis no garāžasr gan numura labojumu pēdas.

Jau tovakar, pratinot Inusu namiņā pie jūras, Dzenis iedragāja Freda pretestības līniju, izsita pretinieku no pozīcijām un ieguva jūtamu pārsvaru. Bet līdz pilnīgai kapitulācijai vēl tālu. Priekšā stāv izšķiroša kauja par mīklaino slepkavību Vairoga ielā.

Dzenis cītīgi gatavojās nākamajām tikšanām ar apsūdzēto. Viņš vāca ziņas par Alfrēdu Inusu, iztaujāja darba biedrus, izdibināja, kādi viņam draugi, kādi paziņas, aprunājās ar vecākiem, šķirstīja arhīvu materiālus. Daudz palīdzēja arī Trubeks un Sokolovskis.

Darbs nebija veltīgs. Tas dāsni atlīdzināja ieguldītās pūles. Tāpat kā uz attīstītājā iemērcēta fotopapīra aizvien skaidrāk iezīmējas uzņēmumu detaļu kontūras, tā arī lietā cits pēc cita uzpeldēja arvien jauni apstākļi.

Bija vēl agra rīta stunda, kad milicis ieveda Inusu Dzeņa kabinetā. Cauri atvērtajam logam istabā ielauzās ielas troksnis. Tas nomāca vienmuļo rakstāmmašīnas klaboņu blakus kabinetā. Dzenis aizvēra logu

un mazliet tāds kā sagumis paraudzījās arestētajā. Aplūkoja to vērīgi un ilgi, it kā redzētu pirmo reizi. Tad sāka bez gariem ievadiem, it kā turpinātu agrāko sarunu.

— Kā jums, Inus, kļuva zināms par Lorences dārglietām?

Apcietinātais vairījās prokurora palīga skatiena.

— Kāds bija izpļāpājies. Labi neatceros, tas jau bija sen.

— Bet kā iepazināties ar Zitkauri? Atceraties?

— Ar Zitkauri?

Jau pirmie Dzeņa jautājumi bija šokējuši. Inuss centās iegūt laiku, drudžaini prātoja. Taču prokurora palīgs neļāva viņam atjēgties.

— Kā, vai tad neatceraties Zitkauri?

Klusums.

— Jūs taču dzīvojāt pie viņa gandrīz gadu. Varu uzrādīt izrakstu no mājas grāmatas.

Inuss jutās kā zem mikroskopa.

— Ko jūs man piesienaties ar savu Zitkauri! Nu, dzīvoju tur. Vai tas kāds grēks! — No iepriekšējās savaldības vairs ne vēsts. — Es tak atzinos, parakstīju protokolu. Jā, uzdrāzos ar mašīnu Strautkalnei, mēģināju izspiest no Lorences vērtslietas, jūsu advokātam roku sadūru. Vai vēl nepietiek? Tiesājiet ātrāk, tiesājiet un lieciet mani mierā. Vairāk man nav ko atzīties. Neesmu nekā vairāk izdarījis, saprotiet jel, neesmu!

Dzenis viņu nepārtrauca, ļāva izlādēties. Tad pasniedza glāzi ar ūdeni.

— Nomierinieties, Inus, un izturieties kā vīrietis. Bez šaubām, jūs tiesās. Bet pirms tam mums vēl šis tas jānoskaidro.

— Jūs tak visu zināt, visu esat uzokšķerējis. Ko tad vēl prašņāt?

— Uzzinājis patiešām esmu daudz, — Dzenis piekrita. — Tomēr gribu vēl dažus apstākļus precizēt. Sakiet, Inus, — kur jūs agrāk dzīvojāt?

— Laukos.

— Madonas rajonā?

— Es tak teicu, ka jums viss zināms.

— Un ieradāties Rīgā pirms trim gadiem?

— Apnika lauku jaukumi un brīvā daba. Lielpilsētas ugunis vilināja.

— Kāpēc tad apmetāties «Ļaudobelēs»?

— Nebija Rīgā kur dzīvot un arī kur pierakstīties. Sāku šancēt Ādažu mežsaimniecībā par šoferi. Tur arī iepazinos ar Zitkauri. Māja šim plaša, trīs istabas. Visapkārt mežs. Garlaicīgi vecajam vienam pašam un ne visai omulīgi. Ar prieku pieņēma mani.

— Vecāki atbrauca vēlāk?

— Apmēram pēc gada. Tika par sētniekiem, lai izfektētu dzīvokli. Un, zināms, es turpat piekantējos. Sāku rauties garāžā.

— Par atslēdznieku.

— Kas tur slikts?

— Kāpēc vairs ne par šoferi?

— Eh, ko tur ... Grūti no glāzītes atsacīties. Sovhozā — cita lieta. Pusotra autoinspektora uz visu rajonu. Bet Rīgā ātri vien tiesības būs vējā. Par atslēdznieku kā nekā drošāk.

— Izrādās, Inus, jūs protat būt arī atklāts. Sakiet — vai ar Zitkauri pēdējā laikā esat ticies? — Dzenis jautāja.

— Sen neesmu viņu redzējis.

— Viņš liels savādnieks. Vai tā nav?

— Cilvēks kā cilvēks. Nekā sevišķa.

— Vai labi satikāt, kad dzīvojāt «Ļaudobelēs»?

— Kāda tēvu zeme mums jādala?

— Ko viņš jums stāstīja par Alīdu Lorenci?

— Esot viņa māsīca. īsta ragana. Necieta ne acu galā, lādēja no panckām laukā.

— Tātad Zitkauris pēdējā laikā ar viņu nesatikās?

— Kāpēc ne. Reti, bet satikās.

— Kādēļ viņš toreiz pats neaizgāja pie savas māsīcas, bet sūtīja jūs?

Jautājums tika uzdots tikpat vienkārši un tādā pašā tonī kā iepriekšējie. Taču Inuss nojauta bīstamus zemūdens rifus.

— Nesaprotu, par ko jūs runājat?

— Pērn oktobrī jūs bijāt pie Lorences ciemos Vairoga ielā. Vai ne?

— Kas to izmuldējies? .

— Pati Lorence. Lūk, te ir protokols. Viņa apgalvo, ka jau toreiz esat mēģinājis izspiest dārglietas, draudējis.

Tādam pavērsienam Inuss bija gatavs.

— Melo vecā ragana! Lai pierāda. Vai kāds mani tur redzējis? Neviens!

— Jūs pats atstājāt savu vizītkarti — atkal papirosa «Belomor» galu.

— Va, velns!

Šie vārdi Inusam paspruka negribot. Pēkšņi likās, ka Dzenis auž tam visapkārt milzīgu zirnekļa tīklu. Inuss it kā fiziski izjuta, ka neredzami valgi aizvien ciešāk apjož visu ķermeni un sāk trūkt elpas. Pats neapzinādamies, ko dara, viņš ar sparu atrāva apkaklīti. Podziņa notrūka, un klusumā, kas pēkšņi iestājās, bija skaidri sadzirdams, kā tā noripoja uz grīdas.

— Ko tur vairs, — Inuss izgrūda aizsmakušā balsī. — Nav citus, ko žēlot. Pašam tagad viens pīpis. Jāsēž būs tik un tā. Par avāriju, par nazi. Bet pārējais ... — viņš gurdeni atmeta ar roku.

Dzenis nepārtrauca. Bija skaidrs, ka iestājies lūzums, ka Inuss beidzot pats sāks runāt. Cits jautājums: vai viņš būs atklāts līdz galam?

— Drīkstu uzpīpēt? — Inuss palūdza atļauju un, ievilcis dziļu dūmu, jau nosvērtāk uzsāka:

— Pagājušajā vasarā reiz algas dienā gāju no darba. Kabatā kutinājās naudas zīmes. Toreiz rāvām lielo rubli. Apskalot tā kā nebūtu par skādi, domāju. Kur tas der — naudiņa ir, bet pats tukšā dūšā. Te atcerējos labo pudeles brāli, veco Zitkauri. Nebiju šo saticis no tā laika, kad pārnācu uz Rīgu. Bodē paņēmu trīs traukus un — aiziet ar motoru taisni uz «Ļau-dobeļiem». Nu, piesūcāmies gruntīgi. Bučojāmies, duetus aurojām pilnā rīklē. Te, kā par nelaimi, ieraudzīju to nolāpīto ziloni...

Dzenis sēdēja, elkoņus uzlicis uz galda, zodu iespiedis delnā. Jo tālāk Inuss stāstīja, jo skaidrāk Dzeņa acu priekšā iezīmējās notikumu aina.

Pamatīgi iešvunkojies, Inuss cilā metāla zilonīti ar uzslieto snuķi.

— E-ei, p-paklau, Adolf, kas tas par nezvēru? Kur tu šito skaistuli nomedīji?

Zitkauris sazvērnieciski piespiež rādītāja pirkstu pie lūpām.

— Kuš-š, noslēpums. Pie manis kā kapā. Neteikšu, sit kaut nost.

— Vui, viņš tak līdzīgs tev, vecīt. Pēc snuķa kā izspļauts.

— Ej tu pie velna, Fred!

Ar saviem izveicīgajiem mehāniķa pirkstiem Inuss

aptausta ziloni no visām pusēm. Glauda kā pianists klaviatūru. Te pēkšņi — vaf velis! Kas tie par jokiem?! Ziloņa kreisā auss padodas spiedienam. Dvinga mirkli izgaist. Skaidrs, slepena atspere! Viņš vēlreiz piespiež un pabīda ausi sāņus, šoreiz apzināti. Zilonis sadalās divās daļās. Vienā rokā Inusam paliek galva ar snuķi, otrā — ķermenis. Tas ir tukšs. Slēpnis!

— Kur tu šo daiktu sadabūji?

Jautājumam šoreiz pavisam citāds zemteksts. Inuss ar interesi aplūko zilonīti. Atslēdznieks novērtē gudro mehānismu.

Zitkauris gurdi baksta ar dakšiņu kartupeļu salātus.

— Tur ilga stāstīšana. Un jautrības maz.

Skurbulis vēl aizvien ducina vecā vīra galvā, taču

pamazām gaist. Runa kļūst skaidrāka.

— Labi, lai iet ar. Viena alga, sirds kādam jāizkrata. Citādi tas manī tup un milzt kā lietuvēns, spiež nost. Tu esi lāga puika, un es tev ticu. Tikai nevienam ne vārda! Norunāts?

— Vai tad es kāda bāba, vai. . .

— Nu, tad klausies. Tu domā, es visu mūžu viens kā miets dzīvoju? Nē, draudziņ. Biju precējies. Sieviņa īsta skaistule. Bet nomira nabadzīte, saslima ar delamo un aizgāja dieva mierā. Skuķis palika, maziņš. Pats Guntiņu izaudzināju. Četrdesmit trešajā vēl sešpadsmit nebija, kad friči viņu gribēja kopā ar citiem aiztrenkt uz fāterlandi. Aizgāju pie Alīdas. Tā pierunāja savu sirdsdraugu šturmbanfīreru Gauču pieņemt manu freileni par sekretāri.

— Laba sirds tavai māsīcai, — Inuss paslavē. — Izglāba meiteni.

— Izglāba, — Zitkauris caur sakostiem zobiem nošņācās. — Pēc tam man vai ādu noplēsa.

— Naudu pieprasīja?

-— Kur nu naudu. Tīra zeltā paņēma. Klausies, kā iznāca. Bet papriekš vēl iedzersim! Lai iet pa mēriņam! Tā, reiz izsauc Gaučs manu Guntu un iespiež tai rokās ziloni.

— Šo pašu?

