Folets Kens

Mdiljāni skandāls

Kens Folets

Modiljāni skandāls

Mičs sacīja: - Anna, nosauc kādu gleznotāju!

- Lai būtu-van Gogs. -

- Nosauc gleznu!

-Hm, -“Kapracis”.

-Tagad saki: viens, divi; aiziet!

-Viens, divi, aiziet!

Abi drudžaini sāka gleznot. PīterS ieskicēja cilvēku, kas atspiedies pret lāpstu; iezīmēja zīli pie kājām un sāka gleznot figūru. Mičs sāka ar seju - veca zemnieka krunkaino seju. Anna aizrautīgi vēroja, kā top šīs divas gleznas.

Abiem bija vajadzīgas vairāk nekā dļvdesmit minūtes. Viņi aizrāvās ar šo darbu, pēc kāda brīdī Pīters devās pie grāmatuplaukta un atvēra  grāmatā krāsainu reprodukciju.

Anna aplaudēja.

- nu, — viņa sacīja, - ja mūs kādreiz piemeklēs trūkums, jūs tā varēsiet pelnīt iztiku.

' Pīters joprojām smējās. - Tā ir laba doma, -viņš auroja. Viņi ar Miču saskatījās. Smaids lēnām, komiski izzuda no Pītera sejas, un viņi stāvēja, nolūkodamies uz gleznām pie sienas..

Cilvēkam, kas ikdienā nav saistīts ar mākslas pasauli, tā visbiežāk šķiet neparasta, tīra un skaista, savukārt radošo cilvēku attiecības - garīguma pilnas un zemisku domu nenomāktas.

Tomēr dzīves īstenība, ko rāda ari pazīstamā angļu detektīvromānu meistara Kena Foleta agrīnais darbs Modiljāni skandāls, šajā ziņā nereti atšķiras no iluzorajiem priekšstatiem.

Kens Folets raksta ne vien par džungļu likumiem, kas valda mākslas priekšmetu tirgotāju un darbu autoru starpā, bet ari par to, kā jaunajiem māksliniekiem jāclnās, lai viņus atzītu un pienācīgi samaksātu, par to, kā galeriju īpašnieki jebkuriem līdzekļiem mēģina iegūt īstus dārgumus - ari upurējot savus ģimenes locekļus un pat apsverot slepkavības iespēju.

Grāmatai Modiljāni skandāls piemīt viss, kas nepieciešams labam detektīvromānam: jauna, pievilcīga galvenā varone, mūsdienīgs sižets - gleznu viltošana skaistas idejas vārdā, ļauni pretinieki - viltīga intriganta sūtīts detektīvs un neveiksmīgs galerijas īpašnieks. Viņi visi iegūst it kā vienu un to pašu gleznu. Bet kuram tad pieder īstā?

Detektivliteratūras cienītāji zina, ka pat vislabākajā trilleri vērīgs lasītājs var uzminēt sižeta pavērsienus, prognozēt notikumus un galveno varoņu rīcību. Modiljāni skandāls pārsteidz ari šajā ziņā: beigās lasītāju gaida pilnīgi necerēts pārsteigums...

Redaktore Dace Kraule

Šis ainas trauc uz priekšu kā kariete, ko velk spēcīgi zirgi. Un nobeigums ir absolūti pārsteidzošs...

The Virginian-Pilot

Folets ir sižeta pavērsienu un smalku detaļu meistars.

Time

Pazīstamais kriminālromānu autors Folets tiešām zina, kā savīt intrigu un risināt sižeta pavedienu.

The Atlanta Journal-Constitution

Kens Folets uzrakstījis vēl vienu spožu trilleri. Kāds īpašs vieglums un elegance - kā labi sajauktam martini kokteilim!

The New York Times Book Review

IEVADS

Modernā trilleri galvenais varonis parasti glābj visu pasauli. Tradicionālie piedzīvojumu stāsti ir pieticīgāki - galvenais varonis tik vien kā izglābj savu un, iespējams, uzticama drauga vai bezbailīgas meitenes dzīvību. Mazāk sensacionālos romānos - labi sacerētos vidusmēra stāstījumos, kas kalpojuši lasītājiem par galveno lasāmvielu jau ilgāk par gadsimtu, - uz spēles likts mazāk, tomēr varoņa centieni, cīņas un lēmumi dramatiski ietekmē viņa likteni.

Es būtībā neticu tādam dzīves traktējumam. Patiesībā tas, vai mēs dzīvojam vai mirstam, kļūstam laimīgi vai nelaimīgi, iegūstam bagātību vai visu zaudējam, ir atkarīgs no apstākļiem, kas atrodas ārpus mūsu kontroles. Piemēram, vairums bagātnieku savu naudu ir mantojuši. Vairumam pārtikušo ļaužu ir vienkārši paveicies piedzimt turīgā valstī. Vairums laimīgo cilvēku ir piedzimuši mīlošā ģimenē, un vairums nelaimīgo cilvēku ir cietuši no jukušiem vecākiem.

Es neesmu fatālists, tāpat arī neticu, ka dzīvē visu nosaka nejaušas sakritības. Mēs nekontrolējam savu dzīvi tā, kā šahists kontrolē šaha figūras, taču dzīve nav ari ruletes spēle. Īstenība parasti ir sarežģīta. Cilvēka likteni nosaka mehānismi, kas atrodas ārpus mūsu kontroles un dažkārt pat ārpus mūsu saprašanas, taču cilvēka pieņemtie lēmumi rada sekas, un tās var atšķirties no paredzētajām.

Rakstot Modiljāni skandālu, es centos radīt jauna veida romānu. Mans mērķis bija attēlot individuālās brīvības neuzkrītošu pakļaušanos spēcīgākam mehānismam. Man šis pārdrošais projekts neizdevās. Varbūt šādu romānu nav iespējams uzrakstīt - pat ja Dzīvē individuālā izvēle nav noteicošā, Literatūrā, iespējams, tā tomēr ir.

Galu galā es uzrakstīju bezrūpīgu detektīvromānu; tajā vairāki, pārsvarā gados jauni cilvēki iesaistās dažādos negodīgos darījumos, kuru sekas izrādās pavisam negaidītas. Kritiķi grāmatu vērtēja kā dzīvīgu, satraucošu, vieglu, gaišu, jautru, vieglu (vēlreiz!) un dzirkstošu. Jutos vīlies par to, ka viņi nav pamanījuši manus nopietnos nolūkus.

Tagad es vairs neuzlūkoju grāmatu kā neveiksmi. Tā ir dzirkstoša un tādēļ nebūt nav sliktāka. Man nebūtu vajadzējis justies pārsteigtam par to, ka tā lielā mērā atšķiras no grāmatas, kuru biju iecerējis uzrakstīt. Galu galā tas tikai vēlreiz pierāda to, ka mana pārliecība ir pareiza.

Kens Folets 1985. gadā

Pirmā daļa AUDEKLA GRUNTĒŠANA

Mākslu neapprec. Mākslu iegūst ar varu.

Edgars Degā, impresionists

I

Maiznieks pakasīja melnās ūsas ar miltiem klātu pirkstu, ievilkdams tajās sirmumu un neapzināti padarīdams sevi gadus desmit vecāku. Visapkārt uz plauktiem un letes gulēja gari svaigas, kraukšķīgas maizes klaipi, un pazīstamā smarža pildīja nāsis un riesa krūtīs klusu gandarījumu un lepnumu. Šī maize bija jauns cepiens, jau otrais tajā rītā: veikals vedās labi, jo laiks bija patīkams. Viņš allaž varēja būt drošs, ka saulainais laiks izvilinās Parīzes namamātes ielās, lai pirktu viņa labo maizi.

Maiznieks pavērās ārā pa veikala logu, spilgtajā gaismā piemiegdams acis. Ielu šķērsoja glīta meitene. Viņš ieklausījās un izdzirdēja sievas balsi: maiznīcas dziļumā viņa spalgi strīdējās ar kādu cepēju. Tracis turpināsies vairākas minūtes - tā tas vienmēr notika. Pārliecinājies, ka atrodas drošībā, maiznieks atļāvās kaislīgi nopētīt meiteni.

Vasaras kleita bija plāna, bez piedurknēm un, viņaprāt, izskatījās diezgan dārga, lai gan viņš šajā jomā nebija speciālists. Kleitas zvanveida svārki graciozi vijās ap meitenes augšstilbiem, izceldami slaidās, kailās kājas un kārdinoši solīdami uz mirkli atsegt - tomēr pavisam neatsegdami -apakšveļu.

Meitenei tuvojoties, maiznieks izlēma, ka tā ir pārāk slaida viņa gaumei. Jaunajai sievietei bija ļoti mazas krūtis - tās pat nesašūpojās, viņai sperot platus, apņēmīgus soļus. Divdesmit laulības gadu laikā ar Žanmari maizniekam vēl nebija apnikušas pilnīgas, nokarenas krūtis.

Meitene ienāca veikalā, un maiznieks atskārta, ka viņa nav nekāda skaistule. Seja bija iegarena un šaura, mute maza un nelaipna, augšzobi nedaudz izvirzīti uz priekšu. Mati zem saulē izbalējušās gaišās virskārtas bija brūni.

Jaunā sieviete izvēlējās uz letes maizes klaipu, pārbaudīdama tā garozu ar garajiem pirkstiem un apmierināti pamādama ar galvu. Ne visai skaista, taču nenoliedzami iekārojama, maiznieks nodomāja.

Viņas sejas krāsa bija iesārti bāla un āda izskatījās maiga un gluda. Taču uzmanību piesaistīja tieši viņas izturēšanās. Tā bija pārliecinoša un nosvērta, tā vēstīja apkārtējiem, ka šī meitene dara tieši to, ko vēlas darīt, un neko citu. Maiznieks meta mieru spēlēm ar vārdiem - viņa bija seksīga, un viss.

Viņš atlieca plecus, lai atbrīvotu kreklu, kas bija pielipis pie nosvīdušās muguras. - Chaud, hein?' - viņš sacīja.

' Chaud, hein? (franču vai.) - Karsti, vai ne? (Šeit un turpmāk - tulkotājas piezīmes.)

meitene izņēma no maka monētas un samaksāja par maizi. Viņa pasmaidīja par maiznieka piezīmi, un pēkšņi viņa bija skaista. - Le soleil? Je l’aime,' - viņa sacīja. Meitene aizvēra maku un atvēra veikala durvis.

- Merci! - viņa uzsauca pār plecu, izejot no veikala.

Viņa runāja franciski ar nelielu akcentu - angļu akcentu, maiznieks nosprieda. Bet varbūt viņš tikai tā iztēlojās, lai akcents saskanētu ar viņas sejaskrāsu. Kad meitene šķērsoja ielu, maiznieks nolūkojās uz viņas pēcpusi, kokvilnas apslēpto muskuļu kustības nohipnotizēts. Viņa, iespējams, atgriežas dzīvoklī pie kāda jauna, garmataina mūziķa, kas joprojām gulšņā pēc nakts uzdzīves.

Tuvojās Žanmarī, ar savu spalgo balsi iztrūcinādama maiznieka iztēli. Viņš smagi nopūtās un iemeta meitenes monētas kasē.

Dī Sleina pasmaidīja pie sevis, dodamās pa ielu prom no veikala. Nostāsti nemeloja - franči ir jutekliskāki nekā angļi. Maiznieks bija vēries viņā ar neslēptu baudkāri, un skatiens bija apstājies tieši pie viņas iegurņa. Angļu maiznieks būtu slepus zem brillēm glūnējis uz viņas krūtīm.

Viņa atgāza galvu un aizlika matus aiz ausīm, ļaudama karstajai saulei spīdēt tieši sejā. Šī dzīve, šī vasara Parīzē bija brīnišķīga. Ne darba, ne eksāmenu, ne eseju rakstīšanas, ne lekciju. Mīlēšanās ar Maiku, vēli rīti, laba kafija un svaiga maize brokastīs; dienas aizpildītas ar grāmatām, ko viņa vienmēr vēlējusies izlasīt, un gleznām, ko vēlējusies redzēt; vakari kopā ar interesantiem, ekscentriskiem cilvēkiem.

Drīz tas beigsies. Necik ilgi, un viņai nāksies izlemt, ko iesākt ar turpmāko dzīvi. Bet pagaidām Dī ļāvās neziņai, vienkārši baudīdama to, kas viņai patīk, bez jebkāda konkrēta mērķa, kas nosacītu, kā pavadīt katru mirkli.

Meitene nogriezās aiz stūra un iegāja nelielā, neuzkrītošā daudzdzīvokļu namā. Dodoties garām kabīnei, no mazā lodziņa atskanēja griezigs durvju sardzes sauciens:

- Mademoiselle![1]

Sirmā sieviete uzsvēra katru zilbi un izrunāja vārdu ar nosodošu intonāciju, tā pievērsdama uzmanību skandalozajam faktam, ka jaunkundze nav precējusies ar vīrieti, kurš īrē dzīvokli. Dī vēlreiz pasmaidīja - mīlas dēka Parīzē nebūtu pilnīga bez nosodošas durvju sardzes.

- Télégramme, - sieviete sacīja. Viņa nolika aploksni pie lodziņa un atgriezās pēc kaķiem smakojošās kabīnes krēslā, it kā pavisam norobežojoties no amorālām jaunām meitenēm un viņu telegrammām.

Dī paņēma telegrammu un uzskrēja augšup pa kāpnēm. Tā bija adresēta viņai, un Dī zināja, ko tā vēsta.

Dī iegāja dzīvoklī un nolika maizi un telegrammu uz nelielās virtuves galda. Viņa iebēra dzirnaviņās kafijas pupiņas un piespieda slēdzi; dzirnaviņas skaļi rūca, pārvērzdamas brūngani melnās pupiņas pulverī.

Maika elektriskais skuveklis dūca kā atbildēdams. Dažkārt viņu no gultas spēja izvilināt tikai kafijas apsolījums. Dī pagatavoja pilnu kannu un sagrieza svaigo maizi.

Maika dzīvoklis bija neliels un iekārtots ar vecām, neizteiksmīgām mēbelēm. Viņš bija vēlējies kaut ko iespaidīgāku un, neapšaubāmi, varēja to atļauties. Taču Dī bija iebildusi pret apmešanos viesnīcās un glaunos rajonos. Viņa bija vēlējusies pavadīt vasaru kopā ar frančiem, nevis bagātiem ārzemniekiem un bija panākusi savu.

Skuvekļa dūkšana apklusa, un Dī ielēja divas krūzes kafijas.

Maiks ienāca virtuvē tieši tajā brīdī, kad viņa nolika krūzes uz apaļā koka galda. Viņš bija ģērbies izbalējušos Levis džinsos ar ielāpiem, un zilā kokvilnas krekla apkakle bija atpogāta, atsedzot tumšu apmatojumu un medaljonu īsā sudraba ķēdītē.

- Labrīt, mīļā, - Maiks sacīja. Viņš apgāja apkārt galdam un noskūpstīja Dī. Viņa aplika rokas Maikam ap vidukli, piekļāva viņa augumu savējam un kaislīgi atbildēja skūpstam.

- Oho! Tas gan bija sparīgi tik agri no rīta, - viņš sacīja, veltīja Dī platu Kalifornijas smaidu un apsēdās.

Dī skatījās uz Maiku, kamēr viņš pateicīgi malkoja kafiju, un prātoja, vai vēlētos pavadīt turpmāko dzīvi kopā ar viņu. Šīs attiecības turpinājās jau gadu, un viņa sāka pie tām pierast. Dī patika Maika cinisms, humora izjūta un avantūristiskā būtība. Abi bija gandrīz vai apmāti ar mākslu, lai gan Maiku interesēja nauda, ko no tās varēja iegūt, bet Dī saistīja radošā procesa cēloņi un izpausmes. Viņi rosināja viens otru gan gultā, gan ārpus tās; viņi bija laba komanda.

Maiks piecēlās, ielēja sev vēl kafiju un aizsmēķēja abiem pa cigaretei.

- Tu esi nerunīga. - Viņa zemajai balsij bija izteikts amerikāņu akcents.

- Vai tu domā par rezultātiem? Nu jau tiem vajadzētu būt pienākušiem.

- Tie pienāca šodien, - viņa atbildēja. - Es tikai vilcinos atvērt telegrammu.

- Ko? Beidz, es gribu zināt, kā tev veicies.

- Labi. - Viņa atnesa aploksni un atkal apsēdās, pirms atplēsa to ar īkšķi. Viņa atlocīja vienīgo plāno papīra lapu, uzmeta tai skatienu un pēc tam pavērās Maikā, plati smaidīdama.

- Ak Dievs, es esmu saņēmusi augstāko kategoriju, - viņa sacīja.

Maiks satraukts pielēca kājās. - Urā! - viņš iesaucās. - Es zināju! Tu esi ģēnijs! - Viņš sāka trakulīgi atdarināt kantri un vesterna dejotāja kustības, papildinādams tās ar “jī-hā” izsaucieniem un ģitāras skaņām, un lēkāja apkārt virtuvei kopā ar iedomātu partneri.

Dī bezspēcīgi smējās. - Tu esi pats jauneklīgākais trīsdesmit deviņus gadus vecais vīrietis, kādu man jebkad nācies sastapt, - viņa izdvesa. Maiks paklanījās, saņemdams iedomātus aplausus, un atkal apsēdās.

Viņš vaicāja: - Un kā tas ietekmēs tavu nākotni?

Dī atkal kļuva nopietna. - Tas nozīmē, ka varu studēt doktorantūrā.

- Ko, vēl viens grāds? Tev jau ir bakalaura grāds mākslas vēsturē un vēl kaut kāds diploms mākslā. Vai nav laiks pārtraukt profesionālas studentes karjeru?

- Kādēļ? Mācīšanās man dod prieku - ja viņi maksā, lai es mācītos visu mūžu, kādēļ lai es to nedarītu?

- Viņi nemaksās daudz.

- Tas tiesa. - Dī izskatījās domīga. - Un man tomēr gribētos kaut kā tikt pie kaudzes naudas. Taču vēl ir laiks. Man ir tikai divdesmit pieci gadi.

Maiks pārliecās pār galdu un saņēma viņas roku. - Nāc strādāt pie manis. Es tev maksāšu kaudzi naudas - tu būtu tā vērta.

Viņa pakratīja galvu. - Es negribu tev sēdēt uz kakla. Es pati to izdarīšu.

- Tu gan labprāt sēdi uz manis citur. - Viņš pasmaidīja.

Meitene veltīja viņam glūnīgu smaidu. - Skaidra lieta, - Dī sacīja, atdarinādama drauga akcentu. Pēc tam viņa atbrīvoja roku. - Nē, es uzrakstīšu disertāciju. Ja tā tiks publicēta, es saņemšu kaut kādu naudu.

- Par kādu tematu tu rakstīsi?

- Nu, es te apspēlēju vairākas domas. Daudzsološākā ir attiecības starp mākslu un narkotikām.

- Stilīgi.

- Un oriģināli. Manuprāt, es varētu pierādīt, ka narkotikām ir pozitīva ietekme uz mākslu, taču negatīva uz māksliniekiem.

- Labs paradokss. Kur tu sāksi?

- Tepat. Parīzē. Mākslinieku sabiedrība gadsimta sākumā smēķēja zāli. Viņi gan to sauca par hašišu.

Maiks pamāja. - Vai tu pieņemtu no manis nelielu palīdzību, tikai pašā sākumā?

Dī pasniedzās pēc vēl vienas cigaretes.

- Protams, - viņa piekrita.

Maiks pasniedza viņai pār galdu šķiltavas. - Ir kāds vecis, ar kuru tev derētu aprunāties. Viņš bija draugos ar pusi šejienes vecmeistaru pirms

Pirmā pasaules kara. Viņš man vairākas reizes ir palīdzējis tikt klāt gleznām.

Toreiz šis bija siks likumpārkāpējs, kas jaunajiem māksliniekiem izkārtoja prostitūtas par modelēm un dažkārt ari ko citu. Tagad viņš ir vecs, nu jau droši vien ap deviņdesmit. Bet viņš atceras.

Mazītiņajā vienistabas dzīvoklītī stipri smakoja. Pirmā stāva zivju veikala dvinga nomāca itin visu, izspiezdamās caur grīdas dēļiem un nosēzdamās uz apbružātajām mēbelēm, uz palagiem šaurajā guļvietā istabas stūri, uz izbalējušajiem aizkariem pie vienīgā nelielā loga. Dūmi no vecā vīra pīpes nespēja apslāpēt zivju smaku, un visam pa virsu virmoja tādas istabas gaiss, kas reti tiek tīrīta.

Un pie sienām karājās vesela bagātība - postimpresionistu gleznas.

- Tās visas man dāvājuši mākslinieki, - vecais vīrs izklaidīgi klāstīja. Dī nācās koncentrēties, lai saprastu viņa neskaidro Parīzes akcentu. - Viņi nekādi nespēja nomaksāt savus parādus. Es ņēmu gleznas, jo zināju, ka viņiem nekad nebūs naudas. Tad man tās gleznas nepatika. Tagad es saprotu, kāpēc viņi tā gleznoja, un man tās patīk. Turklāt tās atsauc atmiņā tos laikus.

Vīrietis bija pavisam plikgalvains, viņa sejas āda bija ļengana un bāla. Viņš bija neliela auguma un pārvietojās ar grūtībām, bet mazajās, tumšajās acīs ik pa laikam uzplaiksnīja entuziasms. Viņš atžirga, esot kopā ar šo jauno angļu meiteni, kura tik labi runāja franciski un smaidīja viņam tā, it kā viņš atkal būtu jauns vīrietis.

- Vai jums neuzmācas cilvēki, kas tās vēlētos nopirkt? - Dī vaicāja.

- Vairs ne. Es vienmēr esmu gatavs tās izīrēt par samaksu. - Vecā vīra acis iemirdzējās. - Lai iegādātos tabaku, - viņš piebilda, paceldams pīpi, it kā uzsauktu tostu.

Dī aptvēra, kas ir dvingas otra sastāvdaļa, - tabaka vecā vīra pīpē bija sajaukta ar kanabisu. Viņa zinīgi pamāja ar galvu.

- Vai vēlies maķenīt? Man ir papīrs. - Viņš piedāvāja.

- Paldies.

Vīrietis padeva Dī tabakas kārbu, cigarešu papīru un nelielu gabaliņu hašiša sveķu, un viņa sāka tīt kāsi.

- Ak jūs jaunās meitenes, - vīrietis skaļi prātoja. - Narkotikas jums nudien ir kaitīgas. Man nevajadzētu maitāt jaunatni. Tā, redz, es to daru visu savu mūžu un tagad esmu par vecu, lai mainītos.

- Jūs ar tām esat nodzīvojis garu mūžu, - Dī sacīja.

- Kas tiesa, tas tiesa. Man šogad paliks laikam astoņdesmit deviņi. Jau septiņdesmit gadus es katru dienu pīpēju savu īpašo tabaku, protams, ne tad, kad biju cietumā.

DI nolaizīja papīra malu un pabeidza tīt kāsi. Viņa to aizsmēķēja ar nelielām zelta šķiltavām un ievilka dūmu. - Vai mākslinieki daudz lietoja hašišu? - viņa vaicāja.

- 0 jā! Es no tā kļuvu stāvus bagāts. Daži iztērēja par to visu savu naudu. - Viņš paskatījās uz zīmējumu pie sienas, steidzīgi uzskicēta sievietes galva: ovāla seja un garš, plāns deguns. - Dedo jo īpaši, - viņš piebilda ar domīgu smaidu sejā.

Dī izlasīja parakstu uz zīmējuma. - Modiljāni?

-Jā, - vecā vīra acis tagad skatīja tikai pagātni, un viņš runāja it kā pats ar sevi. - Dedo vienmēr nēsāja brūnu velveta žaketi un lielu, nokarenu filca cepuri. Viņš mēdza atkārtot, ka mākslai vajadzētu līdzināties hašišam -tai vajadzētu rādīt cilvēkiem visu lietu skaistumu, to skaistumu, ko viņi parasti neredz. Viņš ari dzēra, lai redzētu visu lietu neglītumu. Taču pie sirds viņam gāja hašišs.

Žēl, ka Dedo par to juta sirdsapziņas pārmetutaus. Manuprāt, viņš bija uzaudzis stingrā ģimenē. Veselība arī bija vāja, tādēļ viņš uztraucās par narkotikām. Viņš uztraucās, tomēr tās lietoja. - Vecais vīrs pasmaidīja un pamāja ar galvu, it kā piekrizdams savām atmiņām.

- Dedo dzīvoja Impasse Falguiere. Viņš bija tik trūcīgs, galīgi novārdzis. Es atceros to reizi, kad viņš devās uz Ēģiptes nodaļu Luvrā, - viņš atgriezās, teikdams, ka tā esot vienīgā nodaļa, kuru vērts redzēt! - Vecais virs laimīgi iesmējās. - Dedo bija melanholisks cilvēks, - vīrietis turpināja, viņa balsī jautās nopietnība, - viņam kabatā vienmēr bija Ies Chants de Maldo-ror', viņš prata no galvas citēt visādas franču vārsmas. Viņa dzīves nogalē radās kubisms. Tas viņam bija svešs. Iespējams, tas viņu nogalināja.

- Vai Dedo gleznoja ari tad, kad bija sapīpējies? - DI runāja liegā balsi, lai vadītu vecā vīra atmiņas, nenovirzot viņa domu gājienu.

Vecais vīrs klusām iesmējās. - 0 jā, - viņš sacīja. - Sapīpējies viņš gleznoja ļoti ātri, visu laiku saukdams, ka tas būšot viņa meistardarbs, viņa šedevrs, ka tagad visa Parīze redzēšot, kādai jābūt glezniecībai. Viņš izmeklēja košākās krāsas un meta tās uz audekla. Draugi viņam teica, ka glezna nekam neder, ka tā ir briesmīga, bet viņš lika tiem tīties prom, kliedza, ka viņi esot pārāk lieli muļķi, lai saprastu, ka tā ir divdesmitā gadsimta māksla. Pēc tam kad atjēdzās, viņš tiem parasti piekrita un aizmeta gleznu stūrī. - Vīrietis ievilka dūmu, pamanīja, ka pīpe ir nodzisusi, un pasniedzās pēc sērkociņiem. Burvestība bija izzudusi.

DI noliecās uz priekšu cietajā, taisnajā krēslā, kāsi starp pirkstiem piemirsusi. Viņas balsī bija jaušams neliels saspringums.

Viņa vaicāja: - Kas notika ar tām gleznām?

