Bergrats Jans

Nāvējoša energija

Jans Bergrats

Nāvējoša energija

.

Priekšvārds

Piektdiena, 2007. gada 16. marts

Parīze

D1871 ap pussešiem Dītcrs Dāms ievadīja piecdaļīgo durvju kodu, kāpņu telpā no pastkastītes izņēma sūtījumus un vieglā gaitā uzkāpa pašā augšstāvā.

Šodien viņš pārradies mazliet agrāk.

Bija viņa sievas četrdesmit septītās jubilejas priekšvakars, uz nākamo dienu viņa uzaicinājusi dažas savas draudzenes un draugus no Parīzes. Tas nozīmēja, ka būs lielāks tracis, nekā Dāmām patiktu saspringtas nedēļas nogalē. Un tāpēc viņš iepriekšējā dienā gribēja atkal reiz mierīgi pagatavot ģimenei maltīti. Viņš to darīja reti. Drīzāk, lai atslābinātos. Pēdējā gada laikā gan viens, gan otrs nepārprotami gadījās pārāk reti. Līdz ar viņa jauno uzdevumu.

Gada laikā Dāms bija ticis galā tikai ar pusi. Pusi Eiropas. Nu pienākusi nedēļas nogale. Pa ceļam viņš Republikas laukumā bija nesteidzīgi nopircis divas bagetes, speķī ietītu liellopa fileju, maigas zaļās pupiņas, Nuārmutjē salas kartupeļus, Soumantrain Burgimdijas sieru, un tam klāt derēja pudele 90. gada Gevry-Chambertin vīna. Tas bija iecerēts kā pārsteigums. Līdz brīdim, kad Mariona pārnāks no darba, viņam vēl bija vismaz stunda laika. Vislabākajā omā Dāms aizvēra ārdurvis, ienesa saiņus virtuvē, iekarināja mēteli skapī un nolika priekšnamā uz galdiņa trīs vēstules, droši vien apsveikumus no Vācijas.

Sabīne, viņu gandrīz sešpadsmitgadīgā meita, jau bija mājās, par ko bez grūtībām varēja noprast pēc skaņām, kas nāca no viņas istabas. Dāms bija atteicies no cerībām strīdēties ar meitu par šo mērkaķu mūziku. Tāpat kā par daudzām citām lietām. Piemēram, pārāk garajiem, sarkanajiem nagiem.

Atverot meitas istabas durvis, kodīga nagu lakas smaka no pārkarsušās telpas viņu gandrīz izsita atpakaļ priekšnamā. Sabīne nekustīgi sēdēja pie datora. Zibenīgi ātri kustējās tikai viņas labā roka un labais rādītājpirksts. Viņa ekrānā ar datorpeli pārbīdīja spēļu kārtis. Dāms tām gandrīz nespēja izsekot līdzi.

-   Sveika, mīļā, viņš draudzīgi sasveicinājās. Nu, kā tev šodien gāja?

Gandrīz ar pretīgumu meita ļāva, lai viņš tai uz vaiga uzspiež skūpstu.

-    Normāli, Sabīne vienaldzīgi atteica un turpināja spēlēt.

Viņš pat neuzdrošinājās apvaicāties, kā meitai sokas skolā.

Atvēris logu, viņš samazināja apkures karstumu.

-    Sabīne, tu taču zini, cik daudz enerģijas tu patērē ar tik pārmērīgu apkuri?

-   Fiche-moi la paix, papa!

Sabīne pielēca kājās, aizvēra logu, demonstratīvi atkal uzgrieza apkuri atpakaļ un saudzīgi, tomēr apņēmīgi izstūma tēvu no istabas. Tad aizvēra aiz viņa durvis. Nogrozījis galvu, Dāms palika stāvam pie durvīm. Sabīnei bija sarežģīts vecums, un, pēc meitas franciski sacītajiem vārdiem, lai liek viņu mierā, viņš saprata, ka mēģināt Sabīnei pateikt kaut ko audzinošu nebūs nekādas jēgas. Kaut kad pēdējā gada laikā viss nogājis greizi.

Dāms devās uz virtuvi, atļāvās glāzi aperitīva un sāka izkravāt iepirkumus. Gaļu noglabāja ledusskapī, pupiņas un kartupeļus nolika uz bufetes. Tieši tajā brīdī, kad viņš bija atgriezis ūdeni un sācis mizot pirmo kartupeli, priekšnamā iezvanījās viņa BlackBerry. Dāms to bija aizmirsis mēteļa kabatā un nu nelikās par to ne zinis.

Valkīru jājiena melodija kļuva aizvien skaļāka. Virtuvē ienāca Sabīne un nolika telefonu līdzās kartupeļiem.

-   Man tas krīt uz nerviem, viņa tikai norūca un, nebilzdama vairāk ne vārda, atkal atgriezās savā istabā.

Zvanīja Lūrs. Viņa vārds mirgoja displejā. Ar Lūru patiesībā viss jau bija nokārtots.

-   Labvakar, Lūra kungs, Dāms sacīja lietišķi, tomēr draudzīgi. Lūrs mēdza zvanīt vienīgi tad, ja tas bija patiešām svarīgi. Šoreiz acīmredzot no lidostas, jo fonā varēja dzirdēt skanam paziņojumus. Vai jūs vēl aizvien esat Briselē?

-   Iespējams, ka radusies neliela problēma, Lūrs tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem. Nekā jauna, Dāms nodomāja. Politikā vienmēr radās problēmas, ko reizi par visām reizēm vajadzēja atrisināt. Lūrs bija daļa no viņa ilgtermiņa stratēģijas: sākotnēji iespējamās problēmas uzskatīt par tik nenozīmīgām, cik vien iespējams.

Lūrs bija labs cilvēks. Dārgs cilvēks. Tomēr beigu beigās bilances kopsummā tas nebija pieminēšanas vērts.

Šī nedēļa bija noritējusi labi, pirmais šķērslis Briselē uzveikts, uzsākta plānošana Berlīnei.

-    Kas tā par problēmu? Dāms noprasīja, dzirdēdams, ka Lūrs vilcinās. Tas bija kaut kas vēl nepieredzēts. Lūrs patiesībā allaž mēdza rīkoties strauji. Dāms mēģināja runāt ironiski. Vai tad jūs vairs negribat ilgāk atrasties savā drošajā ģimenes ostā?

Pirms četrām nedēļām viņš Berlīnē bija iepazinies ar Lūra sievu un viņu abiem mazajiem dēliem. Apburoša namamāte. Taču Dāms tūlīt bija pamanījis starp abiem laulātajiem draugiem valdošo nelielo spriedzi. Viņam radās zināmas aizdomas. Ne tikai no savas pieredzes vien.

-   īsi sakot, es Briselē iepazinos ar kādu interesantu, jaunu sievieti, Lūrs iesāka. Vārdi izskanēja pietiekami skaļi un viņam neraksturīgi satraukti.

-    Kas tā par sievieti?

-    Ļoti skaista sieviete.

Kaut ko citu Dāms, dabiski, nemaz nebija gaidījis. Viņš tūdaļ saprata, ka Lūrs, iespējams, ir velti šķiedis laiku. Un tas nu nekādi nebija paciešams.

Katlā ūdens jau meta pirmos burbulīšus. Dāmām tagad nebija laika risināt attiecību problēmas. Viņš jau nojauta, kas atgadījies. Kaut kas tāds, kas Briselē notika diendienā. Tas bija tikai ļoti cilvēcīgi. Kas tad tur varēja būt par problēmu? Cilvēkam Lūra stāvoklī nevarēja kaitēt pāris fotogrāfiju no Austrumeiropā pavadīta atvaļinājuma.

-   Vakar es biju viņas dzīvoklī, beidzot Lūrs ķērās pie lietas. Viņa balss atkal skanēja apņēmīgi. Dāms zināja, ka patiesībā Lūrs ir ģeniāls analītiķis un labs orators. Un pazīstams siržu lauzējs. Par spīti tam, ka viņš pēc tāda itin nemaz neizskatījās.

-   Apsveicu, Dāms nepārprotami sarkastiski pajokoja. Ar kreiso roku viņš turēja pie auss BlackBerri/, bet ar labo atvilktnē

beidzot uztaustīja nazi. Man tā nekad negadās. Ceru, ka jūs…

-   Nezinu, kā, Lūrs pārtrauca, taču viņa ir atradusi dokumentus.

Dāms zibens ātrumā izrāva labo roku no galda piederumu atvilktnes. Tā viegli notrīcēja.

-   Kādus dokumentus? viņš stingri noprasīja.

-   Tos, par kuriem mēs trešdien runājām.

-    Kā šie dokumenti gadījās tās jaunās sievietes dzīvoklī? Dāms nošņāca.

-   Es tos esmu sev nokopējis, zibenīgi apdomājies, Lūrs atzinās.

Nu Dāms saprata, kāpēc Lūrs gaidīja Briseles lidostā, un viņa reakcija bija salta kā ledus. Politika ir draņķīga nodarbe. Nevienam gluži vienkārši nevarēja uzticēties.

-    Šorīt agri viņas dzīvoklī mazgājos dušā, un, izmantojot brīdi, viņa tos noteikti ir izņēmusi no mapes, kas atradās manā portfelī. Taču man nemūžam pat prātā nebūtu ienācis, ka… Uz mirkli Lūrā uzzibsnīja kaut kas līdzīgs pašizziņai. Līdz šim viņš vienmēr domājis par vislabāko. Un galu galā nebija juties nomākts arī par savu atlīdzību.

-   Kad jūs to atklājāt?

-   Pa ceļam uz lidostu.

-   Acīmredzot sekss jums drusciņ apmiglojis prātu. Dāms bija pārvarējis pirmo satricinājumu. Kāds tai sievietei būtu iemesls šādi rīkoties?

-   Man šķiet, vienīgi ziņkāre.

-    Jums tā šķiet? Dāms zobgalīgi pārvaicāja. Jūs mani patiešām nomierinājāt.

-   Es viņai, dabiski, tūlīt piezvanīju un izsaucu uz sarunu.

-Un? '

-   Parlamentā viņa acīmredzot runāt nevarēja.

Lūrs nepārprotami nolēmis atklāt viņam sliktās ziņas pa mazai drusciņai.

-   Parlamentā? Dāms saausījās. Kas tad ir šī sieviete?

-   Tikai kāda vācu praktikante.

Lūra personīgajā amatu tabulā acīmredzot ļoti nenozīmīga būtne.

-    Kā tad viņu sauc?

-    Viņa ir nekaitīga, Lūrs mierinoši sacīja. Varbūt pat mazliet naiva. Ārpus gultas. Tur viņa ir…

-    Tas mani neinteresē, Dāms valdīja dusmas. Izskatījās, ka Lūrs mēģina novirzīt viņu no galvenā. Viņam radās ļauna priekšnojauta.

-    Katarīna Šūmane. Viņa strādā pie…

Dāms ar strauju kustību aizcirta atvilktni tā, ka galda piederumi skaļi nošķindēja.

-   Kas jums notika, Dāma kungs?

Pēkšņi viņam pār muguru pārskrēja saltas trīsas. Par spīti tām, Dāms mēģināja saglabāt mieru. Tikai nezaudēt savaldīšanos. Uz spēles likts pārāk daudz.

-    Vai mūsu vienošanās un ar to saistītie secinājumi varētu būt nākuši gaismā?

Lūrs neatbildēja.

-   Lūra kungs?

-    Baidos, ka jā, Lūrs beidzot izmocīja. Es Briselē esmu saņēmis mazliet naudas. Vienmēr esmu teicis, ka…

-   Tas neko nenozīmē. Bet nedrīkst taču visu izstāstīt pirmajai mīļākajai, kas gadās pa rokai.

-   Tāds nebija mans nodoms…

-   Kur viņa tagad ir? Dāms vēlreiz pārtrauca.

-    Es zinu, ka tas neko neizsaka, Lūrs izklausījās uzsvērti aukstasinīgs. Viņa man pēkšņi piezvanīja, kad es jau biju reģistrējies. Manuprāt, no kāda krodziņa. Izklausījās ļoti satraukta. Lūrs ieturēja pauzi. Un vēl es nedomāju, ka viņa no tā visa var izdarīt atbilstīgus secinājumus.

Dāms ar brīvo roku ielēja sev otru glāzi aperitīva. Viņš tik tiešām bija rēķinājies ar visu. Veicot darījumus, allaž jārēķinās ar visu. Taču ne ar kaut ko tādu!

-   Kaut ko tik muļķīgu es no jums nebiju gaidījis, Lūra kungs, viņš beidzot noteica. Jūs esat mani pievīlis. Patiešām. La Defense par to nebūs sajūsmā.

Klausulē varēja dzirdēt, kā Lūrs norij siekalas.

-    Viņa grib ar mani runāt.

-   Tad parunājiet ar viņu! Dāms dusmās uzkliedza. Cik ātri vien iespējams. Kamēr vēl viņa nav sapratusi visu kopsakarību!

Klausulē varēja dzirdēt, ka tiek izziņots reiss.

-   Bet es visu nākamo nedēļu būšu Berlīnē. Jūs taču to zināt.

-    Nolādēts! Dāms apķērās. Tad griezieties atpakaļ un nokavējoties satiecieties ar viņu! Jūs taču varēsiet rast kādu izskaidrojumu, ja aizlidosiet uz mājām uzreiz no paša rīta.

-   Tā nevar, Lūrs nosvērti iebilda. Dāms bija trāpījis viņa jūtīgajā vietā. Manai sievai jau radās aizdomas, kad es arī iepriekšējo nedēļas nogali pavadīju Briselē. Es nevaru atļauties riskēt.

Dāms dziļi ieelpoja. "Bērni", viņš tālumā dzirdēja Lūru iebilstam. Tas viņā radīja riebumu. Vienmēr viens un tas pats stāsts. Ar cilvēkiem gluži vienkārši nebija viegli strādāt.

-   Par to jums vajadzēja domāt agrāk.

-    Man taču pat prātā nevarēja ienākt, ka…

-   Nē. Protams, ka ne! Šoreiz Dāmām nācās atzīt, ka viņam taisnība.

Lūrs klusēja. Varēja dzirdēt, kā tiek ziņots par viņa reisu.

-    Ko Katarīna Šūmane jums pateica? Dāms gribēja zināt. Viņš skaidri manīja briesmas.

-    Viņa esot ļoti vīlusies manī kā cilvēkā.

Gluži kā māte, Dāms klusībā nosmējās.

-    Es laikam būtu teicis to pašu, viņš secināja. Tam būs sekas, Lūra kungs. Neatkarīgi no tā, kā viss beigsies. Jārīkojas. Cik ātri vien iespējams.

-   Man tomēr nešķiet, ka viņa kaut ko uzsāks, Lūrs mēģināja mazināt iespējamās briesmas. Gadījumā, ja viņa to sakarību tomēr izpratīs.

-   Kāpēc jūs par to esat tik pārliecināts?

-   Viņa mani mīl. Viņa nekad…

Dāms skaļi iesmējās.

-    Vai viņa jums to pateica? Jā? Un jūs, Lūra kungs? Kāda ir jūsu attieksme pret viņu?

Šoreiz Lūrs neatbildēja uzreiz.

-   Kamēr tikāmies, mēs ļoti labi pavadījām laiku.

Neiedomājams stulbenis, Dāms nodomāja.

-    Saprotu, viņš noteica un izslēdza plīti. Vai zināt ko, Lūra kungs? Lidojiet vien uz Berlīni un ziņojiet, kad lidmašīna būs nolaidusies. Man tas jāpārrunā tepat uz vietas. Gan jau mēs ar visu tiksim galā.

Nesagaidījis atbildi, viņš beidza sarunu, noņēma katlu no plīts, izslēdza virtuvē gaismu un priekšnamā uzvilka mēteli.

-    Man vēlreiz jāaiziet uz biroju, Sabīne!viņš pārkliedza mūziku, kas skanēja cauri atkal aizvērtajām Sabīnes istabas durvīm. Lūdzu, pasaki mammai, lai viņa neko neaiztiek. Ne vēlāk kā pēc divām stundām es atkal būšu mājās.

Cerams, viņš nodomāja.

-   Mamma par to nebūs sajūsmā, Dāms beidzot sadzirdēja meitas atbildi.

To vēl varēja pārdzīvot. Ari viņš pats nebija sajūsmā. Aizvēris durvis, viņš nosteidzās lejā pa kāpnēm.

Kad viņš iznāca Quay de Valmy, bija gandrīz seši. Jau pēc piecām minūtēm viņš atradās Republikas laukuma metro stacijā un iesēdās pirmajā devītās līnijas vilcienā. Vilciens bija pilns, daudz tūristu. Tikai nekrīti panikā, viņš sev sacīja. Viņš taču atradās Francijā. Bija pietiekami daudz laika, lai sazinātos ar vajadzīgajiem cilvēkiem.

Viņi atradās pie paša mērķa. Viņi bija daudz darījuši, lai tur nokļūtu. Pēdējās nedēļas laikā viņi nebija izkustējušies no savām pozīcijām, arī tad, kad kanclere Angela Merkele tās, Vācijā un arī Eiropas Savienības iekšienē, gluži dabiski, jau bija zaudējusi. Tas piederējās pie politikas biznesa. Parīzē Merkelei nekas nevarēja iznākt. Šaurās aprindās par viņu jau smējās. Jūnija beigās jezga ar vācu prezidentūru jau atkal būs garām. Vismaz tā izskatījās. Parīzē. Dāms gan nepiederēja pie šaurā cilvēku loka, kuri tā drīkstēja apgalvot, taču viņš ar tiem varēja sazināties tieši. Galu galā tie viņam maksāja.

Pēc vismaz divdesmit minūtēm viņš izkāpa Saint Augustiņ stacijā un pēc dažiem soļiem jau nonāca Hausmana bulvārī pie mājas, kas izskatījās pēc biroju ēkas. Viņš sasveicinājās ar izbrīnīto durvju sargu, nomurmināja kaut ko par "aizmirstiem svarīgiem dokumentiem" un ar liftu uzbrauca trešajā stāvā. Tur atradās tikai Justīne, viņa sekretāre, kura patlaban visu novāca. Pārējā komanda jau bija aizlaidusies.

-   Sveiki, Dāma kungs, pēkšņi sajutusies vainīga, viņa sacīja, runādama vāciski ar ļoti valdzinošu franču akcentu. Mēs nezinājām, ka jūs…

-   Jūs tik un tā varat iet, viņš tūlīt pārtrauca sekretāri un iebrāzās savā kabinetā. Man vēl ir jāparunā ar La Defense.

-   Jūs taču to varējāt izdarīt arī no mājām.

-   Tur ir pārāk liela jezga, viņš sameloja.

Redzami satrauktā Justīne uz mirkli palika stāvam uz sliekšņa un tad norādīja uz savu rakstāmgaldu.

-   Tad varbūt jūs tagad varētu parunāt arī ar to jauno sievieti, kura pirms stundas jums zvanīja.

Dāms pamanīja lapiņu ar telefona numuru. Beļģijas kods un mobilā telefona numurs.

-   Kādu jauno sievieti? Dāms satraukti noprasīja.

-   Viņa nenosauca savu vārdu. Tomēr vēlējās steidzīgi runāt ar jums. Es, protams, neiedevu viņai jūsu mobilā telefona numuru. Toties pateicu, ka šodien vairs nevēlaties tikt traucēts.

-    Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi, Justīne, viņš nomierināja savu vistuvāko līdzstrādnieci.

Kad viņa bija aizvērusi durvis, Dāms paņēma lapiņu rokā. Nelāgā priekšnojauta kļuva stiprāka. Tas nebija Katarīnas mobilā telefona numurs. Dāms vilcinājās. Sarunu ar La Dēfense vajadzēs atlikt vēl uz mirkli. Viņš sastādīja uz lapiņas uzrakstīto telefona numuru.

-   Hallo? klausulē atsaucās sievietes balss.

-   Dīters Dāms, viņš nosauca savu vārdu. Jūs gribējāt ar mani runāt, kundze…?

Viņa acīmredzami bija gaidījusi šo zvanu.

-   Pašreizējā mirklī tas nav svarīgi, Dāma kungs, balss sacīja pareizā vācu valodā. Izklausījās, ka viņa zibenīgi atguvusies. Pie mums atrodas dokumenti, kam šābrīža politiskajā situācijā varētu būt zināma tirgus vērtība. Ja vien saprotat, ko gribu sacīt.

Dāms pasmaidīja, juzdamies jau labāk. Iesācēja, viņš novērtēja. Sieviete šo teikumu noteikti jau iepriekš rūpīgi izdomājusi.

-   Kur tas ir pie jums?

-   Parlamentā, viņa tūlīt izpļāpājās.

Dāms pasmaidīja. Vairāk neko viņam nevajadzēja zināt. Viņš tūlīt saprata, ko tas nozīmē.

-   Jums taisnība. Tas, protams, ir nepatīkami. Un jūs vēlētos saņemt cik?

-    Divdesmit tūkstošus. Balss ieskanējās jau apņēmīgāk. Tas nav daudz, paturot prātā nepatikšanas, ko jūs tādējādi aiztaupīsiet savam pasūtītājam.

Mājiens bija skaidri saprotams. Dāms nodomāja, ka šī sieviete ļoti precīzi raksturojusi radušos situāciju.

-   Tā tas varētu būt, viņš atzina. Tomēr. Viņam sāka likties, ka šajā sarunā kaut kas nav kārtībā. Kad? viņš izlikās, ka piekrīt. Vajadzēja iegūt laiku.

-   Tik ātri, cik vien iespējams. Pretējā gadījumā mēs ziņosim presei.

Dāms pasmīnēja.

-   Kas ir tie "mēs?"

-   Jūs to labi zināt, Dāma kungs.

-   Nu, protams. Pieņemu, ka jūs gribat skaidru naudu mazās banknotēs?

Sieviete Briselē klusēja. Acīmredzot viņš bija to pārsteidzis negaidot.

-   Vai jūs vēlaties atbraukt pēc naudas uz Parīzi?

-   Nē, balss tūlīt noraidīja viņa piedāvājumu.

-    Es jums izsaku piedāvājumu, kundze…?

Viņa atkal apklusa. Viņa bija piesardzīga, tomēr gluži vienkārši pārāk dumja. Dumja un pārdroša.

-   Man tas tagad jāapspriež ar pasūtītājiem. Un tad es ar jums vēlreiz sazināšos. Vai varu jums atkal zvanīt pa šo pašu numuru?

-   Jā, atbildēja sieviete, kuru tik ātra piekrišana bija manāmi pārsteigusi.

-    Nu labi, tad es jums piezvanīšu. Dāms nolika klausuli uz aparāta, piegāja pie skaņu necaurlaidīgā loga un noskatījās uz izgaismotā Hausmana bulvāra rosīgo satiksmi. Doma par atlīdzības izmaksu Katarīnai pilnā apmērā bijusi laba. Tomēr tagad vajadzēja nopietni ķerties pie darba.

Lūrs sastrādājis mēslus. Ar to arī jāsāk. Un viņš vēl uzskatīja sevi par profesionāli. Viņš bija muļķīgi samelojis. Naivi. Dāms nevilšus iesmējās. Bet to visu varēja labot. Ar lielu varbūtību. Kārtis atklātas, taču nekas vēl nedraudēja. Tomēr tagad no otrā flanga nācis vēl viens uzbrukums. Proti, neatkarīgs uzbrukums. Dāms varēja precīzi iedomāties, kas noticis. Un nu apdraudētas arī viņa pozīcijas.

Viņš atgriezās pie rakstāmgalda un no augšējās atvilktnes izņēma ādas mapi ar vizītkartēm. Viņa biznesā sakari bija pats galvenais.

Kartīte ar, viņaprāt, mazliet pārāk kareivīgo logotipu zem nosaukuma V./. P. securite bija iebāzta pašā aizmugurē. Katram gadījumam.

Pjērs Tapī tūlīt pacēla klausuli.

-    Dīters Dāms, bija viss, ko viņš īsi pateica. Jūs mani atceraties?

-   Bet, protams, Dāma kungs. Zemā, mazliet piesmakusī balss nemaz neizklausījās pārsteigta.

-   Patiesībā man radusies problēma.

-    Es taču jums toreiz teicu, Dāma kungs, Tapī atteica ar vīrišķīgu valdonību, kas uz Dāmu bija atstājusi iespaidu jau Nigērijā. Katru problēmu var atrisināt.

Pirmā nodaļa

Pirmdiena, 2007. gada 19. marts

Berlīne

Durvis atsprāga vaļā, un Brants tūlīt tika sagrābts kā spīlēs. Vispirms tika aizsprostota izeja. Nepaguvis ne atjēgties, viņš no aizmugures saņēma spērienu. Pirmo tieši starp kājām un tad kaut kur virs krustiem. Viņš mēģināja pagriezties atpakaļ un ieraudzīja plecīgu vīru ar drūmu skatienu, kurš bija nostājies viņam ceļā.

Neizskatījās, ka šis tips prastu jokus. Apmēram piecdesmit gadus vecais vīrietis bija ģērbies gaiši brūnās, saņurcītās audekla biksēs, uzvilcis pamatīgi nosmērētas ielas kurpes un izbalējušu, tumši zaķi krekht ar atkārušos krūšu kabatu, krietni notaukotu, cik nu varēja redzēt no kreisās auduma puses, kas izliecās virs vēdera zem pelēkā vilnas mēteļa. Garie, līdz skaListam krītošie, sudrabaini sirmie mati virs ausīm gludi atķemmēti uz pakausi, mežonīgi sapinkājusies vaigu bārda uz zoda atkal gandrīz saplūda kopā. No viņa labās rokas nokarājās krēmkrāsas audekla maiss: Point. Lielveikals. Ar treknu, sarkanu punktu uz "i". Ar neizteiksmīgu seju vīrietis nāca viņam tieši virsū.

Bezpajumtnieks, nodomāja Bernhards Brants un jau grasījās pagriezties uz sāniem, lai izvairītos, kad garais lamzaks viņam aiz muguras ar savu melno tūristu divriteni rupji aizlauzās garām, uz atvadām iegrūda viņam sānos stūri un, nebilzdams ne vārda, izgaisa vakara drūzmā uz sestā perona. Esiet sveicināti atkal Berlīnē, pasaules iecietības galvaspilsētā.

Atkāpieties, lūdzu! no skaļruņiem atskanēja čerkstoša sievietes balss. Kārtējā pavēle draudzīga ieteikuma formā. Noskanēja trispakāpju signāls, brīdinot, ka durvis aiz viņa tiek aizvērtas. Vilciens aizripoja tālāk.

Brants dziļi ieelpoja svaigo gaisu un izgāja no Frīdrihštrāses stacijas pa kāpnēm, kas veda uz trūcīgi apgaismotu gājēju pāreju zem dzelzceļa tilta pāri Šprē upei. Kāda apmēram divdesmit gadus veca sieviete melnā, dēmoniskā ietērpā ar smagiem biezzoļu zābakiem nošķīrās no dlkdienīga bariņa, kurā melnajam sunim bija visnekaitīgākā kakla siksna. Viņa uzstājīgi nāca Brantam klāt.

-    Iedosi savu biļeti?

Brants ilgi nedomāja. Viņš bija labā omā un tāpēc šoreiz atdeva savu apzīmogoto vienreizējo braukšanas biļeti ABC tarifu zonai, lai gan tās cenu arī būtu varējis atrēķināt no nodokļa. Sieviete, kuras matu rūsas sarkanās šķipsnas spraucās ārā no melna, bieza vilnas lakata, tomēr bija redzami pārsteigta un ar pūlēm izmocīja smaidu sudraba pīrsingiem caururbtajās lūpās.

-    Ei, paldies, vecais, viņa nosauca Brantam pakaļ.

-    Laimīgu ceļu, viņš tikai novēlēja. Viss kā parasti. Viņam šodien tas nerūpēja. Ne jau gluži tik vienkārši. Pagājusī diena bija ļoti veiksmīga. Un Brants vēlējās, lai tā turpinātos.

Viņam virs galvas aizdārdēja nākamais vilciens, kas brauca Centrālās stacijas virzienā. Sejā asi iesitās auksts vējš, viņš pavilka augstāk mēteļa apkakli. Pie margām uz kartona kastēm guļammaisos tupēja divi jauni vīrieši, kuru šaubīgās nodarbes līdzšinējā vienīgā skopā peļņa bija divas vara un bronzas monētas. Nevarēja sacīt, ka arī baltā džemperī ģērbusies bālā muzikante, kura ar savu vijoli steidzīgajiem garāmgājējiem par viņu naudu sniedza vismaz akustisku pretpakalpojumu, par savu mākslu būtu saņēmusi kaut vai puslīdz pienācīgu atlīdzību. Brants ar kreiso roku uzmundrinoši iemeta iedauzītajā futrāli vienu eiro un aši pameta skatienu pulkstenī. Viņš allaž bija ļoti precīzs.

Šodien viņš licis uz spēles visu.

"Pastāvīgā pārstāvniecība", Ķelnes krodziņš valdības kvartālā, atradās tieši pretī Frīdrihštrāses stacijai pie Kuģu būvētāju dambja. Ūdenī atspoguļojās zeltainā neona reklāma un siltā gaisma no lielajiem daudzstāvu stūra mājas arku logiem ar rotaļīgajiem erkeriem. Lai gan spoži spīdēja saule, pie ieejas zem platajiem, zilajiem saulessargiem ar Gaffel-Kolsch alus reklāmu nesēdēja neviens cilvēks, un arī vilinošie koka galdiņi, kas aizņēma visu ietvi gar Šprē krastu, eifēmistiski iesauktu par Reinas terasēm, slējās garlaicīgi tukši.

Nedēļas nogale, ko Brants sev dāvāja pēc šīsdienas apspriedes galvaspilsētā, vēl aizvien bija silta. Pavasaris beidzot gandrīz pienācis, tomēr ziema vēl negrasījās padoties. Laikam gan pamazām jāsāk pierast pie šādiem klimata izlēcieniem. Un ne jau tikai Dienvideiropā, kuras lielāko daļu nakts laikā paralizēja sniegs, kamēr nomācoši daudziem slēpošanas pacēlājiem Alpos sniega trūkuma dēļ plašā teritorijā nācās pārtraukt darbību. Viņš šodien Frūh bija lasījis, ka arī Berlīnē, iespējams, kuru katru mirkli atsāks snigt.

Knutam paveicies, Brants klusībā pasmaidīja. Viņš piepeši atskārta, ka nevaldāmā aizrautība ar gandrīz bāreņos palikušo ledus lāci zoodārzā, kas avīžu virsrakstos jau izspiedusi gatavošanos svētdien paredzētajām Eiropas Savienības piecdesmitās gadskārtas svinībām, pielipusi arī pašam. Brants sev jautāja, kurš vairāk cietis no avīžu saceltās kņadas šis jaukais plēsīgais zvērs vai viņa kopējs, kura privātā dzīve tagad tika nežēlīgi izvilkta atklātībā.

Knuts. Diez vai kāda dzīva būtne tagad spētu būt vēl labāka apsūdzība saistībā ar draudošajām klimata pārmaiņām. Turklāt brīvībā mītošajiem viņa sugas brāļiem medīšanu apgrūtināja ne vien Arktikas kūstošie ledāji, bet arī kanādiešu roņu mednieki, kuri aizvien biežāk nevēlējās dalīties laupījumā ar leduslāčiem. Taču tam patlaban nebija nozīmes. Galvenais bija klimats, un mazais Knuts šajā nežēlīgajā un morāliski saltajā pasaulē kļuvis par simbolu, kas ar nodomu novedis izmisumā citus vācu zoodārzus, kurā ar normāliem pēcnācējiem apveltīti gan ziloņi, gan pērtiķi.

Brantam bieži bija gadījies dzirdēt par "Pastāvīgo pārstāvniecību", taču viņš to vēl nekad nebija apmeklējis. Deviņdesmit astotajā gadā, kad jaunajā galvaspilsētā Berlīnē nācās pulcēties piecdesmit tūkstošiem reinzemiešu no Bonnas, tas kļuva par īstu sensāciju. Gastronomiskā ziņā.

Brantam aiz muguras atskanēja signāltaure, viņš instinktīvi atrāvās un ēkas ziemas ieejā ar plecu uzgrūdās kādai jaunai dāmai ar ļoti izteiksmīgu augumu, kura bija nupat aizsmēķējusi cigareti.

-    Sornj, Brants atvainojās un pacēla viņai no rokas izslīdējušo paciņu, kas bija nokritusi zemē. Sarkanbaltas Belga. Šajā apkārtnē ļoti reti sastopama marka, ko vēl aizvien tirgoja Beļģijā. Uz baltās uzlīmes ar trekniem, melniem burtiem uzdrukāts Eiropas Savienības standarta brīdinājums Fumer tue\ Zem tā ar zilu pildspalvu pierakstīts mobilā telefona numurs ar Vācijas kodu. Brants atdeva beļģu cigaretes jaunajai sievietei.

-   Jūsu vecumā šāds brīdinājums ir jāuztver nopietni, viņš pajokoja. Novēlu jauku vakaru.

Atbildes vietā viņa viegli, tramīgi pasmaidīja, pateikdamās par negaidīto, draudzīgo uzmanības apliecinājumu, un Brantam uz mirkli radās iespaids, ka sieviete izskatās noskumusi. Tad viņš iegāja krodziņā.

Zāle alus darītavas lielumā bija pilna ar visdažādākajiem tūristiem, un, kā Brants nomanīja, tur sēdēja arī divas vai trīs valdības ierēdņu grupiņas. Visur karājās ierāmēti attēli ar Bonnas politikas korifeju un ietekmīgu personu fotogrāfijām, sienas rotāja krāsainas rozetes, starp tām ari fotogrāfija ar seno Ķelnes mūziķu grupu sešu cilvēku sastāvā. Ar parakstu: "Kurš šo grupu pazīst, tas ir savējais."

Valzirgu ūsas. Ļoti nepārprotami. Brants instinktīvi secināja, ka nekad nav dzirdējis nevienu grupas Hohner dziesmu.

Plakāts par pazīstamu kabarē zvaigžņu uzstāšanās programmu, kas jau labu laiku rādīta Asaru pilī, valsts austrumu pusē pārmaiņu laikā par panākumiem bagātu teātri pārbūvētā kādreizējā robežapsardzes ēkā, Brantam modināja neskaidras atmiņas par to, kā astoņdesmito gadu sākumā viņam tur nācās runāt ar stoisku VDR ierēdni un atbildēt uz viņa jautājumiem pēc viesošanās pie sava sirmā vectēvoča Pankovā, un par neapmainītu ostmarku iztērēšanu piespiedu kārtā, iegādājoties bērnu grāmatas par Zemnieku karu.

Gandrīz pie pašiem griestiem karājās liela šīfera tāfele ar "Pastāvīgās pārstāvniecības" virtuves šāsdienas piedāvājumu. Zem tā ar baltu krītu uzvilkts nepārprotams brīdinājums: Lūdzu, uzmaniet savas somas! Telpas galā Brantam acīs iekrita sarkans karogs ar baltu uzrakstu. Mācīties no rietumvācieša nozīmē mācīties uzvarēt. Nu skaisti, viņš nodomāja.

Krodziņa priekšējā daļa pie taisnstūrainās bāra letes bija pilna ar cilvēkiem. Šodien, vismaz Ķelnes pirmā futbola kluba līdzjutējiem, norisinājās izšķirošā spēle pret Hansa Rostock klubu par iekļūšanu pirmajā bundeslīgā. Turklāt Ķelnei, viņa dzimtās pilsētas komandai, kuru viņš atbalstīja kopš divpadsmit gadu vecuma, tā bija pēdējā iespēja. Pareizāk sakot, pati pēdējā. Kad kaut kur rādīja spēles ar šās komandas piedalīšanos, Brants skatījās tiešraides. Un sēdēja pie televizora. Vēl aizvien. Ja vien to, gluži kā šodien, varēja laikus iekārtot.

Labā noskaņojuma radītajā bezbēdībā viņš piemiedza ar aci apmēram četrdesmit gadus vecajai, rudajai sievietei, kura ar glāzi ūdens rokā sēdēja pie letes uz polsterēta bāra krēsla un saltām, dīvaini stingām, zaļām acīm vēroja ieeju. Viņa bija ģērbusies izbalējušos džinsos un šaurā, baltā blūzē zem antraclta krāsas jakas, kas vēl vairāk izcēla kuplo augumu, un Branta skatiens uz mirkli pakavējās pie viņas. Branta gaumei viņa bija mazliet par daudz uzkrāsojusies. Sieviete izlikās Brantu neredzam. Tātad nekā, viņš nodomāja. Tomēr vakars vēl tikai sācies. Turklāt tik un tā izskatījās, ka šī sieviete kādu gaida.

Bernard, nāc šurp! no labā stūra līdzās garderobei atskanēja gandrīz nepatīkami skaļa vīrieša balss. Rolfs Toišers sēdēja, nē, karaliski slējās tronī pār augsto stūra galdu, no kura varēja vislabāk redzēt ieslēgto televizoru virs ieejas tualetēs, māja ar roku un sparīgi rādīja uz brīvo krēslu sev līdzās.

Pēdējo reizi Brants Toišeru bija redzējis apmēram pirms gada. Abi kopā toreiz skatījās futbola čempionāta finālspēli. Kopš tā laika bijušais ekonomikas nodaļas redaktors ievērojami pārvērties. Ar visu apņēmību, ko var likt lietā aizvien pieaugošas plikpaurfbas nomākts, izmisis vīrietis, viņš galvas sānos atlikušos matus bija apgriezis milimetra garumā un plānās lūpas ar ļoti izteiktajiem lūpu kaktiņiem izcēlis ar šauru bārdu. Viņa nervozi nemierīgie plakstiņi tagad izcēlās daudz vairāk.

Pagājušajā gadā Toišers bija pārgājis uz kādu plašsaziņas līdzekļu aģentūru Berlīnē, taču ar sirdi vēl aizvien palicis dzimtajā pilsētā. Toišeram vislabāk patika norunāt tikšanās šeit, jo viņa aģentūras birojs atradās pavisam netālu. Izskatījās, ka viņš to domājis patiešām nopietni. Ne tikai tādēļ, ka Toišers ar Brantu gribēja lietišķi aprunāties.

Zem dārgā uzvalka bija pavilkts melns sporta krekls ar dzeltenu uzrakstu pār visām krūtīm: Ķelne Reinas prieku metropole. Melnā somiņa pie jostas, kam vajadzēja liecināt, ka viņš allaž ir gatavībā, tātad arī bija svarīga.

-   Prieks tevi redzēt, Rolf, Brants ar spēcīgu rokasspiedienu apsveicinājās ar savu bijušo kolēģi, uzkarināja mēteli un apsēdās viņam aizņemtajā krēslā.

-    Man tāpat, Toišers norūca. Tu esi pamatīgi nokavējis. Spēle jau ir sākusies.

-    Viss diemžēl kaut kā ievilkās, Brants atvainojās un apsēdās. Toties mans brauciens ir pilnīgi un labi atmaksājies.

No šejienes pavērās izcils skats uz televizoru, kas bija novietots augstu koka plauktā virs durvīm uz vīriešu un sieviešu tualetēm. Komandas jau iznāca laukumā, Ķelne sarkanos, Rostoka zilos sporta tērpos. Tomēr Ķelnes komandā spēlēja tikai četri vācieši. Brants neskaidri atcerējās slavas apvīto septiņdesmito gadu vidu, kad beļģis Rodžers van Gūls bija pirmais un vienīgais ārzemnieks izcilajā Volfganga Overata komandā. Toišers izskatījās pavisam aizrāvies. Arī možais pensionārs baltajā uzsvārcī šķita ieinteresējies par spēli. Viņš stāvēja pie galda pretī ieejai tualetē zem televizora un acīmredzami apspriedās ar pastāvīgajiem apmeklētājiem.

-    Izskatās, ka tev darbā pa šo laiku ir klājies labi, Toišers iesāka, nenolaizdams skatienu no televizora ekrāna. Katrā ziņā pēdējā laikā esmu lasījis dažus tavus rakstus. Pārsvarā gluži labs darbs. Visu cieņu.

-   Man prieks, Brants pateicās un atkal ieraudzīja jauno sievieti, ar ko bija saskrējies pie krodziņa, un kura tagad nesteidzīgi ienāca atpakaļ zālē. Melni svārki līdz ceļiem, rūsas sarkans, dārgs vilnas džemperis zem cieši piegulošas, melnas ādas jakas, melnas zeķbikses un sarkanbrūni zābaciņi. Viņas modro seju ar vēl ļoti glāsmainajiem vaigiem, mazliet pārāk plato muti un pilnīgajām, sarkanajām lūpām ieskāva tīšām sapinkoti, melni mati. Viņa izturējās savā ziņā pārdroši un tomēr mazliet nevainīgi. Sievietei plecā karājās bieza audekla soma vara krāsā.

-   Lieku divi pret vienu par Ķelni, Toišers piedāvāja.

Brants jau labu laiku nojauta, ko Toišers no viņa gribēja. Taču Toišers vēl nesteidzās runāt. Steigties viņam nešķita pareizi.

-    Skaisti gan, viņš enerģiski turpināja iesākto sarunu. Viņi var priecāties, ja ar šo paklīdušo vistu baru nospēlēs neizšķirti.

Melnmatainā meklējoši nopētīja zāli, apņēmīgi panācās uz viņu pusi, tikai aprauti ar nedrošu smaidu atbildēja uz viņu uzmundrinošo skatienu un tad devās pie aiznākošā galdiņa. Tur viņu gaidīja kāds labi ģērbies, pēc Branta domām, neizteiksmīgs vīrietis brūnā velveta uzvalkā. Gandrīz četrdesmit gadus vecs, gaidu pilns. Viņš piecēlās, draudzīgi paliecās, kad bija nonācis rokas stiepiena attālumā, un tad aši uzspieda sievietei skūpstu uz labā un kreisā vaiga. Viņa izskatījās vīlusies, Brants nodomāja, lai gan patiesībā to itin nemaz neizrādīja. Bet varbūt viņš šādi tikai žēloja sevi. Arī Anne viņu pēdējās tikšanās laikā, uz kuru Brants devās ar lielām cerībām, bija diezgan strupi viņu atraidījusi.

Toišers pacēla gaisā divus pirkstus. Tūlīt uz priekšu saliecies garmatains viesmīlis zilā sporta tērpā kā lapsa zosu medībās nolika uz galda divus alus. Uz viņa apakšdelma bija uztetovētas baisas liesmas, ko malās greznoja iespaidīgi sudraba rotājumi. Toišers klusēdams saskandināja ar Brantu. Nu varēja kļūt tikai jautrāk. Toišers jau bija izdzēris piecus kausus alus. Un Rostokas klubam bija vislabākā aizsardzība otrajā līgā ar tikai divdesmit iesistiem vārtiem, kā tagad stāstīja diktors ar plašajām statistiskajām zināšanām.

-   Varbūt tur vēl kaut kas iznāks, Toišers uzsvērti optimistiski nomurmināja. Kā tu teici, no kurienes tu ieradies?

-   No Kecinas, Brants tikpat nevērīgi atbildēja. Pēkšņi viņam līdzās kaut kas nosprauslojās. Toišers izvilka savu mobilo telefonu un apzināti Jāva tam vēl divreiz nosprausloties, un tas, dabiski, piesaistīja dažu apkārtējo uzmanību. Tas ir Knuta oriģinālais zvana tonis, viņš paskaidroja. Gluži vienkārši nebija to tik viegli izfiltrēt. Taču mūsu aģentūrā strādā prasmīgi ļaudis. Tas ir mūsu klientu iecienītākais zvanu tonis. Tad viņš beidzot atbildēja uz zvanu, nosauca savu vārdu un pēc brīža uzsvērti noteica tikai: Labi.

Brants nogrozīja galvu un palūkojās apkārt. Viņš nespēja atraut skatienu no nesaderīgā pāra pie blakus galdiņa. Vīrietis dzēra Kolsch alu, sieviete piekrītoši pamāja, kad viesmīlis nolika glāzi viņai priekšā, un vārgi pasmaidīja, bet vīrietis tikmēr pacēla glāzi uz viņas veselību. Neizskatījās pēc jautra vakara. Šādu spriedzi viņš pats, par laimi, jau gadu nebija izjutis. Mēģinājumi turpinājās, taču kopīgu valodu tā arī neizdevās atrast. Brants iedzēra malku alus. Varbūt tieši tāpēc viņam likās pat aizraujoši dažreiz noskatīties, kā daži pāri ar ārkārtīgi atšķirīgām interesēm acīmredzami sarežģīja sev dzīvi. Šādos mirkļos Branta mīlestība pret detaļām gandrīz līdzinājās lūrēšanai.

Labi, Toišers šoreiz jau garāk novilka klausulē. Ar šo vienu vārdu vien viņam izdevās skaidri likt zvanītājam noprast, ka tas, lūdzu, varētu izteikties īsāk.

Brants jau gadiem ilgi pārtika no intensīviem novērojumiem, ko viņš savās reportāžās izteica vārdos. Acis allaž vērīgi izraudzījās tieši neparasto un, kad vien iespējams, to arī izpētīja. Brants nodomāja, ka tie abi pie blakus galdiņa acīmredzot noteikti nebija uzturējuši pārāk ilgas attiecības, un vēl šķita, ka ar pēdējām cieņas paliekām viņi centās izturēties pieklājīgi. Viens gan Brantu pārsteidza: izskatījās, ka rudmatainā, kura tagad sēdēja ar muguru pret ieeju, abus cītīgi novēroja.

Pēc trešā "labi" Toišers mainīja toni.

-   Tā ir ļoti laba ideja. Taču tagad es vairs negribu, lai mani traucē.

Toišers iebāza telefonu atpakaļ somiņā pie jostas.

Pirmais sitiens no labās puses uz kreiso. Abas komandas piesardzīgi novērtēja viena otru, Rostokas neveiksmīga piespēle, un tagad pirmais pieminēšanas vērtais Ķelnes uzbrukums beidzās ar soda sitienu, kas tomēr netika trāpīts vārtos.

-    Kecina? Toišers pajautāja, kad bumba bija nokritusi ārpus laukuma. Tas taču ir kaut kur Brandenburgā?

-    Pareizāk sakot, Havelandā. Tur, kur dzīvojis Ribeks.

Viesmīlis nolika viņiem priekšā vēl divus kausus svaiga

Kolsch alus.

-    Man likās, ka viņš bija no Vupertāles, Toišers tūlīt atsaucās.

-   Ne jau tas Ēriks Ribeks. Tas ar bumbieriem.

-   Ko? Toišers uz mirkli novērsās no televizora. Kādiem bumbieriem?

-    Vai tad pamatskolā tev tas nebija jāmācās no galvas? Brants pasmaidīja. Fon Ribeka kungs no Ribekas Havelandā, kuram dārzā bumbiere auga… Un tad vēl bija rudens. Un pārējo esmu jau aizmirsis.

-   To es noteikti… sods! Toišers negaidot iesaucās. Rostokas kluba spēlētājs bija Novakovičam sagādājis soda minūtes par kritienu. Lielākā daļa apmeklētāju pilnā kaklā lamāja tiesnesi, kurš bija atteicies piešķirt pienācīgo vienpadsmit metru soda sitienu. Tam tak acu vietā ir tomāti, Toišers dusmojās, un visi apkārtējie viņam piekrita. Pat jaunās sievietes pavadonis garlaikoti pagriezās un arī acīmredzot izteica kādu nepiedienīgu piezīmi. Uz tāda pamata jau nevarēja dibināt funkcionējošas attiecības. Brants uz mirkli mēģināja ieskatīties sievietei acīs, viņa Brantam nedroši uzsmaidīja, izvilka no jakas kabatas Belga paciņu, paņēma vienu cigareti un nolika paciņu uz galda. Viņa ir satraukta, Brants vēlreiz pārliecinājās.

-    Ei, nu paskaties vien, Toišers iesaucās un burtiski ierāva viņu atpakaļ spēles norisē. Izcili!

Serhats no labās puses apspēlēja divus Rostokas kluba spēlētājus, padeva bumbu Novakovičam laukuma vidū, kurš tūlīt to piespēlēja Kabanasam. Tomēr šveicietis no tuvāka attāluma trāpīja vienīgi divām Rostokas kluba aizsarga kājām. Pūlis atkal saviļņojās. Pat oficiants bija sācis rosīties lēnāk. Jaunās sievietes pavadonis pats piegāja pie letes un pasūtīja vēl divus kausus alus. Jaunā sieviete turpināja nervozi smēķēt.

Ķelnes komandas spiediens pieņēmās spēkā. Šoreiz Serhats iesita bumbu centrā, Fabio iztraucēja Rostokas kluba vārtsargu, kurš vienkārši ļāva bumbai nokrist, un Novakovičs vismaz no piecpadsmit metru attālumā netraucēti iesita bumbu vārtos.

-    Jāāāā! Toišers iekliedzās un sajūsmā iebelza Brantam pa plecu. Pilnīgi sveši cilvēki sadevās rokās. Tikai rudmatainā vēl aizvien nekustīgi sēdēja savā krēslā un aši paskatījās pulkstenī, kamēr vīrietis pie blakus galdiņa augstprātīgi nosmējās par caurspīdīgu celofāna mapi ar dažādiem dokumentiem, ko jaunā sieviete ar jautājošu, tomēr neslēpti pārmetošu skatienu nupat bija viņam padevusi zem galda.

-    Skaties! Toišers iebļāvās. Vēl trīs reizes trāpījums tika demonstrēts no divu dažādu kameru skatu punktiem. To vēl papildināja kadri ar pārmērīgi priecīgo treneri Kristofu Daumu aiz sānu līnijas. Viņš gavilēja. Ko es teicu? Tur vēl kaut kas var iznākt. Rostokietis raidīja bumbu laukuma vidū. Un? Kas tev bija darāms Kecinā?

-   Tur izmēģinājuma kārtā astoņsimt metrus dziļi zemē bija iespiests oglekļa dioksīds. Tā dēvētajā ūdens horizontā. Un es…

-   Ūdens… kur?

Spēles mutulis virzījās uz lauka vidu, un Toišers ar prieku pievērsās jaunam tematam.

-    Odens horizontā. Sālsūdeni saturošajos slāņos. Oglekļa oksīds zem augsta spiediena tur saglabājas šķidras gāzes stāvoklī.

-   Un ja ne?

-    Kas ne?

-   Ja tas nepaliek tur apakšā?

-   Tieši to jau arī vajag pārbaudīt. Kamerūnā pirms gandrīz divdesmit gadiem reiz tāds oglekļa dioksīda burbulis izlauzās no pazemes. Rezultātā vairāk nekā divsimt cilvēki zaudēja dzīvību.

-   Tad es gan negribu dzīvot Kecinā, kad tas krāms vairs nevēlēsies palikt apakšā, Toišers iesmējās. Oglekļa dioksīds taču ir daudz smagāks par gaisu un augstā koncentrācijā kaitīgs cilvēka veselībai. Vai tad īre?

-   Tieši tur jau ir tā problēma. Tad…

Toišers nemaz negaidīja paskaidrojumu.

-   Pavisam godīgi. Es pilnīgi noteikti negribu dzīvot Kecinā. Viņš paliecās tuvāk Brantam. Es tev ko teikšu, Bernhard. Berlīne ir tik lieliska pilsēta. Šeit patiešām viss notiek. Tikai Herta vēl aizvien ir īsta katastrofa. Kopš viņa ir pārcelta uz vilcienu satiksmes pārvaldi, visi rotaļu vilcieniņi pienāk ar nokavēšanos.

Toišers skaļi nosmējās pats par savu joku un iedomīgi paliecās Brantam tuvāk.

-   Es nupat tieši pie Migelezera nopirku zemesgabalu, vietu savai mazajai jahtai. Ar mūsu firmas starpniecību. Tas tagad ir ļoti izdevīgi. Pat Jaunajā Venēcijā. Tieši pie ūdens.

-   Arī nav slikti, Brants skaudīgi noteica.

-   Mani šeit nopietni traucē tikai tas, ka tās sasodītās vides aizsardzības zonas dēļ nākamgad vairs nedrīkstēšu braukt pa pilsētu ar savu veco Spider. Un tāpēc arī pārdot to kasti vairs nevaru. Tas vēl nav antīks auto. Tas ir… Ei, vai tu vispār klausies?

Brants tikai pasmaidīja un norādīja uz televizoru, lai gan spēle šobrīd nebija īpaši aizraujoša. Viņš patiešām jau bija domās aizklīdis prom. Ne tikai tāpēc vien, ka Toišers ar savām tirādēm un gandrīz pilnīgo intereses trūkumu par citiem cilvēkiem bieži vien jau Ķelnē bija padarījis viņu vai traku. Izskatījās, ka Berlīnē viņš sācis izturēties vēl neciešamāk.

Jaunā sieviete vīrietim nopietni pateica kaut ko tādu, kas viņam, šķiet, nelikās interesants. Viņš vienā mierā pabāza mapi ar dokumentiem atpakaļ zem galda. Tad ieskatījās savā pulkstenī. Piecēlās, nolika uz galda desmit eiro naudaszīmi, pārmeta pār roku savu pelēko mēteli, ļoti atturīgi pasniedza roku jaunajai sievietei un cauri pūlim spraucās uz izeju.

Jaunā sieviete palika viena. Brants nešaubījās kaut ko tādu viņa vēl nebija piedzīvojusi. Viņa mēģinājums vēlreiz jautri uzsmaidīt sievietei šoreiz izrādījās neveiksmīgs. Viņa ielika dokumentus atpakaļ somā un, cik nu Brants manīja, uz mirkli palika apjukusi sēžam. Tad izdzēra alu un sāka stingi raudzīties televizorā. Oficiants tūlīt nolika viņai priekšā jaunu glāzi. Viņa tikai mēmi pamāja un samaksāja.

-    Vai tu ar mani vairs nerunā? Toišers nelikās mierā.

-   Es tagad domāju par vidi. Ari kādreizējās krievu kara lidostas Brandenburgā varētu aizvākt, Brants mazliet satraukti atteica. Taču tad politiķi zaudētu iespēju tik ātri nokļūt darbā. Vai tu vispār zini, cik daudz tonnu oglekļa dioksīda gada laikā tiek izgāzts kaut vai tikai tajos bezjēdzīgajos lidojumos starp Bonnu un Berlīni?

Toišers aši attrauca:

-    Nē. Nezinu. Un ari negribu zināt. Godīgi sakot, šis ekopopulisms un nebeidzamā pļāpāšana par klimatu man krīt uz nerviem. Konkrēti mums ir kāds klients lidsabiedrība, kas šobrīd ir pārbijusies līdz nāvei, jo saskaņā ar pēdējām aptaujām visi vācieši ir sākuši retāk ceļot ar lidmašīnām.

-   Nu brīnišķīgi, Brants nopriecājās. Tātad no mūsu kritiskajām reportāžām tomēr ir kāds labums.

-   Ak, blēņas! Esmu gatavs ar tevi saderēt, ka pēc gada neviens par to vairs nerunās.

-   Nogaidīsim. Lai tikai vēlreiz strauji paceļas naftas cenas, tad runās vienīgi par to.

-   Tu vienmēr ar savām drūmajām domām. Paklausies, ko pa televizoru runā mūsu apokalipses sfinksas preses sekretārs. No tā taču tagad nav nekāda labuma. Drīz Berlīnē būs starptautiskā tūrisma birža. Un vēl mums noteikti jāpanāk, lai plašsaziņas līdzekļos publicētu dažas pozitīvas atsauksmes par lidojumiem. It īpaši pēc tam, kad sasodītais laikraksts TAZ savā titullapā aprēķināja, cik no ekoloģijas viedokļa reāli izmaksā viens lidojums uz Maljorku. Vairāk par četrsimt eiro. Ārprāts! Neaptverama summa. Tas daudziem cilvēkiem vienā rāvienā liek sajusties vainīgiem.

-   Tad taču lidojums ir tikpat dārgs kā taksometrs uz lidostu, Brants nievājoši izmeta.

Toišers nelikās ne zinis par viņa iebildumu.

-   Tas, ka Airbus A 380 savu pirmo lidojumu uz ASV pabeidzis veiksmīgi, ir labs jaunums. Eiropas biznesam. Vai arī tas, ka nākamajā gadā lidojumi uz ASV būs lēti.

Nu Brants patiešām iekarsa.

-   Tās taču ir vislielākās muļķības, Rolf. Tā ES grib ilgtermiņā samazināt oglekļa dioksīda izmešus un vienlaikus nodrošināt vieglāk pieejamus lidojumus uz ASV. Tieši gaisa satiksme lielā mērā veicina pašreizējo globālo sasilšanu. To var izmērīt.

Toišera seja izskatījās daiļrunīga.

-   Vai tu arī esi viens no tiem vides teroristiem, kas grib mums visu sabojāt? viņš sašutis noprasīja un nievājoši paskatījās uz Brantu. Tu tagad brauc tikai ar vilcienu un iepērcies ekoloģisko preču veikalos, ja? Tas visus pašlaik tik ļoti kaitina. Mēs vairs negribam braukt ar lielām automašīnām, kas kaitē videi, un gandrīz vairs nemaz negribam lidot. Kas no tā visa ir iznācis? Tikai tāpēc vien šeit siltāk nepaliks. Tā ir tipiska vācu apokalipses mietpilsonība. Visi no tām klimata izmaiņām taisa biksēs.

-   Un pareizi, Rolf, un pareizi.

-    Es tev kaut ko pateikšu. Ķelnes doms ari bija jāceļ tikai tāpēc, ka šeit pēc aukstajiem viduslaikiem kļuvis siltāk. Cilvēk! Mēs šeit, Vācijā, taču gūstam peļņu no tām klimata izmaiņām, vai tad tu to nesaproti? Un ja arī tās Maldīvu salas kaut kad nogrims? Pie velna, vienalga. Bez tām mēs varam iztikt. Toties pie Baltijas jūras kļūs siltāks, un tad itālieši pārmaiņas pēc brauks atvaļinājumā pie mums atvēsināties. Kolosāli! Viss.

Toišers aši atvilka elpu un vienā rāvienā iztukšoja savu glāzi. Oficiants tūlīt pat nolika divas pilnas. Brants pagriezās atpakaļ. Šajā mirklī jaunā sieviete piecēlās, paņēma somu un pagāja garām viņu galdiņam.

-   Vai viss kārtībā? Brants viņai pēkšņi pajautāja.

-    Ir jau labi, viņa diezgan klusi atteica, tomēr negrasījās apstāties, lai pakavētos. Viņa aizsoļoja izejas virzienā, taču tad nogriezās uz tualeti.

-    Tas nu gan bija ļoti neveikls iepazīšanās mēģinājums, Toišers nicīgi noteica. Brants izlikās to nedzirdam. Rudmatainā tikmēr samaksāja. Pie izejas gāja skaļi. Zālē iebrāzās bariņš viegli iereibušu tūristu un sadrūzmējās tieši pie letes.

-   Vai Kecinā vispār ir kāda stacija? Toišers negaidot painteresējās. Tā taču atrodas kaut kādā pilnīgā nostūrī.

Brants no jauna pievērsās Toišeram.

-   Tur ir piepilsētas autobuss uz Potsdamu. Starp citu, es tur apmeklēju Klimata izpētes institūtu. Labi cilvēki. Nemaz nav jauki, ka pēc vidēji ilga vai ilgāka laika mums draud katastrofa.

-   Ak, mēs taču to vairs nepiedzīvosim.

Toišers neko nesajēdza.

-   Uztaisi taču vienu fotogrāfiju ar Knutu un tavu pasūtītāju, Brants tagad izmēģināja likt lietā ironiju. Air Barlin "Lāča aviolīnijas". Tas izskatīsies pārliecinoši. Un pēc tam apsoliet cilvēkiem par katru petrolejas tonnu kaut kur iestādīt divus kokus, kas absorbēs izmesto COr Tā izdarīja arī Rolling Stones, kad ar savu kravas furgonu armādu devās turnejā pa Eiropu. Dabai draudzīgi koncerti, lūk, kā to sauc. Arī Vatikāns, lai atlīdzinātu par sev piederošo spēkstaciju izmešiem, ir kaut kur nopircis mežu. Bet kamēr reklāmas nolūkā tirgo šādas grēku atlaides, šī grupa vēl aizvien nav atteikusies no kompaktdiskiem. Un pāvests jau sen ir debesīs.

Toišers izbrīnījies skatījās uz viņu.

-    Laba ideja, Bernhard. Tieši par to es tevi cienu. Taču tas sasodītais lācis uz turpmākajām nedēļām ir jau rezervēts. Visi grib dabūt Knutu savai reklāmas kampaņai. Mēs paši gatavojam vienu tādu par videi nedraudzīgu dabas gāzi no Krievijas.

Pilnīgi negaidot Toišers atkal pievērsās ekrānam.

-   Ei, Alpej, sit taču ! Ar lielām pūlēm rietumniekiem izdevās rostokiešu bīstamo sitienu atvairīt uz stūri. Nu, vecīt!

No stūra sitiena nebija nekāda labuma.

-    Ko tad tu tagad īsti no manis gribi?jautāja Brants, kad spēles notikumi bija pierimusi. Līdz puslaika beigām atlikušas vēl vismaz desmit minūtes.

-   Mums steidzīgi vajadzīgi autori ar zināšanām biznesā. Tādi kā tu, Toišers bez aplinkiem atbildēja un mirkli ļāva Brantam aptvert šo informāciju. Un mēs labi maksājam, viņš vēl piebilda, acīmredzot tāpēc, lai jebkādas radušās šaubas nekavējoties iznīdētu jau saknē. Katrā ziņā vairāk nekā tavas avīzes.

-   Tā varētu būt.

-   Padomā, Bernhard. Man klājas spoži. Es ne mirkli nenožēloju, ka esmu nostājies otrā pusē.

-   Man jums vajadzēs rakstīt arī izskaistinātus reklāmas tekstus? Brants drošības dēļ vēlreiz pārvaicāja. Viņš arī agrāk bija saņēmis šādus piedāvājumus. Ja notikumu attīstība plašsaziņas līdzekļos tā turpināsies, drīz vien medijiem stāsies pretī daudzi preses dienestu darbinieki, kuri, pamatīgi izretināto redakciju dēļ aizvien nevīžīgāk veikto pētījumu rezultātā varēja iesmērēt gandrīz jebko.

-   Mēs gribam veikt savu ieguldījumu lietišķu izskaidrojumu sniegšanai iedzīvotājiem, Toišers izvairījās no konkrētas atbildes. Viņš piepeši kļuva ļoti nopietns un veltīja visu uzmanību žurnālistam Brantam. Tagad tikai no citu skatītāju reakcijas varēja noprast, ka spēle vēl turpinās. Tā, piemēram, mēs pārstāvam lielu vācu enerģētikas koncernu, kuram tuvākajā laikā Berlīnē rīkosim simpoziju par enerģētikas biznesa jautājumiem. Dabiski, piedalīsies arī vides ministrs.

-   Gluži kā kvalitātes zīmogs, Brants nievājoši noteica. Toišers izlikās to nedzirdam.

-   Piemēram, šī simpozija frontes līnijā mums jāiebaro daži lasīšanas vērti tematiski ieguldījumi. Tātad arī kaut ko par tādiem slavējamiem projektiem kā Kecinā.

-   Jāiebaro. Skaisti teikts. Un kam?

-   Ar īpašiem paziņojumiem. Sūddeutsche. Frankfurter. Welt. Kā nu tos visus sauc. Un… nu Toišers uzkrītoši ieķiķinājās…

-    mēs iebīdīsim hroniski neaptēstajā TAZ pāris ziņojumu par atomelektrostacijām. Kā par zaļo enerģiju. Tikai to viņi vēl nezina. Es jau tagad nespēju vien sagaidīt lasītāju vēstules.

-   Un vēl arī lobēšana, Brants viņu tūlīt pārtrauca, ar nopirktiem ziņojumiem, ko tik un tā neviens nelasa. Labākajā gadījumā ar Zigmārā Gabriela ievadvārdiem.

-    Mēs savu klientu uzdevumā sniedzam ar ideoloģiju nesaistītus skaidrojumus. Pie tādas iedzīvotāju histērijas tas ir nolādēti vajadzīgs.

-    Ne par kādu naudu pasaulē, Rolf. Bez manis. Man ļoti žēl.

Toišers saglabāja mieru.

-   Tev vēl ir laiks par to padomāt, Bernhard. Taču ne pārāk ilgi. Vesels bars tavu kolēģu dedzīgi vēlas vienlaikus strādāt arī pie mums.

-    Zinu, Brants tikai noteica. Ar kopīgu izsaucienu telpā bija izpaudies sasprindzinājums. Rietumnieki atkal bija atvairījuši augstu sitienu stūrī. Ritēja jau četrdesmit otrā minūte.

-   Tomēr paldies par piedāvājumu, Rolf. Tagad mierīgi noskatīsimies spēli līdz beigām. Tad iedzersim vēl pa kausam alus, un rīta agrumā es braukšu mājās.

-   Tu jau rīt brauc mājās? Nu, bet tas lācis? Nedēļas nogalē Berlīnē notiks visu laiku lielākā Eiropas ballīte. Visa pasaule būs šeit un par to ziņos.

-    Tāda Eiropas politiķu masveida pulcēšanās, no kuras nāks tikai tukšas frāzes, nav manā gaumē. Es pat neesmu akreditēts.

-    Tas nekas, Toišers iesmējās. To es tev varu nokārtot. Tam taču galu galā ir domāti sakari. Kad vien vēlies.

Spēles puslaika pēdējās minūtēs atkal radās spriedze. Toišers no jauna dedzīgi sekoja spēlei. Pēkšņi no tualetes izsteidzās ļoti satraukta, veca sieviete un, vicinādama rokas, metās pie letes. Pēc īsas vārdu apmaiņas viesmīlis viņai sekoja. Arī tualetes apkalpotājs atrāvās no spēles skatīšanās un aizsteidzās uz savu īsto darba vietu.

Brants piepeši nodomāja, ka varbūt šo piedāvājumu nevajadzēja tik pārsteidzīgi atraidīt. Protams, viņam bija savi principi. Vai nu žurnālistika, vai reklāma. Tie abi nesaderējās kopā. Tikai ne viņam. Turklāt arī uzdevuma noteikumi Brantam gan nešķita gluži tik žilbinoši, kā varēja likties pēc Toišera vārdiem. Liela noņemšanās, mazs honorārs par rindiņām im milzums konkurentu par vislabākajām avīžu lapām. Dažreiz Brants nožēloja, ka atteicies no pastāvīga darba. Tomēr, no otras puses, viņš bija lepns par rezultātu.

Arī braucienu uz Kecinu īsti nevarēja saukt par sensāciju. Par klimatu rakstīja visi. Arī Brants. Viņam pietrūka laba stāsta. Ekskluzīva stāsta. Tāda, kas ļautu izcelties.

-   Nu viņa ir prom, Toišers izrāva Brantu no pārdomām.

-    Kas ir prom? Brants pajautāja.

-    Nu, tā rudmate, uz kuru tu visu laiku blenzi. Nupat izskrēja pa durvīm. Tā nu gan bija īsta raķete, vai ne?

-   Gluži jauka, Brants nosvērti atteica.

-    Ko tad Anna tagad īsti dara? Toišers pēkšņi noprasīja.

-   Viņa dzīvo Briselē, Brants sacīja. Toišers bija trāpījis viņa patiešām laimīgās dzīves jutīgajā vietā. Jau gadu.

-   Ko tu neteiksi, Toišers cieši paraudzījās viņā.

Puslaika beigu signāls izglāba Brantu no turpmākiem jautājumiem. Spēlētāji skriešus atstāja laukumu.

-   Vai tev arī tik baigi gribas čurāt? Toišers pajautāja, taču, nesagaidījis atbildi, tūlīt pat piecēlās. Vienlaikus ar viņu uz tualeti aizsteidzās vesels bariņš apmeklētāju. Pēkšņi tualetes apkalpotājs izbrāzās zālē un aizstājās priekšā dūnām, arī viesmīlis atgriezās pie letes un tvēra pēc telefona.

-    Kas tur īsti notiek? Brants pajautāja kādam apmeklētājam, kurš, neizdarījis cerēto, bija atgriezies pie sava galdiņa. Vīrietis izskatījās satraukts.

-    No čurāšanas nekas nesanāks, viņš nikni atcirta. Pie dāmu atejas guļ beigta narkomāne.

" Pastāvīgajā pārstāvniecībā" nekavējoties un gandrīz vienlaikus ieradās ātrā palīdzība un policija. Izskatījās, ka tikai viesi, kas sēdējuši pie pašas letes, kaut ko zināja par notikušo. Tualetes apkalpotājs tikmēr bija noslēdzis tualešu durvis. Viesu dabisko vajadzību apmierināšana tika nodrošināta. Kāds viesmīlis cītīgi sūtīja visus cilvēkus, kuri gribēja apmeklēt tualeti, uz "Berlīnes republiku".

Brantam nepavisam nepatika, ka jaunā sieviete vairs neatgriezās no tualetes. Tualetes apkalpotājs neļāva viņam tur ieiet. Tomēr šķita, ka Branta sniegtais ļoti detalizētais apraksts, kā jau viņš bija baidījies, precīzi atbilda līķim. Ciktāl Brants varēja izdibināt no nedabiski bālā vira, sieviete gulēja mirusi līdzās tualetes durvīm. Un viņai klāt nebija nekā, pēc kā viņu varētu identificēt. Toties blakus līķim atrada šļirci.

Brants bija nolēmis savā vietā sagaidīt policiju. Kārtīgi iedzērušie apmeklētāji devās prom tik rosīgi, it kā nekas nebūtu noticis. Tomēr jau pēc brīža, kad atskanēja sirēnas, pa galdiņiem kā skrejuguns izplatījās ziņa, ka atrasta mirusi narkomāne. Pirmajā brīdī šķita, ka lielākā daļa klātesošo nemaz neizskatās pārsteigti.

-   Pēdējā gada laikā lielākā daļa mirušu narkomānu atrasta Berlīnes Mites rajonā, Toišers paskaidroja, kad bija atgriezies pēc pačurāšanas kaimiņu krodziņā un kompensējis šķidruma zaudējumu ar vēl vienu glāzi alus. Viņa galvaskauss, samircis smalkajā lietū, atstarojas ātrās palīdzības automašīnas bākugunis. Turklāt Toišers runāja tik lietišķi, it kā ziņotu par Federālā biroja statistiku. Pat vairāk mirušu narkomānu kā Frīdrikšainā.

Brants jutās dziļi satriekts. Visvairāk par viesu jūtamo vienaldzību. Arī Toišers šis ne ar ko neapstiprinātās baumas par to, ka jaunā sieviete esot narkomāne, bija pieņēmis kā vienkāršu patiesību. Tas, ka Brants bija spiests to atzīt, viņam radīja vislielāko vilšanos. Viņš vispār nepazina šo jauno sievieti, kurai pirms dažiem mirkļiem vēl bija izrādījis paviršu interesi, tomēr viņu pārņēma zināma līdzjūtību. Pateicoties savai profesionālajai ziņkārei un iztēlei, Brants droši vien par notikumiem pie blakus galdiņa bija nonācis pie apšaubāma slēdziena. Lauzījis galvu. Būtībā tas uz viņu nemaz neattiecās. Viens nu gan tomēr skaidrs: "Pastāvīgā pārstāvniecība" nebija īstais krodziņš, kur izdarīt zelta dūrienu. Un šai jaunajai sievietei ar narkotikām nebija nekā kopīga. Pretējā gadījumā Brants visus savus pasaules uzskatus un pieredzi varēja izmest miskastē.

Toišers vienā mierā pasūtīja vēl divus kausus alus.

Priekā, viņš jautri sacīja. Par bailēm.

Brants pūlējās neklausīties viņā un sakārtot ainas savā prātā. Tām nebija nekādas jēgas. Jauna un, pēc Branta vērtējuma, mazliet bikla meitene satikusies ar vīrieti, ko Brants automātiski ierindoja ja ne starp bankas, tad starp valdības vidēja līmeņa ierēdņiem. Iespēja, ka viņam taisnība, nemaz nebija tik maza. Gatavojoties Eiropas Savienības piecdesmitās gadadienas svinībām, galvaspilsētā saradies pietiekami daudz oficiālu pārstāvju. Daži no tiem pavisam noteikti bija arī "Pastāvīgajā pārstāvniecībā".

Tie abi bija kļuvuši atturīgi, lai gan joprojām izturējās draudzīgi. Sieviete viņam parādīja kaut kādus dokumentus, ko vīrietis, pavirši aplūkojis, smiedamies atdeva viņai atpakaļ. Tas viss varēja būt. Iepriekš norunāta apspriede par kaut kādu svētku pasākumu. Stingri konfidenciāli dokumenti abpusējai izmantošanai. Slepena saruna zem četrām acīm ar jaunu žurnālisti, kādas ik dienu norisinājās Berlīnes restorānos un krodziņos. Par to nudien nebija nekādas jēgas prātot. Skaidrs tikai viens: drīz pēc tam, kad vīrietis, pēc Branta novērojumiem, savu sarunas biedreni atstāja ļoti pārsteigtu, viņa aizgāja uz tualeti. Mazliet vēlāk viņu atrada mirušu. Un viņas somas tur nebija.

Lūdzu, uzmaniet savas somiņas. Šis brīdinājums pavisam noteikti nācis par vēlu.

-    Spēle tūlīt turpināsies, Toišers piebikstīja Brantam un izrāva viņu no pārdomām. Saderam, ka tie puiši tagad liks vaļā pa īstam.

-   Tur kaut kas nav kārtībā, Brants domīgi noteica. Pagaidām spēle viņam likās pilnīgi vienaldzīga.

-    Kas nav kārtībā?

-   Tā nav nekāda narkomāne.

-   Un tad? Kāda tev tur daļa? Vēl vienu alu?

Toišers ar mājienu pieaicināja viesmīli. Brants piecēlās un vēlreiz devās uz tualetes durvīm. Jauns patruļas policists sargāja ieeju aiz pavērtajām durvīm. Acīmredzot tās bija noslēgtas, lai apmeklētāji pagaidām nesāktu uztraukties.

Brants mēģināja šaurajā ejā kaut ko saskatīt. Pa labi, stikla vitrīnā, kas sniedzās gandrīz līdz pašai grīdai un ejas galam, bija izliktas "Pastāvīgās pārstāvniecības" pastāvīgo apmeklētāju un citu politikas reliktu fotogrāfijas. Pašā galā, uz melna krēsla, tieši zem dzeltenās neona reklāmas parasti mēdza sēdēt tualetes apkalpotājs, ja vien turpat ārā neskatījās futbolu. Sauja monētu mazajā, baltajā porcelāna apakštasītē liecināja, ka apmeklētāji viņa darbu cienīja. Parastos apstākļos viņš noteikti būtu kaut ko redzējis. Uzreiz pa kreisi atradās vīriešu tualetes durvis, otrās durvis veda uz dāmu tualeti. Tās stāvēja vaļā. Iekšā varēja dzirdēt drudžainu rosību un nepārprotamas pavēles.

-    Par vēlu, Brants neskaidri saklausīja.

Viņš uzsvērti stādījās priekšā policistam kā žurnālists, kas, šķiet, neatstāja gandrīz nekādu iespaidu, iedeva viņam savu vizītkarti un pastāstīja, ko bija novērojis. Tomēr viņa kā neiesaistītās personas visai neiedomājamie izteikumi nespēja padarīt gaišāku redzami satrauktās policistes seju.

-    Tad jūs to mirušo pazīstat? viņa noprasīja. Brants bija spiests atbildēt noliedzoši.

Durvīs ar muguru pret viņiem jau nostājās ātrās palīdzība ārsts, kura sudrabainais alumīnija koferis rēgojās ejā. Izskatījās, ka viņš atdzīvināšanas pasākumus jau beidzis un tagad acīmredzot sarunājās ar kādu, kas atradās tualetē. Brants cauri krodziņa skaļajam troksnim varēja saklausīt tikai aprautas frāzes.

-   Dūriena vieta… kreisā elkoņa locītava, viņš dzirdēja vīrieša balsi. Taču tikai viena… vairāk ne… savādi… apskatiet rūpīgāk.

-    Gabij! Brants izdzirdēja uzsaucam otru policisti, kura nupat bija iznākusi pa durvīm. Būs labāk, ja paziņosim kriminālpolicijai.

-   Tūlīt, atbildēja uzrunātā, paķēra mobilo telefonu un pieklājīgi vērsās pie Branta. Tagad mēs informēsim kolēģus no kriminālpolicijas. Tad jūs savu liecību varēsiet atkārtot vēlreiz. Pēc maniem aprēķiniem, viņi būs klāt pēc apmēram divdesmit minūtēm. Būtu ļoti jauki, ja jūs vēl tik ilgi varētu pagaidīt. Jūsu adrese mums jau ir, policiste piebilda, uzmetusi skatienu Branta vizītkartei. Tad viņa norādīja uz ieslēgto televizoru. Izskatās, ka Ķelnei nemaz tik labi neiet. Pat pēc visa teātra ar to idiotu.

Brants noprata, ka viņa runā par Svēto Kristofu no Mingersdorfas. Futbola čempionāts viņam tagad bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņš paņēma mēteli no pakaramā un īsi paskaidroja Toišeram, ka grib apmest riņķi ap kvartālu. Toišers jau atkal bija aizrāvies ar spēles skatīšanos un neko neatbildēja. Vilkdams mugurā mēteli, Brants vēlreiz atskatījās. Blakus galdiņš jau atkal bija aizņemts. Trīs jauni francūži acīmredzami izmisuši par Ķelnei raksturīgo ēdienkarti nemierīgi dīdījās uz saviem krēsliem. Pēkšņi viens no viņiem jautājoši pacēla gaisā Belga paciņu. Pēkšņas iedomas vadīts, Brants vēlreiz pagriezās un nāca atpakaļ pie galda.

Paldies, viņš tikai noteica un pilnīgi pašsaprotami paņēma paciņu, pirms vēl francūži sāktu apšaubīt viņa īpašuma tiesības vai varbūt palūgtu iztulkot, kas rakstīts ēdienkartē.

Brants devās uz durvīm. Blakus ielu bija aizsprostojušas divas ātrās palīdzības automašīnas, ziņkārīgie spieda degunus pie stikla rūtīm. Viņš pāris reižu dziļi ieelpoja, aši paskatījās lejā uz Šprē upi un tad aizsoļoja pa labi zem vilciena tilta gar Kuģu būvētāju dambi. Pretī Federālajai preses pārvaldei viņš apstājās zem laternas un izvilka cigarešu paciņu, uz kuras bija uzrakstīts telefona numurs ar Vācijas kodu. Pavisam pēkšņa ziņkāre lika Brantam iejaukties kriminālpolicijas darbā. Viņam gluži vienkārši vajadzēja to noskaidrot, un viņš uzgrieza numuru. Sirdij viegli pukstot, Brants cerēja izdzirdēt vīrišķīgu balsi, kas, iespējams, piederētu vīrietim no "Pastāvīgās pārstāvniecības". Brants viņam vēlējās iespējami lietišķi pastāstīt par radušos situāciju un palūgt atgriezties, lai identificētu mirušo, ar kuru vīrietis pavisam neilgi pirms tam bija kopā sēdējis. Un vairāk tajā visā vairs neiejaukties.

Pēc trešā signāla tomēr ieslēdzās mobilās pastkastītes pakalpojums. Kāda Tanja dzidrā, skaidrā balsī lūdza atstāt tikai labas ziņas. Brants ilgi nekavējās, nosauca savu vārdu un mobilā telefona numuru, noklusēja bēdīgo ziņu un no savas puses lūdza viņam drīz atzvanīt. Tad pameta skatienu uz pulksteni. Bija jau gandrīz pusdesmit.

Brants aizsoļoja pār tiltu, par kuru nebija skaidrs, vai tas ved uz Luizenštrāsi vai Vilhelmštrāsi, atstājot pa kreisi aiz sevis izgaismoto ARD-galvaspilsētas studiju, un nesteidzīgi devās reihstāga virzienā. Šprē savā gultnē meta lielus lokus caur masīvajām granīta plāksnēm starp Marijas Elizabetes Līderes māju, kurā bija izvietots Vācijas Bundestāga zinātniskais dienests, un Pola Lēbes māju, kur notika komisijas sēdes. Arī tur dažos biroju logos manīja pa gaismai. Cik gan nebeidzamu diskusiju par valdības pārcelšanos no Bonnas uz Berlīni bija noticis 90. gadu vidū, cik daudz pārmetumu par naudas izšķērdēšanu izteikts. Gadu gaitā, šad tad braucot ar vilcienu no Ķelnes uz Zoo staciju, Brants bija vērojis būvdarbus un pats sev vaicājis, vai tas viss ir vajadzīgs. Viss bija pārpildīts!

Bonna nu bija pagātne, sarukusi par federatīvu pilsētu, tagad berlīnieši, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, gozējās austrumos atjaunotās galvaspilsētas spožumā, kas šobrīd tika gatavota lielajiem svētkiem par godu Vācijas prezidentūrai Eiropas Savienībā. Otrā Šprē upes krastā, pie laukuma stacijas priekšā mākslīgi uzbērtajā pludmalē jau slējās pirmie guļamkrēsli. Uz atpūtu valdība laikam gan varēja tikai noskatīties.

Svētdien Brants pa Šprē krastu bija pagājies vēl tālāk, pastaigājies pa Ludviga Erharda promenādi, gar Kanclera biroju, kura pārdrošā un bieži kritizētā arhitektūra, par spīti aizvien lielākajiem tumšajiem plankumiem vēja pusē, jau vairs nelikās tik atbaidoša. Vai Kols bija nojautis, ka viņa meita tur šodien vicinās scepteri? Pat jaunā, pa to laiku zibenīgi uzaugusi centrālā stacija, kas ar savām izsmalcinātajām tērauda un stikla konstrukcijām slējās otrā upes krastā, arī vairs nešķita tik uzkrītoša. Brantam tā tagad daudzējādā ziņā likās tikai nepraktiska. Galvenokārt visiem starppilsētu vilciena pirmā un pēdējā vagona pasažieriem, kas, izkāpjot uz perona, nonāca zem lietus. Lai pagarinātu jumtu, trūka gan naudas, gan laika. To Brants bija lasījis.

Brants atkal griezās atpakaļ. Viņš beidzot gribēja uzzināt, vai policija jau nonākusi pie kāda pieņēmuma par tualetē notikušo negadījumu.

Vairāk nekā pēc pusstundas Brants ar skaidru galvu atgriezās "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" un tur saprata, ka, pašam negribot, nav iepaticies Lucam Šteinhēfelam, kriminālpolicijas dežūrdaļas vecākajam virsniekam.

Vidēja auguma, šķietami spēcīgais, mazliet vairāk par četrdesmit gadiem vecais vīrietis bija ģērbies platā džinsa jakā, zem kuras vīdēja melns kokvilnas džemperis. Plāni, pelnu pelēki mati un pazodē tādas pašas krāsas bārdas rugāji. Sarkans degungals. Brilles hromētos rāmjos ar gandrīz ovāliem stikliem, aiz tiem pilnīga paguruma pilnas, skeptiskas acis. Šķita, ka kriminālpolicijas vecākajam komisāram Lucam Šteinhēfelam, kā viņš pats sevi nosauca, garas dienas beigās nebija nekāda prieka iedzīvoties sarežģījumos.

-   Tātad jūs apgalvojat, ka te kaut kas nav kārtībā? Šteinhēfels noprasīja un nošķaudījās.

-   Uz veselību! Brants pieklājīgi sacīja. Ziedputekšņi šajā gadā ir uzradušies ļoti agri. Tas notiek…

-    Klimata izmaiņu dēļ, es pats to zinu, Šteinhēfels viņu neparasti skarbi pārtrauca. Taču šobrīd esmu tikai saaukstējies.

Viņš vēlreiz pārskatīja savas piezīmes par Branta novēroto. Brants ar acs kaktiņu pamanīja no sieviešu tualetes atspīdam zibspuldzi. Steinhēfela kolēģi fotografēja līķa atrašanās vietu.

-   Kaut kas patiešām nav kārtībā, ja reiz pie tualetes tiek atrasta jauna sieviete bez personību apliecinošiem dokumentiem. Dabiski. Taču ātrās palīdzības ārsts ar lielu pārliecību apgalvo, ka notikusi heroīna pārdozēšana. Tas tagad tiek pārbaudīts. Šļirce jau ir noglabāta drošā vietā.

-   Man gan tā nešķiet, Brants nerimās. Šeit, šaja krodziņā? Vai jūs atradāt viņas plecu somu?

-Jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka jaunā sieviete, ejot uz tualeti, paņēma somu sev līdzi? Šteinhēfels šaubīdamies pārvaicāja un atkal aizspieda sev degunu. Tātad krodziņā ir pazudusi kāda soma.

-    Pilnīgi pārliecināts.

-   Tad jūs līdz šim esat vienīgais liecinieks, kurš šo somu ir redzējis. Arī tualetes apkalpotājs to nav pamanījis. Taču viņš lielāko daļu laika ir veltījis šai nelaimīgajai kārbai. Viņš norādīja augšā uz televizoru.

-   Tad jau drīzāk kastei, komisāra kungs.

-    Vecākais komisārs, Branta kungs. Tad jau drīzāk.

Pateicoties šiem nemitīgajiem sīkumiem liecinieku izvaicāšanas laikā, ko gan gluži nevarēja dēvēt par nepatiku ar atklātiem dzelieniem, Brants nemaz nepieminēja cigarešu paciņu ar telefona numuru. Protams, viņš tūlīt bija pastāstījis Šteinhēfelam par jaunās sievietes pavadoni un aprakstījis vīrieša ārieni. Vidēja auguma, slikti skuvies, ar piķa melniem, bieziem spīdīgiem, cirtainiem matiem. Taisnstūrainas krēmkrāsas mākslīga materiāla brilles ar sudrabainām kājiņām. Gaiši zils krekls ar baltām gareniskām svītrām. Un tumši zila kaklasaite ar baltām šķērssvītrām. No kreisās puses slīpi uz augšu.

Brants bija ierosinājis savu aprakstu publicēt Berlīnes presē. Šteinhēfelam tādēļ mazliet nervozi noraustījās kreisā acs. Viņš pieminēja arī dokumentus, kuru nozīmi varbūt pārpratis.

-   Jauki, ka jūs mums skaidri un gaiši pavēstījāt, ko redzējāt, Branta kungs, Šteinhēfels visu nogludināja. Tad nu minējumus izteiksim mēs paši.

Varbūt Šteinhēfelam gluži vienkārši nepatika žurnālisti.

-    Mēs šo lietu noskaidrosim, Branta kungs, viņš beidzot sacīja, vēlreiz nošķaudījās un ar to pašu roku pasniedza viņam vizītkarti. Ja nu jums ienāk prātā vēl kaut kas aizdomīgs…

Brantam jau sen bija skaidrs, ka viņš jaunajai sievietei vairs neko nevar palīdzēt. Varbūt policija viņu jau izsludinājusi par bezvēsts pazudušo. Šteinhēfels piegāja pie vecās dāmas, kura atrada līķi. Viņa, šķiet, beidzot bija atguvusies no šoka. Ātrās palīdzības ārsta palīgs bija viņai kaut ko iešļircinājis.

Kriminālpolicija noteikti pati zināja, kas darāms, Brants sevi klusībā norāja. Viņš pagriezās un devās galda virzienā. Pusceļā viņu tomēr pārņēma pilsoniskā pienākuma un vainas apziņas sajaukums. Viņš tūlīt pat pagriezās atpakaļ, nostājās Šteinhēfelam priekšā un beidzot izvilka no mēteļa kabatas cigarešu paciņu.

-   To tā jaunā sieviete atstāja uz sava galdiņa.

Šteinhēfels izskatījās gandrīz izbijies.

-    Varu derēt, ka tā sieviete vēl gribēja atgriezties pie galdiņa, Brants kā īsts privātdetektīvs izklāstīja savu minējumu. Jau tāpēc vien, ka cigaretes mūsdienās ir tik dārgas. Tad viņš norādīja uz telefona numuru. Varbūt tas ir viņas dīlers.

Brants uzgrieza muguru manāmi apjukušajam Šteinhēfelam, kurš turpināja šņaukāties, un šoreiz patiešām devās atpakaļ pie Toišera. Nelaimīgajam Ķelnes pirmā futbola kluba fanam acīs burtiski mirdzēja asaras.

-    Tas nu gan bija labi, Toišers tikai nomurmināja. Svītru skaits, kas liecināja par izdzertajiem alus kausiem, jau bija kļuvis biedējoši liels. Man pietiek. Es braucu mājās. Un ar mani vairs nevar runāt. Vai es varu tevi uz kaut kurieni paķert līdzi?

-   Paldies, esmu apmeties netālu no šejienes.

-    Westin Grand Ilotel? Toišers pajautāja tik pašsaprotami, it kā Berlīnē nebūtu citas iespējas pārnakšņot, kā vien visdārgākajā, izsmalcinātākajā naktsmītnē.

-   EigenArt Apartment Noienhohštrāsē. Ļoti izdevīgi un ļoti patīkami. Tieši pie Franču kapsētas. Tur guļ Teodors Fonteins. Ļoti mierīgi.

-    Kas?

-   Tas, kurš bija kopā ar Ribeku.

Toišers izlikās to nedzirdam.

-   Tad es tevi nogādāšu turp.

-   Būs labāk, ja tu vairs nesēdīsies pie stūres, Brants atgādināja. Šeit burtiski mudž no policijas.

-   Viņiem te vēl pietiek, ko darīt, Toišers uzpūtīgi attrauca, ar mājienu paaicināja pie sevis oficiantu un samaksāja abus rēķinus. Brants viņam pateicās. Neņem ļaunā, Bernhard. Maza rokasnauda. Gadījumā, ja tu tomēr vēl pārdomāsi.

-    Es palikšu pie sava viedokļa.

-    Lai nu paliek.

Toišers paņēma no pakaramā mēteli un smagi aizvilkās uz izeju. Viņš redzami grīļojās. Brants viņam tūlīt sekoja. Šteinhēfels vēl aizvien runāja ar liecinieci un viņu nepamanīja. Pie izejas abi gandrīz saskrējās ar diviem formas tērpos ģērbtiem apbedītajiem, kuri nesa uz "Pastāvīgo pārstāvniecību" cinka kasti līķa pārvadāšanai. Toišers nogriezās pa labi lejā uz Albrehtštrāsi, apstājās simt metru attālumā no melna BMW limuzīna un sāka savā somiņā meklēt automašīnas atslēgas. Pagāja piecas minūtes, kamēr Brantam izdevās viņu pierunāt labāk braukt uz Šarlotenburgu ar vilcienu. Pa ceļam uz Frfdrihštrāses staciju Toišers ne ar vienu vārdu nereaģēja uz Branta minējumiem attiecībā uz dīvaino nāvi un iedomīgo Berlīnes policiju.

Vijolniece pie ieejas metro stacijā vēl aizvien spēlēja. Ļoti aizkustinoši. Baha Toccata cjuasi Fantasia. Toišers neveltīja viņai ne skatienu. Brants vēlreiz parakņājās somā un par to izpelnījās apburošu, pateicīgu smaidu. Abi devās tiešā ceļā uz sesto peronu. Sieviete ar suņa kakla siksnu patlaban pārdeva kādai tūristei vilciena biļeti. Ieraudzījusi Brantu, viņa neslēpti bezkaunīgi pasmīnēja. Ak tad tā tas notiek, Brants klusībā pasmaidīja.

No augšas varēja labi redzēt, ka ātrās palīdzības automašīnas pie "Pastāvīgās pārstāvniecības" jau sākušas kustēties. Krodziņā iegāja vēl divi vīrieši ar alumīnija koferiem. Izskatījās, ka kriminālpolicija šo nāvi uztvēra nopietnāk, nekā Brantam sākumā licies.

Uz perona vēl aizvien valdīja liela rosība. Vilcienam S7 Potsdamas virzienā vajadzēja pienākt pēc trim minūtēm. Blakus viņiem gaidīja divi pusaugu sabiedrības autisti reperu apģērbos, uzkāruši kaklā MP3 atskaņotājus. Arī dobjais ritms, kas nāca no austiņām, nespēja no viņiem izvilināt nekādas cilvēcīgas emocijas. Ar stiklainām acīm Toišers noskatījās uz kādu sievieti. Pamatīgi nodilušā, no koši dzeltena smagās automašīnas kravas pārsega brezenta šūtā somā sameklējusi vilcienu kustības plānu, viņa sāka to cītīgi pētīt.