— Nē. Gaučam bijuši divi vienādi. Tieši kā dvīņi. Tikai tam otram bijis drusku aplauzts astes gals. Iedevis meitenei ziloni un piekodinājis, lai glabā. Viņam tas zvērs esot milzīgi dārgs. Nelaiķes mātes piemiņa. «Man uz kādu laiciņu jāpazūd,» viņš paskaidrojis. «Kad atgriezīšos — atdosi.»

— Un ar to dieviņu?

— Tai pašā vakarā šis saņemts ciet. Gaučs transportējis zeltu un dārglietas no Salaspils lēģera uz Vāciju. Vai vari saprast? Nu, un šo to pievācis sev, kā ta nu pats paliks tukšā. Bet gestapo uzoduši. Šturm-banflreru laikam kāds iepriekš brīdinājis. Pie pilnas bļodas draugu daudz. Tak aizlaisties zvirbulltis nepaguva.

— Tā ari zilonis palika pie Guntas?

— Ak, tu vieglā galviņa! Ja tā būtu! Viņa nolika ziloni uz plaukta, lai stutē grāmatas. Bet te kādā vakarā atnāk mana Alldlte un ierauga ziloni. Tai dienā vēl nekā. Bet pēc pāra dienām atskrien elsdama pūzdama, nosvīdusi slapja, izvelk no somas otru tādu pašu: Gaučs esot pārskatījies, saglabāt vajagot šito, bet pirmais uz ātrāko jānoliekot atpakaļ šturmban-fīrera kabinetā.

— Un tavs skuķēns tā arī atgrūda to ar aplauzto asti? — Inusu stāstījums ieinteresēja.

— Jā, Lorence apmainīja ziloņus. Kā tu, cilvēks, viņai neticēsi? Krustmāte, labvēle.

— Un kur Gaučs palika? Savu ziloni vairs atpakaļ neprasīja?

— Kā akā iekrita. Laikam jau pašu tautieši piežmiedza dziesmu. Tā nu zilonis palika pie mums. Reiz, kaudamās ar putekļiem, Gunta gribēja izslaucīt zilonim aiz ausim. Kā gadījās, kā ne, piespieda, un tas atvērās — kā tev nupat.

Inuss saspringst uzmanībā.

— Un kas tur bija iekšā?

— Visprastākās skrotis, — vecais vīrs rūgti iesmējās. — Svina skrotis.

— Vā, aprīļa joks! ■— Inuss iesaucas. — Bet kāda joda pēc skrotis bija jā grūž zilonim vēderā?

— Kas tur ko nesaprast? Lai nekristu aizdomās, abiem ziloņiem bija jābūt vienādā svarā. Tam ar aplauzto asti iekšā bija zelts un dārgakmeņi, bet šitam skrotis.

— Un tādu mantību fričis gribējis paslēpt pie tavas meitenes! Adolf, veco ķener, tev tak zelta ķēve, kur nu ķēve, vesels zilonis no tīra zelta tad aizskrējis gar degunu! Un tu neapjēdzi saķert aiz astes. Ausainis tu esi, Adolf, ausainis! — Inuss iekarst. — Ja man būtu kritusi tāda laime ...

— Redzi, — Zitkauris, domās klaiņodams pa tālo pagātni, turpina savu. — Neuzticējās šturmbanfīrers manai māsīcai. Zināja, kas viņa par putnu. Bet šī, maita, uzreiz apjēdza un apmainīja zilonīšus.

•— Klausies, vecais, — Inuss kļūst uzstājīgs. — Tā nedrīkst palikt. Vajag to veco žagatu paņemt uz grauda un piespiest pie sienas.

— Šitādu tu piespiedīsi! Ierosināju sadalīt uz pusēm, kā radiem pienākas. Bet Alīda pat uzklausīt negribēja. Lai es pierādot, ka tur bijušas dārglietas, nevis skrotis. Kā lai pierādu? Ziņot ar nebūtu nekādas jēgas. Atņems visu bagātību. Kas man par labumu. Vēl nosūdzēs mani par to, ka meita pie vāciešiem kal-

pojusi, pašā Salaspils lēģerī, un kopā ar viņiem aizlaidusies.

— Ek, švaks pulveris tu esi! Tā arī paliki ar garu degunu?

— Kādu laiku lūkoju šai mīt uz varžacīm. Piekāpās drusku un uzrakstīja testamentu. Viņai esot slima sirds, ilgi vairs nevilkšot. Kad nomiršot, viss palikšot man. Bet, kad ieradās Voldis, Alīda pārrakstīja testamentu uz viņa vārda un man parādīja pigu.

Inuss nospļaujas.

— Ēzeļi salmiem jābaro, bet tevi barojuši ar testamentiem un tukšiem solījumiem. Ar Voldi vismaz aprunājies?

— Izstāstīju visu no sākuma līdz galam. Domāju, puisis tāds nopietns, apzinīgs, izvilks no vecās savam onkulim kaut vai kādu gredzentiņu, sprādzīti, karek-līti. Bet šis tik nosunījās. «Kur jūs, mīļie radiņi, bijāt, kad māte mani budžiem atgrūda, kad visu bērnību novergoju. Tagad nu radinieciņš atradies!» Un ko es, vecs cilvēks, varu izdarīt?

Fredim galva skaidrāka par skaidru. Kā izsalcis vilks, uzodis tuvumā jēra smaku, viņš nojauš iespēju nokampt treknu medījumu.

— Tu esi pārliecināts, Ādolf, ka dārglietas vēl pie Alīdas?

— Kur tad lai būtu palikušas? Pārdevusi ir tikai kādu sīkumu. To es labi zinu, pats piepalīdzēju. Glabā un taupa, labākus laikus gaida.

— Vai nocelt viņai to ziloni neesi mēģinājis? Vecā taču sūdzēties neies.

— Ej nu. Viņa sargā savu mantību vēl trakāk nekā kalnu ērglene savus pēctečus. Nevienu ij tuvumā nelaiž.

— Kas par glupībām! Ja vajadzēs, es caur adatas aci izlīdīšu.

Inuss jau redz savā priekšā zvīļojam dārgakmeņus, zelta monētas, gredzenus, sprādzes, brošas. Nu, tīrais grāfs Monte Kristo.

Fredis iztēlojas, kā viņš ielūdz visus draugus un paziņas uz «As toriju». Nē, labāk aizbraukt uz «Jūras pērli» vai «Sēnīti». Kabatas pilnas ar čaukstošām banknotēm. Naudu viņš kaisa pa labi, pa kreisi. Daiļākās Rīgas meičas glaužas klāt. Viesmīļi klanās līdz zemei, nojautuši brangas dzeramnaudas. Pats viņš, Fredis, augstprātīgi plaukšķina uz pleca allaž stingrajam meistaram, kurš ne vienu reizi vien viņu strosto-jis par dzeršanu darba laikā. Bet tagad meistars glaimīgi saskandina un padevīgi skatās acīs.

— Klausies, Adolf!—Iņuss vairs nespēj pārslēgties uz mierīgākiem toņieiņ.- — Apcirpsim zelta aunu, nostrādāsim šito lietiņu kopīgi. Tev nebūs galva jālauza. Palaidies tik uz mani. Viss būs pa pirmo zorti. Zelta vilnu uz galviņām. O'kei?

Zitkauris noskaņots skeptiski.

— Nez, nez, iekulsimies vēl ķezā. No šitādas raganas labu nav ko gaidīt, labāk soli tālāk.

— Ko rausties, vecīt? Es tak pats visu izkārtošu. Tu varēji i nekā nezināt. Padod tikai man adresi. Kur dzīvo tā mūsu pagrīdes miljonāre?

ATKLĀTA VALODA

Dzenis nepārtrauca apcietināto. Inuss nu bija nomierinājies, stāstīja sakarīgi, un prokurora palīgam nebija šaubu, ka viņš runā patiesību. Dzenim pat nenācās uzdot jautājumus.

Piepeši Inuss sarāvās un izbrīnījies lūkojās visapkārt. Tikai tagad viņš apjēdza, kas bija krustojis viņa atzīšanās stigu, — zvanīja tālrunis.

Dzenis pacēla klausuli.

— Prokuratūra ... Jā, klausos . . . Pašlaik nevaru, esmu aizņemts. Piezvaniet vēlāk.

Tad atkal pievērsās Inusam.

— Un ko darījāt, kad bijāt dabūjis Lorences adresi?

— Vairākas dienas ložņāju apkārt vecās mājai kā runcis ap krējuma podu. No sētas puikām uzzināju, ka pie Lorences gultas vietā dzīvo kāda meiča, vārdā Tamāra. Puikām viss ir zināms. Ar Tamāru iepazinos turpat uz ielas. It kā nejauši.

— Mēģinājāt ar viņas palīdzību iekļūt Lorences istabā?

— Tā bija domāts. Bet mazā neparko. Baidījās no vecās kā no elles. Vajadzēja meklēt citu meiču, piekāpīgāku.

— Un atradāt Zentu Saukumu.

Inuss pacēla uzacis.

— Arī to zināt.

— Pastāstiet, kā iepazināties ar Saukumu.

— Iepazināmies ballītē, Celtnieku klubā. Ilgi nācās ap viņu luncināties. Beigu beigās pa īstam ieķērās manī, pielipa kā muša medum. Es arī centos būt pret viņu labs. Meiča strādāja uz būvēm, dzīvoja kopmītnē, mācījās. Grūti gāja. Man izdevās iekārtot viņu cepuru darbnīcā. Pēc tam Zenta kļuva vēl piekāpīgāka. Darīja visu, ko liku. Ja es teiktu: lec pa logu laukā, — izlēktu.

— Un jūs nolēmāt to izmantot. Sadabūjāt Tamārai istabeli Berģu ciemā, bet Zentu iegrūdāt pie Lorences.

— Nevarēju taču divus kaķus bāzt vienā maisā.

— Žigli gan jūs no Tamāras atbrīvojāties.

Inuss atņirdza zobus.

— Kāpēc tik amorāli, pilsoni prokuror. Es tak viņai elegantu brūtgānu ieskapēju. Jūs viņu pazīstat. Mans kaimiņš Edvīns Strautkalns. Tāda mīlestība tur sanāca, lai dies pasarg. Cik reižu viņš palika pa nakti, bet sievai melsa par zvejošanu. Pēcāk gan kļūmīte gadījās. Tamāra pie advokātiem skrēja, par alimentiem interesējās.

Dzenim atausa atmiņā Robežnieka stāsts par meiteni, kura bija griezusies konsultācijā pēc palīdzības. Lūk, ar ko satiekas zinātniski pētnieciskā institūta vecākais līdzstrādnieks inženieris Strautkalns! Tagad skaidrs, kāpēc meitene apmulsa, kad ieraudzīja savu sapņu princi modes salonā kopā ar dzīvesbiedreni.

— Kā jums tomēr izdevās Zentu iekārtot Vairoga ielā? Lorence taču bija tik ļoti piesardzīga.

— Gluži vienkārši. Mēs ar Zentu novaktējām, kad vecā aizčāpo uz dzīvokļu biržu — tur pie sludinājuma dēļa. Zenta pēc skata tāda kautrīga aitiņa. Lorence nekā aizdomīga nemanīja un uzķērās uz ēsmas.

— Zenta bija stāstījusi savām draudzenēm kopmītnē, ka ne ar vienu puisi nesatiekas.

— Es tā nobrīdināju. Maz kas varēja gadīties. Kam man vajadzīgi liecinieki?

— Tāpēc arī labāk izvēlējāties restorānu Ogrē, nevis Rīgā.

Inuss lūkojās Dzenī.

— Jūs esat vienreizēji piestrādājis, pilsoni prokuror, — viņš atzina.

Dzenis palaida komplimentu gar ausīm.

— Uz «Ogrīti» braucāt ar Strautkalna mašīnu?

— Viņš man atļāva.

— Labi, tas tā — starp citu. Stāstiet vien tālāk.