Vecais iepūta pīpē dzīvību un atspiedās pret krēsla atzveltni, ritmiski smēķēdams. Regulārā dūma ievilkšana un izpūšana, ievilkšana un izpū-šana no jauna aizveda veco vīru atmiņu līkločos. - Nabaga Dedo, - viņš sacīja. - Viņš nespēja samaksāt īri. Viņam nebija kur iet. Namsaimnieks lika viņam izvākties divdesmit četru stundu laikā. Viņš mēģināja pārdot vairākas gleznas, bet tiem dažiem cilvēkiem, kas saprata, ka tās ir labas, nebija vairāk naudas kā viņam pašam.

Viņam nācās pie kāda apmesties - neatceros, kurš tas bija. Tur gandrīz nebija vietas pašam Dedo, kur nu vēl viņa gleznām. Tās, kas viņam patika, viņš aizdeva tuviem draugiem.

- Pārējās... - vecais vīrs iekunkstējās, it kā viņam būtu sāpīgi atcerēties. - Es viņu redzu, redzu, kā viņš tās iekrauj ķerrā un stumj prom pa ielu. Viņš nonāk kādā pagalmā, sakrauj gleznas kaudzē un aizdedzina. “Ko citu lai iesāk?” viņš atkārto. Es laikam būtu varējis aizdot viņam naudu, bet viņš jau bija pārāk daudz parādā. Taču, kad redzēju, kā viņš veras uz savām degošajām gleznām, es vēlējos, kaut būtu aizdevis. Tā, redz, es nekad neesmu bijis svētais, ne jaunībā, ne vecumdienās.

- Vai tajā sārtā bija visas hašiša ietekmē radītās gleznas? - Dī runāja gandrīz čukstus.

- Jā, - vecais vīrs atbildēja. - Faktiski visas.

- Faktiski? Vai viņš kādu paturēja?

- Nē, viņš nevienu nepaturēja. Bet viņš bija vienu kādam iedevis - es to biju piemirsis, bet, runādams ar tevi, sāku atminēties. Viņa dzimtajā pilsētā dzīvoja kāds mācītājs, kas interesējās par Austrumu narkotikām. Neatceros - medicīniskās vērtības vai garīgo īpašību dēļ? Kaut kas tamlīdzīgs. Dedo atklāja mācītājam savus ieradumus, un viņš tam atlaida grēkus. Pēc tam mācītājs lūdza apskatīt darbus, kas radīti hašiša ietekmē. Dedo aizsūtīja viņam vienu gleznu - tikai vienu, tagad es atceros.

Kāsis apsvilināja Dī pirkstus, un viņa to iemeta pelnu traukā. Vecais vīrs vēlreiz aizsmēķēja pīpi, un Dī piecēlās. - Liels paldies, ka parunājāties ar mani, - viņa sacīja.

- Mhm, - domās vecais vīrs joprojām bija pagātnē. - Ceru, kas tas palīdzēs rakstīt disertāciju, - viņš sacīja.

- Tas noteikti palīdzēs, - Dī atbildēja. Spontāni viņa pieliecās pie vecā un noskūpstīja viņa pliko galvvidu. - Jūs esat ļoti laipns.

Viņa acis iedzirkstījās. - Ir pagājis labs laiks, kopš mani skūpstījusi glīta meitene, - viņš sacīja.

- No visa, ko jūs man esat pastāstījis, tieši tam es neticu, - Dī atbildēja. Viņa vēlreiz uzsmaidīja vīrietim un izgāja pa durvīm.

Iedama pa ielu, Dī centās apspiest gaviles. Kāds atklājums! Un viņa vēl nemaz nav sākusi jauno semestri! Viņa dega nepacietībā to kādam izstāstīt.

Pēc tam atcerējās - Maiks uz pāris dienām bija devies uz Londonu. Kam gan varētu pastāstit?

Viņa malkoja vin ordinaire' un prātoja, kam rakstīt. Viņai vajadzētu pavēstīt arī ģimenei par eksāmenu rezultātiem. Māte savā izklaidīgajā manierē priecātos, bet patiesībā viņa vēlējās, lai meita kļūtu par ballīšu un zirgu skriešanas sacensībās klātesošās augstākās sabiedrības pārstāvi. Viņa nenovērtēs akadēmiskā grāda augstāko kategoriju. Kas to novērtētu?

Pēkšņi viņa iedomājās cilvēku, kas par viņu priecātos visvairāk.

Viņa rakstīja:

“Dārgais tēvoci Čārlz!

Tici vai netici, bet esmu ieguvusi augstāko kategoriju!! Vēl neticamāk ir tas, ka esmu uz pēdām pazudušam Modiljāni!!

Sveiciens, D.”

Viņa nopirka pastmarku un pa ceļam uz Maika dzīvokli nosūtīja pastkarti.

II

Burvīgums ir pagaisis no dzīves, Čārlzs Lempets nodomāja, atpūzdamies ēdamzālē karalienes Annas laikmeta krēslā. Šī vieta, viņa drauga nams, bija reiz pieredzējusi tādas viesības un svinības, kādas tagad var ieraudzīt tikai lielbudžeta vēsturiskajās filmās. Šajā pašā zālē ar garo ozolkoka galdu un ozolkoka paneļu sienām ir pusdienojuši vismaz divi premjerministri. Taču zāle, nams un tā īpašnieks lords Kārdvels piederēja izmirstošai sugai.

Lempets paņēma no sulaiņa pasniegtās kārbas cigāru un ļāva, lai sulainis to piesmēķē. Lieliska veca brendija malks darīja viņa labsajūtu vēl pilnīgāku. Maltīte bija garšojusi izcili, abu vīriešu sievas pēc senas paražas bija atstājušas viņus divatā, un tagad abi varēs aprunāties.

Sulainis piesmēķēja Kārdvela cigāru un izslīdēja no zāles. Abi vīrieši apmierināti brīdi vilka dūmu. Viņi bija draugi tik sen, ka klusums vairs nelika justies neērti. Beidzot Kārdvels ierunājās.

- Kā sokas mākslas tirgū? - viņš vaicāja.

Lempets apmierināti pasmaidīja. - Plaukst un zeļ, jau gadiem ilgi, - viņš atbildēja.

- Man nekad nav izdevies izprast tā ekonomiku, - Kārdvels turpināja.

- Kādēļ tas ir tik dzīvelīgs?

- Kā jau zini, tas nav vienkārši, - Lempets skaidroja. - Viss uzņēma apgriezienus tad, kad amerikāņi sāka interesēties par mākslu, tieši pirms

Otrā pasaules kara. Tas pats vecais pieprasījuma un piedāvājuma mehānisms - vecmeistaru darbu cenas uzšāvās vai līdz debesim.

- Vecmeistaru nepietika, tāpēc ļaudis sāka pievērsties mūsdienu māksliniekiem.

Kārdvels pārtrauca: - Un tieši tajā bridi uzradies tu.

Lempets pamāja ar galvu un atzinīgi iemalkoja brendiju. - Kad atvēru pirmo galeriju, tūlīt pēc kara, nācās strādāt vaiga sviedros, lai pārdotu jebko, kas radies pēc 1900. gada. Taču mēs nepadevāmies. Dažiem gleznas patika, cenas pamazām auga, un pēc tam iesaistījās ieguldītāji. Tajā laikā impresionistu darbu cenas auga neiedomājamā ātrumā.

- Daudzi iedzīvojās bagātībā, - Kārdvels piebilda.

- Mazāk, nekā tu domā, - Lempets nepiekrita. Viņš atraisīja tauriņu zem dubultzoda. - Tas līdzinās akciju pirkšanai vai derībām zirgu skriešanas sacīkstēs. Ņem to, kas ir gandrīz droši, un izrādās, ka visi ir uz to saderējuši, tādēļ neveiksmes iespēja ir minimāla. Ja gribi prestižas akcijas, tev par tām nākas dārgi maksāt, tāpēc peļņa, tās pārdodot, ir nenozīmīga.

- Tāpat ir ar gleznām, nopērc Velaskesu, un noteikti būsi ieguvējs. Taču tu būsi samaksājis tādu naudu, ka būs jāgaida vairāki gadi, iekams gūsi piecdesmit procentus peļņas. Vienīgie cilvēki, kas kļuvuši bagāti, ir tie, kuri pirkuši gleznas, kas viņiem patīk, un, kad kolekcijas vērtība strauji cēlusies, atklājuši, ka viņiem ir laba gaume. Tādi cilvēki kā tu.

Kārdvels pamāja ar galvu, žesta radītajā niecīgajā pūsmā izkustinādams pāris savu sirmo matu šķipsnas. Viņš pārvilka ar roku pār savu garo degunu. - Kā tu domā, cik vērta tagad ir mana kolekcija?

- Apžēliņ! - Lempets sarauca pieri, savilkdams kopā pie virsdegunes melnās uzacis. - Tas atkarīgs, pirmkārt, no tā, kā tā tiek pārdota. Otrkārt, precīzam novērtējumam nepieciešams nedēļu ilgs ekspertu darbs.

- Lai būtu neprecīzs. Tu pazīsti gleznas - tu esi pircis lielāko daļu no tām.

- Jā, - Lempets atsauca acu priekšā šis divdesmit vai trīsdesmit gleznas un prātā aprēķināja katras vērtību. Viņš aizvēra acis un saskaitīja summas.

- Kādam miljonam vajadzētu sanākt, - viņš beidzot sacīja.

Kārdvels vēlreiz pamāja ar galvu. - Manas aplēses ir līdzīgas, - viņš

sacīja. - Čārlij, man vajag miljonu mārciņu!

- Augstā debess! - Lempets iztaisnojās savā krēslā. - Tu nedrīksti pārdot savu kolekciju.

- Baidos, ka esmu līdz tam nonācis, - Ķārdvels skumji sacīja. - Es cerēju to atstāt valstij, bet vispirms ir jāatrisina krīzes situācija. Uzņēmums cieš zaudējumus, divpadsmit mēnešu laikā jāiegulda lielas kapitāla investīcijas,

-AS

citādi ar to ir cauri. Tu zini, ka es jau gadiem ilgi pārdodu īpašumus, lai tikai saglabātu šo dzīves stilu. - Viņš pacēla brendija glāzi un iedzēra.

- Beidzot jaunuļi ir mani panākuši, - viņš turpināja. - Finanšu pasauli mēž jaunas slotas. Mūsu metodes ir novecojušas. Es došos prom, tiklīdz uzņēmums būs pietiekami stabils, lai to kāds pārņemtu. Lai kāds jaunulis to vada.

Bezpalīdzīgais izmisums drauga balsī sadusmoja Lempetu. - Zaļknābji, -viņš nicīgi sacīja. - Viņu atmaksas stunda vēl nāks.

Kārdvels klusām iesmējās: - Nu, nu, Čārlij. Mans tēvs bija satriekts, kad paziņoju par savu lēmumu strādāt Sitijā. Atceros, ka viņš man teica: “Bet tu taču mantosi titulu!” It kā tas nozīmētu, ka nedrīkstu pieskarties īstai naudai. Un tu - ko teica tavs tēvs, kad atvēri mākslas galeriju?

Lempets piekrita, negribīgi pasmaidīdams: - Viņš uzskatīja, ka tā ir mīkstmieslga nodarbošanās karavīra dēlam.

- Nu lūk, pasaule pieder jaunajiem. Tāpēc pārdod manas gleznas, Čārlij!

- Kolekciju vajadzēs sadalīt, lai dabūtu labāko cenu.

- Tu esi speciālists. Nav jēgas ļauties sentimentālām jūtām.

- Taču daļu vajadzētu atstāt kopā izstādei. Tā, kas mums tur ir - Renu-ārs, divi Degā, vairāki Pisaro, trīs Modiljāni... Jāpadomā. Sezans, protams, būs jāpārdod izsolē.

Kārdvels piecēlās, izsliedamies savā ļoti garajā augumā - vienu vai divas collas virs sešām pēdām. - Labi, pietiks bēdāties par zudušo. Vai pievienosimies dāmām?

Belgreivas Mākslas galerija drīzāk atgādināja augstas klases provinces muzeju. Klusums šķita gandrīz sataustāms, kad ieradās Lempets, melnajās, izturīgajās kurpēs nedzirdami soļodams pa neuzkrītošo olīvkrāsas paklāju. Pulksten desmitos galerija bija tikko atvērta un apmeklētāji vēl nebija sanākuši. Taču trīs asistenti melni svītrainos uzvalkos stāvēja gatavībā pieņemšanas telpā.

Lempets pamāja viņiem un devās caur pirmā stāva galeriju, pa ceļam zinīgi aplūkodams gleznas pie sienām. Kāds bija nepiemēroti piekāris modernā abstrakcionisma darbu blakus primitīvismam, un viņš to paturēja prātā, lai vēlāk liktu apmainīt gleznas. Pie darbiem nebija cenu - tā bija apzināta nostāja. Apmeklētājiem likās, ka, piesaucot naudu, eleganti ģērbušies asistenti varētu nepatikā saraukt pieri. Lai saglabātu pašcieņu, klienti sev iestāstīja, ka ari viņi pieder pasaulei, kurā nauda ir nenozīmīga detaļa, tikpat nenozīmīga kā paraksts uz čeka. Šādā veidā viņi tērēja vairāk. Čārlzs Lempets vispirms bija darījumu cilvēks un tikai pēc tam mākslas cienītājs.

Viņš kāpa pa platajām kāpnēm augšup uz otro stāvu un pamanīja savu atspulgu kādas gleznas stiklā. Kaklasaites mezgls bija neliels, apkakle -iestīvināta, Savile Row uzvalks - nevainojama piegriezuma. Žēl tikai, ka viņš ir dūšīgs, lai gan savam vecumam tik un tā izskatījās labi. Par to domādams, viņš iztaisnoja plecus.

Lempets paturēja prātā vēl kaut ko - lūk, tā rāmja stiklam jābūt neatstarojošam. Zem gleznas karājās tintes zīmējums - tas, kurš to tur novietojis, ir pieļāvis kļūdu.

Čārlzs Lempets iegāja kabinetā un pakarināja lietussargu uz mēteļu pakaramā. Viņš piegāja pie loga un paskatījās uz Rīdžentstrītu, aizsmēķēdams pirmo cigāru šajā dienā. Viņš vēroja satiksmi, prātā veidodams darbu sarakstu, kas jāpagūst no šī brīža līdz pirmajam džinam ar toniku pulksten piecos.

Galerijas saimnieks pagriezās, kad kabinetā ienāca viņa jaunākais partneris Stīvens Vilovs. - Labrīt, Vilov, - viņš sacīja un apsēdās pie rakstāmgalda.

Vilovs atbildēja: - Labrīt, Lempet. - Abi uzrunāja viens otru uzvārdā, lai gan strādāja kopā jau sešus vai septiņus gadus. Lempets bija piesaistījis Vilovu, lai paplašinātu Belgreivas mākslinieku loku. Vilovs bija izveidojis pats savu nelielu galeriju, uzturēdams labas attiecības ar pusduci jauno mākslinieku, kas bija izrādījušies talantīgi. Lempets manīja, ka Belgreiva ir nedaudz atpalikusi no tirgus prasībām, un Vilovs piedāvāja ātri apgūt mūsdienīgās mākslas jomu. Sadarbība izveidojās veiksmīga - lai gan abus vīriešus šķīra desmit vai piecpadsmit gadu starpība, Vilovam bija tāda pati mākslinieciskā gaume un biznesa izpratne kā Lempetam.

Jaunākais vīrietis nolika uz galda mapi un atteicās no cigāra. - Mums jāaprunājas par Pīteru Ašeru, - viņš sacīja.

- Ak jā! Kaut kas nav kārtībā, un es nezinu, kas īsti.

- Mēs viņu pārņēmām, kad izputēja Sešdesmit devītā galerija, - Vilovs paskaidroja. - Viņu tur veselu gadu labi pirka - viena glezna aizgāja pat par tūkstoti. Vairums tika atdots par summu virs pieciem simtiem. Kopš viņš ir pie mums, ir pārdotas tikai pāris gleznas.

- Kā mēs viņu esam novērtējuši?

- Tādā pašā diapazonā kā Sešdesmit devītā.

- Taču viņi, iespējams, nodarbojās ar blēdībām, - Lempets sacīja.

- Manuprāt, tā arī notika. Aizdomīgi liels skaits dārgu gleznu parādījās tūlīt pēc tam, kad tās tika pārdotas.

Lempets pamāja ar galvu. Mākslas pasaulē vissliktāk glabātais noslēpums vēstīja, ka mākslas dīleri dažkārt pirka gleznas paši no sevis, lai veicinātu pieprasījumu pēc jauna mākslinieka.

Lempets sacīja: - Turklāt, zini, mēs neesam Ašeram piemērota galerija. - Viņš pamanīja partnera sarauktās uzacis un piebilda: - Es nekritizēju, Vilov, - tajā laikā viņš bija liels ieguvums. Taču Ašers ir visai avangardisks, un, iespējams, viņam nākusi par sliktu saistība ar tādu cienījamu galeriju kā mūsējā. Bet kas bijis, bijis. Es joprojām uzskatu, ka Pīters Ašers ir izcils jauns gleznotājs un mums viņa labā jādara viss iespējamais.

Vilovs mainīja domas par cigāru un paņēma vienu no Lempeta kārbas.

- Jā, es arī tā domāju. Esmu iztaujājis Pīteru par izstādi, viņš saka, ka jaunu darbu tai pietiktu.

- Labi. Varbūt Jaunajā zālē? - Galerija bija pārāk liela, lai to visu veltītu vienam mūsdienu māksliniekam, tādēļ personālizstādes tika veidotas mazākās galerijās vai atsevišķās Rīdžentstritas telpās.

- Lieliski.

Lempets skaļi domāja: - Es joprojām prātoju, vai mēs viņam neizdarītu pakalpojumu, ļaudami iet citur.

- Iespējams, bet pārējā pasaule nebūtu ar mums vienisprātis.

- Tev ir pilnīga taisnība.

- Vai varu viņam paziņot par izstādi?

- Nē, vēl ne. Varbūt sanāks kaut kas lielāks. Es vakar biju pusdienās pie lorda Kārdvela. Viņš grasās pārdot savu kolekciju.

- Apžēliņ - nabadziņš! Tas ir lielisks piedāvājums.

-Jā, un mums būs jārīkojas uzmanīgi. Es par to vēl domāju. Pagaidām pietaupīsim šo iespēju.

Vilovs raudzījās ar acu kaktiņu uz loga pusi - Lempets labi zināja: šī zīme liecina, ka jaunākais partneris ir sasprindzinājis atmiņu. - Vai Kārdvelam nav divi vai pat trīs Modiljāni? - viņš beidzot vaicāja.

- Taisnība. - Lempetu neizbrīnīja tas, ka Vilovs to zina, - labam mākslas dīlerim jāzina, kur atrodas simtiem darbu, kam tie pieder un cik tie ir vērti.

- Interesanti, - Vilovs turpināja, - vakar, pēc tam kad biji aizgājis, es saņēmu informāciju no Bonnas. Tirgū parādījusies Modiljāni skiču kolekcija.

- Kāda?

- Skices zīmulī, skulptūrām. Protams, tās vēl nav brīvā tirgū. Mēs varam tās dabūt, ja vajag.

- Labi. Mēs tās tik un tā ņemsim - manuprāt, Modiljāni kļūs dārgāks. Zini, viņš kādu laiku ir ticis pārāk zemu novērtēts, jo neiederas nevienā kategorijā.

Vilovs piecēlās. - Es sazināšos ar kontaktpersonu un teikšu, lai viņš pērk. Un, ja Ašers interesēsies, es viņu piebremzēšu.

- Jā, esi labiņš pret viņu.

Vilovs devās prom, un Lempets pievilka sev klāt stiepļu paplāti ar rīta pasta sūtījumu. Viņš pacēla kādu vēstuli, ko sulainis jau bija viņam atvēris, - pēc tam pamanīja zem tās pastkarti. Viņš nolika aploksni un paņēma pastkarti. Lempets paskatījās uz attēlu un nodomāja, ka tā ir kāda Parīzes iela. Pēc tam pagrieza pastkarti otrādi un izlasīja to. Viņš vispirms pasmaidīja, uzjautrinādamies par dedzīgo vēstījuma manieri un izsaukuma zīmju gūzmu.

Tad Lempets apsēdās krēslā un domāja. Viņa māsasmeita prata izskatīties sievišķīga, vieglprātīga būtne, taču viņai piemita ļoti ass prāts un zināms vēss mērķtiecīgums. Viņa parasti domāja to, ko teica, pat ja izklausījās vienkārši pēc trakulīga skuķa.

Lempets atstāja pārējos sūtījumus uz paplātes, ieslidināja pastkarti žaketes iekškabatā, paņēma lietussargu un devās prom.

Aģentūrā viss bija noslēpumā tīts - pat ieeja. Tai bija atjautīgs plānojums, lai, taksometram pieturot priekšpagalmā, apmeklētājs varētu izkāpt, samaksāt un ieiet ēkā pa durvīm portika pusē, no ielas nepamanīts.

Samāksloti iztapīgais personāls lielā mērā atgādināja galerijas personālu - lai ari citu iemeslu dēļ. Ja tiem nāktos atklāt, ar ko tieši nodarbojas aģentūra, viņi atbildētu, ka tā klientu vārdā ievāc ziņas. Līdzīgi kā Belgreivas asistenti nepieminēja naudu, aģentūras asistenti nepieminēja detektīvus.

Tik tiešām, cik Lempetam zināms, viņš šeit nekad nebija redzējis nevienu detektīvu. Lipsija detektīvi neatklāja, kas ir viņu klienti, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka bieži vien to nemaz nezināja. Piesardzība bija pat svarīgāka nekā veiksmīgs izmeklēšanas iznākums.

Lempetu šeit pazina, lai gan iepriekš viņš te bija ieradies tikai divas vai trīs reizes. Viņa lietussargu paņēma un viņu pašu ieveda kabinetā pie mistera Lipsija - maza auguma vīrieša ar taisniem, melniem matiem un slepkavību izmeklētājam raksturīgu viegli sērīgu, taktiski uzstājīgu izturēšanos.

Viņš paspieda Lempetam roku un aicināja apsēsties krēslā. Lipsija kabinets izskatījās drīzāk pēc advokāta, nevis detektīva kabineta - tumšas koka mēbeles, atvilktnes kartotēku skapja vietā un seifs sienā. Rakstāmgalds bija apkrauts, taču uz tā valdīja kārtība - rindā izvietoti zīmuļi, rūpīgā kaudzē salikts papīrs, tam blakus - kabatas kalkulators.

Kalkulators atgādināja Lempetam, ka vairums aģentūras darījumu ir saistīti ar iespējamu krāpšanos, jo birojs atradās Sitijā. Taču aģentūra nodarbojās ari ar cilvēku un, Lempeta gadījumā, gleznu meklēšanu. Pakalpojumi bija dārgi, un tas sniedza apmeklētājiem drošības izjūtu.

- Glāzi šerija? - Lipsijs piedāvāja.

- Paldies. - Lempets izņēma no kabatas pastkarti, kamēr otrs vīrietis lēja no karafes dzērienu. Viņš paņēma piedāvāto glāzi un pasniedza pastkarti. Lipsijs apsēdās, nolika šerija glāzi uz galda un nopētīja pastkarti.

Pēc minūtes viņš ierunājās: - Jūs droši vien vēlaties atrast gleznu. -Jā-

- Hm. Vai jums ir māsasmeitas adrese Parīzē?

- Nē, bet mana māsa - viņas māte - to noteikti zina. Es to jums nodošu. Taču, cik es pazīstu DIliju, viņa jau būs pametusi Parīzi, lai meklētu Modiljāni. Ja vien glezna nav Parīzē.

- Tātad mums atliek viņas turienes draugi. Un šī pastkarte. Vai iespējams, ka viņa šim lieliskajam atradumam nākusi uz pēdām netālu no šīs kafejnīcas?

- Ļoti iespējams, - Lempets sacīja. - Labs minējums. Viņa ir impulsīva meitene.

- Es tā iedomājos, spriežot pēc kaismīgā izteiksmes stila. Cik lielā mērā šie meklējumi varētu izrādīties veltīgi?

Lempets paraustīja plecus. - Meklējot pazudušas gleznas, vienmēr pastāv tāda iespēja. Taču - lai jūs nemaldina Dīlijas stils - viņa ir tikko ieguvusi akadēmiskā grāda augstāko kategoriju mākslas vēsturē un ir apķērīga divdesmitpiecgadniece. Ja viņa piekristu strādāt pie manis, es viņu pieņemtu tādēļ vien, lai turētu pa gabalu no saviem konkurentiem.

- Tātad cik lielā mērā?

- Piecdesmit pret piecdesmit. Nē, drīzāk septiņdesmit pret trīsdesmit -viņas labā.

- Skaidrs. Man pašreiz ir brīvs šim darbam piemērots cilvēks. Mēs varam sākt nekavējoties.

Lempets piecēlās, saminstinājās un sarauca pieri, it kā nezinātu, kā pateikt to, kas sakāms. Lipsijs pacietigi gaidija.

- Ā, ziniet, ir svarīgi, lai meitene nezinātu, ka esmu sācis meklēšanu!

- Protams, - Lipsijs nevilcinoties atbildēja. - Tas ir pats par sevi saprotams.

Galerija bija stāvgrūdām pilna ar cilvēkiem, kas tērgāja, saskandināja glāzes un birdināja uz paklāja pelnus. Pieņemšanas nolūks bija prezentēt vācu ekspresionistu darbu nelielo kolekciju, ko Lempets bija iegādājies Dānijā. Viņam šīs gleznas nepatika, taču tās bija labs ieguldījums. Sanākušie viesi bija klienti, mākslinieki, kritiķi un mākslas vēsturnieki. Daži bija ieradušies vienkārši tādēļ, lai tiktu pamanīti Belgreivā, lai darītu zināmu pasaulei, ka viņi apgrozās šajās aprindās; beigu beigās viņi tomēr kaut ko nopirks, lai apliecinātu, ka nav ieradušies tādēļ vien, lai izrādītos. Vairums kritiķu rakstīs par izstādi, jo viņi neatļāvās ignorēt to, kas notiek Belgreivā.

Mākslinieki ieradās kanapē maizīšu un vīna dēļ - ēdiens un dzēriens par brīvu, un dažus piesaistīja tieši tas. Iespējams, vienīgie, kurus patiesi interesēja gleznas, bija mākslas kritiķi un daži nopietni kolekcionāri.

Lempets nopūtās un slepus palūkojās pulkstenī. Vēl vesela stunda, iekams viņš varēs pieklājīgi doties prom. Viņa sieva jau sen bija pārtraukusi apmeklēt pieņemšanas galerijā. Viņa uzskatīja tās par garlaicīgām, un viņai bija taisnība. Lempets vēlējās, kaut varētu būt mājās, ar glāzi portvīna vienā rokā un grāmatu otrā, savā iemīļotajā vietā - vecajā ādas krēslā ar cieto saru drānas apdari un apsvilušu plankumu uz viena roku balsta, kur viņš vienmēr novietoja savu pīpi, - kopā ar sievu, kas sēž viņam pretim, kamēr Sidons ienāk vēl pēdējo reizi iedegt kamīnu.