Brants izmantoja atlikušo laiku, izvilka mobilo telefonu un uzspieda zvanu atkārtošanas taustiņu.

-   Pašreiz nevaru runāt, pat nepaguvis neko pateikt, viņš klausulē izdzirdēja satrauktu sievietes balsi. Savienojums tūlīt pārtrūka.

-   Tā rudmatainā, Toišers stomīdamies iesāka, kad vilciens iebrauca stacijā.

-   Kas ir ar to rudmataino?

Brants rudmataino jau bija pilnīgi aizmirsis.

-   Tā rudmatainā… hik… gatavā raķete, Toišers runāja tālāk. Tas izskanēja kā īsts kompliments. Pret kuru man šovakar nebūtu nekādu iebildumu.

-   Varbūt viņai gan.

-   Ā, viņa tur bija kopā ar to zelli no bankas.

Vilciens apstājās trīs soļu attālumā no viņiem. Kāpjot iekšā, Toišers tīšām pagrūda kādu izkāmējušu avīžu pārdevēju. Puse izjukušo avīžu ielidoja atpakaļ vagonā, klibojošais pārdevējs aizšāvās tām pakaļ. Durvīs Toišers vēlreiz pagriezās.

-   Bet… hik… tā neglītā vara krāsas soma viņai patiešām nepiestāvēja.

-   Kas? Brants nesadzirdēja starp avīžu pārdevēja lamām un stacijas priekšnieka paziņojumiem.

-   Lūdzu, atkāpieties!

-   Paldies, ka pavadīji, bija viss, ko Toišers atbildēja. Un padod ziņu… hik… kad atkal būsi Berlīnē.

Tad dunas aizvērās.

Otrā nodaļa

Otrdiena, 2007. gada 20. marts

ParIze

Bez ceturkšņa deviņos Dāms izgāja no bistro La Marinē, kas atradās Quay de Vahmj, un nogāja vēl nelielu gabalu gar Senmartēna kanālu. Viņš šeit dzīvoja jau gadu. Pieņēmis piedāvājumu kļūt par ģenerālsekretāru, Dāms varēja apmesties šajā ļoti iecienītajā kvartālā, luksus līmenī izremontētā divstāvu dzīvoklī. Viņa jaunā adrese tagad bija daudz reprezentatīvāka nekā dzīvoklim Rue de Picpus netālu no Periphercjue, valsts nozīmes ātrgaitas šosejas, ko spēja kompensēt vienīgi tuvumā izvietotais Bois de Vincennes parks. Svētdienās, kad Quay de Vahmj bija slēgts autosatiksmei, te varēja netraucēti pastaigāties.

Tagad rīta satiksme Dāmām likās kaitinoša, tāpēc viņš nogriezās pa labi uz Rue Beaurepaire, īsāko ceļu uz Republikas laukuma metro staciju. Desmitos Dāmām bija paredzēta tikšanās La Defense, pirms kuras viņš vēl uz brīdi gribēja ieskriet birojā.

1999. gadā viņu nosūtīja uz Parīzi, un pamazām viņš pierada pie franču dzīves stila. Vācijā Dāms pārsvarā jau astoņos no rīta sēdēja birojā, šeit, Francijā, viņš ap šo laiku atļāvās pirmo tasi kafijas ar krējumu un radziņu un iemeta aci nacionālajos laikrakstos.

Dāms bija fiziķis, cilvēks ar skaidru, analītisku prātu. Viņš lieliski izprata pirms dažām dienām Berlīnē sarīkoto teātri ar mazo ledus lācēnu Knutu. Un tagad emociju vilnis pamazām vēlās arī uz Parīzes pusi. Viņam jau Berlīnē bija pateikts, ka nebūs iespējams tikt pat pie Knuta fotogrāfijas. Tieši tas tagad plašajai sabiedrībai būtu labi noderējis.

Dāms ieslēdza savu BlackBemj. Viņš jau sen bija pieradis to darīt tikai faktiskajā darba laikā. Lūrs jau trīs reizes bija mēģinājis ar viņu sazināties. Dāms uzspieda Lūra numuru.

-   Labrīt, viņš draudzīgi sacīja, kad Lūrs tūlīt atsaucās. Izskatījās, ka viņš gaidījis šo zvanu. Vai kaut kas atgadījies?

-    Lūdzu, aiztaupiet savu sarkasmu, Dāma kungs.

-    Beidziet nu, tas taču arī jums noteikti ir aiztaupījis zināmu daudzumu personīgu nepatikšanu.

Dāms uz īsu brīdi palika stāvam pie gājēju pārejas. Luksoforā dega sarkanā gaisma.

-   Tie ārlaulības sakari vairs nemaz nenāk par labu, it īpaši politiskajai darbība. Tieši jums Berlīnē tas būtu jāzina. Vai viņa kaut ko teica?

-   Viņa bija paņēmusi līdzi arī dokumentus, Lūrs beidzot sacīja, neizteikdamies par Dāma ironiju. Taču viņa acīmredzot sagādājusi arī kopijas. Tā mazā noteikti kādreiz ir apsvilinājusies.

Dāms gandrīz uzskrēja skuteram, kas aizšāvās garām, kad viņš gar zālienu grasījās iziet uz ielas.

-    Ko tad viņa teica?

-   Kaut kādas kopijas it kā vēl esot Briselē.

-    Vai viņa tā teica?

-Jā. Izklausījās ļoti pārliecinoši.

Dāms mēģināja apvaldīt aizvien pieaugošo milzīgo niknumu. Ar to viņš nebija rēķinājies.

-    Vai viņa jums gadījumā nepateica, kur?

-   Acīmredzot Parlamentā, Lūrs salti atbildēja. Līdz šim viņš ne ar vienu teikumu nelika noprast, vai kaut netieši bijis saistīts ar Katarīnas Šūmanes nāvi. Dāms uzskatīja par labāku viņam par to nejautāt. Viņa tikai pateica, ka neviens tur netikšot klāt. Ja gribat zināt, man tomēr šķiet, ka tas ir viltus gājiens.

-   Jūsu vērtējums šajā lietā mani vairs īpaši nepārliecina. Jūs, piemēram, esat noklusējis, ka viņa ir studējusi Eiropas tiesības.

-    Kā jūs to zināt? Lūrs izklausījās izbrīnījies.

Tas Dāmu nomierināja.

-    Mums ir savi avoti. Jums tas taču noteikti jāzina vislabāk.

Lūrs turpināja klusēt.

-    Palieciet Berlīnē. Mēs paši par to parūpēsimies. Vismaz jūs neviens nav pamanījis. Kaut niecīgs, tomēr mierinājums. Dāms bija nonācis pie ieejas metro un sekoja ļaužu straumei sudrabainā, rotējošā turniketa virzienā.

-   Es to nevaru simtprocentīgi garantēt, Lūrs iebilda.

Dāms apstājās tik strauji, ka viņam mugurā ieskrēja kāda

steidzīga, jauna sieviete.

-   Pardon, Mademoiselle! viņš atvainojās. Sieviete tikai papurināja galvu.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Baidos, ka mūs visu laiku novēroja kāds vīrietis pie blakus galdiņa. Man radās iespaids, ka viņš bija metis acis uz Katarīnu. Tomēr domāju, ka viņš neko nepamanīja, citādi viss noteikti būtu aizgājis pie velna.

-    Lieciet velnu mierā, Lūr! Dāms bija tik pārskaities, ka beidza sarunu neatvadījies. Nevienam no diviem dučiem potenciālo liecinieku nebija radušās aizdomas. Pjērs Tapi viņam to vakar pateica. Tapī visu bija paveicis saskaņā ar plānu. Un nu Dāmām nācās uzklausīt ziņu, ka, iespējams bijis vēl viens liecinieks.

Dāms uzrādīja savu Pass Navigo braukšanas karti un izgāja cauri turniketam. Vajadzēja rīkoties nekavējoties. Viņš iekāpa metro vilcienā Operas virzienā un izkāpa pie vietējo vilcienu stacijas. Tas bija ātrākais ceļš.

Jaunā informācija no Berlīnes bija visu mainījusi. Pirms tikšanās Dāmām steidzami vajadzēja parunāt ar Pjēru Tapī.

Berlīne

Starbucks līdzās Hackesche Hofe tirdzniecības ēkām nekādā ziņā nevarēja būt Branta iemīļotākā vieta, kaut vai tikai tāpēc, ka šī bija pašapkalpošanās kafejnīca. Kafiju un sviestmaizi no vitrīnas pie letes nācās paņemt pašam. Taču formā tērptās glītās kasierītes ārkārtīgā laipnība un nobružāto atpūtas krēslu laiskā omulība patiešām nebija noliedzama. It īpaši pirmajā stāvā. Brants gandrīz iegrima sarkanajā, mīkstajā krēslā pie platā loga ar skatu uz Rozentālerštrāsi. Izskatījās, ka jauniešus, kuri šeit kopš agras priekšpusdienas lasīja grāmatas vai strādāja ar portatīvajiem datoriem, iedvesmoja iespēja netraucēti vērot pelēkās, neremontētās fasādes ar uzrakstiem Drogerie Rossmann un Edcka Aktiv Markt. Ik pēc piecām minūtēm abos virzienos garām aizdārdēja metro vilcieni.

Brantam laika netrūka, jo starppilsētu vilciens Ķelnes virzienā no centrālās dzelzceļa stacijas izbrauca ik pēc stundas. Viņam nebija jāsteidzas uz mājām. Atskaiti par oglekļa dioksīda glabātuvi Kecinā viņš varēja uzmest aptuveni četrarpus stundas ilgā brauciena laikā.

Brants ļāvās ieradumam un uzlika kājas uz platās palodzes. Tad iemalkoja kafiju, kas garšoja labāk, nekā gaidīts, un pārskatīja ar lieliem burtiem drukātos Tagespiegel virsrakstus. Četru gadu karš Irākā. Apmēram 68000 mirušo, apmēram trīsarpus miljoni bēgļu un apmēram četrsimt miljardu izmaksas tikai ASV vien. Strīdā par ASV vēlmi vienpusēji izvietot pretraķešu vairogu Polijā un Čehijā kanclere Angela Merkele aicināja veidot dialogu starp NATO im Krieviju. Zooloģijas eksperti no visas Vācijas izteica raizes par Knuta nākotni un garīgo veselību. Brants nupat grasījās Berlīnes sadaļā izlasīt par to, kāpēc klimata izmaiņu laikā ir tik svarīgi turēt ledus lāčus zoodārzos, tad vēlreiz meklējoši paskatījās apkārt un tūlīt viņu ieraudzīja.

Tanjai Hāgei visi zārki būtu par lielu. Viņa ieradās tieši pēc pusastoņiem. Ne garāka par metru sešdesmit. Zem koši sārta džempera ar V veida izgriezumu pavilkts balts sporta krekliņš, melni svārki ar brūniem punktiņiem. Isi apgriezti brūni mati un zēnisks augums. Brants diez vai būtu viņu saistījis ar balsi, kurā šorīt tik ilgi klausījies. Ap deviņiem viņš bija vēlreiz piezvanījis uz mobilo telefonu. Tanja patiešām gribēja satikties pašā rīta agrumā, par spīti tam, ka naktī Charite tiesu medicīnas centrā viņai vajadzēja atpazīt savu draudzeni Katarīnu Šūmani. Satikties Starbucks ierosināja Tanja, jo dzīvoja tepat tuvumā, un kā dejotājai šausmu mūziklā "Vampīru deja" viņai šodien vajadzēja iet uz mēģinājumu Theater des Westens, kur grāfs fon Kroloks kopā ar visu ansambli no jauna iestudējis kapsētas ainu.

Viņa atnesa sev tādu pašu kafiju un radziņu. Brants pieklājīgi piecēlās un norādīja uz zilo krēslu, ko bija viņai aizņēmis.

Izsaku līdzjūtību, viņš sasveicinājās pienācīgi atturīgi. Jauki, ka tomēr varējāt atnākt.

Tanja izskatījās neizgulējusies un ar labo roku paberzēja skaustu. Pamatotā neuzticība, ko viņai vēl šorīt izraisīja Branta lūgums, šķiet, pārvērtusies izpalīdzībā un ziņkārē. Brants telefona sarunas laikā bija uzmanīgi iekarojis Tanjas uzticību, vispirms izstāstījis savus novērojumus "Pastāvīgajā pārstāvniecībā", izteicis šaubas par jaunās sievietes iespējamo narkotiku pārdozēšanu un tikmēr piesardzīgi uzdevis konkrētus jautājumus. Un tā Brantam jau uzreiz radās pirmais priekšstats.

Katarīna Sūmane bija Tanjas labākā draudzene kopš kopīgiem mācību gadiem Ķelnes Šillera ģimnāzijā. Kamēr Katarīna pievienojās skolas kabarē grupai "Šillera žultsakmeņi", Tanja savu talantu bija atklājusi AG deju skolā. Guvusi profesionālu dziedātājas un dejotājas izglītību un tikusi pie pirmajiem darbiem provincē, Tanja pēc gada dabūjusi jauku, mazu lomu panākumiem bagātā Romana Polaņska mūziklā. Tomēr viņas vēl aizvien sazvanījās, pēdējo reizi bija tikušās Ziemassvētkos. Katarīna līdz pat nāves brīdim Ķelnē bija studējusi jurisprudenci piektajā semestrī. Ļoti mērķtiecīga. Tanja varēja apliecināt, ka ar narkotikām Katarinai nekad nebija nekā kopīga, arī alu viņa dzēra atturīgi. Katarinai bija divdesmit divi gadi. Vienīgā un, kā pati Katja mazliet augstprātīgi bija bildusi, "laikam gan labi izglītota ekoloģiski apzinīgi dzīvojošu vecāku meita". Tēvs

-    grāmatu tirgotājs Zulcā, māte sporta un fizikas skolotāja. Tanja bija nesatricināmi pārliecināta Katarīna allaž bijusi ārkārtīgi godīga un nekādā gadījumā ne naiva, kādu policija viņu tagad centās attēlot.

Iespējams, ka tā bija kopīga spontāni radusies nepatika pret vecāko kriminālpolicijas komisāru Lucu Šteinhēfelu, ko Tanja izrādīja, runājot ar Brantu. Visdrīzāk tieši šajā sarunas mirklī Tanja piekrita ar viņu satikties.

Viņa ari iedzēra kafiju, vēlreiz paberzēja skaustu.

-    Sāp? Brants pajautāja.

-   Tikai mazliet stīvs kakls. Sastiepts!

Viņa to pateica profesionāli lietišķi. Brantam bija grūti atrast pareizo iesākumu sarunas turpinājumam. Tanja piesardzīgi iekoda radziņā, pārlaida skatienu Branta avīzei un beidzot norādīja uz titullapu.

-    Šis Knuts ir mīļš, vai ne? Tik mazs, nekaitīgs lācēns. Es nespēju saprast tos dzīvnieku aizstāvjus. Viņi to Knutu gandrīz nogalināja. Redzot Branta ciešo skatienu, viņa sarāvās.

-    Policija domā, ka Katarīna ir padarījusi sev galu, pārdozējot heroīnu.

-    Un vai jūs ari tā domājat?

Tanja klusēdama apņēmīgi papurināja galvu.

-    Es ari ne, Brants apstiprināja savas šaubas un nobrīnījās, ka izteicis to ar tādu sparu.

-     Kāpēc jūs patiesībā tik ļoti interesējaties par Katarīnu? Tanja atkārtoja savu šī rīta jautājumu.

-    Kā jau teicu, tur ir vairākas dīvainības, Brants vēlreiz paskaidroja. Un es neesmu īsti pārliecināts, vai policija meklē pareizajā virzienā.

-    Kāds tad ir pareizais virziens?

-   To es arī nezinu. Man ir tikai nekonkrēta sajūta, ka Katarinas nāvē kaut kas nav kārtībā.

-    Un kas? Taņa ieinteresēta paslējās no sava krēsla.

-    Pirmkārt, es nedomāju, ka viņa bija narkomāne. Un tad vēl ir daži sīkumi, kas man tagad rada izbrīnu. Piemēram, kāpēc viņai līdzi bija uz beļģu cigarešu paciņas uzrakstīts jūsu telefona numurs?

Tanja mirkli vilcinājās ar atbildi.

-    Lai nu kā, es pusotru mēnesi neesmu no Katarīnas saņēmusi nekādas ziņas, viņa beidzot sacīja. Kopš februāra viņa bija praksē Eiropas Savienības Parlamentā Briselē.

-   Ak tā, Brants tūlīt pārtrauca, vai jūs gadījumā nezināt, pie kura parlamentārieša viņa strādāja?

Tanjas jautājošā sejas izteiksme bija daiļrunīga, taču Brantam šobrīd negribējās ar viņu apspriest naivitātes definīciju.

-    Nav ne jausmas, viņa vaļsirdīgi atteica. Es no politikas neko nesaprotu.

-   Tas nekas, Brants viņu mierināja. To taču var ātri noskaidrot. Un vai viņa visu šo laiku pavadīja Briselē?

-   Es tā domāju. Lai nu kā, bet svētdienas pēcpusdienā viņa man pilnīgi negaidot piezvanīja uz mājām un pavaicāja, vai pirmdien varēs pie manis pārnakšņot. Šķiet, ka viņa zvanīja no kaut kāda krodziņa. Fonā bija diezgan liels troksnis, un skanēja vecs franču šlāgeris. Tanja viegli pasmaidīja. Kaut kas par "kaķēnu". Man franču valoda nekad nav labi padevusies. Atšķirībā no Katarīnas. Viņa gribēja izmantot šo laiku, lai uzlabotu savu izrunu un pamatīgāk iepazītu Briseli. Viņa pret visiem cilvēkiem allaž bija ļoti atklāta.

-   Saprotu, Brants noteica.

-    Katarīna gribēja pie manis palikt tikai vienu nakti. Viņa teica, ka tuvākajā laikā viņai jālido uz Berlīni, lai kaut ko noskaidrotu. Un viņa gribēja lidot atpakaļ jau otrdien agri no rīta. Cik saprotu, tad uz kaut kādu svarīgu sēdi.

Brants saausījās.

-   Ko noskaidrotu?

-   To viņa nepateica, Tanja papurināja galvu. Arī es visu šo laiku par to lauzu galvu. Katarīna man šķita ļoti satraukta. Tā viņa jutās tikai pirms noslēguma eksāmeniem. Runa bija par kaut kādu tipu, ko viņa vēl nepazina pārāk ilgi, tomēr katrā ziņā gribēja satikt.

-   Kāpēc tad Katarīna nepārnakšņoja pie viņa? Šķiet, Branta jautājums sakrita ar Tanjas domām. Vai arī tā bija lietišķa tikšanās?

-   Pie viņa to nevarēja darīt.

-   Kāpēc ne?

Tanjas skatiens atklāja viņas morālo attieksmi.

-   Ģimene.

-   Saprotu.

-    Lai nu kā, bet viņa gribēja pārnakšņot pie manis. Es to visu jau pateicu tam komisāram. Arī to, ka es viņai iedevu savu jauno telefona numuru.

Brants jautājoši paskatījās uz viņu.

-    Es tikai pirms divām nedēļām nomainīju pakalpojumu sniedzēju. Ārkārtīgi izdevīgi zvanīšanas nosacījumi. Vakar vakarā es piedalījos izrādē, biju uz skatuves. Katarīna gribēja man piezvanīt, kad tikšanās būs galā.

-    Nu tas vairs nenotiks, Brants noteica un mēģināja apvaldīt sarkasmu.

-   Pirms tam viņa atstāja manā balss pastkastītē dīvainu ziņojumu. Muļķīgā kārtā esmu to izdzēsusi. Ja tā padomā, tas bija stulbi darīts.

-   Varbūt jūs vēl atceraties kaut ko no ziņas satura?

-   Protams. Tanja uz mirkli apklusa. Baidos, ka to es tik ātri neaizmirsīšu. "Es tagad esmu Berlīnē," viņa teica. "Ja ar mani kaut kas atgadīsies, lūdzu, ej uz policiju. Briselē viss ir kā bazārā."

-   Tieši tā viņa arī pateica? Brants tūlīt pieķērās šiem vārdiem. Vai jūs par to esat pārliecināta?

-   Jā, Tanja vēlreiz apstiprināja. Vismaz es to tā sapratu. Tad Katarīna vēl palūdza, lai es viņai piezvanu, kad mana izrāde būs beigusies. Un, ka viņa noteikti gaidīs krodziņā. To es arī izdarīju… veltīgi.

-   Un? Ko par to teica komisārs Šteinhēfels?

-   Viņam vispirms dīvaini noraustījās kreisā acs. Un tad viņš paziņoja, ka viņi paši par to parūpēsies. Izskatījās diezgan uztraukts.

-   Tā policija saka vienmēr. Un jums patiešām nav ne jausmas, ko Katarīna Berlīnē gribēja vai ar ko viņa varēja būt satikusies?

-   Nē, Tanja atkal svinīgi apliecināja. Tad pēkšņi caururbjoši paskatījās uz Brantu. Kāpēc tad jūs tas patiesībā tik ļoti interesē?

-Jo esmu diezgan pārliecināts, ka tas Šteinhēfelam gandrīz nerūp.

-   Viņš teica, ka nedēļas nogalē paredzētās Eiropas Savienības augstākā līmeņa tikšanās dēļ viņiem trūkst darbinieku. Bet ko tad jūs gribat darīt? Jūs taču esat tikai žurnālists.

-    Ko nozīmē tikai? Es arī varu uzdot jautājumus un izprast sakarības. Un es pazīstu dažus cilvēkus, kuri man var palīdzēt.

-    Kādas sakarības?

-    Ja es to zinātu. Tomēr tas patiešām ir ārkārtīgi dīvaini. Man ir ļoti nelāga priekšnojauta.

-   Jūs to sakāt tik mierīgi, Branta kungs.

Brants mirkli vilcinājās.

-    Bet varbūt Katarinai… Viņš īsti nezināja, ko grib pateikt. Es nezinu, vai tas ir tik vienkārši.

-    Kas?

-   Pārdozēt heroīnu… Brants nolēma labāk neizteikt skaļi savu neskaidro minējumu. To visu es ātri noskaidrošu. Man ir labs draugs mediķis.

Tanjai šāda ideja tomēr likās neizprotama.

-   Kā tad to var izdarīt? viņa bailīgi jautāja. Es nesaprotu. Krodziņa vidū.

-   Tieši to es sev teicu, Brants apstiprināja. Tad mirkli domīgi paskatījās uz viņu. Jūsu draudzene nebija lietojusi narkotikas. Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Esmu redzējis jau daudzus narkomānus. Vai varbūt viņa ar tām blēņām sapinusies Briselē? Vai tas ir iespējams?

-    Nemūžam! Tanjai izlauzās. Katarīna gluži vienkārši nebija no tādām. To es policijai arī jau pateicu. Tomēr man šķiet, ka tas komisārs par to nemaz nepriecājās. Vismaz tāds iespaids man radās. Tad vēl mēs nakts vidū piezvanījām Katarīnas vecākiem. Ari viņi to nespēja saprast. Tanja ieskatījās pulkstenī. Viņi bija pilnīgi pagalam un gribēja šorīt ar pirmo vilcienu braukt uz Berlīni. Man viņu ir tik žēl.

Tanja uz mirkli atslīga krēslā. Brantam radās iespaids, ka viņa trīc. Izskatījās, ka draudzenes nāve viņu satriekusi vairāk, nekā Brantam sākumā licies, runājot ar viņu pa telefonu.

-   Vai viņai Ķelnē bija kāds draugs? Brants pēkšņi pavērsa sarunu citā virzienā. Spriežot pēc visa no Tanjas uzzinātā, pastāvēja liela varbūtība, ka Briselē Katarinai bija kāds sakars.

Tanja atkal izslējās.

-    Studiju biedrs Ķelnē, ar kuru viņa kādu laiku bija kopā. Kaut kāds… Torstens. Viņš noteikti bija greizsirdīgs un laikam gan saīga, ka viņa uz diviem mēnešiem brauc uz Briseli. Katarīna pateica, ka starp viņiem viss ir cauri, un tad, cik nu man zināms, Torstens viņu pameta. Viņš šā vai tā bija tikai tāds biznesa vadības pienapuika. Katarīna uzskatīja, ka šī prakse būs liela iespēja turpmākās karjeras veidošanai. Katarīna allaž ir interesējusies par politiku. Tas viņai no tēva.

-   Un Briselē?

-Ko?

-   Nu, tas vīrietis ar ģimeni šeit no Berlīnes? Ko jūs par viņu zināt?

Tanja tikai paraustīja plecus.

-   Viņa svētdien izteica tikai neskaidru mājienu, ka viņi varētu būt iepazinušies Briselē. Un pirms tam, kā jau teicu, es ar Katarīnu krietni sen nebiju runājusi.

-   Brisele ir interesanta pilsēta, un ES parlaments ir kā tīģelis daudziem jauniem strādājošiem cilvēkiem no visas Eiropas. Grūti iedomāties, ka tik brīvā, tik mierīgā vidē kāds varētu nolemt uzbrukt, Brants iebilda. Tas bija mazs aplinkus mājiens par patieso politiku.

Apmēram pirms pusgada Brants pēdējo reizi pabija Briselē, Eiropas Parlamenta ēdnīcā ar kādu Vācijas Kristīgo demokrātu savienības deputātu runāja par valsts subsīdijām rapša audzēšanai Vācijā biodīzeļa ražošanai un apskatīja iespaidīgo, pilij līdzīgo Bavārijas pārstāvniecību Leopolda parkā. Branta raizes par to, ka drīz visā pasaulē strauji pieaugs pārtikas produktu cenas, politiķis bija smiedamies noraidījis.

-    Briselē viss ir kā bazārā, Katarīna bija ierunājusi Tanjas balss pastkastītē. Brants to varēja pilnīgi apliecināt. Vēlreiz aši uzmetis skatienu viņas vienaldzīgajai sejai, viņš pārliecinājās, ka Tanja par ES un tās struktūrām neko pat nenojauš.

Pēkšņi prātā atausa aina, kurā Katarīna zem galda pasniedza vīrietim mapi ar, kā Brants minēja, šiem pašiem dokumentiem. Vīrietis itin nemaz neizskatījās pārsteigts, gluži pretēji, viņš, šķiet, to pat bija gaidījis. Šie dokumenti bija visa pamatā. Vīrietis zināja, ka viņam šie dokumenti nevar izrādīties bīstami.

-   Pēdējo nedēļu laikā mēs vairs neesam tik bieži sazvanījušās, Tanja pēkšņi ierunājās par kaut ko pavisam citu. Zvanīt no ārzemēm ir par dārgu. Katarinai nemaz nebija tik daudz naudas. Bet tas taču drīz būs lētāk, vai ne?

-   Jā, pateicoties Eiropas Savienībai, Brants tikai pasmaidīja. Kad policija būs izpētījusi Katarinas mobilo telefonu, iespējams, izdosies ātri noskaidrot, ar ko viņa runājusi. Varbūt arī ar to vīrieti, ar kuru viņai noteikti bija sarunāta tikšanās. Tad varbūt viss drīz noskaidrosies. Ja vien telefons neatradās' pazudu s aļn sutna. -

Nolādēts, Brants nodomāja. Rudmatainā. Ko īsti teica Rolfs Toišers? Rudmatainā bija skatījusies uz zelli no bankas. Labi novērots, vecais pudeles brāli. Taču ar to bija par maz. Rudmatainā noteikti bija Katarinu gaidījusi. Tas varēja būt vienīgi tā.

-    Vīrietis, ar kuru viņa satikās "Pastāvīgajā pārstāvniecībā", bija dažus gadus vecāks par Katarīnu, Brants skaļi prātoja. Viņš izturējās ļoti lietišķi. Un ļoti nopietni. Es sev jau visu laiku vaicāju, kāpēc tie abi satikās "Pastāvīgajā pārstāvniecībā"?

-   Kāpēc gan ne? Visi pazīst "Pastāvīgo pārstāvniecību". Es arī tur esmu bijusi. Protams, Berlīnē ir arī labākas vietas.

-     Kā nu kuram liekas. Brantam prātā iešāvās neprātīga doma. Vakar tur bija ļaužu pilns un trokšņains. Berlīnē bija arī ļoti klusi restorāni, daži pat ar atsevišķām telpām, kur tika pieņemti svarīgi lēmumi. Vai Katarīna interesējās par futbolu?

Tanja paraudzījās uz viņu ar lielām, brūnām acīm.

-   Kā, lūdzu? Ko jūs nupat teicāt?

-   Tā bija tikai tāda neskaidra ideja.

-   Viņas tēvs agrāk bija futbola kluba Junkersdorf neprofesionāls spēlētājs, un ģimene ļoti bieži kopā gāja uz Mingersdorfas stadionu. Toreiz, kad tas futbola klubs vēl spēlēja bundeslīgā. Manuprāt, kopš tiem laikiem viņai arī kaut kas ir pielipis.

-   Tā jau man likās.

-   Kā tā?

Brants aši apdomājās.

-    Vakar "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" tika rādīta futbola čempionāta spēle. Un man radās iespaids, ka viņa laiku pa laikam skatījās uz televizoru. Arī tāpēc viņa man likās simpātiska. Viņš ieturēja pauzi. Tāpēc es viņu novēroju.

-    Kā tā? Tanja vēlreiz noprasīja. Šoreiz mazliet skaļāk.

-    Viņa ir… viņa bija ļoti pievilcīga sieviete. Viņš atkal pavilcinājās. Turklāt es, kopumā ņemot, parasti izvēlos sava vecuma sievietes.

Kas Rudmatainajai kopīgs ar to visu? Ja varēja ticēt Toišera novērojumiem, viņa no "Pastāvīgās pārstāvniecības" izgāja ar

Katarīnas Šiīmanes somu. Tātad viņa noteikti pirms tam iegriezās sieviešu tualetē. Brants viņu pazaudēja no acīm, kad pie letes sāka drūzmēties daudzi cilvēki.

Vai patiešām kāds varēja pie sieviešu tualetes nolikt nāvējošo šļirci? Nekādā ziņā. Brants tūdaļ noraidīja šādu iespēju. No tualetes taču kuru katru brīdi varēja iznākt kāda sieviete. Pārāk riskants plāns. Pārāk neparedzami. Vai tomēr tikai aprēķināts risks? Lielākā daļa apmeklētāju bija pārāk aizņemti ar sevi un nodarbināti ar futbola spēles skatīšanos.

Brants uz mirkli aizvēra acis un visu vēlreiz pārlika. Plāns bija ideāls. Bet kāpēc? Kāds bija motīvs? Jau atkal viņš bija spiests atkāpties. Tomēr šis plāns nedeva viņam mieru. Ja tā padomā, viss noteikti noritējis ļoti ātri un ļoti precīzi. Profesionāli. Ja tiešām tā, tad viss bija izdevies.

Pūļa vidū. Vietā, kuru potenciālais upuris noteikti uzskatīja par drošu. Protams. Viņš papurināja galvu. Laiku pa laikam, skatīdamies kriminālfilmas, Brants mēdza lauzīt galvu, kāpēc gan izspiedējs un viņa naudas devējs tik bieži norunāja tikšanos vecās rūpnīcu telpās vai pamestās stacijās. Skaidrs kā diena, ka tādās vietās draudēja vislielākās briesmas. Dabiski, filmās viss noritēja tur, kur pietika plašuma, lai varētu izvērsties specvienības. Bet reālajā dzīvē?

-    Vīrieši, Brants pa ausu galam sadzirdēja Tanjas piezīmi. Vēl nav lāgā no mājas iznākuši, kā uzreiz metas medībās.

-    Kā, lūdzu? tas vairs neizklausījās pēc pārmetuma. Un Brants vēl ne reizi nebija pieķerts. Viņi abi sirsnīgi nosmējās.

-    Var jau būt. Šķiet, mums tas ir iedzimts.

-   Un ko par to saka jūsu sieva? Tanja pavisam negaidot palaida bultu. Tā trāpīja tieši mērķī.

-   Neko. Viņa pati sev nošāva pamatīgu briedi. Plašajos Eiropas laukos, ja var tā izteikties.

-   Ak, piedodiet.

-     Kāpēc? Tā mēdz gadīties. Brants apvaldīja pēkšņas skumjas. Viņam katrā ziņā tagad vajadzēja pacensties nepazaudēt domas pavedienu. Brants pūlējās atcerēties. Pats spēles sākums, bumba tika raidīta laukumā. Vīrietis aizgāja prom, pametis pārsteigto Katarīnu vienu. Kāpēc Katarīna Šūmane nesteidzās viņam pakaļ? Baidījās iziet no krodziņa? Viņa taču gribēja pagaidīt, kamēr draudzene atbrauks viņai pakaļ. Starp cilvēkiem. Drošā vietā.

Vai vīrietis zināja, ka šī vieta nepavisam nebija droša? Brants vēlreiz visu pārdomāja. Vīrietis bija ļoti savaldīgs, viņa reakcija, ieraugot dokumentus, nekādā ziņā nešķita aizdomīga. Un to atceroties, tieši tas Brantam tagad likās aizdomīgi. Viņš satrūkās. Viņš šo vīrieti novēroja. Un vīrietis to droši vien pamanīja. Brants tūlīt padzina šo domu. Kas gan bija šis vīrietis? Tikai kārtējais neuzticīgais ģimenes tēvs? Diez vai. Aiz šīs iespējamās slepkavības noteikti slēpās vēl daudz kas.

Tanja kļuva nemierīga.

-    Man jāiet uz mēģinājumu, viņa vainīgi sacīja. Ko jūs grasāties darīt?

-    Nezinu, Brants godīgi atzinās. Varbūt tās ir tikai fantāzijas un viss droši vien drīz noskaidrosies. Ja neiebilstat, es jums rīt piezvanīšu vēlreiz. Tikmēr jūs varētu parunāt ar Katarīnas vecākiem. Cik noprotu, jūs ar viņiem satiksieties, vai ne?

-    Pēc mēģinājuma, Tanja pamāja.

Brants piecēlās un uzvilka mēteli. Bija divdesmit pāri vienpadsmitiem. Lai paspētu uz nākamo vilcienu bez desmit minūtēm divpadsmitos, būtu pārāk jāsteidzas.

-   Es jūs vēl gabaliņu pavadīšu, Brants izlēma.

-    Labprāt, Tanja noteica.

Abi nokāpa pa stāvajām kāpnēm un izgāja no Starbucks.

Ārā pirmie viesi biezās jakās un šallēs jau sēdēja zem zaļajiem saulessargiem un baudīja siltos saules starus. Visi gaidīja pavasari. Brants pavadīja Tanju līdz vilciena stacijai pie viesnīcas Hūckeschen Markt.

-   Varbūt jūs man varētu iedot Katarinas vecāku telefona numuru, pēkšņi kaut ko iedomājies, Brants palūdza.

-    Kāpēc? viņa aši atvaicāja.

-    Varbūt es viņiem piezvanīšu, kad viņi atkal atgriezīsies no Berlīnes. Viņš tūlīt pamanīja, ka Tanja vilcinās. Es, protams, varu no viņiem uzzināt jaunumus. Bet varbūt arī viņi grib ar mani parunāt. Galu galā es taču biju pēdējais, kurš redzējis viņu meitu vēl dzīvu.

Tanja Hāge mirkli svārstījās, tad nosauca Brantam numuru, ko viņš ierakstīja savā mobilajā telefonā.

-   Var jau būt, ka jums taisnība. Es viņus brīdināšu.

-   Laba doma. Es jums varu iedot arī savu vizītkarti.

Brants izvilka no portfeļa divas vizītkartes. Tad palika stāvam.

-   Es labāk noiešu nelielu gabalu gar upi, viņš izlēma.

Tanja pamāja.

-   Man vajag mierīgi šo to pārdomāt, un es gribu piezvanīt savam draugam. Mediķim, Brants steigšus paskaidroja.

Tanja pasmaidīja.

-   Vēlreiz paldies, ka atvēlējāt man laiku, Hāges kundze.

-   Ceru, ka viss noskaidrosies, viņa atbildēja.

-   Katrā ziņā. Brants atvadām sniedza roku. Saudzējiet kaklu. Un, kad atkal būšu Berlīnē, aiziešu uz jūsu izrādi.

-   Tad pirms tam padodiet ziņu, jo biļetes ir neiedomājami dārgas. Tanja pagriezās un aizsoļoja pāri laukumam.

Brants nolēma iet kājām līdz Frīdrihštrāsei. Viņam tas nāca par labu, un varēja ietaupīt biļetes naudu par šo nelielo ceļa gabalu. Turklāt nauda tik drīz nemaz nebija gaidāma.

Kad Tanja nozuda zem stacijas mūra arkas, viņš klusi izgrūda:

-   Nolādēts. Tad aizskrēja Tanjai pakaļ un skaļi viņai uzsauca.

Par laimi, viņa to izdzirdēja un palika stāvam.

-   Vēl viens jautājums, Brants tūdaļ iesāka. Jūs nupat teicāt, ka Katarīna ir atlidojusi uz Berlīni.

-   Tā viņa bija iecerējusi, jā, Tanja pārsteigta piekrita.

-   Tas taču maksā diezgan daudz naudas, ja lidmašīnas biļeti rezervē īsi pirms lidojuma. Pirmkārt, jau no Briseles uz Berlīni. To var atļauties Eiropas Savienības deputāts, kam apmaksā izdevumus. Bet Katarīna?

-   Patiesībā nē, Tanja automātiski apliecināja.

No jautājošā skatiena Brants manīja, ka viņa visu ir sapratusi

-   Kāds Katarinai šo lidojumu ir apmaksājis.

Berlīne aizvien vairāk izdzēsa savus kauna traipus. No viesnīcas Hackeschen Marki Brants pagriezās tieši uz Šprē upi un nesteidzīgi aizsoļoja zem vilciena tilta uz Monbijou parku. Arī šeit nesen bija aizvāktas norobežojošās margas, padarot šo brīnišķīgo pastaigu ceļu brīvi pieejamu. Aiz Monbijou tilta Brants apstājās pie margām un noskatījās uz Zemes muzeja iespaidīgo apaļo neobaroka stila kupolu pašā Muzeju salas vidū, kur Šprē atkal saplūda kopā. Tieši zem varena koka, kas ziemā tālu pāri mūrim stiepa sīkstus zarus, bija noenkurota sarūsējusi kravas laiva. Gandrīz vai idilliska vieta, ja vien tumši pelēkajās debesīs uz Aleksandra laukuma televīzijas torņa fona pie Republikas pils, no kuras atlikusi tikai neglīta fasāde, tik traucējoši neslietos sarkanbaltu, lielu paneļu būve un celtniecības krāni.

Brants atbalstījās pret margām un vēl mirkli pavēroja pagājušā gadsimta sākuma monumentālās būves.

Viņam nebija miera. Uzreiz pēc sarunas ar Tanju viņš piezvanīja savam draugam. Tas apstiprināja viņa teoriju. Brants no sava mobilā telefona atmiņas izrakstīja kādu numuru. Tad izvilka no krekla kabatas kriminālpolicijas vecākā komisāra Šteinhēfela vizītkarti un piezvanīja viņam uz darbu.

Ar Brantu Šteinhēfels acīmredzot vairs nebija rēķinājies.

-   Skat tikai, trakais reportieris, Šteinhēfels diezgan nelabvēlīgi reaģēja uz Branta visnotaļ draudzīgajām sasveicināšanās frāzēm. Vai tiešām jums vēl kaut kas ienācis prātā?

-    Man ir kāds priekšlikums, Brants atteica, nelikdamies ne zinis par iesnu nomocītā kriminālpolicijas ierēdņa ironiju.

-    Mēs neslēdzam nekādus darījumus, skanēja sausa atbilde, ko pavadīja pamatīgs šķaudiens. Un vispār mums nav laika šādiem priekšlikumiem.

Brants neļāva sevi ietekmēt.

-   Vai jums tualetes apkalpotājs pastāstīja par kādu rudmatainu, ļoti pievilcīgu, apmēram četrdesmit gadus vecu sievieti, kura vakar vakarā izgāja no "Pastāvīgās pārstāvniecības" sieviešu tualetes? īsi pēc tam, kad uz tualeti devās Katarīna Šūmane?

Nu Brants dzirdēja tikai astmatisku elpu. Varēja skaidri manīt, ka Šteinhēfels pūlas savaldīties. Cerams, viņam tuvumā nebija neviena nožēlas vērta palīga.

-    Kā jūs to uzzinājāt? Beidzot atskanēja gaidītā atbilde.

Brantam ļoti patika, ja vadības groži atradās viņa rokās.

-   Ko tad?

Šķiet, Šteinhēfels atkal pūlējās savaldīties.

-    Mirušās vārdu?

-   Es esmu žurnālists, komisāra kungs, jūs taču to zināt. Informācijas vākšana ir manas profesijas pamats. Un tāpēc es jums vaicāju, vai tiešām nāves cēlonis bija heroīna pārdozēšana?

Šteinhēfels atkal atbildēja tikai pēc brīža.

-    Kāpēc man vajadzētu jums to stāstīt, Branta kungs? Tas jau izklausījās mazliet draudzīgāk.

-    Tāpēc, ka es varbūt varu palīdzēt šīs slepkavības atklāšanā.

Šķiet, Šteinhēfels patiešām uzskatīja šo atgadījumu par noskaidrotu.

-   Kur jūs rāvāt slepkavību? Saskaņā ar tiesu medicīnas sākotnējo slēdzienu var gandrīz pilnīgi droši apgalvot, ka jaunā sieviete ir mirusi no heroīna pārdozēšanas. Un rudmatainā sieviete, par kuru jūs runājat, cik zināms no tualetes apkalpotāja vārdiem, sniedza pirmo palīdzību, pēc tam kad jaunā sieviete tika atrasta.

Uz mirkli Brants palika bez valodas. Šāds pavērsiens viņu samulsināja. Viņa pieņēmumos tas vispār neiederējās. Vai viņš būtu kļūdījies?

Nē, nē, nē. Rudmatainā noteikti savu vietu pie letes atstāja īsi pēc tam, kad Katarīna Šūmane devās uz tualeti. Tā nevarēja būt nekāda sakritība. Bet kā tad viņa varēja sniegt pirmo palīdzību? Vai Katarīna sev veica zelta dūrienu, kamēr rudmatainā stāvēja tieši pie durvīm? Tad jau Katarinai tobrīd vajadzēja gulēt zemē. Kāpēc rudmatainajai būtu vajadzējis reaģēt ātrāk? Bet tad taču durvis nevarēja būt aizvērtas.

Nekas nav tā, kā izskatās, Brants sev vienmēr bija sacījis. Arī viņa darbā. Viņa pētījumos. Cilvēki labprāt ticēja tam, ko redzēja. Vai tam, ko viņiem rādija. Faktiem. Skaitļiem. Attēliem.

Vienmēr ari bija svarīgi zināt, kas šos skaitļus, faktus un attēlus izplatīja. Brants atcerējās kādu attēlu 2006. gada presē.

Pieci jaunieši, pēc pirmā acu uzmetiena bagāti libānieši, kabrioletā ar nolaistu jumtu brauca cauri drupām. Tā nu gan bija asociācija. Kara tūrisms. Plašsaziņas līdzekļi tādēļ bija burtiski dabūjuši orgasmu. Tikai britu Guardian beidzot bija atklājis, ka šie jaunie cilvēki meklē savu vienīgo mājokli, kas atradās kaut kur zem gruvešu kaudzes.

Pirmās palīdzības sniedzējs sākumā nemaz nešķita aizdomīgs. Katrā ziņā ne kādai pavecākai dāmai. Viņa bija pirmā neiesaistītā persona, kura vēlējās apmeklēt tualeti. Tualetē ir maz vietas. Atklājas cietušās līķis, kas guļ uz grīdas. Tad tiek izsaukta ātrā palīdzība un iegūts laiks. Laiks, kurā gluži mierīgi var nolikt šļirci ar heroīnu. Pieļaujot, ka pati cietusī vairs nevar pretoties. Ja vien tam pietiek drosmes.

-   Nu gan jums vairs nav ko teikt, Branta kungs? viņš dzirdēja Šteinhēfelu nicīgi noprasām.

-   Es nupat runāju ar kādu pazīstamu ārstu, Brants drosmīgi turpināja. Heroīna pārdozēšanas gadījumā līdz nāves brīdim var paiet līdz pat stundai. Taču no brīža, kad Katarīna Šūmane aizgāja uz tualeti, līdz brīdim, kad viņa tur tika atrasta mirusi, nepagāja ne stundas ceturksnis. Vai tad tualetes durvis bija aizvērtas no iekšpuses? Vai arī jūs to vēl neesat pierādījuši?

Brants iztulkoja klusēšanu klausulē kā savdabīgu atzīšanos.

-   Kāpēc ne, Šteinhēfela kungs?

-   Es taču jums jau teicu, kāds jau bija sniedzis pirmo palīdzību. Tātad durvis bija vaļā.

-    Vai to jums rudmate pateica pati personīgi, komisāra kungs?

Brants dzirdēja, kā Šteinhēfels klausulē skaļi nošņaukājas.

-   Ko jūs gribat, Branta kungs? tagad Šteinhēfels izklausījās nepārprotami gatavs sadarboties.

-   Es gribu, lai jūs atzīstat, ka esat pieļāvuši kļūdu. Jūs, vai, pareizāk sakot, liecinieki, esat ļāvušies mānīgam pirmajam iespaidam. Un tas tika darīts apzināti.

Šteinhēfels vēl aizvien bija apmulsis.

-   Kāpēc man vajadzētu jums kaut ko atzīt? viņš atbildēja pēc daiļrunīgas pauzes.

-   Jo es jums tad pateikšu, ka tā rudmatainā sieviete, ko es nupat pieminēju, izgāja no "Pastāvīgās pārstāvniecības" ar Katarīnas Šūmanes vara krāsas plecu somu.

-    Vai jūs to redzējāt? Šoreiz tas noskanēja kā pistoles šāviens.

-    Pats ne, Brants atklāti atzinās. Paziņa, ar kuru es tur satikos, man to vakar pateica pa ceļam uz mājām. Vai jums ir ar ko pierakstīt, Šteinhēfela kungs? Es jums tūlīt nosaukšu viņa telefona numuru. Varat droši viņam piezvanīt. Viņš ir labs novērotājs. Es jums atklāšu vēl kaut ko Katarīna Šūmane Berlīnē ieradās ar lidmašīnu.

-   Tas…

Brants ārkārtīgi apmierināts nospieda sarkano taustiņu un devās tālāk pa plato, netraucētiem tikšanās brīžiem lieliski piemēroto ceļu aiz Eksperimentālās medicīnas centra un Humbolta universitātes institūta, ar soliem un platānām, kas vasarā droši vien meta ēnas. Pie viesnīcas Riverside Spa kāpnes veda augšā uz rosības pilno Frīdrihštrāsi. Brants to šķērsoja pa diagonāli laikā starp divām luksofora signālfāzēm un aizsoļoja tālāk pa Kuģu būvētāju dambi. Pa labi, aiz parka, viņš ieraudzīja Berliner Ensembles teātra ēku. Zem šīfera torņa pletās milzīgs plakāts. "Pēters Handke maldu ceļi".

Vēlā pēcpusdienā "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" bija maz brīvu vietu. Dienas maiņas oficiantes un oficiants izturējās draudzīgi. Eja uz tualeti, šķiet, atkal bija atvērta publikas apmeklējumiem. Neviens par Brantu nelikās ne zinis. Viņš pāršķirstīja dienas laikrakstus pie mazās cigarešu vitrīnas. Kolner Express vakara izdevums rakstīja, ka futbola klubs vēl varētu uzvarēt čempionātā. Brants pasūtīja kausu alus, vienā rāvienā izdzēra un aizgāja uz tualeti. Spēcīgs vīrs, mazliet pāri sešdesmit, ar sniegbaltiem matiem, sēdēja uz krēsla un viņu vērīgi noskatīja. Brants ar skatienu mirkli pakavējās pie stikla vitrīnas, tad pagriezās un atvēra sieviešu tualetes durvis.

-   Nepareizās durvis, jaunais cilvēk, apkalpotājs tūlīt aizrādīja.

-   Ak, piedodiet, Brants atvainojās par šo šķietamo kļūdu, izskatīdamies ļoti nokaunējies, aizvēra durvis un devās uz vīriešu tualeti. Ar šo īso mirkli viņam pietika. Tieši pretī ar vecām avīzēm izlīmētās sieviešu tualetes durvīm pa kreisi atradās vienīgā tualete. Tā bija ļoti šaura.

Vīriešu tualetē viņš nostājās pie pisuāra blakus prezervatīvu automātam, pajautāja sev, vai čurājot iespējams veltīt visu uzmanību ar lieliem burtiem uzdrukātajam rūpīgi aiz stikla ierāmētajam avīžu rakstam "Vācijas apvienošanas pabeigšana", nesaslapinot sev bikses. Tad nomazgāja rokas un iemeta apkalpotājam šķīvītī piecdesmit centus.

Brants izdzēra vēl vienu alu, samaksāja un pa gājēju tiltu, uz kura atstāja savu pēdējo sīknaudu, devās uz Frīdrihštrāses staciju. Tur viņš novietoja glabātavā bagāžu, iesēdās vilcienā uz centrālo staciju un divpadsmitos piecdesmit vienā minūtē pārsēdās starppilsētu vilcienā uz Ķelni.

Drīz pēc tam, kad Hammā starppilsētu vilciena sastāvs tika sadalīts divos, Branta portatīvajā datorā jau bija pabeigts zinātniskais raksts par oglekļa dioksīda glabātuvi Kecinā.

Brants apsēdās pirmās klases vagonā pie vienvietīga galdiņa ar muguru braukšanas virzienā un saglabāja datus. Nu viņam šo reportāžu vēl vajadzēja ari pārdot. Tris no pieciem regulārajiem viņa darbu noņēmējiem viņš pa šo laiku jau bija nodrošinājis, divi reģionālie laikraksti šo rakstu rezervējuši sev. Ar to varēja nosegt vismaz ceļa izdevumus. Palika zināms risks. Kā pastāvīgi nodarbinātam redaktoram darba ziņā būtu vieglāk, taču šāds stāvoklis viņam morālā ziņā vairs nebija pieejams.

Brants tagad vairs negribēja par to domāt. Viņš izvilka no somas interneta karti, ievietoja to datora sānu ligzdā, pieslēdza pie interneta un pa elektronisko pastu aizsūtīja šo rakstu uz abām redakcijām kā pielikumu kopā ar dažām paskaidrojošām rindiņām. Viņam vēl vajadzēja atbildēt uz divām elektroniskā pasta vēstulēm, pārējais bija vēstules pārsvarā par neslēpti seksuālu tematiku. Brantam vēl bija apmēram divas stundas laika. Vilciens šoreiz brauca ļoti atbilstoši grafikam, septiņpadsmitos un deviņās minūtēs Brantam vajadzēja ierasties Ķelnē. Pietiekami daudz laika, lai aizietu uz mājām, izskatītu pastu un nomazgātos dušā. Ap septiņiem viņam uz īsu bridi jāieskrien Mainžer Hof, krodziņā Ķelnes dienvidu daļā, kur Brants bija pastāvīgs apmeklētājs.

Brantam tas gluži vienkārši nedeva mieru. Viņš gribēja visu padzīt. Aizmirst. Tas uz viņu neattiecās. Taču zemapziņā viņš bija cieši ieķēries Katarinas Šūmanes dīvainajos nāves apstākļos.

Pavadonim, kurš patlaban pārbaudīja nupat iekāpušo braucēju biļetes, Brants palūdza vēl vienu tasi kafijas un šokolādes radziņu. Tad atkal pieslēdza internetu. Atklātā plānojuma vagons bija gandrīz tukšs. Ikreiz, kad Brantam pa ceļam vajadzēja mierīgi pastrādāt, viņš brauca pirmajā klasē. Ērtāk un ievērojami klusāk, nekā bieži vien pārpildītajā otrajā klasē, pavadonis pēc pasūtījuma turpat uz vietas piedāvāja arī nelielas uzkodas.

Ārā garām lidoja ziemas pelēkā ainava. Kad starppilsētu vilciens šķērsoja A I šoseju, Brants ar nepārprotami ļaunu prieku zinīgi noskatījās uz kilometru garo satiksmes sastrēgumu Ķelnes virzienā.

Viņš izvēlējās Eiropas Parlamenta mājaslapu vācu valodā, ierakstīja meklētājā vārdu "prakse" un tūlīt atrada centrālo prakses biroju Luksemburgā. Brants aši pārskatīja attiecīgos sīki aprakstītos nosacījumus: ik gadu Parlamenta ģenerālsekretariāts nodarbināja daudzus simtus praktikanšu un praktikantu, kas rosīgi darbojās Tulkošanas dienestā dažādās komitejās, delegācijās vai preses un sabiedrisko attiecību darbos. Prakse ģenerālsekretariātā bija paredzēta jauniem pieaugušajiem vecumā no astoņpadsmit līdz trīsdesmit pieciem gadiem, kuri prata runāt vismaz divās oficiālajās Eiropas Savienības valodās. Taču Eiropas Parlamentā varēja strādāt arī neapmaksātā praksē. Bieži vien pretendentam bija atļauts no viena līdz četriem mēnešiem piestrādāt kādā iestādē vai tulkošanas dienestā, un tas katrā ziņā noderēja tiem, kuri vēlējās apgūt profesiju, vai sēžu referentiem.

Pavadonis atnesa Brantam karstu kafiju. No sava mobilā telefona, kura numuru viņš ar nolūku bija reģistrējis kā neatklājamu, Brants piezvanīja uz minēto numuru Luksemburgā, un, nodēvējis sevi par Ķelnes universitātes jurisprudences profesora zinātnisko līdzstrādnieku, uzdeva vienu vienīgu jautājumu par Katarīnas Šūmanes kursa darbu. Iebraucot Hāgena stacijā, Brants jau zināja, ka viņa nebija tikusi pie prakses vietas ģenerālsekretariātā. Kāda ļoti patīkama dāma, ar kuru Brants parunāja ļoti pieņemamā angļu valodā, viņam ieteica griezties pie pašreizējām Briseles frakcijām un deputātiem, kas piedāvāja arī praksi.

Brants atkal pievērsās Eiropas Parlamenta mājaslapas sākumam un norija siekalas. No septiņsimt astoņdesmit pieciem deputātiem, kas pārstāvēja apmēram četrsimt deviņdesmit miljonus pilsoņu no divdesmit septiņām valstīm, deviņdesmit deviņi vien bija no Vācijas. Bezcerīgi, viņš nodomāja. Preses dienesta mājaslapā viņš atrada saiti uz frakcijām. Tas jau bija pārskatāmāk. Brants zvanīja te vienam, te otram. Eiropas Tautas partijas, ETP, lielākās frakcijas līdzstrādniece, solījās viņam pārzvanīt tik drīz, cik vien iespējams. Arī pie ESP, Eiropas Sociāldemokrātu partijas, viņam vispirms vajadzēja griezties tieši. Pirmajā brīdī Katarīnas vārds caurcaurēm izpalīdzīgajai sekretārei tomēr nelikās pazīstams.

Pirms pašas Vupertāles Brants pamazām sāka nervozēt. Vēl lapā bija atrodama ELDA, Eiropas liberāļu un demokrātu apvienība, zaļie/BES, Brīvā Eiropas apvienība, Eiropas apvienoto kreiso konfederālā frakcija/Ziemeļu zaļo apvienība, ENA, Eiropas nāciju apvienība, un visbeidzot arī neatkarīgo/demokrātu partija. Kāds tur brīnums, Brants nodomāja, ka šādu nosaukumu dēļ neviens neinteresējās par Eiropas vēlēšanām.

Jāizdara galīgā izvēle. Kā Tanja šorīt Berlīnē raksturoja Katarīnas vecākus? Kā ekoloģiski apzinīgu pāri. Ekoloģiski pareizs ābols nekrīt tālu no ābeles, Brants nosprieda un izvēlējas "zaļo" partijas mājaslapu. Viņam pretī mirkšķināja miegaina acs. Pēc katra klikšķa tā atvērās, no zaļās acu zīlītes izšāvās melnas svītras. Kaitinoša nodarbe. Brants uzklikšķināja uz preses dienesta izvēlnes. Jaunākajā ziņojumā par gaidāmo Eiropas Savienības piecdesmito gadskārtu "zaļo" frakcija pieprasīja nekavējoties apturēt Euratom līgumu. Ar piecdesmit gadiem bija gana. Par to Brants vēl nebija iedomājies.

Nu Brants uzklikšķināja uz preses dienesta kontaktu izvēlnes. No četriem tur minēto preses dienesta pārstāvju attēliem viņš izraudzījās kādu ļoti simpātisku sievieti un piezvanīja viņai. Taču pēc pirmā beļģu zvana signāla tūlīt pārtrauca savienojumu.

Ko tad viņš īsti gribēja? Iespējamās slepkavības noskaidrošana bija kriminālpolicijas ziņā, kaut arī Brants šaubījās, ka Lucs Šteinhēfels to spēs paveikt. Kā liecinieks viņš pats bija minējis ne gluži uzreiz atraidītos pieņēmumus un tādējādi pietiekami veicis savu pilsoņa pienākumu. Vēl vienu eksperimentu viņš šajā vakarā gribēja veikt arī krodziņā Mainzer Hof. Tā teikt, no otras puses. Daudz laika Brants tam veltīt nevarēja. Tagad viņš, ziņkāres un garlaicības pārņemts, pētīja internetu.

Līdz Ķelnei. Tad vajadzētu būt gana. Tomēr Brantam niezēja pirksti. Beidzot viens liels raksts. Beidzot politiķus varēs stingri saņemt grožos. Ja vien viņš vispār varēja rēķināties ar redakcijas atbalstu. Dusmas lēnām pieņēmās spēkā.

Un ari nepārprotamas dusmas pašam uz sevi. Toreiz Brantam gluži vienkārši nācās savilkt dūres kabatās un visu aizmirst. Vienam pašam viņam nebija nekādas iespējas nostāties pret preses tirgus varu. Taču izdevniecība negribēja, lai viņš rakstītu patiesību. Tīri savu interešu dēļ. Tik vienkārši. Un to Brants nespēja paciest. Tagad viņš atpūtās no puslīdz pārdodamu tēmu meklējumiem pa visu pasauli, bija spiests kaulēties par honorāriem, pazaudējis daļu savu sabiedrisko kontaktu. Nemaz nerunājot par Anni.

Vilciens pabrauca garām Zolingenas-Oligas stacijai. Brants atkal atgriezās frakciju mājaslapā un uzmeklēja "zaļo" partijas galveno numuru Briselē. Šobrīd bija darba laiks. Pēc trešā signāla atsaucās kāda balss franču valodā. Brants pamēģināja runāt vāciski un jautāja pēc Katarīnas Šūmanes, praktikantes. Brantam lietišķi paskaidroja, ka viņa strādā Ahima Lauterborna birojā. Brants noraidīja piedāvāto savienojuma iespēju, pateicās un pierakstīja nosaukto tiešo telefona numuru. Vispirms vajadzēja pārdomāt stratēģiju.

Kā Brants uzzināja no Ahima Lauterborna biogrāfijas, kurš fotogrāfijā internetā bija redzams gariem, kupliem matiem ar pirmajām sirmajām šķipsnām un kuplu, kārtīgi apcirptu bārdu, viņš dzimis piecdesmit septītajā gadā, studējis politoloģiju, dzimis Lārā, studējis Freiburgā un vēlāk Nonnā, dzīvesvieta Mīdersheimā, Dīrenas lauku rajonā. "Zaļo" partijas biedrs kopš astoņdesmit astotā gada. Kopš divtūkstoš ceturtā gada viņš pārstāvēja "zaļos" Eiropas Parlamentā. Pirms tam kandidējis Erftkreisā un ilgu laiku bijis Diseldorfas landtāga parlamenta biedrs. Viņa stiprā puse bija enerģētikas politika. Spītējot "zaļo" principiālajam "nē", svarīga joma bija ari daudzsološā CCS oglekļa savākšanas un uzglabāšanas metode. Oglekļa dioksīda izdalīšana, savākšana un uzkrāšana. Kā Kecinā. Tā nevarēja būt nejaušība.

Brants no saviem pētījumiem zināja, ka no četriem lielajiem Vācijas enerģijas ražotājiem šo jauno tehnoloģiju vispirms vēlējās izmantot Vattenfall un RWE, lai izglābtu savas novecojošās ogļu spēkstacijās. Līdz 2020. gadam Vācija pirmā visā Eiropas Savienībā gribēja samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju no deviņdesmit līdz četrdesmit procentiem. Par desmit procentiem vairāk nekā Angela Merkele Briseles klimata izmaiņu konferences ietvaros marta sākumā bija vienojusies ar valdību vadītājiem no pārējām divdesmit sešām valstīm.

Pēc 13 gadiem Angela Merkele pavisam noteikti vairs neatradīsies savā amatā. Visiem bija radies iespaids, ka viņa vēlas noiet no politiskās skatuves. Briselē, Berlīnē un vasarā, G8 augstākā līmeņa tikšanās laikā Heiligendammā.

Vācija citu acīs allaž bija pūlējusies izlikties par censoni. Tomēr to lēmumu ieviešanas jomā, kam Eiropas Savienības Komisija beidzot bija piekritusi pēc smagiem kompromisiem Ministru Padomes izsludinātajos rīkojumos un vadlīnijās, šī iedzīvotājiem bagātākā un vecākā Eiropas Savienības dalībvalsts bija kā klases āksts, kam draudēja palikšana uz otru gadu. Pagājušo gadu laikā bija uzbūvētas vismaz divpadsmit brūnogļu spēkstacijas. Vēl pirms CCS metodes gatavības lietošanai. Tātad šis lēmums diez vai varēja tikt īstenots.

Un enerģijas uzņēmumi noteikti redzēja, kā ar to varēja tikt galā. Diez vai politiski nospraustais mērķis bija realizējams bez radikāliem un tāpēc dārgiem līdzekļiem. Atkal viss no sākuma.

Gluži negaidot radās nelāgas aizdomas par viņu muļķīgajām iedomām. Tieši RWE bija pazīstama ar dāsnu politiķu konsultāciju pakalpojumu apmaksāšanu; pat kāds bijušais ģenerālsekretārs, kurš pats personīgi gadu gaitā uzskaitījis savu politisko pretinieku papildu nodarbes un sponsorēšanas pakalpojumus, tika atrasts kāda elektrības koncerna algas sarakstā un nebija par to ziņojis. Tas bija skandāls. Viņš pateica, ka ļoti nožēlo un ar to bija gana.

Vispirms viņš ar kaunu un negodu atstāja politisko skatuvi, tad gāja vēl tālāk un zākājās, it īpaši sarunu šovos. Tāda bija šīs zemes politiskā nožēlas kultūra.

Korupcija? Branta pieņēmums kļuva skaidrāks. Tam nevarēja pretoties. Varbūt Eiropas Savienības subsīdijas tika novirzītas CCS? ES valsts subsīdijas bija plašs, teju neizmērojams lauks. Neiesaistītajām personām gandrīz necaurredzams. Piemēram, finansiālā ziņā ļoti trūcīgais britu karaļnams saņēma ES subsīdijas saviem zemes īpašumiem Skotijā. Tur droši vien notikušas starptautiskas aizkulišu mahinācijas.

Brants sāka domāt par kaut ko citu un centās koncentrēties. Vai Katarīna Šūmane tikusi uz pēdām kādam skandālam ES iekšienē, un tāpēc viņai bija jāmirst?

Velns parāvis. Brants dziļi ieelpoja. Ar Eiropas Savienību nebija nekādi joki. Tieši pirms trim gadiem dzīvesvietā pie kāda Stern reportiera, kurš regulāri rakstīja par korupciju ES iekšienē un Briseles korupcijas apkarošanas iestādes OLAF bezdarbību, tika veikta kratīšana. Viņu aizturēja uz vairāk nekā desmit stundām. Un vēl vakar Brants Spiegel-Online bija lasījis kāda britu ES parlamentārieša atskaiti, kurā viņš aprakstīja Eiropas Savienību kā korumpētu, dārgu, izšķērdīgu un neefektīvu, un vaicāja, uz kurieni vispār aizplūdusi nauda no milzīgā 2007. gada budžeta astoņsimt četrdesmit miljardu apmērā. Tas bija labs jautājums.

Brants nolēma, ka nedrīkst tā vienkārši ieiet pa durvīm, izpelnoties atraidījumu. Viņam vajadzēja Lauterbornu noķert aiz politiķa vājās vietas pastāvīgās tieksmes runāt citu priekšā.

Brants uzspieda tiešo numuru. Tagad vilciens brauca garām Bayer Lēverkusenas rūpnīcai. Ap skursteņiem kūpēja biezi tvaika mākoņi. Tālumā varēja redzēt Bergischer Land apgabala sniegotos pakalnus. Kamēr Briselē skanēja telefona zvans, Brants izslēdza savu portatīvo datoru.

Viņam paveicās.

-    Lauterborns. Brantam šī balss uzreiz likās simpātiska, pat gandrīz tēvišķīgi silta.

-    Bernhards Brants, viņš nosauca savu vārdu. Ārštata žurnālists no Ķelnes.

-    Lūdzu, vienu mirklīti, Branta kungs. Klausule acīmredzot tika nolikta malā. Nora Katalīna! Lauterborns uzsauca telpā, pēc nodarbībām valodas kursos tev vēl noteikti jāizdrukā man priekšlikumi komitejas sēdei! Es paļaujos, ka tu to izdarīsi!

Brants saklausīja neskaidru, mazliet vīzdegunīgu atbildi.

-    Lūdzu, atvainojiet, Lauterborns iesmējās, mana līdzstrādniece jau iet ārā pa durvīm. Jums diemžēl vajadzēs apmierināties ar mani.

-   Tas nekas, Brants atbildēja. Viņu bija pārņēmusi nedrošība. Iespējams, ka Lauterborns vēl nezināja par savas praktikantes nāvi. Un ja tomēr? Viņš noteikti bija labs aktieris. Gandrīz visi politiķi bija labi aktieri.

Vilciens bija sasniedzis Ķelni Reinas labajā krastā. Viņam vajadzēja pasteigties.

-    Es vakar biju Kecinā, Brants iesāka.

-    Interesanta metode, Lauterborns viņam tūlīt piekrita. Tur ir problēmas ar ūdens horizontu.

-   Zinu, žurnālists atbildēja Tieši par to es ar jums vēlreiz labprāt parunātu.

-   Par ūdens horizontu?

-   Nē, vispār par CCS, vai, piemēram, RWЈ, var to pielietot arī Erftkreisā. Jo Noirātā tieši šobrīd tiek celta jauna ogļu spēkstacija. Šķiet, ka Brants atrodas uz pareizā ceļa.

-   Erftkreisā nav ūdens horizonta.

-   Taču arī RWE grib izmantot šo metodi.

Lauterborns bija daudz piesardzīgāks.

-    Pareizi gan. Kad paņēmiens būs pilnveidots.

Tātad pagaidām nē, Brants klusībā izlaboja. Vecajiem sūdu metējiem ap Reinas atklātajām brūnogļu raktuvēm tas tik un tā bija par vēlu.

-     Taču iespējams, ka agri vai vēlu būs vēl viena vispasaules oglekļa dioksīda krātuve, mirkli paklusējis, Lauterborns izteica mājienu.

-   Ak tā?

Viņi bija pabraukuši garām Doicas stacijai, aiz Hohencollernu tilta pār Reinu starppilsētu vilciens samazināja ātrumu.

Brants pārvietojās uz otru sēdekli, lai, braucot pāri tiltam, izbaudītu skatu uz Ķelnes domu un vecpilsētas panorāmu. To viņš darīja ik reizi, kad vien ar vilcienu ieradās no ziemeļiem.

Brants īsti nesaprata, kas tieši viņam šobrīd nedeva mieru.

-   Pašlaik daudzu valsts mēroga laikrakstu uzdevumā es veicu pētījumus par CCS tēmu.

-   Tad jūs tiešām rīkojaties pareizi, Branta kungs, Lauterborns apmierināti attrauca.

-   Ak tā? Brants tikai noteica un ļāva šim jautājumam palikt karājamies gaisā.

Lauterborns mirkli nogaidīja.

-   Šī metode patlaban nav ne pilnīga, ne pārbaudīta. Par spīti tam, Vācijas enerģētikas koncerni tieši šobrīd gatavo ilgtermiņa reklāmas kampaņu, ar kuru vēlas iebarot iedzīvotājiem ilūziju, ka viņu nākotnē ieplānotās divdesmit divas brūnogļu spēkstacijas neradīs praktiski nekādus C02 izmešus. Lauterborns aprāvās. Un tās nu ir muļķības.

-   Divdesmit divas? Brants pārāk skaļi nobrīnījās un tikai pēc mirkļa aptvēra, ko šāds izteikums nozīmē. Caurcaurēm interesants iegansts kritiskai reportāžai, viņš beidzot izmeta ēsmu. Es rīt būšu Briselē un vēlētos ar jums par to parunāt. Frankfurter Allgemeine svētdienas laikraksts ir ieplānojis atsevišķu pielikumu par klimata izmaiņām.

Tas nebija gluži melots. Visos valsts mēroga laikrakstos patlaban tika publicētas reportāžas par klimata izmaiņām. Lielākā daļa laikrakstu gan līdz šim tomēr bija atteikušies no Branta ieguldījuma.

-    Rīt īsti nesanāks, Lauterborns iebilda. ja paveiksies, tad viņš Brantu tagad pārsūtīs pie preses dienesta. Piecas dienas neesmu bijis parlamentā un man ir jāpastrādā ar dokumentiem.

-   Žēl gan. Taču es diemžēl Briselē būšu tikai rīt. Pretējā gadījumā man noteikti būs jāgriežas pie kāda vides eksperta no sociāldemokrātu partijas. To tagad ir daudz.

Izklausījās, ka Lauterborns apsver. Brants ļāva viņam mierīgi apdomāties. Tikai ar piecu minūšu novēlošanos starppilsētu vilciens iebrauca Ķelnes centrālajā stacijā. Brants iespieda telefonu starp ausi un plecu, ielika portatīvo datoru somā un sadabūja no bagāžas plaukta saritināto plakātu, no kura nebija šķīries kopš izbraukšanas no Berlīnes.

-   Kad tad jūs te varētu būt? beidzot no Briseles atskanēja jautājums.

Bingo!

-   Apmēram dienas vidū, Brants minēja.

-   Vai jūs jau esat bijis parlamentā?

-Jā.

-   Tad es jums piedāvāju kopīgi ieturēt maltīti. Man būs vismaz stunda laika. Vai ar to jums pietiks?

-   Ļoti pateicos. Brants bija ticis iekšā.

-   Piesakieties reģistratūrā. Mana kolēģe Bocovas kundze tad atnāks jums pakaļ.

Viņi abi bija uzvarējuši.

-   Nu tad līdz ritam. Novēlu jauki pavadīt laiku pēc darba, Lauterborna kungs.

-   Tas nebūs tik drīz. Man vēl jāsagatavojas svarīgai komisijas sēdei.

Kad starppilsētu vilciena durvis atvērās, Brants beidza sarunu un izkāpa uz pienākšanas perona. Arī Ķelnē šim gadalaikam bija par aukstu. Kaut kur ap nulli, ne vairāk. No rīta bija sācies pavasaris. Saskaņā ar kalendāru. Taču ārējo aukstumu Brants gandrīz nemanīja. Viņš bija pat nosvīdis, jo jutās tik satraukts. Varbūt tur pat bija mazdrusciņ adrenalīna. Brants manīja, ka nācis uz pēdām ļoti svarīgai lietai, iespējams, pat starptautiskam skandālam. Tik lielam, ka tā dēļ vajadzēja mirt cilvēkam.

Nu Brantam beidzot bija pilnīgi skaidrs Katarīna Šūmane tika noslepkavota. Profesionāļi viņu bezkaislīgi novākuši no ceļa. Tas, kurš noorganizējis šo gļēvo slepkavību, noteikti arī labi pārzināja Berlīni un tās krodziņus. Un viņš noteikti bija paturējis prātā otrās bundeslīgas spēļu grafiku.

Domās iegrimis, Brants soļoja uz izeju. Iespējamas žurnālista veiksmes eiforijas viegli apreibināts, viņš burtiski nolidoja lejā pa kāpnēm un metro vietā iekāpa dārgā taksometrā uz pilsētas dienvidiem.

Tagad viņam vajadzēja iedzert alu.

Brants bija izvēlējies salātus ar jēra filejas gabaliņiem. Viņš jutās labi, jau bija izdzēris trīs kausus alus un pārskatījis raibo panorāmas skatu Kolner Stadt-Anzeiger ar sniegotas ziemas ainavu fotoattēliem. Ne miņas no pavasara. Pa ceļam uz Indiju pirmajā klasē bija mirusi kāda sieviete. Utenveilerā, lai kur tas arī būtu, kāda māte izdzinusi mežā savas nerātnās meitas, kur viņas atrastas bezbailīgi un droši pastaigājoties. Norūpējies dzīvnieku aizsardzības eksperts rakstiski brīdināja par iespējamiem Knuta uzvedības traucējumiem, jo mazajam ledus lācim, kas dabiskos apstākļos ik dienu nostaigāja līdz pat trīsdesmit pieciem kilometriem, zoodārzā bija tikai parasts aploks ar betona grīdu. Ko gan par šo rakstu varēja domāt cilvēki Ostheimā un Horveilerā, Brants sev jautāja. Kāds cilvēks seksa rotaļas laikā nožņaudzies, kamēr viņa izklaides biedrene bija aizgājusi iepirkties. Dažkārt Brantam bija bail, ka šādas ziņas, ko viņš pats nespēja uztvert nopietni, bloķēja viņa smadzeņu darba spējas. Daļēji tāpēc viņš nebija ievērojis, kas slēpās zem saīsinājuma IPPCC, Intergovernmental Panei On Climate Change Apvienoto Nāciju Klimata pārmaiņu starpvaldību padome.

Kopš šķiršanās no Annes Brants no Maincerštrāses bija pārcēlies uz mazu dzīvoklīti Kūrfirstenštrāsē un labprāt apmeklēja krodziņu Mainzer Hof, kas atradās gandrīz uz stūra. Brantam ļoti patika pilsētas dienvidu daļa un arī Mainzer Hof, un Ķelnes krodziņu kultūra vispār. Protams, tikai oriģinālā, nevis trimdā. Ķelnietis kā tāds bija viegli pieejams, pastāvīgs labas omas radījums, gluži citāds nekā berlīnietis, taču vienmēr visu tikpat viegli arī aizmirsa. Šeit, Mainzer Hof, apgrozījās ārkārtīgi dažādu pastāvīgo apmeklētāju juceklis, starp kuriem, ciktāl Brants zināja, bija mūžīgie studenti un skolotāji, mākslinieki un kabarē dejotājas, ārsti un aptiekāri, izbijis grupas BAP mūziķis un bankas direktors, kā arī nesen uzradies kriminālpolicijas vecākais komisārs.

Brants Klausu Gerberu sākumā kritiski nopētīja, kad viņš pirms trim gadiem pirmo reizi ieradās Mainzer Hof kā Korinnas pavadonis. Patiesībā viņam piederēja māja Kēnigsdorfā, Ķelnes rietumu daļā, bet tagad viņš praktiski dzīvoja pie Korinnas un viņas burvīgās vienpadsmit gadus vecās meitas Karlas Maincerštrāsē. Dabiski, Brants sākumā turējās no Gerbera tālāk, jo pats bieži un labprāt bija flirtējis ar Korinnu. Vairs ne, lai gan Anne, kura ar Korinnu bija labos draugos, tam nekādi negribēja ticēt. Viņa bieži dzēra alu pie letes, pļāpāja par šo un to, par futbola klubu un darbu, kamēr Klauss Gerbers šajā ziņā drīzāk bija noslēgts. Tikai karnevāla laikā, kad Gerbers ar saviem draugiem ielīgojās Mainzer Hof, bļaustījās un izdzēra vēl duci alus, Brants labprātāk brauca uz Romu vai Parīzi.

Tagad varēja skaidri redzēt, ka Klauss Gerbers savā darbā pavadījis vairāk nekā divdesmit piecus gadus. Viņš vairs nebija garš un tievs, zem ādas jakas viņš izskatījās pavisam kārns, sirmie deniņi bija iekrituši. Tikai viņa rokasspiediens palicis tikpat stingrs. Kad vien iespējams, Gerbers ar Brantu devās skrējienā gar Reinu un arī citādā ziņā regulāri uzturēja sevi profesionāli labā formā. Neviens cilvēks no Mainzer Hof, kurš viņu personiski nepazina, nebūtu Gerberu noturējis par kriminālpolicijas darbinieku, kas Gerbers patiesībā patiešām bija.

-   Viss kārtībā? Brants ar viņu sasveicinājās un vienlaikus parādīja letes virzienā divus pirkstus. Birgita pie bāra tikai īsi un apstiprinoši pasmaidīja.

-   Nekas nav kārtībā, Gerbers īgni noteica un apsēdās. Viņa deniņi pulsēja, dzīslas bija izspiedušās. Piektdien no apcietinājuma tika atbrīvoti iespējamie galvenie vainīgie, četri jaunieši, kuri karnevāla laikā kādu cilvēku piekāva līdz komai. Tas man nedod mieru, un mēs tur neko nevaram darīt. To kausli tagad vajadzētu ievietot atklātā jauniešu labošanas darbu iestādē. Un kas aprūpēs cietušo? Gerbers smagi nopūtās. Dažreiz es ienīstu savu darbu.

Gerbers paņēma savu alu, vienā rāvienā izdzēra un nolika glāzi uz galda.

-   Vai citādi viss kārtībā? Un tev? Kā gāja Berlīnē? Satraucoša pilsēta, vai ne?

Brants tūlīt saprata mājienu. Viņš paņēma sev līdzās uz sēdekļa nolikto plakātu un pasniedza Gerberām.

-    Daudz stresa. Kā vienmēr. Man taču tikai nedēļas nogalē ir laiks sev pašam. Paskaties, ko esmu atvedis Karlai no Berlīnes.

-   Kāpēc gan? Gerbers nobrīnījās. Viņa caururbjošais skatiens uz mirkli padarīja Brantu nervozu. Gerbers, šķiet, prata precīzi nolasīt viņa mīmiku.

-   Tāpat vien, Brants izvairījās. Paskaties taču.

Gerbers, redzami sasprindzināts, noņēma gumijas lenti, atritināja plakātu un nopētīja Knuta foto dabīgā lielumā. Skaidrajā fotouzņēmumā varēja labi saskatīt pat atsevišķās ūdens lāses, kas pilēja lācim no purna. Uz mirkli Gerbers palika bez valodas, tad viņa seja atslāba un viņš augstu pacēla plakātu. Birgita, kas tieši tobrīd bija atnesusi vēl divus alus, priecīgi uzgavilēja:

-   Ak, cik viņš ir mīļš! tā, ka apmeklētāji pie blakus galdiņa atskatījās. Gerbers saglabāja vīrišķīgu aukstasinību un noteica tikai:

-   Jocīgs. Tas Kārlu droši vien iepriecinās.

-     Ursus maritimus, kā saka zoologi. Gerbers nereaģēja. Tātad jūras lācis. Un nevis leduslācis.

-   To jau var sev iestāstīt. Paši lāči arī šodien vienu piekrāpa.

Brants sirsnīgi nosmējās, Gerbers viņam pievienojās.

-   Nekas nav tā, kā šķiet, Kļaus. Galvenais, kam tic. Taču cilvēki par šo mazo leduslāci jūk prātā. Tiek lēsts, ka Berlīnē līdz vasarai ieradīsies miljons skatītāju. Berlīnes zoodārza akciju vērtība ir uzšāvusies no diviem līdz pieciem tūkstošiem eiro. Un uz katra stūra var nopirkt šo Knutu. Tā ir tīra lāča izmantošana. Un tas viss notiek, aizbildinoties ar klimata izmaiņām.

-   Nesāc nu pārspīlēt. Gerbers viņu kritiski noskatīja. Ja reiz runājam par klimatu, tev vajadzētu uzrakstīt par šo te.

Izskatīdamies neparasti agresīvs, Gerbers izvilka no ādas jakas kabatas papīra lapu.

-   Es nupat kopā ar kādu enerģētikas konsultantu sastādīju manas Kēnigsdorfas mājas pārbūves tāmi. Gribu to vienreiz izīrēt, un man jāietaupa apkures izdevumi.

-    Tas taču ir slavējami. Tad jau no mūsu darba ir kāds labums.

Gerbers tikai nogrozīja galvu.

-   Jūs, rakstītāji, taču visi esat teorētiķi. Man vajadzēja samaksāt astoņus tūkstošus eiro par visu logu nomaiņu, lai gadā varētu ietaupīt trīssimt eiro. Tas nozīmē, ka es pirmo labumu no tā visa sākšu iegūt tikai pēc divdesmit sešiem, komats, septiņiem gadiem, turklāt četri, komats, trīs gadi vien aizies pievienotās vērtības nodoklim. Un vēl arī tikai tad, ja es neņemšu kredītu. Viņš pastūma lapu Brantam. Taču man tas jādara.

-    Un tagad? pajautāja Brants un uzmeta skatienu skaitļiem. Viņš šobrīd negribēja ielaisties diskusijā par praktisko pusi.

-    Tagad es vispirms uzlikšu uz jumta divas saules baterijas. Par to dabūšu no valsts piecdesmit centus par kilovatstundu. Un vēl esmu iegādājies divas enerģijas taupīšanas spuldzes.

-    Vai zini, ka tās enerģiju taupošās spuldzes sava augstā dzīvsudraba satura dēļ ir ārkārtīgi kaitīgas videi?

-   Ak tā? Gerbers tikai noteica. Taču visi par to runā. Pat Austrālijā.

-    Kas nāk par labu klimatam, noteikti vēl ilgi nenāks par labu videi. Tieši tā ir ar…

Gerbers bija manāmi saskaities.

-    Izbeidz vienreiz. Es vairs nespēju klausīties par klimatu.

Brants piekāpās un, izmantojot izdevību, apēda izcilo salātu atlikumu. Arī Gerbers neteica neko, toties noskatīja viņu vēl caururbjošāk. Tikai tad, kad Brants iebāza mutē kārtīgi apkrautu dakšiņu, Gerbera acīs iezibējās kaut kas šķelmīgs.

-    Starp citu, man taču vajadzēja tevi pasveicināt no mana Berlīnes kolēģa Luca Šteinhēfela, ja reiz esmu tevi sadcis, Gerbers pēkšņi lauza savu nodevīgo klusēšanu. Viņš nepavisam nešaubījās, ka tā notiks.

Brants aizrijās un sāka klepot.

-   Tu pazīsti to šteinhēfelu? viņš pajautāja, kad bija atkal ticis pie gaisa.

-   Protams. Viņš ir viens no vecākajiem Berlīnes komisāriem slepkavību izmeklēšanas lietās. Mēs kopā notvērām abus iespējamos Hiltona slepkavas. Tas bija grūts, neatlaidīgs darbs. Taču tādēļ man bija biežāk jābrauc uz Berlīni. Satraucoša pilsēta. Protams, es tur nevēlētos dzīvot. Berlīne man ir daudz par lielu. Gerbers lieliski pieprata apvienot daudznozīmīgus teikumus ar dažādiem niekiem, tādējādi sarunas biedram radot mānīgu drošības sajūtu. Un tā ir bīstama pilsēta.

-   Piekrītu. Brantam patika šāds straujš sarunas pavērsiens. It īpaši jaunām ES praktikantēm.

Gerbers uz mirkli kļuva ļoti nopietns.

-   Tu mani esi iedzinis lielās sprukās, Bernhard.

-    Kā tā? Brants novilcināja laiku.

-    Šteinhēfels ir pastāvīgs kriminālpolicijas darbinieks, tagad viņš šo izmeklēšanu ir uzņēmies pats un jau šorīt izveidojis slepkavības izmeklēšanas komisiju. Un vēl mēs šeit, Ķelnē, uzzinājām, ka mirusī ir no Ķelnes. Mani kolēģi jau vakar paziņoja tās jaunās sievietes…

-   Katarīna Šūrnane. No manis to vari neslēpt.

-   Paziņoja Katarīnas Šūmanes vecākiem. Un viņi mums paskaidroja, ka šo informāciju ir saņēmuši no kāda Ķelnes žurnālista Bernharda Branta.

Brantam atkal aizžņaudzās rīkle.

Cerbers dabiski, tūlīt pamanīja, ka Brantam pie matu saknēm izspiedušies viegli sviedri. Viņš turpināja.

-   Pirmkārt, es tevi varu nomierināt, ka mēs par tevi savā datorizētajā datu bāzē neesam atraduši neko aizdomīgu. Tas tomēr izklausījās mazliet ironiski. Otrkārt, es tevi varu nomierināt, ka līdz šim nevienam neesmu teicis, ka tevi pazīstu, jo apmeklējam vienu krodziņu. Tas izklausījās gandrīz nelabvēlīgi, taču vismaz biedriski. Un, treškārt, es tev daru zināmu, ka neko nevaru stāstīt par pašreizējo izmeklēšanu, gadījumā, ja tas ir iemesls, kura dēļ tu mani šovakar esi uzaicinājis iedzert alu. Tas tagad izklausījās dusmīgi. Gerbers norādīja uz plakātu. Kriminālpolicija neielaižas nekādos darījumos. Un tu to zini.

Brants bija pieķerts. Tikai pamazām viņš aptvēra šās situācijas absurdumu. Protams, viņš bija cerējis pa aplinku ceļiem nonākt pie plašākas informācijas, bez nozieguma vietas radītā stresa aci pret aci pārmīt ar kriminālpolicistu domas par savu teoriju. Tomēr viņš tik ātri nepadevās.

-   Ja nebūtu manis, Berlīnes oficiālajā statistikā tagad būtu vēl viens miris narkomāns. Un tā gluži vienkārši nevar būt. Viņš uzreiz ieraudzīja, ka Gerbers domīgi sarauc pieri.

-   Es tā nedomāju. Mani kolēģi taču nav muļķi.

-   Tomēr viņi gribēja nekavējoties veikt līķa sekciju. Katarīna nav mirusi no heroīna pārdozēšanas. Simtprocentīgi droši.

-   Hmm? Gerbers tikai norūca.

-   Vai tavi kolēģi vismaz ir jau notvēruši to rudmataino sievieti vai Katarīnas Šūmanes pavadoni?

Izskatījās, ka Gerbers pūlas savaldīties.

-   Nē, viņš beidzot noteica. Tad atkal acīmredzot pārlika, kādu informāciju drīkstēja izpaust, un kādu ne. Taču tavs kolēģis vairs neatcerējās, ko it kā bija tev pateicis.

Brants saspringa.

-   Kā, lūdzu? Nevar būt. Viņš bija nesatricināmi pārliecināts, ka…

-   Protokolā minēts, ka viņš it kā neko neatceroties. Patruļa viņu vēlu pēc pusnakts noķēra Šarlotenburgā, kad viņš ar atslēgu rokās noņēmās ap daudziem auto.

-   Viņu vakar vakarā ļoti sarūgtināja futbola čempionāta spēle, Brants mēģināja iebilst, lai paglābtu savu vienīgo liecinieku.

-   Viņš bija diezgan pilniņš, Bernhard. Viena, komats, astoņas promiles. Jāsaka, viņam paveicies, ka nesēdās pie stūres.

-   Varbūt viņam uznāca apgaismības mirklis, kamēr es viņu pats personīgi aizvedu uz vilcienu. Vai tad tā nevarētu būt? Katrā gadījumā tā ir pārbaudīšanas vērta norāde.

-   Mūsu Berlīnes kolēģi viņa izteikumu jau ir novērtējuši. Gerbers kļuva vēl nopietnāks. Lai nu kā, bet viņi ir ļoti sadusmoti, ka tu jaucies viņu izmeklēšanā.

Branta sirdsapziņa bija pilnīgi tīra.

-   Tu runā par manu tikšanos ar viņas draudzeni?

-   Tieši par to es arī runāju.

-    Nesaprotu, ko tu gribi, Kļaus. Viņa piedalās mūziklā "Vampīra deja". Un mēs runājām par horeogrāfiju.

-   Neāksties, Bernhard ! Tagad Gerbers jau runāja gandrīz skaļi. Katarīnas Šūmanes nāve nav nekāds joks.

-   Varbūt aiz tā visa slēpjas kaut kas lielāks? No ES jomas?

Gerbers ļoti ilgi un ļoti cieši raudzījās viņā.

-   Mans kolēģis Šteinhēfels tavu liecību ir ņēmis ļoti nopietni. Un viņš ir tev ļoti pateicīgs par norādi uz lidošanu. Tikai lai tev būtu mierīgs prāts.

-Un?

-    Viņa ieradās ar Lufthansa. Par biļeti samaksāts skaidrā naudā.

-    Ak tā? Brants jau bija nojautis kaut ko līdzīgu.

-   Kādā Parīzes ceļojumu birojā, piebilda Gerbers, kurš tagad raudzījās uz Brantu ļoti nopietni.

-   Velns parāvis. Kā tā Parīzē?

-   To tu no manis neuzzināsi, Gerbers uzsvērti atteica un izvairījās no tiešas atbildes. Nu viņš vairs nebija nekāds krodziņa biedrs. Pieprasījums uz Franciju jau ir nosūtīts. Un tāpēc vēlreiz, Bernhard! Gerbers redzami izslējās. Es tevi gribu nopietni lūgt turēties tālāk.

-    Nu labi.

-   Un vēl man tevi jālūdz rīt agri pie mums, policijas iecirknī, tavus novērojumus Berlīnē vēlreiz ierakstīt protokolā.

-   Nekas neiznāks, Brantam izspruka.

-    Kāpēc ne?

Brants nolēma runāt skaidri un gaiši.

-   Tāpēc, ka man jau agri norunāta svarīga tikšanās Briselē saistībā ar kādu reportāžu. Runa ir par CCS, arī par oglekļa dioksīda izmešu krātuvi pazemē. Tas tev droši vien neko neizsaka.

-   Nē, Gerbers godīgi atzinās. Tad cieši uzlūkoja žurnālistu. Vai tā tikšanās gadījumā nav paredzēta ES Parlamentā? Gerbers jautājoši uzlūkoja Brantu. Taču kaut kas viņa uzvedībā šķita savāds. Iespējams, viņš varēja ar Brantu vienkārši izrīkoties pēc sava prāta. Vai varbūt arī ne. Brants tomēr bija liecinieks, nevis aizdomās turamais.

-   Es, protams, varu ieskriet rīt agri no rīta, septiņos, Brants izteica draudzīgu piedāvājumu. Mans vilciens atiet astoņos un četrdesmit četrās. Ar to taču vajadzētu pietikt, vai ne?

Gerbers, nebilzdams ne vārda, skatījās viņā.

-   Dabiski, tu vari ari kopā ar mani braukt uz Briseli, Brants to bija pateicis tīras nebēdnības dēļ, taču tūlīt sajuta, ka trāpījis Gerberām jūtīgā vietā.

-    Principā nē, Gerbers pēc daudznozīmīgas pauzes noraidīja šo piedāvājumu, kas patiesībā nebija domāts nopietni.

-   Kāpēc ne? Brants neatlaidās. Brisele arī ir skaista pilsēta. Anne tur katrā ziņā jūtas ļoti labi. Viņš bija mēģinājis šajā pēdējā teikumā ietvert sarkasma drusciņu. Tas izrādījās bumbas sitiens paša vārtos.

-   Pareizi gan. Viņa vēl vakar par to runāja ar Korinnu. Viņa tagad ar savu jauno draugu pārvākusies uz Woluve-Saint-Pierre. Cik nopratu no Korinnas vārdiem, tas ir iespaidīgs rajons.

Gerbers nepārprotami pārvaldīja nodevīga psiholoģiskā uzbrukuma taktiku, ar to viņš varēja salauzt jebkuru pretestību. Nu viņam vajadzēja vēl tikai piemest ogles.