Inuss atceroties piemiedza acis.

— Sākumā domāju, ka viss ies kā smērēts. Zenta apmainīs ziloņus un —■ bonžūr, madam!

— Vai Saukuma zināja, kādēļ?

— Eita! Es sievišķiem vispār neuzticos. Izstrādāju tādu ciparu: parādīju reiz Zentai Zitkaura zilonīti. Šī brīnījās: uz mata tāds esot Lorencei. Liku priekšā joka pēc apmainīt. Interesanti, vai vecā pamanīs vai ne.

— Un Saukuma bija ar mieru?

— Es tak teicu, viņa klausīja mani kā dresēts kucēns. Paņēma no Lorences kumodes zilonīti ar aplauzto asti un nolika vietā to, kuru man bija iedevis Zitkauris.

— Jūs pats atvērāt zilonīti?

— Kopā ar Zitkauru «Ļaudobelēs». Bet tas bija iztukšots.

— Un Lorence tā arī nebija atklājusi apmaiņu?

Ne velti Dzenis uzdeva šo jautājumu. Pat Maiga

Strautkalne toreiz apskates laikā bija pamanījusi, ka zilonītim aste nav tāda kā senāk redzētajam. Taču neviens no operatīvās grupas nepiegrieza tam nopietnu vērību. Pat Sokolovskis, vecs operatīvais vilks!

Inuss paraustīja plecus.

— Domāju, Lorence ātri vien apķērās, ka viņu grasās torpedēt. Zentai gan nebilda ne vārda. Kaut gan meiča žēlojās, ka vecā kļuvusi ellišķīgi piekasīga, ne brītiņu neatstājot to vienu istabā.

— Un pēc šīs neveiksmes jūs tomēr nemetāt plinti krūmos.

— Visupirms biju nodomājis iztaisīt istabā nelielu kratīšanu. Tak nekas nesanāca. Vecā ragana no mājām nekur tālu neizgāja. Bet kratīšanai vajadzīgs laiks. To jūs zināt labāk nekā es.

— Un ko izgudrojāt tālāk?

— Nolēmu pats aprunāties ar Lorenci. Kā saka diplomāti — nodibināt tiešus kontaktus.

— Paņēmāt no Saukumas atslēgu?

— Tas būtu veltīgi. Lorence parasti aizbultēja durvis no iekšpuses. Es aizgāju Zentai līdzi.

— Tādā gadījumā jums nācās izskaidrot viņai šādas satikšanās nepieciešamību.

— Iestāstīju Zentai, ka gribu ar Lorenci noslēgt kādu darījumu. Zenta bija novērojusi, ka vecā kāra uz naudiņu. Tādēļ noticēja, ļ

— Jūs gājāt vakarq, kad bija jau tumšs.

— Kā gan savādāk? Te mūsu intereses nekādi nesakrīt. Jums vēlams, lai būtu liecinieki. Man otrādi — lai nebūtu. Centos, lai'mūs neviens neierauga. Paliku koridorā, nogaidīju, . kamēr Zenta novilka mēteli. Vecā nekā nenojauta. Zenta vienmēr tai laikā nāca no vakarskolas. Tad Zenta izgāja no istabas korido-rītī, it kā uz mazmājiņu. Durvis palika neaizslēgtas, un es iegāju istabā.

— Šaubos, vai bijāt Lorencei gaidīts viesis.

— Neviens vaibsts viņas sejā nepakustējās. Vecajam sakārnim Zitkaurim taisnība — radiniecīte nebija vis ar pliku roku ņemama. Es ķēros, kā saka, vērsim pie ragiem. Man zināms, es teicu, ka jums ir zeltiņš un dārgakmeņi, ne visai likumīgi pievākti. Par klusēšanu pieprasu savu tiesu. Godīgi prasīju, tikai trešo daļu. Viņa gluži mierīgi uzklausīja. Tad sāka činkstēt: nekādu dārglietu šai neesot. Tā viņai pirmā dzirdēšana. Dzīvojot no pensijas un, lai varētu savilkt galus kopā, izīrējot meitenēm gultas vietas. Vaimanā, acis pārgriezusi, bet pati lūr, kā es reaģēšu. Kas man,

noreaģēju pareizi. Paņēmu no kumodes ziloni, pagrozīju to rokā, paspiedu atsperi un atvēru slēptuvi. Šādu gājienu vecene nebija gaidījusi. Tak ātri attapās un sāka vilkt citu meldiņu. Esot gan kādreiz šis tas bijis. Mazumiņš. Tāds nieka šņauciens. Bet sen pārdots un apēsts. Es atkal savu. Liec preci galdā, citādi. . .

Apcietinātais izvilka papirosus un jautājuši paskatījās Dzenī. Tas pamāja ar galvu. Inuss uzsmēķēja.

— Es jums, pilsoni prokuror, tā īsumā pārstāstu. Patiesībā mēs veselu pusstundu kaulējāmies, notirgo-jāmies. Galu galā piespiedu viņu pie sienas kā blakti. Sī redz — nav kur sprukt. Formas pēc prasa vēl kādas tur garantijas, ka likšos mierā, ja'būšu savu saņēmis. Kādas vēl garantijas, es smējos, varbūt vekseli izrakstīt!

Dzenis piebīdīja tuvāk pelnu trauku.

— Un tomēr viņa mani apveda ap stūri, — Inuss atzinās. — Ieblatoja, ka dārglietas esot norakusi patālu no mājām. Lai es atnākot pēc pāra dienām. Var jau būt, es tīri vai noticēju. Vai maz dzirdēts, ka tādas zeltiņu večas savus cara rublīšus norok zemē. Pagaidīšu, nav jau pažars. Tik un tā viņa nekur nespruks. Otrā rītā man bija jābrauc komandējumā. Uz Minsku pēc automobiļu detaļām. Cerēju atgriezties nedēļas beigās. Tā arī norunāju ar Lorenci satikties sestdienas vakarā.

— Tātad nekādas sadursmes tai vakarā nebija, — Dzenis konstatēja.

— Šķīrāmies kā labākie draugi.

— Istabā neviena cita bez jums nebija?

— Neviena. Zenta gaidīja trepēs.

— Meitene varēja noklausīties sarunu.

— Nedomāju vis. Kad izgāju no istabas, durvis no koridorīša uz trepēm bija ciet.

— Vai jūs viņai kaut ko atstāstījāt?

— Ne pušplēsta vārda.

Inuss kļuva domīgs. Likās, tikai tagad viņš kaut ko izprata.

— Varbūt Zenta patiesi kaut ko dzirdēja. Viņa tai naktī neparko vairs negribēja atgriezties istabā. Trīcēja kā apšu lapa. Es vēl nodomāju, ka nosalusi, un uzmetu viņai savu jaku. Mēs līdz rītam blandījāmies pa ielām. Tad pavadīju viņu uz darbu, bet pats uz šanci.

— Un tai pašā dienā aizbraucāt uz Minsku?

— Pusdeviņos no rīta. Ar smago mašīnu. Braucām trijatā: šoferis, meistars un es.

—- Kas tā bija par dienu? ļ

— Vēl kā šodien prātā: trešdiena, desmitais oktobris. To labi atceros. Komandējumu izrakstot, kadru inspektors pārprasīja datumu. Paskatījos kalendārā.

— Jāsecina, ka saruna ar Lorenci notika devītajā, otrdienas vakarā. Bet atgriezāties Rīgā tikai sestdien?

— Nē, piektdien pēc pusdienas.

— Visi trīs?

— Kā gan citādi. Kopā aizbraucām, kopā atbraucām. Un tūlīt arī skrēju pie Zentas uz darbnīcu. Gribēju zināt, kā vecā uzvedas. Bet darbnīcā man kā pērkons no skaidrām debesīm — Zenta vakarrīt saņēmusi aprēķinu, no darba aizgājusi un vairs neesot redzēta.

— Viņa nebija jums teikusi, ka pošas kurp braukt?

— Netaisījās nekur braukt.

— Tātad Zentas nozušana bija jums pārsteigums.

— Un kāds vēl! Dabūju pamatīgi galvu palauzīt. Mans pasākums nu karājās mata galā. Dienā apciemot Lorenci nedrīkstēju, liels risks — kaimiņi var

ieraudzīt. Vakarā viņi apakšējās durvis slēdza ciet. Bez skuķa biju kā bez rokām. Staigāju apkārt majai, atkal izprašņāju puikas. Tak nekā jēdzīga izdibināt neizdevās. Pēc pāris dienām uzzināju, ka Lorence nosista.

Dzenis domās salīdzināja abu aizturēto liecības. Inuss apgalvo, ka atnācis pie Lorences devītajā oktobrī vēlu vakarā. To apstiprina arī pati Lorence. Jau pirmajā pratināšanā viņa liecināja, ka cilvēks, kurš palangā ielauzies viņas mājā un sadūris pirmo atnācēju, jau reiz bijis pie viņas oktobra sākumā — un pieprasījis dārglietas. Jāsecina, ka Inuss nemelo. Inuss un Lorence abi apgalvo, ka runājuši divatā — aci pret aci. Istabā neviena cita nebijis. Arī ticami. Trešā cilvēka klātbūtnē Inuss neuzdrošinātos Lorenci šantažēt. Tātad tovakar slepkavība nav notikusi. Kaut vai tāpēc, ka cietušās personas istabā nebija.

Nākamajā rītā Inuss aizbrauca uz Minsku. Viņam divi liecinieki. Klāt arī komandējuma apliecība. Tai pašā trešdienā pirms pusdienas Genoveva Ščepe redz Lorenci izejot no mājām. Pēc tam to Rīgā neviens vairs nav redzējis. Pati Lorence apstiprina, ka desmitajā oktobrī bēgusi no Rīgas ar dārglietām, jo baidījusies, ka jaunais cilvēks ieradīsies agrāk, nekā norunāts. Lorence taču nevarēja zināt, ka Inuss aizbraucis uz Minsku.

Un, beidzot, pēc Genovevas Ščepes liecības iepriekšējās izmeklēšanas gaitā, tajā pašā trešdienā vēlu vakarā viņa dzirdējusi: kāds iet pa kāpnēm augšā, atslēdz Lorences durvis un staigā pa istabu. Tad ātriem soļiem noskrien lejā. Genoveva pārliecināta, ka tā ir Zenta. Meitene parasti šajā laikā nāk no skolas. Ščepe tomēr ienācēju nav redzējusi. Tā varētu būt arī kāda cita persona. Tikai ne pati Lorence. Pa

kāpnēm skriets ātri. Šis apstāklis vēlreiz netieši apstiprina Lorences liecību.

Vārdu sakot, visi šie fakti apstiprina, ka slepkavība drīzāk izdarīta desmitajā oktobrī dienas otrajā pusē. Nākamajā rītā Zenta jau bija prom un nevarēja notikušo redzēt. Inuss nevarēja būt slepkava tāpēc, ka viņš tanī dienā nav atradies Rīgā. Viņa alibi ir pietiekami pamatots.

Bet kā nelaiķe nokļuvusi Lorences istabā, un kas cits ja ne Zenta Saukuma desmitajā oktobrī vēlu vakarā varēja tur aiziet, lai tūlīt arī aizmuktu? Kā svešs cilvēks būtu dabūjis atslēgas no istabas un mājas ārdurvīm?

Labi, to vēlāk. Nāksies vēlrēiz sīki aprunāties ar Saukumu. Tagad, pēc Inusa liecībām, varēs runāt, vadoties no jaunām pozīcijām.

— Slepkavība Vairoga ielā sajauca jūsu kārtis, — Dzenis iestarpināja.