- Vēlies, kaut būtu mājās, Čārlij? - aizmugurē atskanēja balss un pārtrauca viņa sapņošanu. - Labprātāk sēdētu pie televizora un skatītos Bārlovu?

Lempets piespieda sevi pasmaidīt. Viņš reti skatījās televīziju, un viņam nepatika, ka viņu sauc par Čārliju, izņemot pašus senākos draugus. Cilvēks, kam viņš uzsmaidīja, pat nebija draugs - tas bija nedēļas žurnāla mākslas kritiķis, diezgan zinošs mākslas jomā, it īpaši - tēlniecībā, taču briesmīgi garlaicīgs cilvēks. - Sveiks, Džek, priecājos, ka esi atnācis, - Lempets sacīja. - Atklāti sakot, esmu pār mēru noguris šādai uzdzīvei.

- Zinu, kā tu jūties, - kritiķis sacīja. - Smaga diena? Nenācās viegli par pāris simtiem nolaist kāda nabaga mākslinieka cenu?

Lempetam izdevās vēlreiz pasmaidīt, bet viņš neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt uz šo šķietami nenopietno apvainojumu, jo laikus atminējās, ka žurnāls ir kreisi noskaņots un izrāda nepatiku pret visiem, kas taisa naudu uz kultūras rēķina.

Lempets ieraudzīja, ka caur pūli spiežas Vilovs, un klusībā pateicās savam jaunākajam partnerim. Žurnālists to laikam pamanīja un tādēļ devās prom.

- Paldies, ka izglābi mani, - Lempets čukstēja Vilovam.

- Nav par ko, Lempet. Patiesībā es nāku pateikt, ka Pīters Ašers ir ieradies. Vai gribi pats ar viņu tikt galā?

- Jā. Paklau, es esmu nolēmis taisīt Modiljāni izstādi. Mums ir trīs lorda Kārdvela gleznas, ir skices, un šorīt uzradās vēl kāda iespēja. Ar to sākumam pietiks. Vai uzzināsi, kam kas pieder?

- Protams. Tas nozīmē, ka Ašera personālizstāde jāatliek.

- Droši vien jā. Mums tai pašlaik nav telpu. Es viņam paziņošu. Viņam tas nepatiks, bet neko daudz ari nekaitēs. Viņa talants šā vai tā izpaudīsies, lai ko mēs darītu.

Vilovs pamāja ar galvu un devās prom, bet Lempets sāka meklēt Ašeru. Viņš to sastapa galerijas tālākajā malā sēžam pie dažām jaunākajām gleznām. Gleznotājs bija kopā ar kādu sievieti, un abi bija piepildījuši paplāti ar ēdienu no bufetes galda.

- Vai drīkstu pievienoties? - Lempets vaicāja.

- Protams. Cik gardas sviestmaizes! - Ašers sacīja. - Neesmu ēdis kaviāru jau dienām ilgi.

Lempets pasmaidīja par sarkasmu un pacienājās ar nelielu baltmaizes kvadrātu. Sieviete sacīja: - Pīters cenšas izlikties par jauno, dusmīgo cilvēku, bet ir jau tam par vecu.

- Tu vēl neesi ticies ar manu pļāpīgo sieviņu, vai ne? - Ašers vaicāja.

Lempets sacīja: - Priecājos iepazīties. Mēs esam pieraduši pie Pītera,

misis Ašera. Mēs paciešam viņa humora izjūtu tādēļ, ka mums patīk viņa darbi.

Ašers ar cieņu uzklausīja pārmetumu, un Lempets nosprieda, ka ir izvēlējies pareizo metodi - slēpties aiz pieklājīguma un pārspīlēt ar glaimiem.

Ašers noskaloja vēl vienu sviestmaizi ar vīnu un vaicāja: - Kad tad tu rīkosi manu personālizstādi?

- Tā, tieši par to es gribēju ar tevi aprunāties, - Lempets iesāka. - Baidos, ka mums nāksies to atlikt uz vēlāku laiku. Redzi...

Ašers viņu pārtrauca, seja zem garajiem matiem un jēzusbārdas piesarka. - Necenties izlocīties - tu esi atradis kaut ko izdevīgāku. Kas viņš tāds ir?

Lempets nopūtās. Viņš bija cerējis no tā izvairīties. - Mēs rīkosim Modiljāni izstādi. Bet tas nav vienīgais... (

- Cik ilgi? - Ašers uzstāja, vēl vairāk paceldams balsi. Sieva mierinoši viņam pieskārās. - Cik ilgi tu piedāvā atlikt manu izstādi?

Lempets aizmugurē sajuta sev pievērstus skatienus un nosprieda, ka daži no viesiem ar interesi vēro šo scēnu. Viņš pasmaidīja un sazvērnieciski pielieca galvu, cenzdamies piespiest Ašeru runāt klusāk. - Nezinu, -viņš nomurmināja. - Mums ir ļoti saspringts grafiks. Cerams, ka nākamā gada sākumā.

- Nākamajā gadā! - Ašers kliedza. - Jēziņ, Modiljāni var iztikt bez izstādes, bet man jādzivo! Manai ģimenei jāēd!

- Lūdzu, Pīter...

- Nē. Es neaizvēršos! - Galerijā bija iestājies pilnīgs klusums, un Lempets izmisis aptvēra, ka ķildai uzmanību pievērsuši visi. Ašers bauroja:

- Nav šaubu, ka tu dabūsi par Modiljāni vairāk naudas, jo viņš ir miris! Tu nedosi nekādu labumu cilvēcei, bet uztaisīsi sensāciju. Šajā biznesā ir pārāk daudz tādu treknu spekulantu kā tu, Lempet.

Vai tu zini, kādas cenas bija maniem darbiem, pirms es nonācu šajā ellīgi uzpūtīgajā galerijā? Es uz tā pamata dabūju sasodīto mājas kredītu.

Belgreivā nav darījusi neko citu kā vien nolaidusi maniem darbiem cenu un noslēpusi manas gleznas, lai neviens tās nepirktu. Man pietiek ar tevi, Lempet. Es došu savus darbus citur, tā ka vari iebāzt savu nolādēto galeriju sev pakaļā!

No rupjībām Lempets sarāvās. Viņš nojauta, ka ir tumši piesarcis, tomēr neko nevarēja darīt.

Ašers teatrāli pagriezās un devās prom. Pūlis pašķīrās, un viņš aizgāja lepni paceltu galvu. Sieva tecēja viņam pakaļ, izvairīdamās no viesu skatieniem. Visi pagriezās pret Lempetu.

- Es atvainojos par... to, - viņš sacīja. - Lūdzu, turpiniet baudīt šo vakaru un aizmirstiet par notikušo. - Viņš vēlreiz piespieda sevi pasmaidīt.

- Es iedzeršu vēl vienu glāzi vīna un ceru, ka jūs visi man pievienosieties.

Šur tur atsākās sarunas, līdz telpu drīz vien pildīja čalas un murdoņa un krīze bija garām. Viņš bija pieļāvis lielu kļūdu, pavēstīdams Ašeram jaunumus tepat galerijā, - par to nebija šaubu. Lempets bija pieņēmis šo lēmumu garas, saspringtas dienas beigās. Viņš izlēma, ka turpmāk dosies mājup agrāk vai sāks darbadienu vēlāk. Viņš bija pārāk vecs, lai pārstrādātos.

Viņš sameklēja glāzi vīna un ātri to izdzēra. Tas savaldīja trīcošos ceļus, un viņš pārtrauca svīst. Ak Dievs, cik nepatīkami! Sasodītie mākslinieki!

III

Pīters Ašers atbalstīja savu divriteni pret Diksonu galerijas spoguļstikla logu Bondstrītā. Viņš noņēma no biksēm klipšus un, pakratot kājas, iztaisnoja audumu. Viņš aplūkoja sevi logā - lētais svītrainais uzvalks izskatījās mazliet saburzījies, bet baltais krekls, platā kaklasaite un veste piešķīra zināmu eleganci. Viņš bija nosvīdis šajā apģērbā. Brauciens no Klepemas bija izrādījies garš un tveicīgs, bet Pīters nevarēja atļauties metro.

Viņš apspieda lepnumu, vēlreiz apņēmās būt pieklājīgs, pazemīgs un miermīlīgs un iegāja galerijā.

Pieņemšanas telpā viņam tuvojās glīta meitene ar brillēm, ģērbusies minisvārkos. Viņa, iespējams, nedēļā nopelna vairāk nekā es, Pīters pie sevis drūmi nodomāja, pēc tam atgādināja sev to, ko bija apņēmies, un apspieda prātā ienākušo domu.

Meitene laipni pasmaidīja. - Kā varu.jums palīdzēt, ser?

- Es gribētu satikt Diksona kungu, ja iespējams. Mani sauc Pīters Ašers.

- Apsēdieties, lūdzu, es paskatīšos, vai Diksona kungs ir kabinetā.

- Paldies.

Pīters atzvēlās zaļā mākslīgās ādas krēslā un vēroja, kā meitene apsēžas pie sava rakstāmgalda un paceļ telefona klausuli. Zem galda, starp atvilktņu plauktiem, viņš redzēja meitenes ceļgalus. Viņa pakustējās krēslā, kājas pavērās, un Pīters pamanīja mīkstajās zeķēs tērpto kāju augšstilbus. Viņš prātoja, vai... Neesi muļķis, viņš sev sacīja. Viņai ir vajadzīgi dārgi kokteiļi, labākās sēdvietas teātri, vēršgaļas steiks un franču sarkanvīns. Viņš varēja piedāvāt pagrīdes filmu centrā Roundhouse, pēc tam pie viņas mājās divlitrīgu Sainsbury’s Yugoslav Riesling. Viņš nekad netiks klāt tiem ceļgaliem.

- Vai vēlaties doties uz Diksona kunga kabinetu? - meitene vaicāja.

- Es zinu, kur jāiet, - Ašers atbildēja pieceldamies. Viņš izgāja pa durvīm un devās tālāk pa grīdsegām klāto gaiteni uz vēl vienām durvīm. Iekšpusē strādāja cita sekretāre. Visas šīs nolāpītās sekretāres, viņš nodomāja, - neviena no viņām nespētu iztikt bez māksliniekiem. Šī bija vecāka, tikpat iekārojama un pat vēl atturīgāka. Viņa sacīja: - Misters Dik-sons šorīt ir ārkārtīgi aizņemts. Apsēdieties uz brīdi, es jūs informēšu, kad viņš atbrīvosies.

Pīters atkal apsēdās un centās neskatīties uz sievieti. Viņš vēroja gleznas pie sienām: neizteiksmīgi akvareļi - ainavas -, māksla, kas viņu garlaikoja. Sekretārei bija lielas krūtis smailā krūšturī zem vaļīga, plāna svītera. Ja nu viņa tagad pieceltos un lēnām sāktu vilkt svīteri pār galvu... Ak jēziņ, aizverieties, smadzenes! Kādu dienu viņš uzgleznos visas šīs fantāzijas, lai tiktu no tām vaļā. Protams, neviens tās nepirks. Pīters tādas neatstātu pat sev. Taču tās viņam, iespējams, dotu kādu labumu.

Pīters paskatījās pulkstenī - Diksons nesteidzās. Varētu taisīt pornogrāfiskus zīmējumus neķītriem žurnāliem - tā varētu sapelnīt arī naudu. Bet tā nu gan būtu šīm rokām dotā talanta izniekošana jeb īsta prostitūcija, viņš nodomāja.

Sekretāre pacēla klausuli, atbildot uz klusu zvanu. - Paldies, ser, - viņa sacīja un nolika klausuli. Viņa piecēlās un apgāja ap rakstāmgaldu. - Jūs varat doties, - sieviete sacīja Ašeram. Viņa atvēra durvis.

Diksons piecēlās, kad Pīters ienāca kabinetā. Viņš bija gara auguma kalsns vīrietis ar stūrainām brillēm un ģimenes ārstam raksturīgu izturēšanos. Viņš sarokojās ar Pīteru nepasmaidījis un sparīgi piedāvāja apsēsties.

Diksons atspiedās ar elkoņiem uz antīkā rakstāmgalda un vaicāja: - Tā, kā varu jums palīdzēt?

Pīters, braucot ar divriteni, šo sarunu bija pārdomājis visu ceļu. Viņš nešaubījās, ka Diksons viņu pieņems, bet tik un tā vajadzēja uzmanīties, lai neapvainotu veco zēnu. Viņš sacīja: - Mani jau labu laiku neapmierina sadarbība ar Belgreivu. Gribēju noskaidrot, vai jūs vēlētos izstādīt manus darbus.

Diksons sarauca uzacis. - Tas ir mazliet negaidīti, vai ne?

- lā var šķist, bet, kā jau teicu, tas ir briedis labu laiku.

- Saprotu. Un kā jums ir veicies pēdējā laikā?

Pīters brīdi iedomājās, ka Diksons varbūt ir dzirdējis par konfliktu iepriekšējā vakarā. Ja tā, tad viņš par to klusēja. Pīters sacīja: - Brūnā līnija pirms kāda laika tika pārdota par sešsimt mārciņām un Divas kastes par piecsimt piecdesmit. - Izklausījās labi, bet patiesībā tās bija vienīgās gleznas, ko viņš bija pārdevis astoņpadsmit mēnešu laikā.

- Lieliski, - Diksons sacīja. - Un kādi sarežģījumi radušies Belgreivā?

- īsti nezinu, - Pīters atklāti atbildēja. - Es esmu gleznotājs, nevis dīleris. Bet jādomā, ka viņi nelaiž apgrozībā manus darbus.

- Hm. - Izskatījās, ka Diksons visu apsver. Izliekas grūti pielaužams, Pīters nodomāja. Beidzot galerijas īpašnieks sacīja: - Ziniet, mister Ašer, baidos, ka mums nav iespējams iekļaut jūs sarakstā. Man žēl.

Pīters vērās viņā apstulbināts. - Kā to saprast: nav iespējams iekļaut? Pirms diviem gadiem es biju vajadzīgs visām Londonas galerijām! - Viņš pastūma garos matus no sejas. - Jēziņ! Jūs nevarat mani atraidīt!

Diksons izskatījās nobažījies, it kā baidītos no jaunā gleznotāja dusmām. - Es uzskatu, ka jūsu darbi kādu laiku tiek pārdoti par pārāk augstu cenu, - viņš strupi paskaidroja. - Domāju, ka ar mums jūs būtu tikpat neapmierināts kā ar Belgreivu, jo problēmas būtība slēpjas nevis galerijā, bet jūsu darbos. Pēc laika to vērtība atkal pieaugs, bet pašlaik tikai dažas no jūsu gleznām ir vairāk nekā trīssimt divdesmit piecu mārciņu vērtas. Man žēl, bet tāds ir mans lēmums.

Ašers kļuva uzstājīgs, viņš gandrīz lūdzās: - Klau, ja jūs mani noraidīsiet, man vēl nāksies krāsot mājas. Vai tad jūs nesaprotat - man ir vajadzīga galerija!

- Jūs tiksiet galā, Ašera kungs. Patiesībā jūs gūsiet ļoti lielus panākumus. Pēc desmit gadiem jūs būsiet izcilākais Anglijas gleznotājs.

- Tad kādēļ jūs mani nepieņemat?

Diksons nepacietīgi nopūtās. Viņam šī saruna ārkārtīgi nepatika. - Mēs neesam tāda galerija, kāda jums vajadzīga. Kā jums zināms, mēs galvenokārt nodarbojamies ar deviņpadsmitā gadsimta beigu gleznām un skulptūrām. Mūsu galerijai ir līgums tikai ar diviem mūsdienu māksliniekiem, un tie abi ir plaši pazīstami. Turklāt mūsu stils nav jums piemērots.

- Kā lai to, velns parāvis, saprot?

Diksons piecēlās. - Mister Ašer, esmu mēģinājis jūs noraidīt pieklājīgi un esmu saprotami izklāstījis savu nostāju bez nelaipniem vārdiem un lieka skarbuma - daudz pieklājīgāk, nekā jūs izturaties pret mani. Bet jūs liekat man būt pilnīgi atklātam. Vakarvakarā jūs Belgreivā sarīkojāt ārkārtīgi nepatīkamu scēnu. Jūs apvainojāt tās īpašnieku un izraisījāt sašutumu viesos. Es nevēlos piedzīvot līdzīgu situāciju Diksona galerijā. Tagad es no jums gribētu atvadīties.

Pīters piecēlās, galvu agresīvi izstiepis uz priekšu. Viņš gribēja kaut ko teikt, minstinājās, pēc tam pagriezās un devās prom.

Pīters izgāja caur gaiteni un foajē ārā uz ielas. Viņš uzkāpa uz divriteņa un apsēdās uz tā sēdekļa, paskatījies augšup uz logiem.

Viņš izsaucās: - Ej taču tu ratā! - Pēc tam viņš aizbrauca.

Pīters izgāza visu savu niknumu uz pedāļiem, nežēlīgi mīdāmies un uzņemdams ātrumu. Viņš ignorēja luksoforus, vienvirziena zīmes un autobusu joslas. Krustojumos viņš nogriezās uz ietves, likdams gājējiem bēgt malā, ar vējā plīvojošajiem garajiem matiem un garo bārdu izskatīdamies pēc īsta jukušā, kas ģērbies biznesmeņa uzvalkā.

Pēc kāda laika viņš apjēdza, ka brauc pa krastmalu pie Viktorijas stacijas. Niknums bija izplēnējis. Pīters Ašers izlēma, ka jau pašā sākumā ir pieļāvis kļūdu, saistīdamies ar valdošajām mākslas pasaules aprindām. Diksonam bija taisnība - to stils viņam nebija piemērots. Toreiz šāda iespēja bija likusies kārdinoša - līgums ar vienu no vecās skolas cienījamākajām galerijām šķita piedāvājam pastāvīgu drošību. Jaunam māksliniekam tas nederēja. Iespējams, tas pat bija ietekmējis viņa darbu.

Viņam būtu vajadzējis palikt pie neatkarīgajām galerijām, pie jaunajiem dumpiniekiem - tādiem kā Sešdesmit devītā, kas pāris gadu bija kalpojusi par milzīgu revolucionāru spēku, pirms palika bez graša kabatā.

Zemapziņa vadīja viņu uz Kingsroudu, un Pīters pēkšņi aptvēra, kādēļ. Viņš bija dzirdējis, ka Džūljens Bleks, attāls paziņa no mākslas skolas laikiem, ver vaļā jaunu galeriju, kuru nosauks savā vārdā - Bleķa galerija. Džūljens bija spoža dzirkstele - ekstravagants, pauda nicību pret mākslas pasaules tradīcijām, patiesi aizrāvies ar glezniecību, lai gan pats bija nekam nederīgs gleznotājs.

Pīters nobremzēja pie kāda veikala ieejas. Tā logus klāja kaļķis, un ārpusē uz ietves mētājās kaudze dēļu. Uz trepēm stāvēja daiļkrāsotājs un krāsoja nosaukumu virs ieejas. Viņš bija ticis līdz “Bleķa ga”.

Pīters atbalstīja divriteni. Viņš nolēma, ka Džūljens būs ideāli piemērots. Viņš meklēs gleznotājus un būs priecīgs pieņemt kādu tik pazīstamu kā Pīters Ašers.

Durvis nebija aizslēgtas, un Pīters iegāja iekšā pa krāsām notraipītu brezentu. Lielās zāles sienas bija krāsotas baltas, un pie griestiem elektriķis regulēja lampiņas. Tālākajā stūrī kāds cilvēks klāja uz betona grīdas mīksto grīdas segumu.

Pīters nekavējoties pamanīja Džūljenu. Viņš stāvēja turpat pie ieejas, sarunādamies ar sievieti, kas Pīteram likās kaut kur redzēta. Viņam mugurā

bija melns samta uzvalks ar tauriņu. Rūpīgi apgrieztie mati sniedzās līdz ausu ļipiņām, un savā privātskolas stilā viņš izskatījās vienkārši lieliski.

Pīteram ienākot, viņš pagriezās ar pieklājīgi viesmīlīgu izteiksmi sejā, it kā grasītos jautāt: - Kā varu palīdzēt? - Izteiksme mainījās, nācējā pazīstot Pīteru, un viņš iesaucās: - Ak kungs, Pīters Ašers! Tas nu gan ir pārsteigums. Laipni lūgts Bleķa galerijā!

Viņi paspieda viens otram roku. Pīters sacīja: - Tu izskaties bagāts.

- Nepieciešama ilūzija. Bet tev gan klājas labi - pašam sava māja, sieva un mazulis - tu taču apzinies, ka tev vajadzētu mirt badā kaut kur jumtistabiņā? - Viņš smējās, to sacīdams.

Pīters uzmeta sievietei jautājošu skatienu.

- Ak, atvaino, - Džūljens sacīja. - Šī ir Samanta. Tu viņu pazīsti.

Sieviete sveicināja: - Sveiks.

- Protams! - Pīters iesaucās. - Aktrise! Priecājos iepazīties. - Viņi sarokojās. Džūljenam viņš vaicāja: - Paklau, vai mēs varētu uz bridi aprunāties par darbu?

Džūljens izskatījās apjucis un nedaudz piesardzīgs. - Protams.

- Man jāiet, - Samanta sacīja. - Uz drīzu tikšanos.

Džūljens atvēra viņai durvis, pēc tam atgriezās un apsēdās uz iesaiņojuma kastes. - Labs ir, klāj vaļā, veco zēn!

- Esmu pametis Belgreivu, - Pīters sacīja. - Es meklēju jaunu vietu, kur izstādīt savas bildes. Šķiet, tas varētu būt šeit. Atceries, cik labi mēs sastrādājāmies, kad organizējām labdarības ballīti. Manuprāt, mēs atkal varētu kļūt par labu komandu.

Džūljens sarauca pieri un paskatījās uz logu. - Pēdējā laikā tevi ne visai labi pērk, Pīt.

Pīters pameta gaisā rokas. - Ak, beidz, Džūljen, tu nevari man atteikt! Es būtu tavs lielais laimests.

Džūljens uzlika Pīteram uz pleciem rokas. - Ļauj man tev ko paskaidrot, veco zēn. Man bija divdesmit tūkstoši mārciņu, lai atklātu šo galeriju. Vai zini, cik es jau esmu iztērējis? Deviņpadsmit tūkstošus. Vai zini, cik gleznu esmu par to nopircis? Nevienu.

- Par ko tas viss izgājis?

- Avanss par Iri, mēbeles, interjers, personāls, depozīts par šo, depozīts par to, publicitāte. Šis ir sarežģīts bizness, Pīt. Ja es tevi pieņemtu, man būtu tev jādod pienācīga vieta. Mēs taču esam draugi, un citādi izskatītos, ka es tevi novērtēju pārāk zemu; tas kaitētu manai reputācijai - tu taču zini, cik cieši saistītas ir šīs aprindas.

- Zinu.

- Bet tevi slikti pērk, Pīt. Es nevaru atļauties izmantot dārgo sienas platību darbiem, ko nevaru pārdot. ŠI gada pirmo sešu mēnešu laikā četras

Londonas galerijas ir bankrotējušas. Ar mani pavisam viegli var notikt tas pats.

Pīters lēnām pamāja ar galvu. Viņš nedusmojās. Džūljens nebija viens no mākslas pasaules resnajiem parazītiem. Viņš bija pašā kaudzes apakšā, kopā ar māksliniekiem.

Vairs nebija ko piebilst. Pīters lēnām devās uz durvju pusi. Kad viņš tās atvēra, Džūljens sacīja: - Man tiešām žēl.

Pīters vēlreiz pamāja ar galvu un izgāja ārā.

Pulksten septiņos trīsdesmit viņš sēdēja uz krēsla klases telpā, gaidīdams, līdz sanāks skolēni. Kad sāka mācīt mākslu vietējā politehnikumā, viņš nevarēja iedomāties, cik pateicīgs kādu dienu būs par divdesmit mārciņām nedēļā, ko šis darbs ienesa. Mācīšana bija garlaicīga, un nevienā klasē nekad nebija vairāk par vienu kaut cik talantīgu jaunieti, bet ar šo naudu vismaz varēja samaksāt kredītu un nopirkt pārtiku.

Viņš klusēdams sēdēja, kamēr skolēni iekārtojās pie molbertiem, gaidīdami, kad tiks atļauts sākt darbu vai lasīs lekciju. Pa ceļam Pīters bija iedzēris pāris glāzīšu - daži šiliņi likās nenozīmīgi salīdzinājumā ar nelaimi, kas bija piemeklējusi viņa karjeru.

Viņš zināja, ka ir labs skolotājs. Skolēniem patika viņa acīm redzamais entuziasms un tiešais, dažkārt nežēlīgais novērtējums. Un viņš mācēja uzlabot viņu darbu, palīdzēt pat netalantīgajiem, viņš spēja skolēniem norādīt uz tehnikas kļūmēm, atklāt vajadzīgos knifus un prata likt tos paturēt prātā.

Puse no skolēniem vēlējās iegūt kvalifikāciju mākslā, muļķi tādi! Kādam taču jāpasaka, ka viņi velti tērē laiku - viņiem vajadzētu izvēlēties gleznošanu par vaļasprieku, baudīt to visu dzīvi, bet strādāt par bankas ierēdņiem vai datorprogrammētājiem.

Pie velna, kādam tas viņiem jāpasaka!

Visi bija sanākuši. Pīters piecēlās.

- Šovakar parunāsim par mākslas pasauli, - viņš sacīja. - Domāju, ka daži no jums cer drīz vien tai pievienoties. - Viens otrs skolēns pamāja ar galvu.

- Lūk, labākais padoms, kādu vien var dot tiem, kuri uz to cer. Aizmirstiet par to!