-   Diemžēl nekas neiznāks, tā vietā viņš nopietni un lietišķi atteica. Mūsu kompetence beidzas pie Āhenes robežas. Izmeklēšana Briselē ir Beļģijas kriminālpolicijas lauciņš. Berlīnes kolēģi jau ir ķērušies pie darba.

-    Un ko tad tas īsti nozīmē?

-    Ka viss var ievilkties.

-    Kas?

-    Izmeklēšana.

-   To es nesaprotu. Mēs taču esam vienota Eiropa. Un ir arī Eiropols. Vai tad ne? Brants acīmredzot bija trāpījis jūtīgā vietā.

-   Minēšu tikai vienu vispārīgu piemēru, Gerbers turpināja. Mēs pie slepkavības upura atrodam mobilo telefonu, teiksim, ar beļģu numuru, kas vairs netiek izmantots, un tātad mēs iespējamajam slepkavam paši vairs nevaram piezvanīt. Tātad tur nekas nav darāms. Tad mēs nosūtām pieprasījumu federālā apgabala policijai, tālāk uz valsts policiju, tad uz Vācijas iekšlietu ministriju, no turienes uz Beļģijas iekšlietu ministriju, no turienes atpakaļ uz attiecīgo policiju, un tā pēc tam griežas pie telekomunikāciju kompānijas. Eiropols daudzējādā ziņā vēl ir tikai vīzija.

-   Tāpat kā daudz kas Eiropas Savienībā! Brants pasmaidīja. -Saprotu.

-   Tātad tas ievelkas, Gerbers atkārtoja. Tas gandrīz izklausījās pēc uzaicinājuma. Tikmēr mēs neko daudz nevaram darīt, ja nu vienīgi visu nodot tālāk uz Berlīni. Tāpēc jāpaļaujas, ka valsts policija gribēs ar mums sadarboties.

Pēc tā, kā Gerbers izrunāja pēdējo teikumu, Brants tūlīt secināja, ka patiesībā viss ir pilnīgi pretēji. Gandrīz vai radās iespaids, ka Gerbers cenšas viņam kaut ko pateikt, pats sevi nenododot.

Brants izmantoja šo izdevību.

-   Tātad valsts policija visu kavē, vai ne?

-   Valsts policija un kriminālpolicija ne vienmēr labi saprotas.

-   Bet jūs pie Katarīnas Šūmanes taču neatradāt nevienu mobilo telefonu. Un viņai pavisam noteikti tāds bija. Tas noteikti palika viņas somā.

Gerbers piepeši sadumpojās.

-   Man tagad jāiet, Bernhard, lai cik žēl man arī būtu. Tiksimies no rīta septiņos pie manis policijas iecirknī. Tad tu varēsi arī paskatīties, kur es strādāju. Paldies par alu. Nākamreiz izmaksāšu es. Viņš piesardzīgi paņēma plakātu. Un, kas attiecas uz jūras lāčiem, es tagad uztraucos, vai varēšu Karlai visu pareizi izstāstīt. Tev taisnība. Ne jau viss ir tā, kā izskatās. Zemene ir vēl arī rieksts.

-    Kā, lūdzu?

Gerbers pasniedza viņam roku un vēlreiz aši palūkojās uz Brantu.

-   Un ierodies laikus. Citādi pēc tam nokavēsi vilcienu.

Trešā nodaļa

Trešdiena, 21. marts

Parīze

Elektroniskais pasts no Vācijas pienāca precīzi pusdesmitos. Dāms aši pārskatīja sveicienus un pavadvēstules izskaidrojumus, tad atvēra tai pievienoto PDF formāta dokumentu.

Berlīnes aģentūra bija krietni pastrādājusi. Fonā slējās spēkstacija, tai priekšā sulīgi zaļā zālē miermīlīgi ganījās govis.

Viņi bija izšķīrušies par humoristisku variantu. Humors mazināja spriedzi. It īpaši saspringtā situācijā. Pateicoties tam, no kontakti igzdas arī turpmāk nāks elektrība. Labajā pusē apakšā emblēma. Enerģija Eiropai. Mums rūp jūsu vide.

Dāms izdrukāja PDF formāta dokumentu. Par reklāmas saukli viņi bija ilgi sprieduši. Tagad tas bija personiskāks nekā pirmajā variantā. Dāms gribēja cilvēkus uzrunāt tieši. Zaļie fundamentālisti un bioloģisko preču fanātiķi, dabiski, bija atkal kāpuši barikādēs. Taču tas bija tik paredzami. Šīs sūdzības trāpīja tieši problēmas sirdi un sašķēla tās jēgu.

Tas bija tikai laika jautājums, kamēr arī Vācijā prāti atkal atgriezīsies pie sabiedriskām diskusijām. Arī viņiem jāsniedz savs ieguldījums. Par izmaksām uztraukties nevajadzēja.

Dāms sacerēja īsu, atzinīgu atbildi. Tad piegāja pie loga. Lejā, Hausmana bulvārī, bija apstājusies satiksme. Viņš sev jautāja, vai jau atkal sācies streiks. Taču tad šorīt nebūtu darbojies metro. Droši vien kāds nelaimes gadījums.

Viņš nevilšus pasmaidīja. Pjērs Tapī bija apliecinājis, ka ir nosūtījis uz Briseli savus labākos vīrus. Līdz šim viņš ar Tapī veikumu bija ļoti apmierināts. Nodevīgās kopijas no Berlīnes jau sen iznīcinātas.

Uz rakstāmgalda iezvanījās Dāma BlackBem/. Ieraugot displejā vārdu, Dāma sirds iepukstējās straujāk. Pēc otrā signāla viņš apsēdās un atbildēja uz zvanu.

-   Sveika, Regīna, viņš draudzīgi sasveicinājās. Jauki, ka tu man atkal piezvanīji. Klausulē varēja skaidri dzirdēt saspringtu klusēšanu. Vai tev ir kādas ziņas no Katarīnas? Es viņai gribu kaut ko pajautāt un nekādi nevaru ar viņu sazināties.

Regīna Šūmane smagi nopūtās, to varēja skaidri dzirdēt.

-   Mēs esam Berlīnē, Dīter.

Viņš jau sen baidījās no šādas sarunas. Klusībā viņš tai jau bija gatavojies.

-   Un tu tur atcerējies par mani?

-    Katarīna ir mirusi, Dīter, Regīnas balss skanēja skaidri. Mums jāsagaida, kamēr tiks atdots viņas līķis. Vēl jāveic līķa sekcija.

-   Mirusi? viņš tēloti izbrīnījās. Regīna, es nesaprotu.

-    Aizvakar vakarā viņa kādā Berlīnes krodziņā satikās ar vīrieti. īsi pēc tam viņa tika turpat atrasta tualetē, mirusi. Ar heroīnu asinīs. Taču Katarīna nekad…

-   Ak dievs! viņš nočukstēja. Tas taču ir šausmīgi.

Regīna klusēja. Viņa acīmredzot pūlējās savaldīties.

-    Regīna, vai es tev varu kaut kā palīdzēt?

Atkal pienāca elektroniskā pasta vēstule no Berlīnes. Dāms to atvēra. Aģentūra ziņoja, ka pēc reklāmas idejas apstiprināšanas tiks uzsākta kampaņa. Dāms paņēma mobilo telefonu kreisajā rokā un ar labo uzdrukāja: Apstiprināšana šodien pēcpusdienā. Sākt kampaņu nākamajā trešdienā. Visā valstī. Dāms. Tad nosūtīja vēstuli.

-   Kriminālpolicija domā, ka Katarīna varētu būt iekritusi lamatās, viņš dzirdēja Regīnu sakām.

Dāms vienā rāvienā atkal atguvās.

-    Kas tās par lamatām?

-   To es vēl nezinu, Dīter. Domāju, ka arī policija to īsti nezina. Viņi izskatījās pilnīgi pārslogoti. Nedēļas nogalē Berlīnē pulcēsies visa Eiropas Savienība.

-   Zinu, Dāms atteica. Es arī tur būšu.

-    Policija neizslēdz, ka šī nāve ir saistīta ar viņas praksi Eiropas parlamentā. Vai tu varbūt kaut ko par to zini?

Dāmām pēkšņi izkalta mute. Viņš iespieda mobilo telefonu starp ausi un plecu, paķēra no rakstāmgalda minerālūdens Perrier pudeli, atvēra to un izdzēra gandrīz pusi.

-   Kā policija pie tā nonāca? viņš piesardzīgi apvaicājās.

-   Pagaidām tas ir tikai pieņēmums.

Tad jau labi, Dāms gandrīz pateica.

-   Es Berlīnes policistam iedevu tavu darba telefonu. Varbūt tu viņiem vari vēl kaut ko palīdzēt. Viņa vārds ir Šteinhēfels. Viņš ir ļoti patīkams.

-   Noteikti, Regīna, Dāms noteica. Tas atkal nebija melots. Viņš ar to bija rēķinājies. Vakar pēcpusdienā Justīne bija draudzīgi, tomēr noteikti tikusi vaļā no vācu policista un palūgusi rīkoties oficiālā ceļā. Tam vajadzēja ievilkties.

-   Cik var noprast, tad, tikai pateicoties kādam žurnālistam, kriminālpolicija vispār intensīvi rūpējas par šo lietu.

-   Kā, lūdzu? Kas to apgalvo?

-    Kāda Katarīnas skolas draudzene, pie kuras viņa Berlīnē gribēja pārnakšņot. Tas žurnālists krodziņā nejauši apsēdies blakus Katarinai. Viņa uz galdiņa atstājusi Belga paciņu ar draudzenes mobilā telefona numuru, pirms… viņa sastomījās. Tas žurnālists paciņu atrada. Tad piezvanīja draudzenei un uzdeva daudz dīvainu jautājumu.

Tagad Dāms tikai ar pūlēm saglabāja mieru.

-   Žurnālisti ar dīvainiem jautājumiem bieži vien ir vislabākie, viņš iesmējās karātavu humora uzplūdā. Varbūt es viņu pazīstu, ja viņš interesējas par Eiropas jautājumiem.

-    Man te ir viņa vizītkarte. Viņu sauc Brants. Bernhards Brants. Viņam ir arī sava mājaslapa.

-    Nekad neesmu dzirdējis. Taču varbūt es varētu ar viņu sazināties, Regīna. Dāms ieturēja pauzi. Es tomēr vēl nespēju aptvert par Katarīnu. Vai varu kaut ko darīt tavā labā?

-   Jā, Dīter, tev taču ir sakari Briselē. Varbūt tu vari noskaidrot, kas aiz tā slēpjas. Vai kas ir tas vīrietis. Policija teica, ka oficiālā ceļā tas esot ļoti ilgi un sarežģīti. Tāpēc esmu spiesta lūgt tevi.

-   Dabiski, Regīna. Tas taču ir pats par sevi saprotams. Es tev paziņošu, tiklīdz kaut ko uzzināšu. Apsolu. Tikmēr esi uzmanīga. Un…

-Jā?

-    Izsaku līdzjūtību. Arī Horstam. Viņš izbeidza sarunu un piecēlās.

Satiksmes sastrēgums Hausmana bulvārī pamazām sāka mazināties. Dāma skatiens tālumā meklēja kādu pieturas punktu.

Septiņdesmito gadu beigās Rēgensburgā viņi bija krietnu laiku pavadījuši mazā, kopīgā studentu mājoklī netālu no Keplera nama. Vecpilsētas vidū. Viņi toreiz bija norunājuši pēc studijām apprecēties. Sliktākajā gadījumā Harisburgā.

Kāds pieklauvēja.

Nesagaidījusi atbildi, ienāca Justīne.

-   Ieradusies delegācija no La Defense, Dāma kungs, viņa sacīja. Viņi gaida konferenču telpā. Un galdiņš Bistrot du Sommelier arī ir jau rezervēts.

-   Brīnišķīgi, Justīne, Dāms uzslavēja. Vēl tikai divas sekundes.

Viņš ierakstīja interneta meklētājā Bernhards Brants, žurnālists. Pēc divām sekundēm viņš jau bija atradis vajadzīgo lapu, vēl pēc divām minūtēm zināja, ka Brants gan ir tikai ārštata žurnālists, taču acīmredzot pēdējā laikā cītīgi pievērsies klimata un enerģētikas tematiem. Dāmu pārņēma viegls satraukums. Branta seja vismaz viegli palika atmiņā.

Justīne pieklauvēja pie atvērtajām durvīm un izrāva Dāmu no pārdomām.

-    Kungi kļūst nepacietīgi, viņa brīdināja.

-   Es jau nāku. Dāms izņēma izdruku no printera un steidzās uz tikšanos. Reklāmas ideja bija patiešām smieklīga. Viņi to droši vien atbalstīs.

Tomēr Dāms par to vairs nespēja īsti priecāties. Viņam vajadzēja nekavējoties piezvanīt Pjēram Tapī.

Brisele

Pie Beļģijas galvaspilsētas Briseles arhitektūras stilu nežēlīgā jucekļa Brants tā arī nekad nebija pieradis. Līdzās dzelzceļa sliedēm atradās veselas ielas gan ar dārgi restaurētiem, gan teju sabrukušiem gadsimtu mijas dzīvojamajiem namiem. Aiz tiem slējās biroju monstri no stikla un tērauda. Ikreiz, ar vilcienu braucot uz Briseli, Brantam šis nekontrolētais arhitektūras sajaukums šķita šizofrēnisks, un tāpēc arī pilnīgi piemērots Eiropas pārvaldes mītnei.

Septiņos no rīta Klauss Gerbers viņu bija draudzīgi sagaidījis policijas pārvaldē ar tasi kafijas un uzrakstījis oficiālu protokolu par viņa novērojumiem "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" Berlīnē un minējumiem pēc sarunas ar Tanju Hāgi Stnrbucks kafejnīcā. Bija neiespējami izvilināt no pieredzējušā komisāra kādu komentāru. Gerbers bija gatavs apstiprināt vienīgi Branta minējumu, ka ar Katarīnas Šūmanes nāvi saistījās dažādi aizdomīgi apstākļi. Kā senam, lai gan ari tikai krodziņa biedram Gerbers viņam vēl deva padomu runāt ar Lauterbornu tikai un vienīgi par klimata un enerģijas jautājumiem un turēties tālāk no Beļģijas policijas veiktās izmeklēšanas Briselē. Cik varēja noprast, Vācijas valsts policija jau sazinājusies ar kādu kontaktpersonu Briselē. To Gerbers atkal izteica ar mazliet dīvainu pieskaņu, un tāpēc, braucot vilcienā, Brants visu laiku netika vaļā no sajūtas, ka tur kaut kas īsti nebija kārtībā.

Jau kopš līkumainā, lēnā brauciena cauri Ardēnām Brants piepeši bija kļuvis nervozs un ļaužu pilnajā atklāta plānojuma vagonā piesardzīgi paskatījies apkārt. Nekā tāda, ko varētu konkrēti izsekot. Tikai savāda nepatika, kas piezagās uzreiz aiz Āhenes, kad Brantu sāka nemitīgi novērot divi vīrieši, viens apmēram četrdesmit gadus vecs stresa pārņemta komersanta tips, otrs ne vecāks par trīsdesmit gadiem, nemierīga mūziķa tips. Tie abi kopā ar viņu jau Ķelnē bija iekāpuši starppilsētu vilcienā. Bet, līdzko Brants uz viņiem paskatījās, abi izlikās, ka Branta vietā ir tikai tukšs gaiss.

Praktiskajā, visiem dzīves gadījumiem noderīgajā ādas portfelī Brants katram gadījumam bija paņēmis līdz vienu kārtu apakšveļas un zobu suku, kā arī ekonomikas žurnālu, ko viņš gribēja mierīgi palasīt. Un katram gadījumam arī mazu digitālo fotokameru.

Tomēr vairāk viņš bija sarunājies ar līdzās sēdošo Jekaterinu, skaistu, slaidu, melnmatainu un runīgu juristi no Sanktpēterburgas, kurai vēl nebija trīsdesmit un kura Frankfurtē strādāja Deutsche Bank un gribēja apciemot draugus Briselē. Viņa bija izkāpusi jau Gareciu Nord.

Pirms pašas Gare du Midi Brants vēlreiz ātri pārlapoja dienas laikrakstu. Ziema Dienvideiropā radījusi satiksmes haosu. Hansam Dītriham Genšeram palikuši astoņdesmit gadi, Sociāldemokrātu partijas veselības eksperts Karls Lauterbahs sūdzējās par lobētāju varu, Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzsvēra kādas polietes tiesības veikt abortu. Brants gan bažījās, ka ietiepīgie valdības dvīņi no austrumu kaimiņvalsts šo viņu izteikti katoliskās zemes katastrofu nekādi nevarēja atrisināt.

Nedēļas nogalē Berlīnē paredzētajā Angelas Merkeles paziņojumā Eiropai bija paredzēts atklāt to, kas kaitināja Eiropas parlamentāriešus. Brīnumainā kārtā Vācijā netika iebilsts pret izplūdes gāzes dāsni radošām automašīnām, un to nu nepavisam nedarīja vides ministrs, nemaz nerunājot par veselības ministri, kuri tikmēr Berlīnē izmantoja tiem pienākošās dienesta automašīnas. Viens komentētājs ekonomikas lappusē izteicās par to, ka līdz 2007. gada beigām vēlamas pasta sūtījumu liberalizācijas ietvaros būtu pilnīgi jāatļauj privātā konkurence.

Šāda sacensība par kādreizējo valsts pastu bija politiski vēlama un ekonomiski pamatota.

Brants aizvēra avīzi un no bagāžas plaukta nocēla somu. Pirms galastacijas vilciens izbrauca caur garu tuneli, nepieturot aiztraucās garām drūmajai centrālajai stacijai. Atkal blāva gaisma: visa aina dažas nojaukšanai gatavas māju rindas un pirmie laukumi, kam piemita gandrīz francisks šarms. Brisele bija ne vien kultūras un valodas ziņā sašķeltas valsts galvaspilsēta, bet arī robežlīnija starp silto dienvidu zemju laisserfaire stilu un vēso ziemeļu pragmatismu. Šajā saraustītajā vidē dzīvoja cilvēki. Arī Anne.

Starppilsētu vilciens apstājās Gare ciu Midi. Vakarā Brants bija iecerējis ar vilcienu doties atpakaļ uz Ķelni. Viņš ar eskalatoru nolaidās milzīgajā krēslainajā uzgaidāmajā zālē, paklupa pār steidzīgu tūristu koferiem, kuri gribēja kāpt Eurostar vilcienā uz Londonu un sekoja metro piktogrammai. Branta izsekotāji, tagad viņš bija pārliecināts, ka tiek izsekots, turējās pienācīgā attālumā aiz muguras. Un kad Brants pie šokolādes veikala skatloga nobrīnījās par tur izlikto beļģu konfekšu augstajām cenām, tie abi it kā nejauši iegāja blakus esošajā avīžu tirgotavā.

Stāvu zemāk, pie metro biļešu kases jau bija izveidojusies liela rinda. Brants nopirka Carnet karti, biznesmenis stāvēja rindā trešais aiz viņa, mūziķis runāja pa telefonu. Ļoti uzkrītoši. Brants ar eskalatoru vēlreiz nobrauca lejā uz otro peronu. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem. Vēl bija daudz laika, viņš gribēja visu noskaidrot. Arī tad, kad pats visai smieklīgi nejauši apmaldījās un iznāca uz perona Delakruā virzienā. Abi iespējamie izsekotāji vēl aizvien turējās Brantam nopakaļ, tagad viņi izskatījās mazliet aizkaitināti un cītīgi paturēja Brantu acīs, kamēr viņš kāpa vidējā sudrabainajā vagonā.

Viņi noteikti bija pamanījuši, ka Brants tos pieķēris. Abi tagad turējās pa gabalu un atsevišķi iekāpa pirmajā un pēdējā vagonā. Vilciens šajā laikā bija pārpildīts, un nākamajā stacijā Brants ar grūtībām iespiedās pie sienas, kas nodalīja durvis no sēdekļu rindām, lai ielaistu vilcienā gaidošos pasažierus. īsi pirms atiešanas dzidrā brīdinājuma signāla Brants ar apņēmīgu lēcienu atkal izspraucās ārā pa durvīm, kas jau vērās ciet. Kad metro vilciena aizmugures gaismas nozuda tunelī, viņš viens pats palika stāvam uz perona. Loģiski! Viņš pie sevis nosmējās.

Uz pretējās puses perona vilciens Simonis virzienā nemaz nebija ilgi jāgaida. Šis vilciens bija drīzāk patukšs, pasažieri izskatījās tikpat apnikuma pilni un apātiski kā visās pārējās Eiropas galvaspilsētās, ko Brants pazina. Sešas pieturas viņš nostāvēja kājās un stacijā Trone atkal priecīgs izkāpa ārā. Tad sekoja zaļajai gaismas tablo Rue du Luxembourg virzienā. Kad Brants ārkārtīgi labā garastāvoklī, lēkdams pāri diviem kāpņu pakāpieniem, uzskrēja pa kāpnēm uz Trone laukumu pie lielākā apvedceļa, kas veda apkārt Briseles centram, uz mirkli viņu pārņēma uzvaras prieks. Lai nu kā, bet tas bija jocīgi.

Rue de Luxembourg galā saulē mirdzēja augstās, sudrabaini stiklotās Eiroparlamenta arkas. Vismaz ducis sudrabainu Briseles pilsētas maksas divriteņu gaidīja tūristus. Šeit, Beļģijā, katrā ziņā bija siltāks nekā vēl šorīt Ķelnē. Brantam patika šīs šaurās, rūpīgi bruģētās ieliņas ar mazajiem bistro, no kurām apvedceļa virzienā šāvās melni vai sudrabaini taksometri ar svarīga izskata pasažieriem. Sākumā bija redzami tikai salti betona biroju nami. Sporta veikala skatlogā izlikti tikai dārgi, ērti apavi. Tad mazs parks ar brīnišķīgām, baltām statujām un kā bronza spīdīgu biroju ēku labajā pusē, kas Brantam allaž lika atcerēties Republikas pili agrākajā Austrumberlīnē. Viņš pagāja garām ārēji ne ar ko neievērojamajai četrzvaigžņu viesnīcai Leopolci ar zinātāju izslavēto virtuvi, kurā starptautiskie uzņēmumi un uz vietas pārstāvētās lobētāju organizācijas labprāt un ļoti bieži aicināja parlamentāriešus uz tā dēvēto informācijas sagatavošanu. Pēc tam Eiropas Savienības Parlamentam ar sava zinātniskā dienesta palīdzību vajadzēja šiem pēc informācijas izsalkušajiem un zināšanu kārajiem deputātiem viņu pienākumu pildīšanas nolūkā izveidot iespējami neatkarīgu priekšstatu par profesionāliem jautājumiem, vislabāk no dažādiem viedokļiem.

Beidzot Brants iznāca Luksemburgas laukumā, kas, pēc viņa ieskatiem, bija vislabākais postošas un spekulatīvas pilsētas plānošanas piemērs, kura dēļ Briseles Leopolda kvartālā jaunajam ar veco nācās pastāvēt uzspiestu funkciju sintēzē. Savā vietā bija palikusi vēl tikai mākslinieciski izgreznotā Luksemburgas stacijas pelēkā fasāde. Vecais stacijas pulkstenis rādīja bez ceturkšņa divpadsmit. Aiz tā stiepās varenā parlamenta ēkas stikla fasāde, kuras astoņkājim līdzīgais, apjumtais gājēju tilts izskatījās kā piezīdies tieši pie fasādes. Pa kreisi, iecienītā un vakaros ļoti pārpildītā laukuma bāros un krodziņos pēc darba satikās Eiropas jaunatne. Viesi, kuri tur, ārā, sēdēja pie krodziņa London galdiem vai vakaros pulcējās bariņos pie īru kroga, laukuma vidū varēja no sāniem paraudzīties augšup uz marmora statuju, kas atveidoja apsūbējušu, sastingušu, domās iegrimušu cilvēku grupu. Uz cokola ar lieliem burtiem bija iekalts viens vienīgs vārds: Intelligenz.

Parlamenta priekšā laukumā vēl vīdēja pēdējās to būvniecības pasākumu pēdas, tie izrādījās vajadzīgi, lai arī austrumu dalībvalstu deputātiem atrastos sava vieta šajā ne mazāk iespaidīgajā Parlamenta ēkā, kas ar ovāli izliektu gājēju tiltu bija savienota ar galveno ēku. Brants paskatījās visapkārt.

Citām parlamenta ēkām te vietas vairs nebija, laukuma gals jau aizņemts ar ļoti dārgiem dzīvojamajiem namiem. Vai turki, serbi un ukraiņi to zināja? Brants nogāja gar būvlaukuma sētu, pasoļoja garām pazemes stacijas stikla kupolam un apņēmīgi devās uz apmeklētāju ieeju.

Viņš pieteicās pie privāta drošības dienesta darbinieces glītā formas tērpā un paziņoja, ka par viņa ierašanos ir informēta Bocovas kundze, Ahima Lauterborna līdzstrādniece.

Pēc neilgas telefona sarunas Brantam tika pieklājīgi palūgts vēl mirklīti uzgaidīt. Bocovas kundzei vajadzēja tūlīt atnākt viņam pakaļ.

Brants apsēdās un sāka vērot franču apmeklētāju grupu, apmēram divdesmit piecus cilvēkus, kas acīmredzot bija sagatavojušies apmeklējumam un tagad visiem pēc kārtas vajadzēja iziet drošības pārbaudi kā pirms reģistrēšanās lidmašīnas reisam. Nemitīgi skanēja sensors, tomēr Brantam radās iespaids, ka apsargs personu pārbaudi ar rokas detektoru veica visnotaļ pavirši. Lai nu kā, bet īpaši efektīva viņam šī pārbaude nelikās.

Nora Katalīna Bocova starodama nāca Brantam pretī. Droši vien tikai nedaudz vecāka par divdesmit gadiem, vismaz metru septiņdesmit gara, uz pieres īsi apgrieztiem un aizmugurē gariem mirdzošiem, rūsas sarkaniem matiem, īpatnēju, mazliet apaļīgu seju ar sārtiem vaigiem, zibošiem, baltiem zobiem un dzirkstošām, zaļām acīm, ko vēl izcēla divi lieli smaragda krāsas auskari. Uz baltas blūzes ar garām piedurknēm viņa bija uzvilkusi tumši zilu sarafānu un iespīlējusi kājas pusgarās, indīgi zaļās zeķēs un baltos zābakos. Redzamā vietā zilā lentē šūpojās viņas caurlaide.

Branta kungs? viņa draudzīgi pavaicāja, un viņš tūlīt piecēlās. Jauki, ka esat ieradies. Lauterborna kungs jūs jau gaida. Vēl tikai ātri piereģistrēsim jūs.

-    Protams, Brants īsi noteica.

Viņš izgāja cauri drošības vārtiem un nobrīnījās, ka jau nākamajā mirklī apsargs viņu noturēja par uzticības vērtu, lai gan ierīce reaģēja uz daudzajām monētām vrņa somā. Brants atvainodamies uzrādīja savu sīknaudu un drīkstēja iziet cauri.

-    Diezgan pavirša pārbaude, Brants piezīmēja pa ceļam uz reģistratūru. Kreisajā pusē bija glīti sarindoti divdesmit septiņu dalībvalstu karogi.

-   Kad tiek apmeklēts ministrs, tā ir mazliet stingrāka, Bocova iesmējās. Kurš gan gribētu kaut ko nodarīt ES parlamentārietim?

Pareizi gan, Brants klusībā atzina, ka viņai taisnība. Un ne tikai tas vien. Diez vai kāds ES parlamentāriešus uztvēra nopietni. Bocova uzrādīja savu caurlaidi un aizpildīja par Brantu apmeklējuma veidlapu. Brantam vajadzēja nostāties uz atzīmes, kur viiiš tika nofotografēts ar digitālo fotokameru. Nepagāja ne trīs minūtes, kad viņš jau turēja rokā ielaminēto, kaklā karamo dienas caurlaidi.

-   Vai esat izsalcis? pa ceļam uz galveno ieeju Bocova pajautāja. Tur pie durvīm stāvēja vismaz ducis darbinieku un aizrautīgi smēķēja.

Pēc tam bez rūpīgākas personīgās pārbaudes Brants izgāja cauri galvenās ieejas drošības vārtiem; izskatījās, ka krāsaino Bocovu apsardzes personāls pazina kā paradīzes putnu, un viņš acīmredzot tāpēc tika noturēts par nekaitīgu.

Nebilzdama ne vārda, Bocova Brantam pa priekšu uzbrauca augšā pa eskalatoru un ar platiem soļiem aizsteidzās pa tumšo paklāju uz vairāku liftu pusi. Brantam patika plašās parlamenta ēkas skaidrais un atklātais plānojums, ceļrāži ari svešos aizvadīja vajadzīgajā virzienā, cilvēki brāzās pa gaiteņiem kā bišu stropā. Te atradās frizētava, banka, ārkārtīgi bagātīgi apgādāts avīžu kiosks, mazs pārtikas veikaliņš un, protams, galvenā ēdnīca, atsevišķa pasaule, kurā varēja labi un omulīgi pavadīt laiku, norobežojoties no realitātes.

Kamēr abi gaidīja pie lifta, Brants noskatījās uz pakava formā veidoto kafejnīcu gaiteņa galā starp abām vismaz piecdesmit stāvus augstajām biroja ēkām, kur bija izvietotas frakcijas. Zem visaptveroša stikla jumta ar baltiem tērauda spraišļiem un cilvēka auguma rūtīm apmēram septītā vai astotā stāva augstumā pie maziem, apaļiem galdiņiem bija novietoti pēc izskata ērti brūni ādas sēdekļi. Neparasti, iegareni gaismas ķermeņi pie sānu sienām un cēlas stāvlampas ar līganiem, gaismu metošiem abažūriem līdzās ar mīlestību stādītiem kokiem izstaroja brūnganu, siltu gaismu. Vismaz ceturtā daļa vietu bija aizņemta. Šeit un citos baros tika pieņemti patiešam svarīgi lēmumi, apspriesti balsojumi un noslēgtas vienošanās. Kad lifta durvis beidzot atvērās, viens no kafejnīcas apmeklētājiem satraukti paskatījās augšup. No lifta viņiem pretī iznāca pavecs vīrs ar smagu portfeli un sasveicinājās ar Bocovu.

-   Lauterborna kungs labprāt vēlētos ar jums aiziet uz ēdnīcu, sacīja Bocova, nospiezdama pogu. Trijos viņam ir svarīga komisijas sēde.

-   Vai jūs arī nāksiet līdzi? Brants gribēja zināt.

-   Nē, Bocova diezgan vēsi atteica, man pirms šīs sēdes vēl jāsakopē daži svarīgi dokumenti. Jums paveicies, ka Lauterborns jums šodien vispār varēja atvēlēt laiku.

Tobrīd, kad durvis aizvērās, Brantam šķita, ka nošķind stikli un visi vienā balsī iekliedzas. Viņi brauca uz devīto stāvu.

-   Vai jūs arī to dzirdējāt? Brants noprasīja.

-    Ko tad? viņa mazliet izklaidīgi atvaicāja.

-   Pirmīt to troksni.

-Nē.

Brants nevarēja ciest, ja, divatā kopā braucot, liftā nebija par ko runāt. Viņš gribēja piesardzīgi ievaicāties par Katarinu Šūmani, taču Bocova pat nemēģināja uzsākt sarunu.

-   Tie oglekļa dioksīda uzkrāšanas mēģinājumi gan ir aizraujoša tēma, Brants viņas vietā centās atrast kādu sarunas tematu.

-    Lauterborna kungs ļoti cītīgi ar to nodarbojas, Bocova sausi attrauca, un viņš priecājas, ka par FAZ interesējas vēl kāds. Es pati gan ar to neesmu tik ļoti saistīta.

Brants sajuta kaklā vieglu kamolu. Acīmredzot Lauterborns pārpratis viņa vispārīgo izteikumu par aizvien lielāko plašsaziņas līdzekļu interesi par klimata izmaiņām. Brantam radās nelāga priekšnojauta.

Kad abi beidzot izkāpa devītajā stāvā, Brants atpalika no jau tālu aizsteigušās Bocovas un šķērsoja pāreju starp abām ēkām. Tagad viņi atradās virs stikla jumta. Ilgi nebija jāmeklē. Labajā pusē pa labi no biroju gaiteņiem bija nepārprotami izsista vesela stikla rūts. Lejā, kafejnīcā, valdīja liels satraukums, gandrīz visi apmeklētāji bija sadrūzmējušies pie sēdekļu grupas zem izkritušās rūts. Izskatījās, ka daži savainojušies ar sasistajām lauskām un sauca palīgā. Brants instinktīvi paskatījās uz stikla fasādi. Lielākā daļa logu bija atvērti, viens stāvēja līdz galam vaļā.

-    Dīvaini, Bocova noteica. Tā taču nevajadzēja notikt. Cerams, ka neviens nav cietis.

-   Tur kaut kas nav kārtībā, Brants iebilda. Viņš gan nevarēja sadzirdēt katru satraukto balsi atsevišķi, taču šķita, ka tika zvanīts ārstam un policijai. Pēkšņi Brants sajutās pavisam nelāgi.

Viņš sekoja Bocovai cauri patiešām garlaicīgam, pelēkam gaitenim, ko mazliet krāsaināku padarīja tikai viņam pazīstamais zeltaini sarkanais "zaļo" plakāts ar protestu pret atomelektrostacijām un ogļu spēkstacijām, un dabas aizsardzības organizāciju plakāti " Glābiet mežus". Mazā ekrānā bija redzami todien paredzēto komisiju sēžu sākuma laiki. Uz pulksten trijiem plānā bija norādīts: Eiropas Parlamenta rūpniecība, pētījumi un enerģētika.

Pie dažām dūnām bija saliktas smagas, olīvu zaļas preču pānadāšanas kastes, kas Brantam nez kāpēc lika iedomāties par bundesvēru. Izņemot viņus, gaitenī neviena cita nebija.

-    Strasbūra, Bocova vienkārši paskaidroja, pamanījusi Branta jautājošo skatienu. Parlamentam divreiz gadā jāpārceļas uz Strasbūru. Ar visiem svarīgajiem dokumentiem.

-   Tas nu arī gluži nav draudzīgi dabai, Brantam izspruka. Cik daudz smago automašīnu ar dokumentiem vien reizi mēnesī devās ceļā tikai tāpēc, lai Eiropas Savienības Parlaments atrastos arī Strasbūrā.

Lauterborna birojs atradās ēkas iekšējā daļā un tam bija divas durvis, vienas pašam parlamentārietim, kā vēstīja vārda plāksnīte, un otras viņa līdzstrādniecēm. Uz durvīm, ko Bocova tagad atvēra, bija rakstīts "Nora Katalīna Bocova un Katarīna Šūmane". Gluži neapzināti Brants ievēroja, ka šīs durvis nebija aizslēgtas.

-    Sveiki, šef, Bocova nodūdoja, ienākusi savā kabinetā. Branta kungs ir klāt. Viņš arī ir izsalcis.

Dārgs, tumša koka rakstāmgalds, paredzēts divām personām. Uz tā bija divi datori, un krustu šķērsu izmētātas mapes. Lauterborna kabineta dūnās stāvēja vaļā.

-   Velns parāvis, Lauterborna kungs, Bocova izgrūda durvju virzienā, kā tad te izskatās? Es taču teicu, ka visu sameklēšu vajadzīgajā laikā.

Izskatījās, ka Lauterborns, šo apvainojumu vai nu nebija dzirdējis, vai arī vienkārši ignorēja. Bocova dusmīgi nogrozīja galvu un sparīgi iesoļoja Lauterborna kabinetā. Brants viņai sekoja.

Kabinets, kurā bez guļamdīvāna bija ierīkota ari duškabīne, gadījumam, ja Lauterbornam vajadzētu strādāt ari naktīs, bija tukšs. Ari uz parlamentārieša platā rakstāmgalda mētājās mežonīgi izsvaidītas mapes, atvilktnes karājās vaļā, pat zaļais augs bija izvēlies no sasprāgušā poda un gulēja zemē. Valdīja dīvaina smaka, jau gandrīz pagaisusi, tomēr vēl aizvien jautās sīvums.

-   Varbūt Lauterborna kungs jau ir nogājis uz ēdnīcu, Bocova ieminējās. Viņš patiešām bija ļoti izsalcis. Taču patiesībā viņš nemēdz tā darīt. Es viņam tūlīt ātri piezvanīšu uz mobilo telefonu.

Brants viņu atturēja.

-    Man šķiet, ka jūs šīs pūles sev varat aiztaupīt, Bocovas kundze.

Brants jau bija pamanījis mobilo telefonu zem mapju kaudzes. Vienā rāvienā viņš jau bija pie atvērtā loga un cauri stikla jumtam bez stikla paraudzījās lejup. Tur redzamie cilvēki atgāza galvas un rādīja uz viņu.

-   Ne jau visi stikli plīst uz laimi.

-    Vienreiz izbeidziet savu bezkaunīgo mutes palaišanu, Branta kungs. To, kas jums Vācijā liekas smieklīgs, mēs šeit, Beļģijā, ne vienmēr saprotam. Komisārs Žans Marī Esērs vāciski runāja apbrīnojami labi. Viņš izskatījās kā cilvēks, kurš aizdomās turētajam noteikti iedvesa redzamu iemeslu uzticēties, lai gan, būdams holēriķis, pastāvīgi cieta savu un aizdomās turētā nelaimju dēļ.

Viņam vajadzēja būt gandrīz pensijas vecumā, lai gan paredzamais vecuma rāmums viņu vēl nebija skāris. Plecīgs, padrukns, ar vienkāršo, pelēko uzvalku, lētajām brillēm melnos rāmjos un tām pieskaņotām, spoži nospodrinātām melnām kurpēm viņu šajā ēkā tikpat labi varēja noturēt arī par parlamentārieti no Latvijas. Uzkrītoša bija arī pārāk lielā galva ar sirmo vaigu bārdu un pinkainie, tumšie mati, kuru šķipsna dusmu lēkmē allaž krita uz viņa grumbainās pieres. Ar pārsteidzoši maigiem smiekliem Esērs prata iekarot zināmu uzticēšanos un līdz ar to izlikt īsti emocionālas lamatas, kas aizcirtās, kad viņš jutās pārliecināts, ka izdzirdējis apstiprinājumu savai teorijai.

Dažas minū tes pēc tam, kad Brants bija paskatījies pa Ahima Lauterborna kabineta logu, telpā uzradās privātā apsardzes dienesta darbinieki un līdz policijas ierašanās brīdim aizturēja gan Brantu, gan Bocovu. Nebija nekādu šaubu. Tieši Lauterborns izgāzies cauri stikla jumtam un atsitienā sadauzījis veselu kafijas servīzi. Ieraudzījusi savu mirušo priekšnieku, Bocova zaudēja samaņu, un Parlamenta medicīniskā dienesta ārsts viņai palīdzēja atgūties. Tagad viņa, ar nomierinošu injekciju apklusināta, gulēja uz dīvāna, salikusi kājas uz Branta somas, un klusi raudāja. Izskatījās, ka viņa savu priekšnieku bija ļoti mīlējusi.

-   Tad nu atzīstieties, Branta kungs!

-   Kāpēc man tas būtu jādara?

Turklāt, kā apgalvoja Esērs, Brants vēl arī atteicās sadarboties. Brants ļāva Esēram aizvien vairāk aizrauties, un izskatījās, ka Esērs vairs netika galā. Vismaz ar vienu faktu noteikti. Brants ātri vien pierādīja, ka iespējamajā parlamentārieša nāves iestāšanās laikā viņi abi ar Bocovu vēl nebija atradušies šajā birojā. Tādējādi nebija pamata Brantu uzskatīt par slepkavu.

Vēl vajadzēja noskaidrot, vai uzbrucējs bijis viens, vai vairāki. Daži liecinieki bārā apgalvoja, ka logā aiz Lauterborna, viņam krītot uz priekšu bezdibenī, redzējuši ēnu. Šo informāciju Esērs tomēr bija atklājis.

Brants sēdēja apmeklētājiem domātajā krēslā pie Lauterborna rakstāmgalda. Esērs bija izpleties Lauterborna sēdeklī, bet viņa četru cilvēku komanda tikmēr meklēja pēdas un tādējādi uz abiem rakstāmgaldiem radīja vēl lielāku nekārtību. Nevienam neienāca prātā aiztaisīt logu no iekšpuses pēc tam, kad eksperti uz palodzes un loga roktura sāka meklēt pirkstu nospiedumus. Tāpēc gaiss bija svaigs.

-   Vai jums patiesībā ir kāda nojauta, ko jūs meklējat, komisāra kungs?

-   Nē, Branta kungs, varbūt jums?

Neskaidra nojauta bija likusi Brantam instinktīvi pārskatīt dokumentus uz Lauterborna savandītā rakstāmgalda un steigšus iebāzt mēteļa kabatā Vides un dabas apvienības ziņojumu, lai gan Esērs visu laiku bija mīņājies turpat blakus.

-   Es jums jau teicu, ka es ar Lauterborna kungu vēlējos parunāt par oglekļa dioksīda krātuvi.

Uz galda virspusē noliktais apjomīgais ES Komisijas ziņojums ieteica Eiropas piekrastēs veikt pētījumus par iespēju tur izveidot oglekļa dioksīda krātuves. Arī Brants, veicot savus pētījumus, bija to nejauši uzgājis. Starptautiskie pētnieki Ķīnas piekrastes jūras dzelmē bija atraduši sasalušu metānu. Tas bija līdz šim vēl neizmantots enerģijas ieguves avots. Ar uzkrāto oglekļa dioksīdu šo metānu varēja atdalīt no zemes nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Droši vien Lauterborns ar Brantu vēlējās parunāt tieši par to. Bet tas vien taču nevarēja kļūt ar iemeslu iespējamajai slepkavībai. Pretējā gadījumā šis ziņojums vairs nebūtu atradies Lauterborna kabinetā.

Šķita, ka jau tikai vārdi "oglekļa dioksīda krātuve" atmodinājuši Esērā ļaunus instinktus. Brants bija no sirds centies izskaidrot beļģu komisāram šo tematu. Veltīgi. Viņš to gluži vienkārši nevēlējās saprast. Tagad Esērs sēdēja, ar Branta žurnālista apliecību klaudzināja pa galda malu un skarbi raudzījās viņā.

-   Kāpēc jūs savai intervijai neesat oficiāli pieteicies zaļo frakcijas preses dienestā? viņš pēkšņi izgrūda. Vai beidzot atzīstat, ka šī oglekļa dioksīda krātuve jums bija tikai iegansts?

-    Kādēļ gan? Brants rāmi atvaicāja. Šoreiz es, laika trūkuma spiests, piezvanīju politiķim pa tiešo līniju. Vai es tagad, lūdzu, varu dabūt atpakaļ savu žurnālista apliecību, pirms vēl tā nav pavisam sabojāta?

Izskatījās, ka Esērs pūlas savaldīties. Viņš vēlreiz vērīgi nopētīja Brantu, tad pēkšņi pagrieza plaukstu un nometa apliecību viņam gandrīz pie kājām. Tikai ar zibenīgu reakciju Brants paguva noķert gaisā lidojošo plastikāta plāksnīti.

Dabiski, ka iecerētie jautājumi ar klimatu un enerģētiku bija tikai iegansts, taču to Brants komisāram nekādā ziņā nedrīkstēja izpaust. Brants bija mēģinājis ar piesardzīgiem mājieniem ieminēties par Lauterborna praktikanti. Esērs par to nebija ne acu pamirkšķinājis. Vai nu pretimsēdētājs blefoja, kas, dabiski, nebūtu nekāds brīnums, vai arī Esērs piederēja pie citas Beļģijas policijas nodaļas. Brantam atlika vienīgi noticēt Gerbera izteicieniem par to, ka vācu policijas kontaktpersona ir informēta par Katarīnas Šūmanes nāvi. Brants vēlējās izvairīties no konflikta ar Esēru par savu lomu atgadījumā ar Katarīnu Šūmani.

-   Vai tagad es beidzot drīkstu iet? viņš jau trešo reizi pavaicāja.

-    Uz kurieni? Esērs atjautāja.

-    Uz pilsētu. Pirms vilciena atiešanas uz Ķelni man vēl ir mazliet laika. Un šeit man taču vairs nav ko darīt. Domāju, jūs pats labi tiksiet galā.

-    Vienreiz izbeidziet savas bezkaunības, Branta kungs, Esērs iemaurojās un trieca ar izplātu plaukstu pa rakstāmgaldu. Pat Bocova satrūkās.

-   Jūs šeit neesat viens, komisāra kungs, un sevi iebiedēt es nu gan neļaušu. Man ar šo iespējamo slepkavību nav nekādas saistības, kaut arī jums tagad tāpēc būs vairāk darba, nekā gribētos.

Esērs norija siekalas.

-   Mani cilvēki var jūs aizvest tieši uz staciju. Tas izskanēja kā rīkojums.

Brants neļāva sevi samulsināt.

-   Paldies, ļoti mīļi. Taču esmu internetā rezervējis vilciena biļešu īpašo piedāvājumu, ko varu izmantot tikai vienā noteiktā reisā. Un tas diemžēl izbrauc tikai šodien vakarā.

Varēja skaidri redzēt, ka Esērs daudz labprātāk būtu iesēdinājis Brantu aiz restēm pie maizes un ūdens. Taču viņam nebija nekāda iegansta tā rīkoties.

-    Neizdariet Briselē neko nelāgu, Branta kungs, viņš izteica pēc īsa, teatrāla pārdomu brīža. Mēs varam ļoti sadusmoties. Mums šeit jau sēž dažs labs jūsu kolēģis, kas nav rīkojies saskaņā ar spēles noteikumiem.

-    To es katrā ziņā saprotu, Brants piekāpīgi noteica un piecēlās. Viņam nebija ne jausmas, kādi ir šie spēles noteikumi. Tātad es varu iet?

-    Es vairs negribu jūs atkal redzēt Briselē, Esērs atteica. Viņi nevarēja būt draugi. Tas nu bija pilnīgi skaidrs.

Brants aizsoļoja garām dīvānam. Nora Katalīna Bocova pa šo laiku bija atguvusies vēl vairāk. Brants pacēla uz augšu viņas kājas un izvilka zem tām palikto savu somu.

-   Vai ir jau labāk? Brants apjautājās un saudzīgi saņēma viņas roku.

-   Paldies. Jūs esat patiešām laipns. Toties šis policists ir ļoti rupjš.

-    Tīra nedrošība. Visiem holeriķiem patiesībā ir tikai bail. Tieši tāpat kā skaļi rejošiem suņiem.

Pie vēl aizvien atvērtā loga Esērs jau apspriedās ar savu kolēģi, kurš pa to laiku visu rāmi bija apstrādājis ar otu. Pats par sevi saprotams, ka arī Brantam bija vajadzējis nodot savus pirkstu nospiedumus.

-   Man ar jums noteikti vēlreiz steidzami jāparunā mierīgos apstākļos, Bocovas kundze, viņš čukstus sacīja.

Par laimi, viņa neuzdeva liekus jautājumus. Esērs pats bija panācis to, ka liecinieki nostājās pret viņu.

-   Par oglekļa dioksīda krātuvi es patiešām gandrīz neko nemāku teikt. Taču šovakar ap astoņiem man krodziņā London ir norunāta tikšanās. Jūs arī varat atnākt.

Paldies Dievam! Brants nodomāja. Šādos brīžos mazinājās pat viņa nelokāmais ateisms.

-   Es atnākšu. Vēl tikai viens ļoti svarīgs jautājums, Bocovas kundze. Kur Katarīna Šūmane dzīvoja?

Brants apzināti izvairījās no jebkāda paskaidrojuma. Patiešām. Uz īsu mirkli Bocova apdomājās, kāds varētu būt šāda jautājuma nolūks. Brants to uzreiz pamanīja. Droši vien viņa, guļot uz dīvāna, pati sev uzdevusi visus iespējamos jautājumus, no kuriem daži jau varbūt bija atbildēti. Tomēr viņa neizskatījās pārsteigta, ka Brants Šūmanes dzīvesvietu pieminēja pagātnes formā.

Vai nu viņa zināja atbildi, vai vienkārši vēl bija pārāk vārga, lai par šo jautājumu domātu vairāk.

-    Par ko ir runa? Bocova pajautāja. Viņas vaigos parādījās viegls sārtums.

-   To es jums pateikšu šovakar. Taču man nekavējoties ir vajadzīga tā adrese. Lūdzu, uzticieties man, Bocovas kundze. Tas ir svarīgi.

Komisārs Esērs jau jautājoši skatījās uz viņiem.

-    Rue du Faucon, septiņi, Bocova nosauca adresi. Tieši aiz Tiesu pils. Taču beļģu policija jau laikam gan tur ir bijusi.

No tā jau viņš bija baidījies.

-   No sirds ceru, ka jūs iespējami drīz atkal būsiet uz kājām, Bocovas kundze, Brants skaļi atvadījās un viņai sazvērnieciski uzsmaidīja. Tad nu es iešu, komisāra kungs, viņš uzsauca uz loga pusi. Ja vien Esērs būtu uzdrošinājies, viņš Brantu noteikti izsviestu pakaļ politiķim.

Brants jau no paša sākuma nešaubījās, ka ne jau no brīvas gribas Lauterborns ielēca bezdibenī. Kāds viņam piepalīdzēja. Kāds, kurš ļoti labi pārzināja ES Parlamenta uzbūvi, vai arī kādam, kas labi to pārzināja, bija devis precīzus norādījumus. Kādam, kurš bija pietiekami spēcīgs, lai droši vien vismaz deviņdesmit kilogramus smagu bezpalīdzīgu vīrieti viņa krēslā aizripinātu līdz logam un tad pārmestu pāri margām. Apdullinātu vīrieti. Brants piepeši atcerējās. Tā kodīgā smaka. Pareizi!

-Jums vajadzētu Lauterborna kunga asinīm veikt narkozes gāzes analīzi, komisāra kungs, tas ir tikai tāds mājiens. Kad es te ienācu, telpas gaiss savā ziņā lika atcerēties manu mandeļu operāciju. Gadījumā, ja jūs saprotat, ko gribu teikt.

-    Ārā no šejienes, Esērs ieaurojās.

Brants ar liftu nobrauca uz pirmo stāvu, pie izejas katram gadījumam ielika savu dienas caurlaidi somā un pie Luksemburgas laukuma iekāpa taksometrā.

Ātri uz Tiesu pili, lūdzu, viņš pavēlēja melnādainajam šoferim. Es steidzos.

Šoferis tikai pasmaidīja un atbilstošā ātrumā aizbrauca pa Rue de Luxembourg loka ceļa virzienā. Brants apzināti bija apsēdies aizmugures sēdeklī. Nu viņš izņēma ziņojumu. Tas bija uzdrukāts uz otrreiz pārstrādāta papīra.

BerlīnejBriselell. 03. 2007.

Saistībā ar Romas līguma parakstīšanas 50. gadadienu vides organizācija BUND ir pieprasījusi EURATOM līguma anulēšanu un atteikšanos no kodolenerģijas visas Eiropas mērogā. Tā kā kopš 1957. gada spēkā esošais līgums par atomenerģijas atbalstīšanu ir novecojis, ir zināms, ka kopš tā laika jau divas trešdaļas Eiropas Savienības valstu ir atteikušās no šī enerģijas iegūšanas veida. Tomēr par spīti tam, pastāv briesmas, ka ar EURATOM kredīta palīdzību Bulgārijā varētu tikt finansēta jaunas atomelektrostacijas būve. Tādējādi Eiropas sabiedrība var nonākt atomķīlnieku lomā. ja līgumu ar EURATOM anulēt neizdosies, Vācijai ir vienpusēji jāatsakās no EURATOM līguma.

Lai stiprinātu savu atteikšanos no EURATOM līguma un iebilstu pret iecerēto AES jaunbūves finansējumu Bulgārijas Belenē, piektdien ES Enerģētikas komisāram Andrim Piebalgam tiks nodoti AES pretinieku, tajā skaitā Eiropas vides organizācijas "Zemes draugi" (ZD), vairāk nekā 630,000 parakstu. Šim nolūkam BUND ir īstenojusi kampaņu arī Vācijā. Vairāk nekā 100000 parakstu nāk no Vācijas.

"Eiropas Atomenerģijas kopiena" (EURATOM līgums), "Eiropas ekonomiskā kopiena" (EEK vienošanās) un "Ogļu un tērauda kopiena" (OTK līgums) ir spēkā kā trīs ES dibināšanas līgumi. Atšķirībā no OTK līguma, kura darbība ir beigusies 2002. gadā, un EEK vienošanās, kas ir integrēta citos ES līgumos, EURATOM līgums nekad nav būtiski grozīts un tam nav arī beigu datuma. Tādējādi atomenerģētikas industrija ir tikusi vēl vairāk ekonomiski un politiski atbalstīta. Kopš 2007. gada ik gadu atomenerģijas izpētē apmēram 550 miljoni eiro, turpretim atjaunojamās enerģijas izpētei ilcgadu tiek atvēlēti tikai 168 miljoni eiro.

Angelika Cārnta, Vācijas vides un dabas aizsardzības savienības vadītāja: "Tas taču ir neparasti. Lai gan sabiedrības uzskati lielākajā daļā Eiropas ir pret atomenerģijas izmantošanas paplašināšanu, divpadsmit ES valstīs vispār nav nevienas atomelektrostacijas un no atlikušajām piecpadsmit valstīm piecas patlaban atsakās no atomenerģijas, visas divdesmit septiņas ES valstis piespiedu kārtā turpmāk kļūs par tāss apvienības biedrēm, kura ir parakstījusi atomenerģētikas industrijas prasības. Ir absurdi dot priekšroku enerģētikas reformai, kurā jau piecdesmit gadus krājušās neatrisināmas problēmas. Atomreaktoru nepietiekamā drošība un rentabilitāte, kā arī neatrisinātais jautājums par radioaktīvo kodolatkritumu uzglabāšanu un pārstrādi ir slikts mantojums apvienotajai Eiropai, un to nevar uzskatīt par nākotnes programmu."

Skaidra, lai gan kaut ari vienpusīga nostāja, Brants nodomāja.

Skatoties no Rue du Faucon, 19. gadsimtā celtā Briseles Tiesu pils ar tumšajiem un plankumainajiem granīta akmeņiem un kolonnām radīja ārkārtīgi draudīgu iespaidu. Reiz Brants kaut kur izlasīja, ka tā savulaik bijusi lielākā civilā būve pasaulē. Tā slējās neapbūvētā, zaļā laukumā uz Rue Faucon. Vai arī Valk Straat, kā Brantam, ļaujot izvēlēties vēstīja tumši zilā ielas plāksnīte franču un flāmu valodās. Kas par vājprātīgu izvēli, Brants nodomāja. Līdzīgi uzvedās arī īri ar saviem gēliem. Tomēr tā bija mirusi valoda, ar grūtībām noturēta pie dzīvības. Aiz Branta mūrī bija iekalta, cik varēja noprast, jautra viduslaiku svētku aina. īstas dzīres, nokopētas no dižā flāmu mākslinieka gleznas.

Bruģētās, šaurās ielas ar dekoratīvi apgrieztajiem kokiem samērā stāvi veda pa labi uz centru. Divstāvu māja ar dubulto, noapaļoto jumtu, ko Brants novēroja, neuzkrītoši pārlapodams ekonomikas žurnālu, gan nebija īpaši labā stāvoklī, tomēr tai piemita šarms. Protams, ka māja būvēta līmeniski, un tādēļ Brantam redzamā labā puse ar izeju uz pagalmu bija mazliet augstāka par kreiso pusi. Ēka nebija ne desmit metrus plata, un Brants saskaitīja desmit šauras ailas ar veciem, aplupušiem, sarkani lakotiem un vienkārši iestiklotiem logiem. Savulaik baltie aizkari vietām bija pamatīgi notraipīti.

Pulkstenis rādīja gandrīz trīs, eiforija bija noplakusi, un Brants vairs nejutās tik pārliecināts, ko gan īsti šeit vēlas, vai, pareizāk sakot, kam vajadzētu zvanīt. Pie ieejas karājās sarunu iekārta ar skaļruni un vaļīgiem vadiem. Tai nebija vāka un tātad ari nekādas iespējas atrast vajadzīgo vārdu, bet pārsteidzoši plašajā pagalmā ar īsi apgrieztu dzīvžogu pie dobes un strūklakas slējās nepārprotami nesen okera tonī nokrāsota trīsstāvu dzīvojamā ēka ar tīriem aizkariem, vienu vienīgu pastkasti un neglītu, resnu suni. Brants nosprieda, ka tai noteikti vajadzēja būt izīrētāja mājai, un ar viņu Brants pagaidām nevēlējās runāt.

Pateicoties savam pēkšņajam lēmumam vēlāk satikties ar Noru Katalīnu Bocovu bārā London un kaut ko uzzināt par Katarīnu Šūmani, kura noteikti iepinusies kādā nozīmīgā lietā, Brants jau sen bija nolēmis palaist garām starppilsētu vilciena vakara reisu. Vēlāk tūrisma informācijas centrā pie rātsnama viņš varēja rezervēt lētu viesnīcu. Un tad jau redzēs…

Jāpiezvana Annei. Nācās atzīt, ka zemapziņā, saistībā ar došanos uz Briseli, šī doma, protams, jau bija apspēlēta. Brants gribēja Anni uzaicināt uz tasi kafijas. Vai uz restorānu.

Jau vilcienā viņš divas reizes uzmeklēja telefona atmiņā Annes jauno mobilā telefona numuru Beļģijā, ko Korinna pirms pāris nedēļām viņam bija iedevusi, pārsvarā līdzjūtības vadīta. Un tagad atkal. Tomēr Brants neuzdrošinājās tā vienkārši ņemt un viņai piezvanīt. Tam nebija nekāda pamatota iemesla. Vismaz ne tāda, kas attiektos uz Anni.

Nekas nenotika. Taču Brantam nebija jāsteidzas. Rue du Faucon bija nomaļa iela, tikai šur un tur aiz Tiesu pils aizmugures fasādes klīda daži nomaldījušies tūristi.

Viņš vēlreiz izpētīja organizācijas BUND informāciju.

Bērnībā Brants kopā ar vecākiem reiz bija apmeklējis Briseles Atomium, tur tika apgalvots, ka atomenerģija ir vislabākais un drošākais nākotnes enerģijas avots. Viņam vispār pat prātā nebija ienācis, ka Euratom vienošanās ir daļa no Romas līguma. Lasot jaunākos laikrakstus, Brantam, lielākais, bija dūries acīs, ka šī tēma, stāstot par Berlīnes deklarācijas svinībām, pieminēta tikai pavirši, ja vien vispār. Turklāt visam taču vajadzēja būt skaidram. Vācieši nolēmuši ilgtermiņā atteikties no atomenerģijas, kas Lielajā koalīcijā vēl aizvien bija galvenais strīdus ābols starp uzņēmējdarbību un vidi. Bet, kad arī visi vācu enerģētikas koncerni sāka pieprasīt, lai tiktu pagarināts lielo ogļu reaktoru darbības laiks to vairs nevarēja izlikties neredzam. Pēc enerģētikas uzņēmumu vadītāju tikšanās marta sākumā Briselē francūži drīkstēja saglabāt savu atomenerģiju arī tad, kad viņiem neizdevās iestāstīt Angelai Merkelei, ka tā ir gan ekoloģiski droša, tomēr ne neatjaunojama enerģija. Katra Eiropas valsts pati bija atbildīga par savu enerģijas avotu izvēli.

Tātad kuru varēja interesēt Eiropas Savienības "zaļo" parlamentārieša Ahima Lauterborna novākšana no ceļa?

"Zaļie", tāpat kā BUND, Greenpeace un citas vides organizācijas, bija rakstiski skaidri izteikuši savu nostāju par

Euratom, piektdien pie ES Komisijas pat bija sarīkota demonstrācija.

Neviena iemesla kādu nogalināt. Tad kāpēc Lauterbornam bija jāmirst? Varbūt tas kaut kā saistīts ar RWE un CCS? Vai Lauterborns gribēja runāt par iespējamiem neatklātiem blakus ienākumiem? Ko īsti zināja Katarīna Šūmane?

Brantam katrā ziņā vajadzēja steidzīgi parunāt ar Noru Katalīnu Bocovu.

Vai abas slepkavības kaut kādā veidā ir saistītas? Brants par to bija nesatricināmi pārliecināts.

Viņš uzrakstīja Klausam Gerberām īsziņu:

Ahims Lauterborns ir miris, pret savu gribu izkrītot no Eiroparlamenta 9. stāva. Beļģu policija jau izmeklē. Atbraucu vēl vienā nelielā atvaļinājumā uz Briseli. Sveiciens. Bernhards.

Viņam likās tikai godīgi par savu izmeklēšanu paziņot kriminālpolicijai. Brants gandrīz iesmējās. Vai tad to jau sauca par izmeklēšanu? Viņš tikai gribēja noskaidrot dažas bezjēdzības. Viņš sāka prātot par Lauterborna kritienu ārā pa logu. Vai tā bija sakritība, ka slepkava darbojies tieši tobrīd, kad Bocova nogājusi lejā pakaļ Brantam? Vai varbūt kāds zināja par viņa ierašanos parlamentā? Tā nebija nekāda sakritība!

Brants gandrīz bija palaidis garām melnmatainu, jaunu sievieti sarkanā lakādas mētelī, kura tagad pie durvīm meklēja savu atslēgu. Brantam nez kāpēc šķita, ka viņa izskatās pēc spānietes. Kamēr viņš ātriem soļiem šķērsoja ielu, pienāca atbildes īsziņa.

Paldies par mājienu. Mēs šai lietai sekosim. Tomēr turies no turienes tālāk. Ar beļģu policiju nav nekādi joki. Sveiciens. Klauss.

Par vēlu, viņš nodomāja, ar rozi rokās nostājās pret šķietamo spānieti un norādīja uz sabojāto zvana iekārtu. Nosaukt savu vārdu viņam nebija nekāda iemesla.

-   Pardon, mademoiselle, je cherche Katharina Schumann\ viņš sacīja franciski tik labi, cik vien bija iemācījies skolā. Dollas kundze no 10C bija ar viņu lepojusies, lai gan allaž apgalvoja, ka Brants lūrējis viņai starp kājām, kad viņa īsos svārkos sēdējusi uz sava galda malas. Brants neskaidri atcerējās, ka viņš laikam gan tolaik bija sācis nekaunīgi iebilst. "Es taču tikai skatos jums uz lūpām, Dollas kundze," viņš bija atbildējis. Iespējams, viņš pat īsti nesaprata, ko pateicis. Dollas kundze no tādas nekaunības gluži vai sastinga, un varbūt arī tāpēc Brants beigās saņēma tikai četri ar mīnusu.

Spāniete viņam atbildēja ar mežonīgi strauju vārdu birumu, Brants saprata tikai aptuvenas frāzes, paraustīja plecus un tik vaļsirdīgi, cik vien spēja, ieskatījās viņai acīs.

-   Suivez moi, Monsieur2 , spāniete mazliet aizkaitināti atbildēja, it kā tā būtu parastākā lieta pasaulē, ka vecāki vīrieši ar portfeļiem šeit, šajā mājā, apmeklē jaunas sievietes. Tāda doma lika Brantam satrūkties.

Varbūt Katarinai Šūmanei bija sakars ar kādu augsta ranga politiķi? Varbūt viņa pat bija stāvoklī? Arī tas politikas pasaulē nebija nekas jauns, kur nu vēl Eiropas Savienībā.

Vairs neko nevaicājot, spāniete atvēra durvis uz lielu, krietni noplukušu, ar divriteņiem un atkritumu spaiņiem aizkrautu kāpņu telpu ar tumši brūna koka sienām. Gaiss bija sasmacis, no augšstāva skanēja Coldplai/ mūzika. Tas, kurš šeit, pec Branta vērtējuma, par dārgu naudu izīrēja istabas Eiropas Savienības praktikantiem un praktikantēm, par to varēja savai dzīvojamajai mājai ik gadu atļauties jaunu krāsas kārtu.

Sieviete uzkāpa augšā uz pirmo stāvu, norādīja uz durvīm pa labi un apstājās pie kāpņu laukumiņa uz otro stāvu. Brants bija rēķinājies, ka beļģu policija būs šīs durvis aizzīmogojusi.

Patiesībā viņš pie šīm durvīm stāvēja veltīgi. Taču zīmogs jau bija pārlauzts.

Moi, je comprisviņš noteica un parādīja uz aizzīmogotajām durvīm. Cendarmerie?

Spāniete tikai pasmaidīja. Viņa noteikti uzskatīja Brantu par galīgi stulbu. Taču tas viņu neuztrauca. Brants nokāpa lejā un pagaidīja, kamēr sievietes soļi apstājās augšā uz kāpnēm un viņa aizvēra kādas citas durvis. Tik klusi, cik vien spēdams, Brants uzlavījās atkal augšā un paraustīja durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Kāds te bijis pirms viņa.

Katarīnas istaba izskatījās nelāgi. Nekas šajā visai trūcīgajā mazās istabas iekārtojumā viņu nesatrieca. Tirgus noteica cenu arī ES praktikantēm. To Brants bija gandrīz paredzējis. Iebrucējs bija radījis haosu. Atvilktnes izrautas ārā, gluži glīta veļa izmētāta pa gultu, drēbju skapis stāvēja vaļā. Fotogrāfijā uz rakstāmgalda bija redzama Katarīna un acīmredzot viņas vecāki kopīgā atvaļinājumā pie jūras. Patiešām ļoti glīta, jauna sieviete.

Viņš necentās sevi mānīt. Tas, kurš šeit kaut ko meklējis, bija vai nu to atradis, vai arī padevies. Brants paskatījās visapkārt. Šajā istabā nebija nevienas nesavandītas vietas. Kā jau parasti, viņš te vairs neko nevarētu atrast. Taču tiem noteikti vajadzēja būt svarīgiem dokumentiem.

Viņš atcerējās "Pastāvīgo pārstāvniecību", Katarīnas Šūmanes pavadoņa augstprātīgo smaidu, kad viņa zem galda vīrietim pasniedza caurspīdīgo mapi. Tas notika pirmdienas vakarā. Tagad bija trešdiena. Pagājis pietiekami ilgs laiks.

Lai ko arī Katarīna ar šiem dokumentiem gribēja panākt, viņa noteikti nevarēja būt tik dumja, lai ņemtu oriģinālus līdzi uz Berlīni. Tātad tiem vēl vajadzēja atrasties šeit, Briselē. Kaut kur. Dabiski.

Šī doma uztriecās Brantam kā karstuma vilnis. Slepkava Katarīnu gaidījis Parlamentā. Tur, kur viņa strādāja. Pie Ahima Lauterborna. Vai arī viņam tāpēc vajadzēja mirt? Nu gan bija mēsli.

Brants īsi nolādējās, ka vispār braucis uz Briseli. Viņš vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju. Uzviļņoja naids. Naids pret kādu nezināmo, ko viņš nemaz nebija redzējis. Kāpēc šai jaunajai sievietei bija jāmirst? Brants gluži vienkārši gribēja to uzzināt.

Brants mirkli ļāva sev iejusties šajā telpā. Ar kaut ko vajadzēja sākt. Viņš apskatīja grāmatas uz grīdas zem loga. Neviens nevarēja būt tik dumjš, lai bāztu slepenus dokumentus grāmatās. Briseles ceļvedis, divas nobružātas viņam nezināmas autores grāmatas mīkstos vākos, divi Paskāla Mersjē sējumi, ko šobrīd lasīja visi, bieza grāmata par Eiropas tiesībām. Katarīna savu praksi acīmredzot uztvērusi ļoti nopietni. Branta uzmanību piesaistīja grāmata mīkstos vākos, iesieta biezā, brūnā kartonā ar skaidri saskatāmām koka svēdrām.

"Brisele manifests Eiropas galvaspilsētai".

Brants to pārlapoja. Runa bija par Eiropas kvartāla vēsturi un nākotni. Noteikti ļoti interesanta. Taču viņam nebija laika. Līdzās gulēja maza, balta brošūriņa.

"Bosara arhitektūra Briseles vīzija".

Zem tās ar mazākiem burtiem:

Guide du visiteur/Bezoekersgids/Visitor's Gidde.

Viedokļi

Bez Eiropas Savienības Komisijas vadītāja Hosē Manuela Barozu vismaz ducis Brantam nezināmu autoru franču, flāmu un angļu valodā sacerējuši rakstus par ES metropoli Briseli. Jau pirmajā lappusē, modernas valsts nākotnes vīzijas zīmējuma vidū, ar enerģisku roku bija uzrakstīts vēlējums:

Katarinai

Ķelnei un Briselei ir daudz kopīga, pirmkārt jau neglītas ēkas.

Leo Luvē

Renāra, 2007. gada 20. februArI

Brants, protams, nepazina visas vietas Beļģijā, taču par Renāru viņš vēl neko nebija dzirdējis. Viņš pašķīra atpakaļ. Leo Luvē vārds bija lasāms arī uz vāka. Brants ātri atrada viņa rakstu par Eiropas kvartālu. Pirmajā acu uzmetienā tas izskatījās pēc skarbas izrēķināšanās ar Briseles būvniecības spekulantiem piecdesmitajos, sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados, kuriem varēja pateikties par to, ka tagad līdzās pastāvēja gan skaistākās, gan atbaidošākās arhitektūras formas. Tur bija arī Leo Luvē, spriežot pēc paraksta, rakstnieka, dzejnieka un esejista fotogrāfija. Pavecs, draudzīgi smaidošs, gandrīz sešdesmit gadus vecs kungs, kurš ar savām kuplajām, sirmajām cirtām Brantam mazliet atgādināja Rūdiju Karelu, lai gan Luvē bija mazliet druknāks. Atklāta seja, kas tūlīt izraisīja uzticību, un no kā varētu tūlīt nopirkt automašīnu.

Ar acs kaktiņu Brants pa logu pamanīja zilo policijas automašīnu, kas lēnām brauca pa Rue du Faucon un apstājās pusceļā no ietves. Branta sirds iepukstējās straujāk. Izkāpa policists formas tērpā un civilās drēbēs ģērbts komisāra Žana Mārī Esēra kolēģis, un abi paskatījās uz māju. Brants parāvās atpakaļ. Cerams, abi caur aizkariem nebija viņu pamanījuši. Par laimi, aizkari bija tik netīri, ka pat saules gaisma tiem netika cauri.

Acīmredzot valsts kriminālpolicija atsūtījusi vēl vienu pieprasījumu. Citādi to nevarēja izskaidrot. Ko bija teicis Klauss Gerbers? Ar Beļģijas policiju labāk nejokot. Velns parāvis. Viņš jau iekritis slazdā. Ātrāk, nekā domāts. Abi tagad nāca uz māju. Tagad tikai nezaudēt savaldīšanos. Saglabāt mieru. Mājas durvis bija ciet un zvana nebija. Tā bija Branta iespēja.

Abas grāmatas viņš ielika somā. Jau tikai pirkstu nospiedumu dēļ vien. Tad izvilka apakškreklu un ar to piesardzīgi nospieda durvju rokturi. Gaiteni valdīja klusums. Augšstāvā vēl aizvien bija dzirdams Coldplai/. Viņš aizvēra durvis un nospodrināja durvju rokturi ar apakškreklu. Neko vairāk viņš nebija aizticis.

Piepeši Brants atcerējās spānieti. Viņa taču varēja Brantu aprakstīt. No otras puses, Brants sevi mierināja, viņš taču sievietes acu priekšā bija izgājis no mājas.

Viņš ar viegliem soļiem aizlavījās līdz mājas durvīm un ieklausījās. Neko nevarēja dzirdēt. Brantam dauzījās sirds. Kuru katru mirkli dunas varēja atvērties. "Monseur Brandt, quelle surprise!" No tāda pārsteiguma viņam nudien nebija nekāda prieka.

Brants vēl pagaidīja. Viņiem jebkurā gadījumā vispirms vajadzēja doties pie iznomātāja sētas pusē un tad kopā ar viņu atvērt durvis. Tā bija Branta vienīgā iespēja. Ko gan viņš varētu sacīt? Vai policisti pārmeklētu viņa somu? Vai tie viņu apcietinātu?

Beidzot. Suns pagalmā sāka riet. Riebīga skaņa. Pat tam pret policistiem nebija nekādas cieņas. Brants atvēra durvis.

Ja pie tām stāvētu policists formas tērpā, viņam droši vien būtu nepatikšanas. Tie abi noteikti bija pagalmā. Brants izgāja uz ielas, vienā mierā pagāja garām gar izeju uz pagalmu, kur kāds mēģināja apklusināt kvankšķošo kranci. Tad pa Rue du Faucon aizstaigāja centra virzienā un dziļi uzelpoja. Un nosūtīja Klausam Gerberām vēl vienu īsziņu.

Kāds ir pārmeklējis Katarīnas Šūmanes istabu, kaut arī tā bija aizzīmogota. Es tagad eju dzert alu. Sveiciens. Bernhards.

Klauss Gerbers nebija noskaņots uz jokiem. Viņš piezvanīja pa mobilo telefonu brīdī, kad Brants soļoja pa Rue du Faucon.

-    Kur tu lien? Brants dzirdēja satraukto balsi, kura šos tris vārdus izteica ar nojaušamu pārmetumu.

-   Šobrīd eju cauri Briselei, viņš mēģināja izvairīties. Viņš jau nojauta, kas sekos tālāk. Acīmredzot viņa gatavība palīdzēt bija uztverta pilnīgi aplami. Šeit ir ļoti jauki.

Rue du Faucon krustojums ar Rue Haute jeb Hoogstraat un Rue des Renards, sauktas arī par Vossenstraat, atradās Marolē, Briseles vecajā kvartālā, uz austrumiem no Gare du Midi. Uz trim ielu stūriem bija veikali. Viens nudien uzticību neizraisošs ziemeļafrikāņa skārnis, kas piedāvāja daudz jēra gaļas, lampu veikals nolaistā mājā un zivju tirgotava ar jūras ziliem vitrīnu rāmjiem garlaicīgā, piecdesmitajos gados celtā dzīvojamajā mājā. Pat oriģināli.

-   Vai tevi kāds policists tajā dzīvoklī redzēja? Gerbers gribēja zināt. Viņš izklausījās neviltoti noraizējies.

-   Domāju, ka ne, Brants godīgi atteica, pagājās vēl gabaliņu tālāk pa ļaužu pilno Rue Haute, sīki aprakstīja Gerberām savus iespaidus parlamentā, kā arī Katarīnas Šūmanes dzīvokļa bēdīgo stāvokli. Savas trofejas viņš pagaidām nepieminēja. Gerbers viņa stāstu ik pa brīdim pārtrauca ar raižpilniem komentāriem.

-    Un? pajautāja Brants, kad atkal bija nonācis pie krustojuma. Vai jūs esat kaut mazu solīti pavirzījušies tālāk?

-   To es tev nevaru teikt, Bernhard. Tu taču zini.

-   Izbeidz, Kļaus, es tev piegādāju vienu jaunumu pēc otra, tu taču varētu izrādīt kaut mazliet pateicības.

Viņš juta, ka Gerbers cīnās ar sevi.

-   Lucs Šteinhēfels grib panākt, lai Katarīnas Šūmanes līķim tiktu veikta sekcija. Nu tātad, Brants nodomāja. Runā taču! Gandrīz šķita, ka Gerbers savā telefonā čukst. Berlīnes prokurors, protams, mēģina to aizkavēt.

-    Kāpēc?

-   To mēs īsti nezinām.

-    Un ko tas nozīmē?

-   Ka tur kaut kas nav kārtībā.

-    Paldies, Kļaus. Arī es tev sacīju to pašu.

Nopūta kaut kur Ķelnē bija skaidri sadzirdama.

-   Es tev jau tāpat esmu pateicis par daudz, Bernhard. Man nav vajadzīgas nekādas nepatikšanas.

-    Man arī ne.

Gerbers skaļi iesmējās.

-Jokdaris. Tev jau tāpat ir pietiekami daudz nepatikšanu. Kā jau teicu, Bernhard, starptautiskā izmeklēšana oficiāli ir Vācijas kriminālpolicijas un Beļģijas ziņā. Viņš pavilcinājās. Šteinhēfels tomēr nepadodas un ir kritis zināmā nežēlastībā.

-    Kādā ziņā?

-    Es to teicu. Mēs to vienkārši nezinām. Gerbers atkal uzmundrinoši ierunājās skaļāk. Un tev tagad tur patiešām nav jāiejaucas. Ja valsts pārvalde cīnās ar kriminālpoliciju, tas ne par ko labu neliecina.

-   Par ko?

-   Spiediens no pašas augšas. Vairāk es nevaru teikt.

-   Arī no politikas puses?

Gerbers tagad bija patiešām pārskaities.

-   To mēs nezinām!

-   Tad jums taču vajadzētu būt man pat pateicīgiem, ka es te kaut ko meklēju.

Uz ceturtā stūra atradās krodziņš ar sarkanbaltu Stella Artois reklāmu. Šis alus nekādā ziņā nebija viens no Branta favorītiem. Šo alu pārdeva katrā trešajā beļģu krodziņā. Taču krodziņa nosaukums Brantam lika nodrebēt: Renard Renāra. No logiem plūda silta gaisma, sludinājums par Ivana Rebrova koncērtu Brantu uz mirkli iztrūcināja un viņš gluži negribot atcerējās svētvakaru sešdesmito gadu vidū un savus veltīgos mēģinājumus pie Ziemassvētku eglītes dziedāt līdzi Berlīnes krievu imitatora balsij "Klusa nakts, svēta nakts".

-    Hallo? Gerbers jau runāja skaļāk. Es ar tevi runāju, Bernhard.

-   Piedod, Kļaus, biju aizdomājies. Ko tu teici?

-    Ko tu tagad dari?

-   Eju iedzert glāzi alus un satikties ar kādu rakstnieku. Varbūt tas man ļaus tikt soli tālāk.

Gerbers pamazām sāka skaisties.

-    Kas tas par rakstnieku?

-    Iespējams, Katarīnas Šūmanes paziņa. Es tev pastāstīšu vairāk, kad mana teorija būs apstiprinājusies.

-   Bernhard, esi piesardzīgs. Tu vari sev ievārīt lielas nepatikšanas.

-   Kļaus, esmu žurnālists. Pētu divus slepkavību gadījumus, kam, iespējams, kā tu pats saki un kā es to vērtēju, ir politiski, varbūt pat ekonomiski iemesli. Tā ir mana lielā iespēja. Vai tu to vēlies izjaukt? Dabiski, tu vari man uzlaist kaklā beļģu policiju. Protams, būtu labāk, ja tu vēlētos ar mani sadarboties. Es tev katrā ziņā stāstītu par visiem jaunumiem.

Brants pat nenojauta, ka spēj būt tik apņēmīgs. Protams, situācija pilnīgi absurda, taču viņš bija ļoti ātri izpratis starptautiskā policijas darba problēmas. Un nu bija viņa kārta. Šķiet, Gerbers to atzina.

-    Parunāsimies, kad tu atkal būsi Ķelnē.

-   Noteikti. Tikmēr lai tev veicas ar tavu izmeklēšanu. Un ludzu, informē mani par jaunumiem, kad būsi kaut ko uzzinājis.

Viņš nospieda taustiņu, pārtraucot Gerbera lāstus. Bija pārāk dārgi zvanīt uz ārzemēm, lai necenzēti izrunātos.

Brants atvēra krodziņa Renārā durvis. Ķelnes kvartālos bija līdzīgi stūra krodziņi ar krietni apdrupušām tumši brūna koka mēbelēm, gaiši brūnām grīdas flīzēm, pusapaļu leti, pie kuras gaišmataina bārmene visiem apkārtnes pastniekiem un skursteņslauķiem jau pēcpusdienā salēja Kolsch un Korn. Tur Brants vēl nekad ne ar vienu nebija gribējis sadzert. Taču šeit bija Brisele, Eiropas galvaspilsēta, šeit viņš pēkšņi sajuta īpašo noskaņu, kas valdīja ārpus Balsac, Starbucks un kā nu sauca visu to tīklu filiāles, kuri vienai valstij pēc otras uzspieda savu gastronomiski globālo zīmogu. Ļoti vecais koka spēļu automāts un ne mazāk vecais koka mūzikas automāts vien bija apskates vērti. Krodziņš Renard jau tik agrā rītā bija labi apmeklēts, daudzi viesi pļāpāja savā starpā. Tālākajā solā, zem liela spoguļa, acīmredzami sevī apmierināti iegrimusi vecmāmiņa ar brūni svītrotu, adītu cepuri maziem malciņiem dzēra vīnu un šķiet, jutās ārkārtīgi labi. Viņa gluži vienkārši tur iederējās.

Krodziniece tūlīt manīja, ka Brants ir svešs, un viņu kritiski nopētīja. Brants devās tieši pie letes un parakņājās dziļi zemapziņā.

LI ne biere, s'il vous plait.

Viņa pagodināja šīs pūles ar smaidu un tūlīt nolika uz letes mazu glāzi ar Stella alu. Brants iedzēra kārtīgu malku. Alus garšoja puslīdz ciešami. Ar glāzi rokā viņš piegāja pie mūzikas automāta. Piedāvājumā bija tikai vecie gabali, galvenokārt Edīte Piafa un Žaks Brels. Brants ilgi nešaubījās, iemeta monētu un izvēlējās dziesmu. Ne me quitte pas. Viņš jau sen nebija dzirdējis šo skumjo mīlas dziesmu. Iespaids bija tūlītējs. Vismaz bārdāma atkusa vēl vairāk.

Brants atgriezās pie letes, izvilka biezo brošūru no Katarīnas Šūmanes dzīvokļa, uzšķīra rakstu ar Leo Luvē fotogrāfiju, aši parādīja savu žurnālista apliecību un cieši uzlūkoja dāmu.

-   Je cherche Leo Louvet. C'est tres important. Moi,je suis journaliste et j'ain des c\uestions… ē… sur Bruxelles.+

Skaisti.

Krodziniece mirkli vērīgi aplūkoja Brantu, par laimi, nemēģināja precīzāk noskaidrot, ko viņš īsti vēlas, nozuda aiz kādām durvīm, kas acīmredzot veda uz biroju, un pēc dažiem mirkļiem atkal atgriezās.

-    Dix minūtes5 , viņa pasmaidīja.

Aiz pateicības Brants parādīja uz savu tukšo glāzi.

-    Un autre Stella, s'il vous plait

Brants pamazām iejutās Renard. Pacilāti paķēra vienu no Briseles laikrakstiem, kas bija nolikti blakus mūzikas automātam, un pāršķirstīja. Viņš saprata tikai vārdu Bahnhof stacija. Tomēr šķita, ka tas atstājis iespaidu. Bārdāma viņam pamāja, Brants ieraudzīja lielu virsrakstu par Angelu Merkeli un noprata, ka tur lasāms kaut kas par Eiropas Savienību un klimatu. Vēl pēc divām lapām, šķiet, turpinājās flāmu un valoņu strīds. Ledus lācis franciski bija ours blanc. Beidzot Brants palika pie beļģu futbola līgas rezultātiem. Pirms vēl viņš bija sācis tur iedziļināties, krodziņā Renard ienāca Leo Luvē. Dzīvē viņš izskatījās vēl simpātiskāks nekā fotogrāfijā. Zem žaketes viņš bija pavilcis biezu, sarkanu džemperi ar melniem uzročiem. Krodziniece ar mājienu paaicināja viņu pie sevis un norādīja uz Brantu.

-   Jūs gribat ar mani runāt? Luvē bez aplinkiem noprasīja. Jums paveicies. Es nupat grasījos iet iepirkties.

Saimniece arī viņam priekšā nolika Stella alus glāzi.

-    Mērci, Edith, Luvē uzsauca letes virzienā.

-   Bernhards Brants, žurnālists nosauca savu vārdu. Jauki, ka atlicinājāt man laiku.

Luvē negaidot devās pie viena no brīvajiem galdiņiem krodziņa priekšējā daļā.

-    Apsēdīsimies, viņš pieklājīgi uzaicināja Brantu.

Brants uzkarināja savu mēteli uz brīvā krēsla sev blakus,

apsēdās Luvē pretī un atkal izvilka no somas balto grāmatiņu ar dažādajām Briseles vīzijām. Edīte neaicināta atnesa viņam vēl vienu alu. Brants bija nolēmis uzreiz ķerties pie lietas.

-   Tā ir ļoti interesanta eseja, ko jūs šeit esat uzrakstījis, Luvē kungs.

Luvē nereaģēja uzreiz. Viņš pieklājīgi nogaidīja, kamēr Brants būs iedzēris pirmo alus malku. Tad viņš izvilka no žaketes kabatas Belga paciņu un piedāvāja Brantam cigareti.

-   Vai jūs smēķējat?

-   Nē, paldies. Tomēr Brants klusībā nopriecājās, ka Luvē smēķē.

-    Edīte teica, ka jūs esot žurnālists, Luvē ieminējās pēc tam, kad bija aizsmēķējis, un paskatījās uz Brantu. Patiesībā tādā krodziņā kā Renard, kas mazāk kā vienu trešdaļu sava apgrozījuma iegūst no maltītēm, smēķēt ir atļauts tikai norādītajās smēķētāju zonās.

-    Bet es te neko tādu neredzu, Brants nobrīnījās.

-   Edīte ir pasludinājusi visu krodziņu par smēķētāju zonu, Luvē pasmaidīja. Mēs šeit dažkārt esam kā tāda maza sazvērnieku biedrība. Ceru, ka jūs mūs nenosūdzēsiet Eiropas Savienībai.

Luvē runāja vāciski ar tipisku nīderlandieša melodisko akcentu, ko varēja panākt tikai ar rīkles iekaisumu.

-   Starp citu, priecājos, ka jūs interesējaties par manu darbu. Vai jau esat apmeklējis izstādi Palais des Beaux-Arts?

-    Līdz šim vēl ne. Taču iespējams, ka rīt es tur aiziešu. Ja atliks laika.

-   Noteikti atliciniet laiku. Tas būs to vērts. Izstādē redzams, kā šeit, Briselē, kaut ko var mainīt. Taču tās ir tikai vīzijas. Pretīgā realitāte neļauj sevi ne noliegt, ne aizkavēt. Pagātnes kļūdas šai pilsētai ir uzspiedušas savu zīmogu. Diemžēl. Luvē klusi nopūtās.

-   Tāpat kā Ķelnē, Brants piekrita. Tas, kas tur pēc kara ir izdarīts, no mūsdienu viedokļa ir īsta katastrofa.

Luvē pasmaidīja.

-   Pareizi. Arī Ķelnē ir atbaidošas mājas. Agrāk es bieži uzturējos Ķelnē. Man tur ir draudzene. Viņa strādā Deutsche Welle. Taču es jums teikšu vienu: Briselē nemaz nav vajadzīgs karš, lai izpostītu pilsētas ainavu. To jau ir izdarījuši politiķi un nekustamā īpašuma spekulanti.

-   Esmu lasījis, ka jums vispār nepatīk Eiropas kvartāls.

Brants pats droši vien būtu juties pārsteigts, ja kāds nepazīstams cilvēks, turklāt vēl arī ārzemnieks, viņa pastāvīgi apmeklētajā krodziņā būtu viņu citējis un runājis par kādu viņa rakstu. Taču Luvē par to nemaz neizskatījās izbrīnījies. Iespējams, viņš bija pazīstams visā valstī un rakstīja kritiskas esejas arī vietējos laikrakstos. Lai nu kā, taču šķita, ka Brants ir trāpījis vārīgā vietā. Iespēja parunāties ar svešinieku, kurš apgalvoja, ka interesējas par šo tematu, šķiet, bija padzinuši visas aizdomas.

-    Esmu uzaudzis Leopolda kvartālā. Jūs droši vien to pazīstat. Tur, kur tagad atrodas Eiropas Savienības centrs. Ielā ar brīnišķīgām patriciešu mājām. Manam tēvam tur bija veikaliņš. Beļģu un Briseles atbildīgo personu aktīvā sadarbība ir visu izpostījusi. Viņi ir pārvērtuši Eiropas kvartālu par vienu no sliktākajiem Briseles rajoniem.

Brants mierīgi dzēra alu un ļāva Luvē runāt.

-   Un arī Eiropas atbildīgās personas ir līdzvainīgas. Jo pilsētbūvniecības dizains vai arhitektoniskā vērtība viņiem ir pilnīgi vienaldzīga. Vienīgais, kas viņiem ir svarīgs, ir bizness, nauda un svētais tirgus. Rezultātā ir radies juceklis, neaptverams haoss.

Brants pasmaidīja. Viņš jau sen nebija dzirdējis, ka to kāds pateiktu tik skaidri.

-   Kāpēc tad jūs šeit dzīvojat, ja jums tas viss nepatīk?

-   Vai zināt, nav tik daudz pilsētu, kurās man tik labi patiktu dzīvot kā Briselē. Tas jums, dabiski, varētu likties mazliet pretrunīgi.

-   Tā varētu teikt.

-    Brisele ir mana dzimtā pilsēta, es te dzīvoju un strādāju. Taču iespējams, ka pie visa ir vainīga arī Briseles neparedzamība.

-   Nesaprotu.

-Šeit nevar justies īsti ka mājas. No vienas puses. Uzrunājot kādu uz ielas vai darbā, nekad nevar zināt, kādā valodā tas otrs atbildēs. Šeit strauji izplātās ne tikai nīderlandiešu vai franču valoda. Mūsdienās Briselē runā desmit, varbūt pat divdesmit dažādās valodās. Un tieši tas man šķiet tik brīnišķīgi. No otras puses. Pirmkārt, šī neparedzamība veicina fantastisku iecietību. Pretējā gadījumā mēs šeit pastāvīgi kautos, vai ne? Luvē uz mirkli apturēja savu monologu. Kāpēc es jums to vispār stāstu?

-   Tāpēc, ka es par to pajautāju. Un tāpēc, ka jums tas acīmredzot ir pie sirds.

-   Tas gan var būt. Luvē pats iedzēra alu. Un kas jums ir uz sirds?

Brants gan gluži nejutās pieķerts, tomēr viņam jau bija radusies sajūta, ka Luvē kaut kā nojauš, ka Brants ar viņu vēlas runāt ne gluži par Eiropas arhitektūras stilu, lai gan arī šis temats bija interesants.

Brants īsti nezināja, ko atbildēt. Viņš atradās svešā valstī, kopumā ņemot, ļoti jaukā krodziņā un, pateicoties savai apņēmībai un veiksmei, bija saticis kādu ar Katarinu Šūmani saistītu cilvēku. Viņa bija dzīvojusi no šejienes mazāk nekā piecu minūšu gājiena attālumā, pats par sevi saprotams, ka bieži apmeklējusi krodziņu Renard.

Iedrošinot sevi, Brants nolēma paļauties uz intuīciju. Pateicoties godīgumam, viņam līdz šim vienmēr bija veicies. Vismaz pārsvarā.

Brants atšķīra lappusi ar novēlējumu un pāri galdam pastūma Luvē. Luvē bija patiešām pārsteigts. Kā jau Brants bija paredzējis, viņa vaļsirdīgā interese par svešu cilvēku vienā rāvienā pārvērtās neuzticībā.

-   Kur jūs to ņēmāt?

-    Katarīnas Šūmanes dzīvoklī.

Nu uzradās vēl arī neviltota neizpratne.

-    Kā man tas jāsaprot?

Brants vienā rāvienā lika galdā visas savas kārtis.

-    Es nupat tur biju. Tā nav īpaši labi uzturēta māja. Tikai tāda naudas mašīna. Durvis nebija aizslēgtas, policijas zīmogs pārlauzts un dzīvoklis pārmeklēts. Es nejauši pamanīju šo burtnīciņu. Tā mētājās uz grīdas līdzās citām grāmatām. Es to pacēlu pavisam nejauši.

-   Nejaušību nemēdz būt.

-   jauki, ka jūs tā sakāt, Luvē kungs. Līdz šim es pats arī tā domāju.

Luvē viņu vērīgi nopētīja. Brants pārāk labi saprata, kas šajā neparedzētajā situācijā norisinājās viņa galda biedra galvā.

-   Kas noticis ar Katarinu? Beidzot Luvē ļāva vaļu jautājumu lavīnai. Vai ar viņu kaut kas atgadījies?