— Man atausa vēl viena cerība. Tiesas prāvā uzzināju, ka dārglietas nav atrastas. Nodomāju, ka tām jābūt paslēptām kaut kur tuvu, varbūt pat Lorences istabā. Iespējams, tās nebija atradis ari slepkava. Samontēju nelielu elektromagnēta aparātu, līdzīgu mīnu meklētājam, un ierados tajā mājā. Uzdevos par dzīvokļu pārvaldes inženieri, kuram jāapseko nama tehniskais stāvoklis.

— Cik zinu, dārgmetāli, tādi kā zelts, platīns vai sudrabs, uz magnētu neiedarbojas.

— Te cits princips. — Tehnikas jautājumos Inuss, acīm redzot, labi orientējās. — Aparāts reaģē uz kuru katru elektrības vadītāju. Tagadējo dzīvokļa iemītnieci nebija grūti apvest ap stūri. Es cītīgi izklaušināju sienas, dzegas, grīdu. Un nekā.

— Pēc tam atmetāt domu par dārglietām?

— Ko darīt? Viens no diviem: vai nu slepkava tiešām pievācis dārglietas, vai ar! tās noslēptas kaut kur citur. Bet kā atradīsi, ja nezini, kur meklēt!

— Tātad nekā vairs neuzsākāt, kamēr noklausījāties Strautkalnu sarunu uz kāpnēm?

— Tā bija.

— Un uzzinājis, ka Lorence dzīva ...

— Tūlīt apjautu, ka viņa, bez šaubām, paķērusi līdzi zeltu un akmentiņus.

— Vai Zitkaurim bija zināms, ka jūs aizbraucat uz Palangu pēc dārglietām?

— Ja arī gribētu, nepaspētu viņam paziņot. Viņš tak dzīvo ārpus pilsētas, citā virzienā. Atklāti runājot, man nebija vēlēšanās ar kādu dalīties. Pats riskēju, pats visu daru, tātad arī augļi mani.

Dzenis pakratīja galvu.

— Savdabīga morāle. Nu, bet atgriezīsimies pie tiesas sēdes. Jūs noklausījāties Zentas Saukumas liecības. Vai patiešām noticējāt, ka viņa ir slepkava?

— Pēc Zentas tas nekādi neizskatās. Kā jums lai paskaidroju? Es biju labi iepazinis meičas raksturu. Stipri šaubos, vai cilvēks ar tādu dabu spējīgs otru nogalināt. Bet Zenta tiesā atzinās. Varbūt tiešām? Nevaru jau zināt, kas otram aiz ādas.

— Bet ja viņa tomēr nav vainīga? Kā jūs domājat, kādēļ uzvelt sev tik smagu nastu?

— Te nu es arī netieku gudrs.

— Varbūt centās kādu aizstāt, glābt no soda?

— Kuru tad?

— Jūs, piemēram?

— Mani?

— Kāpēc gan ne? Pats tikko apgalvojāt, ka jūsu dēļ viņa bija gatava iet vai ugunī.

— Bet es taču neesmu nevienu noslepkavojis.

— Laikam jau Zentai bija iemesls turēt jūs aizdomās.

— Kāpēc tad viņa laidās prom?

— To pagaidām pats vēl nezinu, — Dzenis neliekuļoti atzinās. — Bet. noskaidrošu. Turklāt drīzumā.

nevainības prezumpcija

Divpusīgi spraišļoti dzelzs vārti aiz muguras spalgi aizcirtās un nodžinkstēja. Priekšā jau šķīrās vaļā nākamie. Bija tāda sajūta, it kā ar lielu cirvi kāds tikko nocirtis pagātni, bet priekšā veras dzīve, drūma kā šā izmeklēšanas izolatora mūri.

To laikam izjūt ikkatrs, kurš sper kāju pāri šim slieksnim, Boriss Trubeks padomāja, un dīvs smagums iegūlās viņa krūtīs. Pastrādājis noziegumu, cilvēks it kā vienā rāvienā pats ar savu roku izsvītro iepriekšējo dzīvi un nodod sevi pavisam citiem nosacījumiem.

Izcietis sodu un nonācis atkal brīvībā, viņš atklāj, cik daudz kas mainījies apkārtējā dzīvē, ģimenē, un arī pats viņš kļuvis citāds. Tagad nu atliek sadūšoties, iespļaut saujās un sākt visu no gala. Tas prasa vīrišķību. Bet ja pietrūkst?

Borisa soļi spalgi klaudzēja uz cementa grīdas. Pašaura gaiteņa galā viņš apstājās pie nišas ar restotiem lodziņiem. It kā no alas dziļuma atskanēja dežuranta dzedrā balss:

— Lūdzu, dokumentus.

Boriss automātiski pasniedza apliecību un caurlaidi. Te, šķiet, neviens nevarētu nepaklausīt, viņam iešāvās prātā. Pati atmosfēra, apstākļi liek pakļauties un darīt, ko tev pavēl.

Lēni atvērās mazas, smagas, seifam līdzīgas durvis, un Trubeks nokļuva iekšējā pagalmā. Šaura, oļiem bruģēta ieliņa ar ietvi vienā pusē stiepās gar masīviem, pelēkiem korpusiem. Te bija tāda kā drūma un vienveidīga pilsētiņa miniatūrā, tikai bez automašīnām, skatlogiem un reklāmām. Visapkārt to ielenca divkāršs mūris, kas ar savu dzeloņdrāšu pinumu un sargu torņiem sasniedza prāvas dzīvojamās mājas augstumu.

Viens otrs huligāns, zaglis, laupītājs, it sevišķi gados jaunie, izmeklēšanas pašā sākumā mēdz tēlot bra-vūrīgumu, pašpārliecinātību vai arī mākslotu aukstasinību. Bet, pavadījuši šeit kaut dažas dienas, viņi ātri vien nomet ārējo demonstratīvumu — kā odze nomet spilgto ādu, kas kļuvusi lieka. Rodas pavisam cita noskaņa.

Divi ieslodzītie tumši zilās darba drēbēs stīvēja uz gara kāta uzmauktu kūpošu katlu. No tā plūda kāpostu viras smarža. Trešais nesa laikrakstu un žurnālu blāķi.

Iegrimis pārdomās, Boriss pagāja garām sieviešu korpusam. Tad apķērās, atgriezās un piezvanīja pie durvīm. Sardze, caur lodziņu ielūkojusies dienesta apliecībā, atslēdza durvis.

— Otrā izmeklēšanas kamera pašlaik brīva, — viņa vienaldzīgi noteica. — Saukumu tūlīt atvedīsim.

Kamerā valdīja puskrēsla. Gaismai nācās plūst tumšajam mūrim apkārt, iekams ielauzās šaurajā, aizrestotajā lodziņā un iekļuva telpā. Boriss apsēdās uz ķeblīša aiz zilganpelēka rakstāmgalda, visai līdzīga skolas solam, noņēma brilles un, piemiedzis tuvredzīgās acis, lūkojās apkārt.

Skolas gados Boriss, tāpat kā daudzi citi pusaudži, aizrautīgi lasīja Stendāla, Aleksandra Dimā un Viktora Igo romānus. Savā fantāzijā kopā ar Fabrlciju del Dongo kāpa Farnēzes torņa pelējumu piesmakušā moku kambarī, kurā cilvēks nevar izslieties taisns, lai neapdauzītu galvu pret griestiem. Kopā ar Edmundu Dantesu viņš nīka Ifas cietokšņa pazemes kazemātu slapjajos mūros, kopā ar 2anu Valžanu pārdzīvoja katorgas cietumnieka baigo likteni. Tagad Boriss pirmo reizi dzīvē pa īstām atradās cietuma kamerā un nevilšus meklēja līdzību ar tām vietām, kuras tik spilgti aprakstījuši dižie rakstnieki. Taču līdzības nekādas. Kameras sienas bija gaiši zilas, nesen nokrāsotas. Augstie griesti ļāva gaisam brīvi ieplūst telpā. Dēļu grīda bija tīri izmazgāta, bet akurāti nokrāsotais galdiņš pārklāts ar baltu papīru. *Tas bija izmeklēšanas izolators, domāts noziedzniekiem. Viņiem tiek atņemta brīvība un līdz ar to daudzi dzīves prieki, taču cilvēks šeit netiek pazemots.

Viegla čabēšana izrāva Trubeku no pārdomām. Zenta Saukuma nedroši mīņājās pie durvīm. Tumši zilā linauduma blūzīte ar baltu, skolniecisku apkaklīti un tādi paši zili, tikai ne pēc modes šūti, pagari brun-cīši bija nedaudz izbalējuši pēc cītīgas mazgāšanas. Toties visas vīlītes kārtīgi izgludinātas. Kājās brezenta kurpes. Meitenes iekritušās acis ar apslēptām bažām pētīja atnācēju, it kā gribētu izzināt, kādas likstas tai vēl sola saruna ar sīko, briļļaino jaunekli, kura galvu sedza biezu kastaņbrūnu matu ērkulis.

Trubeks bija tiku tikām izpētījis visas Zentas Saukumas liecības iepriekšējā izmeklēšanā un arī tiesā, tāpat noklausījies magnetofona ierakstus, kad viņu pratinājis Dzenis, bet personiski redzēja apcietināto pirmo reizi. Jaunajam izmeklētājam šķita gluži neticama bezprātīgā tiepība, ar kādu šī meitene par katru cenu centās uzvelt sev vissmagāko vainu — slepka-vlbu. Trubeks bija iztēlojies Zentu Saukumu tādu padruknu, ar apaļu, trulu seju un stūrgalvīgu rievu pierē. Taču viņa priekšā stāvēja vārgs, sakrities meitēns, gandrīz vai pusaudze. Kā viņai piekļūt?

Visu iepriekšējo vakaru Trubeks bija nosēdējis pie Dzeņa un gatavojies šai sarunai. Pieredzējušais kriminālists palīdzēja savam jaunajam kolēģim izstrādāt pratināšanas taktiku. Kopīgi viņi apsprieda, kādiem jautājumiem būtu jāvelti vairāk uzmanības, kādā noskaņā un tonī sākt.

Visi labie padomi izlidoja no galvas kā pīles no meldriem, līdzko aiz Trubeka aizkrita spraišļotie dzelzs vārti. Viņš bija no tās juristu kategorijas, kuriem nekad neizstrādāsies tā saucamā profesionālā imunitāte. Tādi vienmēr jūt līdzi un pārdzīvo otra cilvēka likteni. Viens otrs izmeklētājs mēdz pasmieties par cita jūtīgumu un pat padižoties ar savu imunitāti. Būtībā tā ir nevis imunitāte, bet vienaldzība pret cilvēkiem, pirmā birokrātisma rūsa izmeklētāja dvēselē.

Trubeks izspieda samocītu smaidu un piedāvāja Saukumai piesēsties uz soliņa.

— Es vakar tikos ar Alfrēdu Inusu, — viņš uzsāka, cenzdamies izturēties pēc iespējas mierīgāk.

Zenta Saukuma vēl vairāk ierāvās sevī. Nogaidīja.

— Vieglprātīgs puisis šis jūsu Alfrēds, — izmeklētājs turpināja. — Veselu lērumu aplamību pastrādājis.

— Es tādu nepazīstu un neko negribu pat dzirdēt.

Vārdi it kā paši izlauzās no meitenes krūtīm. Balss

bija samocīta. Un tomēr viņa bija atbildējusi. Tas Trubeku uzmundrināja.

— Esmu atnācis, lai jums palīdzētu. Man jūsu liktenis nav vienaldzīgs. Izrunāsimies no sirds.

Nomākta, savos jaunajos gados dīvaini sakumpusi, Zenta atgādināja vientuļu, panīkušu ievu stāvas kraujas malā.

— Alfrēds vainojams autoavārijā, — Trubeks turpināja. — Viņš vaļsirdīgi atzinās. Pie viena izstāstīja visu. Arī to, ka jūs palīdzējāt viņam iekļūt Lorences istabā.