Es jums paskaidrošu. Pirms pāris mēnešiem Londonā tika pārdotas astoņas gleznas, kopā tās maksāja četrus tūkstošus mārciņu. Divi no gleznu autoriem nomira nabadzībā. Vai gribat zināt, kā tas notiek? Kamēr mākslinieks ir dzīvs, viņš sevi visu velta mākslai, izliedams visu savu dzīvības sulu uz audekla. - Pīters sāji pamāja ar galvu. - Izklausās melodramatiski, vai ne? Bet tā ir patiesība. Redziet, viņam rūp vienīgi gleznas. Bet resnajiem večiem, bagātajiem večiem, augstākās sabiedrības kundzītēm, mākslas dīleriem un kolekcionāriem, kam vajag izdevīgi ieguldīt naudu un samazināt nodokļus, - tiem nepatīk viņa darbi. Tie vēlas kaut ko drošu un pazīstamu, turklāt viņiem nav nekādas sajēgas - absolūti nekādas - par mākslu. Tādēļ viņi nepērk un gleznotājs nomirst jauns. Tad pēc pāris gadiem kādi vērīgi ļaudis apjēdz, ko viņš vēlējies paust, un sāk pirkt viņa gleznas - no draugiem, kam tās atdotas, no krāmu veikaliem, no prastām galerijām Bornmoutā un Vetfordā. Cenas aug, un dīleri sāk pirkt šis gleznas. Pēkšņi mākslinieks kļūst a) moderns un b) izdevīgs ieguldījums. Viņa gleznas tiek pārdotas par astronomiskām summām - piecdesmit tūkstoši, divsimt tūkstoši un tā tālāk. Kas iegūst šo naudu? Dīleri, apķērīgi ieguldītāji, cilvēki, kam bijusi pietiekami laba gaume, lai nopirktu gleznas, pirms tās nākušas modē. Un akcionāri un to personāls, un galerijas un to sekretāres. Visi, izņemot mākslinieku, - jo viņš ir miris. Taču mūsdienās jaunie mākslinieki cīnās, lai saturētu garu un miesu kopā. Nākotnē viņu gleznas tiks pārdotas par astronomiskām summām, bet šodien tas viņiem neko nedod.

Valdībai, iespējams, vajadzētu iekasēt procentus par lielajiem mākslas darījumiem un izmantot tos, lai celtu lētas darbnīcas. Bet tas nenotiek. Mākslinieks paliek zaudētājos, it vienmēr.

Es jums pastāstīšu par sevi. Es biju kas īpašs - mani darbi tika labi pārdoti, man dzīvam esot. Es biju Anglijas jaunais, daudzsološais mākslinieks. Paļaujoties uz to, es paņēmu kredītu un radīju bērnu. Taču viss sagāja greizi. Es esot pārdots “pārāk dārgi”, viņi saka. Es neesmu vairs modē. Mana uzvedība ne visai iederas augstākajā sabiedrībā. Pēkšņi es esmu izmisīgi nabadzīgs. Es neesmu vairs nevienam vajadzīgs. Ak, man joprojām esot izcils talants, viņi saka. Pēc desmit gadiem es būšot izcilākais. Bet pagaidām es varu mirt badā vai rakt grāvjus, vai aplaupīt bankas. Viņiem, redziet, ir vienalga. - Pīters apklusa un pirmo reizi aptvēra, cik ilgi ir runājis un cik ļoti šī runa ir viņu aizrāvusi. Šī niknuma, dedzības un pilnīgas atklātības priekšā klasē bija iestājies kapa klusums

- Redziet, - Pīters pēdīgi sacīja, - vismazāk viņiem rūp mākslinieks -cilvēks, kas izmanto savu Dieva doto talantu radīt šo brīnumu - gleznas.

Pēc tam viņš apsēdās uz sava krēsla un vērās uz solu sev priekšā. Tas bija vecs skolas sols ar kokā iegravētiem iniciāļiem un izplūdušiem seniem tintes traipiem. Viņš skatījās uz šķiedrām, ievērodams, ka tās plūst gandrīz kā opārta glezna.

Skolēni acīmredzot noprata, ka nodarbība beigusies. Cits pēc cita viņi piecēlās, sakārtoja savas mantas un devās prom. Pēc piecām minūtēm klases telpa bija tukša. Pīters nolika galvu uz sola un aizvēra acis.

Viņš atgriezās mājās nelielajā namiņā Klepemā jau līdz ar tumsu. Kredītu par šo māju nebija viegli saņemt. Lai gan māja nemaksāja pārmērīgi dārgi, jo bija veca, taču viņiem tas tomēr bija izdevies.

Pīters bija kļuvis par amatnieku un augšstāvā izveidojis darbnīcu, noārdīdams iekšējās sienas un ierīkodams jumta logus. Viņi visi trīs gulēja guļamistabā pirmajā stāvā, tālāk paplašinājumā atradās dzīvojamā istaba un virtuve, vannas istaba un tualete.

Viņš iegāja virtuvē un noskūpstīja Annu. - Es laikam izlādējos, sakliegdams uz bērniem, - viņš sacīja.

- Nekas, - viņa pasmaidīja. - Trakais Mičs ir atnācis tevi uzjautrināt. Viņš ir darbnīcā. Es tieši gatavoju sviestmaizes.

Pīters devās augšup pa kāpnēm. Trakais Mičs bija Artūrs Mičels, kas bija studējis kopā ar Pīteru Sleidas Mākslas koledžā. Viņš bija kļuvis par skolotāju, atteikdamies uzsākt komerciāli riskanto neatkarīga mākslinieka karjeru. Viņš pilnībā atbalstīja Pītera nicinājumu pret mākslas pasauli un tās pretenciozitāti.

Mičs aplūkoja nesen pabeigtu darbu, kad darbnīcā ienāca Pīters.

- Ko teiksi par to? - Pīters jautāja.

- Nepareizs jautājums, - Mičs atbildēja. - Atbildot man būtu jālej ūdens par kustību, gleznošanas manieri, dizainu un emocijām. Labāk pajautā, vai es to karinātu mājās pie sienas.

- Vai tu to karinātu mājās pie sienas?

- Nē. Tā nesaderētu ar manu dīvānu un atzveltnes krēsliem.

Pīters iesmējās. - Vai attaisīsi to viskija pudeli, ko esi atnesis?

- Protams. Sāksim sērot.

- Vai Anna tev pastāstīja?

- Jā, pastāstīja. Tu esi atklājis to, par ko es tevi brīdināju pirms vairākiem gadiem. Taču labāk, protams, piedzīvot to pašam uz savas ādas.

- Laikam gan. - Pīters paņēma no plaukta divas netīras glāzes, un Mičs ielēja viskiju. Viņi uzlika Hendriksa ierakstu un klausījās ģitāras skaņās, kādu brīdi klusēdami. Anna atnesa sviestmaizes ar sieru, un visi trīs turpināja dzert.

- Pats sliktākais ir tas, ka... - Mičs sacīja, - sūda, kā saka, būtība ir tā, ka...

Pīters un Anna smējās par šo jaukto metaforu. - Turpini, - Pīters viņu mudināja.

- Vislielākais stulbums ir uzskatīt gleznu par unikālu. Ļoti maz darbu ir patiešām unikāli. Ja vien gleznā nav kaut kāds āķis, kā Monas Lizas smaids - kas ir šāds izcils piemērs -, to ir iespējams atkārtot.

- Ne tieši, - Pīters iebilda.

- Tieši tur, kur ir svarigi. Daži milimetri audekla, tik tikko pamanāma krāsas atšķirība - tam nav nozimes, runājot par vidusmēra piecdesmit tūkstošu mārciņu vērtu gleznu. Ak Dievs, Manē taču negleznoja precīzu iedomātās ideālās gleznas repliku - viņš vienkārši uzlika krāsu tur, kur, viņaprāt, tai jābūt. Viņš tikai sajauca krāsas, līdz izskatijās, ka atrasta pareizā.

- Piemēram Jaunava grotā. Viena atrodas Luvrā, otra Nacionālajā galerijā. Visi ir vienisprātis, ka viena no gleznām ir viltojums - bet kura? Tā, kas Luvrā, saka Londonas eksperti. Tā, kas Nacionālajā galerijā, saka franči. Mēs nekad neuzzināsim, bet kāda starpība? Atliek vien tām uzmest skatienu, lai saprastu, ka tās ir izcilas. Taču, ja kāds atklātu, kura ir viltojums, neviens vairs neietu uz to skatīties. Idiotisms!

Mičs iztukšoja glāzi un ielēja sev vēl viskiju. Anna sacīja: - Es tev neticu. Lai nokopētu izcilu gleznu un izdarītu to pareizi, ir vajadzīgs tikpat liels talants, kāds nepieciešams, lai to uzgleznotu.

- Muļķības! - Mičs eksplodēja. - Es pierādīšu. Iedod man audeklu, un es tev divdesmit minūtēs dabūšu gatavu van Gogu.

- Viņam taisnība, - Pīters sacīja. - Es arī to varētu.

- Bet ne tik ātri kā es, - Mičs iebilda.

- Vēl ātrāk.

- Labi, - Mičs sacīja. Viņš piecēlās. - Mums būs šedevru turnīrs.

Pīters pielēca kājās. - Pieņemu izaicinājumu. Tā - divas papīra loksnes -

nevaram tērēt audeklu.

Anna smējās. - Jūs abi esat ķerti.

Mičs piesprauda abas lapas pie sienas, bet Pīters sameklēja divas paletes.

Mičs sacīja: - Anna, nosauc kādu gleznotāju!

- Lai būtu - van Gogs.

- Nosauc gleznu!

- Hm, Kapracis.

- Tagad saki: viens, divi, aiziet!

- Viens, divi, aiziet!

Abi sāka drudžaini gleznot. Pīters ieskicēja cilvēku, kas atspiedies pret lāpstu, iezīmēja zāli pie kājām un sāka gleznot figūru. Mičs sāka ar seju -veca zemnieka krunkaino, nogurušo seju. Anna aizrautīgi vēroja, kā top šīs divas gleznas.

Abiem bija vajadzīgas vairāk nekā divdesmit minūtes. Viņi aizrāvās ar šo darbu, un kādā brīdi Pīters devās pie grāmatu plaukta un atvēra grāmatā krāsainu reprodukciju.

Miča kapracis bija sasprindzinājies, ar kāju spiezdams lāpstu cietajā zemē, lielais, neizteiksmīgais ķermenis noliecies uz priekšu. Viņš vairākas minūtes vērās uz papīru, pielaboja kaut ko, atkal skatījās.

Pīters sāka vilkt kaut ko nelielu, melnu lapas apakšdaļā. Pēkšņi Mičs iesaucās: - Gatavs!

Pīters paskatījās uz Miča darbu. - Riebeklis, - viņš sacīja. Pēc tam paskatījās vēlreiz. - Nē, nav gan gatavs - paraksta trūkst. Ha-ha!

- Nolādēts, - Mičs pieliecās pie gleznas un sāka to parakstīt. Pīters beidza parakstīties. Anna smējās par viņiem abiem.

Abi reizē pakāpās atpakaļ. - Es uzvarēju, - viņi vienā balsī iesaucās un izplūda smieklos. Anna aplaudēja. - Nu, - viņa sacīja, - ja mūs kādreiz piemeklēs trūkums, jūs tā varēsiet pelnīt iztiku.

Pīters joprojām smējās. - Tā ir laba doma, - viņš auroja. Viņi ar Miču saskatījās. Smaids lēnām pazuda no Pītera sejas, un viņi stāvēja, nolūkodamies uz gleznām pie sienas.

Pīters ierunājās zemā, saltā un nosvērtā balsī. - Augstā debess, - viņš sacīja. - Tā ir lieliska ideja!

IV

Džūljens Bleks bija nedaudz satraukts, ieiedams laikraksta redakcijā. Pēdējā laikā viņš bieži jutās satraukts - par galeriju, par naudu, par Sāru un viņas ģimeni. Kas patiesībā bija viena un tā pati problēma.

Marmora zāle bija visai iespaidīga, ar augstiem griestiem, vietām pulēta misiņa dekorējumu un apgleznotām sienām. Viņš bija iedomājies, ka laikraksta redakcijai jābūt noplukušai un rosīgai, bet šeit drīzāk izskatījās kā vecmodīga bordeļa foajē.

Līdzās dzelzs liftam izkārtne ar zeltītiem burtiem norādīja katra stāva plānu. Ēkā darbojās rīta un vakara laikraksts, kā arī vesela virkne periodisko izdevumu un žurnālu.

- Vai varu palīdzēt, ser? - Džūljens pagriezās un ieraudzīja sev blakus formas tērpā ģērbušos durvju sargu.

- Iespējams, - Džūljens atbildēja. - Es vēlētos satikt misteru Džeku Bestu.

- Vai jūs, lūdzu, varētu aizpildīt veidlapu?

Džūljens apmulsis sekoja vīrietim pie rakstāmgalda foajē malā. Viņam tika iedota neliela zaļa papīra lapiņa ar vietu vārdam, personai, kuru vēlas satikt, un apmeklējuma mērķim. Šāda pārbaude droši vien ir nepieciešama, viņš labvēlīgi nodomāja, aizpildīdams veidlapu ar savu Parker zelta pildspalvu. Laikraksta redakcijā noteikti mēģina nokļūt bariem ķerto.

Turklāt, viņš sprieda, iespēja tikties ar žurnālistiem liek justies visai privileģētam. Gaidīdams, kamēr ziņa tiek nodota Bestam, viņš prātoja, vai ir pareizi rīkojies, ierazdamies personiski. Varbūt būtu pieticis vien nosūtīt ziņojumu presei. Viņš pieglauda matus un satraukti sakārtoja žaketi.

Reiz viņu nekas nebija spējis satraukt. Tas bija pirms daudziem gadiem. Viņš bija skolas čempions distanču skriešanā, klases vecākais, debašu kluba vadītājs. Likās, ka viņam allaž ir lemts uzvarēt. Pēc tam viņš bija pievērsies mākslai. Jau kuro reizi Džūljens savās neveiksmēs vainoja to muļķīgo, neracionālo lēmumu. Kopš tā brīža viņš bija tikai zaudējis. Vienīgā balva, ko viņš ieguva, bija Sāra, un viņa izrādījās neīsta uzvara. Sāra un viņas zelta pildspalvas, viņš nodomāja. Džūljens aptvēra, ka spontāni klikšķina Parker slēdzi, un ielika pildspalvu atpakaļ žaketes kabatā, izmisīgi nopūzdamies. Viss viņas zelts un viņas mersedess, un viņas kleitas, un viņas sasodītais tēvs.

Uz marmora kāpnēm parādījās apbružātu Hush Puppies kurpju pāris un sāka šļūkt lejup. Pēc tam sekoja brūnas rupja auduma bikses bez iegludinātas vīles, un pa misiņa balustrādi pārslīdēja nikotīna iekrāsoti pirksti. Cilvēks, kas pavērās skatam, bija tievs un izskatījās diezgan nepacietīgs. Tuvodamies Džūljenam, viņš uzmeta skatienu zaļajai lapiņai, ko turēja rokā.

- Vai misters Bleks? - viņš vaicāja.

Džūljens sniedza roku. - Esiet sveicināts, mister Best.

Bests pielika pie sejas roku un pabīdīja prom garu melnu matu cirtu.

- Kā varu jums palīdzēt?

Džūljens paskatījās apkārt. Kļuva skaidrs, ka viņš netiks aicināts uz Bleķa kabinetu un viņam nepiedāvās apsēsties. Viņš apņēmīgi turpināja sarunu.

- Es drīzumā atvēršu Kingsroudā jaunu galeriju, - viņš sacīja. - Protams, kā London Magazine mākslas kritiķis jūs tiksiet uzaicināts uz pieņemšanu, bet es vēlējos ar jums aprunāties par galerijas mērķiem, ja iespējams.

Bests nevērīgi pamāja ar galvu. Džūljens apklusa, lai ļautu vīrietim uzaicināt viņu uz kabinetu. Bests joprojām klusēja.

- Ziniet, - Džūljens turpināja, - galerijas mērķis ir nesaistīties ar konkrētu skolu vai mākslinieku grupu, bet būt atvērtiem dažāda veida neatkarīgām kustībām - tādām, kas ir pārāk nepieņemamas esošajām galerijām. Jauniem māksliniekiem ar radikālām idejām. - Džūljens manīja, ka Bests jau sāk garlaikoties.

- Klau, ļaujiet man jūs uzaicināt uz kādu glāzīti.

Bests palūkojās pulkstenī. - Slēgts, - viņš sacīja.

- Nu, hm, varbūt tasi kafijas?

Bests atkal paskatījās pulkstenī. - Patiesībā, manuprāt, mums būtu lietderīgāk aprunāties, kad būsiet atvēris galeriju. Atsūtiet man to ielūgumu un ziņojumu presei, un tad paskatīsimies, vai varam atkal tikties.

- Ak tā. Nu labi, - Džūljens sacīja. Viņš bija apjucis.

Bests paspieda viņam roku. - Paldies, ka ienācāt, - žurnālists sacīja.

- Jā, - Džūljens pagriezās un devās prom.

Viņš gāja pa šauro ielu uz Flītstritu, prātodams, ko izdarījis nepareizi. Pilnīgi skaidrs, ka viņam nāksies pārdomāt savu ieceri personiski apmeklēt visus Londonas mākslas kritiķus. Viņš, iespējams, uzrakstīs un nosūtīs tiem nelielu eseju par Bleķa galerijas mērķiem. Viņi visi ieradīsies uz atvēršanu - varēs taču iedzert par brīvu, un viņi zinās, ka arī visi draugi būs klāt kā naglas.

Ak Dievs, viņš cerēja, ka tie ieradīsies uz pieņemšanu. Tā nu gan būtu izgāšanās, ja viņi neatnāktu!

Džūljens nespēja saprast, kā Bests var būt tik vienaldzīgs. Ne jau katru nedēļu un pat ne katru mēnesi Londonā tiek atvērta jauna mākslas galerija. Protams, kritiķiem jāapmeklē dažādas izstādes, un viņiem pārsvarā ir tikai pāris brīvu brīžu nedēļā. Tomēr viņiem vajadzētu vismaz uzmest ātru skatienu. Varbūt Bests bija sliktais. Cerams, ka vissliktākais. Viņš pasmaidīja, pēc tam noskurinājās par neapzināto vārdu spēli.[2]

Nekas vairs neritēja kā pa diedziņu. Džūljens atsauca atmiņā laiku, kad bija sācis zaudēt ķērienu. Domās iegrimis, viņš iestājās autobusa gaidītāju rindā un, rokas sakrustojis, stāvēja pie ietves malas.

Viņš bija nonācis mākslas skolā, kur atklāja, ka visiem pārējiem tikpat labi kā viņam izdodas ievērot ultrastilīgo, nevērīgi modīgo manieri, kas viņam bija tik ļoti noderējusi pēdējos pāris gadus privātskolā. Visi mākslas studenti zināja par Muddy Waters un Alenu Ginsburgu, Kirkegoru un am-fetamīniem, Vjetnamu un vadoni Mao. Vēl ļaunāk, viņi visi prata gleznot, bet Džūljens neprata.

Pēkšņi viņam vairs nebija ne stila, ne talanta. Taču viņš neatkāpās un pat nokārtoja eksāmenus. Tas gan nebija neko daudz devis. Viņš bija vērojis, kā patiesi talantīgi cilvēki, piemēram, Pīters Ašers, tiek Sleidā, turpretim viņam nācās dzīties pēc darba.

Autobusa gaidītāju rinda konvulsīvi izkustējās, un Džūljens, paskatījies augšup, ieraudzīja, ka pienācis viņa autobuss. Viņš ielēca tajā un uzskrēja augšstāvā.

Viņš jau bija sācis strādāt, kad satika Sāru. Sens skolasbiedrs, kas bija iesaistījies grāmatu izdevniecībā, piedāvāja viņam ilustrēt bērnu grāmatu. Nauda, ko viņš bija saņēmis avansā, ļāva izlikties Sāras priekšā par veiksmīgu mākslinieku. Kad viņa atklāja patiesību, bija jau par vēlu gan viņai, gan viņas tēvam.

Iekarojot Sāru, Džūljenam bridi bija licies, ka viņš ir atguvis veiksmi. Pēc tam viss bija kļuvis vēl ļaunāk. Džūljens izkāpa no autobusa, cerēdams, ka viņas nebūs mājās.

Māja atradās Fulemā, lai gan Sāra to uzstājīgi dēvēja par Celsiju. Māju bija nopircis viņas tēvs, un Džūljenam vajadzēja vien atzīt, ka vecais ķēms ir izdarījis labu izvēli. Tā bija neliela - ar trim guļamistabām, divām dzīvojamām istabām un kabinetu -, taču ultramoderna, visa vienā betonā un alumīnijā. Džūljens atslēdza parādes durvis un devās pa pakāpieniem uz galveno dzīvojamo istabu.

Trīs istabas sienas bija no stikla. Diemžēl viens milzīgais logs vērās uz ielu mājas priekšpusē un cits - uz ķieģeļu un priežkoka māju rindas galu. Bet pagalma pusē pa logu pavērās skats uz nelielu dārziņu, ko kārtibā uzturēja uz pusslodzi darbā pieņemts dārznieks, kas lielāko daļu divdesmit stundu darba nedēļas pavadīja, smēķēdams ar roku tītas cigaretes un pļaudams mauriņu ap pastkastes stabu. Un tagad pēcpusdienas saulesgaisma rotaļīgi lija pār istabu, tīkami izgaismodama mēbeļu zeltaini brūno samtu.

Vienu no zemajiem, platajiem krēsliem rotāja Sāras garais ķermenis. Džūljens pieliecās un pavirši noskūpstīja sievu uz vaiga.

- Labrīt, - viņa sacīja.

Džūljens apspieda kārdinājumu palūkoties pulkstenī. Viņš zināja, ka jau ir pieci pēcpusdienā, bet viņa bija piecēlusies tikai ap pusdienlaiku.

Džūljens apsēdās sievai pretim. Sāra paraustīja plecus. Viņai labajā rokā bija cigarete un kreisajā - glāze. Viņa neko nedarīja. Džūljens nespēja vien beigt brīnīties par viņas spēju neko nedarīt stundu pēc stundas.

Sāra pamanīja, ka vīra skatiens pievērsts glāzei. - Gribi iedzert? - viņa vaicāja.

- Nē. - Viņš pārdomāja. - Labi, pievienošos tev.

- Es atnesīšu. - Viņa piecēlās un piegāja pie bāra. Izskatījās, ka viņa pievērš lielu vērību tam, kur liek soli. Lejot glāzē degvīnu, tas izšļakstījās uz lakotās bāra virsmas.

- Cik ilgi tu jau dzer? - viņš vaicāja.

- Žēlīgais Dievs! - viņa atbildēja. Zaimi no Sāras mutes skanēja nekrietni. Viņa bija sieviete, kas prot lamāties. - Nesāc tik atkal.

Džūljens apspieda nopūtu. - Piedod, - viņš sacīja. Viņš izņēma Sārai no rokām savu glāzi un iedzēra malku.

Sāra pārlika vienu kāju pār otru, ļaudama garajam halātam noslīdēt sānis, atsedzot slaidus, glītus lielus. Džūljens atminējās, ka viņš bija vispirms ievērojis tieši Sāras skaistās kājas. Līdz pat pleciem, viņš bija piedauzīgi stāstījis draugam tajā pirmajā ballītē. Un jau no paša sākuma viņš bija kā apsēsts ar viņas garo augumu - pat bez savām briesmīgajām platformas kurpēm viņa bija pāris collu garāka par Džūljenu.

- Kā gāja? - viņa vaicāja.

- Draņķīgi. Šķiet, ka mani pasūtīja.

- Ak vai. Nabaga Džūljens, viņu vienmēr pasūta.

- Manuprāt, mēs vienojāmies iztikt bez apvainojumiem.

- Labi.

Džūljens atsāka sarunu: - Es vienkārši nosūtīšu ziņojumus presei un cerēšu, ka tie žurnālisti parādīsies. Vajadzētu taisīt lielu ballīti.

- Kāpēc gan ne?

- Naudas dēļ, tāpēc. Zini, ko man vispār vajadzētu darīt?

- Mest visu pie malas.

Džūljens izlikās to nedzirdam. - Dot viņiem visiem siermaizes un izlejamo alu un tērēt naudu par gleznām.

- Vai tad neesi jau pietiekami nopircis?

- Es neesmu nopircis nevienu, - Džūljens atbildēja. - Trīs mākslinieki ir piekrituši izrādīt savus darbus komisijā; ja viņus nopirks, es dabūšu desmit procentus. Man patiesībā vajadzētu uzreiz nopirkt tos darbus. Tādējādi, ja mākslinieks nāktu modē, es iedzīvotos bagātībā. Tā tas notiek.

Iestājās klusums. Sāra nebilda ne vārda. Beidzot Džūljens sacīja: - Man vajadzīgi vēl kādi divi tūkstoši.

- Vai tu prasīsi tētim? - Balsi bija jaušams nicinājums.

- Es to nespēju, - Džūljens saguma dziļāk krēslā un norija lielu malku degvīna ar toniku. - Ne vien prasīt ir grūti, bet arī apzināties, ka viņš atteiks.

- Un pareizi vien ir. Jēziņ, es nesaprotu, kas viņam vispār lika dot naudu tavai nelielajai avantūrai.

Džūljens atteicās iesaistīties ķildā. - Es arī nesaprotu, - viņš sacīja. Viņš iedrošināja sevi pateikt to, ko vēlējās: - Klau, vai tu nevarētu sagrabināt pāris simtu?

Sāras acis iegailējās. - Tu stulbais, sīkais kretīn, - viņa sacīja. - Tu dabūji no mana tēva divdesmit tūkstošus, tu dzīvo mājā, ko viņš nopircis, tu ēd pārtiku, ko es pērku, un tad vēl prasi man naudu! Man tik tikko pietiek, lai izdzīvotu, un tu man gribi to atņemt. Jēziņ! - Viņa riebumā novērsās no vīra.

Taču Džūljens bija spēris izšķirīgo soli, viņam nebija ko zaudēt. - Paklau, tu varētu kaut ko pārdot, - viņš lūdzās. - Ar tavu mašīnu pietiktu, lai nevainojami iekārtotu galeriju. Tu tāpat ar to gandrīz nekad nebrauc. Vai arī kādas rotaslietas, ko tu nevalkā.

- Man no tevis metas slikti, - Sāra paskatījās uz Džūljenu, lūpas bija savilktas smīnā. - Tu nejaudā nopelnīt naudu, tu nejaudā gleznot, tu nejaudā vadīt sasodīto bilžu bodīti...

- Aizveries! - Džūljens bija pielēcis kājās, no dusmām nobālējis. - Izbeidz! - viņš kliedza.

- Tu taču zini, ko vēl tu nejaudā, vai ne? - viņa sacīja. Sāra nežēlīgi turpināja, bērdama brūcē sāli, lai tā no jauna asiņotu. - Tu nejaudā drāzties. -Pēdējo vārdu viņa izkliedza, trieca viņam sejā kā pļauku. Viņa piecēlās kājās Džūljena priekšā, atraisīja halāta jostu un ļāva apģērbam noslīdēt no pleciem uz grīdas. Viņa saņēma rokās savas krūtis, glāstīdama tās ar izplestajiem pirkstiem. Viņa paskatījās Džūljenam acīs.

- Vai tu to varētu tagad izdarīt? - Sāra liegi vaicāja. - Vai varētu?

Džūljens nespēja parunāt no dusmām un izmisuma. Mute palika pavērta pazemojuma niknumā.

Viņa uzlika vienu roku sev uz kaunuma kalna un pagrūda gurnus uz Džūljena pusi. - Pamēģini to izdarīt, Džūljen, - viņa sacīja tādā pašā pavedinošā toni. - Pamēģini dabūt to stāvus manis dēļ.