-    Es nekad neesmu personīgi runājis ar Katarinu Šūmani, Luvē kungs. Taču kopš vakardienas es par viņu zinu gandrīz vairāk nekā pats par savu sievu. Tie vēl nebija meli.

-    Vai jūs, lūdzu, nevarētu man visu paskaidrot, Branta kungs? Luvē balss skanēja ļoti lūdzoši.

Brants bija spiests uzmanīties, lai tagad situācija nekļūtu nekontrolējama.

-    Pirmdienas vakarā es kādā Berlīnes krodziņā kļuvu par liecinieku tam, kā Katarīna Šūmane ļoti izmanīgi tika noslepkavota.

Luvē vienā mirklī kļuva bāls, viņa līdz šim maigā seja sastinga.

-   Ko jūs tur runājat?

-   Nezinu, kādas ir jūsu attiecības, bet, ja jūs būtu ar mieru mani mierīgi uzklausīt, es jums pastāstīšu to, kas man zināms.

Luvē viegli pamāja. Izskatījās, ka krodziniece bija nojautusi saspringto noskaņu pie galdiņa un atsteidzās šurp. Luvē pasūtīja glāzi konjaka, Brants vēl vienu glāzi alus. Bija vajadzīga krietna pusstunda, lai Luvē, kurš ārkārtīgi uzmanīgi klausījās, izstāstītu visu. Līdz pat brīdim, kad viņš bija ienācis krodziņā Renard.

Luvē bezgalīgi ilgu mirkli viņu vēroja un, šķiet, pārdomāja, kā dzirdēto varētu vērtēt. Tad beidzot izlēma.

-   Es apbrīnoju jūs par drosmi, Branta kungs.

-   Policija to diemžēl uztver citādi.

-   Varu iedomāties. Katrā gadījumā ar žurnālistiem viņi dažreiz ir naidā. Tā, Branta kungs, ko tad jūs tagad gribat ņo manis?

-    Domāju, Katarīna Šūmane tur ir kaut kā iejaukta. Varbūt jūs man varētu palīdzēt to noskaidrot.

-    Kāpēc man tas būtu jādara?

-   Tāpēc, ka jums Katarīna ļoti patika. Lai arī kāda iemesla dēļ. Es no skaidriem avotiem zinu, ka viņas nāves izmeklēšana Berlīnē un, iespējams, arī šeit, Briselē, tiek novilcināta. Pat esmu puslīdz pārliecināts, ka tas tiek darīts tikai tāpēc, ka es kā liecinieks esmu tur iejaucies. Pretējā gadījumā tā droši vien būtu ideāla slepkavība. Es sākumā uzdevu tikai dažus jautājumus. Tagad jau varbūt esmu aizgājis dažus soļus par tālu. Un nu vairs nevaru atkāpties.

Luvē izskatījās domīgs.

-   Jūs esat godīgs cilvēks, Luvē kungs, taču arī jūs ar saviem asajiem vārdiem šajā pasaulē varat kaut ko panākt. Gluži kā es.

Izskatījās, ka viņš trāpījis Luvē visvārīgākajā vietā.

-Jūs esat labs novērotājs, Branta kungs. Tiesa gan. Viņa sāka nākt šurp uz Renard drīz vien pēc tam, kad bija ieslodzīta tajā krātiņā tur, augšā. Ikviens Briselē grib nopelnīt naudu pie Eiropas Savienības. Tas ir apkaunojoši. Tomēr tas ir tirgus. Un tam jau ir domāta Eiropas Savienība. Taču man tas droši vien jums nav jāsaka.

-   Tas neko nemainīs.

-    Kā jau parasti. Viņa labprāt nāca šurp. Un es šeit esmu bieži. Es dzīvoju tieši uz stūra. Un mēs sākām runāties. Viņa bija ļoti interesanta un apdāvināta jauna sieviete. Manuprāt, viņai bija ļoti jautri runāt franciski. Luvē aprāvās. Un viņa pilnīgi varēja būt mana meita. Es pats taču… Ak, tas jau būtu par daudz. Lai nu kā, bet viņa man ļoti uzticējās.

-   Labprāt ticu. Vai zināt, kāpēc viņa pirmdien pa galvu pa kaklu aizlidoja uz Berlīni?

-    Nē. Visu pēdējo nedēļu es biju Flandrijā uz tikšanos ar lasītājiem. Varbūt viņai bija vajadzīgs mans padoms?

Tas izklausījās kā kluss pārmetums sev pašam. Dzīvē gadījās brīži, kuros tiešām bija nojaušams likteņa pirksts. Luvē šāds brīdis bija pienācis. Cilvēki, kas viens otram patika un varbūt pat ļoti mīlēja viens otru, vienmēr gribēja palikt līdzās. Vismaz tā viņi apgalvoja. Tomēr viņi nevarēja allaž būt kopā. Mūsdienu dzīve to nepieļāva. Un mūsdienu sievietes, dabiski, ne vienmēr vēlējās tikt pasargātas. Vismaz tā viņas apgalvoja. Pārsvarā veicās labi, kamēr lielākā daļa cilvēku vadīja neievērojamu dzīvi, kurā vislielākās briesmas draudēja no slimībām un ielu negadījumiem. Un kurš varēja iedomāties, ka tas otrs reiz kļūs par slepkavības upuri?

-   Varbūt, Luvē kungs… taču jūs to sev nevarat pārmest. Nav iespējams divdesmit četras stundas dienā atrasties kopā ar pieaugušu cilvēku tikai tāpēc, ka ar viņu kaut kas var atgadīties.

Šķita, ka šis teikums Luvē radījis patiesu atvieglojumu.

-    Paldies, Branta kungs.

Brants uz mirkli apklusa. Pie letes jau sačukstējās, Edīte noteikti bija visiem zibens ātrumā visu izklāstījusi. Pat oma to jau zināja.

-   Varbūt zināt, vai viņai šeit Briselē bija draugs? Brants beidzot piesardzīgi virzīja sarunu tālāk. Vai arī kāds sakars? viņš tūlīt pārlaboja.

Luvē vairs nebija ilgi jādomā. Gluži pretēji. Izskatījās, ka viņam tas ir sāpīgs jautājums.

-   Viņa bija kaut ko šajā virzienā ieminējusies, Luvē to pateica gandrīz uzsvērti. Jūs jau zināt, Branta kungs, vīrietis reizēm saprot, ka var gan paņemt līdzi uz interesantām izstādēm kādu jaunu, sajūsminātu, skaistu sievieti, taču tas arī ir viss. Apstrādāto lauku pēc tam novāc citi.

-   Pareizi gan. Diemžēl. Ak tad no tās puses pūta vējš. Tomēr Brants tagad nevēlējās runāt par dzīvi un ciešanām. Viņam bija radies pavediens. Varbūt tas bija kāds politiķis?

-    Kaut kas uz to pusi. Laikam gan es ari pie ta esmu vainīgs.

-    Kādā ziņā?

-   Vai zināt, es esmu ļoti intensīvi piedalījies izstādes veidošanā par Briseli Palais des Beaux-Arts. Protams, daži to zināja.

-Un?

-    Es slepus ievedu Katarinu šīs izstādes atklāšanā. "Skatiens uz Eiropu". Tas nemaz nebija pārāk sen. Marta sākumā, dienu pirms augstākā līmeņa tikšanās vides jautājumos šeit, Eiropā, jūsu kanclere tur uzstājās ar ievadrunu. Katarīna jutās ļoti pacilāta un bija īpaši uzposusies.

-    Un tur viņa ar kādu iepazinās?

Luvē viegli pasmaidīja. Vecs, vīlies vīrs.

-    Briselē ātri iemācās ar kādu iepazīties. It īpaši jaunas un pievilcīgas sievietes. Šeit pietiek vientuļu vīriešu. Tādu kā es. Taču vēl vairāk tādu, kas melīgi apgalvo, ka dzīvo vieni, ja saprotat, ko gribu teikt.

Brants iedomājās par Berlīni. Par neuzkrītošo valdības ierēdni, ko viņš bija noturējis par Katarīnas Šūmanes pavadoni. Rolfs Toišers bija domājis, ka tas ir kāds bankas ierēdnis. Katarinai Šūmanei tāds acīmredzot derēja. Parasto iemeslu dēļ.

-    Bet tas vīrietis nekad nenāca šurp kopā ar viņu?

-   Cik zināms, nē. Citādi Edīte par to man tūlīt būtu pateikusi. Edīte par saviem klientiem zina visu.

Nolādēts! Ja kaut vai daļēji varēja ticēt statistikai, tad tikai Eiropas Savienības labā vien Briselē strādāja apmēram 25000 cilvēku.

-   Varbūt jums vēl paveiksies, Branta kungs, Luvē noprata par viņa dilemmu. Todien tur bija daudz filmēšanas komandu. Katarīna man vēlāk pateica, ka grib noskatīties Heutejournal. Vairāk, protams, pa jokam. Tomēr iespējams, ka viņi patiešām tika nofilmēti kopā.

Kāpēc gan ne, Brants pārlika. Filmēšanas komanda, fiksējot notikumus, bieži vien ļāva kamerai pārslīdēt pāri telpai.

-    Varbūt es jums varu pavisam konkrēti palīdzēt, Branta kungs. Man ir labi sakari beļģu televīzijā.

Šo pēdējo teikumu Brants noklausījās tikai pa ausu galam.

-   Tas ir patiešām mīļi no jums, Luvē kungs,. Taču arī es šeit pazīstu kādu, kurš man varēs palīdzēt.

ParIze

Dāmām nebija īpaši daudz laika, taču tikšanās bija ārkārtīgi svarīga. Ejot kājām, Dāmām bija vajadzīga apmēram ceturtdaļstunda, lai no sava biroja nokļūtu līdz Tilerī dārziem. Parīzē bija pirmā skaistā pavasara pēcpusdiena. Pjērs Tapī bija viņu izsaucis uz neatliekamu sarunu. Viņš bija solījies gaidīt tieši pie ieejas parkā līdzās Konkordijas laukumam.

Pirms trim mēnešiem Tapī kopā ar savu komandu bija pavadījis La Defense delegāciju uz Nigēriju. Tur piedalījās arī Dāms. Delikāta misija. Francijā urāna atradnes aizvien vairāk tukšojās. Visā pasaulē jūtami pieaugošais atomenerģijas patēriņš veicināja urāna krājumu izsīkšanu. Nigērija draudēja krasi samazināt līdzšinējās piegādes apjomus monopolistei Francijai un palielināt svarīgās izejvielas eksportu uz Kanādu un Ķīnu. Iesaistījās pat prezidents, jo kādu La Defense. darbinieku draudēja izraidīt no Nigērijas.

Lidojot atpakaļ, valdīja nemierīga noskaņa, Dāms sēdēja blakus Annei un Pjēram Tapī biznesa klases trešajā rindā un, kad viņi Orlī izkāpa no lidmašīnas, šis bijušais augsta ranga elites virsnieks, kurš četrus gadus no savas karjeras nostrādājis Āfrikā, slepus piemiedzot aci, Dāmām iedeva savu vizītkarti. Viņa Parīzē izvietotā personu aizsardzības uzņēmuma galvenais pienākums bija pavadīt augsta ranga potenciāli apdraudētos franču uzņēmumu augstākā līmeņa vadītājus bieži vien uz krīzes skartiem reģioniem. Kāda naftas koncerna uzdevumā viņš bija apmeklējis Nigēriju, kāda būvniecības koncerna uzdevumā devies uz Irāku. Viņš stāstīja, ka tur radušās nepatikšanas augstprātīgajiem amerikāņu kolēģiem no Blackivater. Tapī ienesīgajā papildnodarbē darbojās starptautisks tīkls, ko veidoja izbijuši augsta ranga NATO virsnieki, franču ārzemju leģionāri un vīlušies Austrumeiropas slepeno dienestu aģenti. Tapī uzskatīja, ka visas problēmas varēja atrisināt ar naudu, ja vien tas bija izdevīgi Francijas ekonomikai.

-    Droši zvaniet man, ja es jums kādreiz ārpus rindas varu palīdzēt, Dāma kungs. Pateicoties Tapī daudznozīmīgajiem vārdiem, Dāmām bija radusies paļāvība tagad savas problēmas dēļ griezties tieši pie viņa.

Vienkāršajā vasaras uzvalkā ar dziļi atpogātu kreklu virs ļoti spalvainajām, iedegušajām krūtīm šis staltais, apmēram sešdesmit gadus vecais vīrs ar milzīgu, gludi noskūtu galvu izskatījās pēc padzīvojuša modes dizainera. Tomēr Dāms pēc rokasspiediena varēja manīt, ka visā viņa ķermenī vēl aizvien slēpjas spēks.

-    Iesim mazu gabaliņu pastaigāties, Dāma kungs, Tapī ierasti draudzīgi, tomēr pavēloši sasveicinājās.

-   Labprāt, Dāms noteica un sekoja Tapī.

Zem viņu kājām čirkstēja smiltis. Kad abi bija pārliecinājušies, ka neviens viņus nenovēro, Dāms pasniedza Tapī saritināto Le Monde numuru ar rokasnaudu.

-   Paldies, Tapī sacīja. Nākamais maksājums jāveic pēc padarītā darba.

-   Pats par sevi saprotams.

-   Vai I.a Defense par to zina?

Dāms uz viņu daudznozīmīgi paskatījās.

-   Par problēmas pamatu tur zina. Es informēšu visus atbildīgos par šo situāciju, kad iesāktā darbība būs beigusies ar panākumiem. Tikmēr es uzņemos visu atbildību. Un man ir daudz kas jāpadara, viņš pamāja austrumu virzienā, lai tur nerastos nekādi nevajadzīgi jautājumi.

-    Saprotu! Tapī atbildēja. Diskrētums bija viņa svarīgākais apgrozāmais kapitāls. Taču pie šā kapitāla piederējās arī par viņa mērķa augstākas likumības nianšu noskaidrošana. Runa bija par biznesu. Runa bija par Franciju. Tātad tas bija svarīgi. Citādi viņš šo uzdevumu nemaz nebūtu uztvēris nopietni.

-    Kā jau teicu, Dāma kungs, Briselē ir izveidojies kaut kas sarežģītāks, nekā sākumā bija domāts, Tapī ievirzīja sarunu par pirmīt pa telefonu pieminēto ārkārtas tikšanās iemeslu.

-   Vai man par to vajadzētu uztraukties? Dāms mazliet nemierīgi noprasīja.

-    Domāju, ka ne, Tapī nomierināja, ar acs kaktiņu vērodams vācu tūristu pāri, kas tuvojās viņiem ar tūrisma ceļvedi rokā. Daudzu gadu laikā ietrenētais skatiens neko neatstāja nepamanītu. Lai gan radās lielāki izdevumi.

-    Kā to lai saprot?

-    Radās trīs sarežģījumi.

-Jūs man apgalvojāt, ka nekādu sarežģījumu nebūs, Dāms vārgi atgādināja. Viņš ar savu sūdzību nekādi nevarēja griezties pie patērētāju tiesību aizstāvjiem. Es uz jums paļāvos.

Kā jau varēja paredzēt, uz Tapī tas neatstāja nekādu iespaidu.

-Jūsu meklētie dokumenti atradās vai nu pie Lauterborna Eiropas Savienības Parlamentā, vai ari tās praktikantes dzīvoklī. Lai nu kā, bet mans cilvēks tur tos neatrada. Un viņš savā jomā ir vislabākais.

-    Vai viņam tiešām vajadzēja radīt tik daudz sensāciju? Dāms piesardzīgi nosodīja parlamentārieša iespaidīgo nāvi.

-    Jūs teicāt, ka tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma. Un principā tā arī ir.

Dāms nepārprotami aizkaitināts paraudzījās uz Tapī.

-   Eiropas parlamentāriešu vairākuma nožēlai ir konkrētas robežas, Tapī bez jebkādas līdzjūtības paskaidroja. Un beļģu policijas izmeklēšana, kā zināms, mēdz ievilkties. Neko nebūs iespējams izsekot. Mūsu cilvēks bija starp Parlamenta apmeklētājiem no franču grupas. Taču viņa apmeklētāja caurlaide bija īsta.

-   Tad jau pārējie to varēja pamanīt. Dāma kuņģis nemierīgi sagriezās. Un otra problēma?

-   Mēs jau vakar identificējām tās jaunās sievietes mobilā telefona numuru, kura jums piektdien zvanīja.

-    Un? Dāms viegli nodrebēja. Viņa pirmdien piezvanīja vēlreiz, taču savu vārdu tā arī neminēja. Un arī nosauktā summa nesagādāja nekādas problēmas. Taču viņa zināja pārāk daudz. Un to atklāja viņa pati.

-   Numurs pieder Lauterborna līdzstrādniecei, Tapī paziņoja. Viņa nav nekāda profesionāle. Lēts dzīvoklis. Neliela alga. Salasījusies pārāk daudz kriminālromānu. Tipiski.

-   Tomēr arī bīstami.

-    Ikviens, kurš kaut ko zina, ir potenciāli bīstams, Dāma kungs. Toties amatieri ir neaprēķināmi. Tā ir vislielākā problēma.

-    Ko tad jūs piedāvājat? Dāms pēkšņi vairs nevarēja nociesties.

Tapī ar saritināto avīzi viegli uzsita viņam pa kreiso delnu.

-    Pie viņas ir mans cilvēks, viņš paziņoja.

Dāms ar labo kāju pļavā paspēra lielu oli.

-   Viņš, protams, var arī vienkārši apvaicāties, vai viņai šie dokumenti tiešām ir. Kā jūs zināt, bez šiem dokumentiem visas apsūdzības neko nenozīmē. Pēc jūsu stāstītā man gan liekas, ka viņa blefo.

-    Noskaidrojiet to, Dāms deva zaļo gaismu. Taču bez jebkādām sensācijām. Negribu, lai tie tur, viņš atkal pamāja uz austrumiem, sāktu nervozēt.

-    Protams, Dāma kungs.

Pārliecinājies, ka neviens viņus nenovēro, Tapī izvilka no jakas kabatas divas sīki apdrukātas balta papīra lapas.

-    Un te nu mēs nonākam pie trešās problēmas. Tas žurnālists, kurš Berlīnē iejaucās policijas darbā.

-    Bernhards Brants? Dāms pārāk acīmredzami satraukts gandrīz paklupa.

-     Es, protams, nekavējoties liku savākt par viņu informāciju, Tapī pārsteidzoši savaldīgi tūlīt ķērās pie lietas. Diez vai viņš varētu kļūt par iemeslu raizēm.

Tapī īsi pārstāstīja Branta biogrāfiju, viņa līdz šim ledaini saltā seja atplauka vieglā smīnā.

-    Ne gluži korifejs, viņš beigās piebilda. Dzīvo šķirti, jau gadu nav pastāvīga darba, pārsvarā pārtiek no saviem iekrājumiem un strādā kā ārštata žurnālists nenozīmīgiem reģionālajiem laikrakstiem. Es teiktu, ka tas nav nekas briesmīgs. Protams, mums viņu vajadzētu paturēt acīs.

-   Es šajā jautājumā gan īsti nepiekrītu jūsu viedoklim, Tapī kungs, Dāms piesardzīgi aizrādīja.

-    Uzticieties man, Dāma kungs! Tapī sniedza viņam roku. Šķita, ka, pec viņa domam, šī saruna bija beigusies. Būtiskas informācijas apmaiņa bija notikusi. Ja gribat zināt manas domas, šis cilvēks pagaidām nav jāņem vērā.

Brisele

Ne jau tikai Eiropas Savienība vien vainojama Briseles būvniecības grēkos. Pa ceļam uz Grand Place Brants vēl vienu gabaliņu pagājās pa Marolē rajonu. Šaurās tumši pelēkā betona paneļu ēkas līdzās vilciena sliedēm bija neglītākais, ko viņš līdz šim Eiropā redzējis. Kad Brants uz mirkli apstājās, lai noraudzītos uz šo bēdīgo ainu, viņam ceļu aizšķērsoja trīs imigrantu pēcteči pusaudži. Jau šis vārds viņam likās muļķīgs. Patiesībā to vajadzēja saukt par emigrāciju. Galu galā daudzi afrikāņi bija aizbēguši no savas tēvzemes. Un ne vienmēr labprātīgi. Eiropas Savienība vēlējās tuvākajā laikā pilnīgi noslēgt savas ārējās robežas, tomēr tādas preces kā lētas atdzesētas vistu daļas turpināt sūtīt uz Āfriku, jo Eiropas Savienības kontinentālā tirgus klienti patlaban bija ar mieru pieņemt tikai vistu filejas. Protams, ka ilgtermiņā tas lika izputēt vietējo tirgu putnu audzētājiem un radīja jaunu trūkumu, kas atkal tika apkarots ar Eiropas Savienības attīstības palīdzības pasākumiem. Perversa pasaule, kas izveidojusies arī šajā bezdvēseliskajā geto pie Sūmana laukuma. Eiropas Savienība, kura no Āfrikas piekrastes valstīm nopirka zvejas tiesības un tādējādi iznīcināja vietējo piekrastes zvejniecību, kamēr Eiropas lielie traleri izzvejoja visas zivis, un radīto postu vēlāk glāba ar attīstības palīdzības pasākumu palīdzību. Tādējādi afrikāņiem daudzējādā ziņā bija izdevīgāk pirkt zivis Eiropā.

Trīs jaunekļi izskatījās gatavi uzsākt ķīviņu. Brants ieskatījās acīs lielākajam tipam, kuru noturēja par grupas barvedi, un devās viņam tieši virsū. Nebilduši ne vārda, viņi palaida Brantu garām.

Viņš bija diezgan labā omā. Krodziņā Renard bija izdevies tikt soli tālāk. Leo Luvē bija Brantam nosaucis savu adresi un telefona numuru, un uzaicinājis, kad vien Brants vēlēsies, kopā ar viņu apskatīt izstādi par Briseli Palais des Beaux-Arts. Vēl labāk bija kas cits. Anne, protams, par viņa zvanu jutās pārsteigta, tomēr piekrita nākamajā dienā pusdienās satikties ar Brantu St. Hubertusgalerien. Agrāk viņai diemžēl nebija laika. Labāk vēlu, nekā nekad, Brants nodomāja un no Staļingradas avēnijas ar taksometru aizbrauca uz tūristu informācijas biroju rātsnamā pie Lielā laukuma. Vajadzēja mazliet pasteigties. Turklāt gribējās ēst.

Stāvēdams rindā pie lodziņa, Brants paņēma brošūru par izstādi "Skatiens uz Eiropu". Deviņpadsmitā gadsimta vācu glezniecība. Simt piecdesmit meistardarbu no valsts krājumiem Berlīnē, Drēzdenē, Minhenē, kas liecināja par Eiropas kaimiņvalstu ietekmi uz vācu glezniecību. Brants apskatīja kādu gleznu. Jauna meitene, gaišās cirtas apsējusi ar sarkanu lakatu un, kā viņam šķita, raudzījās uz gleznotāju ar nekaunīgi zemniecisku valdzinājumu. Sievietes krekls un svārki bija franču karoga krāsās. Pamatīga ietekme. Nejaušība? Vai drīzāk klanīšanās francūžiem? Brantam vajadzēja atrast Katarīnas pavadoni, ar kuru viņa, iespējams, iepazinusies šajā izstādē. Dienu pirms svarīgas ministru padomes tikšanās, kurā tika spriests par klimata aizsardzību.

Ministru kabineta konsultants? Eiropas Savienības Komisijas darbinieks? Ļoti ticami, ka vācietis. Noteikti vajadzēja būt oficiālam apmeklētāju sarakstam, Brants sev sacīja. Eiropas Savienības prezidentūra kopš janvāra atradās Vācijas rokās. Ja tika rīkots oficiāls Vācijas sarīkojums, tad tur bija jāpiedalās Vācijas pastāvīgajai pārstāvniecībai Eiropas Savienībā Briselē. No otras puses, organizācija bija trīs muzeju ziņā. Brants pie sevis klusi nosmējās. Tas taču bija skaists uzdevums šķietami uzcītīgajam komisāram.

Brants paspēra soli uz priekšu un uzrakstīja Klausam Gerberām vēl vienu īsziņu.

Pastāv liela varbūtība, ka Katarīna Šūmane ar savu pavadoni iepazinās izstādes "Skatiens uz Eiropu" atklāšanā 7. martā Palais des Beaux-Arts. Noteikti ir jābūt viesu sarakstam. Varbūt muzejos. Internetā publicētā informācijā. Sveiciens. Bernhards.

Kad beidzot pienāca Branta rinda, lielākā daļa viņam patlaban pieejamās cenu grupas viesnīcu jau bija rezervētas. Izņemot vienu viesnīcu Rue de la Fourche pat ne piecu minūšu gājiena attālumā. Brants rezervēja numuru uz vienu nakti, pateicās izpalīdzīgajai dāmai aiz letes, atkal izgājis laukumā, apbrīnoja grezno rātsnamu un astoņpadsmitā gadsimta iespaidīgās patriciešu mājas, un kājām devās uz tirgus laukumam tuvo sānielu izpriecu kvartālā. Viesnīca atradās netālu no vēl slēgta naktskluba un tieši uz Briseles iecienītās ēstuvju ielas Rue des Bouchers stūra. Apkopējs pieejams par iepriekšēju samaksu.

No Branta numura trešajā stāvā pavērās neparasts skats uz Briseles jumtiem, kas atsvēra pieticīgās ērtības. Vismaz beidzot Brants varēja nolikt somu. Viņš uz pusstundu saritinājās gultā, tad nomazgājās dušā, ēstuvju ielā ļāva sev iemānīt maltīti par divpadsmit eiro, ko aprija bez, jebkāda prieka, un bez ceturkšņa astoņos ar taksometru aizbrauca uz Luksemburgas laukumu. Tā kā viņš nebija ne atklājis slepkavu, ne atmaskojis sazvērestību, nemaz nerunājot par pircēja atrašanu rakstam, ko vēl nemaz nebija sācis rakstīt, viņa izdevumu konts jau bija krietni patukšots. Turklāt Klauss Gerbers uz viņa īsziņu šoreiz nebija reaģējis. Iespējams, viņš dusmojās. Taču arī tas Brantam šobrīd bija vienalga.

Toties, atkal izkāpjot Luksemburgas laukumā, viņš jutās gandrīz satriekts. Par spīti vēsajam vakaram, laukums pie krodžiniem, kas šodien dienas vidū vēl līdzinājās gandrīz tukšam miera un atpūtas pilnam patvērumam, nu līdz pat ielas malai bija pārpildīts ar cilvēkiem biezās jakās un mēteļos. Platie beļģu alus darītavu saulessargi atstaroja laternu balto gaismu uz sablīvētajiem cilvēkiem, sildītāji meta sejās sarkanīgu atblāzmu. Brants spraucās cauri jauniem un veciem, cauri šim Bābeles valodu juceklim, līdz Brasserie London, priekšpēdējam krodziņam labajā pusē blakus Iru krogam O'Farrell's.

Nora Katalīna Bocova viņu jau gaidīja. Viņa sēdēja dziļāk restorānā pie marmorēta, gara galda līdzās letei. Apmēram četrdesmit gadu vecais vīrietis viņai blakus jau tikai tumši brūnās, rūtainās vilnas žaketes dēļ līdzinājās skotam vai īram. Arī tāpēc, ka viņa skarbo seju drīzāk bija miecējuši skarbi laika apstākļi, nevis skūpstījušas maigas mūzas. Pār viņa pieri stiepās gara, sen sadzijusi rēta, visa priekšējo zobu rinda bija tik nevainojami balta, ka Brants nosprieda tie ir vai nu implanti, vai vismaz kroņi. Kad šis ļoti sportiskais vīrietis piecēlās, sveica Brantu ar gandrīz nemanāmu galvas mājienu un acu pamirkšķināšanu, un pēc tam ar spēcīgo rokasspiedienu gandrīz salauza viņam pirkstus, Brants pret viņu tūlīt sajuta lielu cieņu.

Tas ir Patriks Nolens no Īrijas, mans draugs, un tas ir Bernhards Brants, žurnālists no Vācijas, Bocova abus iepazīstināja, runādama lieliskā angļu valodā, tā ka Brantam neatlika nekas cits, kā vien rīkoties tāpat. Šo valodu viņš pārvaldīja vismaz tik daudz, lai varētu rezervēt viesnīcu un pasūtīt alu. Patriks ir liberāļu partijas deputāts no Dublinas, viņa Brantam paskaidroja par šo negaidīto sarunas partneri, un pēc viņas Patrikam draiski uzmestā skatiena varēja skaidri noprast, ka tas ir viņas personīgais deputāts. Pagaidām, cik varēja spriest pēc Patrika laulības gredzena.

-    Nu, tā ir viena traka koalīcija, Brants nicinoši noteica un ar to tūlīt izpelnījās Patrika labvēlību. Vai tad frakcijas iekšpusē nerodas problēmas?

-     Guinness ir Guinness, Patriks smaidīdams izvairījās, un politika ir politika. Vēl vienu šejienes draņķīgo alu, Bernhard?

-    Patrik! viņa brīdinoši atgādināja.

-    Ir jau labi, darling. Vai zināt, Bernhard, man vairāk pie sirds ir pasēdēšana blakus krodziņā, taču manai mīļajai Norai Katalīnai tur nepatīk. Un laikam tāpēc ir jāvienojas par kompromisu, lai gan ar vīriešiem tik pārpildītā iecienītā vietā kā Brisele nebūtu tālu jāmeklē.

Šis īrs bija ļoti pašapzinīgs, un pie tam ar smalku humora izjūtu. Nolens pasūtīja trīs kausus alus un pamāja diviem vīriem, kuri bija apsēdušies pie galda krodziņa priekšējā daļā. Turpretim Bocova šķita nemierīga. Viņas skatienā tagad pirmo reizi bija parādījies kaut kas līdzīgs raizēm, ja ne pat bailēm.

-    Kāpēc jums īsti vajadzēja ar mani tik neatliekami runāt, Branta kungs? Bocova vaicāja. Brantam šķita, ka viņas balsī dzirdams viegls satraukums. Vai tas kaut kā saistīts ar mana šefa slepkavību?

-    Ne gluži. Brants nogaidīja ar atbildes sīkāku izklāstu, kamēr oficiants lika uz galda alus glāzes. Līdz šim es katrā ziņā tā domāju. Tas, ka Ahima Lauterborna izmešanos pašam pa sava kabineta logu viņa noturējusi par slepkavību, Branta uzdevumu mazliet atviegloja. Kaut kas tomēr darīja Brantu nemierīgu. Ne jau tādu viņš bija iztēlojies šo, iespējams, svarīgo sarunu. Ne jau trijatā, lai gan Nolens ar savu atklātību viņam uzreiz bija iepaticies. Es patiesībā atrodos Briselē tāpēc, lai kaut ko noskaidrotu par Katarīnas Šūmanes slepkavību.

-   Man patiesībā vajadzēja par to iedomāties, kad jūs pirmīt lūdzāt viņas adresi, Bocova attrauca. Taču es pēc tās nomierinošās injekcijas vēl biju mazliet apreibusi.

-   Taču tagad jūs redzat skaidrāk?

-   Man vismaz ir skaidra galva, lai arī es nesaprotu, kā to vispār sasaistīt kopā.

Brants uzreiz saprata, ka viņa šādi mēģina sagatavot sev atkāpšanās ceļu. Dabiski, ka Bocova spēja sasaistīt kopā abas iespējamās slepkavības. Jautājums bija vienīgi par to, cik daudz viņa gribēja Brantam atklāt.

-    Man ir grūti jums noticēt. Vai jūs paziņojāt policijai, ka grasos doties uz Katarīnas Šūmanes dzīvokli?

Iespējams, tas bija nemanāms kājas spēriens pagaldē, varbūt norunāts skatiens, taču Nolens pēkšņi kļuva ļoti diskrēts.

-   Tā ir tava darīšana, darling, viņš sacīja. Es tikmēr pasēdēšu pie saviem kolēģiem, kamēr tu būsi beigusi. Garāmejot viņš uz mirkli uzlika plaukstu uz Branta pleca. Es jūs apbrīnoju, Bernhard. Ceru vienīgi, ka neesat pārvērtējis savus spēkus. Šajā purvā ir pārāk daudz varžu.

-   Ko viņš ar to domāja? Brants nobrīnījās un viņam tūdaļ radās vēlēšanās iespējami drīz ar Nolenu mierīgi iedzert kādu glāzi Guinness. Varbūt tāda iespēja vēl radīsies.

-   To jums vajadzētu pajautāt sev pašam, Bocova atkal izvairīgi atteica, nu jau atkal vāciski.

Noteikti! Brants klusībā nosprieda.

Bocova devās uzbrukumā.

-   Policija man jautāja, par ko es ar jums runāju, kamēr gulēju uz dīvāna. To es komisāram pateicu. Vairāk neko. Viņa īsu brīdi mēģināja izturēt Branta skatienu. Tas viņai neizdevās pārāk ilgi. Kāpēc jūs vispār interesē mūsu… bijusī praktikante? viņa pajautāja un parakņājās somiņā pēc Tempo.

Brants šoreiz neatbildēja uzreiz. Viņu atkal pārsteidza nianses. Bocova sevi nodeva ar katru teikumu, ar katru žestu. Viņa teica praktikante. Ikviens šeit, Briselē, uzrunāja citus vārdā, bet Bocova teica "mūsu praktikante", it kā vēlētos ieturēt distanci.

-     Es jūsu praktikanti, Brants tīšām uzsvēra šo vārdu, pirms pirmdienas vakara vēl nekad nebiju redzējis. Taču nejauši kļuvu par liecinieku tam, kā viņa tika noslepkavota Berlīnē, krodziņā "Pastāvīgā pārstāvniecība". Tas ir krodziņš valdības kvartālā. Tur viņa īsi pirms nāves bija kopā ar kādu vīrieti, pēc mana vērtējuma, apmēram četrdesmit gadus vecu, iespējams, darba ziņā saistītu ar Eiropas Savienības jomu. Un to es tagad vēlētos noskaidrot.

Bocova atkal mēģināja izvairīties.

-   Bet tas taču ir policijas uzdevums.

-    Principā jā, taču starptautiskais policijas darbs ir ļoti sarežģīts, lai gan agrāk es to vēl tik labi nezināju. Kā gan viņš to varēja zināt? Protams, tad rodas daudz iespēju kaut ko noslēpt vai novilcināt.

-    Ko noslēpt? Bocova izbijās. Tikai mazdrusciņ, taču ar to jau bija gana.

-   To es noskaidrošu. Tāpēc jau atrodos šeit.

-   Jūs droši vien gribat uzrakstīt vēl vienu neglītu rakstu par Eiropas Savienību, Branta kungs.

-   Ja beigās tā sanāks, tad jā. Taču es to negribu izdarīt par katru cenu.

Bocova beidzot saprata, ka pieļāvusi vēl vienu kļūdu.

-   Tātad varētu būt kāds iemesls? Brants strauji noprasīja.

Bocova neapzināti un mazliet bezpalīdzīgi paskatījās uz Pa-

triku Nolenu. Taču viņš priekšā pie loga bija iesaistījies aizrautīgā sarunā.

-   Jūs zinājāt, ka Katarīna Šūmane pirms nāves bija devusies uz Berlīni? Brants viņai ļāva mazliet atgūties. Mani interesē, ko viņa tur gribēja darīt.

-    Mums piezvanīja kāds vācu kriminālpolicijas izmeklētājs jau otrdienas rītā.

-   Vai jūs zināt, kā viņu sauca?

-    Kaut kāds Štein…

Viss kļuva aizvien skaidrāks un skaidrāks.

-    Lucs Šteinhēfels?

-   Jā. Kā jūs to zināt?

-   Tas ir tas pats komisārs, kurš Berlīnē vada izmeklēšanu. Brants nolēma vēlāk pastāstīt Bocovai par valsts un kriminālpolicijas pienākumu sadali. Beļģijas policija vēl nav likusi par sevi manīt, vai ne?

Bocova negrasījās otrreiz pieļaut to pašu kļūdu.

-   Jūs vakar gribējāt runāt ar manu šefu. Viņš, protams, par to bija pilnīgi aizmirsis.

Tātad gluži tik gausa starptautiskā sadarbība tomēr nebija, Brants nobrīnījās. Tomēr Bocova neko vairāk nevaicāja. Dīvaini. Jebkurš normāls cilvēks būtu noteikti pavaicājis, kas īsti noticis Berlīnē. Tiki ne Bocova. Ahima Lauterborna līdzstrādniece pavisam noteikti kaut ko slēpa.

-   Vai jūs zināt, ar ko viņa Berlīnē satikās?

-Nē.

Protams, viņa to zināja. Atbilde izskanēja pārāk ātri. Viņa vēl ne reizi pat ne sekundi nepadomāja, viņai prātā neienāca neviens iespējams Šūmanes paziņa no Briseles vai Berlīnes. Viņa visu noliedza.

-   Es jums atkal neticu, Bocovas kundze.

-    Vai te tagad notiek nopratināšana? viņa reaģēja paredzami agresīvi. Jūs esat žurnālists, Branta kungs, nevis policists. Man jums nav jāatskaitās.

Vajadzēja izmantot citu taktiku.

-   Droši vien tas ir pareizi, Bocovas kundze, taču es domāju, ka arī jūs interesē, kurš ir novācis Katarinu Šūmani. Vai arī jūs pati esat tur iesaistīta?

Bocova vilcinājās. Viņa demonstratīvi paskatījās uz Patriku Nolenu, kurš, šķiet, saprata to kā mājienu ātrāk beigt viņa sarunu.

-    Es aizliedzu jums šādus apmelojumus, Branta kungs.

Iespējams, Brants bija uz pilnīgi nepareiza ceļa, taču straujums, ar kādu Bocova atvairīja viņa no gaisa grābtos pieņēmumus, modināja aizvien lielākas aizdomas. Varbūt viņa tikai šoka dēļ pateikusi, ka ieradīsies krodziņā London. Pamazām Brantam kļuva skaidrs, kāpēc Bocova paņēmusi līdzi arī Patriku Nolenu. īru parlamentārietim vajadzēja kalpot kā trieciena mazinātajam. Brants bija diezgan pārliecināts, ka pats Nolens par šo viņam atvēlēto lomu neko nezināja.

Brants tomēr nevēlējās piekāpties.

-    Vai jūs vismaz zināt, vai jūsu praktikante savu uzdevumu ietvaros varēja būt piekļuvusi slepeniem dokumentiem?

-   Nē, Bocova tūlīt izšāva atbildi. Arī šoreiz Brants nevarēja uzreiz saprast, vai viņa tiešām runā patiesību. Viss, kas iziet caur mūsu biroju, ir frakcijas viedoklis, priekšlikumi komisijām, komisijas oficiālie paziņojumi, preses ziņojumi no ārpuses vai lobiju organizāciju uzaicinājumi. Un vēl daudz kas. Tur nav nekā slepena.

Viņš pieļāvis kļūdu savā iztaujāšanā. Bocova bija viņam atbildējusi politiski korekti. Tagad Brants gribēja savu kļūdu labot, taču jau atkal sajuta īra draudzīgo uzsitienu pa plecu.

-   Nu, Bernhard, kā tad jūtaties stārķa lomā?

-    Patlaban man ir mazliet slapjas kājas, Patrik, viņš vaļsirdīgi atzinās.

-   Tad mums vajag iedzert vēl vienu alu, Nolens ar mājienu paaicināja oficiantu.

-   Pionta beoir, le do thoil. Go tapa.

-   Pardon? oficiants atvaicāja.

-   Tikai nesāc, atkal, Patrik! Bocova reaģēja mazliet pārāk asi.

-   Paklau, darling, Nolens mēģināja viņu nomierināt, nevajag taču tik traki uztraukties. Viņš aši paskaidroja Brantam: Tā ir gēlu valoda. Oficiāla Eiropas Savienības valoda. Mana frakcija to ir dabūjusi cauri. Mēs atrodamies Eiropas Savienībā, un tāpēc es pasūtīju alu gēlu valodā.

Bocova izskatījās patiešām pārskaitusies. Brants tomēr nevarēja neiejaukties.

-   Mēs šeit esam Briselē, Patrik, un šis ir beļģu krodziņš.

-   Saucas London. Ļoti beļģiski.

-   Tad taču ej uz savu stulbo īru krogu.

Nolens mazliet pārsteigts un arī viegli sadusmots paskatījās uz Brantu.

-    Varbūt mums tā patiešām vajadzētu darīt, vai ne, Bernhard. Tur alus katrā ziņā garšo labāk.

-    Wbat you zvould lilce to drink? oficiants iejaucās.

-    Pagaidām vairāk neko, Patriks attrauca un izvilka no kabatas portfeļa divdesmit eiro naudaszīmi. Es vēlētos samaksāt.

-    Tad jums jāiet vieniem pašiem, Bocova spītīgi noteica un piecēlās. Novēlu jums jautri pavadīt laiku.

Viņa paņēma no sola savu koši dzelteno jaku un piecēlās.

-    Savaldies taču, Nora Katalīna, Nolens mierinoši bilda un iebāza atlikumu kabatā. Viesmīlis pateicās par lielo dzeramnaudu. Situācija bija kļuvusi pilnīgi nekontrolējama. Brantam uzreiz kļuva skaidrs, ka Bocova apzināti sacēlusi ķildu par kaut ko tik nenozīmīgu.

-   Man ļoti žēl, mister Brant, viņa atvainošanās vietā melīgi piebilda un paspraucās viņam garām. Es šeit vairs nevaru izturēt ne sekundi ilgāk.

-    Man vēl ir daži jautājumi…

Iespēja bija palaista garām.

-    Labāk rit agri no rīta atkal atnāciet pie manis uz parlamentu. Jūs taču zināt, kā tas darāms. Paliec sveiks, Patrik, un lai tev labs miegs.

Vairs neatskatījusies, viņa izsteidzās no restorāna. Radās iespaids, ka Nolens vēl nebija atguvies no šī emocionālā trieciena. Viņš vēl brīdi klusēdams noraudzījās Bocovai pakaļ un tad nogrozīja galvu.

-   Sievietes dažreiz mēdz būt tik nejaukas. Un turklāt viņa vēl nemaz nebija tik daudz izdzērusi.

-   Tā droši vien bija pārspīlēta reakcija uz šīsdienas notikumiem, Brants pielaidīgi atteica. Kāpēc jūs tagad neejat viņai pakaļ?

Nolens pagriezās atpakaļ.

-   Viņa ir brīvs cilvēks, un mēs dzīvojam brīvā pasaulē. Es taču neskriešu pakaļ, ja viņa man visu cilvēku priekšā taisīs skandālu.

Brants nevilšus atcerējās Anni un viņu neskaitāmās diskusijas par šo tematu.

-   Bullshit, Bernhard. Tad viņai tā ari jāpasaka. Mēnesī ir dažas tādas dienas, to es spēju pieņemt. Taču šodien tas nepārprotami ir kaut kas cits. Viņa ar mani spēj runāt arī ļoti saprātīgi. Tomēr es viņai pakaļ neskriešu. Un viņa to zina.

-Jums vajadzētu atvainoties, Patrik, taču tas ir diezgan novecojis, konservatīvs, vīrišķīgs uzskats.

-    Es esmu īrs. Esmu gan politiski liberāls, tomēr diezgan vīrišķīgi konservatīvs. Esmu uzaudzis laukos kopā ar trīspadsmit brāļiem un māsām. Vai jums ar savu, kā pats sakāt, sociāli pedagoģisko nostāju ir daudz panākumu pie sievietēm?

Trāpīts. Brants uzskatīja par labāku paklusēt.

-   Vai zināt, Bernhard. Es pazīstu Noru Katalīnu tikai pāris mēnešus. Mums ir, ļaujiet man tā izteikties, seksuāli orientēti sakari. Protams, mēs viens ar otru arī sarunājamies. Viņa ir visai attapīga un ļoti gudra sieviete. Dažreiz drusciņ pārāk raibi ģērbusies. Un mums ir pašiem savi mazi rituāli.

-   Kā ar to gēlu valodu?

-    Protams. Savā ziņā tas ir mūsu pastāvīgais joks. Viņa vienmēr iebilst, ka tad jau visus oficiālos dokumentus vajadzētu nodrukāt ne vien visās divdesmit septiņās oficiālajās Eiropas Savienības valodās, bet arī vēl gēliski. Viņa dažkārt ir tik brīnišķīgi zaļi noskaņota. Visu rēķina nozāģētos kokos. Es tad viņai saku, ka tad tiktu radītas daudzas darbavietas tulkotājiem. Pēc tam mēs drusciņ pastrīdamies un tad liekamies gultā.

Klusībā Brants apbrīnoja Nolenu par tādu konsekvenci.

-   Toties šodien bija kaut kas cits, Patrik. Tur kaut kas nav kārtībā. Viņa šo strīdu uzsāka tāpēc, ka vēlējās kaut ko slēpt.

Nolens bija redzami apmulsis.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Es par to esmu pārliecināts. Baidos, ka viņa kaut kā iesaistīta divu cilvēku nāvē.

Izskatījās, ka Nolens grasās iebilst.

-   Varbūt jums ir taisnība, Bernhard, viņš nosprieda un piecēlās. Mums tas jānoskaidro.

Nesagaidījis atbildi, Nolens izgāja ārā. Brants viņam sekoja.

Nolens spraucās cauri pūlim pie Rue de Treves. Iela bija labi apgaismota, taču dzeltenā jaka nekur nebija redzama. Viņš iemeta skatienu īru krodziņā, acīmredzot arī tā bija daļa no viņu agrākajām spēlēm, taču tur Bocovas nebija. Viņš izvilka mobilo telefonu, taču, cik nu Brants varēja secināt no Nolena atvainošanās pilnajiem vārdiem, pieslēdzās tikai balss pastkastīte. Nolens uzrunāja divus vai trīs garāmgājējus, kas viņam apliecināja, ka uzkrītoši raibi ģērbusies sieviete nogājusi gabaliņu pa Rue de Treves.

-   Varbūt viņa ir iesēdusies taksometrā? Brants mazliet cerīgi ieminējās. Viņam bija ļoti nelāga sajūta.

-   Varbūt, arī Nolens cerēja tāpat. Nāciet, Bernhard.

Viņi devās uz taksometru stāvvietu. Neviens no rindā stāvošajiem šoferiem nespēja atcerēties šādam aprakstam atbilstošu sievieti. Nolens palūdza sazināties ar dispečeru, taču arī no tā nebija nekāda labuma.

-   Mēs nobrauksim šo ceļa gabalu, Nolens nolēma. Viņa dzīvo Saint-ļosse-ten-Noode virzienā. Pārsvarā viņa iet kājām. Varbūt mums paveiksies.

Viņi iekāpa pirmajā taksometrā, nobrauca pa Rue de Treves, šķērsoja spoži izgaismoto divjoslu Rue de la Loi, kas ļoti tālu beidzās ar tikpat izgaismotu Briseles Triumfa arku. Nolena uztraukums aizvien vairāk pieauga.

-    Mums viņu jau sen vajadzēja panākt, Brants apdzēsa viņa cerības. Varbūt viņa iegājusi kādā krodziņā.

-    Viņa patiesībā iet tikai uz London. Šajā ziņā viņa dažreiz ir ļoti slinka. Man jau vajadzēja nobrīnīties, ka viņa tieši šodien izvēlējās kaut ko citu. Turklāt viņai nav tik daudz naudas. Viņai ir krietni jātaupa. Viņai ir ļoti dārgs dzīvoklis.

-   Tas nozīmē, ka jūs viņu uzturat?

-Jūs esat nolādēti nepatīkams izjautātājs, Bernhard. Tomēr tā tas nav.

Taksometrs tagad nogriezās pa labi uz Rue de Deux Eglises, tad pa kreisi uz )ozef-II Straat un tūlīt vēlreiz pa labi uz Rue Marie-Therese.

-    Tas, starp citu, ir OLAF, Nolens ieminējās un norādīja uz salīdzinājumā ar citām Briseles iestādēm teju neievērojamu biroja ēku uz stūra, kurā atradās Eiropas krāpšanas apkarošanas birojs Office Europeen de Lutte Anti-Fraude. Gadījumam, ja gribat gūt priekšstatu par korupciju Eiropas Savienībā. Protams, jāteic, ka OLAF nav īpaši runīgs.

Nolens lika apturēt taksometru pie šauras, starp divām baltām jūgendstila mājām iespiestas, netīri brūnu ķieģeļu mājas. Visi logi bija tumši.

-   Te viņa dzīvo, Nolens paskaidroja, samaksāja šoferim, izlēca no automašīnas un sāka sparīgi zvanīt pie durvīm. Nora Katalīna Bocova tās neatvēra.

-    Es sāku ļoti uztraukties, Nolens sacīja, kad bija atkal atgriezies.

-    Es tāpat, Brants piekrita.

Mazajā krodziņā fozef II uz stūra ielas pretējā pusē dega gaisma.

-    Es tur pagaidīšu, kamēr viņa atnāks, Nolens nolēma. Bija bez ceturkšņa deviņi.

-   Un ja neatnāks? Tas bija vairāk konstatējums, nekā jautājums.

-   Tad es iešu uz policiju.

Ceturtā nodaļa

Ceturtdiena, 22. marts

Brisele

Viņš krita, krita un krita. Cilvēka apveids tērauda sastatnēs nāca aizvien tuvāk. Pirmie cilvēki pielēca kājās no brūnajiem atpūtas krēsliem, paskatījās augšup uz viņu un zvanīja policijai. Viņš krampjaini pūlējās pie kaut kā noturēties. Viņš sajuta kaut ko cietu, tomēr turpināja krist. Lejā pūlis skandēja un ritmiski piesita kājas.

Tuk! Tuk! Tuk!

-Nēēē!

-    Atveriet! Policija! Mēs zinām, ka jūs tur esat! Neliedzieties! Kā gan policija jau bija te nonākusi?

Brants stipri salēcās. Pa pusei pamodies viņš sēdēja gultā. Ar labo roku viņš bija ieķēries matracī, kreisajā rokā sajuta papīru. Grāmatiņa par Briseles vīzijām bija pavisam saņurcīta.

-   Taisiet taču vienreiz vaļā durvis, Branta kungs! nu viņš pazina Žana Marī Esēra draudīgo balsi.

Tuk! Tuk! Tuk!

-    Vienu mirklīti, lūdzu! Brants atsaucās.

Viņš mēģināja atjēgties. Zaļie loga aizkari nebija aizvilkti, to viņš laikam gan nebija varējis izdarīt. Viņš ieraudzīja Briseles rātsnama torņa smaili. Tad paskatījās pulkstenī. Pusdesmit.

-   Branta kungs! Netaisiet sev nepatikšanas! Pretējā gadījumā mēs paši atvērsim durvis!

-   Es jau nāku!

Brants secināja, ka viņa balss izklausās piesmakusi. Galva dūca. īsi pirms pusnakts ]osef II viesmīle draudzīgi, tomēr stingri bija viņus aizvadījusi uz durvīm. Darba laika beigas. Kvartāls kā izmiris.

Lēnām viņam prātā atausa vēl kaut kas. Nora Katalīna Bocova nebija pārnākusi mājās.

-    Es tikai ātri kaut ko uzraušu mugurā!

-   Nepūlieties, Branta kungs, mēs jau esam redzējuši pietiekami daudz kailu vīriešu!

Brants uzrāva bikses un devās pie durvīm. Saņurcītā grāmatiņa mētājās gultas vidū. Pamazām atjaunojās arī viņa spriešanas spējas. Brants paņēma grāmatiņu un izplēsa pirmo lapu.

-    Es tikai ātri izvēdināšu, lai jūs nedabūtu šoku, komisāra kungs!

Pagāja mirklis, kamēr viņš saprata, kā lielo logu pabīdīt sāņus. Dīvaina metode. Svaigais gaiss Brantu zibenīgi atrāva realitātē. Pirmo lapu ar Leo Luvē novēlējumu viņš saplēsa sīkās driskās un izkaisīja vējā pār Briseles jumtiem.

-    Branta kungs, vai drīz?!

Tuk! Tuk! Tuk!

Esērs atkal piedauzīja pie durvīm. Lai gan Brants uz roktura bija speciāli uzkarinājis sarkano plāksnīti ar uzrakstu Netraucēt.

-   Tā vēl ir mana istaba, komisāra kungs!

Esērs šoreiz neatbildēja.

Branta mobilais telefons mētājās uz gultas, viņš neskaidri atcerējās, ka uzstādījis modinātāja signālu bez desmit minūtēm desmitiem. Līdz desmitiem tika pasniegtas brokastis.

Nolādēts, viņam pārskrēja milzīga karstuma vilnis. Pēdējā īsziņa.

-   Mēs tūlīt izsauksim portjē ar atslēgu, Branta kungs!

Brants uzmeklēja izvēlni Ziņojumi… nosūtītās īsziņas.

Kāds pārmeklējis Katarīnas Šūmanes istabu, kamēr tā bija aizzīmogota. Es tagad eju dzert alu. Sveiciens. Bernhards.

Iespējas… izdzēst!

-   Saku pēdējo reizi! Laidiet taču mūs beidzot iekšā!

Izdzēst īsziņu?… Jā!

Par mata tiesu. Brants nosvieda telefonu atpakaļ uz gultas un atvilka bultu. Pie durvīm stāvēja Žans Marī Esērs ar diviem policistiem zilos formas tērpos.

-   Nāciet vien iekšā, komisāra kungs. Protams, te vēl nav uzkopts.

-   Ar saviem jociņiem jūs vēl iekulsieties nepatikšanās, Branta kungs, Esērs piedraudēja un tūlīt aizspieda degunu un muti. Fui! Te taču ož kā pumu krātiņā.

-    Es jau jūs brīdināju!

Abi policisti iebrāzās numurā, kas četriem cilvēkiem bija krietni par šauru, un sāka to pārmeklēt. Mazākais jau turēja rokā Branta somu. Otrs bija pamanījis mobilo telefonu un paņēma to no gultas.

-    Vai jūs vispār drīkstat to darīt? Brants piesardzīgi apvaicājās.

-   Vai jūs par to šaubāties?

Brants nolēma labāk paklusēt.

Esērs paņēma no gultas grāmatiņu un to pārlapoja.

-    Jums nav nekādas cieņas pret mūsu izstādēm, Branta kungs, viņš noteica un atdeva grāmatiņu savam kolēģim. Brants nemanāmi uzelpoja un piegāja pie loga. Nolādēts. Viena papīra driska gulēja tieši notekā. Viņš apņēmīgi aizgrūda smago logu ciet.

-   Vai jums ir auksti, Branta kungs?

-   Protams. Turklāt es patiesībā esmu aizgulējies. Varbūt es vēl varētu ātri ieiet dušā? Jūs tikmēr te visu netraucēti pārmeklējiet.

Viņa sviedri stipri oda pēc alkohola. Vienā apakškreklā un biksēs Brants stāvēja priekšā labi ģērbtajiem beļģu varas pārstāvjiem, kuri te jutās gluži kā mājās.

-   Piecas minūtes, Branta kungs.

-   Paldies. Ļoti laipni.

Piegāja pie policista, kurš tieši tobrīd pārbaudīja viņa somu, Brants pieklājīgi apvaicājās:

-   Vai drīkstu? Tad izņēma tīru veļu un atkal atdeva somu apjukušajam policistam. Tagad jūs varat turpināt pārmeklēšanu.

Esērs pārliecinājās, ka vannas istabā nav neviena loga, kas vestu uz jumtu, un nomierinājās. Tur vispār nebija loga. Vannas istaba patiešām nebija šāda nosaukuma vērta.

Brants izskatījās briesmīgi. Tumši loki zem acīm, uz zoda izspraukušies pirmie bārdas rugāji, jau mazliet paplānie mati iesāņus slējās kušķos. Siltais ūdens viņu atsvaidzināja. Diemžēl dušas želejas te nebija. Brants zem strūklas saputoja ziepes, cik labi vien spēdams, izmazgāja matus, mundrumam vēlreiz atgrieza vaļā auksto ūdeni un pēc apmēram četrām minūtēm sajuta, ka ir pilnīgi gatavs stāties pretī tam, kas tagad varēja sekot.

-    Vai drīkstu vēlreiz? viņš pajautāja policistam, sabāza netīro veļu somā un atdeva to atpakaļ. Uzmanīgi. Drusku sasmakusi.

Izskatījās, ka policists viņu nav sapratis.

-   Smird! viņš no sirds nolamājās.

-   Sasmakusi. Vienalga.

-   Nu, vai varam? Esērs nepacietīgi noprasīja.

-   Ko varam? Brants pieklājības pēc pārvaicāja. Viņam viss jau sen bija skaidrs.

-   Mēs labprāt vēlētos, lai jūs nāktu līdzi uz mūsu darba vietu, Branta kungs.

Tagad viņam mazliet nodrebēja ceļgali. Protams, Brantam jau bieži nācies ielaisties darīšanās ar policiju, arī ārzemēs, taču viņš vēl nekad nebija apcietināts.

-    Vai es tagad esmu apcietināts? Brants drošības dēļ vēlreiz pārvaicāja.

-    Nē, Esērs viņu nomierināja. Vēl ne. Tomēr mēs jums vēlamies uzdot dažus jautājumus. Tagad nāciet, lūdzu!

Tas nebija lūgums. Tā bija pavēle. Esērs jau stāvēja pie durvīm.

-   Un tieši kādus jautājumus?

-   Piemēram, kur jūs atradāties šodien laikā starp pusnakti un vieniem naktī?

Labs jautājums. Pat Esērs uzreiz pamanīja, ka Brantam bija nopietni jāpadomā. Pusnaktī Brantu un Nolenu izmeta no ļozef II. Nolens gribēja iet uz policiju. Brants neskaidri atcerējās, ka bija pagājis garām OLAF pa loka ceļu un kaut kur tur apturējis taksometru. Šoferis droši vien viņu varētu atcerēties. Brants iebāza roku krekla kabatā, izvilka kvīti un iedeva savas somas turētājam.

-   Tas nu ir skaidrs, viņš uzvaroši pasmaidīja. Līdz pusnaktij es biju krodziņā kopā ar vienu īru parlamentārieti un pēc tam ar taksometru atbraucu uz viesnīcu.

Daudzējādā ziņā mazliet nolaidīgs, taču, ja runa bija par izmaksu atrēķināšanu no nodokļiem, Brants allaž palika konsekvents. Turklāt vakar, par laimi, no viņa saprātīguma vēl bija kāds labums.

-   Jūs varat…

-   Par to mēs jau esam pārliecinājušies, Branta kungs, Esērs viņu tūlīt pārtrauca. Viņu attiecības vēl aizvien bija naidīgas.

Otrs policists tagad aizvēra durvis, tomēr atslēgu paturēja sev. Pamazām Brantu pārņēma zināms nemiers.

-    Vai es tagad, lūdzu, varētu uzzināt, ko jūs patiesībā no manis gribat?

Esērs gāja pa priekšu. Telpa bija šaura un sasmakusi, četri pieauguši vīrieši pavisam noteikti bija šī vecā kambarīša robežslodze. Braucot lejā, neviens nebilda ne vārda. Piepeši iezvanījās Branta mobilā telefona modinātājs. Policists satrūkās, Brants izņēma mobilo telefonu viņam no rokas, izslēdza modinātāju un pieklājīgi atdeva telefonu atpakaļ.

Kungi, kā patiesībā būtu ar brokastīm? Brants mēģināja pavaicāt, lai kaut nedaudz mazinātu spriedzi. Pēc Esēra sejas uzreiz varēja manīt, ka viņš pāršāvis pār svītru. Komisārs neko neatbildēja, taču izvilka no žaketes kabatas divas krāsainas izdrukas un, kad viņi bija nonākuši līdz pirmajam stāvam, nebilzdams ne vārda, parādīja tās Brantam.

Pirmais attēls bija uzņēmums kopplānā. Nora Katalīna Bocova ar dzelteno jaku, zilajiem svārkiem un zaļajām zeķēm gulēja dubļos uz muguras blakus sarkanam betona maisītājam. Otrā izdruka bija tuvplāna uzņēmums. Viņas sejā bija skaidri redzamas nežēlīgas piekaušanas pēdas, labā acs pieplūduši ar asinīm. Pieres vidū rēgojās neliels caurumiņš ar asiņu paliekām gar malām.

Brants steigšus aizgriezās no trim policistiem un izvēmās liftā.

Vēl sēžot policijas automašīnā, viņš jutās vārgs, mutē bija riebīga garša. Esērs viņam pat nebija iedevis padzerties. Vēl aizvien acu priekšā rādījās Noras Katalīnas Bocovas fotogrāfijas. Jauna, attapīga sieviete, varbūt mazliet nekaunīga, taču no pirmā acu uzmetiena caurcaurēm kārtīga.

Kurš ar Ahima Lauterborna palīdzi tik nelāgi izrēķinājies? Brantam jau vakar London krodziņā visu laiku bija licies, ka viņai ir kaut kas slēpjams. Viņai galvā iešāvuši profesionāļi. Un savu iespējamo slepkavu viņa noteikti redzējusi.

Brants mēģināja puslīdz paturēt prātā ceļu uz Esēra darbavietu. Kaut kur viņš ieraudzīja centrālās stacijas izkārtni, tad viņi jau aizbrauca pa Boulevard de Berlaimont, tālāk pa Bouievard Pacheco, cauri vienam no daudzajiem Briseles ielu tuneļiem. Beidzot automašīna iebrauca tieši drūmas ēkas iekšpagalmā. Viņi bija sasnieguši savu mērķi, kas atradās Victoria Regina laukumā. Police Judiciaire Federale.

Žana Marī Esēra kabinets atradās otrajā stāvā. Tas bija pieticīgi iekārtots: beļģu karaļpāra attēls viņu jaunības gados, Beļģijas karogs, dokumentu skapis, daži kaktusi uz palodzes, stūri kafijas automāts. Pirmais policists nolika Branta somu uz Esēra rakstāmgalda un ieņēma sargposteni, apsēzdamies uz krēsla pie durvīm, otrs, turēdams Branta mobilo, uzklausīja aprautu Esēra pavēli un atkal izgāja ārā. Esērs uzkarināja mēteli uz veca koka pakaramā un ar mājienu pavēlēja Brantam izdarīt to pašu.

-    Vai vēlaties arī kafiju, Branta kungs? viņš beidzot tēloti sirsnīgi apvaicājās. Brants pamāja un iekrita tieši lamatās.

-   Es labāk vēlētos ūdeni. Un vienu aspirīnu, ja tāds ir.

-    Kaut kā tāda mums šeit nav. Esērs uzreiz atgriezās pie savas iepriekšējās izturēšanās. Katrā ziņā ne jums.

Brantam sāpēja galva. Nolens viņu noteikti pamatīgi piedzirdījis. Viņš ar pūlēm spēja atcerēties, vai īrs bija par visu samaksājis. Četrpadsmit māsas un brāļi, trīspadsmit strādāja tēva pārvadājumu uzņēmumā netālu no Īrijas austrumu piekrastes. Tikai Nolens izrāvies no ģimenes diktāta, Dublinā studējis ekonomiku un strādājis IDA, Īrijas attīstības aģentūrā, kas koordinēja nodokļu atvieglojumiem pakļautas un valsts subsidētas ārzemnieku uzņēmumu filiāles. Pēc tam viņš pēkšņi meties Īrijas politikā un 2004. gadā devies uz Briseli, lai pievienotos ALDE Parlamenta grupai. Ar Noru Ka tālīnu Bocovu iepazinies Parlamenta ēdnīcā. Nepilna gada laikā starp viņiem izveidojušās puslīdz noturīgas attiecības.

Galvā atkal iedūrās sāpes. Viņi acīmredzot visu atlikušo vakaru pamatīgi dzēruši. Ap pusnakti Nolens bija devies uz policiju, lai iesniegtu ziņojumu par personas pazušanu. Viņš saprotoši uztvēra Branta nevēlēšanos iet līdzi. Tad viņi vēl bija apmainījušies ar mobilo telefonu numuriem.

-    Kopš jūs atrodaties Briselē, šeit notiek dažas dīvainas lietas, Branta kungs, Esērs iesāka un nolika viņam priekšā melnu kafiju papīra glāzītē. Cukura un piena šobrīd diemžēl nav. Taču, cik varu spriest, jūs tik un tā esat no pārliecinātiem melnas kafijas dzērējiem.

Te nu gan viņš pamatīgi maldījās. Jau tikai šī brūvējuma smaka vien lika Branta kuņģim atkal sadumpoties.

-   Jūs esat sadists, Esēra kungs, viņš riebumā noteica un atstūma glāzīti, cik tālu vien spēja. Taču arī bez kofeīna viņam tagad vajadzēja turēties, cik spēka. Turklāt dīvainas lietas Briselē ir notikušas jau labu laiku pirms manis.

Izskatījās, ka Esērs jau sen ir sagatavojies uzsākt vārdu divkauju.

-    Tikai, lūdzu, nesāksim runāt par politiku. Pa šo laiku ir notikušas trīs slepkavības, ar kurām jūs tā vai citādi esat saistīts. Divas no tām Briselē. Kā jūs iepazināties ar Patriku Nolenu?

-   Iepazināmies vakar London krodziņā Luksemburgas laukumā…

-    Es pats zinu, kas ir London, Esērs nošņākdamies viņu pārtrauca.

-    Labi. Nolens ir Noras Katalīnas Bocovas paziņa.

-    Ak tad paziņa, ko? Esērs noņirdza un strupi norādīja uz vismaz simt lapas biezu dosjē. Brants varēja redzēt, ka tur kāds vārds bija pasvītrots ar zīmuli. Tas ir slepens ziņojums, kas vēl nesen atradās jūsu Hamburgas kolēģa rīcībā, Branta kungs. Tiklīdz mēs ar to būsim tikuši galā, viņam šeit, Briselē, būs par ko uztraukties. Esērs atkal aizcirta dosjē un ielika rakstāmgalda apakšējā atvilktnē.

-   Tas taču droši vien nebūs ātri, Brantam paspruka.

Esērs mainīja sarunas tematu.

-    Šis Nolens man šķiet tikpat aizdomīgs kā jūs, Branta kungs. Viņš ir viens no mantkārīgo Eiropas Savienības parlamentāriešu sugas, kas rezervē biļetes biznesa klasē, taču lido ekonomiskajā klasē un cenas starpību iebāž kabatā. Viņam ir ģimene Dublinā un mīļākā Briselē. Vai jūs zināt, kāds ir Eiropas Savienības parlamentārieša līdzstrādnieces vidējais atalgojums?

-    Nē, Brants godīgi atzinās.

-   Seši tūkstoši deviņi simti četrdesmit eiro, Esērs nopūtās. Mēnesī.

-   Jauki.

-   Oficiāli šis Nolens ir pieņēmis darbā parlamentā arī savu sievu. Un izskatās, ka viņš nav vienīgais, kurš tā dara. Tas ir…

-    Ko jūs īsti gribat, Esēra kungs? Brants pārtrauca Esēra izklāstu.

-   Šis Nolens nekādā ziņā nav no tiem cilvēkiem, kam var uzticēties, Branta kungs.

-   Viņa dzīvesbiedres finansējums mani neinteresē, Brants nosvērti atteica. Un tomēr Esēra izteiktais apgalvojums apēnoja īra uzticamību.

Esērs, šķiet, nojauta, ka ir trāpījis mērķī. Viņš vēlreiz nolika Brantam priekšā abas krāsainās izdrukas. Nora Katalīna Bocova noteikti bija ļoti smagi cietusi.

-   Tie bijuši profesionāļi, Esēra kungs, Brants novērsa no sevis visas aizdomas.

-   To mēs paši zinām. Nevarētu taču būt, ka jūs atkal esat noglabājis aizdomīgus lietiskos pierādījumus. Esērs turēja viņam priekšā no grāmatiņas izplēstas lapas gabaliņu. Kas tas ir, Branta kungs? Ar otru roku viņš augstu pacēla grāmatiņu. Un kāpēc šajā mazajā grāmatiņā trūkst pirmās lapas?

Pirmo reizi Brantam vajadzēja mazliet laika, lai apdomātos.

Esērs kā lūsis sēdēja aiz sava rakstāmgalda un turpināja klaudzināt pa kreiso plaukstu ar grāmatiņu, kuru tagad bija saritinājis rullīti.

Brants varēja viegli iedomāties, ka Esērs ar to labprāt būtu sitis pa kaut ko citu.

-   Uz to es tiešām nevaru atbildēt, viņš mēģināja izlocīties un cerēja, ka Esērs nepajautās arī par muzeja ieejas biļeti. Iespējams, ka es tur esmu atzīmējis kaut ko tādu, kas man vairs nav vajadzīgs. Es kaut ko tādu neskaidri atceros. Laikam gan vakar būšu par daudz iedzēris. Bet kas tad īsti ir noticis ar Bocovas kundzi?

Izskatījās, ka Esēram, par laimi, izplēstā lapa nešķita pārāk svarīga, un viņš ļāva brošūrai ar troksni atkal attīties.

-   Būvstrādnieki viņu šorīt atrada kādā Rue Belliard būvlaukumā netālu no Leopolda parka. Saskaņā ar mūsu tiesu medicīnas eksperta sākotnējo vērtējumu, viņa ir mirusi no sitiena pa galvu laikā starp pusnakti un vieniem naktī. Tas noteikti ir noticis ļoti ātri. Pirms tam viņa, protams, ir nelāgi apstrādāta.

Brants šīs izdrukas nevēlējās aplūkot vēlreiz. Noras Katalīnas Bocovas sakropļotā seja viņam jau tāpat bija iegriezusies atmiņā. īsi pirms deviņiem viņa izgāja no krodziņa London. Un tad līdz viņas nāvei aizritēja trīs, ja ne visas četras stundas. Mokošas stundas. Ko Nora Katalīna Bocova zināja? Vai runa atkal bija par tiem pašiem dokumentiem?

Kad Katarīna Šūmane Berlīnē šos dokumentus parādīja savam pavadonim, viņš, iespējams, jau zināja, ka sievietei drīz pēc tam būs jāmirst. Šos dokumentus rudmatainā sieviete pēc slepkavības paņēma līdzi ar visu somu. Gadījumam, ja tie būtu oriģināli. Par tik naivu Brants praktikanti gan neuzskatīja. Viņa noteikti sarūpējusi kopijas. Un nenoliedzami kaut kur glabājās oriģināli. Tikai tā varēja būt. Un tie tagad atradās kaut kur Briselē. Viņi vispirms meklēja pie Ahima Lauterborna, kur Šūmane bija strādājusi praksē. Slepkava jau iepriekš atradies ēkā un gaidījis parlamenta gaitenī, kamēr Nora Katalīna Bocova izies no sava kabineta pēc tam, kad Brants paziņoja par savu ierašanos. Brants pirms pusgada bija runājis ar kādu Kristīgo sociālistu apvienības politiķi un pēc tam vēl tāpat vien paklaiņojis pa milzīgo ēku. Neviens par viņu nelikās ne zinis, neviens viņu neuzrunāja. Šeit strādāja vairāk nekā tūkstotis cilvēku no visas Eiropas. Slepkava nevienam nebija dūries acīs. Turklāt rudmataino Brants izsvītroja uzreiz. Vienai pašai viņai būtu grūti izmest pa logu tādu smagumu kā Ahims Lauterborns.

Tam, kurš šādi apstrādājis Bocovu, bija vajadzīga informācija, viņš gribēja zināt, kur atradās šie dokumenti. Tie paši dokumenti. Bocova to nevarēja zināt, viņa nebūtu ļāvusi sevi tik ilgi spīdzināt. Un kur gan šie dokumenti atradās? Nolādēta cūcība. Kur gan viņš iekūlies?

-    Nu, Branta kungs, par ko jūs prātojat?

-   Man gluži vienkārši nav ko teikt.

-   Tad pateikšu es. Patriks Nolens ap pusvieniem ziņoja par savas rotaļu biedrenes pazušanu. Un tad aizbrauca uz mājām. It kā ar taksometru. To mēs vēl noskaidrosim. Kopš šī rīta astoņiem viņš sēž kaut kādā komisijā. Mēs esam brīdinājuši Nolena biroja vadītāju, lai pirmajā izdevīgajā brīdī paziņo Nolenam par viņa kā jūs teicāt? Paziņas! nāvi. Esērs kļuva aizvien sadistiskāks.

-    Ko jūs īsti gribat panākt, Esēra kungs? Brants skaidri manīja, ka Esērs nav sadzinis nekādas pēdas un tagad savu vilšanos grib izgāzt uz kādu grēkāzi.

-   Kā jūs esat saistīts ar to visu, Branta kungs? viņš nikni izgrūda. Man šķiet, ka te ir pārāk daudz sakritību. Jūs ierodaties parlamentā un tūlīt pat pa logu izkrīt zaļo partijas parlamentārietis. Tad jūs dodaties okšķerēt pa viņa praktikantes māju…

No bailēm Brants palika bez valodas.

-    Kā, lūdzu? viņš spēja vienīgi izstomīt.

-   Tā portugāļu praktikante, kura jūs ielaida mājā, tūlīt jūs pazina pēc mūsu apraksta.

-   Viņa varēja arī kļūdīties, Brants mēģināja izvairīties.

-   Vai jūs noliedzat, ka bijāt tajā mājā, Branta kungs?

-   Nē, es tur patiešām biju. Veltīgi, kā jums tā jaunā sieviete noteikti jau ir pateikusi. Ieraudzījis, ka zīmogs ir norauts, es tūlīt pat devos prom. Tas man bija par traku. Tad jau mēs par mata tiesu būsim izvairījušies no satikšanās, Esēra kungs. Brants ieturēja nelielu pauzi. Taču man šķita, ka tā, kura mani ielaida, bija spāniete.

Esērs tikai ar pūlēm valdīja dusmas.

-   Branta kungs, vienreiz beidziet uzskatīt mani par muļķi! Kad mēs ieradāmies, durvis bija vaļā un kāds dzīvokli bija pārmeklējis.

-   Ak tā? Tad jau tas ir vēl trakāk.

-   Branta kungs, ja mēs tajā dzīvoklī atradīsim kaut vai tikai vienu jūsu pirkstu nospiedumu, ar jums būs cauri. Šī grāmatiņa tiek konfiscēta.

-    Ha! Brants vēl centās nepadoties. Cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai no Berlīnes tiktu saņemti Katarīnas Šūmanes pirkstu nospiedumi? Cerams, ka oficiālais ceļš no Briseles uz Berlīni būs tieši tikpat ilgs kā pretējā virzienā.

-   Kas šeit īsti notiek, Branta kungs?

-     Lai cik ļoti vēlētos, es jums to nevaru pateikt, Esēra kungs.

Tieši šajā mirklī, aprauti pieklauvējuši, Esēra kabinetā atgriezās abi policisti formas tērpos un nolika uz rakstāmgalda Branta mobilo telefonu, viņa kvīti un vēl vienu papīra lapu. Esērs izlasīja šo ziņu un labu brīdi apspriedās ar policistiem, kuri pēc tam atkal izgāja no kabineta. Izskatījās, ka saņemtā ziņa nekādi neiederas Esēra līdzšinējā izmeklēšanas stratēģijā.

-   Mēs esam atraduši taksometra šoferi, Branta kungs, Esērs pēkšņi mainīja toni. Viņš nebija īpaši apmierināts, ka mani cilvēki viņu pamodinājuši, tomēr apliecināja, ka jūs šorīt diezgan piedzērušos izsēdinājis pie Avenue des Arts. Viņš jūs aprakstīja kā ļoti pedantisku.

Šādu pārmetumu Brants uzklausīja ar prieku.

-   Tā tas varētu būt, Esēra kungs, un tāpēc es tagad labprāt saņemtu atpakaļ savu kvīti.

-    Mēs jums to nosūtīsim, Branta kungs. Esērs paņēma Branta mobilo telefonu, domīgi paspaidīja taustiņus un negaidot aizslidināja pa gludo galda virsmu. Brants reaģēja gandrīz par vēlu, tomēr vēl tieši īstajā laikā paguva telefonu noķert.

-   Izskatās, ka jums ir ļoti labs aizstāvis Ķelnes kriminālpolicijā, Branta kungs. Vecākais kriminālpolicijas komisārs Klauss Gerbers jūs, protams, raksturo kā ietiepīgu. Un tas mums šeit, Briselē, itin nemaz nepatīk.

Brants nolēma nevaicāt ne vārda par to, vai Beļģijas policija vispār likumīgi drīkstēja pārbaudīt viņa īsziņas un zvanus. Izskatījās, ka Klauss Gerbers aizlicis par viņu kādu vārdu. Domās Brants uzsauca viņam vēl vienu Kolsch alu. Visa vakara garumā. Jau tikai šī doma vien lika Branta tukšajam vēderam atkal ierūkties. Pamazām bija pienācis īstais brokastu laiks. Viņš atkal guvis zināmu virsroku.

-   Vai varētu būt, ka Beļģijas policija kaut ko vienpusēji noskaidrojusi par Eiropas Savienību, Esēra kungs? Brants tāpēc devās uzbrukumā.

-    Rāmāk, Branta kungs! Esērs ar sparīgu mājienu paaicināja pie sevis policistu, kurš sēdēja pie durvīm. Vīrietis pielēca kājās un ar Branta somu rokā pienāca pie Esēra rakstāmgalda. -Jūs varat iet, Branta kungs.

-   Vai tas bija viss? Brantam izspruka. Nez ko Klauss Gerbers pateicis? Kaut kas te nebija kārtībā, viņš tūlīt nosprieda. Izskatījās, ka Esērs ar pūlēm valdās. Negaidītais pavērsiens pavisam noteikti bija pāri viņa spēkiem.

-    Ar brokastīm varat vairs nerēķināties, Esērs vēlreiz atkārtoja. Tomēr mans kolēģis jūs tagad aizvedīs atpakaļ uz viesnīcu.

Brants nolēma samierināties ar pašreizējo notikumu gaitu. Gerbers viņam noteikti izskaidros šīs pārmaiņas. Viņš paskatījās pulkstenī. Laika bija maz, taču ar policijas automašīnu viņš varētu ātri atgriezties viesnīcā. No turienes līdz tikšanās vietai nebija tālu.

Nebildis ne vārda, viņš paņēma savu somu un devās uz durvīm, ko policists bija draudzīgi pavēris viņam priekšā. Uz sliekšņa Brants vēlreiz pagriezās atpakaļ. Pavisam apmulsušais Esērs vēlreiz pārlasīja ziņojumu.

-   Jūs tagad beidzot zināt, vai pret Ahimu Lauterbornu izmantota apreibinoša gāze?

-   Ārā no šejienes! Esērs nokliedza viņam pakaļ. Būs labāk, ja jūs nekavējoties pametīsiet Briseli. To es jums diemžēl nevaru pavēlēt. Bet, ja vēlreiz iejauksieties mūsu izmeklēšanā, es jūs iesēdināšu aiz restēm.

Viņš joprojām mīlēja Anni. Vēl gandrīz gadu vēlāk. Un, iespējams, mīlēs viņu vienmēr. Un tieši tad, kad cilvēks tiek pamests bez paša vainas, viņa pašpaļāvībai ir ārkārtīgi svarīgi, vēlreiz satiekoties ar savu sievieti, atkal neizskatīties pēc zaudētāja.

Brantam bija drusciņ kauns atgriezties savā vecajā viesnīcā, un viņš no policijas automašīnas izkāpa tieši pie St. Hubertusgalerien augšējās ieejas. Šī trīsstāvlgā, grezni apjumtā tirdzniecības pasāža ar rotaļīgajām marmora arkām bija uzcelta laikā no 1846. līdz 1847. gadam. Pa greznajiem veikaliem un dārgajām kafejnīcām pārsvarā slaistījās tūristi un turīgi Briseles iedzīvotāji. Anne bija ierosinājusi satikties Mokafe. Pulkstenis zeltītajā ietvarā pie pretī esošā portāla rādīja bez piecām divpadsmit.

Anne jau sēdēja pītā krēslā pie kafejnīcas ar muguru pret viņu un lasīja avīzi. Spriežot pēc līdzās saliktajiem iepirkumu maisiņiem, Anne apvienojusi patīkamo ar lietderīgo.

Brants priecājās par šo atkalsatikšanos. Daudz kas noticis, un viņai droši vien netrūka stāstāmā.

Anne bija piecus gadus jaunāka par Brantu. Viņi bija iepazinušies ekonomikas redakcijā, nosacīti ātri apprecējušies un par savu mīlestību paziņoja visiem saviem draugiem ar lielām svinībām Ērenfeldas Bcl Air. Jau toreiz klīda klusas runas, ka viņi patiesībā nemaz nesader kopā. Drīz pēc viņu kāzām Bcl Air tika slēgts.

Pirmo lielo plaisu radīja drīzs spontānais aborts. Anne to ļoti pārdzīvoja. Pēc tam viņa atteicās no turpmākiem mēģinājumiem un visus savus spēkus koncentrēja uz darbu, nē, burtiski metās tajā uz galvas. Viņi labi pelnīja, tika pie liela, dārga dzīvokļa Maincerštrāsē, ēda labos restorānos un bieži devās atvaļinājumā. Viss tā arī turpinājās, kamēr Brants nepameta savu pastāvīgo redaktora vietu. Viņš citādi nespēja, un Annei tas nebija saprotams. Pirmo mēnesi Brants labi iztika no saviem ietaupījumiem, tad aizvien biežāk un biežāk sāka ceļot, lai vāktu materiālus reportāžām. Sākumā tas Brantam likās pat uzjautrinoši. Taču ar to nevarēja pelnīt. Tas nebija nekāds pastāvīgs risinājums. Viņam pēkšņi uznāca bailes no nākotnes. Anne par to neko negribēja zināt. "Tu pats tā izlēmi," viņa nemitējās atkārtot.

Noteikti tieši tad Anne satika to tipu. Mainzer Hof. Karnevāla laikā. Brants sākumā neko nebija sapratis. Kamēr Anne pārtrauca ar viņu gulēt. Te vienu, te otru dienu. Pareizāk sakot, nakti.

Viņa bija atstājusi mobilo telefonu priekšnamā un mazgājās dušā, kad pienāca īsziņa. Brantam līdz šim vēl nekad pat prātā nebija ienācis rakņāties pa Annes vēstulēm vai mantām. Tas notika instinktīvi. Un tā bija ļoti nodevīga īsziņa. Ļoti intīma. Un, runājot par seksu, ļoti konkrēta. Brants par to bija nojautis, taču nu jau bija pārkāpta robeža.

Kad Anne iznāca no dušas, Brants viņu izaicināja uz sarunu. Taču viņa nebija satriekta, drīzāk jau atvieglota. Brants vēlāk nodomāja, ka tā nebija nekāda nejaušība.

Anne tūlīt pateica, kas ir viņas jaunais tips. Diplomāts viņas vecumā no Ķelnes, kurš agrāk strādājis Bonnā, pēc tam regulāri braukājis uz Berlīni un beigu beigās gada sākumā pārcelts uz Eiropas Savienību kā Vācijas pastāvīgais pārstāvis Briselē. Brants uzstāja, ka grib redzēt viņa fotogrāfiju, un, ieraudzījis šo tipu, nodomāja, ka Anne noteikti pelnījusi kaut ko labāku. Šis tips gluži vienkārši izskatījās pēc mēsla. Vismaz Brantam tā šķita.

Lai neatpaliktu no viņa, Anne pieteicās uz korespondentes darbu Briselē. Kad viņa šad tad sāka izmest, ka ar Brantu vairs nevēlas dzīvot zem viena jumta, viņš Annei palīdzēja. Kad viņš izvācās, Anne ar savu tipu pārcēlās uz citu pilsētu. Tagad viņa apmetusies Briselē. Laiks dziedē visas brūces. Cik cūcīgs izteiciens.

Bija gandrīz divpadsmit, Brants negribēja radīt priekšstatu, ka visai nepacietīgi gaidījis šo tikšanos. Viņš no aizmugures pienāca pie Annes un ar roku maigi novilka pār viņas kaklu. Šķita, ka Annei ir vēsi.

-   Sveika, Anne, prieks tevi redzēt, Brants sasveicinājās.

-   Vai kaut kas nav labi? Anne patiešām noraizējusies pavaicāja, kad Brants apsēdās viņai pretī pītajā krēslā.

-   Laikam gan vakar par daudz ieķēru, viņš atzinās.

Anne tikai nogrozīja galvu.

-   Tu taču agrāk nekad tā nedarīji, Bernhard. Pat ne svētkos.

Viņa izskatījās skaista. Branta acīs. Gara un slaida, trenēts

un sievišķīgs augums ar skaistām, stingrām krūtīm un erotisku muti. Viņas mēle spēja apburt. Viņai bija brūnas acis un mazliet pārāk garš deguns ar kūkumiņu. Brūnie mati tagad bija pakāpeniski apgriezti mazliet īsāki, ar dažām gaišām šķipsnām. Ap kaklu viņa bija apmetuši tumši zaļu lakatu, kas abās pusēs sniedzās līdz pat svārkiem. Zem biezā, adītā džempera ar daudzkrāsainiem rakstiem, kas bija tik robaini un nevienādi kā zemes vēstures klimata līknes, izspiedās mazs vēderiņš.

-   Vai tu esi sācis dzert? Anne tagad nosodoši vaicāja, varbūt arī tāpēc, lai nospraustu robežas. Viņa nesagaidīja Bernharda atbildi, šāds slikts ieradums piemita viņai arī agrāk, un tikai parādīja viņam Knuta fotogrāfiju avīzē Sūddeutschen. Viņš ir patiešām mīļš, vai ne? Visi Briseles kolēģi ir ceļā uz Berlīni tikai tāpēc, lai paskatītos uz šo Knutu. īsts neprāts.

-    Tev taču arī drīz būs mazs Knuts, Brants augstprātīgi iesmējās. Tas viņam sāpēja visvairāk.

-   Tā būs meitene, Anne atteica un iebāza avīzi maisiņā ar sārtām zīdaiņu lietiņām. Angelina. Starp citu, ir labi, ka tu esi atnācis. Mums vajadzētu iespējami ātrāk apspriest laulības šķiršanu. Viņa norādīja sev uz vēderu. Arī Angelinas dēļ.

-    Vai mēs to varētu atlikt? Brants atklāti izmeta. Man jau tāpat ir daudz rūpju.

Viņam šodien gluži vienkārši neveicās. Viņš pasūtīja kafiju ar pienu un radziņu ar saldu pildījumu. Vairāk neko viņš nespēja norīt. Anne pasūtīja vēl vienu espresso ar lielu glāzi ūdens.

-     Protams, Bernhard, viņa piekāpīgi sacīja. Man ir prieks tevi redzēt. Vai tu Briselē esi darba darīšanās?

Dažkārt Anne saviem nekaitīgajiem jautājumiem tikai ar intonācijas un apsvērtu vārdu izvēli spēja piešķirt vieglu nosodījuma pieskaņu, kas Brantu jau viņu kopīgā darba laikā avīzē bija ļoti tracinājusi.

-   Tevis dēļ jau nu droši vien neesmu braucis. Tomēr man vajadzīga tava palīdzība. Ja vien tas ir iespējams.

-   Par ko ir runa? nu Anne atkal pilnīgi vienaldzīgi painteresējās. Vai tev vajadzīga nauda? Tad jau tev kā ārštata žurnālistam nemaz tik labi neiet.

Izskatījās, ka atkalredzēšanās, par ko Brants bija tā priecājies, pārvēršas katastrofā.

-   Nē, Anne, man vajadzīgi tikai tavi sakari Briselē.

Viņa vērīgi nopētīja Brantu. No galvas līdz kājām. Brantam labprāt būtu gribējies zināt, ko Anne patiesībā domāja. Viņa Brantu noteikti vēl aizvien uzskatīja par galīgu plānprātiņu, kā bija viņu toreiz nosaukusi pēc tam, kad Brants paziņoja par savu lēmumu.

-   Vai tu gatavo kādu rakstu? viņa vēlreiz painteresējās.

Brants skatījās Annei tieši acīs. Viņš šobrīd nevēlējās padoties izaicinājumam. Tomēr viņš redzēja vienīgi uzpūtības un līdzjūtības apvienojumu.

-   Cik laika tev ir? Brants uzdeva pretjautājumu.

-    Apmēram pusstunda. Pie mums valda diezgan liels satraukums, jo vakar viens zaļo parlamentārietis dka izmests pa logu.

-    Pirmā dzirdēšana, Brants sameloja un tūlīt pamanīja, ka Anne nojauš viņa melus.

-   Tātad, Anna jau gandrīz lietišķi pavaicāja. Kā es tev tagad varu palīdzēt?

Brants izvairījās skatīties viņai acīs. Anne viņu ne vien noturējusi par pilnīgi traku, bet arī likusi to skaidri manīt.

-   Tu taču noteikti šeit, Briselē, daudzus pazīsti.

-    Domāju gan, Anne ar redzamu lepnumu atteica. Labi sakari Annei vienmēr bijuši svarīgi.

-   Arī ZDF televīzijā?

-   Arī ZDF televīzijā. Viņa izbrīnījās. Kas tad tev vajadzīgs no ZDF? Jau tikai par to vien, kā Anne izteica šo "tev", Brantam tūlīt vajadzēja viņu pamest te sēžam vienu. Viņš iedomājās, vai nebūtu labāk izmantot Leo Luvē sakarus. No otras puses, viņš šobrīd tomēr atradās šeit.

-   Man steidzami jāredz arhīva materiāli par augstākā līmeņa tikšanos klimata jautājumos marta sākumā šeit, Briselē.

Viņa atkal visai augstprātīgi pasmaidīja.

-   Vai tad tu tagad raksti kaut ko arī par klimatu?

-   Dabiski. Tas šobrīd ir visaktuālākais temats.

-   Skaidrs. Tu jau to zini vislabāk. Paskatīšos, kā varu tev palīdzēt.

Viņa izvilka mobilo telefonu un piezvanīja. Branta kafija ar pienu jau bija diezgan atdzisusi, viņš negribīgi paknibinājās ap radziņu. Ja Anne vēlējās, viņa spēja runāt ļoti valdzinošā un pārliecinošā balsī, un parasti panāca sev vēlamo. Viņa tūlīt nodibināja kontaktu, sauca cilvēkus vārdos, īsi minēja, ka runā sava bijušā vīra vārdā, ar kuru viņai, pats par sevi saprotams, palikušas atklātas un draudzīgas attiecības, aprakstīja Brantu kā ļoti aizņemtu ārštata žurnālistu, aprakstīja, kas viņam vajadzīgs, un tika pie rezultāta.

-    Kad? viņa līksmi jautāja klausulē. Tūlīt? Labi. Pajautāšu.

Anne atņēma klausuli no auss un pavaicāja Brantam:

-   Mans paziņa vēl ir šeit. Ja tas jādara šodien, tad tūlīt. ZDF televīzijas ēka atrodas netālu no Šūmana laukuma. Braucot ar taksometru, desmit līdz piecpadsmit minūtes.

-   Der, Brants piekrita un vislabprātāk būtu sev iekodis mēlē. Viņam nekas cits neatlika.

-   Tas der. Paldies tev, Tobias. Es tagad viņu sūtu pie tevis. Un, kad tev atkal būs kāds brīvs brītiņš, aiziesim mierīgi iedzert kafiju. Viņa nolika telefonu vietā. Brants nosprieda, ka Anne izskatās atvieglota.

Viņš nezināja, ko vajadzētu sacīt. Viņš bija tik ilgi gaidījis šo tikšanos. Tas bija viens no iemesliem, varbūt pat vienīgais iemesls, kura dēļ viņš ieradies Briselē. Vēl bija tik daudz jautājumu, tik daudz paskaidrojumu, tik daudz ilgu. Tas viss domās tūkstoškārt pārlikts.

Tagad Brants te sēdēja un skatījās Annei acīs. Cerības gluži vienkārši drupa kā kūstošs aisbergs Ziemeļjūrā, un viņš nespēja izdvest ne skaņu.

Anne izdzēra savu espresso.

-   Tev tagad labāk vajadzētu iet, viņa mudināja. Annes lietišķā balss Brantam likās biedējoša. Par tavu kafiju es samaksāšu. Un lai veicas. Varbūt es reiz avīzē izlasīšu kādu tavu rakstu.

-   Noteikti. Es tev ziņošu par jaunumiem.