— Neticu. Jūs visu to esat izdomājis. Es nepazīstu nekādu Alfrēdu. Lieciet mani mierā.

Zenta Saukuma kļuva līdzīga mazam ezēnam, kurš saslien adatas, kad draud briesmas. Trubeks saprata, ka turpināt tādā garā ir bezcerīgi.

— Laikam jums taisnība, — viņ£ atturīgi, pat mazliet dzedri piekrita. — To visu es patiešām esmu izzīdis no pirksta. Arī to, ka jūs abi ar Fredi reiz bijāt restorānā «Ogrīte», kur juņis uzplijās kāds piedzēries zellis. Ka jūs vairākkārt gaidījāt Lorenci pie sludinājumu dēļa, lai kļūtu par viņas apakšīrnieci. Un arī to, ka naktī stāvējāt uz kāpnēm, kamēr Fredis istabā izskaidrojās ar Alīdu Lorenci, bet pēc tam, baidīdamās atgriezties mājās, visu nakti klaiņojāt pa Rīgas ielām. Es pat izdomāju, ka jums tonakt bija auksti un Fredis uzklāja jūsu pleciem savu jaku.

Trubeks runāja šķietami vienaldzīgi. Toties Zentai katrs vārds bija kā pletnes cirtiens pa kailu miesu. Viņa sarāvās čokurā un caur pieri glūnēja uz izmeklētāju. Pēkšņi viņš tai likās milzīga auguma, neparasti varens un spēcīgs.

— Es jums vēl daudz ko varētu pastāstīt, Zenta. Piemēram, ka tai vakarā, kad gaidījāt Inusu uz kāpnēm, viņš patiešām Lorencei piedraudēja, taču nekā neizdarīja. Slepkavība notika otrā dienā. Tas ir precīzi konstatēts. Bet tanī laikā Alfrēds Inuss atradās tālu no Rīgas — Minskā. Slepkavību viņš nekādi nevarēja pastrādāt. Bet jūs, kā redzams, tas maz interesē. Neko darīt. Ja nevēlaties runāt, tad beigsim mūsu sarunu.

Trubeks jau pastiepa roku uz zvana pusi, lai izsauktu konvoju. Taču Zenta Saukuma izbijusies viņu atturēja.

— Pagaidiet!

— Jūs vēlaties kaut ko teikt?

— N-nezinu.

Trubeks aplūkoja savus melnos zābakus. Tie bija rūpīgi nospodrināti, tātad nekā aplūkošanas vērta.

— Jūs esat neizprotama savādniece. Jau kur tas laiks, kopš jūs paliekat pie sava, ka esat nositusi Alīdu Lorenci. Bet tagad izrādās — tie bijuši salti meli. Nevienam nevajadzīga mānīšanās. Alīdu Lorenci jūs nevarējāt noslepkavot. Kaut vai tāpēc, ka viņa vēl šobaltdien ir dzīva un vesela.

Negaidītais, labi tēmētais izmeklētāja trieciens sasniedza mērķi. Zenta gandrīz fiziski izjuta, ka sagrīļojas grīda zem kājām.

Meitene pārbīlī saķēra rokām galvu.

— Nevar būt! — viņa iespiedzās. — Es pati redzēju . . .

— Līķi?

— Nu ja!

— Tam es ticu. Bet vai noslepkavotās seju saskatījāt?

— Tā bija asinīs.

— Tad klausieties: tur gulēja nevis Lorence, bet cita sieviete. Līdzīga Lorencei pēc vecuma un auguma, taču cita. Jūsu bijusī saimniece visu šo laiku audzējusi puķes Palangā. Viņa toreiz aizbraukusi no Rīgas, nevienu nebrīdinājusi. Tāpēc arī jums sākumā noticēja, ka esat viņu noslepkavojusi. Tagad Lorence atrasta un pašlaik atrodas Rīgā. Varam iekārtot satikšanos ar viņu.

— Kuru tad ... Kas bija tā otrā?

— To es ari vēlētos jums pajautāt. Jūs apgalvojāt, ka izdarījāt slepkavību strīdā, ka istabā dega gaisma. Vai tad neredzējāt, ar ko strīdējāties un kam sitāt ar ķieģeli?

Zenta beidzot saņēmās un izskatījās jau mierīgāka. Viņa pacēla acis uz izmeklētāju.

— Vai Fredi tiesās?

— Jā, tikai par citu noziegumu. Es jau teicu, ka tai laikā, kad notika slepkavība, Inuss neatradās Rīgā. Uzņemoties vainu par slepkavību,' jūs Fredim ne ar ko nepalīdzējāt. Tikai bez jēgas nolēmāt izniekot savus jaunības gadus.

Trubeks pāri brillēm vēroja Zentu. Viņas sīkais augumiņš bija sarāvies vēl Sīkāks skumjās pārdomās. Meitene pievērsās aizrestotajam kameras logam. Viņas skatienā bija sajūtamas tik bezgalīgas ciešanas un mēmas ilgas, ka izmeklētājam iestrēdza rūgts kamols kaklā.

Atkal šīs nolādētās emocijas, Trubeks sevi izlamāja. Esmu pārmērīgi līdzjūtīgs, lai strādātu prokuratūrā. Varbūt patiešām Marinai taisnība un man jāpamet šis darbs, jānododas zinātnei? Taču nē, kādas muļķības. Kur teikts, ka izmeklētājam jābūt cietsirdīgam? Nedrīkst uzticēt cilvēku likteņus izmeklētājam, ja viņš cilvēkus nemīl. Pareizi reiz teicis Dzenis: izmeklēšanas darbā iejūtība, domas par citu cilvēku likteni nevar būt kavēklis. Drīzāk otrādi. Jāprot tikai šo īpašību savienot ar saprātīgumu.

It kā iztālēm Trubeks izdzirda Zentas balsi.

— Ja es tagad ko stāstīšu, jūs taču tik un tā neticēsiet.

— Pamēģiniet. Varbūt noticēšu.

— Tas viss bija kā murgains sapnis. Tai vakarā es patiesi stāvēju aiz durvīm un noklausījos, kā Fredis ņēmās ar Lorenci. Visu sadzirdēt bija grūti. Viņi runāja klusi. Taču sapratu, ka Fredis kaut ko pieprasa un draud. Man sametās bail. Izskrēju uz trepēm un aizcirtu durvis.

— Tādēļ arī Inuss sastapa jūs kāpnēs, kad iznāca no istabas.

— Jā. Viņš teica, lai es istabā neejot. Nojautu ko nelāgu, bet man nebija drosmes pajautāt, kas tur notika. Bija baismi ap sirdi. Visu nakti nostaigājām, ne vārda nepārmijuši. Bet no rīta, kad šķīrāmies, Fredis paskatījās manī tādām zvērīgām, izvalbītām acīm, ka man tirpuļi pārskrēja pār muguru. Viņš piekodināja, lai uz mūžu aizmirstot, kas noticis tai vakarā. Ja kaut vārdu kādam izmuldēšot, viņš man apgriezīšot galvu.

— Jūs pārbijāties.

— Kā nu ne. Bet vispār Fredis reizēm bija arī labs. Daudz man palīdzēja. Ar dzīvokli, ar darbu. Bet varēja kļūt arī nežēlīgs. Man likās, viņš tādā brīdī spējīgs cilvēku nosist, aci nepamirkšķinājis.

— Nākamajā dienā jūs tomēr atgriezāties mājās.

— Vakarā, pēc skolas. Biju pārgurusi līdz nāvei. Kritu vai no kājām pēc negulētās nakts. Nebija kur dēties. Bažījos, vai tikai saimniece vispār laidīs mani iekšā pēc vakardienas atgadījuma. Kāpu pa trepēm augšā, klusītiņām slēdzu vaļā durvis. Tās veras. Nav aizbultētas. Nopriecājos. Ienācu istabā un .. . ak, šausmas! Viss apgriezts otrādi. Krēsls apgāzts, zemē vāzes lauskas. Kumodei atvilktnes izvandītas. Bet aiz skapja ķieģelis, aptašķīts asinīm. Stāstu visu, kā bija. Vēl kā šodien redzu.

— Nomierinieties, Zenta.

Meitene ar kabatas drāniņu nosusināja asaras.

— Skatos, gultā guļ Lorence. Virsū uzmesti spilveni, segas. Varbūt tā ari nebija Lorence. Nezinu. Pacēlu spilvenus un... Tikko nenoģību. Seja — viens vienīgs asiņains traips. Sapratu, ka ar ķieģeli. Pēdējiem spēkiem sametu savas mantiņas koferītī un bēgu.

— Jūs nolēmāt, ka to pastrādājis Inuss?

— Kas gan cits! Es taču pati savām ausīm dzirdēju ķīviņu. Biju pārliecināta, ka viņš nositis.

— Bet kāpēc aizbraucāt, pat neaprunājusies ar Fredi?

— Aiz bailēm. Es toreiz neko, it neko nedomāju, neko negribēju zināt. Vienīgais'— ātrāk tikt prom. Pēc iespējas tālāk.

— Bet kādēļ pēcāk, kad milicijas kapteinis atrada jūs Noriļskā, uzņēmāties.vainu? Un arī tiesā tā apgalvojāt.

— Ko man atlika darīt? Es taču domāju, ka Fredis. Un mani tik un tā tiesātu. Par līdzdalību. Es jau viņu uzvedu augšā pie Lorences. Kas man būtu noticējis, ka nezināju, kādi viņam nodomi?

— Tā taču tīrā bērnišķība. — Un Trubeks paskaidroja sīkāk. — Pieņemsim uz brītiņu, ka Fredis patiešām vainīgs. Piekrītu, bija pamats tā domāt. Tomēr jums nekas nedraudēja. Mūsu padomju justīcija vadās no tā saucamās nevainības prezumpcijas principa. Tas nozīmē, ka ne jau aizdomās turētajam jāpierāda sava nevainība, bet otrādi — izmeklētāja pienākums ir savākt pierādījumus, ja tādi vispār ir. Un, kamēr pierādījumu trūkst, nevar būt runa par vainu. Jā, jūs palīdzējāt Fredim ietikt istabā pie Lorences, bet tas vēl nevienam nedod tiesības apgalvot, ka zinājāt viņa plānus. Pierādījumu pret jums nav. Ja jūs būtu visu vaļsirdīgi izstāstījusi...

— Nodot Fredi! Viņš man to nekad nepiedotu. Nogalētu mani, tāpat kā to sievieti.

— Ja viņš tiešām būtu vainīgs, mēs viņu apcietinātu.

— Vienalga, es neizkultos ar veselu ādu. Atrastos Fredim drauģeļi, kuri atriebtos par viņu. Sapinos kā vista pakulās. Nezināju, ko darīt. Nolēmu labāk uzņemties vainu. Vismaz no Freda nenāksies baidīties. Ja jau nīkt cietumā, tad labāk vienai. Varbūt viņš vismaz paciņas nesīs. Bija taču mīlestība .. .

Mīlestība? Borisam sametās pliekani. Viņš ar dziļu bijību domāja par mīlestību. Bet nupat izrunātais vārds skanēja kā zaimi. «Mīlestība — visvarenākās cilvēka jūtas. Mīlestības vārdā tiek izdarīti dižākie varoņdarbi un zemiskākie noziegumi.» Kam pieder šie vārdi? Šķiet, franču kinorežisoram Renē Klēram.

Varētu vēl teikt: mīlestība — zemes sāls. Zenta mīl nelieti Fredi Inusu, kaut gan labi zina, ka viņš ir nelietis. Mīl un tai pašā laikā līdz nāvei bīstas no viņa. Drausmīga divu pretēju jūtu sintēze. Bet dzīvē diemžēl tās bieži vien saplūst kopā, iemantojot dēmonisku spēku. Tieši tāds jūtu savijums piedeva sparu šai sīkajai, iebiedētajai meitenei uzupurēties tāda cilvēka labā, kurš nebija pat viņas mazā pirkstiņa vērts.