Džūljens reizē čukstēja un šņukstēja. - Ak tu maita, - viņš sacīja. - Esi nolādēta, tu maita.

Viņš noskrēja lejup pa pagalma kāpnēm uz iebūvēto garāžu, neciešamās ķildas sāpināts. Viņš piespieda slēdzi, atverot garāžas durvis, un iesēdās Sāras automašīnā. Viņa bija no tiem cilvēkiem, kas vienmēr atstāj aizdedzē atslēgu.

Viņš nekad nebija aizņēmies sievas automašīnu, negribēdams lūgties, bet tagad to izdarīja, ne mirkli nenožēlodams. Viņai gribot negribot nāksies ar to samierināties.

- Govs, - viņš sacīja, izbraukdams pa īso, stāvo piebraucamo ceļu un nogriezdamies uz ielas. Viņš devās uz dienvidiem, uz Vimbldonas pusi. Viņam būtu bijis jāpierod pie šiem ķīviņiem, viņam taču vajadzēja būt kaut kādai imunitātei. Taču pazīstamās zobgalības ar gadiem dzēla aizvien stiprāk.

Sāra ir pie tā vainojama tikpat lielā mērā kā viņš, Džūljens nodomāja. Izskatījās, ka Sāra gūst no viņa impotences perversu baudu. Viņam bija nācies pārgulēt ar pāris meitenēm pirms Sāras. Džūljens nojauta, ka nav bijis izcils mīļākais, bet viņam vismaz izdevās paveikt to, ko no viņa gaidīja. Tas bija kaut kā saistīts tieši ar tām īpašībām, kas bija viņu piesaistījušas pie Sāras, - viņas ideālais slaidais augums, nevainojamās aristokrātiskās manieres, bagātā izcelsme.

Bet viņa būtu varējusi visu labot. Viņa zināja, kas ir darāms, un viņas spēkos to bija izdarīt. Pacietība, laipnība un nosvērta attieksme pret seksu būtu viņu jau sen izārstējusi. Bet Sāra bija viņam veltījusi tikai vienaldzību un nicinājumu.

Varbūt Sārai ir vajadzīgs impotents. Varbūt tas aizsargā viņu no seksa, apslēpj viņas trūkumus. Džūljens atmeta šo domu. Viņš vienkārši izvairījās no atbildības, uzveldams visu vainu viņai.

Viņš iebrauca sievastēva lielā nama pagalmā un apstājās uz rūpīgi nogrābtā grants ceļa lieveņa priekšā. Atbildot uz durvju zvanu, pie durvīm pienāca mājkalpotāja.

- Vai lords Kārdvels ir mājās? - viņš vaicāja.

- Nē, mister Blek. Viņš ir golfa klubā.

- Paldies. - Džūljens iesēdās automašīnā un brauca prom. Viņam būtu vajadzējis iedomāties, ka vecais zēns šādā jaukā vakarā varētu spēlēt golfu.

Viņš vadīja mersedesu uzmanīgi, neizmantodams paātrinājuma un likumu izbraukšanas stabilitātes iespējas. Automašīnas jaudlgums vēl jo vairāk izcēla viņa nemākulību.

Golfa kluba stāvvieta bija pilna. Džūljens atstāja automašīnu un iegāja kluba ēkā. Sāras tēva bārā nebija.

- Vai esat šovakar redzējis lordu Kārdvelu? - viņš vaicāja bārmenim.

- Jā. Viņš spēlē viens pats. Nu jau būs pie septītās vai astotās bedrītes.

Džūljens izgāja ārā un devās uz golfa laukumu. Viņš atrada lordu Kārdvelu pie devītās bedrītes.

Džūljena sievastēvs bija gara auguma cilvēks ar ļoti plāniem, sirmiem matiem. Viņš bija ģērbies vējjakā un dzeltenbrūnās biksēs, auduma naģene apsedza lielāko daļu viņa plikā galvvidus.

- Jauks vakars, - Džūljens sacīja.

- Jā gan. Ja jau reiz esi atnācis, vari man pienest nūjas, - Kārdvels ar vieglu sitienu trāpīja bedritē, paņēma bumbiņu un devās tālāk.

- Kā sokas ar galeriju? - viņš vaicāja, gatavodamies desmitajai bedrītei.

- Kopumā ļoti labi, - Džūljens atbildēja. - Remonts ir gandrīz pabeigts, un pašlaik es strādāju pie publicitātes.

Kārdvels sasprindzināja kājas, nostādīja bumbiņu un atvēzējās. Džūljens gāja viņam blakus pa īsi nopļauto joslu. - Taču, - Džūljens turpināja,

- tas viss maksā, un maksā daudz vairāk, nekā biju domājis.

- Saprotu, - Kārdvels vienaldzīgi sacīja.

- Lai nodrošinātu labu peļņu jau no paša sākuma, man vajadzētu pāris tūkstošu, lai nopirktu gleznas. Taču nauda tik ātri iziet, ka man to nebūs.

- Tad jau tev no paša sākuma būs jāievēro taupība, - Kārdvels sacīja.

- Tas nenāks par ļaunu.

Džūljens pie sevis nolamājās. Tieši no šādas sarunas gaitas viņš bija baidījies. Viņš sacīja: - Patiesībā es gribēju jautāt, vai jūs nebūtu ar mieru piešķirt man mazliet naudas. Tas nodrošinātu jūsu ieguldijumus.

Kārdvels atrada bumbiņu un apstājās domādams. - Tev vēl daudz jāmācās, kā vadīt biznesu, Džūljen, - viņš sacīja. - Es varbūt tieku uzskatīts par bagātu cilvēku, bet es nevaru tā vienkārši uzreiz atdot divus tūkstošus mārciņu. Es vairs nenieka nevarētu atļauties, ja tā dāļātu naudu. Taču, galvenais, tev jāprot vairot kapitālu. Nevar pieiet pie cilvēka un teikt: “Man maķenīt pietrūkst naudas, vai nevari aizdot pāris mārciņu.” Tev jāsaka, ka esi uzsācis tik labu darījumu, ka labprāt iesaistītu tajā ari viņu.

Baidos, ka vairs nevaru tev dot naudu. Es jau tā esmu tev aizdevis pretēji veselajam saprātam, bet, kas bijis - bijis.

Lūk, ko es darīšu. Tu gribi nopirkt dažas gleznas. Es esmu kolekcionārs, nevis mākslas dīleris, taču zinu, ka galerijas īpašniekam ir vajadzīgs talants tikt uz pēdām labiem atradumiem gleznu tirgū. Tiec uz pēdām pāris labiem atradumiem, un es tev aizdošu papildu kapitālu.

Viņš atkal pievērsās bumbiņai un sagatavojās sitienam. Džūljens drūmi pamāja ar galvu, pūlēdamies slēpt savu vilšanos.

Kārdvels izdarīja spēcīgu sitienu un vēroja, kā bumbiņa paceļas gaisā un nolaižas uz grīna malas. Viņš pagriezās pret Džūljenu.

- Es to tagad paņemšu, - viņš sacīja un uzlika golfa nūju somu uz pleca. - Zinu, ka neesi nācis, lai nestu manu somu. - Viņa runas maniere kļuva neciešami žēlīga. - Ej vien un atceries, ko teicu.

- Protams, - Džūljens sacīja. - Uz redzi. - Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz stāvvietu.

Džūljens sēdēja satiksmes sastrēgumā pie Vondsvorta tilta un prātoja, kā pārējā vakara laikā izvairīties no Sāras.

Viņš jutās savādi brīvs. Viņš bija ticis galā ar nepatīkamo darbu, ko vajadzēja izdarīt, un sajuta zināmu atvieglojumu, lai gan nebija neko panācis. Viņš gan nebija īsti cerējis, ka Sāra vai viņas tēvs aizdos naudu, tomēr viņam vajadzēja mēģināt. Viņš ari jutās pavisam bezatbildīgs pret Sāru. Viņš bija sastrīdējies ar sievu un paņēmis viņas automašīnu. Viņa būs nikna, un tur neko nevarēja darit.

Džūljens meklēja žaketes kabatā plānotāju, lai paskatītos, kurp varētu doties. Roka sataustīja papīra lapiņu, un viņš to izņēma no kabatas.

Satiksme atjaunojās, un Džūljens sāka braukt. Viņš mēģināja izlasīt, kas rakstīts uz lapiņas. Uz tās bija Samantas Vinakres vārds un adrese Izlingtonā.

Viņš atcerējās. Samanta bija aktrise un Sāras paziņa. Džūljens bija viņu pāris reižu saticis. Nesen viņa bija garāmejot ienākusi galerijā un interesējusies, vai viņš jau zina, ko izstādīs. Viņš atminējās šo gadījumu -tas bija noticis tajā dienā, kad ieradās nabaga Pīters Ašers.

Džūljens aptvēra, ka brauc uz ziemeļiem, garām pagriezienam uz mājām. Viņš labprāt apciemotu Samantu. Viņa bija ļoti skaista un talantīga, inteliģenta aktrise.

Tā patiešām bija draņķīga ideja. Viņa, iespējams, būs pavadoņu ielenkumā vai visu vakaru pavadīs kādās darījuma viesībās.

Tomēr patiesībā viņa neizskatījās pēc tādas, kam patiktu uzdzīve. Džūl-jenam tik un tā būs vajadzīgs šī apciemojuma iemesls. Viņš mēģināja kaut ko izdomāt.

Viņš brauca pa Pārkleinu, tika garām Oratoru stūrītim un devās uz Edžvērroudu, pēdīgi nogriezdamies uz Merilebonroudu. Viņš mazliet palielināja ātrumu, satraukts par šo visai neprātīgo mēģinājumu uzbāzties filmu zvaigznei. Merilebonroudu nomainīja Jūstonrouda, pēc tam viņš nogriezās pa kreisi pie kroga Angel.

Pēc pāris minūtēm viņš piestāja pie Samantas mājas. Tā izskatījās visai parasta - ne mūzikas trokšņu, ne aizsmakušu smieklu šaltis, ne gaismu spēles. Viņš nolēma izmēģināt laimi.

Džūljens izkāpa no automašīnas un pieklauvēja pie durvīm. Durvis atvēra Samanta pati, viņas mati bija ietīti dvielī.

- Sveiks, - viņa laipni sveicināja.

- Mūsu saruna pirms pāris dienām diezgan negaidīti pārtrūka, - Džūljens sacīja. - Braucu garām un iedomājos, ka varētu tevi uzaicināt uz kādu glāzīti.

Viņa plati pasmaidīja. - Cik brīnišķīgi negaidīti no tavas puses, - viņa smējās. - Es tieši prātoju, ko iesākt, lai nenāktos pavadīt visu vakaru pie televizora. Nāc iekšā!

V

Anitas soļi jautri atbalsojās uz ietves, viņai steidzoties uz Samantas Vinakres mājas pusi. Saule sildīja, bija jau pusdesmit. Ja paveiksies, Semija joprojām gulēs. Anitai bija jāsāk darbs deviņos, taču viņa bieži kavējās, un Semija to gandrīz nekad nepamanīja.

Pa ceļam viņa smēķēja, dziļi ievilkdama dūmu, izbaudīdama tabakas garšu un agrā rīta spirgtumu. Šorīt viņa bija izmazgājusi savus garos, gaišos matus, pienesusi mātei tasi tējas, pabarojusi jaunāko brālīti no pudelītes un izvadījusi pārējos bērnus uz skolu. Viņa nebija nogurusi, jo viņai bija tikai astoņpadsmit, bet pēc desmit gadiem varēs dot visus četrdesmit.

Jaunais mazulis mātei bija sestais, neskaitot to vienu, kas nomira, un dažus spontānos abortus. Vai tad vecais neko nezināja par kontracepciju, viņa prātoja, vai ari viņam bija vienalga? Ja viņš būtu mans virs, tad gan viņš zinātu.

Gerijs zināja visu par izsargāšanos, taču Anita vēl nebija viņam atdevusies, vēl ne. Semija uzskatīja, ka viņa rīkojoties vecmodīgi, likdama puisim gaidīt. Varbūt Semijai taisnība, bet Anita zināja, ka tas nav ne uz pusi tik labi, ja viens otram pa īstam nepatīk. Turklāt Semija runāja visādas muļķības.

Semija dzīvoja mājā ar terasi un pagrabstāvu, tā bija veca, bet labi atjaunota. Šajā Izlingtonas daļā diezgan daudz turīgo ļaužu bija atjaunojuši vecās mājas, un rajons sāka izskatīties visai glauns. Anita iegāja mājā pa parādes ieeju un klusām aizvēra aiz sevis durvis.

Viņa paskatījās priekšnama spoguli. Šodien nebija atlicis laika uzkrāsoties, bet viņas apaļā, sārtā seja tāpat izskatījās labi. Anita nelietoja daudz kosmētikas, ja nu vienīgi sestdienu vakaros, kad devās uz Rietum-londonu.

Spoguļa stiklā bija iegravēta gaišā alus reklāma, kaut kas līdzīgs kā Pentonvilroudas krogā. Tādēļ tajā nebija iespējams aplūkot visu seju, bet Semija sacīja, ka tas esot art deco. Vēl kaut kādas muļķības.

Anita vispirms ieskatījās virtuvē. Uz brokastu galda stāvēja pāris netīru trauku un uz grīdas dažas pudeles, bet tas ari bija viss. Paldies Dievam, pagājušajā naktī nav notikušas viesības.

Viņa novilka ielas apavus, izņēma no somas mokasīnkurpju pāri un uzvilka tās. Pēc tam devās uz pagrabstāvu.

Plašā dzīvojamā istaba ar zemajiem griestiem aizņēma visu ēkas pagrabstāvu. Tā bija Anitas mīļākā istaba. Pa šaurajiem logiem augstu sienās mājas priekšpusē un aizmugurē ieplūda maz gaismas, taču galveno apgaismojumu deva lampiņas, kas bija piestiprinātas pie plakātiem, nelielām abstraktām skulptūrām un ziedu vāzēm. Bloku grīdu sedza daudz dārgu paklāju, un mēbeles bija no Habitat.

Anita atvēra logu un ātri sakārtoja istabu. Viņa izbēra pelnu trauku saturu atkritumu tvertnē, izlīdzināja dīvāna spilvenus un izmeta dažus novītušus ziedus. Meitene paņēma no hromētā galdiņa divas glāzes, viena glāze oda pēc viskija. Samanta dzēra degvīnu. Anita prātoja, vai vīrietis joprojām ir pie Semijas.

Viņa devās atpakaļ uz virtuvi un apsvēra, vai paspēs nomazgāt traukus, pirms Semija pamostas. Nē, viņa izlēma, Semijai nedaudz vēlāk ir norunāta tikšanās. Taču viņai, iespējams, izdotos sakārtot virtuvi, kamēr Semija dzer tēju. Viņa uzlika tējkannu.

Anita iegāja guļamistabā un atvilka aizkarus, ielaizdama istabā saulesgaismu kā ūdeni no sagrauta aizsprosta. Spozme tūlīt pat pamodināja

Samantu. Bridi viņa gulēja nekustīgi, ļaudama izgaist pēdējām sapņu atmiņām jaunas dienas apjausmā. Pēc tam piecēlās sēdus un uzsmaidīja meitenei.

- Labrīt, Anita.

- Labrīt, Semija. - Anita padeva Semijai tējas tasi un apsēdās uz gultas malas, kamēr viņa to malkoja. Anita runāja ar koknejiešu pusaudžiem raksturīgo nazālo pieskaņu, un mātišķā rosīšanās pa māju lika meitenei izskatīties vecākai, nekā viņa patiesībā bija.

- Esmu sakārtojusi apakšstāvu un noslaucījusi putekļus, - viņa sacīja.

- Domāju atlikt trauku mazgāšanu uz vēlāku laiku. Vai tu kaut kur iesi?

- Mhm, - Samanta izdzēra tēju un nolika tasi blakus gultā. - Šodien piedalos scenārija apspriešanā. - Viņa parāva malā gultas veļu, piecēlās un devās uz vannas istabu. Tad iegāja dušā un ātri nomazgājās.

Kad Semija atgriezās, Anita klāja gultu. - Es atradu to scenāriju, - viņa sacīja. - To, kuru tu tonakt lasīji.

- 0, paldies, - Samanta pateicās. - Es nevarēju saprast, kur esmu to likusi. - Aptinusi apkārt milzīgo vannas dvieli, viņa piegāja pie rakstāmgalda, kas atradās pie loga, un paskatījās uz manuskriptu. - Jā, šis ir īstais. Ko gan es bez tevis iesāktu, meitenīt?

Anita darbojās pa guļamistabu, un Samanta žāvēja īsi apgrieztos matus. Viņa uzvilka krūšturi un biksītes un apsēdās pie spoguļa, lai uzkrāsotos. Šorīt Anita nebija tik runīga kā parasti, un Samanta nesaprata, kādēļ.

Viņai prātā ienāca kāda doma. - Vai tavi vidusskolas eksāmenu rezultāti jau ir pienākuši?

- Jā. Šorīt.

Samanta pagriezās. - Un kā tev ir veicies?

- Esmu nokārtojusi, - meitene strupi atbildēja.

- Vai labas atzīmes?

- Augstākais novērtējums angļu valodā.

- Tas ir lieliski, - Samanta iesaucās.

- Vai tad?

Samanta piecēlās un saņēma meitenes rokas savējās. - Kas noticis, Anita? Kādēļ tu nepriecājies?

- Tas taču neko nemaina, vai ne? Es varu strādāt bankā par divdesmit mārciņām nedēļā vai Brassey fabrikā par divdesmit piecām. Es to varu darīt arī bez vidusskolas eksāmeniem.

- Bet es domāju, ka tu gribi mācīties koledžā.

Anita aizgriezās. - Tās bija muļķīgas iedomas - sapnis. Es nevaru iet koledžā, tāpat kā nevaru lidot uz Mēnesi. Ko tu vilksi mugurā - balto Gatsby kleitu? - Viņa atvēra drēbju skapja durvis.

Samanta atgriezās pie spoguļa. - Jā, - viņa izklaidīgi atbildēja. - Zini, mūsdienās daudz meiteņu mācās koledžā.

Anita nolika kleitu uz gultas un izņēma baltas zeķbikses un kurpes.

- Tu taču zini, kā man iet mājās, Semij. Sencim te ir, te nav darba, tā nav viņa vaina. Mamma nevar daudz nopelnīt, un es, redzi, esmu vecākā. Man nāksies palikt mājās pāris gadu, līdz sīkie sāks kaut ko pelnīt. Patiesībā...

Samanta nolika lūpukrāsu un skatījās pāri savam atspulgam uz jauno meiteni, kas stāvēja viņai aiz muguras. - Kas tad?

- Es cerēju, ka tu mani paturēsi.

Samanta bridi neko neatbildēja. Meitenes vasaras brīvlaikā viņa bija pieņēmusi Anitu darbā par mājkalpotāju un saimniecības vadītāju. Viņas labi sapratās, un Anita izrādījās vairāk nekā noderīga. Taču Samanta nekad nebija iedomājusies, ka šī vienošanās varētu kļūt pastāvīga.

Viņa sacīja: - Manuprāt, tev jāmācās koledžā.

- Lai nu būtu, - Anita atbildēja. Viņa pacēla pie gultas nolikto tējas tasi un atstāja guļamistabu.

Samanta beidza krāsoties un uzvilka džinsus un kokvilnas kreklu, tad devās uz apakšstāvu. Kad viņa ienāca virtuvē, Anita uzlika uz nelielā galdiņa vārītu olu un kaudzi tostermaižu. Samanta apsēdās, lai brokastotu.

Anita ielēja divas tases kafijas un apsēdās viņai pretim. Samanta ēda klusēdama, pēc tam pastūma šķīvi malā un iemeta kafijā saharīna tableti. Anita izņ'ēma filtra cigareti un aizsmēķēja.

- Tā, paklausies, - Samanta sacīja. - Ja tev vajadzīgs darbs, es labprāt tevi algošu. Tu esi teicams palīgs. Bet tu nedrīksti atmest domu mācīties koledžā.

- Kāda jēga cerēt. Tas nav aktuāli.

- Lūk, ko es darīšu! Tu strādāsi pie manis, un es tev maksāšu tikpat, cik tagad. Semestra laikā tu apmeklēsi koledžu, bet brīvlaikā strādāsi te. Tu saņemsi algu visu gadu. Tādā veidā es nezaudēšu tevi un tu varēsi palīdzēt mātei un reizē arī studēt.

Anita skatījās viņā, acis izbrīnā iepletusi. - Tu esi tik laba, - viņa sacīja.

- Nē. Man ir daudz vairāk naudas, nekā esmu pelnījusi, un es to gandrīz nemaz netērēju. Lūdzu, piekriti, Anita. Es vismaz jutīšu, ka daru kādam labu.

- Mamma teiks, ka tā ir labdarība.

- Tev ir astoņpadsmit - tev nav jāklausa, ko viņa saka.

- Jā, - Anita pasmaidīja. - Paldies tev. - Viņa piecēlās un spontāni noskūpstīja Samantu. Viņai acīs bija asaras. - Cik labi jaunumi, - meitene sacīja.

Samanta piecēlās, juzdamās mazliet neērti. - Mans advokāts sagatavos papirus, lai tev tas būtu droši. Tagad man jāskrien.

- Es izsaukšu taksometru, - Anita sacīja.

Samanta devās uz augšstāvu apģērbties. Vilkdama īso kleitiņu, kas bija maksājusi vairāk nekā Anitas divu mēnešu alga, viņu pārņēma savāda vainas apziņa. Tas nav pareizi, ka ar šādu nelielu žestu viņa var izmainīt jaunas meitenes dzīvi. Viņa pēkšņi aptvēra, ka izdevumi būs niecīgi un tos, iespējams, neapliks ar nodokļiem. Tas nebija svarīgi. Viņa bija teikusi Anitai patiesību. Samanta pilnīgi mierīgi varētu atļauties milzīgu namu Sarejā vai villu Dienvidfrancijā - viņa gandrīz nemaz netērēja savus milzīgos ienākumus. Anita bija vienīgā pilnas slodzes mājkalpotāja, kas viņai jebkad bijusi. Viņa dzīvoja šajā pieticīgajā mājā Izlingtonā. Viņai nebija ne jahtas, ne automašīnas. Viņai nepiederēja ne zeme, ne eļļas gleznas, ne antīkas lietas.

Samantas domas pievērsās vīrietim, kas bija apciemojis viņu iepriekšējā vakarā, - kā viņu sauca? Džūljens Bleks. Viņš bija licis nedaudz vilties. Teorētiski visiem, kas Samantu apciemoja negaidīti, bija jābūt interesantiem cilvēkiem, jo visi domāja, ka būs jātiek cauri veselam baram drošībnieku, lai nokļūtu pie viņas, un garlaicīgākie nemaz to nemēģināja.

Džūljens bija izrādījies diezgan patīkams un zinošs savā jomā, proti, mākslā. Taču Samantai nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu, ka viņš nav laimīgs ar sievu un ir noraizējies par naudu. Un šie divi fakti noteica viņas attieksmi. Samanta bija skaidri likusi noprast, ka nevēlas tikt pavedināta, un viņš ari nebija mēģinājis. Abi bija iemalkojuši pāris glāzīšu, un viņš bija devies prom.

Samanta būtu varējusi atrisināt viņa problēmu tikpat viegli kā Anitas. Varbūt būtu vajadzējis iedot viņam naudu. Neizskatījās, ka viņš to būtu lūdzis, bet nebija šaubu, ka tā viņam vajadzīga. Varbūt viņa varētu atbalstīt māksliniekus. Bet mākslas pasaule ir tik pretencioza augstākās sabiedrības pasaule. Nauda tiek tērēta, neapjēdzot, ko tā nozīmē īstiem cilvēkiem - tādiem kā Anita un viņas ģimene. Nē, māksla nebija Samantas dilemmas risinājums.

Atskanēja durvju zvans. Viņa paskatījās pa logu. Uz ielas gaidīja taksometrs. Viņa paņēma scenāriju un devās lejā.

Samanta sēdēja ērtajā melnā taksometra aizmugurējā sēdeklī un šķirstija scenāriju, kas viņai būs jāapspriež ar savu aģentu un filmas producentu. Filmu plānoja saukt Trīspadsmitā nakts, un nosaukumam gan nebija lemts piesaistīt skatītājus, bet tas bija sīkums. Filma bija Šekspīra Divpadsmitās nakts versija, taču dialogi bija citi. Sižetā tika izmantota virkne lugā sastopamo netiešo norāžu uz homoseksuālismu. Orsino jāiemīl Cezario, pirms

tas atklāj, ka Cezario ir sieviete, un Olivija ir latenta lesbiete. Samantai, protams, tiks Violas loma.

Taksometrs pieturēja pie Vordorstrltas biroja, un Samanta izkāpa ārā, ļaudama durvju sargam samaksāt. Tika atvērtas visas durvis, kad viņa, tēlodama kinozvaigzni, devās iekšā. Džo Deiviss, Samantas aģents, sagaidīja viņu un aicināja savā kabinetā. Viņa apsēdās un uzreiz atslābinājās.

Džo aizvēra durvis. - Semija, iepazīsties, tas ir Villijs Raskins.

Gara auguma cilvēks, kas, Samantai ienākot kabinetā, bija piecēlies un sniedza roku. - No sirds priecājos iepazīties, mis Vinakre, - viņš sacīja.

Abi vīrieši bija tik krasi atšķirīgi, ka izskatījās komiski. Džo bija maza auguma, dūšīgs un plikpaurains, Raskins - gara auguma, ar bieziem, melniem matiem, kas sniedzās pāri ausīm, viņš valkāja brilles un runāja ar patīkamu amerikāņu akcentu.

Vīrieši apsēdās, un Raskins piedāvāja Samantai cigareti no plānas etvijas; viņa atteicās.

Džo ierunājās: - Semija, es esmu paskaidrojis Villijam, ka mēs vēl neesam pieņēmuši galīgo lēmumu par scenāriju, mēs joprojām apspriežamies.

Raskins pamāja ar galvu. - Manuprāt, satikties tik un tā ir lietderīgi. Varam apspriest, vai, jūsuprāt, scenārijā ir kādi trūkumi. Un man, protams, būtu interesanti dzirdēt jūsu viedokli.

Samanta pamāja ar galvu, sakopodama domas. - Mani tas interesē, -viņa sacīja. - Ideja ir veiksmīga, un filmas scenārijs ir labi uzrakstīts. Man tas likās patiešām smieklīgs. Kādēļ jūs neiekļāvāt dziesmas?

- Valoda nav piemērota tādai filmai, kādu mēs grasāmies uzņemt, -Raskins paskaidroja.