Brants piecēlās, paņēma savu mēteli un somu un uz atvadām noskūpstīja Anni uz vaiga. Viņa to pacieta.

-    Visu labu jums… trijiem, Brants uz atvadām apvaldīti novēlēja.

-    Paldies, Bernhard, lai tev veicas! Anne viņam uzsmaidīja. Un, kad atkal būsi Ķelnē, nodod sirsnīgus sveicienus Korinnai un Klausam. Viņa nolika uz galda mazliet naudas, piecēlās un viegli noskūpstīja Brantu uz vaiga.

-   Tuvākajā laikā sazināsimies par šķiršanos, viņa salti noteica, ar ātriem soļiem devās pretējā virzienā pa Karalienes galeriju un nozuda skatienam.

Brants dziļi ieelpoja. Viņš Anni vēl aizvien mīlēja. Taču izskatījās, ka cerība viņu atgūt ir pilnīgi zudusi.

Taksometrā pa ceļam uz ZDF televīzijas ēku Brants valdīja asaras. Pie iespaidīgās smilšu krāsas Svētā Miķeļa katedrāles viņš jau atkal bija atguvies un nolēma sazināties ar Patriku Nolenu. Taču ieslēdzās tikai mobilā pastkastīte. Brants no visas sirds izteica viņam līdzjūtību, sacīja, ka grib ar viņu steidzīgi aprunāties, un gadījumam, ja nesaņems no viņa nekādu ziņu, pieteica vakarā sagaidīt viņu O'Farrel's krodziņā.

Tad Brants uzrakstīja vienkāršu īsziņu Klausam Gerberām.

Paldies. Sveiciens. Bernhards.

Gerbers jau būtu licis manīt, ja vēlētos uzzināt par Branta atklājumiem.

Taksometrs brauca pa Rue de la Loi ārpilsētas virzienā. Vienalga, lai kur Brants raudzītos, visam pāri slējās biroju ēkas, starp kurām iespiestās vecās, mazās Leopolda kvartāla mājas izskatījās gatavas saukt palīgā. Kreisajā pusē, pie Berlaymont, tagad parādījās Eiropas Savienības Komisijas ēka. Atšķirībā no Eiropas Parlamenta tā izskatījās biedējoši lietišķa un atgādināja ceturtajā lappusē atšķirtu grāmatu. Pilsētas plānā tā līdzinājās krustam. Iespaidīgi stikla fasādes tērauda režģi darīja to līdzīgu cietumam. Demokrātijai Eiropā, kas tur negāja ne uz priekšu, ne atpakaļ. Vai tā tas bija iecerēts?

Šūmana laukuma krustojumā šoferis nogriezās pa labi uz Avenue d'Auderghem un apstājās uzreiz aiz kāda dzīvojamā nama. No zemas vārtu ejas izbrauca televīzijas automašīna. Aizmugurējā sēdeklī bija redzams vecs, sirms vīrs.

Tieši tad, kad Brants grasījās izkāpt, pienāca atbilde no Klausa Gerbera.

Tu man esi radījis lielus sarežģījumus. Lūdzu, tūlīt pat ziņo par saviem atklājumiem un atgriezies Ķelnē. Es tagad vairs neko nevaru darīt tavā labā. Klauss.

Nu tad neko. Viņš jau bija gribējis tikai atgādināt par sevi.

-    Voilā, šoferis paziņoja un norādīja uz atpakaļskata spogulī redzamo brauciena cenu.

-   MerĢi, Brants atbildēja, samaksāja, palūdza kvīti un veikli izkāpa pa atvērtajām durvīm. Cerams, ka viņam te kāds varēs palīdzēt.

Ieeja studijā, šķiet, atradās kreisajā pusē. Brants piezvanīja, durvis atvēra apmēram piecdesmit gadu veca sieviete. Viņš drošības labad uzrādīja žurnālista apliecību un vaicāja pēc Tobiasa, tikai tagad pirmo reizi atjēdzies, ka vispār nezina viņa uzvārdu. Sieviete sirsnīgi aicināja Brantu iekšā un ieveda šaurā gaitenī. Acīmredzot par Branta ierašanos jau bija ziņots. Kāpnes veda lejup pagrabā, kādas citas augšup pie studijas vadības. No liela, zila plakāta ar oranžu raidstacijas logotipu plati smaidošs āksts ar diviem pirkstiem bija aizspiedis sev labo aci. Labāk būtu ar otro, Brants nodomāja.

Tobiass strādāja pēdējā no trim kabinetiem pirmajā stāvā. Apmēram četrdesmit gadus vecais vidēja auguma vīrietis ar melniem, cirtainiem matiem, sēdēja pie pārvietojamas aparatūras un monitorā pētīja uzņēmumus. Tumšās drēbēs ģērbti vīri, fotografēti iesāņus no aizmugures, ar melniem koferiem rokā skrēja pa modernas biroju ēkas gaiteni.

-   Tobiass Reinhards, viņš stādījās priekšā, pasniedza roku un sasveicinājās ar Brantu. Ceru, ka varēšu jums palīdzēt. Lūdzu, mierīgi iekārtojieties un neuztraucieties par šeit valdošo haosu. Pie manis vienmēr tā izskatās. Varbūt jūs vēlaties kafiju?

-   Labprāt, Brants spēja pateikt vien to. Sirsnība un koleģialitāte, ar kādu viņš tika sagaidīts, bija gandrīz laupījusi viņam runas spējas.

-   Annei jebkurā laikā, Reinhards sacīja. Viņa Briselē līdz šim noteikti radījusi ļoti labu iespaidu.

-    Melnu?

Brants jau vairs nebrīnījās visi cilvēki nez kāpēc uzskatīja, ka viņš gribētu dzert melnu kafiju vienīgi tāpēc, ka ticis uz pēdām slepkavībai.

-    Ar pienu un cukuru, lūdzu.

-   Vienu mirklīti.

Reinhards izgāja no kabineta. Brants paņēma sev otru krēslu, nolika tur guļošo brošūru par lobēšanu Briselē uz grāmatām, žurnāliem un avīzēm apkrautā rakstāmgalda un apsēdās. Brantam šķita, ka tik lielai televīzijai šāds birojs ir pārāk mazs. Kādas vietējās avīzes titullapā bija redzama Eiropas Parlamenta fotogrāfija ar virsrakstu franču valodā. Brants iztulkoja nosaukumu. "Slepkavības mēģinājums pret demokrātiju?" Mazajā attēlā zem tā bija redzams Knuts, ours blanc. Pēc Branta domām, tas nozīmēja "Izsprūkot nāvei no zobiem".

-Jūs tātad meklējat arhīva materiālus par augstākā līmeņa tikšanos klimata jautājumos? atgriezies ar divām kafijas krūzēm, Reinhards virzīja sarunu tieši pie vajadzīgā temata. Brants pateicās un lēni apmaisīja kafiju. Skaidrs, ka Reinhards patiesībā nevar atvēlēt daudz laika, un tāpēc nevēlējās visu pārāk ievilkt.

-    Precīzāk, par izstādes "Skatiens uz Eiropu" atklāšanu 7. martā Palais des Beaux-Arts.

-   Protams, Reinhards atteica. Tā mums netrūkst. Es pats tur biju. Vai drīkstu dažos vilcienos uzzināt, kas jums šajā saistībā ir padomā?

Brants, dabiski, ar šo jautājumu bija rēķinājies, pa ceļam uz šejieni domājis par visdažādākajiem ieganstiem, kas avīžu žurnālistam varētu likties tikai puslīdz ticami un no visiem atteicies.

-    Es meklēju kādu man nepazīstamu cilvēku, kurš, iespējams, ir iesaistīts slepkavību virknē Berlīnē un Briselē. Ja man paveiksies, viņš nejaušības dēļ būs gadījies jūsu kameras priekšā.

Bernharda reakcija bija paredzama.

-   Vai tas gadījumā nav kaut kā saistīts ar zaļo parlamentārieša Ahima Lauterborna nāvi? Reinhards tūlīt noprasīja un norādīja uz savu rakstāmgaldu. Ar to šodien ir pilna visa vietējā prese. Ari, mēs, dabiski, kaut ko darām lietas labā. Mūsu studijas vadītājs tieši šobrīd ir ceļā uz Parlamentu, lai intervētu jauno prezidentu. Lauterborns bija pazīstams kā konsekvents un kritisks. Jūs taču varat iedomāties, ka parlamentārieši šobrīd jūtas mazliet nedroši. Viņi to vērtē kā uzbrukumu demokrātijai. Izskatās, ka arī Parlamenta drošības pasākumi nav no labākajiem.

-    Slepkava bija ieradies bez ieroča, Brants apgalvoja. Spēcīgs vīrietis jau neuzskata, ka viņam no kaut kā vajadzētu baidīties. Un apreibinošu gāzi var viegli nomaskēt kā deguna pilienus. It īpaši šādā laikā.

Brants jau sen bija pārdomājis, cik daudz no tā, ko zināja, vajadzētu atklāt, lai pats varētu rīkoties tālāk. Viņš nezināja, ko līdz šim izdibinājusi Beļģijas policija, Vācijas kriminālpolicija un valsts policija. Nez kāpēc tās viņu nebija apturējušas. Ducis ļoti ietekmīgu, Briselē akreditētu žurnālistu jau bija veikuši pētījumus un izprašņājuši savus ierastos avotus. SpiegelOnline noteikti jau sen izlikusi internetā Eiropas Savienības Parlamenta uzdevumu aprakstu. Taču tikai viņš, Bernhards Brants, neievērojams avīžu ārštata žurnālists no Ķelnes, Berlīnē bija redzējis vīrieti "Pastāvīgajā pārstāvniecībā". Tas bija Branta vienīgais pavediens. Un to viņš grasījās pārdot tik dārgi, cik vien iespējams.

Reinhards pēkšņi viņu vairs neuzskatīja vienīgi par kādu, kuram aši jāizdara kāds pakalpojums. Nē, Brants viņam piepeši bija kļuvis par iespējamo informācijas sniedzēju. Mūsdienu plaššaziņas līdzekļu biznesā informācija bija prece, ar kuru varēja tirgoties. Reinhards ķērās vērsim pie ragiem.

-   Ahimam Lauterbornam vakar trijos bija paredzēta sēde Eiropas Parlamenta ražošanas, izpētes un enerģētikas komisijā, Reinhards centās precīzi novērtēt Branta reakciju.

-   To viņš ir palaidis garām, Brants tikai noteica. Ar šādu informāciju vēl bija par maz.

-    Pagaidām mums ir zināms, ka Lauterborna kungs ir mēģinājis oficiāli uzstāties Parlamentā par Euratom kredīta ietvaru ieplānoto paplašināšanu un par šī kredīta piešķiršanu. Un, kā esam uzzinājuši no informācijas avotiem Parlamentā, viņš kuru katru brīdi grasījās iesniegt lielu daudzumu parakstu.

Varbūt arī šie paraksti nozuduši no viņa biroja? Tas jau bija motīvs. Nenoliedzami.

-   Interesanti, Brants domīgi piekrita. Pagaidām lēmums par kredīta atjaunošanu bija vienīgi Komisijas un Padomes ziņā. To viņš zināja. Un lielākā daļa Eiropas iedzīvotāju bija pret atomenerģiju. Turklāt bija saprātīgi lēmumu par Euratom pakļaut demokrātiskiem procesiem. Galvenais jautājums bija par to, vai ari starptautiskā atomenerģijas industrija vēlējās pakļauties šādiem demokrātiskiem procesiem. Brants uzreiz noprata, ka ne.

-    Mēs jau sen zinām, ka daži šīs komisijas parlamentārieši piedalās ari Eiropas Enerģētikas forumā, šajā… Reinhards ar krēslu aizbrauca pie sava rakstāmgalda un parakņājās pa laikrakstiem, kā te bija tik skaisti pateikts? "neformālajā un neitrālajā forumā, kurā Eiropas Savienības iekšējo politisko dialogu kontekstā tiek iztirzāti enerģētiski politiski temati". Reinhards aizripinājās atpakaļ pie savas aparatūras un norādīja uz kadru, kurā bija redzami vīrieši ar dokumentu somām. Klasiska lobēšana.

Brants bija kļuvis modrs.

-   Rīt pie Komisijas ir iecerēta liela vides aizstāvju protesta demonstrācija pret Euratom, Brants pavērsa sarunu mazliet citā virzienā.

-   Zinu, Reinhards šoreiz reaģēja nogaidoši. Ari mēs, dabiski, par to ziņosim.

-    Iespējams, ka mēs satiksimies. Brants juta, ka ir nonācis sprukās. Viņam noteikti vajadzēja identificēt vīrieti no Berlīnes, ja vien tas nejauši būtu nofilmēts atklāšanas laikā. Leo Luvē sacīja, ka, iespējams, Katarīna Šūmane varētu būt redzama raidījumā Heute Journal. Nedrošs minējums. Tomēr minējums.

-   Mēs taču varam paskatīties, par laimi, Reinhards bija ar mieru. Brants atlika lēmumu uz vēlāku laiku. Viens nu gan viņam bija pilnīgi skaidrs. Ja viņš tagad izpaustu vīrieša identitāti, Reinhards pats tūdaļ ķertos tam klāt. Lai gan ZDF televīzijai bija tematiskā vadība, uz ugunslīnijas tūlīt nonāktu informācijas sniedzēji. Un varbūt arī slepkava. Brants gribēja gan vienu, gan otru. Gan rakstu, gan slepkavas.

Viņš sekoja Reinhardam uz arhīvu, tur noskatījās, kā Reinhards ar lietpratīgu tvērienu no plaukta ar simtiem videokasešu izvelk vajadzīgo, un sekoja viņam atpakaļ uz biroju. Tur Reinhards ielika kaseti videomagnetofonā. Brants ar visu krēslu ziņkāri pievirzījās viņam blakus.

Reinhards attina lentu. Operators patiešām filmējis jau no atklāšanas runas sākuma. Ekrānā bija redzamas platas marmora kāpnes mājas ārpusē, kas augšpusē kļuva šaurākas, labajā un kreisajā pusē atradās baltas kolonnas, bet virs ieejas stikla jumts. Fonā Brants pazina izstādes centrālo attēlu uz gaiši zilas sienas. Priekšplānā bijā novietota sarkana katedra, kāds pārbaudīja abus mikrofonus.

Nekas nenotika. Pēkšņi kameras priekšā parādījās Reinhards ar savu oranžo mikrofonu un sāka stāstīt par izstādes "Skats uz Eiropu" nozīmi arī no vācu un beļģu viedokļa. Augšā bija redzama melnā bikškostīmā tērpusies Angela Merkele labi ģērbta vīrieša pavadībā, kurš pieveda kancleri pie katedras un tur sāka ar viņu runāt. Kanclere izklausījās priecīga.

Nolādēts, Brants klusībā nolamājās.

Tad kamera pagriezās, parādīja citas kameras un gaidošie žurnālisti. Starp tiem bija arī Anne ļoti dārgā kostīmā, un Brants sajuta vieglu dūrienu. Kamera slīdēja pār miesassargiem, lūgtajiem viesiem vestibila krēslos, Brants šos cilvēkus nepazina, un beidzot iesāņus arī pār viesiem aiz nožogojuma.

Brants tūlīt ieraudzīja Katarinu Šūmani, kura bija ģērbusies uzkrītošā, tumši sarkanā kleitā. Viņa bija pagriezusies tieši pa kreisi un izskatījās mazliet nokaunējusies, it kā nupat būtu saņēmusi kādu negaidītu komplimentu. Viņai blakus stāvēja uzvalkā ģērbies Leo Luvē, lepns kā tēvs, kurš savu pieaugušo meitu pirmo reizi atvedis uz lielu pasākumu. Beidzot kamera atkal pavērsās kāpņu virzienā. Kuru katru mirkli bija jāsākas kancleres runai. Neveiksme, Brants nodomāja. Taču tad viņš to ieraudzīja! Vīrieti no "Pastāvīgās pārstāvniecības", atkal tumšā uzvalkā, tikai ar citām brillēm un pieglaustiem matiem. Viņš mazliet iesāņus stāvēja blakus piecu vīriešu grupai tumšos uzvalkos ar divrindu pogām, kuri saspringti lūkojās kāpņu virzienā. Tikai viņš skatījās citā virzienā. Pa labi. Šobrīd sacītie oficiālie vārdi par Eiropas ietekmi uz vācu glezniecību no politikas viedokļa viņu acīmredzot neinteresēja. Brants varēja skaidri nojaust, kam pievērstas vīrieša acis: Katarinai Šūmanei. Vīrietis bija uzņēmis sakarus, un viņa noteikti reaģējusi. Iespējams, viņš jau pārlika, kur varētu ātri sadabūt divas glāzes šampanieša, un kā šo jauno, pievilcīgo sievieti, kuru nejaušība viņam pasniegusi uz paplātes, varētu iespējami ātrāk uzrunāt.

Tagad Angela Merkele devās pie mikrofona.

-    Paldies! Brants noteica. Reinhards apturēja ierakstu.

-    Lūdzu, patiniet mazliet atpakaļ, Brants palūdza. Kad ekrānā parādījās tieši sešu cilvēku grupa, viņš uzsauca: Stop! Ja iespējams, es vēlētos dabūt šī kadra izdruku.

-   Tehniski tas ir iespējams, Reinhards centās iegūt laiku.

-    Ieraksta materiāls ir digitāli pārveidots montāžas datorā, no kurienes var atlasīt vajadzīgo attēlu. Katrs attēls ir kadrs, un katru kadru var atsevišķi izdrukāt kā fotogrāfiju. Tikai tā kvalitāte būs sliktāka nekā ar fotoaparātu uzņemtā.

-   Manām vajadzībām derēs, Brants izvairīgi atteica.

-    Kurš tad tas ir? Reinhards gribēja zināt. Es varu jums palielināt arī katru atsevišķu cilvēku.

-   Man pilnīgi pietiks ar grupas attēlu, Reinharda kungs. Šī situācija abām pusēm bija neapmierinoša. Brantam vajadzēja kaut kā reaģēt, lai pēkšņi nepaliktu tukšā. Es jums neko nedrīkstu sacīt, Reinharda kungs. Šis cilvēks ir viss, kas man ir.

-    Mēs taču varētu kopīgi noskaidrot, kas ir šis cilvēks. Un ja viss izrādīsies pareizi, ari to, kas stāv aiz tām trijām slepkavībām.

Tas bija skaidrs piedāvājums. Caurcaurēm kārdinošs. Pilnīgi negaidīts. Taču intuīcija Brantu brīdināja to nepieņemt.

-    Dodiet man četrdesmit astoņas stundas laika un savu vizītkarti. Tad jūs būsiet pirmais, kuram es pateikšu tā vīrieša vārdu, kurš redzams šajā attēlā. Reinhards izskatījās neapmierināts. Iespējams, ka Brantam pēkšņi radusies pavisam jauna iespēja. Un viņš to neizmantoja. Brants svārstījās. Un, dabiski, arī visu informāciju, ko būšu uzzinājis. Viņš vēl nebija pieminējis meklējamos dokumentus. Tie bija Branta ķīla. Viņam tikai vajadzēja uzzināt, kur tie atrodas. Un tāpēc jānoskaidro, kas ir šis vīrietis. Tad viss būtu pierādīts. Varbūt.

-   Kāpēc jūs to nevarētu tagad darīt? Reinhards nepiekāpās. Arī viņš jau bija sajutis briesmas. Kopā ar mani?

Nē. Brants bija izlēmis.

-   Es taču jums saku. Ir notikušas trīs brutālas slepkavības, varbūt jau tiek plānota nākamā. Es noteikti gribu tikt arī pie stāsta, taču man tas pagaidām nav tik svarīgi, vai nu jūs tā domājat vai ne. Es gribu atrast slepkavu. Man ir stingra pārliecība, ka rīkojies profesionālis. Ja jūs tagad ar skubu metīsieties par to runāt plašsaziņas līdzekļos, tad šie slepkavas noslēpsies. Dažreiz, lai kaut ko sasniegtu, ir jānoklusē tas, ko zinām. Par to es diemžēl esmu pārliecinājies. Varbūt slepkava vēl atrodas Briselē.

Reinhardu tas nepārliecināja.

-   Varbūt tiktu izglābtas citu cilvēku dzīvības, ja mēs šos faktus ātri nodotu atklātībai.

-   Diemžēl vēl nav nekādu izmantojamu faktu, bet gan tikai minējumi. Un es pazīstu dažus cilvēkus, kuri man var palīdzēt identificēt šo cilvēku.

Reinhards neizpratnē skatījās uz Brantu. Viņš kuru katru mirkli varēja pārtraukt šo sarunu. Un Brants to būtu pilnīgi sapratis. Tā arī notika.

Lūdzu, pagaidiet šeit, Branta kungs. Man tas jāapspriež. Reinhards izņēma kaseti no videomagnetofona un izgāja no telpas.

Brants satraukti gaidīja. Viņš ļoti riskēja, pats to jau sen labi apzinājās un lika visu uz vienas kārts. Uz trumpi, ko vairs neturēja rokās. Brants paņēma krēslu un apsēdās turpat, kur pirmīt. Pagāja divas minūtes, taču Reinhards vēl neatgriezās. Brants piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda un pāršķirstīja Tngesspiegel virsrakstus.

Berlīnes zoodārzā mazais Knuts valdīja pār visiem. Berlīnes banku skandālā bija nolasīts spriedums. Vainīgi tomēr brīvi. Frankfurtē vācu apgabala tiesnese uzskatīja, ka Korāns pieļauj varmācību laulībā. Un vācieši sūdzējās par sociālās aprūpes sistēmu.

Aizšķlris avīzes pēdējo lappusi, Brants ieraudzīja izdruku ar logotipu Lobln/ Control. Reinhards bija atzīmējis dažas vietas.

Dažādu partiju ES parlamentārieši ir Eiropas Enerģētikas Foruma valdē un ir tā aktīvi biedri, kā arī dažādu enerģētikas nozaru koncernu "asociētie biedri". Cita starpā EEF organizē vakariņu debates, konferences un delegāciju ekskursijas. Tas kalpo par enerģētikas nozares forumu, ko tieši uzklausa Eiropas ierēdņi. Iecienīti ir izbraukumi uz tādu kārdinošu uzņēmumu vai savienību rēķina kā EFEU. Ar prieku priekšpusdienā tika apmeklēts projekts ar nosaukumu "Iepazīstiet ilgtermiņa enerģijas resursus"pēc tam pēcpusdiena un nākamās dienas priekšpusdiena tika veltīta atomelektrostacijas apmeklējumam.

Brants uzmeklēja atsauci.

Energie France Europe (EFEU).

Viņš šķīra tālāk, Reinhards atkal bija kaut ko pasvītrojis.

EEF neatklāj, cik liels ir tā gada budžets un kas to finansē. Saskaņā ar informāciju, ko sniedz Amsterdamas Corporate Europe Observatorv (CEO), EEF gada budžets pārsniedz miljonu eiro, un to veido "asociēto biedru" iemaksātās biedru naudas.

Brants gaiteni izdzirdēja soļus. Nolādēts. Atlikušās rindkopas viņš paguva vienīgi ātri pārskatīt. Starp naudu ziedojošajiem "asociētajiem biedriem" bija uzskaitīti visi lielākie atomenerģētikas, naftas un ogļu ražotāju industrijas vārdi. Viņam steidzīgi vajadzēja piekļūt internetam.

Soļi gaiteni tuvojās. Brants atkal atšķīra avīzi un godīgi apsēdās krēslā. Reinhards atgriezās, vienā rokā turēdams kaseti, bet otrā izdruku. Viņam aiz muguras stāvēja dāma, kura bija Brantu sagaidījusi.

-   Četrdesmit astoņas stundas, Reinhards izaicinoši atkārtoja, tad pasniedza viņam izdruku un savu vizītkarti. Attēls nebija īpaši skaidrs, tomēr pietiekami, lai vīrieti varētu pazīt. Mēs esam ļoti ieinteresēti sadarboties, Branta kungs.

Tā varēja būt viņa lielā iespēja.

-   Pateicos jums par uzticību, Reinharda kungs.

-   Sakiet paldies Annei. Mani vēl šonedēļ jebkurā bridi var atrast šeit, Briselē. Nu tad lai jums veicas.

Reinhards jau ielika videomagnetofonā otru kaseti. Melnās drēbēs ģērbto vīriešu rindas ar portfeļiem izskatījās nebeidzamas. Brants paņēma savu mēteli un somu.

-   Šteinkoberas kundze jūs pavadīs ārā. Saudzējiet sevi.

Brants viegli pamāja ar galvu un izgāja gaitenī.

-   Jā, Branta kungs, Reinhards uzsauca viņam pakaļ. Tagad tikai neatskatīties. Ko es vēl jums gribēju pateikt… Reinharda balsī pēkšņi ieskanējās kaut kas tāds, kas Brantam vairs nepatika. Starp citu, mēs pazīstam trīs šajā attēlā redzamos cilvēkus.

Apmēram divdesmit lapas ar faktiem par Eiropas enerģētikas uzņēmumiem un lobēšanu Briselē, ko Brants bija izdrukājis kādā Eiropas kvartāla interneta kafejnīcā, padarīja skaidrāku viņa prātu, bet divi tur izdzertie Guinness kausi, to atkal aptumšoja. Jau divas stundas Brants sēdēja O'Farrel's krodziņā Luksemburgas laukumā. Fotogrāfiju, kas varētu atbilst vīrietim no "Pastāvīgās pārstāvniecības", Brants internetā nebija atradis. Ne starp Eiropas Savienības parlamentāriešiem, ne ari starp komisāriem, nemaz nerunājot par apvienībām, kuru mājaslapās no biedējoši vienmuļām fotogrāfijām blenza uzticību pieprasošas sievietes un vīrieši.

Tomēr tagad Brants zināja, kas slēpjas aiz saīsinājuma EFEU. Energie France Europe. Apvienība atomenerģijas atbalstīšanai, kā viņš drīz vien bija noskaidrojis. Franču vadībā. Ar prezidenta labvēlību. Centrālais birojs atradās tieši pie Hausmana bulvāra, un tas, kā Brants zināja pēc vairākiem nedēļas nogales iepirkšanās braucieniem kopā ar Anni, atradās valdības tuvumā pašā Francijas galvaspilsētas centrā. Francijā atomenerģija bija visas valsts lieta, viņu atomenerģētikas industrija tehniskā ziņā pasaulē bija vadošā.

Viņiem bija birojs Briselē un pat pārstāvniecība Berlīnē. Un, dabiski, arī zaļi aprakstīta mājaslapa vācu valodā. Tur viņi vienkārši saucās Energie fiir Europa "Enerģija Eiropai". Tālākās, ne gluži tik viegli atrodamās atsauces norādīja uz vadošiem franču un vācu tehnoloģiju uzņēmumiem un enerģētikas koncerniem. Atbilstoši Eiropas Savienības noteiktajiem augstajiem klimata aizsardzības mērķiem, EFEU aprakstīja atomenerģiju kā tīru un, pirmkārt, jau no oglekļa dioksīda brīvu enerģijas avotu, kā arī propagandēja pasaules urāna krājuma priekšrocības. Urāna vajadzēja pietikt vēl divsimt gadiem. Urāna stieņu pārstrāde bija atturīgi pieminēta kā blakus tēma sadaļā par drošību, bet par pārstrādātā urāna iespējamo izmantošanu atombumbas izejmateriāla ieguvei nemaz netika runāts.

EFEU. Eifēmisms zaļajai krāsai. Vismaz Vācijā. Tas piestāvēja tikpat labi kā interneta portāls "Žagata" finanšu inspekcijai.

Brants atkal bija uzdūries izglītojošām ekskursijām. Tās atbalstīja EFEU. Uzreiz pēc Briseles galotņu tikšanās klimata jautājumos Čehijas valdība bija uzaicinājusi ierasties Prāgā uz atomenerģijas forumu, par spīti tam, ka Temelinā, visbīstamākajā Čehijas reaktorā Austrijas robežas tuvumā, vēl aizvien tika runāts par bīstamiem negadījumiem. Čehijas un Austrijas "zaļie" pret to protestēja, un prezidentu Prāgas pilī tas bija novedis līdz baltkvēlei.

Krodzinieks ar āboliņa attēlu uz melna sporta krekla atnesa viņam vēl vienu Guinness alu. Stingrajā, gandrīz krēmam līdzīgajā, gaiši brūnajā putu cepurē bija iespiests Eiropas logotips. Brants pamazām sāka pierast pie asās garšas. Kā jau īru krogos pieņemts, viņš par alu samaksāja uzreiz.

Iri gan bija jautra tautiņa. Viņi strādāja visā pasaulē, un Dublinas alus brūzis nodrošināja oriģinālam atbilstošus krodziņus ar omulīgām nišām no tumša koka, lieliem televizoriem, pa kuriem pastāvīgi tika rādītas angļu futbola spēles, un desmit dažādām kartupeļu čipsu šķirnēm kā galveno ēdienu . Kāds gan brīnums, ka Nora Katalīna Bocova devusi priekšroku krodziņam London.

Pa ceļam cauri Eiropas kvartālam Brants bija pagājis garām, iespējams, tam būvlaukumam, kurš vienīgais apkārtnē atbilda Žana Marī Esēra aprakstam. Spriežot pēc ēkas lieluma, tas noteikti atkal bija biroju nams. Brants nebija redzējis nevienu policijas nožogojumu. Dzīve Briselē, no kuras Nora Katalīna Bocova bija tik brutāli izslēgta, atkal turpinājās. Pēdējais, ko viņa redzēja, noteikti bija Eiropas Parlaments.

Dusmas un droši vien arī aizvien pieaugošais alkohola līmenis asinīs Branta drosmi pārvērta pārliecībā. Jāatrod viņas slepkava. Arī Ahima Lauterborna slepkava. Un, dabiski, arī Katarīnas Šūmanes slepkava. Viņš bija pārliecināts, ka visas trīs slepkavības ir saistītas. Taču Šūmanes noslepkavošana pavisam noteikti izraisījusi visas pārējās. Jaunā praktikante iesākusi kaut ko tādu, kas tagad virzījās tālāk pats no sevis. Un kaut kur Briselē, neko nenojauzdams, sēdēja nākamais upuris. Brantam vajadzēja saņemties. Pie kā viņš bija palicjs?

EFEU. Tieši tā.

Pēc dīkstāves gadiem atomenerģija atkal sāka zelt un plaukt. Ļoti lēnām, tikko jūtami. Visu atsāka somi pēc tam, kad būvniecība tehnisku problēmu dēļ tika apturēta: ar jaunākās paaudzes franču reaktoru. Visā pasaulē tobrīd atradās 441 kodolenerģijas bloks, ko izmantoja 31 valstī. Saskaņā ar 2007. gada janvārī atomenerģētikas forumā publicēto atskaiti "Pasaules kodolreaktori", kodolenerģijas daļa veidoja sešdesmit procentus no visas pasaules kopējās elektrības apgādes. Lielākais atomenerģijas procents pēdējā gada laikā tika piedēvēts Francijai septiņdesmit astoņi procenti un piecdesmit deviņas atomelektrostacijas. Protams, ASV ar simt četriem reaktoriem bija lielākā atomenerģijas valsts. Atsevišķi ņemot. Eiropas Savienības rīcībā divdesmit septiņās valstīs bija pat vairāk nekā simt četrdesmit pieci reaktori, un tie apmierināja gandrīz trešdaļu strāvas pieprasījuma.

Francija izdarīja spiedienu. Žaks Širaks drīkstēja saglabāt savu atomenerģiju. Pareizāk sakot, Francija. Taču Francijā prezidents bija valsts. Viens vienīgs cilvēks ar neiedomājamu varu, kam pakļāvās pat plašsaziņas līdzekļi. Vācijā tā nebija.

Brants gandrīz aizrijās ar savu Guinness.

Francijā valsts sastāvēja vienīgi no atomenerģijas. Vācijā kopš 2001. gada sarkani zaļās valdības laikiem bija izlemts ilgtermiņā atteikties no atomenerģijas, lai gan tieši septiņdesmitajos gados kancleru Villija Branta un Helmūta Šmita sociāli liberālās valdības bija mudinājušas paplašināt kodolenerģijas ieguvi. Pēc tam sociāldemokrātu partija "zaļo" spiediena rezultātā piekāpās, samazināja apgriezienus un jaunajā koalīcijas līgumā ar kristīgajiem demokrātiem parakstījās par atteikšanos no kodolenerģijas. Pret to tagad darbojās enerģētikas lobijs, mēģināja iedzīt ķīli starp ekonomikas ministru, kurš bija kompetents šajā enerģētikas jomā, un vides ministru, kurš biedrojās ar Knutu.

Ķīlis starp sociāldemokrātiem un kristīgajiem demokrātiem. Uz ārpusi kanclere spoži mirdzēja savā prezidentūrā. Iekšienē draudēja stiepes pretestības pārbaude. Ne tikai atomenerģijas dēļ. Arī automašīnu dēļ.

Ko nozīmēja šāda premisa? Neviena valsts savas prezidentūras ietvaros nedrīkstēja gūt labumu sev pašai.

Nu labi, automašīnas bija izņēmums. Vācija bija Eiropas automašīnu nācija. Runa bija par darbavietām. Slepkavniecisks arguments rūpniecības komisijai. Vismaz noteikumi par oglekļa dioksīda izmešiem attiecās uz mazām franču un itāliešu mašīnītēm, bet ne jau uz vācu diženajām karietēm, ar kurām Eiropas reģenti labprāt brauca uz galotņu tikšanos. Un vācu vides ministrs sēdēja zoodārzā. Galu galā Vācija kopīgajā izplūdes katlā iemaksāja pietiekami daudz naudas, lai varētu lemt vismaz par ierobežojumiem.

Oglekļa dioksīda izmešu apjoms visā pasaulē jūtami pieauga, un visā pasaulē laika apstākļi aizvien biežāk kļuva neparedzami.

Brants pietiekami bieži bija rakstījis, kas būtu obligāti darāms. Piemēram, jāierobežo satiksme. Iesākumam. It īpaši kravu pārvadājumi. Taču to nevarēja darīt. Tas apdraudēja ekonomiku. Apdraudēja eksportu. Apdraudēja darbavietas. Un attīstību austrumu virzienā. Jauno Eiropas dalībvalstu ātrāka iekļaušana nebija iedomājama bez kravu pārvadājumiem. Tagad kravu pārvadājumu apjoms pieauga. Līdz pat astoņdesmit procentiem, ja kāds gribēja zināt skaitļus. Un līdz ar to pieauga arī oglekļa dioksīda izmešu apjoms. Par gandrīz divdesmit procentiem. Eiropā sešdesmit procenti naftas tika izlietoti satiksmes kustībai.

Tomēr tas nebija labi. Tas apdraudēja darbavietas, kas atkal sāka zust austrumos. Un vēl tā bija videi kaitīga enerģija.

Arī tas bija šizofrēniski. Ja klausītu vides aizsardzības savienībām, tad šī Eiropas lielākā industriālā nācija būtu atkarīga gandrīz vienīgi no saules un vēja, un tad visā apkārtējā vidē valdītu prieks un labs noskaņojums. Un cilvēki zem tumšām debesīm sēdētu aukstumā iesprostoti savās mājās, saltu un pirms gulētiešanas sveču gaismā lasītu citiem priekšā pasakas. Vai arī agri liktos gulēt. Tas gan, protams, ilgtermiņā paaugstinātu dzimstību un līdz ar to atrisinātu pensiju problēmu.

Nācās pasmieties pašam par sevi. Par spīti izredzēm uz lielāku pensiju, enerģētikas politikas ziņā tas nebija īstenojams.

Tātad tomēr atomelektrostacijas. Ar mazāku izmešu daudzumu. Lai nepalaistu garām augstus mērķus vai mazas izmaksas. Taču tam pietrūka iegansta. Un plaša atbalsta iedzīvotāju vidū. Pagaidām, Brants pie sevis nosmējās. Nemaz nebija tik pārdroši pareģot, ka arī vācieši varētu mainīt viedokli, tiklīdz būs saņēmuši savu nākamo rēķinu par elektrību. Un šie rēķini, kā zināja arī pats Brants, kļuva aizvien lielāki.

Kāds gan tur brīnums. Vācijas četri lielākie enerģijas ražotāji jau sen savā starpā sadalījuši visu tirgu un noteica strāvas cenas tādēļ, ka valsts bija spiesta bez ierunām atteikties no ietekmes enerģētikas jomā. Tāpat kā attiecībā uz pastu. Un drīz arī uz vilcienu satiksmi. Šie koncerni jau sen ieguldījuši līdzekļus jaunās, patlaban būvētās ogļu spēkstacijās. Nenovēršami. Bez filtriem un oglekļa dioksīda krātuvēm, tāpēc, ka tāda bija vīzija. Pret to tagad protestēja plašsaziņas līdzekļu izbiedētie cilvēki. Drīz Vācijā radīsies ne vien kustība pret AES, bet arī kustība pret ogļu elektrostacijām OES. Un protesti pret elektrības vadiem, pa kuriem no piekrastē uzstādītajiem vēja ģeneratoriem iegūtā strāva tika iepludināta tīklā. Un kaut kad pēc tam vairs nebūs vispār nekādas elektrības.

Vai ari tā būs dārgāka, no apkārtējām kaimiņu valstīm, kur amerikāņi, krievi un franči, daļēji sadarbojoties ar vācu speciālistiem, jau sen ieplānojuši atkal jaunas atomelektrostacijas. Tāpēc jau Euratom bija tik svarīgs. Patlaban tika plānotas apmēram četrdesmit atomelektrostaciju jaunceltnes, galvenokārt, protams, Indijā, Ķīnā un Krievijā. Iecerētā atomelektrostacija Bulgārijā pagaidām bija iesaldēta. Tur franči gribēja sadarboties ar krieviem. Brantam pārskrēja drebuļi. Krievija!

VDK pārvaldīta prezidenta supervara, kas sēdēja uz milzīgiem naftas krājumiem, kas sākotnēji bija tik izdevīgi iegūti pēc mūžīgā sasaluma izkušanas Sibīrijā. Zemes sasilšanas dēļ.

Brants iesmējās. Vainīgi krievi. Viņi visu sakarsēja, tāpēc tika pie enerģijas avota un varēja izdarīt vēl lielāku spiedienu uz valdību.

Jokus pie malas. Tā visa bija tikai tīra acu aizmālēšana. Zeme izsista no līdzsvara. Jau miljoniem gadu oglekļa dioksīds uzkrājās augos un dzīvajās būtnēs, karstuma un spiediena ietekmē tas pārvērtās par brūnoglēm un naftu. Gaisā bija pietiekami daudz oglekļa dioksīda, lai uz zemes uzturētu patīkamu temperatūru. Dabiska siltumnīcas efekta rezultātā. Tagad oglekļa dioksīds atkal izdalījās un izplūda gaisā. Dabiski, tur nevarēja iznākt nekas labs. Jau kopš otrā gadu tūkstoša sākuma ražotāji tika par to brīdināti. Neviens to neuztvēra nopietni. Un tagad temperatūra turpināja kāpt, un tas bija tikai sākums. Tādas aizvien vairāk attīstošās valstis kā Ķīna un Indija vēl nebija īsti sākušas apvaldīt savu kāri pēc enerģijas.

Taču politiķi tikai runāja un pasaules mēroga konferencēs norādīja uz iespējamiem apsvērumiem. Viņi neko nevarēja apkarot. Ja nu vienīgi kokus, kas patiešām varēja uzņemt oglekļa dioksīdu. Kā Krievijā. Tādēļ, ka Sibīrijā kokus cirta, lai piekļūtu dabasgāzei. Vai kā Brazīlijā un Indonēzijā, kur pie ekvatora tika izcirsti mūžameži, lai tur masveidā audzētu cukurniedres etanola ieguvei, lai to kā videi šķietami draudzīgu degvielu ar tīru sirdsapziņu liktu satiksmes attīstībā.

Neaptverami. Smadzenes pakļāvās naudai. Turklāt visā pasaulē audzēja pārāk daudz govju. Taču tās radīja metānu. Ik gadu 115 miljonus tonnu.

Vēl pirms dažiem gadiem Vācijas Bundestāga uzdevumā veiktā aptaujā tika konstatēts, ka, samazinot gaļas patēriņu, kas nāktu par labu arī veselībai, par vienu ceturtdaļu vai pat vairāk varētu samazināt uz klimatu attiecināmu izmešu apjomu.

Taču cilvēki turpināja iet uz McDonald's, it kā tas uz viņiem nemaz neattiektos.

Neprāts. Ik gadu visā pasaulē patēriņam tika nokauti 45 miljardi dzīvnieku. Toties tagad uzsākti pētījumi par vielu, ar kuru barojot govis, metāna apjoms samazinātos. Cerības stariņš. Šizofrēnija.

Brants atkal iedzēra pamatīgu malku. Krodziņš aizvien vairāk pildījās.

Brisele gribēja mazināt draudus klimatam, tomēr pieprasīja ceļu būvi, automašīnu un lidmašīnu satiksmi. Tāpat arī Vācija ar labvēlīgiem nodokļiem petrolejai atbalstīja lidošanu. Lai cilvēki varētu izdevīgi doties atvaļinājumos, tāpēc ka augstu nodokļu un sociālo nodokļu dēļ viņi vairs nepelnīja pietiekami daudz. Un lai nodrošinātu darbavietas pilotiem, stjuartēm un lidmašīnu apkalpes personālam. Un tādēļ, ka ikkatrai federālajai zemei steidzami bija vajadzīgas divas reģionālās lidostas. Lētajiem lidojumiem. Un tādēļ, ka naktīs pa visu pasauli vajadzēja izvadāt aizvien vairāk augļu, dārzeņu un UPS un DHL sūtījumu.

-    Tas viss ir Ķīnas dēļ, izmeta bārmenis, nolicis viņam priekšā Guinness un parādījis uz izdruku kaudzi.

-     Ķīniešiem vide ir pie vienas vietas, Brants atbildēja. Valdība vairs nevar apturēt reiz uzsākto ražošanas pieaugumu, lai netiktu aizslaucīta prom arī pati. Tā vietā ķīnieši iekaro tirgus ar saviem lētajiem un viltotajiem produktiem un saņem vēl ari valsts atbalstu attīstībai. Viņiem taču neviens nevar pavēlēt rūpēties par klimatu. Ik nedēļu tur tiek uzbūvēta jauna ogļu spēkstacija.

-   Es taču teicu, bārmenis vienaldzīgi bilda. Tas viss ir tikai Ķīnas dēļ.

Brants iztukšoja Guinness kausu. No tādām muļķībām varēja traks palikt. Viņš pasūtīja vēl vienu turzu kartupeļu čipsu.

Runa bija vienīgi par tirgu. Globālo un Eiropas, kam vajadzēja stāties pretī globālajam tirgum. Ekonomiskā ziņā. Ar eksportu. Un stabilu iekšējo konjunktūru. Iekšējo tirgu. Arī tur bija, par ko padomāt.

Brisele bija visu iekšējo tirgu sadales centrāle. Tas bija tikai viens liels iekšējais tirgus. Ekonomikai. Kapitālam. Kam tad vēl? Šis iekšējais tirgus bija vienas vienīgas aizkulišu mahinācijas, divdesmit septiņas valstis spekulēja tikai uz savu nacionālo izdevīgumu. Dažreiz ar citu palīdzību.

Likumi, ko federālā valdība nespēja pieņemt savās mājās, pēc dažiem gadiem, ak tu brīnums, atgriezās no Briseles kā vadlīnijas vai priekšraksti. Tur starp Parlamentu un Padomi notika tirgošanās pēc tam, kad lielākā daļa jau iepriekš kafejnīcās un bāros bija iekļauta shēmās un ES komisija beigu beigās visu apstiprināja. Un tad Vācijā neviens negribēja dzīvot.

Brantam uzmācās ļaunas aizdomas. Varbūt kaut kad arī par atomenerģiju tiks saņemta pavēle. Un ar to viss beigsies.

Prezidentūra allaž ilga pusgadu. Tad kārta pienāca nākamajai valstij. Tās bija Portugāle, Slovēnija un Francija. Vācija, atšķirībā no iepriekšējām, jau tagad gribēja daudz ciešāk sadarboties ar savām sekotājām. Nodrošināt plūstošu pāreju. Netraucētu pāreju no vienas ietekmīgās Eiropas valsts uz otru un ar Portugāli un Slovēniju kā slīdlenti.

Tā bija vadītāju iecerēta viltība. Pašreizējais Francijas prezidents atbalstīja atomenerģiju. Drīz Francijā gaidāmas vēlēšanas. Diezin vai tur varēja uzvarēt neprecēta sociālistu pārstāve. Tad jau labāk kāds stingri sīkpilsoņu nometnē noenkurojies ekonomikas draugs, cilvēks ar vislabākajiem sakariem lielo uzņēmumu vadības aprindās, kur visi nākuši no vienām un tām pašām elitārajām augstskolām, kur pēc vienošanās par kadru kalvi ar ENA saņēmuši pēdējo slīpējumu un sapratuši, ka tikai atomenerģija spēj garantēt, lai Francija joprojām būtu patīkama dzīvesvieta un pievilcīga vieta biznesam.

Ne jau visi Eiropā to uztvēra tik vienpusīgi. Brants iesmējās. Ja biznesa pārstāvji vēlējās saglabāt savu ietekmi Eiropā, tad Eiropas Parlaments nedrīkstēja iejaukties. It īpaši atomenerģētikas jautājumos.

Zaļo parlamentārietis Ahims Lauterborns gribēja, lai Parlamentam būtu lielāka ietekme uz Euratom. Iespējams, nē, varbūt pat nāvējoši ticami, ka no viņa biroja pazudušie paraksti bija netiešs pierādījums. Vismaz Lauterborna, varbūt arī Bocovas slepkavībai. Bet Katarīna Šūmane?

Diez vai viņa tādu parakstu krājumu būtu glabājusi pie sevis savā mazajā dzīvoklītī.

Un tikai šāda petīcija vien, par to nu Brants bija pārliecināts, nevarēja kļūt par trīskāršas slepkavības motīvu. Aiz tā visa noteikti slēpās vēl kaut kas. Bet kas?

Viņš vēlreiz pārlapoja savas izdrukas.

Kopš 1977.gada Eiropas Padome izveidojusi īpašu kredītlīniju atomenerģētikas tehnoloģijas attīstībai. Līdz 1989. gadam šie kredīti ar izdevīgām procentu likmēm izsniegti uzņēmumiem Francijā, Vācijā, Beļģijā, Itālijā un citās ES valstīs pavisam Brants vēlreiz apskatīja BUND sarakstu 2,8 miljardu eiro apmērā. Pēc tam iestājās klusums. Tikai 1994. gadā Eiropas Padome šī kredīta izlietošanas jomu nolēma paplašināt un Euratom kredītu Brantam nācās divreiz pārlasīt izmantot projektiem, kas paaugstinātu atomelektrostaciju drošību un efektivitāti Viduseiropā un Austrumeiropā.

Brants nosprieda, ka ar to atomenerģētikas industrija laikam gan atradusi jaunu darbības lauku. Līdz šim izdoto kredītu kopīgais apjoms bija sasniedzis 3,4 miljardus eiro. Viņš atkal iedzēra kārtīgu malku. Tātad pilnīgi skaidrs, ka saskaņā ar spēkā esošo rīkojumu Eiropas Komisijai no Padomes vajadzēja izlūgties kārtējo papildinājumu, tiklīdz būs izsniegti 3,8 no rīkojumā minētajiem četriem miljardiem.

Vai arī Euratom kredīta summa tika paaugstināta?

Pavasarī notikušās valstu vadību un valdību tikšanās laikā tika pieņemta vesela dokumentu pakete par nākotnes politiku enerģētikas jomā. Avīzes bija pilnas ar rakstiem par to. Tikai par tā dēvēto PINC dokumentu gandrīz neviens nebija rakstījis. PINC bija saīsinājums no Programmē Indicatif Nucleaire pour la Communaute un nozīmēja tik daudz kā "Norādošā kodolprogramma". Tā ietvēra prasību paaugstināt Euratom kredītlimitu saskaņā ar tirgus pieprasījumu.

Tas bija glīti aprakstīts. Pēc atomenerģētikas industrijas ieskatiem, tirgus pieprasīja turpmāku atomelektrostaciju būvēšanu Austrumeiropā, ar kurām tuvākajām laikā aizstāt nolietojušās spēkstacijas Vācijā. Līdz ar katru nākamo izsniegto kredītu automātiski pieauga pieprasījuma spiediens, tā kā kredīta limiti tad jau bija gandrīz izsmelti.

Un par kredīta limitu paaugstināšanu tika lemts pēc ECOFIN komisijas, Eiropas finanšu ministru padomes ierosinājuma. Vācu finanšu ministrs pārstāvēja sociāldemokrātu partiju, kas bija pret atomenerģiju.

Ak vai. Brants pakasīja galvu.

Eiropas Savienība bija sarežģītāka, nekā viņš līdz šim domājis. Un ja viņam, žurnālistam, kurš sacerēja rakstus sadaļai par enerģētikas politiku, vajadzēja vairāk nekā divas stundas un trīs Guinness kausus, lai puslīdz izprastu visas sakarības, ko tad varēja darīt parasts pilsonis? Gadījumā, ja parasto pilsoni tas vispār interesēja. Par to kopš zināma laika Brants šaubījās aizvien vairāk.

Viņš pameta skatienu uz pulksteni. Gandrīz astoņi. Viņš nebija saņēmis nekādas ziņas no Patrika Nolena. Tomēr Brants jau ari nebija izlūdzies konkrētu atbildi. Tātad viņam vajadzēja sēdēt un cerēt.

Viņš ļoti rūpīgi sakārtoja visas savas izdrukas un salika tās dokumentu portfelī. Ieraudzījis savu apakšveļu, Brants atjēdzās, ka šai naktij vēl nebija rezervējis nevienu viesnīcu. Uzmeklējis iepriekšējās dienas rēķinu, viņš uzgrieza telefona numuru. Paveicās. Numurs viesnīcā vēl bija brīvs. Viņš nosauca savu vārdu, kredītkartes numuru, brīdināja, ka ieradīsies vēlu, un izteica cerību, ka tikmēr tiks iztīrītas viņa drēbes.

-    Ak tad jūs sēžat šeit, stūrī, Bernhard, viņš pēkšņi sev aiz muguras izdzirdēja Nolena mazliet pārmetošo balsi. Tā viņu mazliet uzmundrināja. Nolens bija ģērbies citas krāsas vilnas jakā, mati nesen izmazgāti. Viņš ļāva zemē nokrist zaļi baltai sporta somai. No viena vaļējā rāvējslēdzēja gala ārā rēgojās hokeja nūja.

Nolens uzreiz pasūtīja divus kausus Guinness alus.

-    Hokejs! viņš paskaidroja, ieraudzījis Branta jautājošo skatienu. Es reiz spēlēju Veksfordas komandā. Tas gan bija sen. Un izmaksāja diezgan dārgi. Viņš norādīja uz saviem zobiem. Visi jauni. Tad parādīja uz pieri. Arī manas izredzes attiecībā uz sievietēm ir diezgan sarukušas.

-    Nu, es gan tā nedomāju, Patrik, Brants iebilda, skaļi smiedamies. Jūs esat politiķis, tam ir grūti pretoties. Mums, Vācijā, arī ir viens ministru prezidents…

-   Mēs ar diviem kolēģiem Briselē esam izveidojuši īru komandu, Nolens izlikās pilnīgi nedzirdam Branta iebildumu.

-    Mēs trenējamies katru ceturtdienu un regulāri spēlējam pret frančiem. To es nekad nelaižu garām. Tas mazina agresiju. Un man tieši tas ir vajadzīgs.

Brants klusībā apbrīnoja Nolenu. Viņš bija patiešām cerējis, ka Nolens ieradīsies. Viņam patika šis spēcīgais īrs un viņa vienkāršā izturēšanās.

-Jums jau sen bija laiks nosusināt šo purvu, Bernhard, Nolens negaidot ļoti nopietni sacīja un uzmundrinoši pacēla pret viņu savu krietni notecējušo glāzi, ko turēja rokā.

-    Slāinte!

-    Izsaku patiesu līdzjūtību par Noru Katallnu, Brants sacīja.

Nolens tikai pievērsa domīgu skatienu lielajam televizoram.

-   Kad es to cūku dabūšu rokā… Tad viņš atkal it kā izrāvās no transa un izslējās. Vai jūs vismaz esat vēl kaut ko noskaidrojis?

-   Domāju, ka jā, Brants pasmaidīja un pastāstīja par savu dienu. Kad viņš parādīja rezultātus, Nolens pasūtīja jau trešo Guinness.

-    Ārkārtīgi interesanta teorija, Bernhard. Vai jūs vispār zināt, ka Eiropas Parlaments tieši šobrīd gatavo ziņojumu par Euratom novērtējumu un Eiropas politiku atomenerģijas jautājumos pēdējo piecdesmit gadu laikā. Maijā tam vajadzētu tikt publicētam.

-   Nē, Brants godīgi atzinās.

-    Ļoti pozitīvs ziņojums. Es pazīstu ziņojuma sniedzēju. Viņš strādā labi. Arī šaurā jomā.

-   Tas taču ir aizraujoši. Brants piepeši kļuva lietišķs.

-   Nezinu, cik labi jūs esat pazīstams ar Eiropas Parlamenta noteikumiem, Bernhard.

-    Puslīdz.

Nolens iedzēra pamatīgu malku.

-    Nu, šim ziņojumam nav nekādas nozīmes leģislatīvā ziņā. Mana pieredze tomēr liecina, ka arī tad, ja parlamentam nav formālas teikšanas, tātad arī attiecībā uz Euratom, tā izteikumi labprāt tiek izmantoti kā aizbildināju mi vai pat kā viedoklis. Un jūs taču pats zināt, kas ietekmē Rūpniecības, pētniecības un enerģētikas komiteju.

-   Tik tiešām. Brants uz mirkli ļāva šīm jaunajām zināšanām nogulsnēties. Nolens viņa līdzšinējās domās pirmo reizi bija ieviesis kaut ko līdzīgu zināmai kārtībai.

-   Ziņojuma uzmetums, kas jāiesniedz minētās enerģētikas komitejas biedriem ierosināmo grozījumu izteikšanai, ir sacerēts franču valodā un tieši šobrīd tiek tulkots angliski.

-Un tad?

-   Ziņojuma sniedzējs neprot runāt franciski, vai vismaz ne tik labi, lai sapratsu visas nianses. Nolens tagad uzlūkoja viņu pāri alus glāzei kā tēvs, kurš vēro, kā viņa jaunākais dēls izsaiņo savu pirmo rotaļu vilcieniņu. Nora Katalīna ar viņu iepazinās valodas kursos.

Brantam vēl aizvien bija grūti aptvert kopsakarību.

-    Bet šim nolūkam Briselē taču ir pietiekami daudz tulku, vai tad ne, Patrik?

Nolens ar pārākuma apziņu iesmējās.

-   Dabiski. Taču ne jau tas ir galvenais. Mārī Klēra Bovē, jau minētās enerģētikas komisijas atbildīgā konsultante, ir francūziete. Un sākotnēji viņa ir no Francijas Ekonomikas ministrijas neatkarīgās atomenerģētikas nodaļas. Pilnīgi nejauši.

-    Tā nav nekāda nejaušība, Brants konstatēja gandrīz mazdrusciņ pārāk skaļi.

-   Jūs jau to teicāt, Bernhard, Nolens apslāpēja viņa aizrautību. Tomēr Nora Katalīna man pastāstīja, ka Ahims Lauterborns pret to iebilda, uzskatot, ka Francija grib šo ziņojumu pozitīvi ietekmēt. Un tā domāja ne tikai viņš.

-    Tas taču ir vēl trakāk, bija vienīgais, ko Brants par to spēja sacīt.

-    Nora Katalīna man sākumā īsi pastāstīja, ka viņa šo atbildīgo konsultanti gluli nejauši ir redzējusi kopā ar kādu ļoti labi ģērbtu kungu iznākam no viena labākā Briseles restorāna un kopā ar viņu iesēžamies automašīnā.

-   Automašīnā ar Francijas numuru? Brants secināja. Tātad Nora Katalīna to redzēja?

Nolens bija redzami domīgs.

-    Pilnīgi iespējams.

-   Varbūt tieši tāpēc viņu…? Brants gribēja izteikt atklātu minējumu. Tomēr, uztvēris Nolena skatienu, viņš savu pieņēmumu vairs nepauda skaļi.

-   Varbūt, Bernhard, Nolens izvairīgi piekrita un viegli uzsita viņam pa plecu. Un varbūt jūs to pat noskaidrosiet.

Brants nolēma pārstāt runāt par Bocovu un parādīja Nolenam Tobiasa Reinharda iedoto izdruku.

-   Šis ir tas vīrietis, ar kuru Katarīna Šūmane Berlīnē satikās "Pastāvīgajā pārstāvniecībā".

Nolens apskatīja izdruku, apdomājās un atdeva lapu atpakaļ.

-   Diemžēl šo cilvēku es nepazīstu. Toties vīrieti viņam blakus gan. Ar viņu man jau reiz ir bijusi darīšana. Tas ir Enerģētikas komisijas nodaļas vadītājs. Ļoti ietekmīgs cilvēks. Viņš ieturēja pauzi. Cita starpā viņš ir atbildīgs par atjaunojamās enerģijas veicināšanu Eiropā.

Brants mēģināja savā vēl aizvien gausi virmojošajā domu taifūnā ieviest zināmu kārtību.

-   Konkrēti Īrijā mēs tagad būvējam arī vēja dzinējus, Nolens piebilda.

-   Kopš kura laika tad Īrijā domā par vidi? Brants nobrīnījās. Tur taču jau gadiem ilgi viss griežas ap nepārtrauktu ekonomikas pieaugumu.

-    Pareizi gan. Un mums nav arī nekādu vides problēmu, Bernhard. Izskatījās, ka Nolens atkal ir atguvies. Vējš visus mūsu izmešus aizpūš uz Angliju, ha, ha, ha. Taču tāpēc jau arī nekas nenotiek. Mēs tos krāmus būvējam un atkal pārdodam. Starp citu, arī uz Vāciju. Prāmju pārvadājumi gan ir mazliet apgrūtinoši, toties mēs ietaupām izmaksu un nodokļu ziņā. To mani vecie kolēģi no Starptautiskās attīstības asociācijas ir viltīgi izdomājuši. Es šeit esmu palīdzējis izgādāt valsts subsīdijas, un par to esmu ticis pie dažiem kolēģiem, kuri man pēc tam ir palīdzējuši saistībā ar smēķēšanas aizliegumu.

-   Ak tad tā tas notiek, Brants tēloja izbrīnu.

-    Dabiski. Tāda ir Eiropas politika. Galvenais ir tirgus, nevis vide. Starp citu, Īrijā smēķēšanas aizliegums tiek lieliski ievērots. Cilvēki smēķē pie durvīm, tur sadraudzējas tādēļ, ka viņiem ir, par ko parunāt, un daudzi nesmēķētāji nāk uz krodziņiem. Tātad apgrozījums pieaug. Visiem ir labi.

-   Vācijā to gan ir grūti ieviest, Brants nobremzēja viņa sajūsmu.

-   Bullshit, Bernhard. Vācija ir kā haotiska vistu kūts, visi grib cits ar citu sarunāties, it īpaši laukos. Ar laiku šie Eiropas Savienības rīkojumi izplatīsies, un tad viss beigsies. Arī attiecībā uz telpām smēķētājiem.

-   Mēs esam novirzījušies no tēmas, Brants atgādināja un norādīja uz vīrieti. Ko tad es ar to tagad varu iesākt?

Nolens vēlreiz nopētīja izdruku.

-   Personīgi es aizietu uz Enerģētikas komisiju un vienkārši pavaicātu, vai tur šo vīrieti kāds pazīst. Kāpēc gan ne?

Šāds pragmatisks atrisinājuma piedāvājums atstāja Brantu bez valodas. Nākamās dienas priekšpusdienā viņš tik un tā gribēja doties turp uz demonstrāciju pret Euratom. Brants pazina enerģētikas komisāra preses pārstāvi. Viņš noteikti varēja pazīt šo vīrieti, ja vien tas patiešām strādāja Enerģētikas komisijā. Brants iedomājās par Tobiasu Reinhardu, kurš arī būs tur kopā ar savu filmēšanas komandu. Varbūt tur jau tūlīt būs iespējams šo vīrieti uzrunāt. Gadījumā, ja viņš tur vispār atradīsies. Bet par ko? Par to, ka viņš Berlīnē "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" saticies ar Katarinu Šūmani? Ka viņiem, iespējams, bijuši sakari? Šķiet, tas Briselē piederēja pie labā toņa.

-   Man nav ar ko sākt, Patrik. Es vēl nezinu, pie kā tas novedis. Dabiski, var minēt, ka runa ir par enerģētiku, varbūt pat par atomenerģiju un Euratom. Bet vai tāpēc būtu jānovāc trīs cilvēki?

-   Man jau ir bail, Bernhard. Nolens atkal domīgi paskatījās uz televizoru. Mīļotās sievietes nāve noteikti bija viņu satriekusi vairāk, nekā viņš to ļāva manīt.

-   Kaut kur šeit, Briselē, noteikti atrodas svarīgi dokumenti. Taču Katarīnas Šūmanes dzīvokli to nebija. Un tie neatradās arī parlamentā, jo pretējā gadījumā Nora Katalīna nebūtu nogalināta. Tie…

Brants ieraudzīja, ka Nolena acis nikni iezvērojas, un tūlīt izbeidza savus nepamatotos minējumus.

-   Jūs esat iestidzis purvā, Bernhard. Uzmanieties, lai tiekat ārā. Nolens pasūtīja vēl divus Guinness. Brants jau gribēja iebilst, ka viņam alus jau pamazām ir sakāpis galvā, taču Nolens noraidoši atmeta ar roku. Pats vainīgs. Brants atradās krodziņā kopā ar īru, turklāt ar noskumušu īru. Noskumuši īri dzēra visvairāk. Līdz šim droši vien vēl bija tikai sākums. Krietni noraizējies par savām aknām un prātu, Brants paskatījās uz trīs metrus garo viskija pudeļu rindu, kas aiz kakliņiem bija iekarinātas aizstiklotajā bārā. Viņam vajadzēja iespējami ātri tikt prom. Brantam nākamajā rītā katrā ziņā bija vajadzīga skaidra galva.

-   Jebkurā gadījumā jums ir lielisks raksts jūsu avīzei, Bernhard. Ekskluzīvs raksts, ko no jums droši vien nopirks jebkurš.

Brants nezināja, vai Nolens tīšām izteicies nepareizi, vai vienkārši pārteicies.

-    Man nav nekādas avīzes, Patrik. Esmu tikai ārštata žurnālists. Man nav ne pircēja manam rakstam, ne paša raksta. Līdz šim man ir tikai nepatikšanas ar policiju.

Neizskatījās, ka Nolens to sapratis.

-   Taču jūs esat labs cilvēks. Neatlaidīgs. Rūpīgs. Ļoti rūpīgs. Nepiekukuļojams, kā es vērtēju. Un ļoti, ļoti stūrgalvīgs, gluži kā īrs. Varbūt tieši tāpēc jūs man arī patīkat, Bernhard.

Šo negaidīto draudzības apliecinājumu Nolens izmeta pavisam vienkārši, joprojām turpinādams skatīties televizora ekrānā.

-   Varbūt tā ir mana problēma, Patrik.

Nolens vēl mazliet pavēroja spēli un tad pagriezās atpakaļ.

-   Tad pastāstiet taču.

-   Tur nav daudz, ko stāstīt…

-    BuUshit. Jūs kaut kas nomāc. Es taču to redzu. Nolens nolika viņam priekšā uz letes jau nez kuru Guinness. Man nav jāsteidzas. Neviens mūs vairs negaida. Tagad mēs arī varam piedzerties un gausties. Tikai uz dziedāšanu jūs mani šodien nepiedabūsiet.

Brants gan negribēja atzīties, taču šāds piedāvājums viņam gluži labi patika. Un tā nu viņš sāka stāstīt par savu labo darbu ekonomikas redakcijā un pētījumiem par sūtījumu piegādes dienestiem, kuru skaits aizvien pieauga, un kuri nodrošināja sev izdevīgus pasūtījumus no dažādām iestādēm un organizācijām, jo viņu cenas piedāvājums, dabiski, bija izdevīgāks par pasta piedāvājumu, jo tie saviem pastniekiem maksāja dempinga algas, tik zemas, ka šie pastnieki atradās uz pašas nabadzības robežas, un viņu ienākumus vajadzēja palielināt no šo pašu organizāciju piemaksām.

-   Īrijā tas neietu cauri, Bernhard. Īrijā ir noteikta minimālā alga. Arī manu brāļu un māsu uzņēmumā. Viņi nodarbojas ar kravu pārvadājumiem. Tur strādā īri, vācieši, spāņi un poļi. Un visi saņem vienādu algu. Vācija ir slima. Bet kāda tad īsti ir jūsu problēma?

Brants pastāstīja, ka aizvien vairāk vācu avīžu izdevēju dibina savus pasta uzņēmumus, kas aizvien jūtamāk ielaužas avīžu tirgū, un, ka sūtījumu piegāde 2007. gadā beigās šīs pilnīgās liberalizācijas dēļ, pēc izdevēju aprēķiniem, kļuvusi par īstu Eldorado. Ar miljardiem lielu apgrozījumu. Tāpēc Vācijā bija nevis tikai neaptverams pasta piegādes tīkls ar daudziem reģionālajiem pārkraušanas centriem un vēl vairākiem simtiem kravas automašīnu, kas braukāja šurpu turpu starp šiem centriem, bet gan trīs vai četri piegādes tīkli, kam katram bija vairāki simti kravas auto, un katru dienu sūtījumus piegādāja ne tikai dzeltenas, bet arī baltas, zaļas, brūnas uir sarkanas automašīnas.

-    Es saprotu, ko jūs gribat teikt, Bernhard. Tas ir tirgus. Un es pieļauju, ka tas īpaši nenāk par labu videi. Bet kāda tad ir jūsu problēma?

Brants stāstīja, ka par licenču izsniegšanu atbildīgā valsts aģentūra, pretēji deviņdesmito gadu Pasta likuma skaidrajiem norādījumiem, izdeva licences, lai gan pasta konkurentu algas nepārprotami bija zemākas par tirgus galveno dalībnieku, tātad arī pasta, aprēķinātā algu līmeņa. Un tad viņš piebilda, ka gribējis par to pastāstīt, taču galvenais redaktors to nav ļāvis, vai arī tas nav ļauts pašam redaktoram, jo viņu avīzei arī piederējis sūtījumu piegādes uzņēmums, un ar šādu kritisku rakstu viņi paši sev būtu kaitējuši. Vai arī ar pieprasījumu pēc minimālās algas. Un tad Brants, pretēji sievas gribai, šī iemesla dēļ uzteicis darbu.

-    Tāda ir mana problēma, Patrik, tagad es sevi saucu par brīvo žurnālistu, kas pelna grašus, un sieva grib no manis šķirties.

Nolens viņā visu laiku bija uzmanīgi klausījies. Viņš izdzēra savu Guinness un nolika glāzi.

-   Jūs esat idiots, Bernhard. Tomēr nelokāms idiots. Jums vajadzētu iet politikā. Par to mums jāiedzer vēl viens. Viņš pamāja bārmenim un apņēmīgi norādīja uz viskija pudeli letes galā.

Brants izbijās, jo viņa smadzenes jau pilnīgi peldēja alū, un viskijs viņu vienā rāvienā izspertu nirvānā.

-    Nē, Patrik, lūdzu, nē. Man pietiek. Patiešām.

Nolens neticīgi nopētīja viņu.

-   Bet mēs taču tikai nupat esam sākuši dzert.

-    Nav tiesa, es pirms tam jau izdzēru vismaz trīs kausus alus.

-   Labi. Tad sēdiet mierīgi, kamēr es jūs panākšu. Un tad mēs sāksim.

Viņš pasauca atpakaļ bārmeni, kurš patlaban bija pacēlis virs izlietnes divas glāzes, un viskija vietā pasūtīja sev vienu

Guinness.

Brantu pamazām sāka pārņemt bailes. Viņš piecēlās un sajuta, ka mazliet grīļojas. Viņam vajadzēja pačurāt un nekavējoties iziet svaigā gaisā. Vispirms viņš devās uz tualeti un pēc tam sajutās mazliet labāk. Tikai spiediens galvā vēl bija saglabājies.

-Jūs taču tagad vienkārši nedrīkstat iet prom, Bernhard. Jūs man liekat vilties.

-   Pats sacījāt, ka jums patīk mana nelokāmība. Ja es teicu, ka eju, tad ari iešu.

-   Okay, Nolens acīmredzami neapmierināti noteica. Tad man atkal jādzer vienam pašam.

Brantam iekšēji uzmācās riebums, tomēr radās iespēja beidzot izteikt vārdos savu dilemmu, ko jau kopš rīta bija glabājis sevī.

-   Pasveiciniet jūsu sievu, kuru es nepazīstu, kad viņa jūsu Briseles birojā atkal papildinās ģimenes ienākumus.

Pagāja trīs, varbūt četras sekundes, kamēr Nolens saprata šī izteikuma eksplozīvo jēgu. Brants bija gatavs iekost sev mēlē. Nolena skatiens nepārprotami skaidri liecināja: viņu brīnišķīgajai draudzībai pienācis gals.

Jūs esat labs žurnālists, Bernhard, viņš noteica un uzgrieza Brantam muguru. Tomēr tālu netiksiet. Tas ir redzams.

Brants paņēma somu, uzmeta plecos mēteli un devās tieši uz durvīm. Izgājis ārā, viņš uzreiz atcerējās, ka atkal nebija atvadījies. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu doties atpakaļ, taču tad aizliedza sev to darīt. Viņš Nolenam piezvanīs no rīta.

Viņš spraucās cauri ļaužu grupai, kas Brantu cieši nopētīja, kad viņš otrā galā atkal iznāca ārā un mazliet grīļodamies aizgāja pa Rue du Luxembourg. Augšā, mazā parkā, viņš uzreiz sajutās labāk. Pie loka ceļa viņš jau puslīdz bija atguvies. Protams, viņam vēlreiz vajadzēja pačurāt. Guinness burtiski uzreiz izskrēja cauri organismam. Brants iegriezās Rue Ducale un kreisajā pusē atkal ieraudzīja spoži izgaismoto karaļa pili. Spiediens bija neizturams, tuvumā ne dzīvas dvēseles, tomēr Brants nevēlējās piečurāt karaliskās puķudobes. Tik pieklājīgam taču vajadzēja būt. Pretējā pusē bija redzami atvērti vārti, kas veda uz lielu parku. Tas jau bija labāk. Brants pārgāja pāri ielai. Bija tumšs, tikai no parkam apkārt izvietotajām laternām cauri kailajiem kokiem plūda neliela gaisma. Kreisajā pusē Brants saskatīja slēgtas ielas kafejnīcas ēnu un pagājās vēl tālāk. Tieši tobrīd, kad viņš ar spēcīgu strūklu aplaistīja kādu koku, viņam šķita, ka tuvumā kaut kas klusi nokrakšķ. Brants atskatījās. Nevienu neredzēja.

Brants nebija no bailīgajiem. Studiju gados viņš galu galā bija ticis pie brūnās jostas karatē, kas vēl šodien radīja zināmu drošības apziņu, tomēr viņam sametās mazdrusciņ bail. Degvīns, nē, Guinness, bija viņam licis pilnīgi vienam pašam iet cauri parkam. Brants pārlika, vai labāk nevajadzētu doties atpakaļ. Taču ceļš jau kaut kur bija pazudis.

Šoreiz Brants dzirdēja kaut ko nošņirkstam. Viņš pieklusa. Celiņš bija smilšains, tur noteikti kāds nāca. Pa ielām pie laukuma garām brauca automašīnas. Brants vairs nezināja, cik vēls īsti ir. Viņš gribēja vienīgi doties uz viesnīcu, izgulēties un cerēt, ka rīt ieradīsies uz brokastīm laikā. Viņš dziļi ieelpoja, lai savaldītos. Pēc tam vēlreiz izvēmās. Tikai šoreiz uz ceļa.

Kāds atradās viņam aiz muguras. Brants to saju ta. Nekas neknikšķēja un nešņirkstēja, taču viņš paskatījās un sev aiz muguras ieraudzīja cilvēku. Lielu, spēcīgu vīru tumšās biksēs, melnā ādas jakā un ar tumšu jūrnieka cepuri galvā. Vīrietis vairs neslēpās. Brants to labi zināja. Viņš bija iekritis lamatās. Bēgt nebija jēgas. Nu gan bija mēsli.

Tikai nekrist panikā. Tikai vienkārši nikni nemesties prom, nepalikt bez elpas un spēka kaut kā reaģēt. Branta sirds pukstēja mierīgi, tomēr adrenalīns guVa virsroku pār alkoholu. Viņš apsvēra. Divi čurātāji vienā parkā, tā nu gan bija liela sagadīšanās. Vīrietis atradās viņam tieši aiz muguras.

Brants pagausināja gaitu un nesteidzīgi izgāja uz ceļa. Viņš paņēma rokā somu, ko pirms tam bija nesis uzmestu plecā. Tā bija smaga un varēja noderēt, lai aizstāvētos. Soļi tuvojās. Brants gluži vienkārši pagriezās un palika stāvam.

Vīrietis bija pārsteigts. Viņam rokā bija pistole. Ar klusinātāju. Brants tādus bija redzējis daudzās kriminālfilmās.

Vīrietis notēmēja uz viņu un nu varēja Brantam trāpīt precīzi. Taču viņš to nedarīja.

Tātad viņš no Branta kaut ko gribēja. Tā bija iespēja. Vīrietis stāvēja viņam pretī.

Ou sont Ies documents7 ? viņš noprasīja un panācās vēl tuvāk.

-   ļe ne sals pasK , Brants godīgi atteica un pateicās Dollas kundzei par pacietību.

Vīrietis ar pistoli norādīja uz viņa somu.

-   Tur to nav, Brants atteica un paskatījās vīrietim acīs. Un ieraudzīja aiz vīrieša kādu ēnu. Tātad viņam vajadzēja novilcināt laiku un mainīt taktiku. Oui, icP, viņš sameloja un norādīja uz somu.

-   Ouvrez'°\ vīrietis pavēlēja.

-   Regardez"l Brants tūlīt atbildēja un paskatījās tumsā vīram garām. Tagad atlika vienīgi izvēlēties īsto brīdi.

-   Je connais cette combine12 , vīrietis nepatīkami iesmējās.

-    Tas nav nekāds joks, tu, idiot! Brants skaļi nolamājās. Tu taču gribēji redzēt.

Vīrietis izskatījās manāmi apmulsis. Brants uzmanīgi pavēra somu un izvilka no tās dažas interneta kafejnīcas izdrukas.

Uz mirkli Brantam šķita, ka, par spīti blāvajai gaismai, francūža acīs kaut kas iezibsnījies. Varbūt viņš iedomājās, ko darīs ar saņemto prēmiju, kas droši vien pienācās par labi padarītu darbu. Šajā mirklī Patriks Nolens ar savu hokeja nūju iegāza viņam tieši pa sprandu, it kā jau tūkstošiem reižu būtu trenējies izdarīt šādu sitienu.

-    Pats vainīgs, Brants iesaucās, kad francūzis ar pēdējo jautājošo skatienu vienkārši nokrita uz priekšu. Pistole izslīdēja viņam no rokas un iekrita smiltīs. Nolens ar spēcīgu spērienu to ietrieca krūmos.

-    Labs komandas darbs, Bernhard, viņš uzslavēja. Ļoti labi izraudzīts brīdis. Taču man šķiet, ka būs labāk, ja mēs tagad iesim.

Brantam uz mirkli saļodzījās kājas, Nolens paņēma viņa sporta somu, satvēra Brantu aiz rokas un vienkārši aizvilka prom.

-   Kā…? Brants spēja vienīgi izstomīt.

-    Es jums sekoju, Bernhard. No jūsu puses bija diezgan vieglprātīgi pašreizējā situācijā naktī tā vienkārši staigāt pa ielu. Turpmāk jums labāk vajadzētu braukt ar taksometru.

-   Bet kā… Brants vēl aizvien nespēja skaidri domāt.

-   Es šo cilvēku pazinu. Vakar viņš bija London krodziņā un izgāja ārā tad, kad to izdarīja Nora Katalīna. Un O'Farrel's krodziņā viņš pirmīt sēdēja aiz jums. Tā kā es diemžēl biju spiests atteikties no sava pēdējā viskija. Nolens uzmundrinoši uzsita Brantam pa plecu. Galu galā jūs šeit vēl būsiet vajadzīgs.

-   Šobrīd es tā nedomāju, Brants vēl dzirdēja paša sacītos vārdus. Tad viņš zaudēja samaņu.

Piektā nodaļa

Piektdiena, 23.marts

Brisele

Didelidelimm!

Šo ārkārtīgi skaļo modinātājpulksteņa signālu viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Didelidelimm! Kaut kur līdzās viņa galvai. Didelidelimm!

Viņš pavēlās iesāņus uz vēdera, ar labo roku pataustījās pēc šī miera traucētāja un vienkārši no augšas uzsita pa to.

Didelide…

Brants pavēra acis. Pusdeviņi. Pa logu ieplūda saules stari, ar viemi lēcienu apspīdēdami tīru apakšveļu un zeķes līdzās viņa spilvenam. Turpat atradās arī aspirīns. Brants mēģināja saprast, kur atrodas. Gulta jau atkal bija sveša. Tas gan nebija nekas neparasts. Brants piecēlās. Tīra, nospodrināta dēļu grīda. Ļoti plati dēļi, kā uz kuģa klāja. Persiešu paklāja imitācija. Balts mūra kamīns. Sen nelietots. Uz kamīna malas rotaļu lācis zaļi balti oranžā adītā jakā. Pret sienu atsliets zils piepūšamais matracis. Melnbalta fotogrāfija ar daudziem akmeņiem un daudzām aitām. Ģimenes fotoattēls ar diviem pusaudžiem un resnu sievu. Brūns drēbju skapis ar pavērtām durvīm. Vismaz ducis pelēkbrūnu vilnas uzvalku. Zaļi balta sporta soma. No somas ārā rēgojās…

Āāā!

Piepeši Brants pavisam pamodās. Līdzās apakšveļai bija nolikta zīmīte.

Labrīt, Bernhard

Ceru, lai esat labi izgulējies. Kad pamodīsieties, es jau būšu Parlamentā un tur arī pabrokastošu. Šodien man vēl ir svarīga tiesas sēde, un ar mani varēs sazināties tikai vēlā pēcpusdienā, jūs atrodaties manā St.Gilles dzīvoklī. Diemžēl man virtuvē gandrīz nekā nav, kā jūs zināt, mana sieva dzīvo Dublinā, taču tēja un grauzdiņi tur atradīsies. Taksometru stāvvieta ir pie Louizalaan. Ārā pa durvīm, pa kreisi un tālāk tikai uz priekšu. Tikai, lūdzu, aizveriet durvis.

Nedomājiet vairs par to francūzi. Viņš neko citu nebija pelnījis. Tas noteikti nav ierastais Parlamenta rīcības veids, taču šajā gadījumā tas bija nepieciešams. Neviens mūs mv redzējis. Ceru, ka Jums par mani nav radies pārāk slikts iespaids.

Daudz panākumu turpmāk,

Patriks

P.S. Jums vajadzētu kaut ko steidzīgi darīt ar savu krākšanu.

Brants pamazām sāka atgūt sajēgu. Patriks Nolens bija viņam izglābis dzīvību un nolēmis labāk paņemt viņu sev līdzi uz mājām, nekā vest uz viesnīcu, kur pie viņa šorīt droši vien ar lielāko prieku būtu ieradies Žans Marī Esērs, lai pēc tam kārtīgi nopratinātu. Gudrs gājiens no īra puses.

Branta kungs, vai jūs man varētu paskaidrot, kāpēc mēs šorīt Briseles parkā atradām nosistu franču profesionālo slepkavu?

Uz to es diemžēl nevarēšu atbildēt, Esēra kungs.

Nudien. Patiesībā nebija nekāda iemesla saistīt mirušo francūzi ar viņu vai Nolenu. Varēja tomēr gadīties, ka mirušajam bija līdzi Branta vārds vai fotogrāfija. Viņam ar Nolenu labāk būtu vajadzējis to pameklēt. Taču nu jau bija par vēlu.

Šis dzīvoklis Brantam patika. Gaišs, augsti griesti, nekādu lieku krāmu, vienkārši veidots un ļoti kārtīgs. Katrā gadījumā ērtāks par viesnīcu. Lai gan septiņdesmit eiro iztērēti velti. Tur vairs neko nevarēja darīt.

Viņš Nolenu vispār nebija dzirdējis. Pat nesaprata, uz kurieni Nolens viņu vilcis. Galva vēl aizvien dūca. Kuņģis uzvedās apbrīnojami mierīgi. Gluži pretēji, tajā pamazām sāka mosties viegls izsalkums.

Patriks Nolens bija varens vīrs. Zinošs, interesants un apķērīgs. Ja Brants varēs piedalīties nākamajās Eiropas vēlēšanās, viņa balss noteikti tiks Nolenam. Tagad Nolens savu darbu veica tā, it kā nekas nebūtu noticis. Varbūt viņam pat veicās spīdoši.

Brants apdomājās. Viņš nekādi nespēja atcerēties, par kuru 2004. gadā nobalsojis. Un vai vispār piedalījies vēlēšanās. Visdrīzāk jau ne. Līdz šim Eiropas politika viņam nekad nebija likusies īpaši interesanta. Nākamreiz viss būs citādi. Viņa mazā ceļojuma pozitīvais blakusefekts.

Vai francūzis patiešām bija miris?

Brants piecēlās, uzvilka bikses un piegāja pie skapja. Ilgi nebija jāmeklē. Uz nūjas plakanās daļas varēja sataustīt vieglu iespiedumu. Brants nodrebinājās. Viņam gandrīz gribējās novilkt ar plaukstu sev pār skaustu.

Patiesībā viņiem vajadzēja doties uz policiju. Pamatā tā bija pašaizsardzība. Francūzis gribēja viņu nošaut. Pavisam noteikti. Visvēlākais pēc tam, kad Brants viņam atklātu dokumentu atrašanās vietu. Tāpat, kā viņš nošāva Noru Katalīnu Bocovu un izgrūda pa logu Ahimu Lauterbornu. Par to Brantam nebija nekādu šaubu. Bet vai tad viņiem varēja noticēt?

Piedzēries īru parlamentārietis, kura draudzeni šis pats vīrietis iepriekšējā dienā spīdzinājis un nošāvis? Vēl vairāk piedzēries vācu žurnālists, kuram jau tāpat bija vienas vienīgas nepatikšanas ar beļģu policiju?

Pēc stundām ilgas izvaicāšanas Nolenu, kā jau politiķi, droši vien atbrīvotu, taču viņu, Bernhardu Brantu, aizturētu.

Žans Marī Esērs būtu priecīgs: man ļoti žēl, Branta kungs, taču es jūs jau brīdināju. Ja vēlreiz iejauksieties mūsu izmeklēšanā, es jūs aizturēšu. Aizvediet viņu prom!

Tam Brantam tagad nebija laika. Viņš paņēma aspirīnu un cauri lielajai dzīvojamajai istabai un ēdamistabai devās uz virtuvi. Tā bija šaura un gara, gaiša koka un gaiši brūna mākslīga materiāla apvienojums ar gāzes plīti un trauku mazgājamo mašīnu. Stūrī blakus ledusskapim atradās dažas ūdens pudeles, tosters un paciņa maizes grauzdēšanai. Brants izšķīdināja aspirīnu un vienā rāvienā izdzēra dzirkstījošās zāles. Tad ieskatījās ledusskapī. Tajā atradās tikai piena paka, sviesta trauks, dažas šķēlītes siera celofāna iesaiņojumā un desmit skārdenes Guinness alus. Uz bufetes stāvēja sarkana kartona kārbiņa ar tējas paciņām. Barry's Red Label. Labāk nekā nekas.

Kamēr ūdens vārījās, Brants paskatījās ārā pa logu. Ļoti šaura un acīmredzot klusa iela ar diviem restorāniem un veikalu pie krustojuma, tās galā varēja redzēt Louiztdaan. Tur Brants ievēroja garām braucošas automašīnas. Baltajā jūgendstila mājā ielas pretējā pusē patlaban ģērbās kāda kaimiņiene. Valdzinoša. Pamanījusi, ka tiek novērota, viņa nikni aizrāva ciet aizkarus. Cerams, ka Nolenam tāpēc nebūs jācieš.

Ūdens uzvārījās, Brants atrada krūzi ar Īrijas karogu un sarkanu kravas mašīnu ar uzrakstu Mouvin-on, uzlēja tēju un paņēma to līdzi uz vannas istabu. Uz vannas malas Nolens viņam bija atstājis tīru dvieli. Brants nolika krūzi uz izlietnes baltās apmales, ļāva Guinness atlikumam iztecēt podā un gāja dušā. Pēc piecām minūtēm viņa dzīvesprieks jau bija daļēji atgriezies. Viņš noslaucījās, apdomājās, vai apmaiņai vajadzētu atstāt savu apakšveļu, tomēr tūdaļ atteicās no šīs domas, pameklēja un atrada virtuvē celofāna maisiņu, ietina visu tur un ielika sainīti portfelī. Apēdis divus grauzdiņus ar sieru un kārtīgi nomazgājis traukus, viņš izgāja no Nolena dzīvokļa.

Bija bez divdesmit desmit. Tuvākajā laikā Brantam noteikti vajadzēja aiziet uz banku. Daudz pārvietojoties ar taksometru, viņa skaidrās naudas krājums bija krietni sarucis. Brants izgāja uz ielas ar sliktu sirdsapziņu un pēc katra soļa skatījās apkārt, vai tikai tuvumā nav policija.

Priekšā uz stūra patiešām stāvēja taksometri. Brants nosauca savu galamērķi, šoferis tikai pasmaidīja, izbrauca uz loka ceļa, iegriezās pa labi Rue de la Loi un pēc piecpadsmit minūtēm sasniedza Komisijas ēku. Brisele bija tik liela un noteikti apskates vērta, Brants nodomāja, likdams apturēt automašīnu kādā šķērsielā, bet viņš kopš otrdienas vēl aizvien līkumoja pa vienu un to pašu apkārtni.

Viņš bija klāt tieši īstajā laikā. Zem jumta Komisijas ēkas priekšā bija sapulcējusies septiņdesmit, varbūt pat simt cilvēku grupa, tika uzstādītas kameras, Brants pazina Tobiasu Reinhardu, kurš, protams, ļoti uzmanīgi novēroja notiekošo pie plata, dzeltena plakāta ar sarkaniem un melniem uzrakstiem.

Daudz nelaimes dzimšanas dienā, Euratom!

Eiropieši pieprasa:

Apdzēsiet kodolenerģiju!

Zem uzraksta bija vairāku vides organizāciju logotipi.

Jauni cilvēki baltos aizsargtērpos, kādus izmantoja kodolreaktoru darbinieki, ar kaut ko līdzīgu maziem maisiņiem galvā viņi nedaudz līdzinājās vienradžiem bija ielenkuši enerģētikas komisāru Andri Piebalgu. Viņi turēja četrstūrainas, zilas kartona kastes ar maziem dažādu Eiropas valstu karodziņiem, Eiropas logotipa zvaigžņu aplis bija pārveidots par atomenerģijas logotipu. Brants panācās tuvāk.

643686 paraksti pret atomenerģiju, vēstīja uzraksts ar lieliem, sarkaniem burtiem. Smiedamies, nē, mazliet nokaunējies, Piebalgs saņēma savu dāvanu. Vismaz ducis fotogrāfu steidzās to iemūžināt, dega televīzijas kameru sarkanās lampiņas.

Tas nu gan ir pārsteigums, Branta kungs, no sāniem kāds viņu uzrunāja angļu valodā ar austrumeiropiešiem raksturigu akcentu. Brants pagriezās un ieskatījās draudzīgajā latvieša smaidā, ko viņam veltīja Jānis Jēkabsons, Enerģētikas komisijas preses sekretārs. Jūs taču šoreiz neesat pie mums pieteicies.

Slaidais, apmēram četrdesmit gadu vecais vīrietis, kā jau allaž, izskatījās ļoti kopts.

-   Šeit esmu gluži nejauši, Jēkabsona kungs, Brants iesmējās, sveicienam pasniedza roku un norādīja uz demonstrāciju. Iespaidīgi. Gandrīz sešsimt piecdesmit tūkstoši parakstu no visas Eiropas.

Jēkabsons tikai paraustīja plecus.

-    Branta kungs, kas gan ir gandrīz sešsimt piecdesmit tūkstoši parakstu pret gandrīz četrsimt deviņdesmit miljoniem pilsoņu? Nenozīmīgi, tīrais nieks, par to pat nav vērts runāt. Varbūt dažas fotogrāfijas avīzēs, daži kritiski televīzijas komentētāju izteikumi, un tas arī viss. Plašā Eiropas sabiedrība no tā neko daudz nesaprot, un viņi par to ari īpaši neinteresējas. Mums par to nevajadzētu raizēties.

-   Tomēr jūsu komisārs gan izskatās gluži iespaidots.

-    Enerģētikas komisārs Piebalgs allaž ir pieklājīgs. Enerģētikas jautājumos viņš rūpīgi apsver visus argumentus. Gan no atomenerģijas pretiniekiem, gan, dabiski, arī no atomenerģijas atbalstītājiem.

Stoiskā mierā Piebalgs pieņēma vienu dāvanu pēc otras. Izskatījās, ka šī norise Jēkabsonam jau apnikusi.

-   Vai atnāksiet iedzert kafiju, Branta kungs? Es labprāt jums vēlētos iedot preses paziņojumu.

-    Par ko tas ir?

-    Enerģētikas komisārs Piebalgs un viņa Slovēnijas kolēģis Janešs Potočņiks pirms divām nedēļām iesniedza kopīgu dokumentu par Eiropas enerģijas ieguves nākotni. To es jums labprāt iedotu līdzi. Vai jūs to vēlaties saņemt angliski vai franciski?

-    Franču nozīmi Eiropas Savienībā nevar novērtēt par zemu, Brants daudznozīmīgi sacīja. Jēkabsons šo mājienu izlikās nedzirdam.

-    Diemžēl vāciski man šoreiz nekā nav. Abi komisāri ir izvirzījuši tēzi, ka augstos klimata aizsardzības mērķus Eiropā būs grūti sasniegt, ja atomelektrostacijas tiks slēgtas. Vai jūs par to gribētu uzrakstīt?

-    Es to jau daru. Vācijā tas ir kutelīgs temats. Bet tas taču gluži nav Eiropas Savienības oficiālais uzskats, vai ne, Jēkabsona kungs?

-   Mēs šeit arī runājam nevis par politiku, bet gan par faktiem. Komisārs Piebalgs jau sen ir fiziķis, komisārs Potočņiks ir tautsaimnieks. Ignalīnā jau ir pašiem sava Baltijas atomelektrostacija.

-Kur?

-   Tas ir Lietuvā. Ja jums ir laiks, es jūs uzaicinu to apmeklēt. Mēs tieši šobrīd plānojam izzinošu braucienu dažiem izraudzītiem Eiropas Savienības parlamentāriešiem un starptautiskajiem žurnālistiem.

-   Ar draudzīgu EFEU atbalstu? Brants tieši noprasīja.

-   Par to es šobrīd neko nezinu, Jēkabsons izvairījās. Viņš bija profesionālis. Tikai uz mirkli viņa vaigi zem acīm bija viegli noraustījušies. No Klausa Gerbera Brants zināja šī neapšaubāmā pazīme liecina, ka cilvēks nerunā patiesību. Tāpēc Gerbers, runājot ar Brantu, nekad neskatījās viņam tieši acīs.

-    Nav jau arī tik svarīgi, Brants sameloja.

Jēkabsons Komisijas ēkas vestibilā aizveda viņu pie dažiem saliekamajiem galdiem, kas bija atdalīti ar pārvietojamajiem aizslietņiem. Grafiki un skaitļi apliecināja Enerģētikas komisijas ieceres attiecībā uz nākotnes enerģiju. Cik nu Brants ātrumā paguva ievērot, tad atomenerģija bija visai ievērojama nākotnes enerģētikas apvienojuma daļa. Taču alternatīvās enerģijas apjoms nepārprotami grasījās pieaugt.