— Žēl daudzo dienu, ko esat aizmetusi, nepiedodami nonievājusi, — Trubeks nopūtās un nolika Zentas priekšā uz rakstāmmašīnas nodrukātu dokumentu. — Izlasiet un parakstieties, ka esat iepazīstināta ar saturu.

— Kas tas?

— Lēmums par jūsu atbrīvošanu no ieslodzījuma.

— Mani laidīs ārā?

— Šodien pat.

Zenta satvēra izmeklētāja roku. Asaru ezeri kāpa pāri krastiem, parunāt viņa nespēja.

Trubeks apmulsa.

— Manu nopelnu te gaužām maz. Jūsu nevainību pierādījis prokurora palīgs biedrs Dzenis. Atvadoties no jums es tikai vēlētos 'teikt: nekad nemaldiniet izmeklēšanas darbiniekus. Nesarežģījiet viņu darbu, jo tas jau tā nav no vieglajiem. Mēs esam ne tikai tādēļ, lai atklātu noziegumus un sauktu pie atbildības vainīgos, bet arī — lai pasargātu no netaisnības nevainīgus cilvēkus.

JEZUPĀNA BOJA EJA

Durvis ar troksni atspraga vaļā, un mijkrēšļainā telpā iegāzās svelmains viesulis. Gunārs Dzelzītis neapmierināti pacēla acis no papīriem uz galda. Kabinetā, kā vienmēr, strauji iedrāzās kapteinis Sokolov-skis.

— Rot Front!

Kapteiņa dārdošā balss piepildīja istabu līdz pašiem griestiem. Izmeklētājs pamāja ar galvu.

— Good morning, ser! г— Viņš atņēma sveicienu ar tādu izteiksmi, it kā gribētu teikt: tikai tevis vēl šeit trūka!

Sokolovskis apstājās pašā istabas vidū un, plati kājas iepletis, noraudzījās kaktā. Aiz vēderaina seifa bija kaudzē samestas daždažādas automobiļu detaļas: apdeguši vārpstu kloķi, saliekti riteņu diski, dažāda izmēra gultņi un gultnīši, aprūsējis slāpētājs. Bet mazliet sāņus, it kā no plebejiskiem kaimiņiem vairīdamies, pie pašas sienas bija pieripojis gluži jauns «Volgas» stūres rats.

— Kā redzu, Gunār, tu taisies atvērt komisijas būdu. Vai ari esi iestājies «Prasmīgo roku» pulciņā un gribi pašdarbības ceļā samontēt autohibrīdu?

— Montēju, draugs. Tikai ne automobili, bet gan krimināllietu. Tie visi ir lietiskie pierādījumi.

— Vai tiešām atkal Punduris uzdarbojas? Kopš pēdējo reizi iznāca brīvē, mūsu puiši pusgadu no viņa acu nenolaida. Iekārtojās darbā. Bijām pārliecināti, ka viss kārtībā.

— Neuztraucies. Tavs Punduris te nav iejaukts.

— Kas tad vēl? Cik zinu, automobiļu speciālisti lielākoties pašlaik ir drošā vietā.

Dzelzītis paraustīja plecus.

— Paaugās jaunā paaudze. Un ne jau bez vienas otras audzināšanas instances svētības.

— Vai saprotamāk nevari izteikties?

— Kur nu vēl saprotamāk! Divi puikas piecpadsmit gadu vecumā sāk ložņāt pa šķūnīšiem un celt ārā velosipēdus. Izsauc viņus uz nepilngadīgo komisiju. Vienu reizi izsauc, otru. Skaidrs, nabadziņi birdina asaras. Visupirms sagribējies pavizināties. Tad radusies vēlēšanās velosipēdus izjaukt. Eksperimentālos nolūkos. Bet no jauna samontēt nav pratuši. Tāpēc iztirgojuši pa daļām. Solījušies laboties.

— Ko tad komisija?

— Vecākiem uzlika sodu, bet puikas pažēloja. Un rakari nodomāja, ka vienmēr tā būs. Kad apritēja sešpadsmit gadu, jau zaga motociklus.

— Tad taču vismaz tiesāja?

— Piesprieda nosacīti. Tiesa centās ietekmēt, pāraudzināt. Un pāraudzināja arī! Nepagāja ne pusgads, un, lūk, patīksmini aci, — Dzelzītis pamāja ar galvu uz detaļu pusi. — Pārslēgušies uz automašīnām.

— Vai tad tu nezini, — Sokolovskis pacēla no lūžņu kaudzes kādu zobratu un vērīgi to aplūkoja. — Šiem dienderiem savs kredo: senčiem jāgādā par bērniem līdz sešdesmit gadiem. Un, ja vēl nepilngadīgie, ko tad runāt, brīvas rokas. Parāsies, palasīs morāli, bet būrī nespundēs.

— Tā bieži vien iznāk.

— Traki jau ir, ja sešpadsmitnieks jābāž cietumā.

— Grūti dot recepti visiem gadījumiem. Ar pusaudžiem jāapietas uzmanīgi. Nepieciešama individuāla pieeja. Bet mīkstčaulība citreiz padara lielāku ļaunumu nekā bardzība. Divas reizes šos puišus brīdināja. Nelīdzēja. Cik ilgi var žēlot?! Wer nicht horen will, muss lūhlen — kas negrib paklausīt, tam jācieš.

Sokolovskis apgrieza krēslu un apsēdās uz tā jāteniski.

— Labi, pieņemsim, ka šos zeļļus notiesās ar brīvības atņemšanu. Nosēdēs viņi divus trīs gadus, sastaps īstus neliešus. Pats zini, kāds tur mistrojums. Kur garantija, ka tavi puišeļi labosies?

Dzelzītis piecēlās kājās.

— Te nu mēs, Viktor, esam nonākuši pie galvenā jautājuma. Kam šīs galējības! Vai nu mēs glaudām, sodot nosacīti, vai arī bāžam čokā uz diviem trim gadiem. Likums taču paredz brīvības atņemšanu, sākot ar trim mēnešiem. Vai tu vari minēt daudz gadījumu, kad piemērots minimālais sods?

— Dažs labs apgalvo, ka labošanas iestādē triju mēnešu laikā nevarot cilvēku pāraudzināt. Pārāk īss termiņš. Audzināšana — sarežģīta lieta. Esot vajadzīgs laiks.

— Ak, nabaga audzinātājiņi! Redzi, viņi nepagūst. Par ko galu galā mums jārūpējas, par pusaudža likteni vai par audzinātāja ērtībām?

— Tad tu stāvi un krīti par īslaicīgiem cietuma sodiem?

— Attiecīgos gadījumos — bez šaubām. īsā laikā pusaudzis nepagūst nokļūt sliktu draugu ietekmē. Toties dabūs izjust, ko nozīmē zaudēt brīvību. Otrreiz to piedzīvot negribēs. Šos pāris mēnešus atcerēsies visu mūžu.

— Zinātniskā apspriede norit pilnā jaudā. — Dzenis bija nemanot ienācis un nostājies Šokolovskim aiz muguras. — Nu, nu, ne velti mēdz teikt, ka strīdā reizēm pat patiesība rodoties.

Kapteinis pagriezās kopā ar krēslu.

— Sveiks, Robert! Redzu, tev šodien labs garastāvoklis.

Dzenis smagi iesēdās brīvajā krēslā pie izmeklētāja galda.

— Esmu noguris līdz pusnāvei. Kaut drīzāk nobeigtu lietu un varētu tikt atvaļinājumā.

— Taisies braukt uz dienvidiem?

— Gribējām uz Krimu. Ne reizi tur neesmu bijis. Bet tagad par vēlu. Septembrī bērniem jāiet skolā.

— Brauc viens pats. Kā brīvs runcītis.

— Zigrīdai būs grūti tikt galā ar abiem zeperiem. Un viņa taču arī manis dēļ atlika savu atvaļinājumu. Nē, Viktor, atpūsties nāksies tepat mājās. Varbūt kādu nedēļu pirms skolas izdosies padzīvot uz laukiem pie vecāsmātes.

— Tad nu tev jāpasteidzas.

— Ceru rīt pielikt šai lietai punktu.

— Tiešām? Apsveicu, Robert! Beidzot izrakies gan cauri kalnam, kuram mēs abi ar Loru tik lustīgi rikšojām apkārt. Neatlaidīgs esi, goda vārds. Un ietiepīgs kā pats nelabais. Brīvprātīgi uzvelt sev šādu nastu! Tur vajag rakstura.

— Ne jau malā stāvēt un klusēt, kad sapratu, ka nevainīgs cilvēciņš cieš, bet nelieši staigā brīvībā.

— Jā, viegli tev tas nenācās.

— Saproti, Viktor, visu šo laiku jutos kā tunelī. Visapkārt tumšs kā kapā, un tu stūrē lēni, uzmanīgi taustīdamies. Soli sperot, baidies iegāzties bedrē.

— Katrā tunelī agri vai vēlu priekšā pavīd izeja.

— Normāli jau tā būtu. Tikai pa vidam var lauzt

arī kaklu. Sājā slepkavības lietā viss notika otrādi. Gaismas stari radās nevis priekšā, bet allaž aiz muguras. Cik reižu nācās pagriezties pa visiem simts astoņdesmit grādiem. Ceru, ka šoreiz tas būs pēdējais pagrieziens. j

— Atkal pārsteigums?

— Atceries trīs fotogrāfijas, kuras Trubeks atnesa no iekšlietu pārvaldes?

— Tās vecās sieviņas, kuras pazudušas pagājušajā gadā?

— Es šis fotogrāfijās šorīt uzradīju Zitkaurim.

— Un ko viņš?

— Pazina vienu no tām. Krauzi. Elfrīdu Krauzi.

— Interesanti.

— Vēl vairāk. Pēc eksgumācijas — es runāju par sievieti, kura noslepkavota Lorences istabā, — mūsu eksperti ar fotogrāfiju palīdzību konstatēja, ka tā bijusi Elfrīda Krauze.

— Un kā Zitkauris viņu pazinis?

— Krauze pirms kara strādājusi pie Alīdas Lorences puķu veikalā par pārdevēju.

Sokolovskis pat iesvilpās.

— Ak šitādas tās puķītes! Tad redz, kur diedziņš velkas! Tu jau biji Krauzes mājās?

— Šorīt agri. Atsevišķs vienistabas dzīvoklītis Pārdaugavā, Kalnciema ielā. Dzīvojusi viena, radinieku

Rīgā nebijis. Kāda no kaimiņienēm atcerējās, ka pagājušo rudeni pie Krauzes ieradies jauns cilvēks. Atbraucis ar mašīnu. Dzīvoklī pabijis mazu laiciņu. Tad abi iznākuši ārā un aizbraukuši. Pēc tam Krauze mājās nav vairs redzēta. Iemītnieki domājuši, ka aizbraukusi uz laukiem pie māsas. Pēc kāda laika māsa pati ieradusies Rīgā iepirkties. Un te izrādījās, ka Elfrīda pie viņas nemaz nav bijusi. Tad sētnieks paziņojis iecirkņa inspektoram. Uzsākta Krauzes meklēšana. Dzīvoklis aizzīmogots. Tā arī tas stāvējis līdz šai dienai neaizskarts.

Kapteinis alkatīgi uzsūca katru vārdu.

— Kad Krauze pēdējo reizi redzēta?

— Oktobra vidū. Datumu neviens neatceras. Bet aptuveni sakrīt ar slepkavības dienu.