- jā. Bet jūs varējāt uzrakstīt jaunas un likt labam rokmūziķim piemeklēt melodiju.

- Tā ir laba ideja, - Raskins pārsteigts atbildēja, veltīdams Samantai cieņpilnu skatienu.

Viņa turpināja: - Varbūt pārtaisīt ākstu par ķertu popdziedātāju, tādu kā Keita Mūna tēlu?

Džo iejaucās: - Villij, tas ir kādas britu popgrupas bundzinieks.

- Jā, zinu, - Raskins atbildēja. - Man tas patik. Tūlīt pat sākšu pie tā strādāt.

- Ne tik strauji, - Samanta iebilda. - Tas ir sīkums. Manuprāt, filmai piemīt kāds svarīgāks trūkums. Tā ir laba komēdija. Punkts.

- Piedodiet, kādēļ tas ir trūkums? - Raskins vaicāja. - Es jūs nesaprotu.

- Es ari ne, Sema, - Džo piebilda.

Samanta sarauca pieri. - Ši doma ari man pašai vēl nav pavisam skaidra. Vienkārši filma neko nevēsta. Tā nepauž nekādu ideju, tā neko nemāca, tā neatklāj nekādu jaunu uzskatu - ziniet, kaut kas tāds.

- Nu, filma pauž domu, ka sieviete var izlikties par vīrieti un veiksmīgi tikt galā ar vīrieša pienākumiem, - Raskins iebilda.

- Tas varbūt bija revolucionāri sešpadsmitajā gadsimtā, bet vairs ne.

- Un tajā ir redzama brivdomlga attieksme pret homoseksualitāti, ko varētu uzskatīt par audzinošu.

- Nē, nav, - Samanta dedzīgi iebilda. - Tagad pat televīzijā ir atļauti joki par homoseksualitāti.

Raskins izskatījās manāmi aizvainots. - Atklāti sakot, es nesaprotu, kā tas, ko jūs vēlaties, ir iekļaujams šādā parastā komerciālā komēdijā. - Viņš aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

Džo izskatījās nelaimīgs. - Semij, saulīt, šī ir komēdija. Tai jāliek cilvēkiem smieties. Un tu gribi piedalīties komēdijā, vai ne?

- Jā, - Samanta sacīja. - Piedodiet, ka tik nežēlīgi izturos pret jūsu scenāriju. Ļaujiet man vēl mazliet padomāt, labi?

Džo sacīja: - Jā, dodiet mums vēl pāris dienu, labi, Vilij?

- Protams, - Raskins atbildēja. - Violas lomai neviens nav tik piemērots kā mis Vinakre. Bet, ziniet, šis ir labs scenārijs, un es gribu sākt filmēšanu. Man driz nāksies meklēt alternatīvas.

- Klausieties, aprunāsimies pēc nedēļas, labi?

- Norunāts.

Samanta sacīja: - Džo, es vēl kaut ko gribu ar tevi pārrunāt.

Raskins piecēlās. - Paldies, ka atnācāt, mis Vinakre.

Kad viņš bija prom, Džo no jauna aizsmēķēja savu cigāru. - Semija, vai tu spēj saprast, ka esmu ar šo visu diezgan neapmierināts?

- Jā, spēju.

- Zini, labi scenāriji gadās reti. Tu vēl visu sarežģī, liekot man sameklēt tev komēdiju. Ne jau kaut kādu komēdiju, bet mūsdienīgu, kas interesētu bērnus. Es tev vienu sameklēju, tajā tev ir brīnišķīga loma, bet tu sāc žēloties, ka tajā nav vēstījuma.

Samanta piecēlās un piegāja pie loga, skatīdamās uz šauro Soho ielu. Viens furgons apstājoties bija bloķējis ielu un izveidojis satiksmes sastrēgumu. Kāds šoferis, izskrējis uz ielas, lamāja furgona vadītāju, kurš ignorēja apsūdzības un turpināja izkraut papīru kādam birojam.

- Nerunā tā, it kā vēstījums varētu būt tikai avangarda izrādēs ārpus Brodvejas, - viņa sacīja. - Filma var kaut ko vēstīt un ari tad gūt komerciālus panākumus.

- Ne visai bieži, - Džo atbildēja.

- Nebaidos no Virdžīnijas Vulfas, Nakts tveicē, Detektīvs, Pēdējais tango Parīzē.

- Neviena no tām neienesa tik daudz naudas kā Dzelonis.

Samanta aizgriezās no loga, nepacietīgi pamezdama ar galvu. - Kuru

tas interesē? Tās bija labas filmas, kuras vērts uzņemt.

- Es tev pateikšu, kurus tas interesē, Semija. Producentus, rakstniekus, operatorus, producentu grupu, kinoteātru īpašniekus, vietu ierādītājas un filmu izplatītājus.

- Jā, - Samanta izklaidīgi sacīja. Viņa atgriezās pie sava krēsla un atzvēlās tajā. - Vai tu palūgsi advokātam kaut ko izdarīt, Džo? Es gribu sastādīt līgumu. Pie manis par mājkalpotāju strādā kāda meitene. Es viņu uzturēšu koledžas laikā. Līgumā jānorāda, ka es maksāšu viņai trīsdesmit mārciņu nedēļā trīs gadus ar nosacījumu, ka viņa semestra laikā mācās un brīvlaikā strādā pie manis.

- Protams. - Viņš pierakstīja informāciju bloknotā uz rakstāmgalda.

- Tas ir ļoti cēlsirdīgi, Semija.

- Velns. - Izdzirdot lamas, Džo sarauca uzacis. Samanta sarija: - Viņa taisījās palikt mājās un strādāt rūpnīcā, lai palīdzētu uzturēt ģimeni. Viņai ir gudra galva, bet ģimene nevar iztikt bez viņas pelnītās naudas. Tas ir nepiedodami, ka dažiem tā jādzīvo, kamēr citi pelna tik, cik mēs ar tevi. Viņai es varu palīdzēt, bet pārējiem tūkstošiem bērnu tādā situācijā?

- Tu nevari viena pati atrisināt visas pasaules problēmas, saulīt, - Džo bezrūpīgi atbildēja.

- Neesi tik sasodīti augstprātīgs, - viņa atcirta. - Es esmu zvaigzne -man vajadzētu runāt par to. Man vajadzētu izkliegt to no jumtu korēm -tas nav taisnīgi, šī nav taisnīga sabiedrība. Kādēļ es nevaru taisīt filmas, kas par to runā?

- Dažādu iemeslu dēļ - pirmām kārtām tu tās nevarētu izplatīt. Mums jātaisa laimīgas filmas vai aizraujošas filmas. Mums jāļauj cilvēkiem uz pāris stundām atslēgties no problēmām. Neviens nevēlas iet uz kino, lai skatītos, cik grūti klājas vienkāršiem cilvēkiem.

- Varbūt man nevajadzētu būt aktrisei.

- Un kas tad tu būsi? Sociālā darbiniece - un atklāsi, ka nespēj palīdzēt cilvēkiem, jo jātiek galā ar pārāk daudziem gadījumiem, un visiem tik un tā vajag tikai naudu. Žurnāliste - un teiksi to, ko liek redaktors, nevis to, ko pati domā. Rakstīsi dzeju un dzīvosi nabadzībā. Politiķe - un pieļausi kompromisus.

- Tādēļ, ka visi ir tik ciniski kā tu, nekas netiek izdarīts.

Džo uzlika rokas Samantai uz pleciem un sirsnīgi saspieda tos. - Semija, tu esi ideāliste. Tu esi palikusi ideāliste daudz ilgāk nekā mēs pārējie. Tādēļ es tevi cienu - es tevi mīlu.

- Ak, beidz ar tām savām ebreju šovbiznesa glupibām, - viņa sacīja, tomēr maigi uzsmaidīja aģentam. - Labi, Džo, es vēl padomāšu par šo scenāriju. Tagad man jāiet.

- Es izsaukšu taksometru.

Tas bija viens no stilīgajiem, plašajiem Naitsbridžas dzivokliem. Tapešu dizains bija neskaidrs, anonīms, polsterējums - brokāta, mēbeles - antīkas. Uz balkonu atvērtie divviru logi ielaida dzīvokli silto nakts gaisu un attālu satiksmes troksni. Apkārt valdīja elegance un garlaicība.

Tieši tādas bija arī viesības. Samanta tur atradās tāpēc, ka namamāte bija viņas sena draudzene. Viņas mēdza kopā iepirkties, dažreiz ieradās viena pie otras uz tēju. Samanta nodomāja, ka šis neregulārās tikšanās neatklāj, cik lielā mērā viņas ar Mēriju ir attālinājušās kopš teātra laikiem.

Mērija bija apprecējusies ar biznesmeni, un vairums viesu bija viņas vira draugi. Daži vīrieši bija ģērbušies smokingos, lai gan vienīgais cienasts bija kanapē maizītes. Visi iesaistījās briesmīgās tukšās sarunās. Nelielā grupiņa ap Samantu piedalījās ieilgušā diskusijā par vārākām necilām grafikām, kas karājās pie sienas.

Samanta smaidīja, lai slēptu garlaikotības izteiksmi sejā, un malkoja šampanieti. Tas pat nebija īpaši labs vīns. Viņa pamāja ar galvu vīrietim, kurš runāja. - Staigājoši miroņi. Viņi visi! Ar vienu izņēmumu. Toms Kopers pret pārējiem bija kā diena pret nakti.

Viņš bija spēcīga auguma vīrietis Samantas vecumā, lai gan tumšajos matos jau vīdēja sirmas šķipsnas. Viņš bija ģērbies rūtainā strādnieku kreklā un džinsos ar ādas jostu. Viņam bija lielas rokas un kājas.

Toms uztvēra Samantas skatienu pāri istabai, un kuplās ūsas izstiepās pār lūpām smaidā. Viņš kaut ko nomurmināja pārim, ar kuru bija kopā, un nāca uz Samantas pusi.

Samanta pavirzījās nost no grupas, kas apsprieda grafikas. Toms pieliecās Samantai pie auss un sacīja: - Esmu ieradies, lai atbrīvotu tevi no mākslas novērtēšanas nodarbības.

- Paldies. Tas man tiešām noderētu. - Viņi aizgriezās vēl mazliet un, lai gan joprojām atradās līdzās grupai, vairs nebija ar to saistīti.

- Man ir tādas aizdomas, ka tu esi svarīgākais viesis. - Viņš piedāvāja cigareti.

- Jā. - Viņa pieliecās pie šķiltavām. - Un kas tad tu esi?

- Galvenais strādnieku šķiras pārstāvis.

- Šīm šķiltavām gan nav nekā kopēja ar strādnieku šķiru. - Tās bija iegarenas, ar monogrammu un izskatījās tā, it kā būtu no zelta.

Viņš ierunājās ar izteiktu Londonas strādnieku akcentu: - Es ir speķu-lants, va’ ne? - Samanta iesmējās, un viņš pārgāja uz augstākās sabiedrības izrunu, vaicādams: - Vai vēl šampanieti, kundze?

Abi devās pie bufetes galda, kur Toms piepildīja Samantas glāzi un piedāvāja uz neliela šķīvja izkārtotos krekerus ar kaviāra piciņu vidū. Viņa pakratīja galvu.

- Ak, nu labi. - Viņš iemeta mutē uzreiz divus.

- Kā tu pazīsti Mēriju? - Samanta vaicāja, ziņkāres dzīta.

Viņš atkal plati pasmaidīja. - Tu gribi zināt, kā viņa ir sapinusies ar tādu rupekli kā es? Mēs abi apmeklējām Klēras kundzes šarma skolu Romfordā. Manai mātei tas prasīja asinis un sviedrus, un asaras, lai sūtītu mani tur reizi nedēļā. No manis tāpat nevarēja sanākt aktieris.

- Ar ko tu nodarbojies?

- Es taču tev teicu, vai ne? Esmu spekulants.

- Es tev neticu. Manuprāt, tu esi arhitekts vai jurists, vai kaut kas tamlīdzīgs.

Viņš izņēma no kabatas plānu kārbiņu, atvēra to un uzlika uz rokas divas zilas kapsulas.

- Tu arī netici, ka šīs ir narkotikas, vai ne?

- Nē.

- Vai esi mēģinājusi amfetamīnus?

Samanta atkal pakratīja galvu. - Tikai hašišu.

- Tev vajag tikai vienu, ņem. - Vīrietis iespieda viņai rokā kapsulu.

Samanta vēroja, kā viņš norij trīs uzreiz, uzdzerdams šampanieti. Viņa

ielika ovālo kapsulu mutē, pakampa no savas glāzes lielu malku un norija to ar grūtībām. Kad kapsulu vairs rīklē nejuta, viņa sacīja: - Redzi? Nekas nenotiek.

- Pagaidi pāris minūtes, drīz tu sāksi raut nost drēbes.

Viņa piemiedza acis. - Vai tādēļ tu mani pierunāji?

Toms atkal ierunājās ar koknejiešu akcentu: - Es tur pat tuvumā nav bijis, inspektor.

Samanta sāka rosīties, sizdama ar kāju nedzirdamas mūzikas ritmā.

- Saderam, ka ari tu laistos lapās, ja es tā darītu, - viņa sacīja un skaļi iesmējās.

Toms zinoši pasmaidīja. - Nu sākas.

Viņa pēkšņi jutās enerģijas pārpilna. Acis iepletās, un vaigos iesitās sārtums. - Man šī sasodītā ballīte apnikusi, - viņa sacīja nedaudz par skaļu. - Es gribu dejot.

Toms aplika viņai ap vidukli roku. - Ejam.

Otrā daļa. AINAVA

Mikipele neizskatās pec īstas peles, taču cilvēki nesūta laikrakstiem sašutuma pilnas vēstules par tās astes garumu.

E. H. Gombrihs, mākslas vēsturnieks

Vilciens lēnām ripoja caur Itālijas ziemeļiem. Brīnišķīgo saules spozmi bija nomainījis smagnējs, drēgns mākoņu slānis, un ainava bija miglaina un valga. Rūpnīcas un vīna dārzi mijās cits ar citu, izzuzdami dūmakā.

Dī pacilātais garastāvoklis ceļojuma laikā bija lēnām izsīcis. Viņa saprata, ka vēl nav neko atradusi, tikai ļāvusies intuīcijai. Ja meklējumu rezultāts nebūs glezna, tas, ko viņa ir atklājusi, būs derīgs vienīgi akadēmiskā darba zemsvītras piezīmei.

Dī sāka aptrūkties naudas. Viņa nekad nebija to lūgusi Maikam un nebija devusi viņam iemeslu uzskatīt, ka viņai to vajadzētu. Tieši pretēji, viņa vienmēr bija izlikusies, ka viņas ienākumi ir lielāki, nekā tie bija patiesībā. Tagad viņa nožēloja šo nevainīgo mānīšanos.

Dī pietika naudas, lai apmestos Livorno uz pāris dienām un atgrieztos mājās. Viņa novērsās no naudas lietu ikdienišķuma un aizsmēķēja cigareti. Dūmu mākulī viņa fantazēja, ko darītu, ja atrastu Modiljāni. Tas būtu sensacionāls sākums disertācijai par narkotiku un mākslas attiecībām.

Labi padomājot, Modiljāni darbs varētu būt ko vairāk vērts - tas varētu kļūt par centrālo tematu rakstā par to, cik lielā mērā visu domas par Itālijas izcilāko divdesmitā gadsimta gleznotāju ir maldīgas. Tas noteikti izraisītu tik lielu interesi, lai aizsāktu pusduci akadēmisku strīdu.

Šis darbs pat varētu kļūt pazīstams kā Sleinas Modiljāni. Tas viņai atnestu slavu. Viņas karjera tiktu nodrošināta uz visu mūžu.

Tas gan varēja arī izrādīties vidēji labs zīmējums, kā simtiem citu, ko Modiljāni bija darinājis. Nē, tas bija gandrīz neiespējami - darbs tika atdots kā paraugs tam, kas rodas hašiša ietekmē.

Šim Modiljāni jābūt citādam, netradicionālam, apsteigušam savu laiku, pat revolucionāram. Ja nu tas ir kaut kas abstrakts - gadsimtu mijas Džeksons Poloks?

Mākslas vēstures pasaule zvanītu mis Dīlijai Sleinai un kolektīvi lūgtu norādīt ceļu uz Livorno. Viņai nāktos izdot ceļvedi, kurā konkrēti norādītu, kur darbs ticis atrasts. Vai arī viņa to varētu svinīgi nodot pilsētas muzejam. Vai aizvest uz Romu. Vēl viņa to varētu nopirkt un pārsteigt pasauli ar...

Jā, viņa to varētu nopirkt. Kas par ideju!

Pēc tam viņa to varētu aizvest uz Londonu.

- Ak Dievs, - viņa skaļi ierunājās. - Es to varētu pārdot.

Livorno izrādījās pārsteigums. DI bija iedomājusies, ka tā būs neliela tirgus pilsētiņa ar pusduci baznīcu, galveno ielu un kādu vietējo, kas zina visu par visiem un ir pavadījis šeit pēdējos 100 gadus. Viņas skatam pavērās pilsēta, visai līdzīga Kārdifai - ostas, rūpnīcas, tēraudlietuves un tūrisma apskates objekti.

Viņa pārāk vēlu atjēdzās, ka Livorno angliski tiek saukta par Leghornu un tā ir nozīmīga Vidusjūras osta un tūrisma mērķis. Atmiņā atausa neskaidras ainas no vēstures grāmatām - Musolini bija iztērējis miljonus ostas modernizēšanai, bet sabiedroto bumbvedēji to atkal iznicināja, pilsētai bija kaut kāds sakars ar Mediči, astoņpadsmitajā gadsimtā te bija notikusi zemestrīce.

Dī atrada lētu viesnīcu - augstu, balsinātu ēku terases vidū ar gariem arkveida logiem. Ielas pusē tai nebija dārza. Viņas istaba bija tukša, tīra un vēsa. DI izkrāmēja čemodānu, iekārdama abas vasaras kleitas skapī ar žalūzijām. Viņa nomazgājās, uzvilka džinsus un sporta apavus un devās uz pilsētu.

Dūmaka bija pagaisusi, un agrā pievakare bija silta. Mākoņu slānis sāka izzust, un virs jūras varēja redzēt rietošo sauli. Vecas sievietes priekšautos, ar taisniem sirmiem, pakausī sasietiem matiem stāvēja uz lieveņiem, vērodamas pasauli.

Tuvāk pilsētas centram pastaigājās glīti itāliešu puiši iespīlētos, uz leju paplatākos džinsos un šauros kreklos, biezie, tumšie mati bija rūpīgi saķemmēti. Viens otrs uzmeta Dī skatienu, taču neviens netuvojās. Viņa aptvēra, ka puiši ir izrādīšanās objekti - drīzāk apskatīšanai, nevis aiztikšanai.

Dī bezmērķīgi klīda pa pilsētu, kavēdama laiku pirms vakariņām un apsvērdama, kā turpināt gleznas meklēšanu šajā milzīgajā pilsētā. Protams, tiem, kas zināja, kur atrodas glezna, nebija ne jausmas, ka tās autors ir Modiljāni, un tiem, kas zināja, ka tā ir Modiljāni glezna, ne prātā nevarēja ienākt, kur tā atrodas un kā to atrast.

Viņa šķērsoja vairākus skaistus, atklātus laukumus, ko rotāja agrāko karaļu statujas no laba vietējā marmora. Viņa nonāca Piazza Vittorio, platā alejā ar koku un zālienu joslām pa vidu. Viņa apsēdās uz zema mūra, lai apbrīnotu renesanses laika arkādes.

Paies gadi, iekams viņa paspēs apmeklēt katru māju un apskatīt katru veco gleznu bēniņos un krāmu tirgos. Meklēšanas teritoriju nebija iespējams sašaurināt, lai gan tas nozīmēja, ka veiksmes koeficients samazinās.

Beidzot sāka rasties idejas. DI piecēlās un mundri devās atpakaļ uz nelielo viesnīciņu. Viņa sāka sajust izsalkumu.

Viesnīcas īpašnieka ģimene aizņēma ēkas pirmo stāvu. Kad DI atgriezās, priekšnamā neviena nebija, tādēļ viņa pieklauvēja pie ģimenes dzīvokļa. Caur durvīm plūda mūzika un bērna balss, taču neviens neatsaucās.

DI atgrūda durvis vaļā un iegāja istabā. Tā bija dzīvojamā istaba ar pajaunām, neciešami bezgaumīgām mēbelēm. Stūri skanēja radio, kas pirkts sešdesmitajos gados. Televizora ekrānā kāds cilvēks plātīja muti, bez skaņas klāstīdams ziņas. Pa vidu istabai uz oranža neilona paklāja stāvēja neizteiksmīgs zviedru stila kafijas galdiņš, uz kura bija sakrauti pelnu trauki, laikrakstu kaudzes un grāmata mīkstos vākos.

Bērns, kas DI pie kājām spēlējās ar rotaļu automašīnu, nepievērsa viņai nekādu uzmanību. Viņa pārkāpa tam pāri. Viesnīcas īpašnieks ienāca pa otrām durvīm. Viņa milzīgais vēders liecās pāri zilo bikšu šaurajai plastmasas jostai, un mutes kaktiņā bija iesprausta cigarete, no kuras nokarājās bīstami garš pelnu stabiņš. Viņš ziņkāri nolūkojās uz Dī.

Itāliski viņa runāja ātri un tekoši: - Es pieklauvēju, taču neviens neatbildēja.

Vīrieša lūpas gandrīz neizkustējās, kad viņš vaicāja: - Ko gribat?

- Es vēlētos pieteikt sarunu ar Parīzi.

Viņš piegāja pie līkkājaina galdiņa un pacēla klausuli. - Pasakiet man numuru. Es pieteikšu.

Dī izņēma no krekla kabatas papīra lapiņu, uz kuras bija Maika dzīvokļa telefona numurs.

- Vai vēlaties runāt ar kādu konkrēti? - īpašnieks vaicāja. DI noraidoši pakratīja galvu. Maiks, visticamāk, vēl nebūs atgriezies, bet, iespējams, ka dzīvoklī būs mājkalpotāja - kad viņi bija prom, tā ieradās, kad vien vēlējās.

Vīrietis izņēma no mutes cigareti un pateica klausulē dažus teikumus. Viņš nolika klausuli un sacīja: - Jāpagaida pāris minūšu. Vai apsēdīsieties?

Dī muskuļi pēc staigāšanas nedaudz sūrstēja. Viņa pateicigi iegrima gaiši brūnajā ādas imitācijas atzveltnes krēslā, kurš izskatījās pēc tāda, kas varētu būt pirkts kādā mēbeļu veikalā Lūisemā.

īpašniekam likās, ka jāpaliek kopā ar Dī - pieklājības pēc vai baidoties, ka viņa varētu nozagt kādu no porcelāna dekoriem uz kamīna dzegas. Viņš vaicāja: - Kas jūs atvedis uz Livorno - vai sēravoti?

Jaunā sieviete negrasījās izstāstīt visu patiesību. - Es gribu apskatīt gleznas, - viņa atbildēja.

- Ak tā, - viņš uzmeta skatienu sava dzīvokļa sienām. - Mums te ir daži labi darbi, vai ne?

- Jā, - Dī atbildēja noskurinoties. Ierāmētās drūmās grafikas pie visām sienām pārsvarā attēloja vīriešus ar oreolu ap galvu. - Vai katedrālē ir mākslas glabātava? - viņa vaicāja, iedomādamās par vienu no savām idejām.

Viņš papurināja galvu. - Katedrāli kara laikā sabombardēja. - Viesnīcnieks jutās nedaudz neērti, atgādinot faktu, ka viņa valsts ir karojusi pret DI valsti.

Viņa mainīja sarunas tematu: - Es gribētu apmeklēt Modiljāni dzimšanas vietu. Vai jūs zināt, kur tā ir?

Durvis parādījās viesnīcas īpašnieka sieva un veltīja vīram garus, agresīvus teikumus. Viņa runāja ar pārāk stipru akcentu, un Dī nevarēja teikto saprast. Vīrietis atbildēja sarūgtinātā toni, un sieva pazuda.

- Modiljāni dzimšanas vieta?

- Es nezinu, - viņš atbildēja, izņēma no mutes cigareti un iemeta to jau pilnajā pelnu traukā. - Bet mums ir pārdošanā tūrisma ceļveži, varbūt tie palīdzēs?

- Jā. Es paņemšu vienu.

Vīrietis izgāja no istabas, un Dī vēroja bērnu, kas joprojām bija iegrimis noslēpumainajā, saistošajā rotaļā ar automašīnu. Viesnīcas īpašnieka sieva šķērsoja istabu, pat nepaskatījusies uz Dī. Pēc brīža viņa atgriezās. Viņa nebija laipna namamāte, par spīti vīra draudzīgumam vai, iespējams, tā dēļ.

Iezvanījās telefons, un DI pacēla klausuli. - Saruna ar Parīzi, - operatore sacīja.

Ierunājās sieviete: - Hallo?

Dī pārgāja uz franču valodu: - Ā, Klēra, vai Maiks vēl nav atpakaļ?

- Nē.

- Pieraksti, lūdzu, manu numuru un pasaki, lai viņš piezvana, - viņa nolasīja no telefona aparāta numuru un nolika klausuli.

Pa to laiku bija atgriezies viesnīcas īpašnieks. Viņš padeva Dī nelielu, spīdīgu brošūru ar nobružātiem stūriem. Dī izņēma no kabatas pāris monētu, prātodama, cik reižu šī brošūra ir jau pārdota viesiem, kas to pēc tam atstājuši numuriņā.

- Man jāpalīdz sievai klāt vakariņu galdus, - vīrietis sacīja.

- Es nu iešu. Paldies.

Dī šķērsoja priekšnamu un devās uz ēdamistabu, kur apsēdās pie neliela, apaļa galdiņa ar rūtainu galdautu. Viņa pavērās uz tūrisma ceļvedi. “Sanleopoldo Lazareto ir viens no brīnišķīgākajiem Eiropā,” DI lasīja. Viņa pāršķīra lapu. “Neviens viesis nedrīkstētu palaist garām izdevību apskatīt slaveno Kvatro Mori bronzu.” Viņa šķīra tālāk. “Modiljāni sākumā dzīvoja via Roma un vēlāk via Leonardo Cambini 10.”

Viesnīcas īpašnieks ieradās ar šķīvi nūdeļu zupas, un Dī viņam veltīja platu, priecīgu smaidu.

Pirmais mācītājs bija jauns un pavisam īsi apgriezto matu dēļ izskatījās pēc pusaudža. Brilles tērauda rāmjos balstījās uz smalka, gara deguna, un

garīdznieks ar nervozu žestu nepārtraukti slaucīja uzsvārcī rokas, it kā susinātu no plaukstām sviedrus. Dī klātbūtnē viņš izskatījās sasprindzis, kā jau cilvēks, kas devis šķīstības zvērestu, taču viņš vēlējās palīdzēt.