Brants paskatījās apkārt. Lielā reģistratūrā, kas bija iebūvēta galvenajā vestibilā, pastāvīgi pieteicās jauni apmeklētāji. Arī šeit Brants ievēroja tādus pašus drošības pasākumus kā lidostās.

-   Branta kungs! Jēkabsons pieklājīgi piedāvāja. Galds bija klāts, ar maizītēm pilnās paplātes vēl nebija aiztiktas. Vēl vienu kafiju?

-    Ļoti labprāt.

Jēkabsons norādīja uz bufetes galdu.

-   Ņemiet vien mierīgi, tūlīt visa banda būs klāt, un tad preses pārstāvjiem vairs nekas nepaliks pāri. Un jūs mums esat svarīgs.

-   Paldies. Brants negribēja atklāti atzīties. Tomēr viņš bija izsalcis. Ar abām grauzdētajām maizītēm un vecu sieru viņam nebija pieticis.

Jēkabsons atgriezās ar divām kafijas tasēm. Tā bija stipra, un Brants tūlīt kļuva mundrāks. Arī maize ar laša fileju bija ļoti svaiga. Brantam patika preses konferences. Viņš tikai nobrīnījās, kāpēc komisārs šeit nolicis bufetes galdu, ja ārā notika protesta demonstrācija. Iespējams, tā bija uzbrūkošas komunikāciju stratēģijas daļa.

-   Ko jūs par to teiktu, ja mēs vācu elektrības koncerniem vēlētos atņemt viņu tīklus, Branta kungs?

Tagad Brants cauri platajam loga stiklam ieraudzīja, ka Komisijas ēkai tuvojas policijas automašīnas. Viņš kļuva nemierīgs.

-   Man tas šķiet tikai loģiski, viņš piekrita Jēkabsonam. Viņam pēkšņi radās nelāga sajūta. Vajadzēja pasteigties. Elektrības koncernu vara beidzot ir jāsalauž. Patērētāju labā.

-   Mēs ari tā domājam, Branta kungs. Par to mums tuvākajā nākotnē vēl būs kaut kas sakāms. Jūs taču esat mūsu pusē.

-   Tieši tā, Brants iesmējās. Vajadzēja nogaidīt izdevīgu brīdi. Ienāca kāds jauns vīrietis, spriežot pēc viņa caurlaides, Komisijas līdzstrādnieks, kaut ko iečukstēja Jēkabsonam ausī un atkal izgāja ārā.

-   Vai jums ir vēl kāds konkrēts jautājums, Branta kungs? Jēkabsons mudināja pasteigties. Man tagad jāparunā ar jūsu kolēģiem no ZDF.

Tobiass Reinhards! Par viņu Brants jau bija aizmirsis. Droši vien viņš jautās par izdrukā redzamajiem cilvēkiem. Brantam vajadzēja pasteigties pirmajam.

-   Protams, Jēkabsona kungs. Tas, protams, tikai daļēji skar enerģētiku.

Brants piesardzīgi atvēra portfeli. Viņam bija vajadzīgs brīdis, lai atrastu izdruku. Tad viņš to atlocītu nolika uz galda, norādīja uz Katarīnas Šūmanes iespējamo pavadoni un ar acu kaktiņu vēroja Jēkabsona reakciju.

-   Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

Jēkabsons viņu pazina, to Brants tūlīt pamanīja. Zem acīm. Viņš izbijās tik ļoti, it kā nebūtu rēķinājies ar kaut ko tādu. Taču tad savaldījās. Pilnīgi. Jēkabsons bija glums kā zutis. īsts preses sekretārs. Tāds, kurš ari sliktus jaunumus prata pasniegt kā lielu veiksmi. Vai arī neko. Brants piebilda:

-   Šis kungs līdzās, cik man zināms, kopā ar jums šajā namā piešķir Eiropas Savienības subsīdijas īru vēja ģeneratoriem.

Jēkabsons norija siekalas. Viņš iedzēra malku kafijas, lai iegūtu laiku. To varēja skaidri redzēt.

-   Kur tas bija? Jēkabsons atbildēja ar pretjautājumu.

-   Palaix des Beaux-Arts. Septītajā martā. Mūsu kancleres Angelas Merkeles atklāšanas runas laikā par godu izstādes "Skatiens uz Eiropu" laikā. Tur piedalījās daudz dažādu vācu un beļģu prominenču.

Jēkabsons pūlējās savaldīties. Līdzstrādnieks atkal atgriezās, pamudinoši pamāja. Jēkabsons zibenīgi izmantoja šo izdevību.

Es jums uzreiz nevaru pateikt, kas ir šie cilvēki no Bozāra. Tagad jums vajadzēs mani uz mirklīti atvainot. Mums taču noteikti vēl būs laiks. Tikmēr paņemiet sev vēl kādu maizīti, Branta kungs.

Brantam pietika ar mirkli, lai saprastu, ko viņš nupat dzirdējis. Skaidrs, ka viņš nevar doties uz Eiropas Savienības Komisiju, lai tur izdibinātu slepkavības iespējamos līdzdalībniekus vai, iespējams, pat pasūtītājus. Nolena ierosinājums bija smieklīgs. Tomēr viņa minējums apstiprinājies. Šis vīrietis noteikti bija no Enerģētikas komisijas. Pavisam noteikti.

Taču Jēkabsons nevēlējās Brantam izpaust viņa vārdu. Tas nu bija pilnīgi skaidrs.

Izruna. Z. Jēkabsons nebija teicis "Bosāra" kā Leo Luvē, ar s, bet gan "Bozāra", ar z. Brants drudžaini domāja.

Brants bija saēdies pietiekami daudz maizīšu un devās uz izeju. Viens no vides aktīvistiem vēl aizvien uzstājās ar runu. Jēkabsons sarunājās ar Tobiasu Reinhardu. Viņi nepamanīja Brantu, arī abi policisti viņu nepamanīja, kad Brants pavisam tuvu Komisijas ēkas stiklotajai un aizrestotajai fasādei aizgāja uz Šūmana laukumu. Pastāvīgajā izstādē lielos, iestiklotos plakātos bija redzama Briseles vēsture un Eiropas kvartāla rašanās.

Tas Brantam tagad bija pilnīgi vienaldzīgi. Briselē viss ir tik ērmīgi.

Reiz jau tā bija. Šādu ziņu Katarīna Šūmane bija atstājusi Tanjas Hāges balss pastkastītē. Nē, Tanja Hāge to tā bija sapratusi.

Brants uzmeklēja izvēlni "zvanītie numuri" un piezvanīja Tanjai Hāgei. Viņam vajadzēja sagaidīt piecus zvana signālus. Viņa izklausījās mazliet miegaina, taču Brantam bija paveicies.

-    Labrīt. Te Bernhards Brants.

-Kas?

-   Bernhards Brants. Žurnālists no Ķelnes. Mēs otrdien satikāmies Berlīnē, kafejnīcā Starbucks.

Pagāja mirklis. Brants bija nonācis pie loka ceļa. Nekur nebija neviena taksometra. Viņam iešāvās prātā, vai tikai labāk nevajadzētu iet uz metro. Braukšanas karte vēl nodrošināja deviņus braucienus, un viņam noteikti vajadzēja taupīt naudu.

-    Es atceros. Vai jūs atkal esat Berlīnē? Vai gribat noskatīties "Vampīra deju"?

Viņš iesmējās.

-   To es varu izdarīt arī šeit. Nē, nopietni. Esmu Briselē.

-   Vēl aizvien Katarīnas dēļ?

-Jā. Un man ir vajadzīga jūsu palīdzība.

Brants varēja dzirdēt, kā viņa otrā līnijas galā vilcinās.

-   Bet es taču jums jau pateicu visu, ko zinu. Un policijai arī. Viņi mani par to vēl divas reizes nopratināja. Manuprāt, viņi Katarīnas nāvi uztver daudz nopietnāk, nekā jums šķiet.

-    Par to man prieks. Runa ir par kādu sīkumu. Iespējams, svarīgu sīkumu.

-Jā?

-   Vai jūs vēl varat precīzi atcerēties, ko Katarīna jums ierunāja balss pastkastītē?

-   Dabiski. Es to esmu atkārtojusi jau dučiem reižu.

-   Tad, lūdzu, atkārtojiet vēlreiz.

Brants nolēma braukt ar taksometru. Arī tad, ja vajadzēs pagaidīt.

-    Viņa teica: "Es tagad esmu Berlīnē. Ja ar mani kaut kas atgadīsies, lūdzu, paziņo policijai. Briselē viss ir kā bazārā." To es nekad neaizmirsīšu.

-   Vai jūs par to esat pārliecināta?

-   Pilnīgi.

-   Tam nav nekādas jēgas. Šeit, Briselē, gan viss dažreiz ir kā bazārā, taču šādā sakarībā tam nav nekādas jēgas.

-   Tā viņa teica.

Pirmais taksometrs viņam vienkārši pabrauca garām.

-   Starp citu, tas franču šlāgeris krodziņā, no kura Katarīna jums zvanīja iepriekšējā dienā, saucas Ne rne quitte pos13 .

-   Tā tas tiešām varētu būt, Tanja piepeši sāka izklausīties gandrīz dusmīga.

-   Hāges kundze, lūdzu, vēlreiz rūpīgi padomājiet. Varbūt Katarīna teica Bozāra? Brants to izrunāja ar z. Tas viss ir Bozārā?

Šķita, ka Tanja Hāge ir kļuvusi patiešām domīga.

-   Varētu būt. Vai tas ir svarīgi?

-   Ļoti svarīgi.

Otrais taksometrs apstājās, Brants tajā iekāpa.

-   Bosāra, viņš īsi izmeta šoferim. Ar s. Kā to izrunāja beļģi. Šoferis pamāja.

-    Tā viņa katrā ziņā neteica, Brants dzirdēja Tanjas Hāges balsi.

-   Ko tad?

-   Bozāra. Ar s. Pilnīgi varētu būt, ka viņa sacīja "Bozāra". Ar z. Fonā valdīja liels troksnis. Kas tad tajā Briseles Bosārā notiek?

Brants atradās tuvu atrisinājumam. Pavisam tuvu.

-   Tur ir ļoti interesanta izstāde par Briseli. Vai Katarīna jums ir tieši minējusi kaut ko par šo izstādi?

-   Varētu būt. Paklausieties, Branta kungs, es to nezinu.

-    Tas jau nav slikti, Hāges kundze. Jūs man tik un tā esat ļoti palīdzējusi. Novēlu jums jauku dienu.

Tanja Hāge vairs neko neteica.

Tas vēl aizvien bija tikai minējums, taču ļoti konkrēts minējums. Un tā bija iespēja. Varbūt pat vienīgā iespēja.

Brants uzmeklēja Leo Luvē telefona numuru.

Kad taksometrs piebrauca pie loka ceļa, Brantam bija pilnīgi skaidrs, ko Katarīna Šūmane pateikusi tovakar, kad viņš tai uzgrūdās pie "Pastāvīgās pārstāvniecības". Tas viss ir Bosārā.

Brantu caurstrāvoja patiesas veiksmes sajūta. Līdzīgi viņš jutās toreiz, kad bija nojautis, ka netiek ievērots Pasta likums. Taču tas bija pavisam cits stāsts. Tagad viņš atradās Briselē. Un nebija tālu no tā, lai atklātu trīskāršu slepkavību. Par spīti visai pretestībai. Viņš atkal sajutās ļoti stiprs. Un arī lepns.

Ja šie dokumenti vēl patiešām atradās Briselē, tad tie bija Bosārā.

Brants atlaidās sēdeklī un uzgrieza Leo Luvē telefona numuru.

Pamazām viss patiešām sāka iet kā bazārā.

Dāms stāvēja ļaužu grupas malā Eiropas Savienības Komisijas priekšā un vēlreiz pārliecinājās, ka viņš 1999. gadā rīkojies pilnīgi pareizi, pretēji Marionas gribai pieņemdams piedāvājumu doties uz Franciju. Jau toreiz bija skaidrs, ka sarkani zaļā federālā valdība pārtrauks ieilgušo atteikšanos no kodolenerģijas.

Neaptēsto pasaules glābēju nožēlojamajai izrādei pamazām pienāca gals. Un vācieši atkal stāvēja protestētāju pirmajās rindās, cīņa pret oglekļa dioksīdu nesaturošas enerģijas ieguves saprātīgu atrisinājumu viņa dzimtajā zemē jau sen bija kļuvusi par nelaimīgas savienības mantru. Vecie sešdesmitastoņgadnieki, kuri krievu iesoļošanu Afganistānā bija uztvēruši kā ticību komunisma sapnim, un jaunie veselīgo brokastu pārslu fetišisti, kuri domāja, ka saule, vējš un govju mēsli palīdzēs apgādāt industriālu valsti ar strāvu. Nabaga Vācija.

Toreiz tas skāra arī viņa nākotni. Tad Vācija bija līdzās, lai piešķirtu viņam vadošo lomu atomenerģijas tehnoloģijā. Pirmos pāris gadus viņš nostrādāja La Defense, pēc tam viņam tika piedāvāts Energie France Europe galvenā uzņēmuma vadītāja amats. Viņš bija sevi profilējis, viņiem vajadzēja vācieti, un šī apvienība tika nodibināta tikai ar nolūku mazināt draudošo vācu pretestību attiecībā uz atomenerģiju Eiropā. Francijā nebija nekādas pretestības, katrā ziņā ne tādas, ko nevarētu kontrolēt. La Defense. un Elysee šajā ziņā cieši sadarbojās. Nebija jābrīnās, ka visi patiešām ietekmīgie cilvēki cits citu pazina kopš Napoleona dibinātās Ecole Polyteclmique laikiem, ko saīsināti dēvēja par Polytechnique vai arī tikai par X. Tā bija vislabākā augstskola inženieriem, kas gribēja kļūt par uzņēmumu vadītājiem.

Specializācijas nolūkos studenti apmeklēja kādu no trim vadošajām inženieru augstskolām. Dāms to, dabiski, zināja. Ecole des Ponts et Chaussees, kuras absolventi tradicionāli būvēja gandrīz visas Francijas ielas, tiltus un tuneļus. Die Ecole Centrāle, kurā bija studējis Gustavs Eifelis, vai Ecole des Minēs de Paris, kuru galvenās ēkas atradās Parīzes centrā, Senmišela bulvārī un Luksemburgas kvartālā. Viena no to vadošajām nozarēm bija enerģētika, pirmkārt, atomenerģētika. To dēvēja par X-mines. Ja kāds sacīja "es esmu X-mines", viņš Francijā no visiem tūlīt izpelnījās dziļu cieņu. Gigantiska kliķes būšana, salīdzinājumā ar kuru dažu vācu ministru prezidentu sakari Andos bija tikai tāda bērnu dzimšanas diena.

Francijā politika un bizness bija nešķirami. Cilvēki pirmo reizi satikās septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu vecumā, studēja vienā augstskolā un, iespējams, vēlreiz satikās arī ENA, Parīzes Ecole nationale d'administration, Valsts vadības augstskolā. Pirmkārt, tur viņi visi iemācījās vienādi domāt un runāt. Un viņi bija visur. Areva, Airbus, Peugeot Citroen, Thales Group, Suez Group, Total, Saint-Gobain. Un, dabiski, arī ministrijās.

Vācijā strādāt bija grūtāk. Un dārgāk. Dāmām vispirms vajadzēja EFEU pusē dabūt Hansu-Helmūtu Šmitu-Hauku, neapmierinātu enerģētikas sekretāru no Vides ministrijas, ar kuru viņam jau agrāk bieži bijusi darīšana. Herberts Lūrs beidzot bija Šmitu-Hauku pārliecinājis. Lūrs domāja par atomenerģijas nākotni, taču viņam pašreizējā stāvoklī bija uzlikti groži. Piesaistīt Šmitu-Hauku saviem mērķiem bija viegli. Tika ieguldīta krietna nauda. Lūrs sagādāja ērtības. Tas stiprināja arī Dāma pozīcijas La Defense. Tomēr šīs pozīcijas pamazām tika apdraudētas.

Šorīt vilcienā no Parīzes uz Briseli Dāms bija saņēmis ziņu no Tapī, ka Brantu meklē Beļģijas policija saistībā ar Tapī labākā vīra nāvi. Tapī pats vēl īsti nezināja, kas noticis. Tikai, ka vienā no centrālajiem Briseles parkiem atrasts nogalināts bijušais ārzemnieku leģiona kareivis.

Kopš tā brīža Dāms jutās nemierīgs. Tapī bija pilnīgi pārrēķinājies, un Brants viņam kļuvis bīstams. Lūrs sēdēja Berlīnē un pat nenojauta, ko sadarījis.

Tagad Andris Piebalgs atstāja tribīni un nostājās kameru priekšā. Viņa līdzstrādnieki un referenti bija vairākas reizes uzaicināti uz EFEU informācijas pasākumu Briselē. Tikai pašam Piebalgam personīgi Dāms vēl nebija ticis klāt. Komisārs līdz šim bija izvairījies no jebkādas tikšanās ar viņu. Taču tam jau bija domāts Lūrs. Lūrs sēdēja pašā vidū. Un viņš līdz šim jau bija šo to paveicis. Ja tas nāks gaismā, tā būs diezgan liela katastrofa.

Jānis Jēkabsons stāvēja līdzās Andrim Piebalgam un pārraudzīja intervijas, ko enerģētikas komisārs sniedza starptautiskajiem žurnālistiem. Visai Eiropai vajadzēja pastāstīt par šīs apnicīgās vides organizācijas rīcību. Tas viņus sabiedriskajā domā atmetīs atpakaļ par pāris nedēļām. Vācieši bija šizofrēniķi. Pāris neizskaidrojamu leikēmijas gadījumu vecu atomreaktoru apkārtnē vai dažas miglas noplūdes reaktorā un visi jau uztvēra to kā tuvojošos kodolkatastrofu. Nelīdzēja arī simtkārtēji paskaidrojumi, ka Černobiļa bijusi izņēmuma gadījums. Toreiz, 1986. gada maijā, miljoniem māšu atsauca savus bērnus no rotaļu laukumiem, baidoties no radioaktīvajiem nokrišņiem. Tie, protams, atnāca tikai līdz Reinai. No Francijas Černobiļa atradās tālu prom, un viņi bija pārliecināti, ka viņu modernā tehnika gluži vienkārši ir labāka. Tātad pasaulei vajadzēja pirkt viņu tehniku. Pavisam vienkārši. Pasūtījumu grāmatas bija pilnas. Arī tad, ja dažreiz lēmumu pieņēmējiem vajadzēja piepalīdzēt ar nelielām, uzņēmumu reģistros rūpīgi iegrāmatotām neoficiālām finanšu devām.

Tikai vācieši nebija ar mieru, vides aizstāvju apvienības un plašsaziņas līdzekļi smējās par vilcināšanos Somijā un neizpildītajiem projektiem. Taču vācieši atteicās strādāt ar uzlabojumiem. Un viņi neuzticējās paši savām sāls raktuvēm. Tāpēc Vācijā vajadzēja izskatīt iesniegumus, diskusijas vēlreiz pamatot ar faktiem un cerēt, ka vismaz kāds žurnālists Greenpeace vai BUND dēļ nebūs zaudējis saprātu. Tas bija dārgi, taču naudai nebija nekādas nozīmes. Naudas pietika vienmēr.

Dāms pārzināja arī melno kasi. Ar to La Defense negribēja ielaisties nekādās darīšanās. Protams, francūži šajā ziņā visu pārsvarā uztvēra vienkāršāk. Nebija jābrīnās, ka viņi veica darījumus visā pasaulē, pat tuksnesī, kamēr vācu uzņēmējiem aizvien biežāk tika izteikti pārmetumi par korupciju. Vācieši kļuvuši tik bezpalīdzīgi. Bez korupcijas daži darījumi vispār nebija iedomājami. Vācieši arī ne no kā negribēja atteikties, neļāva dažiem panākumiem bagātiem menedžeriem kaut ko izraut no knābja, bet, kad viņu ārzemju pasūtījumi netika saņemti, vaimanāja par darbavietu samazināšanu. Dažreiz viņam bija kauns būt vācietim.

Tagad Piebalgs bija beidzis intervijas un iegāja atpakaļ Komisijā. Pūlis izklīda, vides aktīvisti nojauca savu skatuvi. Dāms devās tieši pie Jēkabsona.

-   Tas gan bija jauki, viņš ņirdzīgi sacīja.

-   Nevainīgi, Jēkabsons atsmēja. Vai nāksiet iedzert tasi kafijas?

-   Labprāt.

Viņš sekoja Jēkabsonam uz Komisijas foajē. Kur visa trakā banda bija metusies pie maizītēm. Šķīvji bija tukši kā izslaucīti. Pēc brauciena vilcienā Dāms jutās mazliet izsalcis. Jēkabsons atnesa divas kafijas tases un neuzkrītoši aizveda viņu pie galdiņa pašā drūzmas malā.

-   Vai jūs pazīstat vācu žurnālistu, kura vārds ir Bernhards Brants?

Dāma roka nodrebēja tā, ka kafija mazliet izšļakstījās pār tases malu.

-    Kā jūs pie viņa esat nonācis? viņš izvairījās no tiešas atbildes.

-   Es viņu pazīstu, Jēkabsons paskaidroja. Viņš regulāri raksta par enerģētikas jautājumiem. Patiesībā viņš ir patīkams kolēģis. Godīgs un objektīvs. Tikai retu reizi ļaujas ietekmēties no vilšanās. Mēs ar viņu labprāt sastrādājamies. Esmu viņu uzaicinājis braucienā uz Latviju.

-   Tas taču ir labi, Dāms nemanāmi izelpoja. Jēkabsons viņam iedeva salveti, lai varētu nosusināt kafiju no apakštases. Paldies. Ļoti draudzīgi.Brants nupat bija ieradies uz demonstrāciju.

Dāms nolēma labāk nolikt tasi uz galda.

-   Un viņš apvaicājās par Herbertu Lūru, Jēkabsons turpināja. Viņš man parādīja fotogrāfiju, kurā bija redzams Lūrs. Brants norādīja uz viņu un pajautāja, vai es šo cilvēku pazīstu. Es, dabiski, atbildēju noliedzoši.

-   Paldies Dievam, Dāms novaidējās. Kas tā par fotogrāfiju?

-    No Bosāra marta sākumā, kad jūsu kanclere uzstājās ar ievadrunu. Mēs tur bijām kopā ar dažiem viesiem. Nemaz nebija tik viegli tikt pie ielūgumiem.

-    Kur Brants ir ņēmis to fotogrāfiju?

-   To es jums nevaru pateikt. Tā bija mazliet graudaina, izskatījās pēc kadra no televīzijas pārraides.

-   Un kur tad šis Brants ir patlaban?

-    Manuprāt, viņš aizbrauca uz Bosāru.

Dāms savaldījās.

-   Sapratu. Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli. Es tūlīt atgriezīšos.

Viņam tagad vairs nebija laika noņemties ar Jēkabsonu. Izgājis no Komisijas ēkas, Dāms devās tieši pie policijas automašīnas, kas bija novietota līdzās ieejai.

Bija kļuvis nepārprotami siltāk, jau gandrīz kā pavasarī. Saskaņā ar kalendāru, tā arī vajadzēja būt 23 . martā. Leo Luvē ar melnu divriteni ieradās norunātajā satikšanās vietā pie Palais des Beaux-Arts Rue Ravenstein ielā, tumšas, garas, divdesmito gadu beigās būvētas divstāvu jūgendstila ēkas. Virs plakanā jumta plīvoja daudzu valstu karogi. Galvenā ieeja no kupolveida piebūves ar smagām durvīm no koka un stikla. Luvē pieslēdza savu divriteni pie luksofora staba līdzās gājēju pārejai. Arī viņš bija pielāgojies siltajam laikam. Uz gaiša krekla viņš bija uzvilcis tumšu jaku.

-   Patiešām priecājos, ka jūs vēlaties apskatīt šo izstādi, Branta kungs, viņš staroja. Jūs nebūsiet vīlies.

-   Ari es patiešām tā ceru, Luvē kungs.

Luvē pieklājīgi atvēra durvis un aicināja Brantu ienākt. Viņiem priekšā aizstiepās ļoti gara eja ar brūnganu marmora grīdu un lielām, no iekšpuses izgaismotām vitrīnām. Kāda paveca dāma ar ļoti koptiem, sarkanīgiem matiem pētīja citu izstāžu un mūzikas sarīkojumu reklāmas. Līdz šim Brants nemaz nebija zinājis, ka Bosāra ir īsts mākslas un kultūras templis.

Luvē piegāja pie informācijas letes, sasveicinājās ar jauno sievieti, kura atbildēja ar to pašu, pēc tam parunājās ar kādu citu formas tērpā ģērbtu sievieti pie biļešu kases līdzās lielajām kāpnēm ēkas ārpusē. No turienes uz augšu varēja nokļūt izstādē "Skatiens uz Eiropu". Likās, ka tā ir labi apmeklēta. Luvē jaunajām sievietēm acīmredzot ļod patika. Abpusēji. Viņš atgriezās, turēdams rokā četras brīvbiļetes, un divas iedeva Brantam. Viena "Vīzijām", otra "Skatienam".

-   Gadījumam, ja jums vēl būs laiks, viņš atklāti uzaicināja. Brants pateicās un neko neatbildēja, jo vēl nebija Luvē atzinies, ka pašreiz izstādes viņu interesē tikai pastarpināti. Viņš bija ieņēmis galvā iespējami drīz ar nākamo vilcienu atgriezties Ķelnē, gadījumā, ja kaut kur šajā muzejā patiešām izdotos atrast meklētos dokumentus.

Brants apstājās. Viņam taču vajadzēja nopirkt jaunu biļeti atpakaļceļam. Viņš aši parēķināja, ka pa to laiku diez vai varēs tikt pie ceļa izdevumiem. Pat tad, ja visi trīs valsts laikraksti viņa rakstam atvēlētu veselu lapu. Kad viņš atkal nokļūs Ķelnē, rakstu vajadzēs pārdot iespējami dārgāk.

Varbūt tomēr noslēgt vienošanos ar Tobiasu Reinhardu? Televīzija noteikti maksāja labi.

-    Vai kaut kas noticis, Branta kungs? Luvē viņam viegli iebikstīja sānos. Jūs kļuvāt tik domīgs.

-   Es jau arī esmu domīgs.

Luvē viņu pavadīja uz aptumšotu blakus telpu Bosāra gaiteņa atzarā. Uz gaišās sienas bija projicētas taisnstūrainas kastes ar lielu, melnu burtu uzrakstiem. Kā gan Brisele varētu izrādīties nozīmīga Eiropai un eiropiešiem?

Arī Brantu jau gadiem ilgi tirdīja jautājums par Briseles nozīmi Eiropas un eiropiešu acīs.

Atsevišķā auditorijā tika nepārtraukti rādītas filma, arhitekti un pilsētas plānotāji skaidroja savus priekšstatus par ideālu Eiropas galvaspilsētu. Brants aši pārlaida skatienu telpai. Tikai krēsli un ekrāns, nekādas iespējas kaut ko noslēpt.

-   Varbūt jūs vēlaties paklausīties? Luvē apvaicājās. Tas taču ir ļoti interesanti. Saskaņā ar vienu no pilsētas plānotāju teorijām viss Eiropas kvartāls vienkārši jānojauc un pilsētas nomalē jāuzceļ no jauna. Tas laikam gan ir pārdroši, taču tad visas institūcijas atrastos vienuviet.

-   Tas taču nav reāli, Luvē kungs.

-   Tā jau ir tikai vīzija.

-    Jūs gribat teikt, ka par to nevar samaksāt. Tad jau būtu vajadzīgs viss lauksaimniecības budžeta atlikums. Taču tad francūži noteikti vairs nepiedalītos. Uz mirkli Brants apstājās. Un ar francūžiem nedrīkst jokot. Varbūt iesim tālāk?

-   Kā vēlaties.

Luvē atkal aizsoļoja pa priekšu. Nākamā zāle bija mazāka, turklāt sadalīta ar pārvietojamiem ekrāniem. Tieši tas, ko Brants meklēja. Septiņi nākotnes Briseles modeļi. Mazu, baltu mājiņu grupas uz marmora plāksnēm. Saliktas uz četrstūrainiem, trīsstūrainiem un apaļiem eksponātu stendiem no balti lakota koka. Ideāla slēptuve.

Luvē bija redzami lepns.

-    Ko jūs par to teiksiet, Branta kungs?

-   Esmu apburts, Luvē kungs. Vai drīkstu jums uz īsu brīdi uzticēt savu somu? Brants paskatījās visapkārt. Bez viņiem telpā neviena nebija. Nevienu neinteresēja vīzijas Briselei. Vai arī Briseles vīzijas. Pat ne apsardzes personālam.

-    Bet, Branta kungs, ko tad jūs tur darāt?! Luvē gandrīz pārāk skaļi iesaucās. Brants jau bija pacēlis pirmo plāksni. Nekā. Luvē tūlīt saprata. Izstāde jūs nemaz neinteresē.

-    Daļēji. Lūdzu, uzmaniet, lai neviens to neredz. Runa ir par dzīvību un nāvi.

-Jūs gribat teikt…? Luvē nepārprotami bija sapratis, ko Brants šeit meklēja. Viņš pievienojās darbībai, nostājās pie izejas un pašķielēja ap stūri. Tur neviena nav, viņš nočukstēja.

-    Izcili. Brants jau atradās pie ceturtās plāksnes, eksponāta D "Eiropas krustceles", un bija spiests atzīt, ka mazo un lielo ēku modelīšu ciešajai apmetnei centrālajā laukumā piemīt zināms šarms. Plāksne bija smagāka par citām, viņš atkal pataustīja zem tās un pieskārās tur pielīmētam cietam papīram. Brants to strauji norāva, un viņam rokā palika brūna A4 formāta aploksne. Tā bija aizlīmēta un neaprakstīta. Brants šobrīd vislabprātāk būtu iekliedzies, tomēr apvaldījās.

-    Uzmanību! Luvē pie durvīm brīdināja.

Brants piesardzīgi ļāva plāksnei noslīgt atpakaļ un steidzīgi iegrūda aploksni somā. Telpā ienāca uzraugs, Luvē viņu iesaistīja sarunā.

-   Tas ir patiešām iespaidīgi, Luvē kungs, un es jums pateicos, ka jūs man to parādījāt. Un tagad es laikam vēlētos iedzert kafiju.

-   Tad būs labāk, ja kāpsim augšā uz kafejnīcu.

Viņi klusēdami uzkāpa pa izliektajām, ar tumši sarkanu paklāju nosegtajām kāpnēm, pagāja garām iespaidīgajai garderobei, sānu ieejai no Rue Rcn/ale un audioekskursiju aprakstiem, un beidzot nonāca ļoti vienkāršā, baltā telpā ar baltiem galdiem, melniem metāla krēsliem, rūsas sarkaniem krūmiem zaļās vāzēs un mazu bāra leti. Pa logu Brants varēja redzēt Briseles parku. Garām aizbrauca tramvajs.

-    Tātad kafiju? Luvē pārvaicāja, kamēr Brants apsēdās. Viņam redzami drebēja rokas, skausts bija viegli nosvīdis.

-   Noteikti, Brants satraukti atteica un nepacietīgi izvilka aploksni. Katarīna Šūmane, ja vien tā bija viņa, kārtīgi salikusi dokumentu kopijas piecās caurspīdīgās dokumentu mapēs. Branta sirds strauji pukstēja.

Pašā virsū atradās bankas Societe General izdruka uz Herberta Lūra vārda. Lūrs bija izņēmis 300 eiro. Nākamajā rindiņā bija redzams naudas pārskaitījums vairāk nekā 10000 eiro apmērā. Kontā atradās vairāk nekā 35000 eiro.

Brantam aizžņaudzās rīkle.

Šī nauda nākusi no viņš vēlreiz uzmanīgi paskatījās EFEU, Energie France Europe un, ciktāl Brants spēja iztulkot, bija apzīmēta kā atlīdzība par konsultācijām.

Viņš dziļi ieelpoja. Tas taču nevarēja būt. Tomēr viņš beidzot ticis pie vārdiem. Un aiz šiem vārdiem slēpās raksts avīzei. Slepkavības iemesls. Vismaz.

-   Vai jūs meklējāt to? Leo Luvē pajautāja un pasniedza Brantam tasi. Sev viņš bija pasūtījis ūdeni.

-     Katrā ziņā, Brants atbildēja un tomēr pagaidām nolika tasi uz galda.

-   Jums trīc rokas, Luvē aizrādīja.

-    Zinu.

Viņam vajadzēja vēl kādu pamatojumu. Otrajā mapē atradās piecas kopā sastiprinātas lapas, izdrukātas uz Enerģētikas komisijas veidlapām. Stingri konfidenciāli. Brants dkai pēc mirkļa aptvēra, ko tur rokās: pilnīgs saraksts ar sarežģītiem jēdzieniem angļu valodā, aiz kuriem iekavās bija nosaukumi. Temelīna, Belene, Forsmarka, Selafīlda, Kremela, Brunsbitela, Biblisa.

Šausmīgs uzskaitījums: Ārkārtas situācijām domātā strāvas ģeneratora atteice, īssavienojums transformatoru apakšstacijā, sprādzienbīstams ugunsgrēks. Brants aši pārskatīja šo uzskaitījumu, daži defekti viņam jau sen bija zināmi, citi vispār ne. Viņš nekādi nespēja aptvert, ka atomelektrostaciju drošība atkarīga no izmantoto tapu izturības. Pēdējā lappusē bija tikai viens defekts, toties apjomīgs: personāla kļūdas. Zem tā rezultāts: Pārāk maz darbinieku, kas savam darbam ir tikai daļēji apmācīti, ir pārstrādājušies un zaudējuši motivāciju, un bailēs no pārspīlētas preses reakcijas nevienam neatklāj visus radušos bojājumus un defektus.

Kāds blakus bija ar roku kaut ko pierakstījis. Uzmanību! Bīstama bunkurmentalitāte!

Brants to jau visu laiku bija nojautis.

Gandrīz alkatīgi Brants atvēra trešo mapi ar divām pelnu pelēkām lapām. Tās bija aprakstītas angliski. Visu to deputātu saraksts, kuri Eiropas Parlamentā saskaņošanas laikā varētu balsot par Euratom kredītlimitu paplašināšanu.

Viņi taču padomājuši par visu.

-   Neaptverami! Brants mazliet par skaļu iesaucās un gribēja to parādīt Luvē. Taču viņš tikai garlaikoti raudzījās ārā pa logu.

Ceturtajā mapē atradās viens vienīgs oficiāls dokuments uz Vācijas Ekonomikas ministrijas veidlapas. Adresēts kāda Vācijas elektrības koncerna vadībai. Brantam tik stipri drebēja rokas, ka viņš gandrīz nespēja palasīt. Vēstulē bija tikai daži teikumi. Mudinājums ņemt vērā apsvērumus, ka nākamajā gadā veco atomreaktoru ekspluatācija tiks izbeigta, tādējādi pagarinot atlikušo laiku līdz bundestāga vēlēšanām.

Neaptverami, Brants nodomāja. Skandāls.

Piektajā mapē atradās raksts franciski. Tas izskatījās ļoti oficiāls.

-    Kas tas ir? Brants pajautāja un norādīja uz veidlapas augšdaļu.

-   Ekonomikas ministrija, Luvē nevilcinādamies atbildēja pēc tam, kad atkal bija pagriezies pret Brantu.

Brants steigšus pārskatīja rindiņas. Ik pa brīdim viņš izlasīja vārdus Euratom, Ecofin un Belene. Apakšā divdesmit septiņu Eiropas valstu saraksts. Līdzās slejas ar "jā" un "nē". Lielākā daļa krustiņu bija ievilkta pie "jā".

Brants dziļi ieelpoja. Lai ko arī tas konkrēti nozīmētu, Vācija bija atzīmēta ar "jā".

Brants nolika rakstu uz galda. Luvē vēl aizvien raudzījās ārā pa logu.

-    Luvē kungs! Vai jūs, lūdzu, varētu man šo te aši pārtulkot?

-    Labprāt. Bet vai varētu būt, ka jūs meklē policija?

-    Ko? Brants satrūkās. Pie Bosāra piebraukusi policijas automašīna, tās durvis bija vaļā, Žans Marī Esērs un policists, kurš šorīt nesa Branta somu, jau gāja iekšā muzejā. Brants tūlīt nosprieda, ka viņiem kāds noteikti paziņojis. Un Brants jau varēja iedomāties, kurš. Taču tagad tam tik un tā nebija nozīmes. Nu viņš iekļuvis lamatās.

-    Velns parāvis! Brants klusi izgrūda.

-   Tikai bez panikas, Branta kungs, ar to mēs tiksim galā.

Jokupēteris. Pēc divām minūtēm policisti jau būs klāt.

Luvē vienā mierā piecēlās un devās izejas virzienā.

-   Nāciet!

Brants mēreni ātri sekoja Luvē atpakaļ pa to pašu ceļu. Kad viņi gāja garām garderobei, Bosārā ienāca Esērs ar savu kolēģi. Uz mirkli izskatījās, ka viņi īsti nezina, kurp vajadzētu doties.

-   Viņi noteikti ir nostājušies arī pie galvenās izejas, Brants ieminējās.

-   Tas nekas. Jūs tikai tagad nedrīkstat uztraukties. Iedams cauri otram Bosāra vestibilam, Luvē jau vilka nost savu sportiskā griezuma žaketi. Dodiet man savu mēteli un somu. To dēļ jūs var pārāk viegli ievērot. Manuprāt, viņiem ir jūsu apraksts.

Brants vilcinājās. Mētelis nebija tik svarīgs, toties soma…

-   Uzticieties man, Branta kungs. Luvē jau turēja rokā divriteņa saslēga atslēgu. Mazlietiņ parunājieties ar dāmu informācijas centrā, paturiet acīs ieeju un gaidiet zīmi. Tad brauciet uz Renard krodziņu un palieciet tur, kamēr jums atnāks pakaļ. Un pasteidzieties.

Brantam nekas cits neatlika. Viņš uzvilka žaketi. Luvē paņēma viņa somu un pārmeta mēteli pār roku. Tagad Brants sajutās mazliet drošāk. Viņi bija nonākuši līdz vestibilam ar ārējām kāpnēm. Luvē vieglā gaitā aiztraucās uz izstādi "Skatiens uz Eiropu", Brants nesteidzīgi devās uz informācijas centru.

-   Cik tad ilgi šodien izstāde būs atvērta? viņš apvaicājās, nespēdams izdomāt neko labāku, un uzmanīgi vēroja ieeju. Vēl divi policisti tieši tobrīd pētīja reklāmas plakātus.

-   Līdz… jaunā sieviete jau gribēja sacīt, kad vestibilu caururba spalgs signāls. Pat jaunā sieviete sarāvās. Abi policisti aši saskatījās un aizskrēja galvenās izstādes virzienā. Garām Brantam.

Jaunā sieviete bija apmulsusi.

-   Šķiet, ka mums diemžēl jāslēdz izstāde tūlīt, viņa atvainojās.

-   Jā, tur nu neko nevar darīt. Tad man laikam būs jāatnāk citu reizi.

Cik mierīgi vien spēdams, Brants, kājām trīcot, aizsoļoja pa gaiteni. Signalizācijas sirēna vēl aizvien turpināja skanēt. Augstā debess, Leo Luvē, to nu gan Brants no viņa nebūtu gaidījis.

Pie durvīm Brants paskatījās apkārt. Policijas automašīna stāvēja sānielā, tajā neviena nebija. Viņš atslēdza divriteņa aizslēgu un pa Rue Mont aizbrauca līdz Karaliskajam laukumam. No turienes jau varēja saskatīt iespaidīgo Tiesu pili. Pie Rue de la Regence Brants sāka mīt pedāļus, cik ātri vien spēdams, un samazināja ātrumu tikai pie Polerta laukuma. Viņam priekšā atradās Tiesu pils, labajā pusē pavērās visskaistākais skats uz Briseli. Taču nākamā iela atradās vismaz trīsdesmit metru attālumā. Izdzirdējis aiz muguras policijas automašīnas sirēnu, Brants pagriezās atpakaļ un pieslēdza divriteni pie laternas staba.

Simt metrus tālāk sev priekšā viņš pamanīja iespēju. Laiku pa laikam uzmezdams skatienu Briselei, viņš gar tērauda margām aizgāja līdz baltu tērauda cauruļu pārejai. Tad no stiklotas platformas vēlreiz izbaudīja panorāmas skatu, ar nākamo pacēlāju nobrauca lejā un nesteidzīgi kā tūrists šķērsoja mazu laukumu ar pārpildītām ielu kafejnīcām. Nepagāja ne divas minūtes, kad Brants jau stāvēja Hoogstraat ielā. Viņš vērīgi paraudzījās pa labi un pa kreisi, lai pārliecinātos, vai tur nav policijas. Neviena nebija. Atvieglots viņš pievienojās kādai tūristu grupai un drīz vien pēc tam jau devās uz Renard krodziņu.

Edīte viņu tūlīt pazina, ar smaidu pieaicināja pie letes un ietecināja alu.

Vēl nekad alus Stella Brantam nebija garšojis tā, kā šodien.

Viss jau sāka kļūt nedaudz dīvaini.

Vecmāmiņa ar brūno adīto cepuri Renard krodziņā bija Brantu saņēmusi aiz rokas un aizvedusi uz Luvē mansarda dzīvokli, no kura pavērās skats uz Place du ļeu de Balle, tirgus laukumu Marolē vidū. Viņa bija atslēgusi durvis, ielaidusi Brantu dzīvoklī un tūlīt atkal aizgājusi prom. Skats uz pelēki flīzēto laukumu ar sagumušajām, raibajām, greizajām mājām bija fenomenāls. Brants nodomāja, ka arī viņš šeit labprāt būtu rakstījis. Valsts, kādu to radījuši dzejnieki un domātāji. Omulīga guļamistaba, dzīvojamā istaba ar vecām, siltām mēbelēm un smags ādas dīvāns, kur pusdienlaikā rimti nosnausties, kā arī, dabiski, plaša darbistaba, kuras sienas klāja balvas un goda zīmes. No visām istabām varēja redzēt tirgu, kur augļu un dārzeņu tirgotāji novāca savus stendus.

Branta sasprindzinājums pamazām atslāba. Te, augšā, viņš jutās drošībā, taču šeit viņš bija arī pilnīgi atkarīgs. Brants izvilka mobilo telefonu un piezvanīja Patrikam Nolenam. Cik ļoti labprāt viņš tagad būtu ar Nolenu parunājis. Taču tika pieslēgts vienīgi balss pastkastītes savienojums, un tur Brants atstāja steidzīgu ziņojumu, īsi un precīzi aprakstīdams savu šīsdienas piedzīvojumus un nojautu, ka Briselē ir iekļuvis lamatās. Un izteica cerību, ka Nolenam radīsies kāda ideja.

Viņš mēģināja sazināties ar Klausu Gerberu, taču jau pēc pirmā zvana signāla pārtrauca savienojumu. Viņš policijai sagādājis pietiekami daudz informācijas. Tagad jārīkojas. Un viņš nedrīkstēja dodes uz Ķelni. Viņam noteikti vajadzēja nokļūt Berlīnē. Tik ātri, cik vien iespējams.

Turklāt viņš bija atklājis skandālu, lielu Eiropas skandālu, un to vajadzēja iznest atklātības gaismā, vislabāk pirms svētdien paredzētās Berlīnes deklarācijas.

Viņš varēja sazināties ar Spiegel Online. Vai arī ar Stern. Taču tur Brants nevienu nepazina, un dokumentus viņš nevēlējās ne izlaist no rokām, ne arī ar faksu sūtīt pa visu pasauli. Taču bez pierādījumiem redakcijas viņa stāstu nemaz nepieņems.

Turklāt viņš devis solījumu. Brants izvilka Tobiasa Reinharda vizītkarti. Tā taču bija īsta sensācija!

Vācijas kanclere Eiropas Savienības ietvaros pieprasīja atomenerģijas izbeigšanu, marta sākumā Briselē galotņu tikšanās laikā demonstratīvi strīdējās ar Francijas prezidentu par tieši šo atomenerģijas lomu. Viņa apmainījās skūpstiem ar Širaku un ļāva viņam kaut ko čukstēt sev ausī. Kāds tur brīnums, Brants prātoja. Vācija un Francija, abas ES dibinātājas, atklāti mēģināja pāri savu ekonomikas ministriju priekšā aizliktajām rokām noorganizēt Euratom kredīta limitu paplašināšanu. Francijā tas nesagādāja nekādas problēmas, Vācijā problēmas radīja sociāldemokrātu partija, "zaļie" un vides aizsardzības organizācijas. Taču līdz brīdim, kad būs pilnīgi jāatsakās no atomenerģijas, vēl bija laiks. Un aizvien lielāka iedzīvotāju daļa, izņemot tos, kam bija stingri uzskati, šķiet, vēl šaubījās. Arī pašā sociāldemokrātu partijā palēnām mazinājās izbeigšanas atbalstītāju skaits. Iespējams, arī Finanšu ministrijā. Tātad Vācija enerģētikas jautājumos nonākusi sprukās. Nākamā lielā krīze krievu dārgās dabasgāzes dēļ, un pretinieku fronte jau būs iedragāta vēl vairāk. Jo dārga enerģija bija inde ekonomikai un ari finanšu budžetam. Bija gana vecu sociāldemokrātu partijas varoņu, kurus pieņēmuši darbā enerģētikas koncerni. Sociāldemokrātu partijā par to bija sacelts liels troksnis.

Brants iesmējās. Skaidrs kā diena: 2008. gada otrajā pusē teikšana Eiropas Savienībā būs francūžiem. Angelas Merkeles laikā atjaunojamā enerģija nepārprotami bija saņēmusi atbalstu, taču skanēja iebildes, ka Eiropas valdību vadītāji tuvākajā laikā jautājumu par kodolenerģijas izmantošanu tomēr pasludinās par visas Eiropas lietu.

Lielā koalīcija bija kā piespiedu laulība, kuras ķildas aizvien vairāk pieauga līdz ar vēlēšanu cīņu tuvošanos. 2008. gadā vēlēšanu cīņām jānotiek trijās federālajās zemēs. Kaut kad svarīgāko darbu saraksta augšgalā nonāks arī enerģētika, kristīgie demokrāti jau sen apspēlēja Eiropas saites, lai uzveiktu viltībā savus koalīcijas partnerus. Vienpadsmit metru soda sitiens franču prezidentūrai. Tas tikai nedrīkstēja nostāties ceļā.

Fakti, ar kuriem tika uzkūdītas iedzīvotāju bailes no iespējamas kodolkatastrofas. Enerģētikas komisija šos faktus noteikti bija zinājusi.

Branta sirds sāka dauzīties. Šis atklājums viņam nāca kā trieciens.

Viss pamazām kļuva aizvien skaidrāks. Katarīna Šūmane bija atradusi šos nodevīgos dokumentus. Iespējams, viņai bija attiecības ar Lūru, kurš, iespējams, strādāja Enerģētikas komisijā, vai arī viņam pavisam noteikti tur bija labi sakari. Jebkurā gadījumā tas bija cilvēks ar lielu noziedzīgu enerģiju. Varbūt Katarīna šos dokumentus atradusi viņa dzīvoklī, pirms vai pēc seksa, varbūt viņa birojā, ja Lūram bija kabinets Komisijā vai Briselē. Katarīna bija ziņkārīga, viņa gribēja zināt visu par Eiropas Savienību. Un viņai bija radusies iespēja no iekšienes iepazīt institucionālo Eiropas varu.

Varbūt Lūrs viņai jau bija izteicis piedāvājumu pēc prakses nākt strādāt tieši pie viņa.

Taču Katarīna Šūmane nebija tā darījusi. Katrā ziņā ne tā, kā bija pieraduši svarīgie un ietekmīgie cilvēki Briselē. Topošā juriste, kuras stiprā puse Eiropas tiesības. Viņa bija gudra, un tāpēc varēja secināt, ka viņa noteikti izpratusi šīs sakarības un skandāla iespējamību.

Un tad viņai vajadzēja izlemt. Varbūt tas bija vienīgi emocionāls īssavienojums. Jebkurā gadījumā nāvējošs lēmums. Bet kurš to pieņēmis?

Brants mēģināja domāt tāpat kā Katarīna Šūmane. "Viņa ir caurcaurēm godīga," tā Tanja bija viņu aprakstījusi. Šis atklājums Katarinu apmulsināja, satrieca. Viņas draugs vai mīļākais pavisam noteikti iejaukts korupcijas skandālā. Viņš saņēma daudz naudas. Uz vienu vienīgu kontu franču bankā. Atlīdzību par konsultācijām. Tātad arī neminēti blakusienākumi, gadījumā, ja Lūram vajadzēja uzpirkt kādu politiķi. Tas vēl nebija noskaidrots.

Runa bija par enerģētiku. Konkrēti par atomenerģijas lomu. Par trūkumiem, par kuriem enerģēdkas komisāram vajadzēja uzzināt jau pirms lēmuma pieņemšanas. Un par parlamentāriešiem, kurus ilgstoša lobiju darba rezultātā varēja pārliecināt, ka neviens atjaunojamās enerģijas veids nav vismaz tik drošs attiecībā uz klimatu kā atomenerģija. Un par Vācijas valdības dubultspēli no kancleres Merkeles puses.

Viņa bija sapratusi, ko šie dokumenti nozīmē, nokopējusi tos un noglabājusi citur. Drošā vietā, kur negāja gandrīz neviens cilvēks. Izstādē par vīzijām par Briseli. Un viņa bija izsaukusi Lūru uz sarunu. Kāds apmaksājis lidojumu uz Berlīni, lai viņa pirmdienas vakarā varētu nokļūt Berlīnē, "Pastāvīgajā pārstāvniecībā".

Lidojums bija apmaksāts Parīzē, skaidrā naudā. Parīzē atradās EFEU mītne. Tā, protams, varēja būt tikai sakritība.

Lūrs bija viņas rokās. Varbūt viņa gribēja griezties presē? Varbūt lūdza padomu Ahimam Lauterbornam? Atklātam atomenerģijas pretiniekam.

Brantam radās briesmīgas aizdomas.

Šie dokumenti bez citu līdzdalības bija nonākuši rokās Lauterbornam, kurš tos gribēja izmantot, lai izceltos politiskā ziņā. Vienpadsmit metru sodā sitiens "zaļajiem". Katastrofa atomenerģijai. Pierādījums netīrai politikai.

Un Katarīna, tik ārkārtīgi godīga un mazliet naiva, kāda viņa, iespējams, bija, nomierinājās. Viņa aizlidoja uz Berlīni. Tobrīd viiia vēl nezināja, ka ir iekritusi lamatās. Varbūt viņa nojauta briesmas. Tāpēc nolēma satikties ļaužu pilnā vietā. Gluži omulīgi viņa gan nejutās. Krodziņš valdības kvartālā, ļoti iespējams, nebija viņas ierosinājums. Tomēr viņa piekrita, jo jutās droša. Notika futbola spēle, to viņa droši vien zināja, tur vajadzēja būt daudz cilvēkiem. Nodevīgi nāvējošas lamatas.

Cik ilgs laiks bija vajadzīgs Lūram vai tam, kurš slēpās aiz šī gļēvā aprēķina, lai visu sagatavotu? Vai viņš bija rēķinājies ar sekām, nomanīdams, ka attiecībā uz viņu nodevīgie dokumenti ir pazuduši? Skaidrs, ka tad, ja šī informācija nonāktu atklātībā, ripotu galvas.

Tāpat slepkava noteikti meklējis dokumentu kopijas Briselē. Taču tie tagad bija pie Branta. Un ar slepkavu, uz kura sirdsapziņas atradās Lauterborns un Bocova, nu bija cauri, jo Beļģijas policija, iespējams, jau sen viņu identificējusi.

Šī doma ieurbās Brantā kā karsts nazis sviestā. Francūzis, dabiski, nebija atradies Berlīnē. Katrā ziņā ne dāmu tualetē.

Brants atkal izvilka Tobiasa Reinharda vizītkarti.

Vēl bija par agru visu atklāt. Kaut kur vēl atradās bīstama

sieviete. Viņam noteikti vajadzēja šo sievieti uzmeklēt.

Varbūt rudmatainā un Lūrs Katarīnas Šūmanes slepkavības lietā kaut kā sadarbojušies? Lūram noteikti bija tīrais nieks Katarinu aizvilināt uz Berlīni, lai tur parunātos. Varbūt arī Lūram nebija citas izvēles, kā vien pašam iestigt dziļi atkarības purvā.

Brants atkrita uz dīvāna. Tagad viņš ļoti daudz ko zināja par Katarinu Šūmani, taču vēl līdz šim nebija noskaidrojis, kā viņa vispār tikusi pie praktikantes vietas. To vajadzēja izdarīt.

Viņš izvilka mobilo telefonu un atmiņā uzmeklēja Katarīnas vecāku numuru. Pagāja vismaz piecas minūtes, kamēr viņš beidzot piezvanīja. Pēc trešā signāla atskanēja vīrieša balss:

-   Šūmans.

-    Labvakar, Šūmana kungs, Brants ļoti pieklājīgi un bez liela ievada sacīja, es esmu žurnālists no Ķelnes un patlaban atrodos Briselē… Viņš dzirdēja, kā vīrietis Ķelnē smagi nopūšas.

-   Zinu, Šūmans pārtrauca Branta paskaidrojumu. Katarīnas draudzene man jau teica, ka jūs varbūt piezvanīsiet. Izklausījās, ka Šūmans ir pietiekami atguvies.

-    Tieši tā. Tad jau man nekas daudz nav jāpaskaidro. Es nedomāju, ka jūsu meita ir mirusi no narkotiku pārdozēšanas.

-    Bet?

-   Viņa ir noslepkavota.

Šūmans reaģēja citādi, nekā Brants bija iedomājies.

-    Berlīnes policija pa šo laiku ari tā ir nolēmusi.

Skaties tikai, Brants nodomāja.

-   Jūs rīkojaties pats uz savu roku, Branta kungs, vai ne? Vismaz tā mums apgalvoja vecākais komisārs.

-   Tieši tā, Šūmana kungs. Nebija nekādas jēgas šim tēvam tagad stāstīt pasaciņas.

-   Kāpēc? Šūmans nerimās. Viņa balss izklausījās mazliet pikta.

-    Es nezinu, ko jums par mani patiesībā ir stāstījusi Berlīnes policija. Taču es gadījuma pēc arī atrados tajā pašā krodziņā, kurā jūsu meita satikās ar kādu vīrieti, kurš viņu, iespējams, tur… bija ievilinājis.

-   Tas mums pa šo laiku arī ir kļuvis zināms.

Tagad Brants nedrīkstēja novirzīties.

-   Vai jūs varējāt policijai palīdzēt identificēt to vīrieti?

Brants to pateica uz labu laimi, vēl neiedomājies, ka pozitīva atbilde viņa līdzšinējos pētījumus varētu padarīt gandrīz bezjēdzīgus.

-    Nē. Šūmanam aizlūza balss. Mēs vēl nemaz nezinājām, ka viņa aizlidojusi uz Berlīni.

-   Tad varbūt jūs zinājāt, ka viņai Briselē, iespējams, ir bijis sakars ar to vīrieti?

Šoreiz Šūmans kavējās ar atbildi.

-Nē.

-   Un jūsu sieva? Varbūt viņa par to zināja?

Brants bija gatavs iekost sev mēlē. Dabiski, ka māte to zināja labāk. Balss līnijas otrā galā kļuva atturīgāka.

-   Ciktāl man zināms, tad ne, Šūmans nosvērti atteica. Tas izklausījās savādi. Brants nemēģināja uzstāt. Risks bija liels, taču vajadzēja pamēģināt.

-   Varbūt es varētu parunāt ar jūsu sievu, Šūmana kungs? Brants tāpēc noprasīja pavisam tieši. Tas ir svarīgi.

-   Mana sieva guļ, viņš tika nepārprotami atraidīts. Kopš vakardienas viņai tiek doti stipri nomierinoši līdzekļi. Mūsu vienīgās meitas nāve viņu ir ļoti novārdzinājusi. Un mums pavisam drīz jādodas uz Berlīni.

-    Man ļoti žēl, Šūmana kungs.

-   Tātad es jums nekādi nespēšu palīdzēt. Šūmans pamazām sāka izklausīties pikts.

Brantam vairs nebija atlicis daudz laika. Viņš nolēma likt visu uz vienas kārts.

-   Kaut gan man ir vēl viens pēdējais jautājums. Brants gaidīja noraidošu reakciju taču nesagaidīja. Kā jūsu meita vispār nokļuva praksē pie Lauterborna kunga? Vai viņa pati pieteicās tieši tur?

Brants skaidri dzirdēja, kā Šūmans smagi nopūšas.

-   Kāpēc jūs to gribat zināt?

Labs jautājums, Brants klusībā piekrita. Viņš secināja, ka pats to jau sen nezina.

-    Ikviena maza sakarība, iespējams, var izrādīties noderī-

Šūmans atkal vilcinājās ar atbildi.

-    Viņai šo darbu sagādāja manas sievas bijušais studiju biedrs. Viņam ir ļoti labi sakari Briselē. Un mana sieva vēl aizvien ar viņu uztur… ļoti draudzīgas attiecības.

Tas neizklausījās īpaši priecīgi, Brants noprata, taču atturējās no komentāriem.

-Aktā?

-   Viņa vārds ir Dīters Dāms, ja tas jums var kaut ko līdzēt.

-   Nekad neesmu dzirdējis.

-    Mana sieva septiņdesmito gadu beigās kopā ar viņu Rēgensburgā studēja fiziku.

-    Saprotu, Brants taktiski noteica. Un ar ko šis Dāms nodarbojas tagad?

-    Dama kungs jau vairākus gadus strādā Parīzē.

Brants satrūkās kā no strāvas sitiena.

-   Gadījumā ne EFEU?

-   Ko tas nozīmē?

-   Tā ir apvienība. Saucas Energie France Europe.

Šūmans apdomājās tikai mirkli.

-   Laikam gan jā.

-   Velns parāvis! Brants mazliet pārāk satraukti iesaucās.

Viņš atkal izdzirdēja policijas sirēnas, un slēdzenē tika

iebāzta atslēga.

-    Tagad man diemžēl jābeidz, Šūmana kungs, Brants aizbildinājās. Iespējams, ka viņš nejauši ticis pie izšķirošas informācijas. Visu pārējo vajadzēja noskaidrot pašam. Brantam radās ideja. Taču vispirms jātiek prom no Briseles.

-    Vai to jūs gribējāt uzzināt, Branta kungs? Tad es atkal varu pievērsties rūpēm par sievu, ja jūs to saprotat. Šķita, ka Šūmans vairs nevēlas atbildēt uz turpmākiem jau tājumiem.

-    Pateicos jums par uzticību, Brants vēl paguva pateikt. Un, lūdzu, nododiet savai sievai, ka es ar viņu labprāt vēlētos parunāt, kad viņai pietiks spēka to darīt. Viņš nosauca Šūmanam savu telefona numuru un tad beidza sarunu.

Ienāca Luvē ar diviem pilniem iepirkumu maisiņiem un iekarināja Branta mēteli skapī.

Brants norādīja uz divriteņa saslēga atslēgu.

-    Tas ir novietots augšā pie Tiesu pils. Paldies, es izglābos par mata tiesu.

-   Nav par ko, Branta kungs, Luvē tikai noteica un atdeva viņam somu. Viss vēl ir tur iekšā.

-   Ko jūs īsti izdarījāt?

-    Ko? Luvē sastomījās, viņam acīmredzami nedeva mieru sirdsapziņa. Ak tā. Signalizācija. Es ar jūsu mēteli biju ticis līdz Kristiāna Gotlība Šika portretam netālu no ieejas. Gaišmatainā Heinrika Danekera glezna kā franču revolūcijas personificējums. Cerību pilna, klasisku ideālu un revolucionāru ideju pārņemta cilvēka portrets. To varētu teikt ari par jums, Branta kungs. Luvē redzami pasmīnēja, iegāja virtuvē un izņēma no iepirkumu maisiņiem divas pudeles alus, cigoriņus un mazliet šķiņķa. Un pēkšņi gāja elle vaļā. Tā izstāde taču ir ļoti labi apsargāta. Par laimi, policija jau bija ieradusies.

Luvē atvēra divas Stella alus pudeles un atgriezās dzīvojamajā istabā.

-    Es jums varētu tūdaļ paskaidrot, ka tas notika nejauši. Šķiet, par spīti tam, jūs tiekat meklēts. Edīte man nupat pateica, ka viens no apmeklētājiem stāstījis Gare du Midi stacija esot pilna kā piebāzta ar policiju. Manuprāt, tas pats notiek arī lidostā.

-   Velna milti, Brants nolamājās un bezspēcīgi atkrita uz ādas dīvāna. Briselē bija agra priekšpusdiena. Pie viņa atradās dokumenti, kas neapšaubāmi varēja izraisīt sprādzienu, taču nebija iespējas tikt prom.

-   Vispirms iedzeriet kādu malciņu, tad es jums pagatavošu maltīti, un pēc tam mēs mierīgi pārdomāsim, ko varam darīt. Šeit, augša pie manis, jus katra ziņa būsiet drošība. Vismaz kādu brīdi. Labāk nāciet man līdzi uz virtuvi.

-    Tā vecā dāma? Brants gribēja zināt un sekoja viņam. Kā tad…?

-   Viņa laista manas puķes, kamēr manis nav mājās, Luvē paskaidroja. Edīte viņu palūdza aizvest jūs pie manis. Viņa ir ļoti laba, sena draudzene. Visi Renard krodziņā ir seni, labi draugi. Tā ir vecā Brisele. Visi turas kopā.

Brants jutās ļoti aizkustināts.

-   Es vēlētos jums pateikties par palīdzību, Luvē kungs. Ja nebūtu jūsu, es droši vien sēdētu Beļģijas cietumā. Kāpēc jūs to darāt?

Luvē lika alu ledusskapī.

-   Man patika Katarīna. Viņa bija uzmundrinoša un ļoti, ļoti godīga. Un, runājot pavisam atklāti, man viņas ārkārtīgi pietrūkst. Viņa Renard krodziņā ienesa dažādību. Jāatzīst, ka viņa bija laba draudzene, kurā es biju mazdrusciņ iemīlējies. Luvē pārāk sparīgi aizvēra ledusskapja durvis. Neko nevēlēdamies no viņas, lai jūs mani nepārprastu. Tātad seksuālā ziņā.

Kad Luvē pagriezās, Brants ieraudzīja, ka viņam ir miklas acis. Brants piegāja pie Luvē un apskāva viņu. Luvē ļāva viņam to darīt. t

-    Es nojautu, ka Katarīna ir kaut kur iepinusies. Un es gribēju jums palīdzēt to noskaidrot.

Brants saausījās.

-   Gribējāt?

Luvē atbrīvojās no apskāviena.

-   Es pa ceļam atļāvos uzmest aci šīm kopijām, Branta kungs. Ceru, ka jums nav iebildumu. Es tomēr riskēju ar savām labajām attiecībām ar Bosāru.

Brants pacēla pustukšo alus pudeli uz Luvē veselību.

-   Ir jau labi. Esmu jums lielu pateicību parādā.

Luvē apsēdās pie virtuves galda un sāka tīrīt cigoriņus.

-   Es esmu literatūras un kultūras cilvēks visplašākajā nozīmē. Atzīstos, ka nemēdzu daudz domāt par klimatu un enerģētiku. Zinu tikai to, ka mēs, beļģi, tērējam pārāk daudz elektrības, jo visu nakti izgaismojam ātrgaitas šosejas. Taču es uzreiz sapratu, ka Katarīna ar šiem dokumentiem kādu ir iedzinusi sprukās. Tā ir, vai ne?

-   Tieši tā. Es visu laiku sev vaicāju, ko tieši viņa ir iedzinusi sprukās. Ar šiem dokumentiem viņa būtu varējusi doties uz jebkuru vietu. Briselē ir pilns ar televīzijas stacijām un vācu korespondentiem. Kāpēc tieši uz Berlīni? Kāpēc viņa ar šo Lūru satikās tieši tur?

Luvē aši paskatījās uz viņu.

-   Tas ir tas pats cilvēks, kurš saņēma atlīdzību par konsultācijām, vai ne?

-   Tieši tā. Vai zināt, ko es domāju? Viņa bija griezusies pie Ahima Lauterborna un lūgusi padomu. Viņš izmantoja šo situāciju un aizsūtīja Katarinu uz Berlīni, lai…

Luvē atkal bija saņēmies.

-   Piedodiet, ka jūs pārtraucu, taču es par to šaubos. Tad Katarīna šos dokumentus būtu atdevusi viņam, nevis noslēpusi. Manuprāt, viss ir pavisam citādi, nekā mums šķiet.

Tieši skumjā, nē, lielas vilšanās pilnā Luvē balss pieskaņa lika Brantam aizdomāties. Viņš jau zināja, uz ko Luvē mērķē. Tomēr neuzdrošinājās to izrunāt skaļi.

Nekas nav tā, kā izskatās.

-    Cilvēku prātos nav iespējams ielūkoties, Branta kungs. Manuprāt, mums visiem par Katarinu ir maldīgs priekšstats. Un es līdz šim domāju, ka savā mūžā esmu iemācījies pazīt cilvēkus.

-   Tātad jūs domājat…

-   Tam, ko domāju, nav nekādas nozīmes. Galvenais ir patiesība. Un, lai noskaidrotu patiesību, jums ir jāizvaicā šis Lūrs. Es uzskatu, ka viņš ir vienīgais, kurš mums par to var kaut ko paskaidrot. Visi pārējie iesaistītie ir miruši.

Luvē bija monotoni notīrījis cigoriņus, nu viņš piegāja pie skapja un izņēma lielu pannu. Dzīvojamajā istabā iezvanījās Branta mobilais telefons.

-   Ejiet, Branta kungs, un nesteidzieties. Es tagad labprāt paliktu viens. Ēdiena gatavošana man dažreiz palīdz atgūties no vilšanās. Un, kad es jūs apmēram pēc trim ceturtdaļstundām pasaukšu, ēdīsim šķiņķī ietītus cigoriņus. Gatavotus pēc senas beļģu receptes.

Brants aizvēra virtuves durvis un atgriezās dzīvojamajā istabā. Viņš pazina Nolena numuru.

-   Esiet sveicināts, Patrik, viņš atbildēja uz zvanu. Jauki, ka piezvanījāt.

-   Bernhard, ko jūs te atkal darāt ar saviem rakstiem? Nolens smējās. Jūs šajā pilsētā ne uz mirkli nedrīkst palaist vienu. Jūs patlaban esat pieprasīts cilvēks. Visa pilsēta mudž no policistiem. Es nupat aizvedu uz lidostu vienu senu kolēģi no Starptautiskās attīstības asociācijas. Arī tur vēl ir policija. Izskatās, ka tas purvs ir lielāks, nekā biju domājis.

-    Patrik, Brants no sirds lūdza, man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Man iespējami ātri jātiek uz Berlīni.

-   Tā jau man likās. Nolena ieturētā pauze šķita bezgalīga. Es atbraukšu pēc jums precīzi septiņos, Bernhard. Un tad izvedīšu jūs no Briseles.

Precīzi septiņos Patriks Nolens ar savu Nissan stāvēja Rue Blaes. Brants viņu gandrīz nepamanīja, bija iestājusies krēsla, un Nolens negribēja viņam dot nekādu gaismas signālu. Ne jau nu žurnālistam, kuru meklēja Briseles policija, jo viņam līdzi bija soma ar dokumentiem, kas dažiem cilvēkiem Berlīnē, Briselē un Parīzē varēja izrādīties bīstami.

Brants apskāva Leo Luvē, ar kuru tikmēr bija sadzēris tubrālības un kurš viņu tagad pavadīja līdz tirgus laukumam un uz atvadām sniedza roku. Viņam bija smagi.

-   Paldies tev par visu, Leo, arī par brīnišķīgo maltīti.

-    Es tev kādu dienu atsūtīšu recepti, Bernhard. Bet tagad taisies prom no Briseles. Lai tev labi klājas. Un padod man drīz kādu ziņu par sevi.

Vairs nebilzdams ne vārda, Luvē pagriezās un aizgāja pa Rue de Renard. Viņš tagad pavisam noteikti bija kļuvis par labu draugu. Vecajā Briselē.

Brants iekāpa Nissan, Nolens uzsita viņam pa plecu un norādīja uz drošības jostu. Brants nebija radis iekāpt automašīnas kreisajā pusē un pie tam neapsēsties pie stūres.

-     Lūdzu, piesprādzējieties, Bernhard. Es negribētu, lai jums būtu nepatikšanas gadījumā, ja mūs apturētu policijas patruļa.

Brants viegli pamāja ar galvu. Viņam patika šis Irs un viņa smalkais humors. Tagad Brants labprāt būtu kopā ar viņu un Luvē devies uz Renard krodziņu, lai parunātos par politiku, un katrā ziņā par sievietēm. Un varbūt ari par Briseles naudas kanālu dažām tumšajām pusēm. Vakars noteikti izvērstos interesants. Taču tagad Brants labāk nolēma neieminēties par šo tematu. Viņš bija atkarīgs no Nolena.

Pēc dažiem simtiem metru Nolens iegriezās pa labi Boulevard du Midi, pa kreisi Brants jau varēja redzēt staciju. Viņš bija pārliecināts, ka beļģu policija bēgošu vācieti noteikti nemeklēs īru automašīnā. Brantam nebija ne mazākās nojausmas, kā viņš tiks tālāk.

-    Esmu ļoti pateicīgs, Patrik, ka jūs mani vēlaties dabūt prom no Berlīnes. Uz kurieni mēs braucam?

-   Uz lielo tirgu. Tam nevajadzētu būt tālu no šejienes.

Brants pārvaicāja:

-    Uz kurieni? Kāda joda pēc man…?

Nolens tikai saspringti raudzījās uz priekšu. Ceļa norādes tagad gandrīz nebija izlasāmas. Izskatījās, ka šo pilsētas daļu viņš nemaz tik labi nepazīst.

-   Lai tas jums ir pārsteigums, Bernhard. Un tagad kādu brītiņu paskatieties ārā pa logu. Man jākoncentrējas. Es taču te vēl nekad neesmu bijis.

Brants jau tāpat bija palicis bez valodas. Tālumā kreisajā pusē virs jumtiem viņš ieraudzīja Atomium. Nolens iekļāvās darba dienas beigu satiksmes plūsmā uz iekšpilsētas divvirzienu autostrādes, un viņam par orientieri kalpoja iedzeltena ceļa apraksta izdruka.

-   Mums jānokļūst tur, viņš paskaidroja un norādīja uz sarkanu četrstūri pie Quai des Usines. No turienes biezāka, melna svītra veda pie apaļa logotipa ar zaļiem un sarkaniem burtiem. Mabru Marche Matinal Vroegtmarkt.

Saskaņā ar šo rupji zīmēto, toties izteiksmīgo karti, ņemot par mērauklu ātrgaitas apkārtceļu, Lielais tirgus atradās pie kāda kanāla Briseles centra ziemeļu daļā. Pie Porte de Ninove šoseja R90 meta nelielu līkumu pa labi, bet pa kreisi kanāla pretējā pusē atspīdēja namu ugunis.

Nolens izskatījās neviltoti atvieglots.

-    Nu mēs vairs nenomaldīsimies.

-   Tad es jūtos mierīgs, Brants pārtrauca klusēt.

-    Kas tad īsti ir šis patīkamais kungs? Nolens apvaicājās. Brants nebija pārliecināts, vai vispār viņam stāstījis par Leo Luvē.

-   Leo Luvē. Diezgan konservatīvs rakstnieks un esejists. Es ar viņu nejauši… nē, es ar viņu apzināti iepazinos Renard, viņa iecienītajā krodziņā. Viņš bija iedraudzējies ar Katarinu Šūmani un palīdzēja man atrast tos dokumentus, aiz kuriem slēpjas daži cilvēki,.

Izskatījās, ka Nolens šo informāciju noglabā savā reģistrā.

-    Ziņās sešos vakarā nupat tika atkārtoti pavēstīts, ka apkopēju brigāde šorīt Briseles parkā atradusi mirušu izbijušo leģionāru, viņš izmeta tik nevērīgi, it kā grasītos stāstīt par savu pēdējo hokeja maču. Ar lauztu sprandu. Un krūmos ir atrasta arī viņa pistole.

-   Ak tā? Brants pievienojās spēlei. Viņš no sirds priecājās, ka nebija spiests par to runāt ar Žanu Marī Esēru un sniegt viņam atbildes.

-    Briseles policijas runasvīrs arī paziņoja, ka ar šo pistoli nošauta kāda Nora Katalīna B., jauna vāciete, zaļo partijas Eiropas Savienības parlamentārieša Ahima Lauterborna līdzstrādniece. Tiek izteikts minējums, ka šī slepkavība ir saistīta ar parlamentārieša slepkavību. Izbijušā franču izcelsmes ārzemju leģionāra nāve, protams, ir pilnīgi neizprotama un pagaidām neatrisināta.

Nolens to pateica ļoti savaldīgi. Brants īsti nesaprata, vai īrs slēpj savas skumjas, gadījumā, ja vispār skuma, vai arī emocijas jau sen vairs nebija viņa darba kārtībā. Lai nu kā, bet Brants jutās patiešām atvieglots.

-   Tad taču ir labi.

-   Ārzemju leģionāra viesnīcas numurā ir atrasta parlamenta apmeklētāja caurlaide. Vai jūs vispār zināt, ka tas cilvēks dzīvoja stāvu augstāk virs jums?

Brants mēģināja ļoti aukstasinīgi skatīties ārā pa logu. Tagad viņi bija nonākuši līdz Porte de Flandre. Parādījās brīdinājuma uzraksts par ātrgaitas šoseju uz Antverpeni. Pēkšņi Brants ievēroja, ka viņam trīc ceļgali.

Nolens uzsita viņam pa augšstilbu.

-   Tas bija tikai joks, Bernhard. Viņš dzīvoja viesnīcā Leopold. To rādīja ziņās. Tieši pie Luksemburgas laukuma. Pavisam tuvu savai darbavietai.

Par to es viņam vēl atriebšos, Brants nozvērējās.

-   Man noteikti vajadzētu jums pateikt arī to, ka tiekat meklēts saistībā ar šīm trim slepkavībām.

Brants norija siekalas.

-   Vai jūsu interneta mājaslapā ir arī jūsu fotogrāfija?

-    Dabiski.

-   Tā ir kļūda. Jo tieši to parādīja televīzijā, Nolens nosmīnēja.

Viņi pabrauca garām rūpnīcas ceham, kas atradās labajā pusē. Brants paguva izlasīt uzrakstu Citroen. Nolens vēlreiz bažīgi pameta acis atpakaļskata spogulī, ar kreiso roku meklējoši pataustījās pa aizmugures sēdekli un pasniedza žurnālistam pelēkzaļi rūtainu vilnas cepuri ar nagu.

-   Lieciet to galvā!

Brantam nebija ilgi jāskaidro, kāpēc. Viņš izdzirdēja policijas sirēnu un kreisajā sānu spogulī jau ieraudzīja zilās bākugunis. Viņam kļuva nelabi. Nu bija cauri. Vēl ne desmit minūtes ilga bēgšana, un viņš jau notverts. Izskatījās, ka Nolens joprojām ir aukstasinīgs.

-   Runājiet ar mani un skatieties uz mani, Bernhard, jūs sēžat neizdevīgā pusē.

Brants nespēja izdabūt ne vārda, policijas automašīna tuvojās. Nolens brauca aiz maza beļģu autofurgona.

-   Par ko tad īsti ir jūsu stāsts? viņš beidzot iesāka pats.

Brantam radās iespaids, ka policijas automašīna brauc viņiem aiz muguras.

-   Vienkārši sakot, par mēģinājumu atcelt Eiropas Savienībā kādreizējās sarkani zaļās Vācijas valdības noteikto ilgtermiņa atteikšanos no atomenerģijas.

-Tā taču ir lieliska doma. Pavisam nopietni, Bernhard. Es nodarbojos ar biznesu un mazdrusciņ noņēmos ar šo tematu. Un es to nespēju izprast.

-Ko tad?

-   Šo šizofrēnisko izturēšanos. Visā pasaulē notiek atomenerģijas renesanse, un tikai Vācija, kas ir vadošā tehnoloģiju ziņā, nenovēršami atpaliek. Ja tā turpināsies ar jūsu atteikšanās klauzulu, vai kā nu to sauc, tad jūs, vēlākais pēc trīspadsmit gadiem, būsiet atpalikuši un kļūsiet aizvien atkarīgāki no ārvalstu piegādēm. Francūži taču to vien gaida.

Automašīna mežonīgā ātrumā viņus apdzina un aizjoņoja tālāk pa ātrgaitas ceļu. Arī Nolens jūtami atviegloti uzelpoja. Brants noņēma cepuri un grasījās to nomest uz aizmugures sēdekļa.

-   Būs labāk, ja to paturēsiet. Tā jūs padara par pilnīgi citu cilvēku. Pagaidām ņemiet to vērā.

-   Paldies, Brants atteica un atkal uzlika cepuri galvā.

-    Vai zināt, Bernhard, Nolens pēc brīža turpināja, visi šie ieguldījumi atjaunojamajā enerģijā… Tas ir jauki un skaisti, taču jūs kā rūpnieciska valsts to nemaz nevarat izdarīt. To jums ir iestāstījuši jūsu zaļie un tas lāču draugs, kā gan viņu sauca…?

-   Zigmārs Gabriels. Mūsu vides ministrs.

-… tas Gabriels. Kas attiecas uz Vācijas elektrības bāzes slodzi, tad piecdesmit procenti nāk no ogļu spēkstacijām un piecpadsmit procenti no atomelektrostacijām. Tās atjaunojamās enerģijas nav ne uzticamas, ne tehniski pilnīgas. Saules baterijas valstī, kas ir tik pelēki apmākusies kā Vācija? Tas taču ir smieklīgi! Tām ir vieta tuksnesī, tur no tām ir jēga. Es ar to esmu intensīvi nodarbojies. Vēlākais pēc divdesmit gadiem pie jums izdzisīs gaismas, Bernhard, tad jūs varēsiet vākt un taupīt, cik vien vēlaties. Es uzskatu, ka no jūsu valdības puses tas ir bezatbildīgi. Tas bija praktiķa viedoklis par politiku.

-Nav tiesa. Vācijā no atomelektrostacijām iegūtā enerģija ir tikai divdesmit septiņi procenti, un turklāt mēs tagad alternatīvās enerģijas tehnoloģiju ziņā esam vadībā. Tā ir aizvien pieaugoša saimniecības nozare, kas rada darbavietas.

-   Man ir citi skaitļi, Nolens norūca. Un alternatīvo enerģiju pamatīgi sponsorē nodokļu maksātāji.

-   Turklāt risks gluži vienkārši ir par lielu, Brants mēģināja rast pretargumentu. Viņi tikmēr bija nonākuši līdz Allee Verte, kur pirmā norāde jau vēstīja par Lielo tirgu. Viņiem pretī brauca kravas automašīna.

-    Jums, vāciešiem, vienkārši ir paniskas bailes no atomenerģijas. Objektīvi raugoties, jūsu atomelektrostacijas ir drošākās pasaulē. Vairs nekāda salīdzinājuma ar Harisburgu vai Černobiļu. Turklāt, un to es tagad saku kā pieredzējis politiķis, šī jūsu valdības klaigāšana un vaimanāšana ir smieklīga. Ja reiz tās atomelektrostacijas patiešām ir tik bīstamas, kā tiek apgalvots, kāpēc tad jūsu kanclere tās vienkārši neliek slēgt? Tad gan es labprāt gribētu dzirdēt to iedzīvotāju brēkāšanu.

-   Tas notiks agrāk vai vēlāk. Turklāt ātrāk, nekā tiek domāts, kad atceros, kas ir redzams visu to trūkumu sarakstā, ko es vedu sev līdzi. Arī pavisam drošās atomelektrostacijās kaut kas var atgadīties. Vislielākās briesmas rada pats cilvēks.

Nolens tikai papurināja galvu.

-    Ar katru jaunu attīstības pakāpi tehnika kļūst pārvaldāmāka. Un to var nomainīt. Tas taču nevar Vāciju aizkavēt.

-    Tomēr ir jābaidās no starptautiskā terorisma briesmām. Neviena spēkstacija nav pasargāta no lidmašīnu uzbrukuma.

Tagad Nolens sāka starot pa visu seju.

-   Tā ir taisnība, vismaz atdecībā uz vecajiem reaktoriem. Taču tām reālas briesmas draud tikai, ja lidmašīnas uzrodas no sāniem.

Satiksme bija kļuvusi retāka. Taisnā ceļa posmā Nolens saņēma stūri abos ceļgalos un lēnām ielaida izstieptu labo roku kreisajā plaukstā.

-   Zūūūūūm!

-   Nu, ar to taču pietiek.

Par laimi, Nolens atkal paņēma stūri abās rokās.

-   Bet to taču var novērst.

-    Un kā? Ar raķetēm? Vai ar tornādo, kas nogāž visas lidmašīnas, kuras tuvojas atomelektrostacijām, kā vislabāk gribētos mūsu iekšlietu ministram?

-   Ar vēja ģeneratoriem. Nolens gluži vienkārši paziņoja.

-   Pasakiet to vēlreiz.

-   Ar vēja ģeneratoriem. Pie atomelektrostacijām vienkārši jāuzceļ divkāršs vēja ģeneratoru loks. Tas ļoti strauji nobremzē lidmašīnas uzbrukuma iedarbību. Tas liek teroristiem labi apdomāties. Nolens pēkšņi ieķiķinājās. Un, ja kāds transformators sadeg, no tā var iegū t strāvas aizvietojumu.

Brants gluži vienkārši palika ar muti vaļā.

-   Atjautīgi, vai ne? Nolens paslavēja sevi. Šiem torņiem ir vajadzīgs tikai mazliet biezāks tērauds.

-   Un tādus jūs tagad būvējat Īrijā.

-   Mēs vismaz tam esam saņēmuši subsīdijas.

-   Konkrēti bieziem, lidmašīnas atvairošiem vēja ģeneratoru torņiem?

-    Jūs pats to pateicāt. Principā mēs jau tūlīt varam uzsākt ražošanu.

-Un kur tad ir problēma, Patrik?

Nolens atzinīgi iesmējās un paraudzījās uz viņu.

-   Tērauds ir pārāk dārgs. Visu tēraudu ir uzpirkuši ķīnieši, un tāpēc pasaules tirgus cenas ir kļuvušas nepieņemami augstas.

-   Tad jau jūs varat subsidēt arī šo tēraudu.

-   Jūs to esat sapratis, Bernhard, jums arī vajadzētu strādāt Briselē.

-    Patrik, jtis taču tagad mani āzējat, vai ne?

Nolens tikai viņam plati uzsmaidīja no labās puses.

-   Man vismaz ir jautri ar jums padiskutēt par Briseles subsīdiju ziediņiem, Bernhard. Nolens šoreiz smiedamies uzsita viņam pa augšstilbu. Man tagad ļoti gribas ar jums izdzert pāris kausu Guinness. Taču jums tagad jābēg.

Nolens nobremzēja, vēlreiz paskatījās uz virzienrādi, tad nogriezās pa labi uz Quais des Usines. Pie Lielā tirgus iebrauktuves stāvēja kravas automašīna ar sarkanu kabīni, kuras pamatīgais, melnais radiators gandriz līdzinājās triecienstieņiem. Puskrēslā Brants zem priekšējā stikla ieraudzīja uzrakstu Nolem Transport, ko no abām pusēm ietvēra Īrijas karogi. Uz noapaļotā jumta spoilera, tieši starp abiem jumtā iebūvētajiem lukturiem, bija redzams uzraksts Mouvin-on. Šie lukturi Brantu apbūra. Tie mirdzēja kā meža zvēra acis un piešķīra kravas automašīnai ievērojamu dinamiku.

-   Izskatās labi, vai ne, Nolens apliecināja Branta neslēpto apbrīnu. Mans brālis nupat nopirka piecdesmit tādus.

Nolens īsi pamirkšķināja ar lukturiem, kravas auto šoferis atbildēja ar to pašu un tūlīt izkāpa pa kabīnes labo pusi.

-   Te nu mēs esam, Bernhard. Un mūsu cilvēks arī ir precīzs.

Nolens novietoja savu automašīnu aiz kravas auto piekabes un tūlīt izslēdza gaismas. Izskatījās, ka piektdienas vakarā Briseles Lielajā tirgū nevaldīja gandrīz nekāda rosība, durvis bija aizslēgtas, sargs garlaikojās savā būdiņā.

-   Un tagad? Brants tūdaļ noprasīja.

-   Es šodien pēcpusdienā aprunājos ar savu brāli. Vai zināt, Bernhard, mēs ik dienu izsūtām pa Eiropu divsimt kravas auto. Un, cik saprotu, tad šis te kravas auto ved zivis no Īrijas rietumu piekrastes uz Poliju. Šoferi sauc Romāns Lešeks, un viņš jūs paņems līdzi uz Berlīni. Jums viņam tikai jāpasaka, kur tieši vēlaties nokļūt. Tas, protams, ir poļu šoferis, kā jau var noprast pēc viņa vārda, un runā tikai ļoti slikti angliski un mazliet vāciski. Tātad pa ceļam jūs nevarēsiet apspriest jautājumus par pasaules politiku.

Brantam tas nenāktu ne prātā.

-   Un pavisam godīgi, Bernhard, skatoties uz jums, man gribas dot padomu līdz Berlīnei vienkārši likties uz auss. Manuprāt, jums, tur nokļūstot, vajadzētu būt puslīdz mundram. Gan jau vēl izdomāsiet, kā man pateikties.

Nolens izkāpa, piegāja pie kravas auto un sāka runāt ar šoferi. Brants kļuva pavisam nedrošs. Viņš bija rēķinājies ar visu, katrā ziņā ar to, ka Nolens viņu varbūt ātri nogādās līdz Antverpenei. No turienes viņš varētu tālāk braukt ar vilcienu. Galvenais, lai tiktu ārā no Briseles. Tagad viņam vajadzēja braukt uz Berlīni ar īru kravas auto, ko vadīja polis. Brantam nebija ne mazākās nojausmas, cik laika tas varētu aizņemt. Tomēr viņam ari nebija nekādas alternatīvas.

Brants paņēma mēteli un somu un devās pie kravas auto. Lešeks bija mazs un tukls, ar draudzīgu, apaļīgu seju, bieziem, gaišiem matiem, ģērbies biezā, rūtainā kreklā. Viņš draudzīgi, tomēr redzami apvaldīti, pasniedza Brantam roku.

-   Nāciet taču, Bernhard. Nolens aizveda viņu pie kreisās puses un norādīja uz sudrabainu, durvīs iegravētu uzrakstu. DAF-105.510.-Euro 5.

Starp kabīni un piekabi pukšķēja spēcīga dzesēšanas iekārta.

-   Redziet, absolūti draudzīga videi. Precīzi atbilstoši Eiropas Savienības normām. Ar urīnvielu pret sodrēju daļiņām. Tātad jums nevajag uztraukties par to, ka nebraucat ar vilcienu.

Lešeks atkal iesēdās savā vietā un pa otru pusi paņēma Branta mēteli un somu. Jākāpj bija augstu, Brants ar abām rokām cieši ieķērās šim nolūkam paredzētajos rokturos un ierāpās iekšā. Kabīnē dega sarkanīga gaisma, aiz sēdekļiem atradās divas guļvietas. Izskatījās, ka Lešeks ir labi iekārtojies. Pie otrās guļvietas līdzās viņa somai atradās kartona kastes ar degvīnu.

-    Prāmis! viņš tikai noteica, pamanījis Branta jautājošo skatienu. Lēti!

Nolens pakāpās uz pakāpiena un uz atvadām pasniedza Brantam roku.

-Neraizējieties, Bernhard. Nemūžam nebūtu jūs iedomājies īru refrižeratorā. Lai jums veicas. Es vēl gribu ar savu hokeja komandu iedzert glāzi alus, un jums tagad jābrauc. Priekšā vēl ir tāls ceļš.

-    Liels, liels paldies par visu, Patrik, es…

-   Ir jau labi, Bernhard, iztiksim bez sentimentāliem vārdiem. Vienkārši paziņojiet, kad atkal būsiet Briselē. Tad es jūs paņemšu līdzi uz hokeja spēli pret francūžiem. Nolens smiedamies pagriezās un devās pie sava auto.

Brants bija gatavs apraudāties. Vienas stundas laikā viņš bija atvadījies no diviem cilvēkiem, kuri īsā laikā kļuvuši sirdij tuvi.

-   Problēma? Lešeks pavaicāja.

-    Nē. Labs draugs.

-   Es… Romāns, Lešeks sacīja un uzsāka braukt.

-    Bernhards. Liels paldies, ka paņēmāt mani līdzi.

Brants atslīga sēdeklī un sataustīja drošības jostu. Kabīne

bija plaša, motora skaņu gandrīz nevarēja dzirdēt. Vēl nekad viņš nebija sēdējis tik lielā kravas auto. Annei pārvācoties, viņš bija stūrējis tikai nelielu auto no Hertz.

Brants paskatījās pa labi. Visur uz priekšējā paneļa dega blāvas gaismiņas, panelī virs priekšējā stikla viņš ieraudzīja ļoti klusi skanošu radio un vēl divas ierīces, navigācijas iekārtu un borta datoru virs vidējā bagāžas nodalījuma. Līdzās bija pielīmēts bilžu rāmītis. Lešeks ar savu sievu un diviem maziem bērniem, zēnu un meiteni ar salmu dzelteniem matiem.

Kravas auto ātri uzņēma gaitu. Tam nebija ātrumu pārslēga. Tikai kaut kas līdzīgs kursorsvirai pa kreisi līdzās Lešekam.

-   Automātika, Lešeks paslavēja. Holandes kravas auto, labs kravas auto.

Viņš pārbrauca pāri tiltam un pēc dažiem kilometriem nonāca uz ātrgaitas šosejas Antverpenes virzienā. Bija gandrīz astoņi, no darba braucošo auto straume redzami sarukusi. Pēc diviem kilometriem Brants priekšā pamanīja policijas kontrolpunktu. Pieci, varbūt seši policisti stāvēja pie atvērta loga un pārbaudīja dokumentus. Nu ir ziepes, Brants nodomāja.

-   Gulēt, Lešeks pavēlēja un norādīja uz plato guļvietu sev aiz muguras. Ātri.

Brants vienā rāvienā ielēca kabīnes aizmugurē un uzrāva sev pāri segu. Lešeks jau bremzēja. Tad kravas auto apstājās. Pēc īsa brītiņa durvis šofera pusē tika atvērtas. Brants zem biezās segas trīcēja.

Viņš tikai neskaidri varēja sadzirdēt, kā Lešeks poliski runā ar policistiem. Viņš nesaprata ne vārda. īsi pēc tam durvis tika aizvērtas. Kā rotaļādamies Lešeks tūdaļ atkal uzsāka braukt. Viņš labi pārvaldīja savu transporta līdzekli. Brants varēja sajust motora milzīgo paātrinājuma spēku.

-   Policija prom! Lešeks līksmoja. Brīvs brauciens.

Brants atkal izlīda no segas apakšas un izbaudīja skatu. Tā

bija cita perspektīva, daudz drošāka.

-    Problēmas policija? Lešeks pajautāja.

-    Man? Nē.

Lešeks rāmi pasmaidīja.

-    Man nekad problēmas policija. Policija nesaprot poliski. Policijai problēmas nekāda prieka. Ļoti labi.

Arī Brants jutās labi.

Viņi šķērsoja Briseles loka ceļu un turpināja braukt Antverpenes virzienā. Branta sasprindzinājums aizvien vairāk mazinājās.

Nolens bija turējis vārdu. Viņš ne vien izveda Brantu no Briseles, bet ari sagādāja iespēju braukt kādam līdzi uz Berlīni. Braukt bez maksas. Arī tas Brantam likās nomierinoši.