— Ar kādu mašīnu viņi aizbraukuši?

— Ar vieglo. Precīzāk kaimiņiene pateikt nevarēja. Nepiegriezusi vērību. Bet tagad viņas liecības vairs arī nav vajadzīgas. Bez tām jau skaidrs, kas tā bijusi par mašīnu un kurš bijis šoferis.

— Tu paguvi pārbaudīt?

— Tikko. Viss apstiprinās.

Sokolovskis kaut ko apsvēra. Tad uzlēca kājās.

— Robert! — viņš iesaucās. — Kādi mēs esam bijuši ēzeļi! Tas taču tik vienkārši. Asins lāses uz sienas pie gultas uzšļakstītas no apakšas uz augšu. No iekšas aizlīmētas durvis, kuras ved uz kaimiņu dzīvokli. Atvērtais logs, diedziņi no Lorences mēteļa zem ārējās palodzes. Un beidzot — ķieģelis. Visvienkāršākais ķieģelis, kuru nevarēja tik pēkšņi paķert, jo virsū tam stāvējusi pasmaga plītiņa. Tik vienkārši!

— Vai nu pirmā reize, — Dzenis bija paņēmis no rakstāmgalda melnu pelnu trauku un grozīja pirkstos.

— Jo parastāk noziegums pastrādāts, jo grūtāk bieži vien to atšķetināt.

— Jā, un mašīna, — Sokolovskis turpināja. — No Kalnciema ielas līdz Lorences mājai savi astoņi deviņi kilometri. Jābrauc ar diviem trolejbusiem. Un tad vēl kājām ko stibot. Vecai sievai pagrūti. Skaidrs, ar mašīnu ātrāk.

Dzenis nolika pelnu trauku vietā.

— Vēl vienu svarīgu pierādījumu es atklāju Krauzes dzīvoklī kratīšanas laikā.

— Atradi ko interesantu?

— Gluži otrādi, neatradu. Un tas ir gaužām spēcīgs

pierādījums. I

Durvīs iespraucās sekretāres sprogainā galviņa.

— Biedri Dzeni, šefs jūs lūdz pie sevis, — viņa smalkā balstiņā nočivināja. — Tur milicijas darbinieku vesels lērums. Laikam kaut kas svarīgs.

— Paldies. Tūlīt eju.

Uz brīdi iestājās neveikls klusums.

— Šoreiz gan sanācis tieši kā tavam Jezupānam, — Dzelzītis viltnieciski piemiedza aci.

— Kur nu, kur nu! Jezupānam iznāca vēl trakāk, — Sokolovskis atkal bija savam iemīļotajam zirgam mugurā. — Kāds šoferis ar savu drauģeli svētdien nolēmuši iedzert. Aizbrauc abi uz būvi, piekrauj mašīnu ar ķieģeļiem un grasās vest uz Saulkrastiem pārdot individuāliem būvētājiem. Te, kur bijis, kur ne, sargs klāt.

«Stāvēt!» šis kliedz. «Šaušu!» Un vicina brezenta cimdu.

«Šauj tik šauj, vecais!» šoferis ielec kabīnē un brauc sargam taisni virsū.

Vecais tikko pagūst atlēkt sāņus un, dūres vicinādams, sulīgi izlamājas.

Nākamajā dienā Jezupāns izsauc visus trīs.

«Skaidra bilde,» viņš saka šoferim. «Nenoliegsiet, ka esiet zaguši ķieģeļus?»

«Kas ir, tas ir,» šoferis piekrīt.

«Sauksim pie atbildības pēc likuma.»

Vainīgie neprotestē.

«Tikai mums arī ir sūdzība. Sargs nolamāja mūs vis-neķītrākiem vārdiem. Lai arī atbild pēc likuma.»

«Lamājos,» sargs apstiprina. «Kā lai nelamātos, ja gaišā dienas laikā veselām mašīnām zog ķieģeļus.»

«Lamāties nav atļauts,» Jezupāns dziļdomīgi rezumē. «Par to draud sods.»

— Un tālāk? — Dzelzītis ar ironiju iejautājās.

— Jezupāns uzrakstīja protokolu, un vecais dabūja nosēdēt piecpadsmit diennaktis par sīko huligānismu.

— Bet kā ar krimināllietu pret šoferi?

— Kāda tur krimināllieta! Jezupāns nokvalificēja to par sīko zādzību: ķieģeļu vērtība neesot liela. Abus nodeva biedru tiesai.

— Nelej nu, nelej, Viktor, atstāj puķītēm ar!

— Atkal netici. Palasi feļetonu vakardienas laikrakstā. Tur šis gadījums sīki aprakstīts.

SPĒLE TIEK PIETEIKTS MATS

Iepriekšējā dienā Zitkauris pratināšanas laikā bija Dzenim rādījis vecu pirmskara uzņēmumu. No sadzeltējušas atklātnes uz prokurora palīgu raudzījās augstprātīga un izskatīga jaunkundze. Tagad viņa priekšā sēdēja gluži cita Alīda Lorence. Nagi tai bija aplauzīti, apģērbs saņurcīts, nesukātie sirmie mati, salipuši kušķos, līda ārā no netīrā lakata.

Netīkami bija vērot, kā šī nolaidusies un it kā pelējumiem piesūkusies vecene līda vai no ādas ārā, lai zem iedomības maskas noslēptu savas bailes. Viņa sēdēja pie prokurora palīga rakstāmgalda un uzvedās tā, it kā būtu aizvainota līdz dvēseles dziļumiem par viņai izdarīto pārestību. It kā viņas klātbūtne šaja iestādē būtu pārpratums, kas drīz vien noskaidrosies, un viņu atlaidīs, bet vienam otram darbiniekam par to būs jāatbild.

Gandrīz jau stundu vilkās pratināšana. Lorence laiku pa laikam apspieda žāvas, izlikās nedzirdam vai neizprotam Dzeņa jautājumus. Dažkārt negribīgi kaut ko atbildēja, bet būtiskās sarunās jneielaidās. Varētu domāt, ka viss, ko šeit runā, uz viņu nemaz neattiecas. Tad pēkšņi viņa uzmeta vērtējošu skatienu prokurora palīgam. Iegailējāš mazās, sarkanās ačteles zem savītušiem, dzīsliņu cauraustiem plakstiņiem un ieurbās Dzenī. Urbās dziļi, it kā gribētu izdibināt, kas šim varasvīram aiz ādas.

Padomju iekārta bija nacionalizējusi Lorences privātīpašumu — veikalu un māju, liegusi tai ekspluatēt citus, atņēmusi iespēju dzīvot grezni, ar komfortu uz svešu rēķina, augstmanīgi dižoties ar savu pārākumu pār vienkāršajiem darba cilvēkiem. Tāpēc arī Lorence līdz sirds dziļumiem ienīda padomju varu un visus, kas to pārstāvēja. Spīvajā ļaunumā viņa pat necentās slēpt savu naidu.

Kabineta stūrī sēdēja vēl divi. Viņi nejaucās Lorences pratināšanā. Izmeklētājs Trubeks ieklausījās katrā vārdā, sekoja tam, kā Dzenis centās mudināt Lorenci uz atklātību, bet, nekā nepanācis, vilka ārā no sava arsenāla argumentu pēc argumenta un aizvien ciešāk sažņaudza pierādījumu cilpu. Vecā savukārt ietiepīgi turpināja spēlēt vientiesīti. Prokurors Ozollapa blakus Trubekam jau sāka neiecietīgi bungāt saviem apaļīgajiem pirkstiem pa ceļgaliem.

Beidzot arī Dzenim apnika Lorences bezjēdzīgie gājieni.

— Es gribēju dot jums iespēju pašai visu izstāstīt un ar vaļsirdību kaut cik izpirkt savu vainu, — viņš beidzot sacīja. — Jūs nevēlaties izmantot šo izdevību. Nelūgsimies. Pierādījumu pietiek, lai iztiktu bez jūsu liecībām. Es pats izstāstīšu, kas notika jūsu istabā.

Ozollapa piekrītoši pamāja ar galvu: sen jau tā vajadzēja, ko tur vilkt garumā.

— Atgriezīsimies pie tā vakara, kad jus apciemoja Alfrēds Inuss, — Dzenis turpināja. — Jums veikli izdevās viņu apvest ap stūri. Inuss jums noticēja, ka dārglietas ieraktas zemē kaut kur tālu. Puisis pat iedomāties nespēja, cik plēsīgs var būt cilvēks, kas izaudzis alkatības garā, cilvēks, kuram mantrausība jau iegājusi asinīs un kurš nevar no tās atteikties pat kapa malā. Zelta un briljanta spīdums aizmigloja jums saprātu. Jūs bijāt gatava pastrādāt jebkuru noziegumu, lai tikai saglabātu dārglietas, visas līdz pēdējam akmentiņam, pēdējam zelta gramam. Izkaulējāt dažas dienas un tad drudžaini apdomājāt, kā visizdevīgāk tās izmantot. Zenta tonakt neatgriezās mājās. Arī tas jums nāca par labu. Radās iespēja visu apsvērt. Te nu jūsu smadzenēs dzima velnišķīgais nodoms...

Alīda Lorence izslējās taisnāka un sastinga kā sālsstabs. Seja kļuva nekustīga kā Ēģiptes mūmijai. Tikai acīs vēl zvēriskāk uzliesmoja naids.

Dzenis piecēlās un pagājās turp un atpakaļ pa kabinetu. Viņš it kā nerunāja vairs ar Lorenci, bet pievērsās Ozollapām un Trubekam. Domās Dzenis jau uzstājās ar apsūdzības runu tiesā, kur detalizēti aprakstīja notikumu Vairoga ielā.

— Kas notiek tālāk? Plāns izstrādāts līdz pēdējam sīkumam. Atliek to realizēt. Un, jo ātrāk, jo labāk. Bezkaunīgais jaunais cilvēks mierā neliksies, par to nav jāšaubās. Viņš var ierasties arī agrāk par sestdienu. Tāpēc Lorence nolemj rīkoties uz karstām pēdām. Vispirms aizlīmē durvis uz kaimiņu istabu. Genoveva Ščepe ir ziņkārīga sieva. Jāgādā, lai viņa nevarētu neko nedz sadzirdēt, nedz nolūrēt. Nākamajā rītā Lorence zvana no telefona automāta dēlam Voldim, lūdz aizbraukt uz Pārdaugavu pēc viņas bijušās pārdevējas Elfrīdas Krauzes. Esot steidzīga darīšana. Lorence gaidīšot Krauzi mazā kafejnīcā Biķernieku ielā.

Trubeks nenolaida acis no Lorences. Viņš pamanīja, ka tā noraustījās, izdzirdusi Elfrīdas Krauzes vārdu. Bet tas ilga tikai sekundi. Apcietinātās seju tūlīt atkal pārklāja kā no vaska darināta vienaldzības maska.

— Biedri Dzeni, vai par to runājāt ar Voldemāru Lapiņu? — Ozollapa loti oficiāli pajautāja.

— Viņš visu apstiprina.

— Kāpēc agrāk nebija nekā bildis par braucienu?

— Lapiņš toreiz aizveda Krauzi uz kafejnīcu, atstāja to savas mātes sabiedrībā un tūlīt aizbrauca. Viņš nezināja, kurā dienā notikusi slepkavība, tādēļ nenācis prātā sasaistīt abus notikumus. Tagad tālāk. Lorence no kafejnīcas aizveda Krauzi uz savām mājām. Viņa rīkojās apdomāti un piesardzīgi. Ieveda viešņu mājās tā, lai neviens no kaimiņiem nemanītu. Istabā Lorence pacienāja Krauzi ar kafiju, kurā bija iebērusi veronālu ...

— Meli! Neķītri meli!