- Mums šeit ir daudz gleznu, - draudzes gans sacīja. - Kapenēs viena velve ir pilna ar tām. Neviens tur nav bijis gadiem ilgi.

- Vai es varētu apskatīties? - Dī vaicāja.

- Protams. Es gan šaubos, vai jūs tur atradīsit ko vērtīgu, - sarunādamies baznīcas ailē, mācītājs nepārtraukti vērās pāri Dī, it kā būtu satraucies par iespēju, ka varētu ienākt kāds draudzes loceklis un ieraudzīt viņu tērgājam ar jaunu meiteni. - Nāciet līdzi, - viņš sacīja.

Svētais tēvs aizveda Dī pa aili līdz durvīm šķērsjomā un tālāk lejup pa spirālveida kāpnēm.

- Vai mācītājs, kas šeit kalpoja aptuveni 1910. gadā, interesējās par gleznām?

Vīrietis paskatījās augšup uz Dī un nekavējoties novērsās. - Man nav ne jausmas, - viņš atbildēja. - Es esmu trešais vai ceturtais kopš tā laika.

Dī gaidīja kāpņu apakšā, līdz viņš aizdedza sveci uz sienas plaukta. Dī koka tupeles atbalsojās uz akmens plāksnēm, kad viņa, pieliecot galvu, caur zemu arku sekoja mācītājam velvē.

- Te būs, - mācītājs sacīja. Viņš iededza vēl vienu sveci. Dī paskatījās apkārt. Uz grīdas kaudzē un atbalstītas pret sienu bija redzamas vismaz simt gleznas. - Tā, man nāksies jūs te pamest, - viņš sacīja.

- Liels paldies. - Dī pagaidīja, līdz viņš aizšļūc*prom, un pēc tam paskatījās uz gleznām, apspiezdama nopūtu. Šī doma viņai bija ienākusi prātā iepriekšējā dienā - viņa apmeklēs baznīcas Modiljāni divu dzīvesvietu tuvumā un jautās pēc vecām gleznām.

Zem bezpiedurkņu kleitas Dī bija pavilkusi kreklu, lai apslēptu rokas, -stingri katoļi neatļauj baznīcā uzturēties ar atsegtām rokām - un, ejot pa pilsētu, bija ļoti sakarsusi. Taču kapenēs likās patīkami vēss.

Dī pacēla no kaudzes pirmo gleznu un pavērsa to pret sveci. Bieza putekļu kārta uz stikla apslēpa audeklu zem tā. Viņai bija vajadzīga slotiņa.

Dī palūkojās apkārt, meklēdama kaut ko piemērotu. Protams, nekā tāda nebija. Viņai nebija ari kabatlakatiņa. Nopūzdamās viņa novilka biksītes. Būs jāiztiek ar tām. Tagad vajadzēs īpaši uzmanīties, lai mācītājs, kāpjot pa kāpnēm, neatrastos zemāk par viņu. Dī pie sevis klusu ieķiķinājās un noslaucīja no gleznas putekļus.

Tā bija pavisam viduvēja eļļas glezna, kas attēloja Svētā Stefana mocības. Dī nosprieda, ka tā varētu būt apmēram simt divdesmit gadus veca, lai gan gleznota vēl senākā stilā. Ornamentiem rotātais rāmis bija vērtīgāks nekā pati glezna. Parakstu nevarēja salasīt.

Viņa nolika gleznu uz grīdas un pacēla nākamo. Tā nebija tik putekļaina, taču tikpat nevērtīga.

Dī apskatīja mācekļus, apustuļus, svētos, mocekļus, svētās ģimenes, Svēto Vakarēdienu, krustā sišanu un dučiem tumšacainu, melnmatainu Kristu. No senajiem putekļiem krāsainās biksītes bija kļuvušas melnas. Viņa darbojās metodiski, rūpīgi kraudama notīrītās gleznas citu uz citas un izskatīdama vienu putekļiem klāto kaudzi, pirms ķērās klāt nākamajai.

Pagāja viss rīts, bet Modiljāni starp šīm gleznām nebija.

Notīrījusi un nolikusi malā pēdējo rāmi, Dī atļāvās no sirds nošķaudīties. Putekļainais gaiss no trieciena neganti novibrēja. Viņa nopūta sveci un devās augšup uz baznīcu.

Mācītājs nebija atrodams, tādēļ Dī atstāja kārbā ziedojumu un izgāja saulesgaismā. Viņa izmeta netīrās biksītes pirmajā atkritumu tvertnē - atkritumu savācējiem tās liks palauzīt galvu.

Dī paskatījās kartē un sāka doties uz otras mājas pusi. Kaut kas viņai nedeva mieru, kaut kas, ko viņa zināja par Modiljāni - par viņa jaunību vai ģimeni, vai kaut ko citu. Dī sasprindzināja visus spēkus, lai atsauktu atmiņā šo domu, bet tas līdzinājās konservētu persiku tvarstīšanai šķīvī -doma bija pārāk izvairīga, lai to notvertu.

Dī pagāja garām kādai kafejnīcai un aptvēra, ka pienācis pusdienlaiks. Viņa iegāja iekšā un pasūtīja picu un glāzi vīna. Ēdot viņa prātoja, vai Maiks todien varētu piezvanīt.

Viņa lēnām dzēra kafiju un smēķēja, nevēlēdamās pieredzēt vēl vienu mācītāju, vēl vienu baznīcu, vēl vairāk putekļainu gleznu. Viņa labi saprata, ka joprojām taustās tumsā, - izredzes atrast Modiljāni gleznu bija ārkārtīgi niecīgas. Apņēmības uzplūdā viņa nodzēsa cigareti un izgāja ārā.

Otrs mācītājs bija vecāks un nemaz nevēlējās būt izpalīdzīgs. Viņš sarauca sirmās uzacis virs piemiegtajām acīm par veselu collu, vaicādams:

- Kādēļ jūs vēlaties apskatīt gleznas?

- Tā ir mana profesija, - Dī paskaidroja. - Es esmu mākslas vēsturniece. -Viņa mēģināja pasmaidīt, bet tas mācītājam nepatika vēl vairāk.

- Ziniet, baznīca ir domāta dievlūdzējiem, nevis tūristiem. - Viņš it nemaz nemēģināja izlikties laipns.

- Es uzvedīšos ļoti klusu.

- Vienalga, mums te ir ļoti maz mākslas. Tikai tas, ko redzat pie sienām.

- Nu tad es vienkārši pastaigāšu, ja drīkst.

Mācītājs pamāja ar galvu. - Labi. - Viņš palika stāvam šķērsjomā, kamēr Dī ātri apstaigāja baznīcu. Tur nebija ko redzēt - viena vai divas gleznas mazajā kapelā. Viņa atgriezās baznīcas rietumu spārnā, pamāja ar galvu mācītājam un gāja prom. Varbūt tas domāja, ka viņa grasās kaut ko zagt.

Dī devās atpakaļ uz viesnīcu nomāktā garastāvoklī. Saule karsēja augstu pie debesīm, un tveicīgās ielas bija gandrīz tukšas. Traki suņi un mākslas vēsturnieki, Dī nodomāja. Šī pret pašu vērstā asprātība viņu neuzjautrināja. Viņa bija izspēlējusi pēdējo trumpi. Tagad meklējumus bija iespējams turpināt, vienīgi sadalot pilsētu kvartālos un pārmeklējot visas baznīcas.

Dī devās uz savu istabu un nomazgāja rokas un seju, lai tiktu vaļā no kapeņu putekļiem. Siesta bija vienīgais iespējamais veids, kā izturēt šo dienas daļu. Viņa izģērbās un apgūlās šaurajā vienvietīgajā gultā.

Aizverot acis, atkal sāka kremst sajūta, ka viņa ir kaut ko piemirsusi. Viņa mēģināja atcerēties visu, ko mācījusies par Modiljāni, taču tas nebija daudz. Dī iesnaudās.

Kamēr Dī gulēja, saule šķērsoja zenītu un lēja pa atvērto logu spilgtu gaismu, karstums sviedrēja kailo ķermeni. Dī nemierīgi kustējās, laiku pa laikam saviebdama gareno seju. Gaišie mati izjuka un lipa pie vaigiem.

Viņa strauji pamodās un pielēca sēdus. Galva tveicē pulsēja, taču viņa tam nepievērsa uzmanību. Viņa cieši vērās sev priekšā, it kā būtu piedzīvojusi atklāsmi.

- Es gan esmu muļķe! - Dī iesaucās. - Viņš taču bija ebrejs!

Dī patika rabīns. Viņš bija jauka pārmaiņa pēc svētajiem vīriem, kas spēja pret viņu izturēties tikai kā pret aizliegto augli. Rabīnam bija draudzīgas, brūnas acis un sirmas šķipsnas melnajā bārdā. Viņu interesēja Dī meklējumi, un viņa izstāstīja visu patiesību.

- Vecais vīrs Parīzē teica “mācītājs”, un es spriedu, ka tas ir bijis katoļu priesteris, - viņa paskaidroja. - Es piemirsu, ka Modiljāni ģimene bija sefardu ebreji un diezgan ortodoksāli.

Rabīns pasmaidīja. - Tā, es zinu, kam tika atdota glezna! Mans priekšgājējs šeit bija visai ekscentrisks, kā jau rabīns. Viņu interesēja viss - zinātniskie eksperimenti, psihoanalīze, komunisms... Viņš tagad, protams, ir miris.

- Diez, vai starp viņa mantām bija arī gleznas?

- Nezinu. Viņš mūža nogalē saslima un pameta pilsētu. Viņš pārbrauca uz ciematu Poljo, pie Adrijas jūras. Es gan tad biju ļoti jauns - es viņu pat skaidri neatceros. Bet, šķiet, viņš pāris gadu nodzīvoja pie māsas Poljo, pirms nomira. Ja glezna joprojām eksistē, tā ir pie viņas.

- Viņa jau būs mirusi.

Rabīns iesmējās. - Protams. Ak vai, jūs, jaunkundz, esat uzņēmusies sarežģītu uzdevumu. Taču viņai, iespējams, bija pēcteči.

Dī paspieda rabīnam roku. - Pateicos par jūsu laipnību, - viņa sacīja.

- Priecājos palīdzēt. - Izskatījās, ka viņš tā arī domā.

Dī nepievērsa uzmanību sāpošajām kājām, dodamās atpakaļ uz viesnīcu. Viņa izstrādāja plānu - vajadzēs izīrēt automašīnu un aizbraukt uz šo ciematu. Viņa izlēma doties ceļā no rīta.

Dī vēlējās kādam to pastāstīt. Pavēstīt labās ziņas. Viņa atcerējās, ko bija darījusi iepriekš, kad šādi jutās. Viņa iegāja veikalā un nopirka pastkarti.

Dī rakstīja:

“Dārgā Semija!

Šīs ir tādas brīvdienas, par kādām vienmēr esmu sapņojusi! īstas dārgumu medības!! Es dodos uz Poljo meklēt pazudušu Modiljāni!!!

Ar sveicienu,

D.”

Viņa sameklēja kabatā sīknaudu, nopirka pastmarku un nosūtīja pastkarti. Pēc tam aptvēra, ka nepietiek naudas, lai īrētu automašīnu un šķērsotu valsti.

Tas bija neprāts - viņa bija uz pēdām gleznai, kuras vērtība svārstās no piecdesmit līdz simts tūkstošiem mārciņu, bet nevarēja atļauties noīrēt automašīnu. Tas bija pagalam bēdīgi.

Vai viņa var prasīt naudu Maikam? Sasodīts, nē, viņa nepazemosies. Varbūt viņa varētu likt noprast, kad viņš piezvanīs. Ja piezvanīs - Maika ceļojumi ārzemēs nenotika pēc konkrēta grafika.

Viņai jāatrod nauda citādi. Māte? Viņa bija turīga, bet Dī jau sen nebija viņai veltījusi pietiekami daudz laika. Viņai nebija tiesību prasīt mātei naudu. Tēvocis Čārlzs?

Bet tam visam vajadzēja laiku. Dī kāroja turpināt meklējumus.

Tuvodamās viesnīcai pa šauro ielu, viņa pamanīja pie tās tēraudzilu mersedesu. Vīrietim, kas stāvēja atspiedies pret to, bija pazīstami melnas cirtas.

Dī sāka skriet. - Maik! - viņa priecīgi iesaucās.

II

Džeimss Vaitvuds apstādināja savu volvo šaurajā Izlingtonas ieliņā un izslēdza dzinēju. Viņš ielika vienā kabatā jaunu paciņu Players un sērkociņu kastīti un otrā - jaunu pierakstu bloknotu un divas lodīšu pildspalvas. Viņš sajuta pazīstamo satraukumu - vai viņa būs labā garastāvoklī? Vai viņa pateiks kaut ko citēšanas vērtu? Iesāpējās kuņģa čūla, un Vaitvuds nolamājās. Viņš bija intervējis burtiski simtiem zvaigžņu - šī intervija ne ar ko neatšķirsies.

Viņš aizslēdza automašīnu un pieklauvēja pie Samantas Vinakres mājas durvīm. Tās atvēra apaļīga gaišmate.

- Džeimss Vaitvuds, Evening Star.

- Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņš sekoja meitenei priekšnamā. - Kā jūs sauc?

- Anita. Es te tikai strādāju.

- Priecājos iepazīties, Anita, - viņš laipni pasmaidīja. Ar zvaigznes pavadoņiem vienmēr ir lietderīgi būt labās attiecībās.

Anita aizveda viņu uz pagrabstāvu. - Misters Vaitvuds, no Star.

- Sveiks, Džimij, - Samanta bija saritinājusies uz Habitat dīvāna, ģērbusies džinsos un kreklā. Kājas bija basas. Viņai pretim no vairākiem Bang&Olufsen skaļruņiem plūda Klio Leina dziesma. - Semija.

Viņš šķērsoja istabu un paspieda Semijai roku.

- Sēdies, jūties kā mājās. Kas notiek Flītstrītā?

Vaitvuds iemeta viņai klēpī laikrakstu, pirms apsēdās atzveltnes krēslā.

- Šodienas lielais notikums ir tas, ka lords Kārdvels pārdod savu mākslas kolekciju. Tagad tev ir skaidrs, kāpēc mēs to saucam par tukšo sezonu. -Viņš runāja ar Dienvidlondonas akcentu.

Anita vaicāja: - Vai vēlaties kaut ko iedzert, mister Vaitvud?

Žurnālists paskatījās uz meiteni. - Es neatteiktos no glāzes piena. - Viņš paplikšķināja sev pa vēderu.

Anita devās prom. Samanta vaicāja: - Joprojām mokies ar čūlu?

- Tā ir kā inflācija. Pēdējā laikā var vienīgi cerēt, ka to izdosies nedaudz mazināt. - Viņš spalgi iesmējās. - Vai neiebilsti, ka smēķēju?

Vaitvuds vēroja Samantu, atvērdams cigarešu paciņu.

Viņa bija vienmēr bijusi tieva, bet tagad seja likās iekritusi. Acis izskatījās milzīgas, un tas nebija kosmētikas panākts efekts. Viņa bija sevi apķērusi ar vienu roku un turēja cigareti otrā. Kamēr Vaitvuds visu vēroja, Samanta nodzēsa izsmēķi pilnajā pelnu traukā sev līdzās un nekavējoties aizsmēķēja jaunu cigareti.

Anita atnesa viņam glāzi piena. - Gribi iedzert, Semija?

- Lūdzu.

Džimijs slepus ieskatījās pulkstenī, bija 12.30. Viņš iesāņus pavērās uz degvīna un tonika daudzumu, ko Anita lēja glāzē.

Viņš ievaicājās: - Pastāsti man, kā sokas kino industrijā!

- Es plānoju to pamest. - Samanta paņēma no Anitas glāzi, un mājkalpotāja atstāja istabu.

- Augstā debess, - Džimijs izvilka bloknotu un noņēma pildspalvai vāciņu. - Kādēļ?

- Patiesībā nav jau nekā daudz ko teikt. Man šķiet, ka filmas man ir devušas visu, ko vien var dot. Darbs man liekas garlaicīgs un galarezultāts - triviāls.

- Vai tam ir kāds konkrēts iemesls?

Viņa pasmaidīja. - Tu uzdod labus jautājumus, Džimij.

Vaitvuds cerīgi paskatījās un pamanīja, ka viņa smaida - nevis viņam, bet kādam pie durvīm. Viņš pagriezās un ieraudzīja ienākam istabā liela auguma vīrieti džinsos un rūtainā kreklā. Vīrietis pamāja Džimijam ar galvu un apsēdās blakus Samantai.

Viņa sacīja: - Džimij, vēlos tevi iepazīstināt ar Tomu Koperu, vīrieti, kas ir pārvērtis manu dzīvi.

Džo Deiviss piespieda sava Quantum rokaspulksteņa uzvelkamo atslēgu un paskatījās izgaismotajos sarkanajos ciparos uz melnās ciparnīcas -0955. Piemērots laiks, lai piezvanītu Londonas vakara laikrakstam.

Džo pacēla klausuli un uzgrieza numuru. Labu bridi pagaidījis, līdz savieno ar laikrakstu, viņš vaicāja pēc Džeimsa Vaitvuda.

- Labrīt, Džim, Džo Deiviss zvana.

- Draņķīgs rīts, Džo. Kādas baumas tu šorīt atkal izplati?

Džo spēja iztēloties bojātos zobus, ko žurnālists atsedza smaidot, - viņi abi izlikās viens otru naidīgi izzobojam, lai slēptu faktu, ka abi dara visu iespējamo, lai viens otru izmantotu. - Nekas īpaši interesants, - Džo sacīja.

- Jauna zvaigzne saņem nelielu lomiņu, tas arī viss. Vēl ari tas, ka Leila D’Abo ir galvenajā lomā Londonas Palladium.

- Tā vecā, savu laiku nospēlējusī govs? Kad tas notiks, Džo?

Džo pasmaidīja, zinādams, ka šoreiz ir uzvarējis. - 21. oktobri, vienu vakaru.

- Sapratu. Līdz tam laikam viņa būs pabeigusi to otršķirīgo filmu, - kur tas bija? Ealing Studios?

- Holivudā.

- Jā. Tā, kas vēl ir sastāvā?

- Nezinu. Tev nāksies pajautāt Palladium. Tev viņiem būs ari jāpajautā, vai tā ir taisnība, ka viņa saņems piecdesmit tūkstošus par šo piedalīšanos, jo es tev to neesmu teicis.

- Nē, neesi.

- Vai no tā sanāks materiāls?

- Es darīšu, ko varēšu, tavā labā, veco zēn.

Džo atkal pasmaidīja. Ja materiāls bija pietiekami labs, lai nokļūtu laikrakstā, Vaitvuds vienmēr izlikās, ka ir izdarījis aģentam personisku pakalpojumu. Ja materiāls nebija pietiekami labs, žurnālists tā arī pateica.

Vaitvuds sacīja: - Tā, vai esi to pavēstījis ari opozīcijai?

- Vēl ne.

- Vai ļausi mums to publicēt pirmajiem?

- Kā personisku pakalpojumu tev, Džim, - jā. - Džo atgāzās ādas krēslā, juzdamies kā uzvarētājs. Tagad žurnālists bija viņam parādā. Džo bija guvis pārsvaru.

- Starp citu, kas notiek ar tavu zilacaino meiteni?

Džo pēkšņi iztaisnojās. Vaitvudam tomēr bija slepenais trumpis. Džo centās, lai viņa sacītais izklausītos nevērīgi: - Ar kuru?

- Džo, cik no viņām es šonedēļ esmu intervējis? Ar to izkāmējušo, mis Vinakri, protams.

Džo sarauca pieri. Sasodītā Semija. Viņš aizstāvējās: - Es jau gribēju tev jautāt, kā gāja.

- Man ir lielisks materiāls - “Samanta Vinakre atstāj kino”. Vai viņa tev nav teikusi?

Apžēliņ, ko tā Semija ir sastāstījusi reportierim. - Starp mums runājot, Džim, viņai pašlaik iestājies savāds periods.

- Izskatās, ka smags. Ja viņa noraida tādu scenāriju kā Trīspadsmitā nakts, viņa pavisam nopietni domā aiziet.

- Izdari sev pakalpojumu - neliec to rakstā. Viņa pārdomās.

- Priecājos dzirdēt. Es tik un tā to izlaidu.

- Kādu virsrakstu tu izmantoji?

- “Samanta Vinakre saka: “Esmu iemīlējusies.”” Derēs?

- Paldies, Džim. Uz drīzu tikšanos. Klau, pagaidi, vai viņa pateica, kurā ir iemīlējusies?

- Viņu sauc Toms Kopers. Es viņu satiku. Izskatās pēc apķērīga puiša. Man vajadzētu pieteikties uz tavu darbu.

- Paldies vēlreiz!

- Paliec sveiks!

Džo ar blīkšķi nometa klausuli. Viņiem ar Vaitvudu atkal bija neizšķirts personisko pakalpojumu ziņā, bet tas bija mazākais no ļaunumiem. Kaut kas nebija kārtībā ar Semiju, ja viņa pateikusi reportierim, ka atsakās no scenārija, un nav informējusi pirms tam aģentu.

Džo piecēlās no rakstāmgalda un piegāja pie loga. Viņš vēroja ierasto satiksmes sastrēgumu - visas ielas garumā automašīnas bija atstātas pie dzeltenajām dubultlīnijām. Visi uzskata, ka viņu mašīna ir izņēmums, Džo nodomāja. Policijas inspektors pastaigājās, ignorēdams satiksmes pārkāpumus.

Pretējā ielas pusē agri cēlusies prostitūta piedāvājās uzvalkā tērptam pusmūža vīrietim. Striptīza klubā tika nestas kastes lēta šampanieša. Pie slēgtā kinoteātra ieejas kāds austrumnieks ar īsi apgrieztiem matiem, ģērbies uzkrītošā uzvalkā, pārdeva nelielu paciņu noplīsušai, netīrai meitenei,

kuras roka, pasniedzot banknoti, trīcēja. Viņas iekritusi seja un īsie mati nedaudz atgādināja Semiju. Ak kungs, ko lai iesāk ar Semiju?

Šis puisis bija atslēga visam. Džo devās atpakaļ pie rakstāmgalda un izlasīja bloknotā pierakstīto vārdu - Toms Kopers. ja Semija ir viņā iemīlējusies, viņa ir šā puiša ietekmē. Tādēļ tas noteikti ir šis Toms Kopers, kas vēlas, lai viņa visu pamestu.

Cilvēki algoja Džo, lai viņš palīdzētu tiem pelnīt naudu. Cilvēki ar talantu - Džo nekad to nebija spējis izprast, viņš vienīgi apzinājās, ka pašam tā nav. Tāpat kā Džo neprata tēlot, lai glābtu savu ādu, viņa klienti neprata nodarboties ar biznesu. Viņš lasīja līgumus, vienojās par cenām, deva padomus publicitātes kampaņām, meklēja labus scenārijus un labus režisorus - lai vadītu naivus, talantīgus cilvēkus cauri šovbiznesa pasaules džungļiem.

Viņa pienākums pret Semiju bija palīdzēt viņai taisīt naudu. Bet tas nedeva atbildi uz šo jautājumu.

Patiesībā aģents bija kas vairāk nekā tikai biznesmenis. Džo bija bijis gan tēvs, gan māte, gan mīļākais, gan psihiatrs - viņš bija pielicis plecu, kur izraudāties, izpircis klientus no cietuma, izmantojis kontaktus, lai atceltu apsūdzības par narkotiku lietošanu, un darbojies kā laulību konsultants. “Palīdzēt māksliniekiem taisīt naudu...” Šie vārdi nozīmēja daudz vairāk, nekā tie pauda skaļi.

Pa lielai daļai tā bija nepieredzējušu cilvēku aizsargāšana no haizivīm. Džo pasaule bija pilna haizivju - filmu producenti, kas var iedot aktierim lomu, saņemt kaudzi naudas par filmu un atstāt aktieri prātojam, kā samaksāt mēneša Iri; viltus guru, kas popularizē šarlatāniskas reliģijas, meditāciju, veģetārismu, misticismu vai astroloģiju un spēj izvilināt no zvaigznes pusi ienākumu; neprātīgas organizācijas un negodīgi darboņi, kas var pierunāt zvaigzni tos atbalstīt un pēc tam izmantot visu tās pub-licitāti, neraizējoties par pašas zvaigznes tēlu.

Džo baidījās, ka Toms Kopers ir viena no haizivīm. Viss notika pārāk strauji - šis puisis bija uzradies no nekurienes un pēkšņi sāka noteikt Semijas dzīvi. Virs viņai bija vajadzīgs, jauns aģents gan ne.

Džo pieņēma lēmumu. Viņš pārliecās pār galdu un piespieda zvanu. Ieskanējās mikrofons: - Jā, mister Deivis.

- Ienāc, lūdzu, nekavējoties, Endij.

Džo iemalkoja kafiju, kamēr gaidīja, bet tā bija jau atdzisusi. Endrū Fēr-holms - viņš izrunāja: Fērhems - bija apķērīgs puisis. Raugoties uz viņu, Džo atcerējās pats sevi. Mazpazīstama aktiera un neveiksmīgas koncert-pianistes dēls, viņš bija agri sapratis, ka nav talantīgs. Taču, šovbiznesa vīrusa inficēts, bija sācis nodarboties ar menedžmentu un pāris otršķirīgu

rokgrupu pārvērtis finansiālā veiksmē. Tieši tolaik Džo pieņēma viņu darbā par personīgo asistentu.

Endrū ienāca nepieklauvējis un apsēdās pie rakstāmgalda. Viņš bija izskatīgs jauneklis ar gariem, tīriem brūniem matiem, ģērbies uzvalkā ar platiem atlokiem un kreklā ar mikipeles rakstu. Krekla augšējā podziņa bija atpogāta. Viņš bija mācījies universitātē un apguvis augstākās sabiedrības izteiksmes veidu. Endrū bija noderīgs Džo aģentūrai - piešķīra tai mūsdienīgu tēlu. Viņa prāts un jauneklīgais stilīgums papildināja Džo pieredzi un plaši zināmo viltīgumu.

- Nepatikšanas ar Semiju Vinakri, Endij, - Džo sacīja. - Viņa pateikusi reportierim, ka ir iemīlējusies un pamet kino.

Endijs izbolīja acis. - Es vienmēr esmu teicis, ka tā čiksa ir dīvaina. Kas ir tas čalis?

- Viņu sauc Toms Kopers.

- Kas viņš ir, pie velna?

- Es gribu, lai tu to noskaidrotu, - Džo izplēsa no bloknota lapu un pasniedza to Endijam. - Cik vien ātri iespējams.