Lešeks uzmeta viņam skatienu.

Brants parādīja uz pulksteni.

-   Kad mēs būsim Berlīnē?

Lešeks iesmējās.

-   Rit. Septiņi. Vakarā.

-   Tik ilgi? Brantam izspruka.

Lešeks norādīja uz vienu no abām ierīcēm virs priekšējā stikla.

-     Slikts tahometrs. Taisīt pauzi. Eiropas Savienības dēļ. Jauns tahometrs daudz problēmu, Eiropas Savienībā daudz problēmu.

Tas izklausījās drīzāk pārmetoši. Brants neskaidri atcerējās kaut kur lasījis, ka Eiropas Savienība kravas auto vadītāju aizsardzībai noteikusi jaunus vadīšanas un atpūtas laikus. Viņš par to bija painteresējies Hkai pavirši.

Aiz muguras varēja dzirdēt dzesēšanas iekārtu, kas piepeši bija sākusi darbodes. Brants ar īkšķi norādīja sev aiz muguras.

-   Uz kurieni tās zivis tiek vestas?

-   Varšava.

-    Bet jums Polijā taču arī ir zivis.

-   Polijā citas zivis.

-   Saprotu.

Ātrgaitas šoseja bija labi izgaismota, labajā un kreisajā pusē Brants redzēja plašus laukus un mazus ciemus, starp kuriem pie pašas šosejas slējās biroju ēkas. Lešeks veltīja visu uzmanību sadksmei.

-   Un ko tu vedīsi atpakaļ?

-    Atpakaļ?

-   Krava? Polija. Īrija. Ko atpakaļ?

-   Ā. Krava. Krabjus. Holandei. Viņš iesmējās. ES. Poļu sievietes lētas un veikli pirksti.

Slavenie krabji, Brants atcerējās. Ari tas bija ārprāts. Viņš zināja, ka tos no Ziemeļu jūras ar kravas auto transportē uz Maroku. Brantam nācās parēķināt, jo darbs Marokā bija lēts un transports izdevīgs. Pārāk izdevīgs, jo visas ārējās izmaksas, tātad arī vides noslodze, nemaz nebija iekļautas cenā. Tātad tagad krabji tika vesti arī uz Poliju. Viņam vajadzēja padomāt.

-   Un tad?

-Tad?

-   Holandes krava uz Īriju?

Lešeks pūlējās aptvert.

-Ā. Krava. Gaļa.

-   Bet Īrijā taču ir gaļa.

-   Īrijā cita gaļa. Auns. Holandē cūka. īru auns Francijai. Holandes cūka Īrijai. Šefam daudz kravas auto. Vienmēr labs darbs.

Viņi jau bija nonākuši līdz Antverpenes priekšpilsētai. Brants nebija zinājis, ka abas šīs lielās Beļģijas pilsētas atrodas tik tuvu viena otrai. Satiksme atkal kļuva raitāka, Brants ieraudzīja aizvien vairāk kravas auto ar konteineriem.

Lešeks jau bija sasniedzis Antverpenes loka ceļu. To veidoja četri ceļi, turklāt vēl pa vienai uzbrauktuvei un nobrauktuvei. Pa kreisi spožā, siltā gaismā gulēja pilsēta. Zilās izkārtnes virs ātrgaitas šosejas rādīja visos iespējamos virzienus. Tikai ne uz Vāciju. Taču izskatījās, ka skaļā navigācijas ierīce rāda Lešekam pareizo ceļu. Draudzīgā sievietes balss viņu vadīja poliski.

Lešeks nogriezās Turnhoutas virzienā. Labajā pusē, uzreiz aiz piebraucamā ceļa, slējās dzīvojamās mājas. Logi bija gaiši izgaismoti. Tur dzīvojot, noteikti pavērās traks skats, jo turpat līdzās ritēja satiksme un degunā koda izplūdes gāzes. Brantam bija žēl šo cilvēku.

-   Kāpēc tu patiesībā strādā Īrijā, Roman?

-    Īrijā?

-   Tu polis. Strādā Īrijā. Kāpēc?

-   Ā. Eiropas Savienība. Īrijā labi pelnīta nauda. Labāk nekā Vācijā. Vācu firmas nav labas. Vācu šefi noziedznieki. Daudz darba, maz naudas. Īrijā nekādu problēmu. Šefs saka, cilvēks ir cilvēks. Lešeks labs cilvēks. Daudz darba.

-   Ģimene Polijā?

-   Jā. Sieva strādā Grifino. Pelna trīssimt eiro. Vācu firmā. Mazgā dvieļus Berlīnes viesnīcai. Katru dienu. Kravas auto Berlīne-Grifino. Daudz dvieļu.

-   Trīssimt eiro?

Kāds tur brīnums, ka bija izdevīgi vest dvieļus mazgāšanai ar kravas auto no Berlīnes uz Poliju.

-   Jā. Polijā laba nauda. Bet Īrijā labāka nauda. Anglijā arī. Daudzi poļi Anglijā. Nekādu problēmu ar šefu. Visiem vienāda nauda. Vairs neviens naudu nekavē. Vācu šefs labāk pats pelna.

Viņi pabrauca garām milzīgai, divpusējai degvielas uzpildes un atpūtas vietai ar savienojošu tiltu. Gandrīz uzreiz aiz tā ātrgaitas šoseja sadalījās. Virtuālā dāma lika braukt Eindhovenas virzienā.

Branta acis krita ciet. Viņš nespēja pretoties. Kabīnē bija ļoti silti, motors vienmērīgi darbojās, polsterētais sēdeklis mīkstināja visus grambu radītos triecienus. Tā noteikti jutās bērns ratiņos. Brants atkal un atkal iesnaudās, dzirdēdams tikai riepu vienmērīgo dūkoņu uz asfalta, un uztrūkās, kad viņa galva noslīga uz sāniem. Lešeks pagrieza radio mazliet skaļāk, uzmeklēja kādu mūzikas staciju.

-   Labāk kārtīgi gulēt, viņš noteica un parādīja uz augšējo guļvietu.

-   Paldies. Varbūt vēlāk.

Brants tagad nevarēja gulēt. Bija apmēram pusdesmit. Viņš atradās ceļā uz Berlīni. Viņa soma bija pilna ar dokumentiem. Un viņam bija plāns.

Brants satvēra somu un izņēma aploksni ar dokumentiem. Puskrēslā viņš gandrīz neko nevarēja salasīt. Lešeks norādīja uz paneli un nospieda kādu slēdzi. Brantam virs galvas tūlīt iedegās lasāmā lampiņa. īsts luksuss.

Gadījumā, ja ar viņa žurnālista darbu būs cauri, viņš pieteiksies Nolan Transport par šoferi. Un ar īru kravas auto brauks pa visu Eiropu. Cilvēks ir cilvēks. Protams, vispirms vajadzēja dabūt kravas auto vadīšanas tiesības.

-   Šoferis Īrijā? Daudz naudas? Brants pajautāja.

Lešeks izskatījās ļoti lepns ar sevi.

-   Daudz naudas. Septiņsimt eiro.

-    Mēnesī?

-   Nedēļā.

Rupji rēķinot, tas nozīmēja 2800 eiro mēnesī. Iespējams, pirms nodokļiem. Par to, ka Lešeka gandrīz nekad nebija mājās un viņa bērniem vajadzēja uzaugt bez tēva. Polijā tā bija ļoti liela nauda. Brantam nebija ne jausmas, cik nopelnīja šoferis Vācijā. Viņš instinktīvi nojau ta, ka tam jābūt daudz mazāk.

Brants sāka pētīt bankas izdruku. Lūrs par saviem konsultanta pakalpojumiem mēnesī bija saņēmis desmit tūkstošus eiro. Kontā bija trīsdesmit pieci tūkstoši. Brantam ļoti gribējās zināt, tieši kā Lūram patiesībā vajadzēja sniegt konsultācijas.

Ko Katarīna Šūmane izdarījusi ar šiem dokumentiem? Viņa bija topošā juriste un noteikti labi zināja, ko ar tiem iesākt. Leo Luvē bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Ņemot vērā visus apstākļus, cita izskaidrojuma nebija. Katarīna Šūmane Lūru šantažējusi. Un Lūrs licis viņu noslepkavot.

Nē! Nē! Nē! Siltais gaiss viņu padarīja pavisam miegainu. Ar kreiso roku Brants sataustīja elektriskā loga pacēlāja slēdzi. Tad pavēra logu platākā spraugā. Ieplūda vēss gaiss un viņu atsvaidzināja.

Herberts Lūrs bija tikai maza zivtiņa lielā Eiropas elektrības koncerna tīklā. Brants mēģināja iedomāties sevi viņa vietā. Lūrs mācēja iepazīties ar jaunu, atraktīvu praktikanti, ar kuru viņš, cik varēja spriest, bija uzsācis sakaru. Viņš bija viņai iestāstījis, cik ietekmīgs ir, cik svarīgs cilvēks Eiropas Savienības ietvaros.

Brants vēlreiz pārdomāja. Viņi droši vien bija pārgulējuši. Kaut kad. Pavisam noteikti. Atceroties dzīvokli, visdrīzāk pie viņa, nevis pie viņas. Katarīna pie viņa bija atradusi šos dokumentus. Cik varēja noprast, nejauši. Vai arī viņa birojā. Tas būtībā nebija svarīgi. Viņa tos atradusi, noslēpusi un viņu šantažējusi.

Nu viņi bija sasnieguši Holandes robežu. Te vairs nebija nekādu kontrolpunktu. Branta agrākā skepse bija izgaisusi. Izrādījās, ka no Šengenas līguma patiešām bija liels labums.

Piepeši ārā kļuva pavisam tumšs.

Tātad Lauterborns Katarīnu izmantojis. Brants vairs neko nesaprata. Viņš kaut ko bija palaidis garām. Bet, lai cik ilgi viņš arī lauzītu galvu, neko nevarēja saprast. Ērmīgi. Taču galu galā arī tam vairs nebija nozīmes.

Katarīna Šūmane bija noslepkavota, uzreiz pēc tam arī viņas šefs un viņa līdzstrādniece. To izdarījis profesionāls franču slepkava. Tās nevarēja būt trīs atsevišķas slepkavības. Nekādā gadījumā. Aiz tā visa atradās ietekmīgi cilvēki ar plašiem sakariem. Brantam nekavējoties vajadzēja parunāt ar Rolfu Toišeru.

-   Cik ilgi mums vēl jābrauc uz Vāciju?

Izskatījās, ka Lešeks atmodies no savdabīga transa.

-    Vāciju?

Brants parādīja uz savu pulksteni.

-    Divas stundas.

-Tik ilgi?

-    Mazāk. Divas stundas mazāk pusstunda.

-    Pusotra stunda?

-Jā.

-   Paldies, Roman. Pārāk ilgi. Viņam vajadzēja tūlīt pat sazināties ar Toišeru, arī tad, ja par zvanu no ārzemēm nāktos samaksāt pusi atlikušās naudas. Runa jau sen vairs nebija par kaut cik saprātīgu honorāru. Brants vēl tikai gribēja uzzināt, kas stāv aiz šīm slepkavībām. Viņam pienācās to zināt. Un Leo Luvē. Un arī Patrikam Nolenam.

Viņš uzmeklēja telefona atmiņā Toišera mobilā telefona numuru, uzspieda tam priekšā valsts kodu 0049 un piezvanīja. Toišers atsaucās pēc trešā signāla.

Kaut kur Berlīnē tagad šņākuļoja mazs lācis.

-    Toišers, atsaucās mazliet pikta balss. Fonā varēja dzirdēt juceklīgas balsis un galda piederumu šķindoņu.

-   Sveiks, Rolf, te Bernhards. Kā sviežas?

-   Labi. Es šobrīd ar dažiem viesiem sēžu Borchardt restorānā. Vai tu gribi atkal parunāt par manu piedāvājumu?

-   Varbūt. No rīta es atkal būšu Berlīnē.

-   Okay? Tad mums visādā ziņā jāsatiekas. Esmu vēlreiz pārdomājis par tavu apspriedi Kecinā.

-   Skaties tikai! Brants notēloja pārsteigumu.

-    Izbeidz, Bernhard, tu labi zini, ka tās oglekļa dioksīda krātuves turpmākajos gados būs viena no svarīgākajām tēmām. Tātad mums liela enerģētikas koncerna vārdā jāizvērš valsts mēroga kampaņa, lai apliecinātu jau ieplānoto ogļu spēkstaciju nekaitīgumu. Un mēs gribam Berlīnē ar īpašu autobusu palīdzību to izskaidrot skolās. Toišers ieturēja pauzi. Mums patiešām būtu vajadzīgas tavas īpašās zināšanas.

-   Man par to jāpadomā, Rolf.

-    Nu, redzi. Tas taču nav tik grūti.

-   Bet pirms tam tev man jāizdara vēl kāds pakalpojums.

Izklausījās, ka Toišers nemaz nav dusmīgs.

-    Klāj vaļā.

-   Man šeit ir dokumenti, kas varētu ļoti interesēt kādu Herbertu Lūru.

Brants bija gatavojies no Toišera atbildes secināt, vai viņš Lūru pazīst vai ne.

-    Okay? bija viss, ko Toišers noteica. Diezgan gari, tomēr visai izteiksmīgi. Brants neuzdrošinājās uzdot tiešu jautājumu.

-   Iespējams, ka šis Lūrs strādā ES komisijā, un viņam maksā kāda franču apvienība, kuras saīsinātais nosaukums ir EFEU.

-    Tas nozīmē Energie France Europe, Toišers automātiski atbildēja. Tad ierunājās klusāk. Aiz tās stāv visa Francijas atomindustrija. Un vēl arī pāris Vācijas koncernu. Tai ir pārstāvniecība Berlīnē. Dabiski, es šos cilvēkus pazīstu. Uzņēmuma vadītāju sauc Dīters Dāms.

-   Vai tu tiec viņam klāt?

Toišers vilcinājās.

-   Ir taču telefoni. Var piezvanīt uz Parīzi.

-   Šim Lūram EFEU maksā par konsultācijām, ja saproti, ko es gribu teikt. Taču es nevēlos atklāt savas kārtis.

Tagad Brants dzirdēja tikai balsu jucekli.

-    Lūdzu, pagaidi mirklīti, Bernhard.

Brants dzirdēja, kā Toišers atvainojas saviem viesiem un acīmredzot iziet ārā. Brants klausulē varēja dzirdēt automašīnu rūkoņu.

-   Konkrēti ko tu gribi no manis? viņš atkal izdzirdēja Toišera balsi.

-    Rolf, lūdzu, uzklausi. Es tagad nevaru stundām ilgi runāt pa telefonu. Esmu ceļā no Briseles uz Berlīni. Es Briselē esmu atradis dokumentus, kas šim Lūram ir bīstami. Iespējams, arī Energie France Europe. To es nespēju novērtēt. Varu tikai atklāt, ka tas ir saistīts ar jaunās sievietes nāvi "Pastāvīgajā pārstāvniecībā".

-   Ak, velns parāvis, Toišers izgrūda.

-    Rolf, man patiešām ir vajadzīga tava palīdzība.

-   Man jau tāpat ir pietiekami daudz nepatikšanu ar policiju. Un man ir maz laika. Mums uz rītdienu jāsagatavo uzņemšana restorānā Sarah Wiener dažiem svarīgiem klientiem. Starp citu, EFEU. Tas mani nostāda neveiklā situācijā. Kāpēc tu negriezies policijā?

-   Tur varētu iznākt nolādēti labs raksts.

-   Saprotu.

-   Rolf, tas ir ļoti svarīgi. Tas ir mēģinājums. Un es paļaujos uz tevi. Vai tu varētu kādam no EFEU pateikt, ka esmu gatavs šos dokumentus pārdot? Par divdesmit tūkstošiem eiro.

-   Vai tu jau esi tik trūcīgs, Bernhard? Toišers nobrīnījās.

Brantam atlika vienīgi cerēt, ka tā bijusi ironija.

-   Izbeidz ākstīties. Kā jau teicu, tu vari tūlīt sākt strādāt pie mums, kad vien vēlies. Mums ir kaudzēm darba.

-    Par to mēs varētu parunāt, kad būšu Berlīnē. Pārējais ir svarīgāks. Tagad paklausies. Rītvakar astoņos es būšu "Pastāvīgajā pārstāvniecībā". Un tās lietas man būs līdzi.

-    Rīt Vācijai pret Čehiju būs kvalifikācijas spēle. Tur būs pilns kā piebāzts.

-    Tas taču ir ideāli, Brants mazliet pārāk sajūsmināti izgrūda.

-    Bernhard, pēc vēl ilgāka klusuma brīža atskanēja atbilde. Toišers izklausījās aizkaitināts. Tu man esi ļoti dārgs, taču tu mani nedrīksti iejaukt kaut kādās apšaubāmās lietās.

-   Tā nav nekāda apšaubāma lieta. Vari uz mani paļauties. Brants teju vai dzirdēja, kā Toišers cīnās ar sevi. Vai tev ir ar ko pierakstīt? viņš beidzot klusi pavaicāja. Es tev tagad iedošu Dāma mobilā telefona numuru. Bet tagad man drīz jābeidz.

-    Rolf, no tā nebūs nekāda labuma. Pārāk acīmredzami.

Šķita, ka Toišers apdomājas.

-   Saprotu. Tad es tev iedošu vienu citu numuru.

Brants steidzīgi sadabūja lodīšu pildspalvu, nogaidīja, kamēr Toišers atkal sāka runāt, un pierakstīja numuru uz vienas no bankas izdrukām.

-   Tas ir Hanss Helmūts Šmits-Hauks, EFEU pārstāvis Vācijā. Viņš patiešām ir pastāvīgi pieejams. Toišers atkal ieturēja pauzi. Tavā labā es vairs neko nevaru izdarīt, Bernhard. Man ļoti žēl.

Tas bija vairāk, nekā Brants cerējis.

-Paldies, Rolf.

-   No manis tu šo numuru neesi dabūjis, labi?

-    Labi.

-    Lai tev veicas. Un vēlreiz padomā.

Brants nolika mapes ar dokumentiem uz priekšējā paneļa un aizvēra logu. Tas bija riskants plāns, tomēr plāns. Tomēr.

-   Gulēt? Lešeks pavaicāja un atkal norādīja uz guļvietu.

-    Vēlāk, Brants atbildēja.

Tagad vai nekad, viņš nodomāja un uzspieda numuru. Šmits-Hauks atsaucās pēc piektā signāla. Izklausījās, ka arī viņš ir ceļā uz Berlīnes naktsdzīvi. Pavisam līdzās klausulei bija dzirdama aizkaitinātas sievietes balss.

-    Labvakar, Šmita-Hauka kungs. Mani sauc Brants. Bernhards Brants. Esmu ārštata žurnālists no Ķelnes.

-     Nomierinies taču vienreiz, Veronika, Brants atbildes vietā izdzirdēja. Šķita, ka Šmits-Hauks mēģina koncentreties. Ja, lūdzu?

-   Es patlaban pētu EFEU aktivitātes Briselē un Berlīnē, Šmita Hauka kungs.

-   Ļoti jauki, Branta kungs. Bet kur jūs ņēmāt manu numuru?Šmits-Hauks bija pārāk savaldīgs, lai nezinātu, par ko būs runa. Pretējā gadījumā viņš nebūtu uzreiz iegaumējis uzvārdu.

-   Tam nav nozīmes. Tas man ir. Un vēl man te ir kāds konta numurs. Brants lēnām un skaidri nolasīja to priekšā. Es labprāt gribētu noskaidrot, kas labi zināmajam Herbertam Lūram ir jāpanāk, sniedzot pakalpojumus EFEU?

Klusēšana bija nodevīga. Lieliska izdevība piebilst vēl kaut

ko.

-   Man šeit vēl ir daži interesanti dokumenti par atompolitiku Eiropas Savienībā un Vācijas koalīciju. Patiesībā es gribētu savu rakstu pārdot Spiegel Online. Tagad, pavisam īsi pirms Berlīnes deklarācijas. Taču viņu piedāvātais honorārs īsti neatbilst manām vēlmēm.

Izklausījās, ka Šmits-Hauks atkal apdomājas.

-   Kāds tad būtu jūsu minējums? acīmredzot Šmits-Hauks bija ātri izlēmis.

-   Divdesmit tūkstoši eiro. Skaidrā naudā. Lūdzu, gādājiet, lai tos man atnes Lūra kungs.

Šmits-Hauks uzreiz neatbildēja. Ar to Brants jau bija rēķinājies. Viņš lika visu uz vienas kārts.

-    Rītvakar ap astoņiem es būšu "Pastāvīgajā pārstāvniecībā", Berlīnes krodziņā. Tur es skatīšos starptautiskas sacensības. Ja līdz puslaika beigām nebūšu dabūjis naudu, došos uz Spiegel Berlīnes biroju. Arī Stern par to ir ļoti ieinteresējusies. Interneta kolēģi vienmēr rīkojas ļoti ātri, ja tiek pie laba stāsta par aizkulišu darījumiem.

Šmits-Hauks bija profesionālis.

-   Ir sestdiena. Būs grūti dabūt tik daudz skaidras naudas.

-   Tā šoreiz nav mana problēma. Un no pārskaitījuma es atsakos. To es varētu pieņemt tikai no kādas izdevniecības.

-    Kā lai es zinu, ka tās nav lamatas?

-Jums jāizlemj pašam, Šmita-Hauka kungs. Es tur būšu.

-    Kā jūs varēs pazīt?

-    Vienkārši paskatieties manā interneta mājaslapā. Un tagad es jums novēlu jauki pavadīt laiku kopā ar Veroniku.

Ar dīvainu laimes sajūtu pakrūtē Brants ļāva mobilajam telefonam ieslīdēt krekla kabatā. Lešeks pa šo laiku bija veltījis visu uzmanību tikai ātrgaitas šosejai. Tagad viņš nobažījies uzmeta Brantam skatienu.

-   Daudz runāt. Daudz problēmu.

-    Nē, Lešek, Brants iesmējās. Gluži pretēji. Viss būs labi. Vismaz viss labi sācies. Taču tagad es patiešām mazliet nosnaudīšos.

Brants sataustīja sēdekļa regulētāju un nospieda nepareizo pogu. Pneimatiskā iekārta nolaida sēdekli gandrīz pavisam zemē.

Lešeks nevilšus nosmējās.

-   Labs sēdeklis. Vācu sēdeklis.

Pagāja kāds laiciņš, kamēr Brants atkal dabūja sēdekli vajadzīgajā stāvokli. Viņš atrada arī atzveltnes slīpuma regulēšanas pogu un novilka kurpes.

-   Vai drīkstu? viņš pajautāja, izņēma no portfeļa žurnālu un izstiepa kājas uz priekšējā paneļa.

-   Nekādu problēmu, Lešeks iesmējās un atkal norādīja uz augšējo guļvietu. Gulēt labāk. Kaklam.

Ārā pamazām satumsa. Uz ceļa nebija gandrīz nevienas vieglās automašīnas, šur tur pretējā joslā gadījās pa kravas auto. Pat degvielas uzpildes stacijas, kam viņi pabrauca garām, bija slēgtas. Brants ieslīga patīkamā pusnemaņā, tikai viņa galva visu laiku krita uz sāniem. Lešeks pa taustījās sev aiz mu guras un pasniedza viņam mazu spilventiņu. Nu jau bija labāk. Sāka līt, viegls sānvējš lika kabīnei mazliet šūpoties. Brants aizvēra acis un aizsnaudās.

Viņš atradās ceļā uz Berlīni. Viņš bija saglābis apsūdzību pilnos materiālus. Par spīti visiem šķēršļiem, it īpaši par spīti Beļģijas policijai. Viņš bija apmierināts ar sevi. Anne būtu ar viņu lepojusies.

Brants atkal uztrūkās no miega, kad pa labi viņam līdzās kaut kas negaidot mežonīgi ietarkšķējās.

-    Kas noticis? viņš pusmiegā iesaucās. Lešeks pagrieza stūri pa kreisi un turpināja cieši raudzīties uz priekšu.

-   Nekādu problēmu. Auto brīdināt, kad šoferis noguris.

-   Tev labāk vajadzētu pagulēt, Brants piezīmēja un norādīja uz otru guļvietu. Blakus vienai no ierīcēm viņš ieraudzīja mirgojam zaļu lampiņu.

-   Slikts tahometrs, Lešeks izmeta. Jātaisa pauze. Bet nav stāvvietas. Pārāk daudz kravas auto Vācijā.

Brants mēģināja saprast, kur atrodas. Garāmbraucot viņš uz kādas norādes izlasīja Dortmunde 50 km. Viņi jau noteikti atradās uz A2 šosejas. Zem Branta pa kreisi garām kravas auto cita pēc citas aizšāvās vieglās automašīnas. Vācijā bija pēdējais laiks pieņemt vispārējus ātruma ierobežojumus.

Brants jutās kā samalts, sāpēja mugura. Un viņš vēl aizvien bija pusmiegā. Ar kreiso roku viņš sataustīja loga atvēršanas slēdzi un nolaida logu līdz galam. Svaigā gaisa brāzma nāca par labu.

-    Uzmanīgi! Lešeks brīdināja.

-   Kas tad nu?

Gaisa strāva sagrāba polietilēna mapes, sagrieza virpulī un izrāva ārā pa logu. Ar novēlotu reakciju Brants paguva noķert aploksni un vienu mapi. Pārējās četras izvirpuļoja ārā pa logu. Atpakaļskata spogulī Brants pamanīja, kā viena no tām vieglās automašīnas radiatorā sašķīst sīkās driskās.

-   Apturi! viņš iekliedzās. Lešeks nereaģēja.

-    Stop! Brants ierēcās vēl skaļāk un ar abām rokām satraukti rādīja pa labi.

Lešeks sabijās un nogriezās pa labi pie nepārtrauktās līnijas. Tikai pēc vairāk nekā simts metriem viņam izdevās apturēt kravas auto.

-    Ņem, viņš uzsauca un pameta Brantam sarkanu drošības vesti. Citādi problēmas ar policiju.

Brants uzrāva vesti mugurā un nogaidīja, kamēr satiksmē parādīsies tukša vieta. Dabiski, ka tas bija bīstami dzīvībai. Viņš to zināja. Taču viņam bija vienalga. Kā prātu zaudējis viņš izlēca no kravas auto un sagrūda kreiso kāju.

Piebrauca kravas automašīna, strauji pagriezās pa kreisi, ieslēdza tālās gaismas, ar niknu, pat īsti agresīvu signālu kravas vilcējs aizdārdināja Brantam garām, vēja virpulis cieši piespieda viņu pie kabīnes.

Brants izgāja kabīnei priekšā, avārijas lukturi mirgoja, viņa kreisā potīte sāpēja, viņš par to visu nelikās ne zinis. Viņš iespiedās starp ceļa apmali un piekabi, lai virzītos atpakaļ. Atkal tuvojās kravas automašīna un ieslēdza tālās gaismas. Pa to laiku kāda vieglā automašīna bija aizrāvusi vienu caurspīdīgo mapi atkal uz priekšu, tā gulēja vidū pie sadalošās līnijas.

-   Nē, ātrgaitas šoseja! Lešeks sauca. Bīstami.

Garām atkal aizšāvās vieglā automašīna. Viņš spēja to paveikt. Viņam tas jāpaveic.

Lešeks parāva viņu atpakaļ. Automašīna ar labo priekšējo riepu uzrāva augšā un saplosīja aploksni, vējš aiznesa lapas uz šosejas pretējā braukšanas virziena joslām.

Lešeks rāva Brantu atpakaļ un neatlaida arī tad, kad viņš vēlreiz mēģināja izskriet uz ātrgaitas šosejas. Beigu beigās Brants padevās. Lešeks aizveda viņu pie ceļa apmales. Apsē' dies Brants sāka nevaldāmi kliegt.

-   Problēma?

-Jā, Roman, liela problēma.

Sestā nodaļa

Sestdiena, 24.marts

Parīze

Hanss Helmūts Šmits-Hauks bija uzcītīgs cilvēks, taču savu darba un privāto dzīvi nodalīja vēl stingrāk nekā Dāms. Tāpēc Dāms jutās pārsteigts, kad Šmits-Hauks viņam vēlu naktī mobilā telefona balss pastkastītē atstāja ziņu, lūgdams steidzīgi viņam atzvanīt. Vai Šmits-Hauks jau nojauta, ka viņš gribēja atteikties no Berlīnes apmeklējuma? Tas, protams, bija neiespējami. Šī doma viņam bija radusies tikai pirms stundas. Tāpēc Dāmām radās nelāga sajūta.

Patiesībā viņš bija labā omā. Viņš gan bija atgriezies tikai vēlu vakarā, jo Briseles policija bija slēgusi arī Gare du Midi. Atpakaļbrauciens bija novēlojies gandrīz par divām stundām. Policija droši vien gribēja pārliecināties par numuru. Iespējams, Dāms bija vienīgais, kurš stāvēja rindā, būdams pilnīgi apmierināts. Līdz ar to kaķa un peles spēlēšana ar to Brantu varēja būt galā.

Dāmu caurstrāvoja atvieglojums. Viņi bija mīlējušies agri uzreiz pēc pamošanās. Mariona jau nedēļām ilgi nebija izturējusies tik mīļi, itin kā nevēlētos viņu laist prom. Viņa nebija apmierināta ar Dāma nemierpilno dzīvi, viņš to zināja. Mariona gribēja, lai viņš savus daudzos braucienus samazinātu līdz paciešamam skaitam. Un viņš to bija apsolījis. Dāms šim nolūkam pat gribēja atteikties no vakarā paredzētās pieņemšanas Sarah Wiener. Tagad viņš stāvēja zem dušas, jo gribēja aši aizskriet uz maiznīcu.

Viņi šodien atkal bija četri.

Sabīne ar savu draugu Etjēnu vēl bija gultā. Dāms paklausījās pie durvīm. Nekādas kustības. Viņš bija juties pagalam pārsteigts, kad pirms trim mēnešiem kādu dienu, negaidot pārradies nakts vidū, sastapa Etjēnu, kurš, draudzīgi noteicis: "Bonsoir

Monseur"u , viņam garām ielavījās vannas istabā. Tieši tik vienkārši. Pat nenosaukdams savu vārdu. Un Sabīnes istabā vēl aizvien mirgoja monitors. Etjēns bija liels un spēcīgs, ar kupliem, sprogainiem matiem, labs basketbola spēlētājs, kā paskaidroja Sabīne. Viņam bija noguruma pilns skatiens, un viņš nēsāja melnu sporta krekliņu ar smieklīgu uzrakstu bosser tue, "darba nogalināts", kam tuvā nākotnē vajadzēja kļūt par putekļu lupatu, ja viss noritētu saskaņā ar Madonas priekšstatiem.

Viņi par to nekad nebija runājuši. Mariona Sabīnei acīmredzot to atļāvusi arī tāpēc, ka Dāma nekad nebija mājās. Kā gan laiki mainījušies. Viņa tēvs tādus jaunus puišus kā Etjēns savulaik vienkārši izmestu pa dūnām. Tagad viņš ar šo situāciju bija samierinājies.

-   Es tagad iešu uz maiznīcu, viņš jautri uzsauca caur aizvērtajām vannas istabas durvīm.

-    Atgriezies drīz, mīļais, Mariona notrallināja. Es jau vāru kafiju. Tik labā noskaņojumā viņa jau sen nebija redzēta.

Dāms uzvilka mēteli un paņēma līdzi BlackBern/. Ārā uz ielas viņš nogaidīja, kamēr aizkritīs mājas durvis, un tad piezvanīja Šmitam-Haukam. Šķita, ka viņš turējis mobilo telefonu rokā.

-   Beidzot, Dāma kungs. Labi, ka piezvanījāt.

-   Kas tad ir tik steidzams?

-   Vai Bernharda Branta vārds jums kaut ko izsaka?

Vienā rāvienā Dāms sajutās kā filmā Catcb 22. Kā gan ŠmitsHauks varēja zināt šo vārdu? Pagāja trīs sekundes, kamēr viņš domāja, ko labāk atbildēt un kādas būs iespējamās sekas.

-    Kā viņu sauca?

-   Bernhards Brants. Viņš uzdodas par žurnālistu. Un mēģina šantažēt EFEU.

Dāms ar pūlēm saglabāja mieru. Ko tas nozīmēja? Pirmo šantāžas gadījumu viņš bija novērsis.

-    Vai jūs varētu izteikties konkrētāk, viņš palūdza Šmitam Haukam. Viņš to varēja iztēloties. Taču vajadzēja vēl mazliet laika pārdomām.

Pa ceļam uz maiznīcu viņš klausījās Šmita-Hauka stāstā. Pēc katra teikuma viņu pārņēma aizvien lielāks satraukums. Pie ieejas maiznīcā viņam kļuva skaidrs vēl kaut kas. Brants neiedomājamā kārtā izsprucis no Briseles. Un Dāmām tādēļ, iespējams, viņa jauno plānu vajadzēja izmest miskastē.

-    Labi, ka jūs mani uzreiz informējāt. Es patiešām esmu jau dzirdējis par šo Brantu. Vēl vakar viņš bija Enerģētikas komisijā. Es viņu tur redzēju saistībā ar protesta akciju pret Euratom. Viņš uzdeva nepatīkamus jautājumus. Arī Lūram. Tam līdzi muļķīgā kārtā bija daži nodevīgi dokumenti, kas viņam tika nozagti. Mums jābūt ļoti piesardzīgiem.

-   Ko lai mēs tagad darām? Šmits-Hauks jautāja. Un kā tos dokumentus Lūram varēja nozagt?

-    Viņš tika iegāzts, Dāms nomurmināja. Viņš zināja, ka tas ir nekur nederīgs paskaidrojums. Taču nevēlējās pieļaut, lai tiktu iesaistīts vēl kāds. Vai jūs jau esat runājis ar Lūru?

-   Nē, es vispirms gribēju uzzināt, ko par to domājat jūs. Man ir vienīgi droša informācija no Ekonomikas ministrijas, ka Merkele un Širaks ES svētku ietvaros vēlreiz grib intensīvi aprunāties par atomenerģijas nākotni. Izskatās, ka arī Enerģētikas komisija Briselē nepiekrīt kancleres oficiālajam viedoklim pret atomenerģiju. Taču to mēs paši jau droši zinām. Šeit, Berlīnē, tas notiek aiz slēgtām durvīm. Gandrīz visas federālās zemes grib pagarināt savu spēkstaciju darbības laiku. Tur kaut kas jau ir sācies. Taču pašā sociāldemokrātu partijā vēl ir šaubas par atteikšanos no atomenerģijas. Tagad Šmits-Hauks ieķiķinājās. Ja tā turpināsies, Berlīnē pie sava paliks vēl tikai vides ministrs un kāds pāris nepiekāpīgu kreiso. Dabiski, nemaz nerunājot par zaļajiem. Taču arī tas vairs nav saistoši. Esmu dzirdējis runājam, ka ir kāda zaļi noskaņota vides ministrijas valsts sekretāre, kas vēlas mainīt darbavietu. Es, dabiski, viņu atbalstu.

-   Izskatās, ka mūsu ilgais darbs pamazām sāk nest augļus, Dāms sausi piezīmēja. Lūrs ir labs cilvēks. Atliek vienīgi noskaidrot, cik ilgi mēs viņu vēl varam noturēt. Sakiet, lūdzu, kad tas Brants piezvanīja?

-   Vakar, ļoti vēlu, Šmits-Hauks atbildēja.

-    No kurienes?

-   To viņš neteica. Varēja būt, ka viņš atradās kādā automašīnā. No kurienes viņš vispār dabūjis manu mobilā telefona numuru?

To Dāms sev bija jautājis jau sen. Izskatījās, ka Brants visu pārzināja labāk, nekā viņš iedomājies.

-   Jūsu mobilā telefona numuru Berlīnē tagad zina katrs. Lai gan viņam to kāds noteikti ir iedevis. Kāds, kuram Brants to mērķtiecīgi palūdzis. Vai jums ir kāda nojauta, kurš tas varētu būt?

-   Nē. Līdz šim es Bernharda Branta vārdu vēl nebiju dzirdējis. Un, spriežot pēc viņa interneta mājaslapas, viņš katrā ziņā nepieder pie rakstnieku cunftes krējuma.

Varbūt tieši tas viņu padarīja tik bīstamu, Dāmām iešāvās prātā. Sīks rakstnieķelis, kuram radusies iespēja tikt pie liela raksta. Turklāt neatkarīgs autors, kurš, iespējams, nepakļaujas galvenajam redaktoram, kuram pakausī elpo izdevniecības īpašnieks. Iecerētajai vides reklāmu kampaņai bija atvēlēts miljons. Tas radīja alkatību pat izdevumam TAZ un atviegloja preses darbu.

-   Es teiktu, ka viņš ar saviem draudiem griezties pie Spiegel Online tikai blefo, Šmits-Hauks loģiski sprieda. Taču tā, protams, būtu katastrofa. Tagad, tik īsu bridi pirms svinībām. Merkele tiktu apkaunota, un mums viņa vēl ir vajadzīga. Man šodien vakarā vajag aiziet uz to "Pastāvīgo pārstāvniecību", krodziņu, kurš pašlaik ir modē.

-   Tie dokumenti, ko Brants grib mums pārdot, ir ļoti bīstami. Tur nu es jums piekrītu.

-   Ko jūs ierosināt?

-    Mēs viņa prasību izpildīsim, Dāms pēc īsa pārdomu brīža izlēma. Mēs nevaram atļauties tā riskēt. Atļaujiet man pašam šovakar satikties ar viņu tajā krodziņā. Man tas vēl ir jāsaskaņo ar La Defense.

-   Vai man labāk nevajadzētu jūs pavadīt?

-    Nē. Jums mūs jāpārstāv pieņemšanā. Tas ir svarīgāk. Es pazīstu to apkaimi. Ar mani nekas nenotiks. Es tur būšu starp jautriem un futbola pārņemtiem cilvēkiem.

-    Pareizi gan, Šmits-Hauks apstiprināja. Vācija spēlē pret Čehiju. Vai jums nešķiet, ka tās ir lamatas?

-    Kurš tad tās būtu izlicis?

-   Policija.

Dāms skaļi iesmējās.

-   Noteikti ne. Brants ir aizbēdzis no Briseles. Tur viņu meklē policija. Es pats redzēju kontrolpunktus.

-   Tad man šķiet, ka viņš patiešām ir bīstams cilvēks.

-   Arī šajā jautājumā es jums piekrītu.

-   Un nauda? Šmits-Hauks tūlīt noprasīja. Tas man šķiet aizdomīgi. Brants taču var iedomāties, ka sestdienā nav tik vienkārši sadabūt divdesmit tūkstošus eiro. Ja gribat zināt manas domas, tur kaut kas nav kārtībā. Uzmanieties, Dāma kungs!

-    Naudu es paņemšu līdzi, Dāms atvairīja šo iebildumu. Šādam nolūkam mēs vienmēr seifā glabājam zināmu summu. Tagad man, protams, jāsēžas vilcienā. Nebūs nekādas jēgas, ja man lidostā visu naudu uzreiz atkal atņems.

-   Jūs noteikti zināt, ko darāt, Šmits-Hauks mazliet pārāk liedšķi reaģēja uz viņa sarkasmu.

Dāms paskatījās pulksteni. Dažas minūtes pāri deviņiem. Teorētiski tas bija paveicams. Ar to bija gana.

-Jums nevajadzēs braukt man pakaļ uz Tēgela lidostu. Mēs satiksimies mazliet vēlāk pieņemšanas laikā. Jums droši vien nāksies izdomāt man kādu aizbildinājumu. Taču tagad man diemžēl jāatvadās. Jāsadabū nauda un vēl dažiem cilvēkiem jāpaziņo par radušos situāciju.

Uzreiz pēc sarunas ar Šmitu-Hauku Dāms savā BlackBem/ uzspieda Pjēra Tapī numuru. Tā bija viņa pēdējā iespēja. Vajadzēja rīkoties. Ātri un konsekventi. Un viņam vajadzēja iesniegt konkrētu priekšlikumu.

Dāms iegāja maiznīcā, ātri izstāvēja rindu, paņēma turzu un neielaidās ierastajā sarunā ar pārdevēju. Viņš jutās pārāk saspringts. Viņš vēl nezināja, kā varēs Marionai izskaidrot šos nelāgos jaunumus. Brokastu laiks nebija pats labākais bridis. Pēc tam gan.

Sabīne un Etjēns jau atkal atgriezīsies pie datorspēlēm. Dažreiz Dāms sev vaicāja, kāpēc Mariona ar viņu meitu patiesībā gājusi pie ārstes, lai Sabīnei izrakstītu pretapaugļošanās tabletes, ja viņa ar šo tēviņu savā pārkarsušajā istabā vienīgi tupēja pie datora. Tomēr Dāms jau bija atteicies no domas par to diskutēt ar savu meitu.

Viņš uzaicinās Marionu uz ilgu pastaigu un pie pusdienām ielies viņai labu vīnu. Lidojums paredzēts pēcpusdienā.

Berlīne

-   Podoļskis spēlē!

Lešeks iesmējās.

Brants augstu pacēla Die VJelt un norādīja uz uzbrucēja fotogrāfiju. Pēc viņa domām, tas bija vienīgais pieminēšanas cienīgais uzbrucējs vācu valsts futbola komandā. Šovakar viņam vajadzēja kārtīgi sadot čehiem. Turpretim par Klozi un Kuranji varēja aizmirst. Kauna lieta, ka Bavārijas komandas treneris šo dārgakmeni, puisi no Ķelnes, pārsvarā turēja uz rezervistu soliņa. /

-   Podoļskis, labs cilvēks, Lešeks slavēja. Poļu cilvēks.

-    Nu, nu, nu, Roman. Tā nu gan nav taisnība. Lūkass Podoļskis ir no Bergheimas.

-   Bergheimas?

-    Bergheimas. Netālu no Ķelnes. Tikai vecmāmiņa no Polijas.

Lešeks pacēla rādītājpirkstu. Viņa apmierinātajā, apaļīgajā sejā mirdzēja viltība.

-Tātad taču Podoļskis poļu cilvēks.

-   Ja jau tas tev dara prieku. Jā. Taču viņš spēlē Vācijas pusē. Un nevis Polijas pusē. To tu esi palaidis garām.

Viņi atradās pie Berlīnes apvedceļa. Kabīnē bija patīkami vēss un kluss. Bija sestdienas vakars, pusseptiņi, un viņiem pretī brauca vesels kravas auto konvojs no Austrumeiropas. Poļi, igauņi, latvieši, lietuvieši, arī krievi, moldāvi un ukraiņi. Visiem līdz pirmdienai kaut kur Eiropā vajadzēja izkraut savas kravas. Tikmēr daži holandieši, beļģi un briti atradās ceļā uz mājām. Pavisam reti kāds autovilciens no Vācijas. Sestdienā tā bija ierasta lieta. Arī lielā stāvvieta pie Rasthofas Mihendorfas bija pilnīgi aizņemta ar kravas automašīnām no austrumiem.

-    Daudz kolēģu poļu, Brants noteica un norādīja uz ceļa otru pusi.

-   Eiropas Savienība laba, Lešeks staroja. Eiropas Savienība dod daudz darba. Daudz jaunu uzņēmumu. Un daudz kravas auto. Labus kravas auto.

-    Un daudz problēmu vecajai Eiropai, Brants novaidējās.

-    Vecajai Eiropai?

Ak, Roman, kā lai es tev to paskaidroju. Brants norādīja uz sevi.

-    Es vecā Eiropa, tu jaunā Eiropa. Tu Amerikas draugs.

-   Amerika laba. Nekādu problēmu.

-   Ir jau labi, Roman. Brauc vien tālāk.

Branta kreisā kāja uz priekšējā paneļa atkal iesāpējās. Taču to varēja paciest. Tikai vēsums atkal lēnām mazinājās. Vēl pagājušajā naktī Lešeks viņam bija pagatavojis kompresi kabatlakatiņā ietinis ledu un ielicis to viņam gultā. Taču nu vairs nebija jēgas taisīt jaunu. Nu vēl tikai vajadzēja kļūt par nelaimes čupiņu. Tomēr Brants bija lieliski izgulējies. Gandrīz kā mājās.

Pēc stundas viņi būs Berlīnē. Tagad viņam kļuva aizvien labāk.

Kaut kad Lešeks bija uz četrdesmit piecām minūtēm apstājies. Brants to bija pamanījis tikai ceļa malā. Tieši pie ātrgaitas šosejas, pie iebrauktuves stāvvietā. Ik pēc piecām minūtēm garām aizšāvās kāda cita kravas automašīna, ik reizi viss autovilciens nodrebēja. Brants nebija aizvēris ne acu. Lešeks bija mēģinājis kravas automašīnā uzvārīt kafiju. Beigu beigās viņš likās mierā, jo ūdens katls garām braucošo četrdesmittonnīgo kravas auto dēļ nemitīgi krita nost no gāzes plītiņas.

Kad Lešeks atkal turpināja ceļu, Brants beidzot iemiga, motora ieaijājošās skaņas nomierināts, un jau gaišā dienā atkal pamodās līdzena lauka vidū izvietotā autobāzē. Aizkari bija aizvilkti; jau krietni pāri dienas vidum. Un bija silts. Pavasarīgi silts. Ārā. Kabīnē gaiss bija neizturami smacējošs. Kā nu ne, ja te atradās divi aizrautīgi krācēji.

Lešeks nelikās traucēties, kad Brants ar grūtībām nokāpa no augšējās guļvietas, cenzdamies pārāk stipri nebalstīties uz kreisās kājas. Galva griezās, gribējās čurāt, taču viņš bija pa pusei izgulējies. Atvēris durvis, Brants redzēja tikai kravas auto, Shell degvielas uzpildes staciju un sarkanbrūnu ķieģeļu moteli. Urslēbena. Pie Magdeburgas, kā viņš vēlāk izlasīja. Visa apkārtne bija pilna ar vēja ģeneratoriem. Tātad arī atpūtas vieta bija pasargāta no lidmašīnu uzbrukumiem, viņš atcerējās Nolena vārdus.

Labi apgādātajā tālbraucējiem šoferiem domāto piederumu veikalā viņš nopirka apakšveļu, zeķes un sarkanmelni rūtotu kreklu, brīdi papriecājās par holandiešu koka tupelēm ar kazu vilnu, ko tomēr beigās nolika atpakaļ, jo tie taču nebija žurnālistiem piemēroti apavi, aizgāja nomazgāties dušā un izdzēra pirmo tasi kafijas. Pēc tam viņam vajadzēja vēl kādam piezvanīt. Paša drošības labad.

Kad Brants atgriezās pie kravas auto, Lešeks atkal vārīja kafiju, šoreiz bez jebkādiem satricinājumiem, un nupat grasījās gatavot sviestmaizes. Viss viņa pagultes ledusskapis bija pilns ar cieti žāvētu desu un konserviem. Brants ielūdza viņu uz moteli ieturēt krietnas brokastis, Lešeks pateicās kā mazs bērns. Viņš gandrīz nekad negāja uz kafejnīcām. Nauda vajadzīga ģimenei. Pēc tam vēl bija jānogaida vismaz, trīs stundas, kamēr viņš atkal drīkstēja braukt tālāk. Saskaņā ar Eiropas Savienības noteikumiem. Saskaņā ar digitālā tahometra rādījumiem. "Sliktais taho," pēc Lešeka vārdiem. Pēc tam viņam vajadzēja nobraukt vēl deviņas stundas. Arī svētdienā.

Vest svaigas zivis, Bernhard. Un svaigu gaļu. Vienmēr ceļā. Katru dienu. Pauze tikai sliktā taho dēļ.

Lešeks izskatījās pavisam možs. Šķita, ka viņš ir pieradis pie neregulārā darba laika un klaidoņa dzīves. Un viņš mīlēja savu darbu, ar kuru varēja nopelnīt daudz vairāk nekā savā dzimtenē. Vismaz Īrijā.

Brants pāršķirstīja dienas laikrakstus. Pārsvarā tika rakstīts par Eiropu. Viena dienas laikraksta pirmajā lappusē bija redzamas trīs sievietes. "Cik skaista var būt Eiropa." Labi, par to vēl varēja strīdēties. Brants pārskatīja lieliem burtiem drukātos virsrakstus. "Eiropas Savienībai ir 50 gadi un tai vajadzīga jauna seja. Eiropas labā nav jāmirst." Katrā ziņā. "Eiropas Savienībai paliek 50 gadi un tā Berlīnes deklarācijā vēlas nospraust jaunus mērķus". Brants uzšķīra ekonomikas sadaļu. "Enerģētikas koncerni grib vairāk ogļu". Bija ieplānotas četrdesmit piecas jaunas ogļu spēkstacijas, kreisie un zaļie uzskatīja, ka tiek pamatīgi apdraudēta vide. Taču Angela Merkele līdz 2020. gadam Vācijā gribēja samazināt oglekļa dioksīda izmešu apjomu par četrdesmit procentiem. "Eiropas Savienība kā pasaules sakopēja". Salīdzinājumā ar ķīniešiem, krieviem, amerikāņiem, indiešiem, afrikāņiem. "Mistera Propera" vietā bija sieviete no Vācijas. Avīzē tas katrā ziņā izskatījās labi.

Tomēr Brants neatrada neko par Euratom kā daļu no Romas līguma. Viņš vēlreiz pāršķirstīja avīzi un pakavējās pie kāda maza paziņojuma. Saskaņā ar kādas slovāku biznesa avīzes izteikumiem, enerģētikas koncerns no Vācijas apsvēra iespēju Jaslovske Bohuņicē būvēt jaunu atomelektrostaciju.

Par slepkavībām Briselē ne vārda.

Arī Tagespiegel galvenā tēma bija Eiropas Savienība. "Eiropas Savienība 50 gadu laikā ir sasniegusi vairāk nekā mēs, eiropietes un eiropieši, jebkad būtu varējuši cerēt," vēstīja citāts zem kancleres Merkeles fotogrāfijas. Komisijas prezidents Hosē Manuels Barozu uzskatīja: "Mēs vēlamies saglabāt Eiropu kā vietu pasaulē, kurā ir vislabāk dzīvot." Merkele gribēja glābt Eiropas Savienības satversmes būtību, Barozu savā rakstā apzvērēja, ka brīvība un solidaritāte ir galvenais pamats, uz kura būvēt kopību.

Brants turpināja meklēt. Īpašajā pielikumā ar stāstu par Eiropas Savienību. Nekā. Ekonomikas sadaļā. Nekā. Tikai biznesa ziņās. Starptautiskā enerģētikas aģentūra brīdināja par naftas laikmeta beigām. Lētās aviosabiedrības 2006. gadā pārvadājušas apmēram četrdesmit miljonus pasažieru pieaugums par trīsdesmit procentiem. Un paplašināšanās austrumu virzienā veicināja eksportu.

Brants pēkšņi pamanīja kaut ko uz ātrgaitas šosejas. Viņiem garām aizbrauca ziloņkaula krāsas vilcējs ar emblēmu, kurā bija redzami dažādi dārzeņi. Tirgus bija vissvarīgākais. Tikai Čehijā vien tagad izvietoti desmit Eiropas tirdzniecības tīkli. Desmit miljoniem iedzīvotāju. Lidl tīkls Prāgā pārdeva galviņsalātus no Reinas, nevis no Moldāvijas. Vienmēr par kādu kravas auto vairāk. Ar visām izplūdes gāzēm. Par spīti Euro 5 standartiem. Turpretī Čehijas tirdzniecības tīkli nespēja tik labi izplesties Eiropā. Vismaz Vācijā ne. To Brants redzēja pats.

Protams, Eiropā notika brīva kapitāla kustība. Austrumeiropas valstis cīnījās par starptautisko koncernu labvēlību, deva tiem subsīdijas, piešķīra nodokļu atlaides, būvēja tiem jaunas ielas un pēc tam brīnījās, ka šie koncerni, par spīti tam visam, devās prom, jo darbaspēks tiem bija par dārgu. Turklāt viņu pašu holdingi visbiežāk apmetās tur, kur tiem vajadzēja maksāt vismazākos nodokļus. Labprāt arī Īrijā. Ar Starptautiskās attīstības asociācijas starpniecību.

Par spīti visiem protestiem, arodbiedrības bija bezspēcīgas.

Darba vietu skaits austrumos turpināja samazināties, Rietumeiropas valstis pieauga to nodarbināto spiediens, kuri gandrīz vairs nedrīkstēja slimot vai bija spiesti pāriet uz laika darba firmām. Tomēr darbavietu skaits turpināja sarukt. ŠI tendence kļuva aizvien izteiktāka. Par laimi, zeme bija apaļa. Tur nu koncerni vēl neko nespēja darīt. Kādu dienu darba vietas varēja atkal uzrasties, taču tikai tad, kad Vācijas neoliberālās valdības sociālā apdrošināšana, kas kādreiz bija kalpojusi par paraugu Eiropai, būs sagatavojusies triecienam. Daudziem cilvēkiem ekonomikas izaugsme gluži vienkārši aizgāja garām.

Tāpēc uzradās strādnieki no austrumiem, miesnieki, skārdnieki un kravas auto šoferi, taču viņi Vācijā nedrīkstēja strādāt, katrā ziņā ne oficiāli, jo Vācija ar īpašu nolīgumu sevi bija pasargājusi vēl uz pāris gadiem. Taču poļi un čehi ari nebija nekādi muļķi. Viņi strādāja Anglijā un Īrijā, jo tur bija noteikta minimālā alga. Polijā tāpēc strādāja ukraiņi. Un Ukrainā moldāvi. Un Moldāvijā notika kaut kas bezjēdzīgs.

Brants vēlreiz pāršķirstīja avīzes. Tomēr meklēto neatrada. Neviena ziņojuma vai kritiskas balss par Euratom. Toties apjomīgs federālās valdības ziņojums. "Eiropa ir nedalāma". Kā tad, Brants nodomāja. Molohs no stikla un tērauda, kurš ieguva aizvien lielāku varu, saskaņā ar nekad oficiāli neapstiprinātiem un neapstrīdētiem vērtējumiem, bija atbildīgs par astoņdesmit pieciem procentiem no visiem Vācijas likumiem, un tad izdeva priekšrakstus, piemēram, par traktoru sēdekļu stāvokli, prezervatīvu standarti/mēriem vai tirdzniecībā atļauto garo gurķu precīzo saliekuma leņķi.

Protams, bija arī pozitīvas lietas, taču Brantam pēc labākās gribas tās nekādi nenāca prātā. Iespējams, tās varēja atrast šajos laikrakstos. Papīrs. Nekas cits, kā vien papīrs. Daži nozīmīgi fakti, dažas kritiskas piezīmes par veco konstitūciju, kuras nevarēja īstenot, jo tauta Francijā un Holandē tās bija noraidījusi. Vispārīgas, apvārdojošas, cildinošas frāzes par jauno līgumu, kurš, iespējams, varēja nomainīt iepriekšējo. Un to vajadzēja saskaņot ar visām divdesmit septiņām dalībvalstīm. Turklāt atbildīgās personas vēl nemaz nezināja, par kuru vairākuma viedokli vienoties un ar kuru vairākuma viedokli vajadzētu balsot par nākotnes vairākuma viedokli.

Nu labi, Eiropas Savienība daudz ko bija atvieglojusi. Personu pārvietošanos bez robežkontroles. Ļoti personīgs labums, par ko Brants zināja kopš vakardienas. Iekšējais tirgus ar kravas auto satiksmi, kas bija pieaugusi par sešdesmit procentiem. Ar dāņu cūkgaļu, kas tika nogādāta Itālijā kā Parmas šķiņķis. Ar vulkāniskajiem pelniem no Ķīnas, kas ar konteineriem tika vesti uz vulkānu augstienēm, jo tur izvietotajiem akvārija piederumu ražotājiem tie šķita smalkgraudaināki. Nē, tā bija globalizācija, deši tāpat kā mākslīgie, ar bērnu rokām ražotie dārza rūķi 1*10 Ķīnas. Toties ar Alpiem, kurus pamazām izpostīja kravas auto satiksme. Un ar Eiropas Savienību, kura draudēja Austrijai ar sankcijām par to, ka Austrija gribēja aizliegt kravas auto pārvietošanos pa Brennera pāreju Alpos. Ar Eiropas Savienību, kura savā karogā bija ierakstījusi vides un klimata aizsardzību. Vai arī tagad tur bija tikai klimata aizsardzība? Vai vienīgi tirgus?

Tikai nesen Eiropas Vides aģentūra Kopenhāgenā bija nosaukusi milzīgo auto, lidmašīnu un kuģu sadksmes pieaugumu par aizvien lielāku draudu klimatam. Laikā no 1990. līdz 2003. gadam gaisa satiksme trīsdesmit divās izpētītās Eiropas valstīs pieaugusi par deviņdesmit sešiem procentiem. Un tas bija pirms četriem gadiem.

Kopumā šajās valstīs transporta nodokļi par pārvietošanos pa zemi, ūdeni un gaisu palielinājušies par divdesmit procentiem. Saskaņā ar vides aģentūras aprēķiniem satiksme piecpadsmit vecajās Eiropas dalībvalstīs veidoja divdesmit vienu procentu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu. Un saskaņā ar jaunākajām prognozēm līdz 2025. gadam kravas auto satiksme pa šosejām atkal pieaugs par astoņdesmit procentiem. Salīdzinot ar 2004. gadu. Visi gribēja glābt klimatu.

Lešeks atvēra ledusskapi, izņēma dzeramo jogurtu un vienu piedāvāja Brantam. Tas bija garšīgs.

Katrā jogurtā slēpās tūkstotis kravas auto nobrauktu kilometru. Un katrā mazumtirgotāju plauktā atradās divdesmit dažādi jogurti. Daži no tiem atjaunoja organisma pretošanās spējas. Tie nespēja izglābt klimatu. Jo visu noteica tirgus. Tirgus bija patērētājs. Kas par vārdu!

Viņiem visiem vajadzēja patērēt vēl daudz vairāk, lai vēl aktīvāk iekustinātu konjunktūru un turpinātu moži zāģēt zaru, uz kura paši sēdēja. Tīrais ārprāts! Ārprāts, ko vairs nevarēja apturēt.

Tad vēl vajadzēja izdomāt pilnīgi jaunu tirgus ekonomiku, lai varētu glābt klimatu. Tirgum cilvēki bija tikai patērētāji. Patērētāji, kuri gribēja palīdzēt klimatam un uzgavilēt Herbertam Grīnemeijeram, kurš arī gribēja palīdzēt klimatam. Vai arī afrikāņiem? Vai Āfrikas klimatam? Galvenais, lai būtu kaut kas, ko varētu kopīgi glābt un svinēt.

Vai arī Džo Kokers gribēja palīdzēt klimatam? Vai arī Eiropas Savienībai? Vai tikai kādai alus darītavai? Lai nu kā, bet rītvakar viņš uzstājās Berlīnē. Pie Brandenburgas vārtiem.

Eiropas Savienības piecdesmit gadi. Pilsēta bija pilna ar jauniešiem. Viņi gribēja svinēt. Vienalga, ko. Galvenais, svinēt. Līdz būs jākrīt gar zemi.

Brants pirmīt pa mobilo telefonu bija mēģinājis rezervēt viesnīcas numuru. Bezcerīgi. Viņa apartaments jau izīrēts. Pilsēta pilna ar cilvēkiem. Cilvēkiem no visas Eiropas. Vienalga. Ja viņš neatradīs, kur apmesties, tad arī piedalīsies svinībās. Skaistās Eiropas nakts svinībās.

Visu, tikai ne dejas. Varbūt viņš iepazīsies ar kādu Eiropas skaistuli. Tad arī sameklēs sev numuru. Tikai Knuts šajā reportāžā šoreiz bija pieminēts pavisam īsi. Knutam zoodārzā viss šis Eiropas teātris droši vien bija pilnīgi pie vienas vietas. Pie ledus lāča pakaļas.

Brants salocīja laikrakstus kopā un nolika uz priekšējā paneļa. Lešeks pārmetoši nogrozīja galvu.

-Viss kārtībā, Lešek. Makulatūra.

-   Makulatūra?

-    Vecs papīrs. Miskaste.

-   Ā, miskaste. Tikai ne uz ielas.

Iespējams, ka Lešeks viņam izglābis dzīvību. Brants būtu izskrējis uz ātrgaitas šosejas, lai glābtu dokumentus. Viņam bija palikušas tikai Herberta Lūra bankas izdrukas. Vismaz. Pierādījums. Sākums. Bet viss pārējais. Izšķirošie pierādījumi. Sabraukti. Aizlidojuši prom. Saplēsti.

Tāpat kā viņa sapnis par vienreizēju, lielu un ekskluzīvu rakstu. Neuzmanības dēļ. Nē, nolaidības dēļ. Pārguruma dēļ. Nu viņam vairs nevajadzēja zvanīt Tobiasam Reinhardam.

Iespējams, kaut kur tagad sveši cilvēki, kuri cits citu nepazina, turēja rokās papīra driskas ar sprādzienbīstamu informāciju, kuras dēļ līdz šim bija vajadzējis mirt trim cilvēkiem.

Kaut gan. Viņš bija izmetis ēsmu. Neviens jau nezināja, ka vairāk nekādu dokumentu nav. Neviens, izņemot Brantu un Lešeku. Taču Lešeks pat nezināja, par ko vispār ir runa. Brants to viņam arī nemaz nevarēja izskaidrot.

Lešeks bija labs, mierīgs, neiesaistīts kravas auto šoferis. Ļoti lepns par savu kravas auto, kas vienmēr īsi nopīkstēja, kad viņš

izbrauca zem viena no daudzajiem muitas kontroles tiltiem.

Iezvanījās Branta mobilais telefons. Tas bija Patriks Nolens.

-    Kā jums klājas, Bernhard? Nolens tūlīt noprasīja, kad Brants bija atsaucies uz zvanu. Vai labi sadzīvojat ar šoferi?

-    Principā jā, taču viņš šobrīd bēdājas par labo sānu spoguli.

-    Kā tad tā? Vai viņš to ir sasitis? Ak kungs, tie poļi vienmēr tādi ir. Manam brālim jau tāpat ir daudz problēmu viņiem ieskaidrot, kur jāpaņem krava.

-    Mēs vēl to nezinām, Patrik, kravas automašīna vēl atrodas ceļā uz turieni.

Pagāja mirklis, kamēr Nolens saprata.

-   Viens pret vienu, Bernhard, viņš nosmējās. Bet nopietni. Kā jums klājas?

-   Nu jā, Brants noteica un vispirms ieturēja pauzi. Mana kāja ir pagalam, jo šī kravas mašīna ir tik augsta, un neviens man nebija teicis, ka no tās nedrīkst lēkt ārā, zem sava sudrabaini pelēkā mēteļa esmu uzvilcis sarkani melnu kravas auto šofera kreklu, jo uz ātrgaitas šosejas ir nopērkams tikai šāds modes virziens, šovakar man Berlīnes krodziņā jāsatiekas ar franču lobētāju pārstāvi, un es viņam gribu parādīt savus dokumentus. Saule vēl spīd, ir brīnišķīgi silts, un es grasos nosusināt purvu. Tātad, ņemot vērā visus apstākļus, man klājas labi.

-   Prieks dzirdēt. Vēl tikai gribēju pateikt, ka jums vajadzētu būt piesardzīgam.

-Kātā?

-    Vietējā prese, protams, raksta par vakardienas lielās izmeklēšanas ietvaros radītajiem satiksmes traucējumiem. Un arī par kādu žurnālistu, Bernhardu B. no Vācijas, kurš, iespējams, ir atklājis jaunu skandālu.

Brants nevilšus iesmējās. Viņš visu zināja, taču nevarēja to pierādīt. Turklāt Eiropas Savienībā nebija nekāda skandāla. Oficiāli.

Visvairāk viņš dusmojās par to, ka steigā nebija vēlreiz nokopējis visus dokumentus. Tikai bankas izrakstus. Šodien pēcpusdienā, autobāzē. Vismaz Katarīna Šūmane bija izrādījusies tik attapīga. Un tomēr viņai bija jāmirst.

-   Vai tur ir kaut kas rakstīts par to, kurš presei pavēstījis, ka pastāv bīstama informācija? Izņemot jūs un Leo Luvē, neviens to nevar zināt. Un, protams, arī Enerģētikas komisija. Taču es šaubos, vai komisijai ar to visu ir kāda saistība.

-    Nē, Bernhard, tur nekas nav teikts. Un es to nevaru garantēt. Varbūt tur pat iejaukta OLAF, mūsu allaž darboties gatavā pretkorupcijas iestāde. Nolens ieturēja pauzi. Starp citu, esmu apņēmies uz kādu laiku aizvest savu sievu uz Briseli. Viņa gan bija mazliet pārsteigta par piedāvājumu strādāt kopā ar mani, taču galu galā viņai šī ideja iepatikās.

Brants gandrīz varēja redzēt, kā Nolens smaida.

-    Acīmredzot pa Briseli klīst kāds zināms saraksts. Tikpat labi var būt, ka tuvākajā laikā Briselē ieradīsies dažas sievas, ja vien saprotat, ko es ar to gribu teikt. Katrā ziņā mums strādāt tādēļ nebūs vienkāršāk.

-   Jūs droši vien gribējāt teikt jautrāk, Patrik.

Nu Nolenam bija no sirds jāsmejas.

-   Jūs man patīkat, Bernhard. Manuprāt, jums Briselē ir arī daudz draugu. Lai nu kā, jūs šobrīd esat sacēlis pamatīgu furoru. Par jums runā visa Brisele. Nu ko, lai jums labi veicas. Un daudz panākumu Berlīnē. Šovakar tur noteikti ies pavisam karsti.

-   Paldies, Patrik.

Par viņu runāja visa Brisele. Nu skaisti. Anne! Arī Anne to noteikti bija izlasījusi. Ak Dievs! Tā tikai vēl trūka, lai viņa piezvanītu. Vai par tevi šodien gadījumā neraksta avīzēs, Bernhard?

Un Tobiass Reinhards, ar kuru viņš bija solījies sazināties, tiklīdz būs sagādājis informāciju. Četrdesmit astoņas stundas jau sen pagājušas. Tātad varbūt redakcijā tas bija ātri izplatījies. Varbūt arī šī norāde nākusi no viņa. Dusmās.

Četrdesmit astoņu stundu laikā viņš padarījis sevi pilnīgi neuzticamu. Un tagad viņa informācija gulēja kaut kur Rūras apgabalā.

Iespējams, viņam vairs nekas cits neatlika, kā vien nākotnē pelnīt savu maizīti kā kravas auto šoferim, braukāt apkārt ar zivīm un gaļu un valkāt sarkani melnus kreklus. Arī svētdienās.

Lešeks jau sen bija sasniedzis Berlīnes valsts nozīmes ātrgaitas šoseju A115, Avus apvedceļu. Brants paņēma Lešeka Eiropas atlasu un sacīja priekšā, kur jābrauc. Viņš jau sen nebija braucis uz Berlīni ar auto, pareizāk sakot, kopš astoņdesmitajiem gadiem, kad vēl bija divas Berlīnes, un VDR uz visām norādēm tika vēstīts, ka Berlīne ir VDR galvaspilsēta.

Brantam tas toreiz šķita kā divu bērnu ķilda. Bet mana Berlīne ir lielāka par tavējo.

Viņš gribēja nokļūt maksimāli tuvu Frīdrihštrāsei, lai ietu kājām tik maz, cik vien iespējams, un izvēlējās ceļa posmu ar vismazāko pagriezienu daudzumu. Tēgela lidostas virzienā un tad pa Kaizerdamma nobraucienu. No turienes uz centru atlika braukt vienīgi taisni.

Berlīne problēma, Lešeks žēlojās. Daudz luksoforu.

Brantam Lešeka kļuva žēl. Viņš gluži vienkārši nebija gadījies uz zaļās gaismas viļņa. Atkal un atkal viņš bija spiests nobremzēt pilnu piekrauto kravas auto un atkal uzsākt braukt.

-   Šefs būs dusmīgs. Daudz luksoforu, daudz dīzeļa. Dīzelis dārgs.

-    Ja vajadzēs, es samaksāšu, Roman. Galvenais, lai mēs ierastos laikā.

Pusastoņos viņi bija tikuši tikai līdz Ernsta Reitera laukumam. Lešeks iegriezās 17. jūnija ielā. Tālumā varēja redzēt Miera eņģeli. Parka soliņi pa labi un pa kreisi bija aizņemti, cilvēki plūda Brandenburgas vārtu virzienā. Kāds policists kaut ko nosauca viņiem pakaļ, taču Lešeks negrasījās apstāties.

-   Problēma, Lešeks pēc divām minūtēm sacīja un norādīja uz priekšu. Uzreiz aiz krustojuma pie Miera eņģeļa iela Brandenburgas vārtu virzienā bija slēgta. Viņiem priekšā tika celta telšu pilsēdņa. Ielas vidū.

-   Ak, velns parāvis, Brants izgrūda. Apturi, Roman. Es te izkāpšu.

Lešeks nogriezās pa labi un apstājās ielas malā. Brants paņēma mēteli un somu, uzlika galvā Nolena īru cepuri un pasniedza Lešekam roku. Viņam šķita, ka Lešeka sejā lasāmas neviltotas skumjas. Vislabprātāk Brants tagad būtu kopā ar viņu braucis uz Varšavu un tad varbūt pat cauri Holandei uz Īriju. Pēkšņi Brants sajutās vientuļš un nedaudz mazdūšīgs.

-    Liels paldies, Roman, tu man ļoti palīdzēji.

-    Nekādu problēmu, Lešeks atteica. Visu labu kājai. Daudz auksts, tad daudz labāk.

Brants piesardzīgi nokāpa lejā pa kāpnītēm. Viņš aizvēra durvis, kravas automašīna tūļīgi sakustējās, uz atvadām Lešeks vēlreiz ļāva atskanēt spēcīgajai signāltaurei. Pēdējais, ko Brants vēl paguva ieraudzīt, bija sarkani melnais uzraksts uz baltā pakaļgala: Keep cooll F&lK Trailer Service. Lešekam tagad vajadzēja savā navigācijas iekārtā ievadīt vārdu Varšava, un tad viņš drīz atradīs ceļu ārā no Berlīnes.

Brants pagriezās un pa grantētu celiņu piesardzīgi devās tālāk uz Tīrgārtenu. Tik piesardzīgi, cik vien spēdams. Vēl bija pavisam silts, viņš nesa savu mēteli pārmestu pār roku, viņa krekls no rudens kolekcijas šim gadalaikam bija par biezu. Koku paēnā bija labi. Neveikli sperot soli, kāja dažreiz iesāpējās.

Nu vairs nebija nekāda ceļa atpakaļ. Vajadzēja pildīt norunu. Un ja nu neviens neatnāks? Tad viņš gluži vienkārši jauki pavadīs vakaru. Un varbūt vēlreiz padomās par Toišera piedāvājumu. Vienkārši nostāties otrā pusē. Vareno un ietekmīgo pusē.

Varbūt tas tiešām bija brīnišķīgs darbs: vazāt aiz deguna plašsaziņas līdzekļus un manipulēt ar atklātību. Galvenais, ka par to labi maksāja. Katrā ziņā viņš vairs ilgi nevarēs eksistēt kā brīvais žurnālists.

Pa kreisi vakara saules siltajā gaismā mirdzēja Reihstāgs. Dučiem pārsvarā jaunu cilvēku gulēja zālienā, pie ieejas stāvēja rinda, lai tiktu uz kupolu. īsti tautas svētki.

Tagad Brants bija sasniedzis balto telšu pilsētiņu abās 17. jūnija ielas pusēs. Telts līdzās teltij. īsts Eiropas valstu reklāmas šovs. Katrai valstij bija sava telts ar savu karogu. Un katra valsts piedāvāja kaut ko ēdamu un dzeramu. Tas bija tik raksturīgi Vācijai. Vienmēr vajadzēja iedot kaut ko ēdamu. Greenpeace un BUND teltīs tika sniegta tikai sausa informācija par draudošajām klimata izmaiņām. No tām cilvēki ekoloģiski korektos auduma maisiņos nesa brošūras.

Viss bija pilns, Brantam vajadzēja uzmanīties, lai viņam kāds neuzkāpj uz kājas. Viņš labprāt šur un tur būtu kaut ko paņēmis līdzi: Bohēmijas desiņu, īru Guinness alu vai kādu saldumu no Austrijas. Tomēr viņam nebija laika. Vajadzēja steigties uz "Pastāvīgo pārstāvniecību". Un iespējami drīz novietot kāju uz kāda paaugstinājuma.

Varbūt viņš vienkārši varēs tikai mierīgi noskatīties kvalifikācijas spēli un pēc tam ar pēdējo vilcienu aizbraukt mājās.

Pie Brandenburgas vārtiem uz brīvdabas skatuves par godu svētdienai tika liktas gaismas iekārtas un tehnika, ARD un ZDF bija atvedušas veselus studijas konteinerus, Brantam šķita, ka viņš šur tur pamanījis pa kādai pazīstamai sejai.

Krekla kabatā ievibrējās mobilais telefons. Pirmajā mirkli Brants satrūkās. Nepazīstams numurs. Vai viņi Brantu izsekojuši un tūlīt iešaus viņam galvā? Par spīti visām pūlēm?

-    Brants?

Aiz Reihstāga nogriezies pa kreisi, viņš aizsoļoja Šprē krastmalas virzienā.

-    Regīna Šūmane, viņš izdzirdēja klusu, ļoti piesardzīgu balsi. Jūs lūdzāt manam vīram, lai es jums piezvanu.

Brants apvaldīja izbrīnu. Ar šo zvanu viņš vairs absolūti nemaz nebija rēķinājies. Un tas nekādi neiederējās viņa plānā.

-    Pareizi vien ir, Šūmanes kundze. Liels paldies.

Pār šprē upi pūta viegls vējš, Frīdrihštrāses virzienā aizpukšķināja pārpildīts ekskursiju kuģis, viss šķita jau reiz piedzīvots, Brants šķērsoja tiltu un apstājās Kuģu būvētāju dambja sākumā.

-    Kā es jums varu palīdzēt?

-   Izsaku vissirsnīgāko līdzjūtību, Brants sacīja. Arī apjukuma dēļ. Viņš pēkšņi vairs īsti nezināja, kā formulēt savu jautājumu.

-   Paldies, viņš dzirdēja Regīnu Šūmani ļoti klusi atsakām. Mēs kopš šodienas atkal esam Berlīnē, lai pavadītu mūsu meitas līķi pārvadājuma laikā.

Brants juta, ka viņam aizžņaudzas rīkle.

-    Šūmanes kundze, viņš piesardzīgi iesāka. Viņš varēja iedomāties, kādas mokas šobrīd izcieta Katarīnas māte. Brants pieklājības pēc ļāva paiet vēl mirklim. Es tikai gribēju pārliecināties, vai praktikantes vietu jūsu meitai sagādāja tieši Dāms?

Šķita, ka Šūmane domā par šī jautājuma nozīmi.

-   Ne gluži, viņa beidzot atteica.

Tas Brantu iedrošināja.

-Bet?

-    Tas bija kāds ļoti draudzīgs cilvēks no Eiropas Savienības Komisijas.

Brants manīja, ka no satraukuma viegli trīc.

-    No Eiropas Savienības Komisijas?

-   Jā. Mana meita par to bija ļoti lepna. Pēc sarunas viņa atnāca pie manis un pateica: tagad man jau zvana no Eiropas Savienības Komisijas, lai sagādātu man praksi. Vai nav vareni? Un pat pie "zaļajiem".

Kas par iepriekš norunātu spēli, Brants klusībā nodomāja.

-   Vai jūs vēl atceraties tā zvanītāja vārdu, Šūmanes kundze?

Viņa atkal uz mirkli apklusa.

-   Ne gluži. Tas izklausījās ārzemniecisks. Kaut kāds Jakobs vai kas tamlīdzīgs.

-   Varbūt Jēkabsons? Tas ir latviešu uzvārds.

-   Tā varētu būt. Jā, laikam gan.

-   Liels paldies, Šūmanes kundze, jūs man ļoti palīdzējāt.

Brants dzirdēja viņu smagi nopūšamies.

-   Vai es arī drīkstu jums ko pajautāt, Branta kungs?

-    Protams. Viņš lēnām gāja tālāk. Automašīnas bija novietotas cita pie citas. Divās automašīnās pirms paša vilciena tilta sēdēja cilvēki un novēroja apkārtni.

Cik gan dumji patiesībā spēja būt daži cilvēki? Domāt, ka no Briseles kāds brauks uz tikšanos ar dokumentu pilnu somu un tad vienkārši vieglprātīgi paies garām automašīnai. Bet varbūt viņi domāja, ka Brants varētu ierasties ar vilcienu.

Kāja atkal lika par sevi manīt. Viņam noteikti vajadzēja ātrāk apsēsties.

-   Vai Dīters Dāms ir kaut kā saistīts ar mūsu meitas nāvi?

-    Kur jūs to ņēmāt? Brants izvairījās no atbildes.

Regīnai Šūmanei acīmredzot bija sabrukusi visa pasaule.

-    Katarīna pirms četrām nedēļām bija Ķelnē un apciemoja mūs. Šūmanes kundze vilcinājās. Izskatījās, ka viņa jau nonākusi pie sava secinājuma. Viņa teica, ka Dīters viņai piezvanījis un gribējis zināt, kā viņai patīk Briselē.

-    Tas taču ir pilnīgi normāli, Brants izvairījās. Viņš jau varēja noprast, kas sekos tālāk.

Sieviete neatlaidās.

-   Jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt, Branta kungs?

-    Dabiski, viņš apstiprināja.

-   Vai Dīters Dāms manu meitu iefiltrēja Eiropas Savienības Parlamentā?

Par šo pieņēmumu Brants jau sen bija nojautis. Tam noteikti vajadzēja, nē, tas varēja būt tikai tā. Mazs pakalpojums senai draudzenei, kas muļķīgas sakritības dēļ izvērties par katastrofu.

-   Jums man nekas nav jāsaka, Branta kungs.

Brants apdomājās. Kas varēja notikt, ja viņš Katarīnas mātei tagad pateiktu patiesību? Viņa to tik un tā dabūs zināt. Vēlākais, rītdien.

-   Domāju, ka jā, Šūmanes kundze, bet, lūdzu, paturiet to pie sevis.

-   Pateicos, viņš dzirdēja gurdu balsi. Tad savienojums pārtrūka. Mazliet ātrāk, nekā Brants bija domājis. Bez jebkādas piebildes.

Šoreiz visi Reinas terases galdiņi bija aizņemti, ik pēc piecām minūtēm garām aizsteidzās viesmīļi un viesmīles ar alus kausiem. Jautrība jau norisinājās pilnā sparā, labais laiks gādāja par labu noskaņojumu. Kādam bija pamatīgs siena drudzis.

Brants iesmējās. Gandrīz astoņi, viņš ieradies teju precīzi un tagad nopelnījis vienu alu.

"Pastāvīgā pārstāvniecība" atkal bija labi apmeklēta. Brants piesardzīgi paskatījās apkārt. Tad vienu reizi izgāja cauri galdiņu rindai līdz zāles galam. Tikai tagad viņam ienāca prātā, ka nemaz nebija norunājis konkrētu satikšanās vietu apmeklētāju zālē. Tātad vajadzēja apsēsties tā, lai viņu uzreiz varētu ieraudzīt. Un, lai no turienes kaut mazliet varētu redzēt futbola spēli. Brants nupat pamanīja, ka pie viena galdiņa vēl bija brīva vieta.

Viņš lēnām devās atkal atpakaļ un uzmeklēja brīvo vietu. Pie galdiņa sēdēja tikai viena sieviete. Apmēram četrdesmit gadus veca ar gaišiem, pusgariem matiem, draiski uzstūmusi saulesbrilles uz pieres. Viņai bija tvirti vaigi un veselīgi nosauļota āda. Sievietei mugurā bija pa pusei atpogāta, ar elegantu jostu apjozta balta velveta jaka, tikpat dziļi atpogāta melna blūze un plānas melna auduma bikses. Uz brīvā krēsla bija nolikta balta, mazliet izstaipīta mākslīgās ādas soma.

-   Vai šī vieta vēl brīva? Brants painteresējās.

-   Patiesībā nē, sieviete atbildēja, runādama Brantam svešā dialektā un neizskatīdamās īpaši iepriecināta. Es kādu gaidu. Bet tikmēr jūs te varat pasēdēt.

-   Paldies, Brants uzelpoja, iekarināja mēteli garderobē, noņēma cepuri un apsēdās. Beidzot viņš varēja uzlikt kreiso kāju uz labās. Sieviete viņu jautājoši uzlūkoja. Ļoti sāp, Brants paskaidroja. Jo es šo kāju vakar sastiepu.

Pagājušajā pirmdienā redzētais garmatainais viesmīlis, šķiet, Brantu bija pazinis un tūlīt nolika viņam priekšā alus kausu, Branta galdiņa biedrene dzēra ūdeni. Viņa vairs nevēroja Brantu, bet gan mazliet garlaikoti skatījās televizorā virs durvīm. Jau bija sācies kvalifikācijas spēles ievadziņojums. Skaņa vēl bija izslēgta, tika nosaukts Vācijas komandas sastāvs.

Ceturksnis pāri astoņiem. Neviens nebija atnācis.

-   Spēlē Lūkass Podoļskis, sieviete pilnīgi negaidot uzrunāja Brantu. Tas mums neko labu nevēsta.

-   Mums? Brants pārvaicāja un pagriezās pret viņu. Ne tā, lai sieviete nodomātu, ka viņš to vien gaidījis, kad tiks uzrunāts, drīzāk vīrišķīgi labvēlīgā veidā, atzīstot, ka šī sieviete acīmredzot kaut ko saprata no futbola un viņš labprāt bija gatavs ar viņu par to parunāt. Varbūt.

-    Čehiem, sieviete paskaidroja. Es esmu no Čehijas. Viņa zibenīgi uzmeta Brantam tēraudzilu acu skatienu un pat pasniedza viņam roku. Siltu, patīkami mīkstu roku. Jana Sefrna.

-    Priecājos. Bernhards Brants.

Viņa bija tikai mazliet uzkrāsojusies, tomēr iespaids bija pamatīgs.

-   Taču nedomājiet, ka es kaut ko saprotu no futbola. Arī šī spēle mani neinteresē. Taču visi Čehijas laikraksti šodien par to vien rakstīja. Galu galā runa ir par čempionātu. Mūsu komandai ir ļoti liels respekts pret šo Podoļski.

Brantam uz mēles jau bija jautājumi par viņas nodarbošanos, no kurienes ieradusies un kāpēc tas bija interesantākais, viņa tieši "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" viena pad skatās futbolu, ja viņai par to nav nekādas sajēgas. Tomēr Brants iekoda mēlē. Spriežot pēc otra skatiena, ko Brants viņai nemanāmi uzmeta, Jana bija caurcaurēm pievilcīga. Viņš vēlreiz demonstratīvi pārlaida acis telpai, pameta skatienu uz pulksteni un noteica vienīgi:

-    Arī es patiesībā ar kādu šeit biju norunājis tikšanos, bet

arī viņš diemžēl nav ieradies. /

-   Tā taču ir lieliska sagadīšanās, Jana atbildēja un paskatījās uz Brantu ātri un gandrīz pārāk izaicinoši.

Uz mirkli Brants kļuva nedrošs. Viņš centās saglabāt apdomību.

-   Nekādu sagadīšanos nav.

-   Pilnīgi iespējams. Man šķiet, vienīgā sakritība ir tāda, ka mūsu paziņas nav ieradušies. Un es ar savu paziņu norunāju tikšanos šeit tikai viņa dēļ. Patiesībā es gribu iet uz muzeju.

Ar katru brīdi Brantam viņas balss likās aizvien patīkamāka.

-   Uz muzeju? Šajā laikā?

-    Protams. Šodien taču ir garā muzeju nakts. Visi Berlīnes muzeji ir atvērti. Manuprāt, līdz pat diviem naktī. Uz turieni es katrā ziņā gribu tikt. Godīgi sakot, tieši tāpēc es vispār atrodos Berlīnē.

Brants piesardzīgi paskatījās apkārt. Cerams, ka Lūrs tagad vairs patiešām neieradīsies.

-   Tas nozīmē, ka jūs te būsiet tikai šodien?

-   Tieši tā, sieviete viņam atkal uzsmaidīja. Rīt es jau atkal došos atpakaļ. Labi, ka vēl vispār atradu, kur pārnakšņot.

Brants pūlējās nelikt neko manīt, taču klusībā viņš nojauta izdevību. Lai mazliet novērstu domas un uzreiz nesabojātu šo iespēju, viņš atkal paskatījās uz televizoru. Ginters Necers un Gerhards Delings, ARD televīzijas kanāla lietpratēji, acīmredzot runāja par Čehijas komandas izvietojumu.

-   Čehijai ir ļoti stipra komanda, viņa nekaunīgi paziņoja.

-   Nekādu cerību .

Viņa mazliet nelabvēlīgi pagrozīja galvu.

-   Ne jau pret Poldiju un Šveiniju.

-   Gan vēl redzēsim.

Brants paņēma vēl vienu kausu alus, sieviete pasūtīja tikai ūdeni. Pieklājīgi, tomēr negribīgi Brants nogaidīja, kamēr alus putas gandrīz noplaka un sievietei tika atnests ūdens, tad saskandināja ar viņu. Sieviete paskatījās pulkstenī.

-   Laikam gan mans paziņa neatnāks, viņa sacīja bez īpašas nožēlas.

Varbūt Branta vakars tomēr vēl bija glābts. Pēkšņi viņam ap sirdi kļuva silti.

-   Kā jūtas jūsu kāja?sieviete pārtrauca viņa domas.

-    Būs jau labi. Šorīt bija sliktāk.

-    Kas tad īsti notika?

Tas izklausījās tik valdzinoši, tik ieinteresēti, tik sievišķīgi sirsnīgi. Brantu pēkšņi pārņēma liela vajadzība pēc siltuma. Un sievišķības. Vislabāk pēc abiem.

-   Tas ir garš un traks stāsts, viņš iesāka.

-   Pastāstiet, viņa gandrīz izdvesa. Līdz spēles sākumam vēl ir laiks. Mēs neko nepalaidīsim garām. Man patīk traki stāsti. Sieviete iedzēra malciņu ūdens un ieturēja pauzi. Un arī traki vīrieši.

Tas bija tiešs pamudinājums.

-    Es šovakar izlēcu no kravas automašīnas un…

-Jūs esat kravas auto šoferis?viņa pārtrauca, mazliet pārāk skarbi un ļoti pārsteigti. Ar to viņa acīmredzot nebija rēķinājusies. Izskatījās, ka sievietes pasaules uzskats nupat pilnīgi sabrucis.

-    Nē. Esmu žurnālists. Es šovakar ar kravas auto ierados no Briseles.

Atkal uzvirmoja ziņkāre, lai gan nebija pateikts daudz. Izskatījās, ka attiecībā uz Janu viņš trāpījis īstajās sliedēs.

Viņas acis atkal iemirdzējās.

-   Tas taču patiešām izklausās traki. Un mani tas, protams, interesē. Varbūt jūs to vēlāk varētu pastāstīt. Mums taču vēl ir daudz laika. Viņa to pateica it kā pilnīgi nejauši.

Branta sirds manāmi iepukstējās.

-   Un ar ko tad jūs nodarbojaties? viņš novērsa domas no sava iekšējā nemiera.

-    Es strādāju Škoda rūpnīcā Pilzenē.

-   Vai tad Škoda vēl būvē automašīnas? Brants atcirta, gandrīz jau atkal asi un nelabvēlīgi.

-    Dabiski, taču mūs ir pārņēmis Volkszvagen. Tas izklausījās sarūgtināti. Tomēr Pilzenē atrodas atsevišķa nodaļa. Mēs ražojam atomreaktoru detaļas.

-   Atomreaktoru detaļas?

-   Jā. Vai tad jūs to nezinājāt? Tagad viņa izklausījās patiešām vīlusies. Pilzenē atrodas mūsu Atomhalle. Tur krievi, čehi un francūži kopīgi ražo reaktoru detaļas. Es tur strādāju izpētes nodaļā.

-   Tas droši vien ir interesanti.

Komandas iznāca spēles laukumā, Vācija melnbaltos, Čehija sarkanos sporta tērpos. Brants gandrīz neko nemanīja, vienīgi to, ka Pēters Cehs, čehu vārtsargs, bija uzlicis galvas aizsargu no biezas, melnas ādas. Tas izskatījās patiešām muļķīgi-

-   Par to es taču varētu uzrakstīt reportāžu, Brants tūlīt ierosināja. Vienkārši kā no zila gaisa. Izdevumam FAZ.

-    Diemžēl tas nav tik vienkārši. Jana pielika rādītājpirkstu pie lūpām un draiski uzlūkoja Brantu. Liels valsts noslēpums. Gluži kā jūsu brauciens ar kravas auto no Briseles.

-      Nav tik traki, kā liekas, Jana, Brants tūlīt nomierināja un norādīja uz savu kreklu. Lai gan es varbūt tā neizskatos. Viņš svarīgi uzlika roku uz savas somas. Turklāt es tur biju, lai atklātu pamatīgu skandālu Eiropas Savienības iekšienē.

Uz mirkli Brants izlikās, ka seko notikumiem televizorā. Pa to laiku varēja dzirdēt arī komentētāja Reinholda Bekmana balsi. Mihaels Balaks sagatavojās sānu sitienam. Bekmans uzskatīja, ka šī spēle varētu izvērsties interesanta. Komandas sapulcējās laukuma vidū, tiesnesis veica bumbas iemetienu. Jau ar pirmo uzbrukumu Šveinštaigers izsita bumbu no stūra.

-    Fū, par mata tiesu, Jana izelpoja un uzlika plaukstu Brantam uz rokas. Gluži nejauši. Šis vēl varēja izvērsties par jauku futbola vakaru.

Brants vēlreiz paskatījās apkārt. Nevienam gar viņu nebija nekādas daļas. Varbūt viņš tiešām par daudz blefojis. Būtībā tā bija traka ideja. Brants vairs nevarēja saskatīt zāles galu, tik blīvi tagad bija sadrūzmējušies cilvēki zāles priekšējā daļā un sekoja spēlei. Tikai kāda jauna, džinsos ģērbta sieviete letes galā bija aši paskatījusies šurp uz Brantu. Tagad viņa runāja pa telefonu. Kā šķita, par spēli viņai nebija ne mazākās intereses.

Frings un Rozickis mēģināja neitralizēt uzbrukumu laukuma vidū. Izskatījās, ka viss pamazām sāk kļūt aizraujoši. Čehu uzbrukums, atraidīts, vāciešu uzbrukums, Šneiders ar galvas sitienu paguva par mata tiesu. Jana sataustīja Branta roku, uz mirkli ļāva viņam sajust savu siltumu, tad atkal to atrāva.

-   Būtībā futbolā taču vienmēr notiek viens un tas pats, viņa tagad aizrādīja. Te pie vieniem vārtiem, te pie otriem. Vai mēs tiešām gribam visu vakaru to skatīties?

Tā taču nedrīkstēja darīt. Aizraujošā un tehniskā ziņā ģeniālā spēles brīdī viņa ar savu jautājumu lika izšķirties. Sievietes spēja būt tik zemiskas. Un viņas to zināja.

-    Ko jūs piedāvājat? Brants padevās, protams, tomēr palikdams atturīgs.

-   Nu, viņa pavedinoši uzsmaidīja, mēs varētu doties nelielā pastaigā gar Šprē un aiziet uz Zemes muzeju. Viņa to domāja pilnīgi nopietni.

Jana no jauna uzlika plaukstu Brantam uz rokas.

-   Esiet taču reiz spontāns, Bernhard. Viņa ļāva Branta pārsteigumam norimt un tad to atkal uzkurināja. Es taču drik-, stu teikt "Bernhard". Starp citu, tas ir skaists vārds. Bernhards Brants. Jūsu vecākiem noteikti piemita izpratne par valodu.

-   Mani vecāki bija aptiekāri, un viņiem piemita izpratne par receptēm. Manuprāt, šis vārds drīzāk bija sagadīšanās. Gluži kā mēs.

Viņa visu tūlīt saprata.

-   Mēs taču varētu uzrunāt viens otru ar "tu", Jana.