Histērisks kliedziens lika Dzenim pagriezt galvu. Alīda Lorence sagubusi stāvēja blakus krēslam un abām rokām krampjaini žņaudza atzveltni. No pirmītējā vientiesīgā miera nebija ne vēsts. Viņa kratījās kā drudzī.

Vienmēr atsaucīgais Dzenis šoreiz neizjuta pret Lorenci nekādu žēlumu.

— Sēdieties un netraucējiet, — viņš skarbi uzsauca. — Jums tika dota iespēja izteikties. Jūs no tās atteicāties. Tagad klausieties.

Dzenis atkal pagriezās pret Ozollapu un Trubeku.

— Pēc eksgumācijas Krauzes līķī atrasts veronāls.

— Veronāls patiešām audos var saglabāties gadu un pat vairāk, — Ozollapa piekrita.

— Šīs miega zāles tagad reti pielieto, — Dzenis turpināja. — Aptiekās tās izsniedz tikai uz receptēm. Es cītīgi pārmeklēju Krauzes dzīvokli, atradu dažādas zāles, bet veronāla tur nebija. Aizbraucu uz poliklīniku, sameklēju Krauzes ārsti. Tā apstiprināja, ka veronālu nekad viņai nav izrakstījusi. No miega zālēm Krauze lietojusi tikai dimedrolu.

— Lorences istabā mēs veronālu arī neatradām, — Trubeks ieminējās.

— Neatradāt, — Dzenis neiebilda. — Un nevarējāt atrast, jo vispār nekādu medikamentu istabā nebija, kaut gan Lorence slimoja ar sirdi. Viņa visu savu aptieciņu bija paņēmusi līdzi uz Palangu. Es vakar zvanīju ārstei Strautkalnei. Viņa labi atceras, ka laiku pa laikam izrakstījusi Alīdai Lorencei veronālu. Vārdu sakot, aplis noslēdzies. Elfrīda Krauze, iedzērusi kafiju ar veronālu, sajūt nogurumu, atgulstas Lorences gultā un cieši iemieg. Lorence uzsāk sava drausmīgā plāna galveno posmu. Paņem ķieģeli, kas stāvējis zem plītītes, un vairākas reizes triec ar to Elfrīdai Krau-zei pa seju. Sit tik ilgi, kamēr seju vairs nevar pazīt. Tāpēc arī asins lāses uz sienas pie gultas šķīdušas no apakšas uz augšu. Lorencei aprēķins bijis vienkāršs, toties precīzs. Atrodot līķi ar sašķaidītu seju viņas gultā, nevienam pat prātā neienāks, ka tā ir nevis istabas saimniece, bet gan kāda cita veca sieviete. Pirmkārt — tas paglāba Lorenci no izmeklēšanas iestādēm, otrkārt un svarīgākais — no Alfrēda Inusa vajāšanas. Divi zaķi ar vienu šāvienu! Lai izskatītos vēl ticamāk, viņa inscenē iebrukumu laupīšanas nolūkā. Apgāž krēslu, sasit vāzi pret grīdu, izvanda kumodi. Ko tur taisnoties, mēs uzkodāmies uz šās ēsmas. Pēc tam Lorence savāc mantiņas, paņem dārglietas, noslēdz durvis un klusītiņām aizlavās prom.

Ozollapa dzēlīgi pasmīnēja.

— Bet kurš, Robert, man centās iestāstīt, ka slepkava bijis kreilis? |

— Pašā sākumā mēs maldīgi uzskatījām, ka pirmo sitienu upuris saņēmis, stāvot kājās. Nevienam pat prātā neienāca, ka sieviete iepriekš iemidzināta. Tagad es izlaboju savu kļūdu.

— Bet kā mēteļdrānas diedziņi nokļuva zem ārējās palodzes? — Trubeks atgādināja. — Lorence taču nekāpa pa logu laukā no otrā stāva.

— Skaidrs, ka ne. Viņas vecumā tas būtu nepiemērots sports. Viss notika vienkārši. Lorence neuzdrošinājās doties pa kāpnēm lejā ar visām mantām. Kaimiņi varētu ieraudzīt. Tādēļ sasēja savu mantību ziemas mētelī un izsvieda paunu pa logu. Tur nu aizķērās pāris diedziņu aiz skārda palodzes stūra. Pati izmanījās no mājām, apgāja tai apkārt, paņēma paunu un pāri ģimenes dārziem prom.

— Bet kāpēc logs palika vaļā? — pedantiskais Trubeks nelikās mierā.

— Lorence bija ieinteresēta novilcināt nozieguma uziešanu. Tādēļ arī atstāja logu vaļā, lai līķa dvaka izvēdinātos un kaimiņi tik ātri nekā neuzietu.

— Tātad jādomā, ka ārstei Strautkalnei pa tālruni draudējusi pati Lorence, — prokurors Ozollapa norūca.

— Bez šaubām! j\rste Strautkalne bija Lorencei bīstams liecinieks. Ārste ne vienreiz vien viņu izmeklējusi, pazina viņas auguma uzbūvi, arī drēbes un varētu konstatēt, ka nogalināta ir cita sieviete. Tādēļ arī Lorence pēc nedēļas speciāli atbrauca uz Rīgu, lai piezvanītu Strautkalnei un to pabiedētu.

— Loģiski, — prokurors piekrita.

Dzenis pagriezās pret krēslā sakņupušo apcietināto.

— Nu kā būs? Vai tagad runāsiet?

Lorence pat nepaskatījās uz Dzeņa pusi.

— Kā vēlaties. Tikai mans pienākums brīdināt: jums nav uz ko cerēt. Vaina pierādīta. Tiesāsim neatkarīgi no tā, vai runāsiet vai klusēsiet.

— Nolādētie! — vecene svelpjoši nošņācās caur zobiem kā odze.

— Allaž tas pats, — prokurors Ozollapa dziļdomīgi rezumēja. — Lai kā vainīgais slēptos, cik rafinēti rīkotos, tik un tā izgrozīties neizdodas. Agri vai vēlu nāk sods. Kā saka: zaglis dabū savu algu — sev ap kaklu cietu valgu.

Rīgas bulvāros aizvien retāk bija redzami īsie, spilgtie svārciņi. To vietā parādē stājās vienkrāsaini rudens kostīmi un lietus mēteļi. Augu vasaru nostrādājusies, saule gurdeni slīga padebešu spilvenos. Atvadām vējš no Daugavas vēl nesa pēdējo silto dvesmu, bet drīz vien šis darbs apnika un viņš ņēmās plēst lapas no koku galotnēm. Kā sīki izpletnīši tās lēni planēja lejup, veidojot zeltaini sārtu paklāju rudens godiem.

Kādā septembra dienā pie lielā tiesas nama pulcējās daudz ļaužu. Tikko bija beigusies viena no kārtējām sēdēm Alīdas Lorences prāvā. Desmitiem cilvēku, kuri agrāk pat nepazina cits citu, apsprieda savā starpā liecinieku liecības, apsūdzēto uzvedību.

Neviens šādā situācijā, protams, nepiegrieza vērību neliela auguma kuplmatainam vīrietim ar raga brillēm, kurš stāvēja turpat uz kāpnītēm. No mugurpuses tam pienāca klāt plecīgs vīrs pelēkā rudens mētelī un uzlika savu plato roku uz pleca.

— Sveiks, Romeo!

Trubeks apsviedās.

— Vesels, Viktor. Nu, kas jauns?

— Atnācu aplūkot mūsu bankrotējušo miljonāri. Cik naktis netikām gulējuši šās madāmas dēļ. Bet pašam diemžēl tā arī nesanāca ar viņu īsti aprunāties. Un kāpēc tu esi šeit? Grasījļes taču laist atvaļinājumā.

— Atkal paputēja. Vienu smagu lietu piespēlēja. Termiņi min uz papēžiem. Trīs sējumus papīru jau savācu, bet beigas vēl nav redzamas.

— Atkal kādu? — Sokolovskis novilka ar delnu sev gar kaklu.

— Nē, saimnieciska. Septiņi apsūdzētie, liecinieku bez gala. Dieva pasaulīti neredzu.

— Bet kā tad ar Ļeņingradu?

— Nezinu, Viktor, pagaidām nekā nezinu.

— Es skatos uz tevi un nevaru vien nobrīnīties. Tevi tur tāda Dulcineja gaida, sagaidīt nevar, bet šis nosit savas dzīves labākās stundas ar izšķērdētājiem.

— Dulcineja grasās mani uz marmora pjedestāla novietot, bet man nav aicinājuma. Gribu vēl pabūt ierindniekos, prāta gudrībās pasmelties.

— Nedomā, ka viņa tevi simt gadu gaidīs.

— Ja mīl, tad gaidīs un ņems pret! tādu, kāds esmu. Ja ne, tad, kā redzams, viņa nebūs mans liktenis. Gan jau, rīts gudrāks nekā vakars.

— Ak, kādi ideālisti jūs esat abi ar Robertu! Tas arī savu atvaļinājumu neizmantoja.

— Tu uzskati, ka viņam vajadzēja šo prāvu uzticēt citam? Es viņa vietā arī pats būtu gājis uzturēt apsūdzību, lai novestu uzsākto līdz galam.

— Visi jūs labie eņģelīši! Tikai zelta pieminekļu visiem nepietiks. Labi, es braucu. Jānopērk vecākajam dēlam dāvana dzimšanas dienā. Četrpadsmit gadu. Ziķeris. Labi mācās. Rajona čempiņš sambo cīņā. Izveidošu no viņa pirmklasīgu operatīvo darbinieku. Tikai negrib pagāns, — Sokolovska drastiskais tonis saplaka. — Interesējas par atomfiziku.

Tobrīd no tiesas ēkas iznāca eleganti ģērbies vīrietis ar pievilcīgu gaišmati. Un Trubeks neviļus bija spiests noklausīties sarunu.

— Jau uzrakstīju iesniegumu, Ivar.

— Nesteidzieties, Maiga. Varbūt viss vēl nokārtosies. Jūs labi zināt, ka es ... un tomēr ...

— Tāpēc arī augsti vērtēju jūsu padomus. Labi, es nesolu nekā. Padomāšu.

Robežnieks skumīgi pasmaidīja.

— Žēl, ka beidzās šī prāva.

— Kādēļ?

— Nebūs vairs iegansta meklēt tikšanos ar jums.

— Visu labu, Ivar. Neteikšu ardievas. Kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēks ar cilvēku ...

Viņa nepabeidza teikumu, pamāja ar roku un pazuda garāmgājēju straumē.

Ivars pamanīja Borisu, piegāja klāt, paspieda roku, un abi labu brīdi tā stāvēja plecu pie pleca kā karavīri vakar jundā pēc garas un grūtas darba dienas.

М. С т е ii г а, Л. Вольф ШАХ КОРОЛЕВЕ БРИЛЛИАНТОВ Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник М. Свидлер

Redaktore V. Kaņepe. Māksi, redaktors

A. Jēgers. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore T. Stūre.

Nodota salikšanai 1971. g. 22. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 26. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32.

9,00 fiz. iespiedi.; 11,70 uzsk. iespiedi.; 12,34 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. JT 01144. Maksa 47 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdcvn. Nr. 24305Do-626.

Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes

Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr, 781.

Content

Steiga Miermīlis, et al Šahs briljantu karalienei

PIRMĀ NODAĻA. TIESAS SĒDE TURPINĀS

OTRA NODAĻA. ADVOKATA ROBEŽNIEKA MĀJIENS

TREŠĀ NODAĻA. DIEGI PIE PALODZES

CETURTĀ NODAĻA. ZILAIS SAFĪRS

PIEKTĀ NODAĻA. VĪZIJA Palangā

SESTĀ NODAĻA. NOSLĒPUMAINAIS PUISIS SPORTA JAKĀ