-   To gan tu jauki pateici, viņa pamudinoši secināja. Man patīk apķērīgi vīrieši. Un vīrieši, kuri rīkojas spontāni. Vakars vēl tikai sācies, visa Berlīne ir mums priekšā. Nāc, vienkārši ņemsim un izdarīsim kaut ko satraucošu.

Balaks spēcīgi aizspēra bumbu garām vārtiem.

Brants mēģināja kaulēties.

-    Nu labi, izdarīsim, bet vai tam noteikti jābūt kādam muzejam?

Jana ar mājienu paaicināja viesmīli. Bernhards tūlīt iejaucās un samaksāja par viņiem abiem.

-     Paldies, Bernhard, nevajadzēja gan. Vienkārši aiziesim kaut kur pastaigāties. Jana norādīja uz viņa kāju. Cik tālu vien tu varēsi. Tas izklausījās saprotoši, tomēr arī mazliet daudznozīmīgi. Un tad gan jau redzēsim.

Kādā mirklī viņa savai melnajai blūzei nemanot bija atpogājusi vēl vienu vai pat divas pogas. Tagad Brants pa vidu melnajam audumam varēja redzēt diezgan apjomīgu labo krūti, ko ieskāva tumši sarkanas mežģīnes. Viņam nācās atzīt, ka tas izskatījās uzbudinoši. Tomēr, dabiski, neko neteica.

Gadījumam, ja viņa tagad bez jebkādas sagadīšanās iegrābtos viņam starp kājām. Brants ātri uzrāva mēteli un atkal uzlika galvā cepuri.

Liekot soli, kāja iesāpējās. Ilgi viņš to nevarēs paciest. Kur nu vēl muzejā. Gar upes krastu labprāt, vislabāk, protams, gultā. Taču par to vēl nebija jādomā. Vēl ne. Tagad Brants nedrīkstēja zaudēt savaldīšanos, jāsakož zobi un jāpaciešas.

-   Nu tad iesim, Jana.

-    Labprāt, viņa atsaucās.

Jana viņam pa priekšu izgāja no "Pastāvīgās pārstāvniecības", ejot ārā, Brants vēl dzirdēja apmeklētājus atkal uzgavilējam. Spēle bija patiešām laba. Taču dažreiz no izpriecām vajadzēja atteikties, lai sekotu jūtām.

Noteikti bija mazliet pāri deviņiem, ārā jau satumsis. Omulīgi tumšs, un vēl aizvien šim gadalaikam ļoti silti. Brants iedomājās par soliņiem Monbijou parkā, kam viņš vēl otrdien lielajā aukstumā bija pagājis garām. Ideāla vietiņa otrajam puslaikam. Brants gan nevarēja par to galvot, taču viņš vairs nebija tikai nemierīgs. Tā bija īsta iekāre. Pēc gandrīz bezgalīgi ilga laika.

Viņi šķērsoja Frīdrihštrāsi, kreisajā pusē Brants ieraudzīja Frīdrihštates pils neona reklāmu. Jana mērķtiecīgi veda Brantu lejā pa kāpnēm uz krastmalas promenādi, it kā viņa šeit, Berlīnē, justos kā mājās. Tuvumā nebija neviena cilvēka. Vienkārši ideāli.

Brants nelikās ne zinis par savu kāju arī tad, kad bija spiests sākt stiprāk klibot. Turklāt ar savu dokumentu portfeli viņš izskatījās mazliet muļķīgi. Tas nepavisam nebija romantiski.

Likās, ka Jana sajutusi Branta nedrošību. Viņa uzlika kreiso roku viņam uz gurna, un abi aizgāja līdz vietai, kur piestātnē vēl aizvien gulēja vecais Kāns. Odenī blāvi atspīdēja viņu ēnas. Šprē upē atstarojās tūkstošiem gaismu, priekšā pie Zemes muzeja laternu ķīlī stāvēja vismaz simt cilvēku.

-   Diez vai es tajā pusē varēšu nostāvēt, Brants ieminējās un norādīja uz Muzeju salas galu. Vienkārši paliksim tepat.

-   Kā gribi, Jana tikai noteica un paskatījās uz Brantu. Viņi bija pavisam vieni. Ideāli, Brants nodomāja. Viņš apsēdās uz dzelzs margām, lai atslogotu kāju. Jana nostājās viņam priekšā, pārlaida skatienu ūdenim un tad uzlika plaukstu Brantam uz augšstilba. Tā bija patīkama sajūta.

-    Ak, Jana, cik jauki, ka es tevi satiku.

-   Es arī tā domāju, Bernhard. Tu nemaz neesi traks, tu esi tikai mazdrusciņ romantisks. Arī tas man šķiet jauki. Dzīvē ir tik maz vietas romantikai.

-   Ak, Jana, Brants nu vairs nespēja savaldīties. Viņš paplēta kājas. Nāc taču šurp.

Jana paskatījās uz viņu un pienāca pavisam tuvu klāt.

Brants vispirms noglāstīja viņas matus, tad paliecās zemāk un noskūpstīja viņu. Jana dedzīgi atsaucās.

-    Pagaidi, viņa izdvesa, un mijkrēslī viņas acis izskatījās domīgas. Viņa atpogāja vēl divas blūzes pogas. Tas bija nepārprotams uzaicinājums.

Brants alkatīgi tvēra. Ar abām rokām. Viņš aizvēra acis. Krūtis bija siltas, stingras un vienlaikus mīkstas.

Jana bija mitējusies viņu skūpstīt un vienkārši lāvās. Viņa noteikti juta, ka Brants jau sen nebija pieskāries nevienai sievietei. Brants viņu iekāroja. Pavisam godīgi. Par spīti visam.

Kaut kur tuvumā Brants izdzirdēja troksni, gandrīz kā šķavas. Viņš dzirdēja soļus, divus aprautus teikumus, kas izklausījās pēc pavēlēm, Jana pēkšņi tika no viņa atrauta, viņa iekliedzās, un Brants atvēra acis. Jaunā sieviete no "Pastāvīgās pārstāvniecības" un kāds vīrietis, kuru viņš vēl nekad nebija redzējis, nogāza Janu zemē. No Janas rokas izkrita šļirce.

Vecākais komisārs Lucs Šteinliēfels to paņēma un pacēla gaisā.

Jana gulēja zemē un mēģināja izrauties no civilās drēbēs ģērbto policistu ciešā tvēriena. Gaišo matu parūka mētājās viņai līdzās, Janas īstie mati bija īsi un melni. Viņas acis uz mirkli sastapās ar Branta skatienu, taču viņa vairs neko nesaprata. Tas bija pilnīga pārsteiguma un nāvīga naida sajaukums.

-    Vēl kādu bridi jūs taču varējāt mani netraucēt, Brants norūca. Viņam tagad sāpēja.

Šteinhēfels atturējās no komentāriem un izspieda no šļirces dažas lāsītes, gluži kā ārsts īsi pirms operācijas.

-    Jums bija taisnība, Branta kungs, Katarīna Šūmane nav mirusi no heroīna pārdozēšanas.

-   Tas mani ārkārtīgi nomierina, Šteinhēfela kungs, Brants nopūtās, pavirzījās mazliet sāņus un ļāva savam mētelim aizkrist ciet. Labi, ka šeit bija tik tumšs. Tomēr jums taču vienreiz vajadzētu veikt ziedputekšņu testu. Kā slepenpolicists jūs esat īsta katastrofa.

Abi civilās drēbēs ģērbtie policisti palīdzēja Janai atkal piecelties kājās. Viņa vēl aizvien izskatījās apjukusi. Viņa atbrīvoja rokas un atkal aizpogāja blūzi.

-    Bez parūkas viņa izskatās pavisam citādi, Brants ieminējās, kad Janu jau veda prom. Vēl pēdējo reizi Brants uztvēra viņas skatienu. Šobrīd viņš varēja būt jau miris.

-   Jūs bijāt nonācis ļoti bīstamā situācijā, Branta kungs. -Šoreiz no Šteinhēfela puses tas izskanēja ļoti draudzīgi.

-   Ak, vai zināt, Šteinhēfela kungs, es sev patiešām neesmu sagādājis lielas nepatikšanas. Jūs taču man devāt nepārprotamu mājienu.

Septītā nodaļa

Sestdiena, 25.marts

Berlīne

Le fcu est eteint.

Pjēra Tapi atsūtītā īsziņa Dītera Dāma BlackBemj pēkšņi lika viņam pilnīgi pamosties.

Vakar Sarah Wiener restorānā viņi ar Hansu Helmutu Smitu-Hauku pavisam noteikti iedzēruši par daudz, kā viņš tagad, nožēlas pilns, bija spiests atcerēties un tāpēc modinātāja signālu uzlicis tikai uz deviņiem. Par spīti tam, Dāms pamodās pulksten septiņos. Un, kā jau tik bieži pēdējās nedēļas laikā, vispirms sev pavaicājis, kurā viesnīcas numurā šoreiz pārnakšņojis, un tad nemierīgi vārtījies no vieniem sāniem uz otriem.

Viņam nebija nekādas vēlēšanās celties. Šmits-Hauks viņam bija iegalvojis, ka naudas nodošana notikusi bez aizķeršanās. Dāma raizes par to, ka Brants varētu nākt klajā ar vēl kādu prasību, viņš bija ticami atspēkojis.

Pēc ierašanās Tēgela lidostā viņš bija vienā mierā reģistrējies viesnīcā un pēc tam aizgājis uz "Pastāvīgo pārstāvniecību". Kā jau varēja paredzēt, tur bija pilns. Viņš mazliet pavēroja spēli un tad pats ar savām acīm ieraudzīja, kā Brants apsēdās pie galda kopā ar kādu ārkārtīgi pievilcīgu sievieti. Spēles vidū viņi abi pēkšņi devās prom.

Dabiski, no Tapī vārdiem Dāms zināja, ka šī sieviete ir daļa no plāna. īsti ugunīga dāma. Jebkurš normāls vīrietis būtu uz viņu metis acis. Labi, ka Brants par savu interesi bija samaksājis ar dzīvību.

Le feu est eteint.

Ļoti daudznozīmīgi, Dāms pie sevis pasmaidīja. Ar to šī lieta bija nokārtota. Labi, jo vienmēr vajadzēja rēķināties ar grūtībām un muļķīgām nejaušībām. Taču šoreiz viss bija paveikts rūpīgi. Parīze neļāva sevi šantažēt, pat, ja pieprasītajai summai nebija nekādas nozīmes. Runa bija par principu.

To viņi Dāmām tūlīt bija likuši saprast. Vai jūs par to parūpēsieties, Dāma kungs? Dabiski! Taču, lūdzu, ne tā kā Briselē. Viņiem tas nelikās jocīgi.

Acīmredzot ugunsgrēka iemesls novērtēts par zemu. Dāmām nācās pasmaidīt pašam par sevi. Šoreiz tā nenotiks, Tapī bija apsolījis. Garantējis. Viņam izrādījās taisnība.

Le feu est eteint.

Dāms izdzēsa īsziņu un piecēlās. Brokastis šeit bija izcilas. Un viņam bija pamatīga apetīte.

Dāms no kofera ar skritulīšiem izņēma tīru apakšveļu un televizora izvēlnē uzmeklēja klasiskās mūzikas raidstaciju. Tur tika atskaņots Brāmss.

Viņš labprāt apmetās šajā viesnīcā. Gaiši brūnos toņos ieturētā istaba bija ērti iekārtota atbilstoši cenai, vannas istaba labi aprīkota. Pat šampUns smaržoja patīkami. Tomēr Dāms deva priekšroku pats savējam. Sabīne priecājās, kad viņš tai vienmēr atveda mazās pudelītes no visām Eiropas viesnīcām, kurās bija nakšņojis. Vismaz par to, Dāms pasmaidīja. Viņš aši nopētīja sevi spogulī. Pēdējo mēnešu radītais stress licis novājēt, deniņi kļuvuši sirmi, dziļās grumbas mutes kaktiņos darīja raizes. Tāpat kā kuņģis. Viņam joprojām vajadzēja dzert zāles pret paaugstinātu kuņģa skābes daudzumu.

Duša mazināja sasprindzinājumu, Dāms zem siltajām strūklām nostāvēja gandrīz piecas minūtes, kamēr beidzot saņēmās. Pēc aukstā ūdens uzgriešanas pazuda ne vien galvassāpes, bet pagaisa arī pēdējās šaubas.

Atgriezies istabā, viņš apģērbās. Viņš vēlējās Marionai un Sabīnei vismaz novēlēt labu rītu. Cik labprāt Dāms tagad būtu ar viņām devies vēlās brokastīs. Taču lidmašīnas reiss paredzēts tikai pussešos. Pietiekami daudz laika. Dāms vēl katrā ziņā gribēja noskatīties lielo izrādi pie Brandenburgas vārtiem. Un pats personīgi paziņot Lūram labos jaunumus.

Viņi nedrīkstēja Lūru pazaudēt. Dāma situācijā Lūrs viņam gluži vienkārši bija pārāk svarīgs. Viņa atmaskošana būtu katastrofa ar nopietnām sekām.

Mobilā pastkastīte ziņoja, ka Dāmām zvanīts. Dušā viņš nebija zvanu dzirdējis. Regīna Šūmane lūdza viņai pārzvanīt. Dāmām pārskrēja trīsas. Viņš vēl piektdien gribēja pats parunāties ar viņas meitu. Taču tad iejaucās mazā Lauterborna biroja padauza.

Šajā mirklī Dāms sāka nolādēt savu toreizējo lēmumu.

Ideja likās lieliska. Dabiski, viņš labprāt izdarīja Regīnai šo pakalpojumu. "Zaļie" Eiropas Parlamentā cēla nemieru, galvenokārt Ahims Lauterborns. Protams, "zaļo" iebildumi par tehnisko un politisko realitāti bija kaitinoši, tomēr laika gaitā ar tiem varēja tikt galā. Tie bija labāki nekā viņu aizvien pieaugošās šaubas par Enerģētikas komisijas neatkarību. Pirmkārt jau par Marī-Klēras Bovē lomu.

Brisele galu galā bija tikai tāds ciems. Lauterborna līdzstrādniece bija ieraudzījusi Marī Klēru Bovē, kad tā pirms pāris nedēļām pēc bagātīgas maltītes ar Dāmu devās uz savu automašīnu. Tas neko nenozīmēja. Kādreiz.

Katarīna priecājās kā bērns. Jānis Jēkabsons bija Dāmām pateicību parādā, viņš ar vienu no "zaļo" preses dienesta pārstāvjiem Parlamentā aizgāja iedzert alu; bija dabūjamas trīs praktikantu štata vietas, Jēkabsons pēc pārrunām izlēma palikt pie Ahima Lauterborna, un pēc neilga laiciņa Katarīna saņēma piekrišanu. Katarīna, protams, zināja, kuram viņai jāpateicas par šo darbu. Viņai turklāt nemaz nelikās savādi, ka Dāms Briselē laiku pa laikam piezvanīja, lai apvaicātos, kā viņai tur patīk.

-   Labi, Katarīna bija teikusi, patiešām aizraujoši un interesanti.

Arī viņš domāja tāpat.

-   Kas tad?

-   Es nemaz nezināju, ka tik daudzi cilvēki no sociāldemokrātu partijas ir uzpirkti.

-   Nu, nu, ko nozīmē uzpirkti?

-   Viņi pakļaujas enerģētikas koncernu ietekmei. "Zaļie" šajā saistībā grib rīkoties Eiropas Parlamentā.

-   "Zaļie" grib rīkoties pret daudz ko. Tas vēl neko nenozīmē, Katarīna.

-   Šoreiz gan, man tā šķiet. Ir savākts ļoti ievērojams parakstu daudzums.

-Ja tu uzklausītu manu padomu…

Iezvanījās Dāma mobilais telefons. Viņš pazina numuru un apsēdās uz rakstāmgalda.

-   Sveika, Regīna, viņš draudzīgi sacīja. Es jau nupat gribēju tev zvanīt. Kā klājas?

-   Kā nu šādos apstākļos var klāties, viņa gurdi atbildēja. Mēs esam Berlīnē. Mums jāgādā par Katarīnas līķa pārvešanu. Līķa sekcija ir pabeigta.

Dāmām aizžņaudzās rīkle. Nekas tāds nebija paredzēts. Taču tagad vajadzēja savaldīties.

-   Vai es jums varu kaut kā palīdzēt?

-    Varbūt, Regīna domīgi atteica. Tas izklausījās draudzīgi.

-   Es tev kaut ko piedāvāšu. Vai nevēlaties atnākt pie manis uz brokastīm? Esmu apmeties Westin Grand Hotel Frīdrihštrāsē. Gluži kā Unter den Linden. Man ir laiks līdz pusdivpadsmitiem. Es nepacietīgi gaidīšu.

-    Nezinu, vai mums sanāks. Gandrīz izklausījās, ka Regīna savu atbildi sagatavojusi jau sen.

-   Žēl gan. Es tagad tevi labprāt būtu apskāvis.

-   Drīz tev noteikti radīsies tāda izdevība. Es tev gribu tikai kaut ko pavaicāt.

-Ko tad?

-   Tu taču bieži runāji ar Katarinu, kad viņa bija Briselē?

-   Jā, Dāms piesardzīgi atteica. Viņam radās drūmas aizdomas par to, ko Regīna vēlējās uzzināt.

-   Vai tev radās iespaids, ka viņa Briselē lieto narkotikas?

Dāma sasprindzinājums atslāba. Tas caurcaurēm bija tādas

mātes jautājums, kura par savas meitas nāvi vēl aizvien neko skaidri nezina.

-   Uz to es tev nevaru atbildēt pilnīgi droši. Mēs tikai laiku pa laikam sazvanījāmies.

Regīna atbildes vietā klusēja. Pārāk ilgi, nekā būtu vajadzīgs. Dāms atkal sāka viegli nervozēt.

-    Vai zini, Dīter, Regīna pēkšņi izmeta, es visu šo laiku esmu sev jautājusi, kas tevī tik pēkšņi modināja interesi par manu meitu. Agrāk tu nekad viņai nezvanīji. Vai tu to man vari paskaidrot?

Kā gan viņš to varēja paskaidrot? Viesnīcas numurā bija silts, taču Dāmām kļuva auksti.

-    Ko tu īsti gribi teikt, Regīna? no viņa gaidītās atbildes vietā Dāms uzdeva pretjautājumu.

Viņš jau zināja, kas tagad sekos, un nu tikai gaidīja, lai viņa to pateiktu skaļi.

-Vai tu manu meitu iefiltrēji Eiropas Parlamentā?

Tas nebija minējums, bet gan pārliecība. Lai nu kurš to būtu sacījis. Dāms negribēja neko teikt. Nē, viņš nevarēja viņai neko teikt.

Tagad ne.

-   Man ir ļoti žēl, Regīna, viņš atklāti noteica. Tad vienkārši izbeidza sarunu, iekrita gultā un sāka nevaldāmi kliegt.

-    Dienas gaismā izrādās, ka jums mugurā ir ļoti elegants krekls, Branta kungs, Lucs Šteinhēfels sveiciena vietā uzrunāja Brantu un, kreisajam plakstiņam noraustoties, ielēja sev tasi kafijas. Vai tā ir jaunā Briseles mode?

Brants atturīgi pasmaidīja, taču neatbildēja. Bija svētdienas rīts, pusvienpadsmit. Viņš bija aizgulējies, tad puslīdz labi pabrokastojis ar to, ko varējis sameklēt ledusskapī. Kā Brants uzzināja no televīzijas rīta ziņām, pateicoties diviem Kevina Kuranji iesistajiem vārtiem, Vācija patiešām izcilas spēles rezultātā uzvarējusi ar divi pret viens. Kuranji bija labi saspēlējies ar Lukasu Podoļski. Tomēr.

Šteinhēfels nupat bija atgriezies ar svaigu maizīšu pilnu turzu. Pa ceļam viņš bija piezvanījis. Brants bija sakravājis somu un vēlreiz uzlicis vārīties kafiju. Nez kāpēc viņš bija atkal atcerējies savus senos kopdzīves laikus.

Šteinhēfels dzīvoja pirms kara celtā mājā Hornštrāsē lielā trīsistabu dzīvokli. Mazākajā, gandrīz tukšajā istabā Šteinhēfels Brantam uzklāja saliekamo gultu. Tur tā tūlīt arī sagāzās. Dzīvojamajā istabā, kuras iekārtojumam roku noteikti bija pielikusi sieviete, karājās apmēram četrdesmit gadus vecas sievietes fotogrāfija. Viņa sēdēja uz liela motocikla klinšainā piekrastē, iespējams, Itālijā, un ļoti lepni turēja rokā savu ķiveri. Skaista sieviete, un kaut kā nemaz nesaderējās ar Šteinhēfelu. Taču to Brants viņam, protams, nemūžam neteiktu.

Līdzās karājās Šteinhēfela kāzu fotogrāfija. Jauns un laimīgs pāris, valdzinošā līgava baltā tērpā. Brants to saprotoši pieņēma zināšanai. Arī citiem neklājās labāk kā viņam pašam.

-    Ar sieru? Brants gādīgi apvaicājās un nogrieza maizi.

Šteinhēfels pateicīgi pamāja. Viņš izskatījās pārguris. Šorīt

viņš noteikti bija izgājis no dzīvokļa jau ap septiņiem. Vakar līdz vēlai naktij viņš pratināja Janu Sefrnu, pēc tam uzrakstīja protokolu par Brantu, kā pats teica, par spīti visām šaubīgajām lietām, un paņēma viņu līdzi uz savu dzīvokli. Aiz līdzjūtības. Tā kā viesnīcas numurs nebija rezervēts, Brantam vajadzētu nakšņot Monbijou parkā zem tilta vai policijas iecirkņa kamerā. Un arī aiz atzinības. Tādējādi viņš bija devis ieguldījumu Katarīnas Šūmanes slepkavības atklāšanā. Lielu ieguldījumu.

-   Jana Sefrna šorīt no rīta beidzot atzinās, ka noslepkavojusi Katarīnu Šūmani "Pastāvīgajā pārstāvniecībā", Šteinhēfels paziņoja. Viņi atradās Kroicbergas vidū, pie Jorkas pils stūra līdzās Jorkštrāses džeza krodziņam ar septiņdesmito gadu pieskaņu un dažiem apmeklētājiem, kuri izskatījās tā, it kā šajā laikā patiešām būtu tur pielīmēti. Tur viņi vakar bija izdzēruši vēl pa kausam alus. Par kopīgi paveiktu labu darbu. Un tad arī noslēguši mieru.

-    Vai viņu patiešām sauc par Janu? Brants painteresējās un iekoda maizītē. Tā vēl bija gluži silta un mīksta. Tad jau viņa noteikti bijusi pilnīgi droša par lietas iznākumu.

Šteinhēfels pamāja. Izskatījās, ka viņš vēl domās kavējas pie nopratināšanas. Viņš ar labpatiku nogaršoja maizīti.

-   Tagad saņemieties, Branta kungs, savulaik viņa ir strādājusi čehu drošības dienestā STB. Tagad viņa, protams, strādā nevis Pilzenē, bet gan Rezā. Tas ir uz ziemeļiem no Prāgas, un tur čehiem jau daudzus gadus darbojas mazs, eksperimentāls reaktors. Izskatījās, ka Šteinhēfels ir pamatīgi izsalcis. Tikai pēc brīža viņš turpināja. Ļoti izglītota sieviete. Ķīmijas un fizikas doktore. Parastos apstākļos droši vien laba partija. Faktiski izskatījās, ka viņai labāk patīk sievietes. Taču viņa ir ļoti bīstama.

Brants pasmaidīja. Pēc iepriekšējā vakara tikšanās ar Janu viņa attieksme pret nepazīstamām sievietēm droši vien mainīsies. Vismaz pret nepazīstamām sievietēm no austrumiem.

-   Un tā viela šļircē?

-    Sukcinilholīns. Patiesībā līdzeklis muskuļu atslābināšanai, kas zināmos apstākļos tiek izmantots anestēzijā. Tomēr pārdozējot tas ir nāvējošs. Iedarbojas ļoti ātri. Kā kurāre, Dienvidamerikas indiāņu bultu inde.

Kumoss iesprūda Brantam kaklā.

-   Vai Katarīna Šūmane ļoti cieta?

-   Es esmu policists, nevis ārsts, taču, cik man zināms, upuris vispirms zaudē kontroli par savām ekstremitātēm un tad arī par elpošanu. Viltīga slepkavība. Jana Katarīnai pilnīgi negaidot uzbruka no aizmugures, kad viņa bija devusies uz tualeti. Viņa aizspieda Katarīnai muti un izdarīja injekciju. Viens dūriens neatstāj gandrīz nekādas pēdas. Tikai zinātājs var to atrast. Dabiski, tas tika noturēts par heroīnu. Kamēr Katarīna Šūmane bezpalīdzīgi gulēja zemē, Jana viņai līdzās nolika šļirci ar heroīnu. Tas jau bija patiešām nežēlīgi. Un ļoti riskanti. Viņai pat pietika savaldības to pirmo sievieti, kura gribēja iet uz tualeti, atkal aizsūtīt prom, lai viņa piezvana ātrajai palīdzībai.

-    Es sev jautāju, ko viņa darītu, ja tualete izrādītos aizņemta.

-   Neko, ja vien varam viņai ticēt.

Brants pacēla gaisā nākamo maizīti. Šteinhēfels klusēdams papurināja galvu un norādīja uz savu rokas pulksteni.

-   Un tad viņa aizgāja prom ar visu somu, Brants piebilda. Tā kā viņai bija parūka un vēl arī krāsainas kontaktlēcas, kā es zinu kopš vakardienas, varēja justies droši, ka paliks nepazīta.

-   Tieši tā. Un, ja jūs nebūtu tik nolādēti stūrgalvīgs…

-   Būs jau labi. Tā bija tīra sagadīšanās, ka viņa man pirmdienas vakarā iekrita acīs. Patiešām pievilcīga sieviete. Un mani laikam interesē, ko dara pievilcīgas sievietes manā apkārtnē. Iespējams, tā ir mana lielākā vājība.

Šteinhēfels apvaldīja smieklus.

-    Janai Sefrnai par jums jau pirmajā vakarā radās pareizs iespaids. Šķiet, viņa bija visu sapratusi. Vismaz attiecībā uz sievietēm.

Brants samocīti atsmaidīja.

-   Man tagad vajadzēs rimties un turpmāk būt mazliet atturīgākam. Varbūt tas arī ir labi. Taču es vēl kaut ko nesaprotu. Kā Jana varēja zināt, ka Katarīna Šūmane ies uz tualeti?

Šteinhēfels ielēja sev vēl vienu tasi kafijas.

-    Viņa to nezināja. Viņa tvērās pie pirmās izdevības un to izmantoja. Pretējā gadījumā viņa sekotu Katarinai tik ilgi, kamēr šāda izdevība rastos.

-    Ļoti riskanti.

-   Viņai nekas cits neatlika. Katarīna Šūmane bija uzstājusi, ka vēlas satikties ar Lūru labi apmeklētā krodziņā.

-   Neaptverami.

-    Gandrīz nevainojama slepkavība, Branta kungs. Pārpildītā krodziņā, kurā lielākā daļa apmeklētāju skatās futbolu. Pat tualetes apkalpotājs. No tā mēs varam secināt, ka Lūrs ļoti labi pazina vietējo apkārtni un noteica par satikšanās vietu "Pastāvīgo pārstāvniecību". No Tanjas Hāges mēs zinām, ka Katarīna Šūmane tur gribēja viņu sagaidīt.

-   Agri vai vēlu viņa jebkurā gadījumā būtu devusies uz tualeti, Brants domīgi noteica. Ar to varēja rēķināties.

-   Tikai ar jums, dabiski, neviens nebija rēķinājies.

Ar mani vienmēr vajag rēķināties, Brantam jau bija uz mēles. Viņš norija šos vārdus.

-   Tāpēc jau ari noziegums nekad neizdodas ideāli. Jo vienmēr kaut kas vai kāds iejaucas pa vidu.

-   Tieši tā, Branta kungs. Un kaut kad mēs atklājam ikvienu slepkavību.

Iezvanījās Šteinliēfela mobilais telefons. Viņš atbildēja uz zvanu, uzmanīgi paklausījās un tad noteica vienīgi:

-   Skaidrs. Mēs nākam. Viņš izdzēra savu kafiju un piecēlās. Tiktāl nu ir. Varam iet.

Brants vēl grasījās novākt traukus, taču Šteinhēfels satvēra viņu aiz rokas.

-    Lai paliek. Tas nekas.

Viņš to pateica gandrīz atklāti, tāpat, kā gadu gaitā bija pieradis runāt ar savu laulāto draudzeni par trauku mazgāšanu. Viņi bija daudz tuvāki, nekā domāja.

Ārā vēl aizvien bija ļoti silts. Dzīvoklim bija mazs balkons ar skatu uz Jorkas pils parku. Ideāli piemērota diena Berlīnes deklarācijai. Un lielajiem tautas svētkiem, kas tai sekos.

Brants pārmeta pār roku mēteli un otrā rokā paņēma somu. Cepuri viņš turēja pa rokai. Soma pa šo laiku bija cieši piebāzta ar netīru apakšveļu un vairākas dienas valkātiem krekliem. Pienācis laiks doties uz mājām.

-    Kā ar kāju? Šteinhēfels painteresējās, slēgdams ciet ar smalkiem kokgriezumiem rotātās augstās koka durvis.

Ziede, ko Šteinhēfels nakts vidū sadabūja ātrās palīdzības dienesta aptiekā, vēl nebija īsti iedarbojusies.

-   Pārāk nesāp. Mazā vakardienas vakara pastaiga gluži nenāca par labu. Ir laiks kāju ilgāku laiku paturēt uz augšu. Patiesībā vajadzētu aiziet pie ārsta.

Šteinhēfels viņam līdzās lēnām kāpa lejā pa tumšajām koka kāpnēm. Par laimi, viņš dzīvoja pirmajā stāvā.

-    Nav ne vainas, Brants pat varonīgi paziņoja.

-   Nu, tad jau labi.

Privātās automašīnas bija novietotas nosacīti tuvu Šteinhēfela dzīvoklim, tāpēc bija jānoiet tikai daži soli, kamēr Brants varēja iekārtoties aizmugures sēdeklī blakus Šteinhēfelam. Viņa jaunais kolēģis Ulrihs Kloišs, kurš viņus naktī bija atvedis uz mājām, tikai īsi sasveicinājās un aizbrauca pa Mēringdammu, tad nogriezās pa kreisi un pavisam drīz izbrauca zem vilciena sliedēm, kas bija izbūvētas uz estakādes paralēli kanālam. Pa šo laiku Šteinhēfels zem viņa jakas piesprauda raidītāju un pie jakas atloka piestiprināja mikrofonu.

-    Un vai Vācijas kriminālpolicija patiešām tika kavēta? Brants gribēja zināt. Gabaliņu tālāk viņiem priekšā parādījās norāde uz Potsdamas laukuma pusi. Automašīna turpināja braukt tālāk pa Vilhelmštrāsi. Brantam Potsdamas laukums likās vienkārši briesmīgs. Ko gan no tā varēja izveidot? Piemēram, Tīrgārtenas paplašinājumu. Atpūtas vietu. Šī vieta bija drudžainas steigas pilna, šīs pasaules koncernu nopirkta. Ar gigantisku izpriecu kvartālu Somj centrā. Vecā ēka, vienīgā māja, kas pēc kara palikusi stāvam tukšajā laukumā, šodien iekļauta dzīvokļu, biroju un iepirkumu centrā.

-    Nē. Tās ir kriminālas fantāzijas. Dabiski, bieži gadās sadursmes kompetences jomā, un mēs skumji noskatāmies, ko patlaban ir iecerējusi Iekšlietu ministrija. Policijas darbam tas, dabiski ir izdevīgi, taču es kā policists varu apgalvot, ka šoreiz iejaukšanās demokrādjā aiziet mazliet par tālu. Taču pēdējais vārds vēl nav pateikts.

-   Tātad jūs patiešām atradāt Herbertu Lūru pēc Drēzdenes muzeja viesu saraksta? Brants nerimās.

-    Laimīgā kārtā kolēģis Klauss Gerbers man nodeva jūsu mājienu. Mēs jau agrāk esam labi sadarbojušies, piemēram…

-    Ķelnes viesnīcas slepkavību lietā, es zinu.

Šteinhēfels bija manāmi aizkaitināts. Kloišs iegriezās

Kohštrāsē. Kreisajā pusē bija redzami Berlīnes mūra fragmenti un memoriāli. Gabaliņu tālāk priekšā atradās Checkpoint Charlie, leģendārais robežpunkts.

-   Jūs taču visu zināt, Branta kungs.

-   Tā ir mana profesija.

-    Taču jūs, dabiski, nevarat zināt, ka Vācijas policija Lūra kungu jau kādu laiku ir paturējusi acīs. No Briseles tika saņemts pieprasījums. Izskatās, ka Eiropas Savienības Komisija kopā ar OLAF beidzot visu grib nokārtot, un tāpēc tika uzmanīgāk papētīti daži līdzstrādnieki un arī ārštata konsultanti. Lūra gadījumā diemžēl līdz šim nebija nekādu konkrētu pierādījumu. Taču tagad ir, pateicoties jūsu palīdzībai.

Šteinhēfels iepriekšējā vakarā bija konfiscējis bankas izraksta oriģinālu un tā arī negrasījās to atdot. Par laimi, Brantam bija vēl divas kopijas. Glīti sarullētas zeķēs.

-   Kāda tad patiesībā bija šī Lūra loma?

-   Viņš strādā Briseles Enerģijas un transporta ģenerāldirekcijā. Acīmredzot viņam tur ir ietekme. Arī uz enerģētikas komisāru. Sākumā viņš strādāja Ziemeļreinas-Vestfālenes ekonomikas ministrijā un pēc tam sarkani zaļās Volfganga Klementa valdības laikā ieradies Berlīnē. No turienes pārcelts uz Briseli. Acīmredzot zināmu iemeslu dēļ. Protams, katru nedēļas nogali viņš braukā šurpu turpu. Šteinhēfels ieturēja pauzi. Viņam te ir ģimene.

Nu viss bija skaidrs. Un tāpēc arī EFEU tas bija tik bīstami. Lūrs Briselē aizstāvēja Vācijas ekonomikas intereses. Un Vācijas Ekonomikas ministrija aizstāvēja Vācijas uzņēmumu intereses. Tās atšķīrās no Vācijas Vides ministrijas interesēm. Šo interešu dēļ Vācijas un ari Eiropas uzņēmumu kopīgajā katlā ieplūda nauda. Ļoti liela nauda. Nauda, kas nāca arī no Energie France Europe, nomaskēta kā atlīdzība par konsultācijām.

Lūram vajadzēja savu darbu atstāt, lai tiktu cauri sveikā, taču tas nevarēja būt iemesls trīs cilvēku nogalināšanai. Varbūt Katarīna sākusi apdraudēt ari viņa laulību.

Visam vajadzēja būt vēl dziļākam, ļoti dziļam. Dabiski: ja atklātos, ka melni sarkanā, satura ziņā ļoti sašķeltā federālā valdība, kas oficiāli un sparīgi izteicās pret atomenerģiju, tomēr paklusām jau sen apspriedās ar francūžiem par Euratom kredīta atjaunošanu. Vēl svarīgāk bija tas, ka iespējams apspriests pat Eiropas Savienības lēmums, kas noteic, ka atomenerģija saskaņā ar Briseles pavēli tiktu pasludināta par daļu no visās valstīs izmantojamās enerģijas. Vācija kļūtu par milzīgu apsmieklu. Tad izrādītos, ka viss satraukums par klimata aizsardzību ir tikai farss. Un politikā tā būtu īsta izgāšanās.

No otras puses, politika tik un tā krita no vienas izgāšanās citā, un nekas nenotika.

Katarīna Šūmane noteikti to sapratusi uzreiz. Viņa zināja, ka Eiropas Savienības Komisija šādos apstākļos nevarēs dabūt cauri Euratom kredīta atjaunošanu. Vai ari vienīgi pēc milzīgiem sabiedrības un to apvienību un nevalstisko organizāciju protestiem pret atomenerģiju, kuri tika izteikti visas Eiropas mērogā. Pat tādi ekoloģijas laikraksti kā Schrot und Korn rakstīja par atomenerģiju un tiem bija iespaids uz sabiedrības viedokli. Klusi un mierīgi. Plašas ļaužu masas par to gandrīz neko nezināja. Un tāpēc tika izsniegti jauni kredīti turpmākai atomelektrostaciju būvēšanai, uz kuriem bija orientējušās starptautiskās bankas.

Runa bija par lielu naudu. Ļoti lielu naudu. Vācu un franču koncerniem, kuri kopā ar Krieviju dominēja spēkstariju būves jomā. Iespējams, arī čehu piegādes uzņēmumiem. Brants iedomājās par Janu un Atomhalli Pilzenē. Par spīti plašajiem "zajo" protestiem, čehi aizvien vairāk sliecās uz atomenerģijas pusi. Jebkurā gadījumā arī francūži, vismaz valsts mērogā. Viņi vēlējās izvietot atomelektrostaciju arī tuksnesī, lai gan pastāvēja briesmas, ka turienes valdība nevarēs nodrošināt izlietotā plutonija drošu uzglabāšanu. Katrā ziņā tautai par to nebija jādod sava piekrišana. Par visu izlēma prezidents.

Tikai vācieši vēl aizvien ķildojās par savu spožo nākotni. Atomenerģētikai tas nenāca par labu. Tātad vajadzēja mazliet piepalīdzēt. Caur Eiropas Savienību. Ar dažādiem sakariem.

Katarīna Šūmane to zināja. Iespējams, viņa zināja arī to, ka Dīters Dāms viņu ir iefiltrējis pie "zaļajiem", lai, jauki pļāpājot par viņas praksi, papildus uzzinātu ari kaut ko par viņu stratēģijām. Piemēram, par aizvien pieaugošo parakstu daudzumu.

Droši vien nebija paredzēts, ka viņa iemīlēsies Lūrā. Gadījumā, ja Katarīna vispār viņā iemīlētos.

Varbūt viņa arī bija pastāstījusi Norai Katalīnai Bocovai, ka Bosārā nejauši iepazinusies ar šo Lūru.

Kāda bija viņa patiesā motivācija, varēja atklāt tikai Lūrs.

Viņš jebkurā gadījumā bija iekļuvis lamatās. Gan personīgā ziņā, kad atklājās viņa naudas kanāli, gan kā starpnieks starp daļēji no ražošanas atkarīgu valdību un koncerniem, kuri saskatīja iespēju piepildīt savas cerības.

Lūrs ar Dāmu noteikti pārrunājis radušos apstākļus. Viņš manījis briesmas. Nelaimīgais sakars, kur vairs nekas nebija līdzams. Dāms, vai kurš ari aiz tā visa slēpās, varēja novērst Katarīnas Šūmanes iecerētos posta darbus. Tāpēc viņš Lūru bija izmantojis, pamudinājis vai piespiedis iedzīt Katarīnu Šūmani lamatās.

Izklausījās ticami. Katrā ziņā tāda bija Branta teorija. Viņš šaubījās vienīgi par to, ka kontakti ar profesionālo slepkavu bijuši Dāmām vai Lūram. Nekādā ziņā.

Automašīna pa to laiku brauca pa Frīdrihštrāsi pilsētas centra virzienā. Pa labi un pa kreisi slējās biroju un ofisu ēkas ar kafejnīcām, saloniem un citiem smalkiem uzņēmumiem. Viņiem nācās apstāties pie luksofora sarkanā signāla.

-    Vai jūs gadījumā neesat kaut kā saistīts ar tā franču ārzemju leģionāra nāvi? Šteinhēfels pavisam negaidīti pārtrauca Branta pārdomas.

-    Kas tas par franču leģionāru? Brants nobrīnījās tik labi un ticami, cik vien šajā brīdī spēja un cieši ieskatījās Šteinhēfelam acīs.

Šteinhēfels bija sagatavojies rūpīgākai izprašņāšanai un nenolaida skatienu.

-   Tik un tā šī ir Briseles policijas lieta, viņš pēkšņi paziņoja. Man jums tomēr jālūdz uzreiz pēc atgriešanās nekavējoties pieteikties Ķelnes kriminālpolicijā. Tagad viņš plad pasmaidīja. Taču, cik noprotu, jūs to tik un tā darīsiet. Jums varbūt vienkārši nevajadzētu kādu laiku rādīties Briselē.

-   Patiesībā žēl, Brants nenoturējās. Šī pilsēta ir dk skaista. Un turienes policija ir tieši tikpat pretimnākoša kā šeit, Berlīnē.

Šteinhēfels savaldījās.

-   Kāpēc jūs patiesībā ļaujat man iet? Brants pieklājīgi apvaicājās.

Šteinhēfels nebilda ne vārda. Kloišs apturēja automašīnu Fridrihštrāsē pie Westin Grand Hotel. Jau tikai uzmetot skatienu viesnīcai no ārpuses, Brants saprata, ka parastos apstākļos viņš tur nevarētu apmesties.

-    Es jau ļoti ilgi esmu sazinājies ar kolēģi Klausu Gerberu. Viņš par jums ir gatavs likt savu galvu ķīlā. Viņš teica, ka jūs esot izveidojis lielisku tiklu. Viņš apgalvo, ka jūs esot gudrs, saprātīgs un stūrgalvīgs, es drīzāk teiktu, ka jūs esat ietiepīgs un stūrgalvīgs.

-    Mirklīti, Brants sašuta, kāpēc tad stūrgalvīgs?

-   Tikai nesāciet apvainoties. Katrā gadījumā tāds, kurš rīkojas gluži pretēji visiem ieteikumiem un neievēro nekādus norādījumus.

-    Tātad ideāli piemērots jūsu darbam, Brants aprāva šo draudīgo monologu.

-    To jau var redzēt. Briseles policija ir noklausījusies jūsu sarunas pa mobilo telefonu. Tagad, lūdzu, nejautājiet man, vai tas ir likumīgi vai ne. Es nepārzinu Beļģijas likumus. Viņi to ir izdarījuši. Un tā viņi ir nonākuši līdz Klausam Gerberām. Viņš teica, ka jums esot tieši sakari ar Vācijas policiju. Tas nebija melots. Esērs ar smagu sirdi to norija. Līdz tā francūža nāves brīdim. Šteinhēfels atkal paskatījās uz viņu. Ar to bija mazliet pāršauts pār strīpu.

Šķita, ka Šteinhefels pēkšņi kļuvis domīgs.

-   Kā jūs patiesībā vispār atgriezāties no Briseles? Beļģi jūs meklēja ar visiem viņu rīcībā esošajiem spēkiem.

-    Ar… Brants jau grasījās atbildēt, taču tad iekoda mēlē. To es jums nevaru stāstīt. Esmu atgriezies Berlīnē īstajā laika, un labi vien bija.

Šteinhēfela sejā Brants pamanīja tikko nojaušamu atzinību. Tā bija laba izdevība, lai piebilstu:

-    Es jums pateicos, ka piekritāt manam ierosinājumam un pēc manas sarunas ar Klausu Gerberu vakar pēcpusdienā mani uzreiz neapcietinājāt.

-    Izdomājiet sev kādu neuzkrītošu nodarbošanos, Branta kungs, un tagad, lūdzu, to nekomentējiet… Mirklīti, lūdzu… Acīmredzot Šteinhēfels bija saņēmis ziņu pa rāciju, viņš noteica: Labi, beidza sarunu un atkal pievērsās Brantam. Tūlit sāksies!

-    Kā jūs vispār zinājāt, ka viņš pārnakšņojis šeit?

Šteinhēfels sākumā izskatījās pārsteigts, tad līdzjūtības

pilns. Pēkšņi viņš daudznozīmīgi pasmaidīja.

-   Viens no kriminālpolicijas visbiežākajiem uzdevumiem ir noskaidrot cilvēku atrašanās vietu. Kā jūtas jūsu kāja? Vai esat gatavs?

Brants tikai pamāja. Viņš paņēma somu, Kloišs parādīja labo īkšķi. Viņi izkāpa no automašīnas un aizsoļoja pa grezno bulvāri Unter den Linden. Tur Brants uzlika Nolena cepuri. Par spīti tam, ka bija pārāk silti. Platā iela bija cilvēku pilna.

Līdz pat Parīzes laukumam bija izvietotas baltas, četrstūrainas kolonnas. Tieši piecpadsmit. Pa vienai katram Eiropas Savienības gadam. Izvietotas par godu svētkiem Vācijas Eiropas Savienības prezidentūras ietvaros. Uz katras kolonnas bija piestiprināta liela fotogrāfija, kas atspoguļoja kādu svarīgu notikumu Eiropas Savienībā pēdējo piecdesmit gadu laikā. To vēl papildināja daži vispārīgi paskaidrojumi par gadiem, kuru laikā nebija noticis nekas būtisks. Lielākā daļa cilvēku, kuri vēlajā priekšpusdienā staigāja kolonnām garām, pievērsa tām uzmanību. Tās bija vienkārši ideālas. Nevienam nevarēja rasties aizdomas. No šejienes viņi varēja netraucēti vērot.

-    Es paiešu divus soļus uz priekšu, Branta kungs, Šteinhēfels pavēloši sacīja. Izturieties kā tūrists. Viņš ar mums nerēķināsies. Tas ir labas novērošanas noslēpums. Pārsteigums. Viņš simtprocentīgi nerēķinās ne ar jums, ne ar mums. Patiesībā jūsu vairs vispār nav. Viņš norādīja uz Branta galvu. Starp citu, šī cepure jums arī brīnišķīgi piestāv.

Brants samocīti pasmaidīja.

-   Un jūs esat pārliecināts, ka arī Lūrs ieradīsies? viņš mainīja sarunas tematu.

-    Viņš jau ir ceļā. Mani vīri viņam seko. Tiklīdz tie abi sastapsies, mēs viņus ņemsim ciet. Vai esat pārliecināts, ka varēsiet Lūru atkal pazīt?

-    Pilnīgi!

-    Lieliski, Šteinhēfels uzslavēja. Un, lūdzu, nekādas pašdarbības, viņš pasmaidīja un pagājās dažus soļus uz priekšu.

Garāmgājēji izbaudīja silto laiku. Aizvien pieaugošais adrenalīns tagad pārspēja arī sāpes Branta kājā. Viņš jutās apbruņots. Turklāt no tā visa varēja vēl arī kaut ko nofotografēt.

Brants izvilka no somas digitālo fotokameru un nofotografēja pirmo kolonnu, kas pagadījās. Tas viņam mazliet palīdzēja apslāpēt satraukumu.

Eiropas Savienībai arī ar divdesmit septiņām dalībvalstīm jāpaliek rīcībspējīgai gan iekšienē, gan aiz robežām. To paredz dibināšanas līgums: tas gādā par kompetences sadali. Tas vienkāršo izlemšanas metodes un paplašina Eiropas Parlamenta tiesības. Eiropas pamattiesību harta kļūst par saistošām tiesībām.

Par godu prezidentūrai viņi tik daudz ko apņēmušies. Tagad tas tur bija redzams. Melns uz balta. Un šīs apņemšanās nāksies realizēt dzīvē.

Dīters Dāms bija liela auguma, cienīgs un ļoti iespaidīgs vīrs ar nelielu augstprātības iezīmi smalkajos sejas vaibstos. Viņš bija apsējis kaklasaiti un uzvilcis vasarīgi plānu mēteli. Viņš pie gājēju pārejas sagaidīja zaļo gaismu, pienāca tieši Brantam klāt, taču, par laimi, nepalika stāvam pie tās pašas kolonnas, bet gan nesteidzīgi aizsoļoja Parīzes laukuma virzienā. Tikai pie nākamās kolonnas viņš apstājās un ļāvās sirsnīgiem smiekliem. Brants izvilka fotoaparātu. Tas bija labs uzņēmums.

Nākamā kolonna.

Tajā pašā laikā, lai palēninātu globālo sasilšanu, ir jāsamazina enerģijas patēriņš. Enerģijas taupīšana un alternatīvu enerģijas avotu attīstīšana ir Eiropas enerģētikas politikas galvenais mērķis.

Dāms izskatījās pārliecināts, ka viņam nekas nedraud. Šteinhēfels Brantam vakar bija atklājis, ka Jana Sefrna zināmā mērā atvieglojusi izmeklēšanu, un prokuratūrā par viņu tiktu aizlikts vārds, ja viņa nosūtītu pasūtītājam norunāto zīmi par to, ka uzdevums ir pabeigts. Taču arī viņa nezināja, kas tieši ir pasūtītājs. Bija tikai kāda kontaktpersona Francijā, ko viņa izvēlējusies, jo tā bija sieviete. Viņai bija šīs sievietes mobilā telefona numurs.

Lefeu est eteint, skanēja parole, ugunsgrēks ir nodzēsts.

Ļoti asprātīgi, Brants bija piezīmējis.

Berlīnes policija grasījās tuvākajā laikā caur Vācijas Iekšlietu ministriju griezties pie Francijas Iekšlietu ministrijas, lai noskaidrotu šī numura īpašnieku.

Vīrietis, kuru viņa uzmeklēja un galu galā savervēja, bija uzdevies par līdzstrādnieku kādā starptautiskā personu aizsardzības organizācijā, kuras mītne atradās Francijā. Vārdiem nebija nekādas nozīmes. Motīvi tikai nosacīti. Viņai piesolīja daudz naudas.

Viņa domāja par atomenerģijas nākotni, pretējā gadījumā, iespējams, būtu atteikusies no sadarbības. "Zaļo" opozīcija pašas valstī viņai likās šausmīga. Šajā ziņā viņa varēja būt droša par viņu prezidenta piekrišanu.

Nākamā kolonna.

Daudzi cilvēki globalizāciju uztver skeptiski. Kā jebkuras izmaiņas, bez iespējām tā iekļauj arī risku: divdesmit septiņas valstis kopā spēj noturēties pretī globālo tirgu izaicinājumam efektīvāk, nekā katra atsevišķa valsts pati par sevi.

Viņa zināja vienīgi to, ka uzdevums nācis no Francijas. No pašas augšas. Un ļoti steidzami. Vairāk viņai acīmredzot nekas netika pastāstīts. Viņa saņēma "Pastāvīgās pārstāvniecības" digitālo fotogrāfiju izdrukas. Viņa zināja vienīgi to, ka tur kādam vīrietim jāsatiekas ar sievieti, un viņai bija arī šī vīrieša fotogrāfija. Viņa bija izdomājusi, kā to vislabāk paveikt. Viņa apzinājās iespējamo risku, bet, ja pie tualetes nekas neizdotos, viņa Katarīnai būtu vienkārši sekojusi. Kamēr rastos labāka iespēja. Katram gadījumam viņai līdzi bija arī pistole. Kaut kad tonakt Katarīnai Šūmanei bija jāmirst. Viņa bija izvēlējusies maigāku paņēmienu.

Tikt pie nāvējošajām zālēm nebija vispār nekādu problēmu. Jana vēl aizvien bija saglabājusi visus savus vecos sakarus. Un no Prāgas uz Berlīni ar vilcienu jābrauc tikai četras stundas. Daudz drošāk par lidmašīnu, jo vilcienā nebija nekādu pasažieru sarakstu.

Un tāpēc francūzis Briselē ieradās ātrāk, Brants aprēķināja. Ar vilcienu.

Uz nākamo kolonnu Dāms pat nepaskatījās.

Kas būtībā satur kopā Eiropas Savienību, divdesmit septiņu dažādu valstu apvienību? Pirmkārt, tās ir kopīgas vērtības, kurās visas šīs valstis dalās brīvība, taisnīgums, tiesiskums un cilvēktiesību ievērošana. Vērtības, ko galvenokārt veidojusi kristietība un apgaismība.

Toreiz, agrākajā Čehoslovakijā, Janai Sefrnai bija svarīga loma. Viņa studēja uz valsts rēķina, dzīvoja viena un ielaidās attiecībās ar vīriešiem slepenā dienesta ietvaros. Kad robežas sabruka un Austrumiem Rietumi uzspieda jaunu režīmu, viņa tam varēja pretoties vienīgi tikmēr, kamēr turējās pie vecajām vērtībām. Jaunajā, plaukstošajā Prāgā viņa jutās aizvien izolētāka. Tās nebija viņas vērtības. Viņa atgriezās pie pētījumiem un beidzot ieguva zinātnisku grādu atomfizikā. Manīdama, ka arī daļa Čehijas sabiedrības aizvien krasāk nostājas pret atomenerģiju, viņa atkal sāka apšaubīt demokrātiju.

Viņai nebija žēl Katarīnas Šūmanes. Šī jaunā vāciete stāvēja ceļā augstākiem mērķiem.

Pēc tam viņai vēlreiz vajadzēja atgriezties Berlīnē. Pilnīgi negaidot bija uzradies kāds vācu žurnālists un radīja lielas problēmas. Viņai atkal tika atsūtīta fotogrāfija. Dabiski, viņa jau uzreiz saprata, ka šis ir tas pats vīrietis, kurš jau pirmās slepkavības dienā "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" gribēja ar viņu saskatīties, taču toreiz viņa nepamanīja šā apstākļa bīstamību. Kļūda. Kā vēlāk izrādījās. Viņa nenoliedzami novērtējusi šo cilvēku par zemu.

Tomēr tagad viņa skaidri zināja, kā šo vīrieti varētu vislabāk likvidēt. Viņa par savu uzdevumu atkal bija pilnīgi droša.

Viņai Brants pat licies interesants, Šteinhēfels Brantam bija izpaudis pēc Janas nopratināšanas. Un viņa uz mirkli pat apsvērusi iespēju Brantu vispirms vēl paņemt sev līdzi uz viesnīcu.

Tā nekas, Brants pēc tam spēja vienīgi piebilst. Vispirms vēl…

Tomēr viņa nevarēja riskēt ar sarežģījumiem. Miris vīrietis viņas numurā, bez šaubām, radītu sarežģījumus.

-   Mēs, dabiski, tūlīt pat būtu izgāzuši durvis, Šteinhēfels bija Brantu mierinājis. Jūs visu laiku tikāt novēroti.

-    Liels paldies.

-   Ar jums nekas nebūtu noticis, Branta kungs, mēs, dabiski, bijām paredzējuši visas nejaušības.

Dāms paskatījās pulkstenī, tagad viņš acīmredzot bija kļuvis steidzīgs. Ielas beigās Brants ieraudzīja lielo, apstrīdēto metro stacijas būvi pie centrālās stacijas. Dāms pārgāja labajā pusē. Tas bija nepatīkami.

Brants varēja uzmest vēl pēdējo skatienu kādai kolonnai.

2007. gada 25. martā mēs visi kopā Berlīnē svinam Romas līguma 50. gadadienu un līdz ar to arī Eiropas Savienības dibināšanas dienu.

Viņš satrūkās. Melnais teksts vācu valodā bija ievērojami īsāks, nekā zem tā ar ziliem burtiem uzdrukātais tulkojums angļu valodā. Tur bija atsevišķi izcelti visi trīs Romas līgumi, tātad arī Euratom. Vienīgais, ko Brants no tā spēja saprast: angļu formulējums domāts daudzajiem ārzemju viesiem. Tas vienkārši un nemāksloti atklāja visu patiesību. Viņa paša pilsētnieki gribēja federālo valdību uzskatīt par nejēgām.

Dāms pielika soli, Branta kāja sāka brīdinoši smelgt. Cilvēku pūļi kļuva lielāki, Brandenburgas vārti nāca aizvien tuvāk. Šteinhēfels nekur nebija redzams. Taču Brantu tas neuztrauca. Viņš noteikti atkal tika novērots.

Arī Parīzes laukums bija pārpildīts ar baltām teltīm, kurās dažādas federālās valdības ministrijas dalīja savas brošūras. Europol bija pašiem savs stends. Uz zaļās skatuves gatavojās uzstāties kāda mūziķu grupa no Polijas. 17. jūnija iela pa to laiku bija pārvērtusies par īstu Eiropas Savienības atbalstītāju joslu.

Cilvēku kordonam pie Brandenburgas vārtiem izlauzties cauri nebija iespējams. Izskatījās, ka Dāmām nav akreditācijas, tātad viņam vajadzēja palikt pūlī. Tagad Brants viņam sekoja trīs metru attālumā. Pūlī viņš kā izsekotājs jutās droši.

Viņš varēja redzēt Angelu Merkeli, priekā starojošu savā oranžajā žaketē ar trim pogām, pārējo divdesmit sešu valstu un valdības vadītāju ielenkumā, uz kuru skeptiski noraudzījās Žaks Širaks. Viņa pacēla abas rokas, it kā gribētu pateikties kādam augstākam spēkam. Klikšķēja simtiem kameru, lai iemūžinātu šo Eiropas fotogrāfiju. Tobiass Reinhards runāja ar operatoru, kurš filmēja, pacēlis kameru pāri cilvēku pleciem. Reinhards uzklausīja garāmgājēju domas. Ieraudzījis Brantu, Reinhards pienāca viņam klāt.

Brants neuzkrītoši iedeva viņam vecu zeķi. Otrā zeķe bija iebāzta otrā mēteļa kabatā. Katram gadījumam.

-   Paldies, Branta kungs. Mēs ar jums vēl sazināsimies.

-    Man vienalga, Brants atteica, arī tad, ja beigās runa ir par vienkāršu kukuļošanu. Taču tas ir tikai sākums.

Reinhards bija redzami vīlies.

-    Nepietiekams iemesls trīskāršai slepkavībai, vai jums tā nešķiet? Aiz tā noteikti slēpjas daudz kas cits!

-   Varbūt jūs to vēl noskaidrosiet. Lai jums veicas.

Reinhards pasvārstīja zeķi rokā.

-    Vai tā jums vēl ir vajadzīga?

-    Padesībā ne!

-    Paldies, un padodiet ziņu, kad jums atkal gadīsies kāds interesants stāsts.

-   Iespējams, ka jau ir, Brants attrauca. Briselē cirkulē apmēram simts lapas biezs, slepens ziņojums par Eiropas Savienības deputātiem, kuri dek turēti aizdomās par to, ka paši savās kabatās sabāzuši lielas summas.

Reinhards, iepletis acis, paskatījās uz viņu.

-   Ar to es jau strādāju vairākas nedēļas. Kā jūs to zināt?

-   Tīras nejaušības dēļ. Katrā ziņā viens no šiem sarakstiem jau ir Briseles policijas rokās. Un viņi to, savukārt, ir dabūjuši no kāda Hamburgas žurnālista.

-    Nolādēts! Reinhards izgrūda.

Brants centās saprast, kas priekšā tiek runāts. Pēkšņi pūlis sāka skaļi aplaudēt.

-    Ko tā Angela pateica? viņš dzirdēja sakām kādu berlīnieti ar resnu vēderu, kuram galvā bija cepurīte ar Eiropas Savienības emblēmu.

-   Mēs, sev par laimi, esam vienoti, viņa sieva atbildēja. Vismaz tā izklausījās.

-   Kas par stulbumu, vīrietis noteica. Tā nemaz nav. Paskaties tikai uz tā viltīgā poļa smīnu. Tur kaut kas nav kārtībā, to es tev saku. Nāc, iesim prom. Man tas ir par stulbu.

Pāris devās projām, kāds vīrietis, atstājis sievu un bērnus stāvam, ieņēma viņu vietu. Brants tūlīt ieraudzīja Herbertu Lūru. Lūrs aši paspieda Dāmām roku. Tagad viņi abi skatījās uz priekšu un klusi sarunājās.

Brantam aiz muguras kāds skaļi nošķaudījās. Šteinhēfels bija izspraucies līdz viņam. Viņš stipri šķaudīja.

-   Stulbās alerģiskās iesnas, viņš izgrūda. Vai viss kārtībā? Vai viņš tur ir?

-   Jā, Brants apstiprināja. Viņš bija satraukts. Tas ir tas pats vīrietis, kurš "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" satikās ar Katarīnu Šūmani.

-    Mēs viņiem mierīgi ļausim parunāt vēl pāris minūtes, Šteinhēfels paziņoja. Lai viņi domā, ka var kaut kā ietekmēt to, kas atrodas tur, priekšā.

-   Jums tas patīk? Brants pasmaidīja.

-   Aizturēšana tikai pēc manas pavēles, Šteinhēfels sacīja mikrofonā sev aiz atloka. Operators jau bija ieņēmis vietu aiz tiem abiem. Lūrs un Dāms stāvēja viņam priekšā pa ķērienam un komentēja notikumus, šteinhēfels bija atļāvis Brantam uzņemt arī vienu aizturēšanas fotogrāfiju.

-    Atvainojiet, viņš sev līdzās izdzirdēja sievietes balsi, vai es, lūdzu, varētu paiet garām?

Balss viņam šķita pazīstama. Brants pagriezās. Sportiska, apmēram piecdesmit gadus veca sieviete ar īsiem, tumšiem matiem un zilu vilnas mēteli aizspraucās viņam garām. Kreisajā rokā viņa turēja pamatīgi piebāztu Greenpeace audekla somu. Kāds skatītājs rindā viņam aiz muguras kurnēja.

Sieviete devās tieši pie Dāma.

-   Sveiks, Dīter! viņa vienā mierā uzrunāja Dāmu.

Dāms pagriezās, pasmaidīja un iepleta rokas, kā sirsnīgi sagaidīdams senu draugu.

-    Sveika, Regīna! viņš iesaucās. Tas nu gan ir pārsteigums.

-   Nē! kliedziens.

Regīna Šūmane jau bija izvilkusi no Greenpeace somas garu, sudrabainu nazi. Dāms bija pārāk pārsteigts, lai turētos pretī. Šūmane iedzina nazi viņam sirds apvidū.

-   Tu, pretīgais cūka, viņa ieķērcās. Dāms saguma uz priekšu, pilnīgi nobālējušais Lūrs pārbijies skatījās uz viņu. Tomēr viņš vairs nespēja Dāmu noturēt.

-    Aizturēt! Šteinhēfels steidzīgi ieauroja savā sarunas iekārtā.

Četri vīrieši, kuri līdz šim stāvēja līdzās Lūram un Dāmām, arī bija pilnīgi pārsteigti. Divi policisti aizturēja Regīnu Šūmani. Viņa pat nemēģināja pretoties. Lūrs vispirms pilnīgi neapzināti grasījās iebēgt pūlī un tad bez pretošanās ļāva sev uzlikt roku dzelžus. Viņa sieva ar roku aizspieda muti, bērni pieķērās viņai klāt. Šteinhēfels pa rāciju izsauca ātro palīdzību un papildspēkus. Tikai daži skatītāji bija ievērojuši notikušo. Reinhards nostājās priekšā savam operatoram.

-   Nekādas panikas! Šteinhēfels uzsauca un augstu pacēla savu apliecību. Policija! Mēs kontrolējam situāciju!

Pagāja gandrīz divas minūtes, kamēr bariņš operatīvā dienesta policistu norobežoja notikuma vietu. Vācijas "Sarkanā krusta" ātrās palīdzības automašīna noteikti atradusies kaut kur tuvumā, tā brauca cauri pūlim, kas pašķīrās uz visām pusēm. Lielā politika pūļa priekšā jau atkal bija atstājusi skatuvi. Lūrs tika steidzīgi iesēdināts patruļas automašīnā. Kāda policiste uzlika roku dzelžus arī Regīnai Šūmanei. Viņu skatieni sastapās, viņas acis pauda gandarījumu. Nebilduši ne vārda, Regīna ļāva sevi aizvest.

-    Vai jūs par to zinājāt? Šteinhēfels pilnīgas bezpalīdzības uzplūdā nočukstēja.

-   Kā es to būtu varējis zināt?Brants papurināja galvu. Viņš bija šokā. Viņš bija aptvēris, ka ļāvis Dāmu uzspraust uz naža.

Ātrās palīdzības ārsts apskatīja Dāmu, kurš pa to laiku bija noguldīts uz nestuvēm. Kāds policists pienāca pie Šteinhēfela un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Šteinhēfels pamāja.

-   Ja paveiksies, viņš izdzīvos, viņš pēc tam paziņoja.

-   Labi, Brants nomurmināja. Viņš pēkšņi sajutās noguris. Sāpēja kāja un steidzami vajadzēja apsēsties.

-   Tomēr jūs identificējāt Lūru, un tas, ka abi šie cilvēki bija pazīstami, tagad ari ir oficiāli noskaidrots.

-    Apvaldiet savu eiforiju, Šteinhēfela kungs. Dāms pavisam noteikti neko nezināja. Un viņam droši vien neko nevar padarīt.

Šteinhēfels apmulsa.

-   Branta kungs, kas notiek?

-    Es tikai skatos realitātei acīs. Labākajā gadījumā varētu rasties neliels skandāls, tāpēc ka Dāms EFEU vārdā ir piekukuļojis divus Eiropas Savienības Komisijas līdzstrādniekus, no Briseles patrieks dažus cilvēkus, Vācijā, ja patiešām sāks iet karsti, tiks nodibināta izmeklēšanas komisija. Plašsaziņas līdzekļi par to sāks trakot, tad uzradīsies kāds cits, un visa spēle ies vaļā no jauna.

Brants skatījās uz Eiropas valstu un valdību vadītājiem, kuru rindas kļuva aizvien retākas. Pie izšķirīgajiem cilvēkiem viņi nekad netiks klāt. Uz brīvdabas skatuves kāpa pirmais polu bundzinieks.

-    Vai zināt, Šteinhēfela kungs, Eiropā vara pieder koncerniem, un tauta Jauj ar sevi tā izrīkoties. Par to plašsaziņas līdzekļi vēl nevar dk daudz stāstīt. Vilciens ir aizgājis! Ļoti žēl, ka tā.

Tauta bija novērsusies no politiķu izrādes un tagad klausījās mūziku.

-   Viens lūgums, Šteinhēfela kungs, vai jūs varētu mani ātri nogādāt uz staciju?

Šteinhēfels bija redzami pārsteigts.

-   Tad nāciet, automašīna stāv uz stūra.

Pa ceļam uz centrālo staciju Brants nebilda ne vārda, Šteinhēfels, šķiet, manīja, ka Brants patiesībā vēlas palikt viens. Pie "Pastāvīgās pārstāvniecības" saulē sēdēja cilvēki. Dzīve vienkārši turpinājās, it kā nekas nebūtu noticis. Pie Invalīdu ielas Kloišs nogriezās pa kreisi, pabrauca zem sliežu tilta garām stacijai un apturēja auto laukumā stacijas priekšā valdības kvartāla pusē.

-    Nu tad visu labu, Branta kungs, Šteinhēfels atvadījās. Par spīti visam, liels paldies! Uzsauciet Klausam Gerberām no manis vienu alu. Pa ceļam uz automašīnu viņš vēlreiz pagriezās. Es pamanīju, ko jūs izdarījāt ar zeķēm.

-   Jūs daudz ko esat pamanījis, Šteinhēfela kungs, Brants tikai noteica. Un aizejiet taču vienreiz pie ārsta. Varbūt tad jums vairs neraustīsies arī acs.

Brants lēni kāpa augšā pa kāpnēm. Viņš bija nikns, tomēr neatskatījās. Nākamais vilciens bija paredzams gandrīz pēc stundas. Stacija bija pārpildīta. Pagāja mokošas trīsdesmit minūtes, kamēr viņš izstāvēja rindu pie kases lodziņa, viņam nebija nekā, par ko rakstīt, vairs nebija arī naudas, tālab šoreiz viņš nolēma izmantot otro klasi. Viņš šoreiz nevarēja rezervēt sev vietu. Ja nepaveiksies, būs jāstāv kājās. Gadījumā, ja kāds par viņu neapžēlosies un nepiedāvās savu vietu. Brants atgriezās pie galvenās ieejas, apsēdās laužu pilnas kafejnīcas brīvā vietā saulē, paskatījās uz valdības kvartālu un pasūtīja kafiju ar pienu.

Iezvanījās viņa mobilais telefons. Šteinhēfels.

-    Tā nebija jūsu vaina, Branta kungs. Regīna Šūmane jau nojauta, ka aiz tā visa slēpjas Dīters Dāms, jūs tikai to vēlreiz apstiprinājāt. Būtībā es viņu labi saprotu. Neoficiāli. Patiešām neiedomājama sakritību virkne.

Brants šoreiz atturējās no komentāriem.

-    Lūrs jau ir ceļā uz policijas iecirkni, pilnīgi sabrucis, Šteinhēfels stāstīja tālāk. Viņa nervi ir galīgi čupā. Sieva laikam gan grib viņu pamest.

Brants neko neatbildēja.

-   Es patiesībā gribēju jums mājupceļā dot līdzi ļoti svarīgu informāciju. Šteinhēfels mirkli nogaidīja. Šantažēt EFEU mēģināja Nora Katalīna Bocova.

-    Un ar ko? Brantam paspruka.

-   Ar svarīgu dokumentu kopijām no Eiropas Savienības Komisijas, ko Katarīna Šūmane bija izzaguši no Lūra dokumentu portfeļa pēc tam, kad Lūrs pavadīja nakti pie viņas. Diemžēl Lūrs nevēlas mums atklāt, par ko šajos dokumentos bija runa. Izskatās, ka viņš ir pamatīgi pārbijies. Vai jums ir šīs kopijas? Lūrs apgalvo, ka jūs esot gribējis viņam tās pārdot.

Branta sirds jūtami iepukstējās.

-   Nē, Šteinhēfela kungs. Pavisam noteikti ne. Tas bija tikai blefs!

Tā bija tīra patiesība. Bet ne jau tāpēc viņa sirds bija sākusi trakot. Pēkšņi viņam viss kļuva skaidrs. Ahims Lauterborns viņam sacīja, ka pēdējās piecas dienas nemaz nav atradies Parlamentā. Tātad Katarīna Šūmane ar dokumentiem noteikti devusies pie Bocovas un lūgusi viņai padomu.

-   Un Katarīna Šūmane? Brants mainīja tematu.

-   Lūrs teica, ka viņa gribējusi iesaistīt presi. Taču pirms tam viņa vēlējās noskaidrot, vai Dāms viņu ar nodomu iesūtījis pie Lauterborna.

-   Vai viņš tā rīkojās?

-    Lūrs par to vispār neko nezināja, un Dāmu mēs, protams, vairs nevaram nopratināt. Kā tur ir ar tiem dokumentiem?

Brants klusēja.

-    Es jautāju tāpēc, ka kriminālpolicija noteikti drīz griezīsies pie jums. Un ar šiem kolēģiem patiešām nevar jokot.

-   Man to nav, Šteinhēfela kungs, Brants apliecināja. Man ir tikai viena bankas rēķina izdrukas kopija. Uz pārējiem jautājumiem jums varēs atbildēt Regīna Šūmane.

Viņam pašam vajadzēja to iedomāties. Tieši Lauterborna aprobežotā līdzstrādniece uzsāka šo nāvējošo loku. Iespējams, ieraugot šos bīstamos dokumentus, viņai aptumšojies prāts. Taču pastāvēja vislielākā varbūtība, ka viņai šo kopiju nemaz nebija. Un varbūt viņa nemaz nezināja, kas tas ir. Viņa vienkārši pārāk riskanti blefojusi. Pārāk riskanti.

Viesmīle atnesa Brantam kafiju ar pienu. Viņš piesardzīgi iedzēra malciņu. Laika vairs nebija daudz. Nu reiz tas viņu vairs neuztrauca. Viņš jutās tik stiprs, ka būtu gatavs kaut tūlīt uzlēkt uz sliedēm. Saule viņam nāca par labu. Vilcieni gāja ik pēc stundas.

Šteinhēfels pēkšņi kļuva ļoti nopietns.

-    Kāds ir šo slepkavību motīvs, Branta kungs? Jūs to zināt!

-    No zināšanas man nav nekāda labuma, Brants godīgi atzinās. Gadījumā, ja Dāms izdzīvos, bet kriminālpolicijai neko neizstāstīs un klusēs arī Lūrs, painteresējieties Finanšu ministrijā. Vai arī Enerģētikas komisijā Briselē. Runa ir par lielu naudu atomelektrostaciju būvēšanai visā Eiropā.

Izklausījās, ka viņš Šteinhēfelu pamatīgi pārsteidzis.

-   Bet kanclere taču teica, ka šis jautājums vēl nav atrisināts. Es pats to lasīju plašsaziņas līdzekļos.

-   Ja reiz kanclere tā ir pateikusi plašsaziņas līdzekļiem, tad jau pareizi vien būs, Brants skaļi iesmējās.

Kanclera nams mirdzēja spožajā gaismā. Arī kanclere savā šovā mirdzēs, plašsaziņas līdzekļi viņu vienā balsī slavēs, jo viņa pārējo divdesmit sešu Eiropas Savienības valstu ietiepīgos cilvēkus vedusi pie prāta. Izglābusi Eiropas Savienību un izglābusi klimatu. Vismaz tā viņa bija iecerējusi. Un ja nu nekas neizdosies?

Tad noteikti uzradīsies pamatots iemesls, svarīgi ekonomiski politiskie apsvērumi un vispirms jau citas iekšpolitikas, Eiropas politikas vai pasaules politikas problēmas, par kurām viņai raizēties. Politikā vienmēr bija ko darīt.

Brants uzlika kreiso kāju uz labās un saviebās. Jaunā sieviete pie pretējā galdiņa viņam līdzjūtīgi uzsmaidīja. Brants novērsās.

-    Man tagad jāsteidzas uz vilcienu, Šteinhēfela kungs, viņš noraidoši sacīja kriminālpolicijas ierēdnim. Liels paldies par informāciju attiecībā uz Bocovas kundzi. Es pazīstu kādu, kurš par to priecāsies. Un tagad lai jums labi klājas. Saruna bija pabeigta.

Brants jutās bēdīgs un nomākts. Arī labā kafija ar pienu vairs nelikās garšīga. Jau vairāk nekā nedēļu viņš bija ceļā. No Ķelnes uz Berlīni, tad uz Kecinu, uz Berlīni, uz Ķelni, uz Briseli, uz Berlīni, un nu viņš beidzot atgriezās ar tukšām rokām. Brants palūdza rēķinu. Viņš bija visu sabojājis.

Kā paredzēja vienošanās ar Reinhardu, Brants par informāciju saņems nelielu honorāru, un ar to vismaz varēs daļēji segt ceļa izdevumus. Likās pārsteidzoši, cik ātri Reinhards varēja ierasties. Brants viņam piezvanīja tikai vakar, pēc sarunas ar Šteinhēfelu. Turklāt izrādījās, ka Reinhards dzīvo Berlīnē un nedēļas laikā kā televīzijas pārstāvis uzturas Briselē.

Brants uzmeklēja telefona atmiņā Leo Luvē numuru. Beļģis droši vien bēdīgs sēdēja Renārā krodziņā un vairs neiz,prata sievietes.

-    Luvē, skanēja aša atbilde, it kā rakstnieks jau būtu gaidījis zvanu.

-   Sveiks, Leo, te Bernhards.

-   Prieks dzirdēt. Silti skanošā balss Brantu atkal padarīja mundrāku. Es tieši šobrīd domāju par tevi.

-   Gribēju tev pateikt Katarīnas Šūmanes slepkavība ir atklāta. To izdarīja bijusī slepenā dienesta aģente no Čehijas. Tam ir liecinieki, un viņa atzinās.

-   Laba ziņa, Luvē noteica.

Viesmīle atnesa rēķinu. Brants izvilka no bikšu kabatas trīs eiro un iedeva viņai. Viesmīle nopriecājās par dzeramnaudu.

-   Vēl es gribēju pateikt, ka tavs pieņēmums bija nepareizs Lūru nešantažēja Katarīna. Apstākļi vēl nav īsti noskaidroti, taču acīmredzot lietā ir iejaukusies tā "zaļo" parlamentārieša asistente. Pati Katarīna kopumā nav vainīga. Izņemot to, ka viņa savam mīļākajam no somas izzaga dokumentus. Tas arī nebija gluži labi darīts. Brants uz mirkli aprāvās. Varbūt ari tā nebija visa taisnība, viņš nodomāja. Iespējams, Nora Katallna Bocova bija Katarīnu uz to pamudinājusi. Varbūt viņi gluži vienkārši to nekad neuzzinās.

Leo Luvē tas bija vienalga. Viņš reaģēja tikai pēc brīža.

-   Paldies, viņš vienkārši sacīja.

-    Visas šo slepkavību sērijas varbūtējie pasūtītāji, Brants turpināja, Herberts Lūrs un EFEU uzņēmuma vadītājs, jau zināmais Dīters Dāms, nesen tika apcietināti. Katarīnas māte Dāmu nodūra policijas acu priekšā.

-    Ko tu tur runā? viņš dzirdēja Luvē balsi. Tas taču ir ārprāts.

-   Tā ir cilvēciska katastrofa, Leo. Policija apgalvo, ka Dāms gan izdzīvos, taču Regīna Šūmane pavisam noteikti tiks saukta pie atbildības. Un tas viss tikai dažu dokumentu dēļ.

-   Es to vēl aizvien nespēju aptvert, Luvē novaidējās. Un kurš tad deva pavēli nogalināt Katarinu?

-   Manuprāt, tas nekad netiks noskaidrots. Pieņemu, ka Dāmām bijuši kaut kādi sakari. Starp Lūru un to čehieti nebija nekādas saistības, viņš vienkārši sastrādāja visus šos mēslus, jo skaista, jauna sieviete aptumšoja viņam prātu. Tā mēdz gadīties. Pretējā gadījumā viņš būtu pateicis, ka ar viņu saticies Berlīnē kādā krodziņā, un galu galā viņiem tobrīd pat bija attiecības. Un Dāms pavisam noteikti šo apgalvojumu noliegs. Es, protams, varu domāt, kas aiz tā visa slēpjas. Un esmu pārliecināts, ka franču iestādes šim gadījumam piešķirs augstākās prioritātes statusu.

-   Tas taču vairs nemaz neizklausās tik labi, Bernhard, Luvē šķita patiešām nobažījies.

-   Nē, tas arī nav labi. Ja nevarēs pierādīt, ka Dāms vai Lūrs ir kūdījuši izdarīt slepkavību, tā būs tikai pilnīgi normāla politikas ikdiena. Iespējams, Eiropas Savienība patiešām visu noklusēs. Ja paveiksies. Pretējā gadījumā notiks parastā spēle. Lūrs zaudēs savu labo darbu Enerģētikas komisijā, atgriezīsies Vācijā un tur atkal iespruks biznesā.

-    Kā, lūdzu?

-    Atkal iespruks biznesā. Uzsāks jaunu karjeru. Protams, var būt, ka sieva tuvākajā laikā no viņa šķirsies.

-   Bernhard, vai varētu būt, ka tu esi kļuvis cinisks?

-   Cinisks? Es? Nē. Kur tu to ņēmi? Ciniski ir pusgadu vecu sivēnu nobarot pretīgā betona aizgaldā, tad nokaut un pa daļām sabāzt atpakaļ viņa paša zarnās. Bet, ja tev tā šķiet, tad es lūdzu piedošanu. Man aiz muguras ir ļoti satraucoša nedēļa, esmu sastiepis kāju, mani divreiz ir mēģinājuši nogalināt, un savus pierādījumus īstam skandālam esmu vārda pilnā nozīmē izmetis pa logu. (Jn bez tiem EFEU rīcības motīvus ir grūti pierādīt. Tāpat kā kopīgas politiķu norunas.

Luvē ieturēja ļoti daiļrunīgu pauzi.

-    Kas noticis? beidzot viņš vēlējās zināt.

-   Tas ir garš stāsts, un es patiesībā par to negribu runāt. Es tūlīt braukšu atpakaļ uz Ķelni un tad uzrakstīšu stāstu par to, kā ar vēja ģeneratoru palīdzību atomelektrostacijas un autobāzes var aizsargāt no teroristu lidmašīnām. Dabiski, tās ir tikai kāda ira muļķīgās iedomas, un tāpēc neviens saprātīgs redaktors no manis to nepirks.

-    Neizklausās labi.

-   Tā arī ir. Gadās visādi. Pietiek vienreiz kļūt neuzmanīgam, un cauri ir.

-   Ko nozīmē cauri?

-   Cauri? Pagalam! Pazudis! Gaisa virpulis izrāva visus pierādījumus pa atvērtu kravas automašīnas logu. Tie mētājas kaut kur Rūras apgabalā, riepu saplosīti un vēja iznēsāti.

-   Patiešām ļoti neveiksmīgi.

Brants pameta skatienu pulkstenī.

-    Tagad esmu nokavējis ari savu vilcienu. Vislabāk es tagad piedzertos līdz grīdai, taču arī no tā nebūtu nekāda labuma. Pēdējās nedēļas laikā tik un tā esmu izdzēris krietni par daudz. Tātad, Leo, būs jau labi.

Brants dzirdēja, ka Luvē ierunājas klusāk.

-   Vēl vienu mirklīti, Bernhard.

-    Kas ir?

-    Man tev jāatzīstas.

-Un?

Luvē atkal ieturēja ilgu pauzi.

-   Es aizvakar ne tikai iepirkos.

-    Nesaprotu.

Brants domās redzēja Leo Luvē ienākam pa durvīm. Ar diviem pamatīgi piebāztiem iepirkumu maisiņiem ar alu, cigoriņiem un šķiņķi. Un ar ļoti dīvainu skatienu.

-    Pēc Bosāra. Es Renard krodziņā aši pārskatīju tos dokumentus. Un pēc tam Edītes birojā tos nokopēju. Tikai drošības dēļ. Katram gadījumam, kā pie jums mēdz teikt.

-    Leo! Brants pārsteigts iesaucās.

-   Es nevēlos tajā visā iesaistīties. Esmu rakstnieks. Un labprāt gribētu nodzīvot vēl kādus pāris gadus. Es tos aiznesu atpakaļ uz turieni, kur mēs tos atradām. Uz Briseles drošāko vietu.

-   Man gan tā vairs neliekas.

Izklausījās, ka Luvē izbauda savu rīcību.

-   Tomēr vari man ticēt. Tev tie tikai jāsadabū. Jums, žurnālistiem, salīdzinājumā ar mums, rakstniekiem, ir kāda priekšrocība. Mums ir vajadzīgas fantāzijas, par ko rakstīt. Jums nepieciešama informācija. Taču jūs sev vajadzīgo informāciju nevarat turēt galvā. Vismaz tā saka pie jums Vācijā.

-    Ko tu ar to gribi teikt, Leo?

-Jums tikai jāzina, kur tā atrodas.

Pēcvārds

Kamēr 2007. gada vasaras sākumā Berlīnē es rakstīju sava kriminālromāna lielāko daļu, Vācijā un citur Eiropā valdīja jūtama paļāvība, ka politiķi Berlīnē, Briselē un Parīzē spēs tikt galā ar draudošo globālo sasilšanu lai arī ar tik nepopulāriem līdzekļiem kā enerģijas taupīšana. Vēja dzinēji palika sabiedriskās domas saceltajā vējā, toties lētie lidojumi kļuva īsāki ļoti tēlaini izsakoties un daudzu pilsoņu domās to dienas bija skaitītas. Un atomenerģija palika vismaz tāds iespaids radās ārpus spēles laukuma. Šķiet, tikai amerikāņi nevēlējās piedalīties šajā atjaunojamās enerģijas eiforijā. Tā kā indieši un ķīnieši ar savu ekonomikas uzplūdumu, kas daļai iedzīvotāju pirmo reizi ļāva dalīdes vispasaules pārticībā, nevēlējās upurēties klimata aizsardzībai un tika stipri nosodīti, patiesībā neatlika nekas vairāk par cerību, ka Angela Merkele to visu vērsīs par labu. Jau toreiz garlaicīgie skaitļi runāja skaidru valodu. Diemžēl kanclere olimpisko spēļu laikā palaida garām iespēju Ķīnas valdībai pienācīgi izteikt savas domas.

Gadu vēlāk lapa tika pāršķirta. 2008. gada jūnijā Parīzes Starptautiskā enerģētikas aģentūra (IEA) paziņoja lai novērstu klimata katastrofu, visai pasaulei jāiegulda tikai 29 miljardi eiro. Par šo naudu, cita starpā, varētu uzbūvēt 1344 atomelektrostacijas un pamatīgi paplašināt vēja enerģijas daļu. Pret to protestēja vienkāršie pilsoņi, kuri Vācijā bija saliedējušies arī pret vadiem vēja enerģijas radītajai elektrībai un mūsdienīgām ogļu spēkstacijām, toties pirka Marokā audzētus ekoloģiski tīrus tomātus. Vienlaikus aizvien biežāk tika runāts, ka naftas krājumi samazinās tātad benzīns un lētie lidojumi kļuva dārgāki. Kā vienu no dažiem konkrētajiem risinājumiem politiķiem vajadzēja tikai vēlreiz paaugstināt nodokli par pārvietošanos no darbavietas uz mājām un atpakaļ, kā arī kravas auto muitu. Diez vai kas ir atrisināts, jo vides organizācijas ziņo, ka vācieši, tāpat kā agrāk, svētdienās grib ēst gaļu, bet visā pasaulē ierobežot liela apjoma lopu audzēšanas radītos klimatam kaitīgos izmešus.

Priekā, labu apetīti!

Tikmēr katastrofas aizvien pieauga. Arī Vācijā Lielās koalīcijas iekšienē, kuras darījumi patiesībā kopš abu partiju vēlēšanu cīņu sākuma notiek bez tautas ziņas. Jau tagad var redzēt, ka atomenerģijas politikai vajadzētu kļūt par vienu no nozīmīgākajiem tematiem 2009. gada septembri paredzētajām bundestāga vēlēšanām. Tieši cik nervoza ir sociāldemokrātu partija, apliecina farss ar ieplānoto partiju izslēgšanu no bijušā darba ministra Volfganga Klementa puses, kurš ir uzdrošinājies pamatīgi nokritizēt savas Hesenes partijas biedres Andreas Ipsilanti enerģētikas un ekonomikas politiku un apmainoties ar apvainojumiem, ierosināja šī iemesla pēc Hesenē nebalsot par sociāldemokrātu partiju.

Taču mūs nevar apmuļķot visas līdzšinējās sarunas, vai nu tās būtu G8, augstākā līmeņa tikšanās par klimatu, Pasaules tirdzniecības organizācija vai vienalga kas cits, ir noritējušas bez konkrētiem risinājumiem. Ekonomikai nemitīgi jāpieaug, jo citādi tā sabruks un ar to arī marodieriskā sociālā sistēma. Šķēres starp saprātu un tīru egoistisku īstermiņa tirdzniecību kļūst aizvien platākas. Arī un galvenokārt Eiropas Savienības iekšienē, kuras rīcībspēja, pateicoties īru "Nē" Lisabonas līgumam jūnijā, vairs nav garantējama. Citiem vārdiem sakot: ārkārtīgi aktuālā tēma, kuru es pirms gada risināju kādā kriminālromānā, vēl aizvien ir saistoša.

Diemžēl.

Taču kā jau teica dižais Olivers Kāns, augustā tagad nu jau pavisam aizgājušais pasaules politikas vārtsargs no Vācijas: "Turpināt darboties. Vienkārši visu laiku turpināt darboties."

Ļoti iespējams, ka neko nemaina arī augustā publicētā oficiālā valdības prognoze par dramatiskajām klimata izmaiņu sekām Vācijai. Energosaimniecības un kristīgo demokrātu partijas plāns tematu par atomenerģiju atkal padarīt populāru sabiedrībā saistībā ar enerģētikas krīzi, ak vai, tik pēkšņais atklājums par 126000 sarūsējušām mucām ar radioaktīvajiem atkritumiem augustā, pētījumu un radioaktīvo atkritumu glabātavā ASSEII, izrādījās par absolūtu katastrofu. Prokuratūra noskaidroja, ka nav veikta arī kompetenta uzraudzība. SpiegelOnline ziņoja, ka divi uzraugi jau sen zinājuši par steidzami risināmajām drošības problēmām, taču nebija pienācīgi brīdinājuši par briesmām Ekonomikas un Vides ministrijas vadošos ierēdņus Hanoverē. Abiem ierēdņiem uzņēmuma darbības kļūdas vajadzēja pamanīt, taču nekas netika darīts.

Iespējams, ka attiecīgie dokumenti jau sen glabājas drošā vietā. Berlīnē vai Briselē.

Tomēr ir arī pozitīvas ziņas: tā kā augusta sākumā Strasbūrā Eiropas Parlamentā iegāzās griesti, tomēr nenodarot nekādu lielāku postu, jo līdzās nebija neviena cilvēka, bezjēdzīgais ceļojošais cirks uz Franciju pagaidām ir izbeidzies. Un "Pastāvīgajā pārstāvniecībā" Berlīnē kopš vasaras ir jaunas un ļoti modernas tualetes. Taču tas nekādi nav saistīts ar šo grāmatu.

Pateicība

Izsaku vissirsnīgāko pateicību draugiem, paziņām un informācijas piegādātājiem, kuri mani šīs grāmatas tapšanas laikā ļoti cītīgi atbalstīja ar padomiem un darbiem:

Doktoram Helmutam Markovam, ES parlamentārietim no Briseles un viņa lieliskajai komandai

Doktoram Mārtiņam Dederiham, policijas ārstam no Ķelnes Ulriham Šlēnleberam, docentam no Parīzes Torbenam Bekeram, enerģētikas ekspertam no Berlīnes Fuadam Hamdanam, vides ekspertam VORM no Briseles Vinfrīdam Presam, kriminālpolicijas vecākajam komisāram no Hetingenas

Mihaelam Fridriham, žurnālistam no Hamburgas Kajai Marijai Šteinkīlerai, režisorei no Ķelnes Un: tu jau zini

Ķelne/Berlīne, 2008.gada septembrī Jans Bergrats

Tulkotājas piezīmes

1    Atvainojiet, jaunkundz, es meklēju Katarīnu Šūmani (franču vai.).

2  Nāciet (franču vai.).

3  Pieņemu, ka te bijuši žandarmi (franču vai.).

4  Es meklēju Leo Luvē. Tas ir ļoti svarīgi. Esmu žurnālists un vēlos uzdot dažus jautājumus par Briseli (franču vai.).

5  Desmit minūtes (franču vai.).

6  Vēl alu, lūdzu (franču vai.).

7 Kur ir dokumenti? (franču vai.)

8  Es nezinu (franču vai.). "Jā, tur (franču vai.).

10 Atveriet (franču vai.).

11 Skatieties (franču vai.).

12 Es zinu šo gājienu (franču vai.).

13  Neatstāj mani (franču vai.).

14 Labvakar, kungs (franču vai.).

Jans Bergrats

NĀVĒJOŠĀ ENERĢIJA

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Anija Brice

Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130.

Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums.

Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

J. Bergrats

Be 548 Nāvējošā enerģija/ No vācu vai. tulk. Dina Kārkliņa. R., "Apgāds "Kontinents"" 368 lpp.

"Es šobrīd atrodos Berlīnē. Ja ar mani kaut kas atgadās, lūdzu, ej uz policiju. Briselē viss ir kā bazārā," viņa saka pēdējās telefona sarunas laikā. Bernhards Brants, ārštata žurnālists, 2007. gada martā strādā ar atskaiti par klimata izmaiņām un tādiem strīdīgiem pretpasākumicm kā oglekļa dioksīda noglabāšana dziļi pazemē. Berlīnē viņš satiekas ar senu draugu "Pastāvīgajā pārstāvniecībā", alus krodziņā valdības kvartālā. Tur Brants kļūst par liecinieku tam, kā pie krodziņa sieviešu tualetes tiek atrasta sieviete, kas, iespējams, mirusi no narkotiku pārdozēšanas. Brantam nepavisam nešķiet, ka viņa būtu atkarīga no heroīna. Viņu pārņem šaubas. Arī par pārslogotās Berlīnes kriminālpolicijas darbu. Viņš noskaidro, ka mirusi strādājusi par praktikanti ES Parlamentā Briselē un pirms tikšanās ar nepazīstamu vīrieti atstājusi savas draudzenes balss pastkastītē dīvainu ziņu. Brants sāk pētīt un līdz ar to apdzēš liesmas, ko jau sen iedeguši citi…

Uz faktiem balstīts spriedzes romāns ar biedējoši reālām aizkulisēm.

ISBN 978-9984-35-530-6

Content

Bergrats Jans Nāvējoša energija

Priekšvārds

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Pēcvārds

Pateicība

Tulkotājas piezīmes