Endijs pamāja ar galvu un devās prom. Džo atviegloti nopūtās. Viņš jutās labāk, zinādams, ka Endijs nodarbojas ar šo problēmu. Par spīti šarmam un labajām manierēm, zēnam bija loti asi zobi.

Bija silts vakars, un mierīgajā gaisā virmoja vasaras smarža. Saulriets virs jumtu korēm iekrāsoja augstos, retos mākoņus sārtus. Samanta aizgriezās no pagrabstāva loga un piegāja pie bāra.

Toms uzlika spēlēt džeza ierakstu un atlaidās dīvānā. Samanta pasniedza viņam dzērienu un ieritinājās blakus. Viņš aplika savu lielo roku ap viņas sīkajiem pleciem un pielieca galvu, lai viņu noskūpstītu. Atskanēja durvju zvans.

- Lai zvana, - viņš sacīja un noskūpstīja Samantu uz lūpām.

Viņa pievēra acis un piespieda Toma lūpām savējās. Pēc tam viņa piecēlās. - Es tomēr likšu tev pagaidīt.

Pagāja daži brīži, pirms viņa pazina samta uzvalkā tērpušos neliela auguma vīrieti pie durvīm. - Džūljen!

- Sveika, Samanta. Vai neiztraucēju?

- It nemaz. Vai vēlies ienākt?

Viņa aizveda Džūljenu lejup pa kāpnēm. - Es tevi ilgi nekavēšu, - viņš atvainojās.

Džūljens apmulsa, ieraugot uz dīvāna Tomu. Samanta iepazīstināja:

- Toms Kopers, Džūljens Bleks. - Toma milzīgais stāvs pieliecās pie Džūl-jena, lai sarokotos. Samanta piegāja pie bāra. - Viskiju, vai ne?

- Paldies.

- Džūljenam pieder mākslas galerija, - Samanta sacija.

- Tas gan ir pāragri teikts. Es to vēl tikai atvēršu. Ar ko tu nodarbojies, Tom?

- Varētu teikt, ka esmu finansists.

Džūljens pasmaidīja. - Vai tu gadījumā nevēlētos ieguldīt mākslas galerijā?

- Nav mans lauciņš.

- Kas tad ir?

- Varētu teikt, ka es paņemu naudu no A un atdodu to B.

Samanta ieklepojās, un Džūljenam likās, ka par viņu zobojas. Viņš sacīja: - Patiesībā esmu ieradies galerijas darīšanās. - Viņš paņēma dzērienu, ko Samanta pasniedza, un vēroja, cik ērti viņa iekārtojas Tomam pie sāniem. - Es meklēju kādu pievilcīgu un interesantu cilvēku, kas būtu ar mieru atklāt galeriju. Sāra ieteica aprunāties ar tevi. Vai tu piekristu izdarīt mums šo pakalpojumu?

- Labprāt, bet jāpaskatās, vai tajā dienā man nav jābūt kaut kur citur. Vai varu tev vēlāk piezvanīt?

- Protams, - Džūljens izņēma no kabatas vizītkarti. - Te ir visa informācija.

Samanta paņēma vizītkarti. - Paldies.

Džūljens izdzēra glāzi tukšu. - Es jūs vairs netraucēšu, - viņš sacīja. Likās, ka viņam skauž. - Jūs izskatāties tik omulīgi. Priecājos iepazīties, Tom.

Džūljens apstājās pie durvīm un pamanīja pastkarti, kas bija uzsprausta uz termostata pie sienas. - Kas tad ir bijis Livorno? - viņš vaicāja.

- Sena draudzene. - Samanta piecēlās. - Man tevi ar viņu kādudien jāiepazīstina. Dī tikko ieguva grādu mākslas vēsturē. Skaties! - Viņa paņēma pastkarti, apgrieza to otrādi un parādīja Džūljenam. Viņš to izlasīja.

- Cik aizraujoši, - Džūljens sacīja, atdodams pastkarti. - Jā, es labprāt ar viņu iepazītos. Nevajag mani pavadīt. Uz redzēšanos!

Kad viņš bija prom, Toms vaicāja: - Kādēļ tu gribi atklāt viņa nožēlojamo galeriju?

- Viņa sieva ir mana draudzene. Augstdzimusī Sāra Lakstera.

- Un viņa ir meita...

- Lordam Kārdvelam.

- Tam, kas pārdod savu mākslas kolekciju?

Samanta pamāja ar galvu. - Jā, zini, viņas vēnās plūst eļļas krāsas.

Toms nesmaidīja. - Tas nu gan ir pavērsiens!

Viesības bija tajā pamiruma stadijā, kas iestājas vēlīnajās stundās pirms otrās elpas. Alkohola lietotāji kļuva nevīžīgi un pretīgi, un atturībnieki

sāka just paģiras. Viesi stāvēja bariņos, piedalīdamies sarunās, kas svārstījās no intelektuālām līdz komiski bezjēdzīgām.

Namatēvs bija filmu režisors, atgriezies no trimdas televīzijas reklāmās. Viņa sieva, gara auguma kalsna sieviete, kuras garā kleita gandrīz pilnībā atkailināja viņas nelielās krūtis, sagaidīja Samantu un Tomu un pieveda pie bāra. Filipīniešu bārmenis, kura acis bija aizmiglojis izdzertais alkohols, ielēja Samantai viskiju un iepildīja divas pudeles alus Toma kausā. Samanta uzmeta Tomam saltu skatienu - viņš nedzēra alu bieži, it īpaši pēcpusdienā. Viņa cerēja, ka Toms visu vakaru neizturēsies kā agresīvs strādnieku šķiras pārstāvis.

Namamāte tērgāja. Džo Deiviss pameta kādu grupiņu tālākajā istabas stūrī un pienāca klāt. Nopriecājusies, ka var būt brīva, namamāte devās atpakaļ pie vīra.

Džo sacīja: - Semija, tev jāiepazīstas ar misteru Iši. Viņš šovakar ir svarīgākais viesis un patiesais iemesls, kādēļ mēs piedalāmies šajās draņķīgajās viesībās.

- Kas viņš ir?

-Japāņu baņķieris, kas vēlas investēt britu kino industrijā. Viņš noteikti ir ķerts, tāpēc ari visi cenšas tikt viņam klāt. Nāc. - Viņš paņēma Samantu pie rokas un, pamājis ar galvu Tomam, aizveda aktrisi pie plikgalvaina vīrieša ar brillēm, kas nopietni sarunāja ar pusduci uzmanīgu klausītāju.

Toms no bāra vēroja iepazīstināšanu, pēc tam nopūta no alus putas un izdzēra puskausu. Filipīnietis nevērīgi noslaucīja bāra leti ar drāniņu. Viņš skatījās uz Tomu.

Toms sacīja: - Uz priekšu! Ierauj - es tevi nenosūdzēšu.

Bārmenis veltīja viņam smaidu, paķēra pustukšu glāzi no letes apakšas un pakampa lielu malku.

Atskanēja sievietes balss: - Kaut man pietiktu drosmes valkāt džinsus -tie ir daudz ērtāki.

Toms pagriezās un ieraudzīja neliela auguma meiteni mazliet pāri divdesmit. Viņas apģērbs bija uzkrītoša piecdesmito gadu imitācija - smail-purnu augstpapēžu kurpes, konusveida svārki, divrindu žakete. īsie mati bija atķemmēti atpakaļ, bet priekšpusē saslieti uz augšu.

Viņš sacīja: - Tie ir arī lētāki. Un Izlingtonā nenotiek daudz kokteiļ-viesību.

Viņa plati iepleta stipri iekrāsotās acis. - Vai tur jūs dzīvojat? Runā, ka strādnieku šķiras vīrieši sitot savas sievas.

- Jēziņ, - Toms nomurmināja.

Meitene turpināja: - Manuprāt, tas ir briesmīgi - ziniet, es neizturētu, ja vīrietis mani sistu. Nu vienīgi, ja viņš būtu patiešām jauks. Tad es varbūt neiebilstu. Vai jums patiktu sist sievieti? Mani, piemēram?

- Man ir kas cits, par ko raizēties, - Toms sacīja. Meitene neuztvēra viņa nicīgo toni. - Ja jums būtu kas nopietnāks, par ko domāt, jūs tagad te neizliktos par muļķi. Privilēģijas rada garlaicību, un garlaicība rada tādus tukšus cilvēkus kā jūs.

Beidzot viņš bija meiteni aizkaitinājis. - Ja jau jūs tā jūtaties, varbūt arī privileģētais alus sprūst jums rīklē. Ko jūs vispār šeit darāt?

- Es ari brīnos, - viņš iztukšoja glāzi un piecēlās. - Man nav vajadzīgas šādas ārprātīgas sarunas.

Viņš ar acīm meklēja Semiju, taču vispirms izdzirdēja viņas balsi. Viņa kliedza uz Džo Deivisu. Pēc brīža to jau vēroja visi.

Viņas seja bija piesarkusi, un tik dusmīgu Toms viņu vēl nebija redzējis.

- Kā tu uzdrošinies ievākt ziņas par maniem draugiem? - viņa auroja.

- Tu neesi mans sargeņģelis, tu esi mans sasodītais sūda aģents. Tu biji mans aģents, jo tagad esi atlaists, Džo Deivis. - Viņa iecirta vīrietim stipru pļauku un apsviedās apkārt.

Aģents kļuva zils no pazemojuma. Viņš sekoja Samantai, pacēlis dūri. Toms šķērsoja telpu ar diviem platiem soļiem. Viņš pagrūda Džo viegli, bet noteikti, tā ka aģents sazvāļojās uz papēžiem. Pēc tam Toms pagriezās un sekoja Samantai ārā pa durvīm.

Uz ielas viņa sāka skriet.

- Semija! - Toms sauca. Viņš skrēja meitenei pakaļ. Panācis viņu, Toms saķēra Samantu aiz rokas un apturēja.

- Kas noticis? - viņš vaicāja.

Samanta paskatījās uz viņu, acīs zibsnīja apjukums un dusmas. - Džo ir ievācis par tevi ziņas, - viņa sacīja. - Viņš teica, ka tev esot sieva, četri bērni un krimināla pagātne.

- Ak tā! - Toms cieši vērās viņai acīs. - Un ko tu domā?

- Kā lai es, sasodīts, zinu, ko domāt?

- Man bija nelaimīga laulība, un šķiršanās vēl nav galā. Pirms desmit gadiem es viltoju čeku. Vai tas kaut ko maina?

Samanta viņā bridi nolūkojās. Pēc tam piespieda seju viņa plecam. - Nē, Tom, nē.

Viņš ilgi turēja Samantu apskautu. Pēc tam sacīja: - Tās tik un tā bija draņķīgas viesības. Paņemsim taksometru.

Viņi devās uz Pārkleinu un tur pie kādas viesnīcas noķēra taksometru. Taksists veda viņus pa Pikadilī, Strendu un Flītstrītu. Toms lika apstāties pie kioska, kur jau tika pārdoti agrie rīta laikraksti.

Pabraucot zem Holbornas viadukta, sāka aust gaisma. - Paskaties, -Toms sacīja. - Lords Kārdvels par gleznām var dabūt miljonu mārciņu. -Viņš salocīja laikrakstu un paskatījās pa logu. - Vai zini, kā viņš ir ticis pie šīm gleznām?

- Pastāsti.

- Septiņpadsmitajā gadsimtā jūrnieki ziedoja dzīvību, lai atvestu viņam zeltu no Dienvidamerikas. Astoņpadsmitajā gadsimtā bērni mira fabrikās un pilsētu graustos, lai palielinātu viņa peļņu. Šajā gadsimtā viņš iesaistījās banku biznesā, lai palīdzētu citiem darīt to, ko pats bija darījis trīssimt gadus, - kļūt bagātiem uz nabadzīgo ļaužu rēķinu. Jēziņ, par miljons mārciņām varētu nopirkt labu apbūves gabalu Izlingtonā.

- Ko lai dara? - Semija izmisusi vaicāja.

- Grūti pateikt.

- Ja neviens viņam neatņems naudu, tas jāizdara mums.

- Ak tā?

- Tom, nopietni! Kādēļ ne?

Toms apskāva viņu. - Tiešām, kādēļ ne? Mēs nozagsim viņa gleznas, pārdosim tās par miljons mārciņām un uzcelsim dzīvojamo rajonu. Par pārējo aprunāsimies no rīta. Noskūpsti mani!

Samanta pielika lūpas pie Toma lūpām un tūlīt pat atrāvās. - Es runāju nopietni, Tom.

Viņš brīdi nolūkojās sievietes sejā. - Sasper jods, tā tik tiešām izskatās, -Toms sacīja.

III

Džūljens bija pamodies, bet vēl laiskojās pa gultu. Vēlā augusta nakts nepatīkami tveicēja. Guļamistabas logi bija atvērti, un viņš, lai gan nometis segu, joprojām svīda. Sāra gulēja gultas otrā pusē ar muguru pret viņu, kājas plati izpletusi. Vājajā rītausmas gaismā bija manāms viņas ķermeņa bālums, un pēcpuses neskaidrās kontūras iezīmējās kā izsmejošs aicinājums.

Džūljens izņēma no atvilktnes apakšbikses un uzvilka tās. Klusām aizvēris guļamistabas durvis, viņš šķērsoja priekšnamu, nokāpa lejup pa kāpnēm un caur dzīvojamo istabu iegāja virtuvē. Viņš piepildīja elektrisko tējkannu un ieslēdza to.

Vārdi uz pastkartes, ko viņš iepriekšējā vakarā bija lasījis Samantas dzīvojamā istabā, vēl un vēlreiz atausa atmiņā kā popdziesma, ko neizdodas aizmirst. “Es dodos uz Poljo meklēt pazudušu Modiljāni.” Šis teikums bija iespiedies viņa smadzenēs. Tieši tas, nevis karstums, turēja viņu nomodā.

Džūljenam bija jādodas meklēt pazudušo Modiljāni. Tieši tas viņam bija vajadzīgs - īsts atradums. Tas nostiprinātu viņa dīlera reputāciju un pievilinātu Bleķa galerijai ļaužu barus. Tas gan neatbilda galerijas politikai, taču tam nebija nozīmes.

Džūljens ielika krūzē tējas maisiņu un ielēja tajā verdošu ūdeni. Viņš bakstīja peldošo maisiņu, nogremdēdams to ar karoti un vērodams, kā tas atkal paceļas virspusē. Modiljāni bija viņa lieliskākā iespēja, bet viņam nebija ideju, kā to iegūt.

ja viņš atrastu gleznu, lords Kārdvels iedotu naudu tās pirkšanai. Sāras tēvs to bija apsolījis, un vecais muļķis vienmēr turēja vārdu. Taču vecis nešķirsies pat no penija, ja uz tā izdošanu mudinās pavieglas meitenes pastkarte. Un Džūljenam nebija naudas, lai dotos uz Itāliju.

Tēja bija iekrāsojusies biezā tumši brūnā tonī, un cietais ūdens virspusē veidoja putas. Viņš aiznesa to pie brokastu letes un apsēdās uz sola. Džūljens uzmeta skatienu virtuvei, trauku mazgājamai mašīnai, divdaļīgajai plītij, kas tika izmantota vienīgi olu vārīšanai, veļas mazgājamai mašīnai, ledusskapim un rindai sīkāku elektrisko sadzīves priekšmetu. Bija neciešami atrasties tik tuvu tādai bagātībai un netikt tai klāt.

Cik viņam vajadzētu? Lidmašīnas biļetei, viesnīcu rēķiniem, varbūt nelielam kukulim... Viss bija atkarīgs no tā, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai panāktu sievieti, kas parakstās “D”. Daži simti mārciņu - varbūt tūkstotis. Viņam vajadzēja dabūt naudu.

Malkodams tēju, viņš pārcilāja prātā iespējas. Viņš varētu nozagt kādu Sāras rotaslietu un ieķīlāt to. Tā gan iespējams iekulties nepatikšanās ar policiju. Vai ķīlu saņēmēji pieprasīja īpašumtiesību pierādījumu? Nē, tas nebija apspriežams. Viņam drīzāk piestāvētu viltot sievas čekus. Bet to viņa atklātu vēl ātrāk. Un abos gadījumos būtu riskanti izkrāpt tik lielu summu, kāda viņam nepieciešama.

Vajadzēs atrast ko tādu, kā viņai nepietrūks. Kaut ko viegli pārdodamu un ļoti vērtīgu.

Džūljens apsvēra, ka varētu braukt uz Itāliju ar automašīnu. Viņš bija sameklējis Poljo ģeogrāfisko nosaukumu rādītājā - ciemats atradās pie Adrijas jūras, Itālijas ziemeļos. Viņš varētu gulēt automašīnā.

Bet tādā gadījumā viņš nevarētu izskatīties eleganti, ja būtu jāiesaistās pārrunās. Un viņam tik un tā vajadzētu naudu degvielai, ēdienam un kukuļiem.

Viņš varētu sievai pateikt, ka brauc uz Itāliju ar automašīnu, un pēc tam to pārdot. Tad Sāra atklātu blēdīšanos, tiklīdz viņš atgrieztos, - tieši tad, kad būs vajadzīga nauda no viņas tēva. Viņš gan varētu samelot, ka automašīna ir nozagta.

Tieši tā. Viņš varētu samelot, ka automašīna ir nozagta, - un pārdot to. Sāra gribēs ziņot policijai un apdrošināšanas aģentūrai. Bet viņš varētu pateikt, ka ir to visu jau nokārtojis.

Pēc tam paies zināms laiks, iekams policija mašīnu it kā meklēs. Apdrošināšanas aģentūrai vajadzēs vairākus mēnešus, lai izmaksātu naudu. Kad Sāra atklātu Džūljena blēdišanos, viņa reputācija jau būtu stabila.

Viņš bija apņēmibas pilns mēģināt. Viņš brauks meklēt piemērotu servisa centru. Viņš ielūkojās rokaspulkstenī. Tas rādija pusdeviņi. Viņš devās atpakaļ uz guļamistabu, lai saģērbtos.

Džūljens atrada automašīnas reģistrācijas apliecību kādā atvilktnē virtuvē un atslēgas tur, kur bija tās atstājis iepriekšējā vakarā.

Vajadzētu kaut ko izdarīt, lai viss izskatītos ticami. Viņš sameklēja papīra lapu un neasu zīmuli un uzrakstīja Sārai zīmīti. “Paņēmu mašīnu. Būšu prom visu dienu. Darīšanas. Dž.”

Viņš nolika zīmīti blakus kafijas kannai virtuvē un devās lejup uz garāžu.

Pagāja vairāk nekā stunda, iekams Džūljens nokļuva pa Mailendroudu caur Vestendu un Sitiju Stretfordā. Satiksme bija blīva, un iela - bezcerīgi nepiemērota braukšanai. Sasniedzot Leitonstounas Hairoudu, skatam pavērās rinda lietotu automašīnu stāvvietu - pie veikaliem, pie degvielas uzpildes stacijām, viscaur gar ietvi.

Džūljens izvēlējās palielu stāvvietu uz stūra. Pie tās bija atstāts gandrīz jauns jaguāra modelis, un blakus pagalmā atradās virkne jaunu un kvalitatīvu automašīnu. Viņš iebrauca pagalmā.

Pusmūža vīrietis mazgāja liela forda vējstiklu. Viņam galvā bija ādas cepure un mugurā īss, atpogāts mētelis.

- Jūs gan esat agrais putniņš, - vīrietis laipni sacīja. Viņš runāja ar izteiktu īstendas akcentu.

Džūljens vaicāja: - Vai priekšnieks ir uz vietas?

Vīrieša izturēšanās kļuva manāmi atturīgāka. - Es tas būtu.

Džūljens pamāja ar roku uz automašīnu. - Cik jūs man piedāvātu par to?

- Iemainot?

- Nē, skaidrā.

Vīrietis vēlreiz paskatījās uz automašīnu, sarauca pieri un pakratīja galvu no vienas puses uz otru. - No šīm grūti tikt vaļā, - viņš sacīja.

- Tā ir brīnišķīga mašīna, - Džūljens protestēja.

Vīrietis joprojām izskatījās skeptiski noskaņots. - Cik veca tā ir, divi gadi?

- Astoņpadsmit mēneši.

Automašīnu dīleris lēnām apgāja ap automašīnu, pētīdams tās virsbūvi. Viņš novilka ar pirkstu pār skrāpējumu uz durvīm, rūpīgi apskatīja spārnus un pataustīja riepas.

- Tā ir brīnišķīga mašīna, - Džūljens atkārtoja.

- Varbūt, bet tas nenozīmē, ka es to varu pārdot, - vīrietis sacīja. Viņš atvēra vadītāja puses durvis un iesēdās pie stūres.

Džūljens bija izmisis. Patiešām smieklīgi! Viņš ļoti labi zināja, ka dīleris mersedesu var kaut vai iemainīt, ja ne pārdot savā stāvlaukumā. Runa bija par to, cik vīrietis piekristu maksāt.

- Es gribu skaidru naudu, - Džūljens sacīja.

- Es jums vēl itin neko neesmu piedāvājis, draugs, - tirgotājs atbildēja. Viņš pagrieza aizdedzes slēdzi, dzinējs iedarbojās. Dīleris to izslēdza, ļāva dzinējam apklust un atkal ieslēdza. Viņš to atkārtoja vairākas reizes.

- Nobraukums ir ļoti mazs, - Džūljens sacīja.

- Bet vai tas ir pareizais skaitlis?

- Protams.

Vīrietis izkāpa no automašīnas un aizvēra durvis. - Nezinu, - viņš sacīja.

- Vai gribat ar to izbraukt?

- Nē.

- Kā jūs, pie velna, varat zināt, cik tā ir vērta, ja neizbraucat?! - Džūljens eksplodēja.

Vīrietis saglabāja mieru. - Ar ko jūs nodarbojaties?

- Man pieder mākslas galerija.

- Labs ir. Es turēšos pie motoriem, un jūs turieties pie nolāpītajām gleznām.

Džūljens savaldījās. - Nu, vai jūs nosauksiet cenu?

- Es laikam varētu piedāvāt piecpadsmit simtus, bet tikai kā pakalpojumu jums.

- Tas ir smieklīgi! Jauna maksāja piecus vai sešus tūkstošus! - Dīleris triumfēja, to izdzirdot. Džūljens aptvēra: viņš ir atklājis faktu, ka nezina automašīnas sākotnējo cenu.

Dīleris vaicāja: - Es ceru, ka tā ir jūsu mašīna un varat to pārdot?

- Protams.

- Vai jums ir apliecība? - Džūljens izvilka to no iekškabatas un padeva dīlerim.

Tirgotājs sacīja: - Savāds vārds puisim - Sāra. - Tā ir mana sieva, -Džūljens izņēma vizītkarti un iedeva to dīlerim. - Šis ir mans vārds.

Vīrietis ielika vizītkarti kabatā. - Atvainojiet, ka vaicāju, bet viņa taču zina, ka jūs mašīnu pārdodat?

Džūljens pie sevis lādēja vīrieša izmanīgumu. Kā viņš uzminēja? Bez šaubām, viņš ir nojautis, ka notiek kaut kas aizdomīgs, ja mākslas dīleris ierodas īstendā, lai pārdotu gandrīz jaunu mersedesu par skaidru naudu.

Viņš sacīja: - Mana sieva nesen nomira.

- Lai būtu. - Dīleris acīmredzami neticēja šīm pasaciņām. - Nu, es jums jau teicu, par cik to novērtēju.

- Es nevaru to atdot par mazāk kā trim tūkstošiem, - Džūljens sacija, izrādīdams apņēmību.

- Sešpadsmit simti, tas ir augstākais, ko varu piedāvāt.

Džūljens izlēma, ka viņam jākaulējas. - Divi tūkstoši un piecdesmit.

Dīleris pagrieza muguru un devās prom.

Džūljenu pārņēma panika. - Labi, - viņš sauca pakaļ. - Divi tūkstoši.

- Sešpadsmit simti un piecdesmit, izlemiet.

- Skaidrā naudā?

- Kā vēl?

Džūljens nopūtās. - Lai notiek.

- Nāciet uz kabinetu.

Džūljens sekoja vīrietim pāri pagalmam uz vecu veikala ēku, kuras fasāde bija vērsta uz galvenā ceļa pusi. Viņš apsēdās pie noplukuša koka rakstāmgalda un parakstīja pārdošanas apliecību, kamēr dīleris atvēra vecu dzelzs seifu un noskaitīja tūkstoš seši simti piecdesmit mārciņas saņurcītās piecu mārciņu banknotēs.

Kad Džūljens taisījās prom, tirgotājs sniedza roku. Džūljens atteicās sarokoties un izgāja no kabineta. Viņš bija pārliecināts, ka ir aplaupīts.

Viņš devās rietumu virzienā, meklēdams taksometru. Viņš ļāva nepatīkamajam darijumam pagaist no prāta un sāka pat izjust piesardzīgu sajūsmu. Viņam vismaz bija nauda - tūkstoš seši simti piecdesmit mārciņas piecu mārciņu banknotēs! Ar to pietiks ceļojumam. Džūljens jutās tā, it kā jau būtu devies ceļā.

Viņš atkārtoja, ko teiks Sārai. Varētu sacīt, ka devās tikties ar dekoratoriem, - nē, tam jābūt kādam, ko viņa nepazīst. Mākslinieks no Stepnijas. Kā viņu sauca? Lai būtu Džons Smits - droši vien ir daudz cilvēku, kam vārdā Džons Smits. Viņš teiks, ka iegāja mājā un pēc stundas, kad iznāca ārā, automašīna bija pazudusi.

Aizmugurē piebrauca taksometrs un uzmirkšķināja, tas bija tukšs. Džūljens uzsvilpa un pamāja, taču tas neapstājās. Viņš apņēmās būt modrāks.

Viņam ienāca prātā, ka Sāra varētu piezvanīt policijai, kamēr viņš ir prom. Tad tik ies vaļā! Viņam nāksies nosaukt Sārai neesošu policijas iecirkni. Tuvojās taksometrs, un viņš to apturēja.

Džūljens izstiepa kājas aizmugurējā sēdeklī un pakustināja kurpēs ieautos kāju pirkstus, lai remdētu staigāšanas izraisītās sāpes. Pieņemsim, ka Sāra piezvanīs Skotlendjardam, kad atklās, ka tāds policijas iecirknis neeksistē. Viņi tai pateiks, ka nav saņēmuši iesniegumu par automašīnas zādzību.

Tuvojoties mājām, plāns likās aizvien pārgalvīgāks. Sāra varētu viņu apsūdzēt automašīnas zādzībā: Bet vai var apsūdzēt par sievas apzagšanu?

Kā tur teica laulību ceremonijā - “...es dalīšos ar tevi visos laicīgos labumos...” - vai tamlīdzīgi? Un par policijas laika izniekošanu draudēja sods.

Taksometrs brauca pa Viktorijas krastmalu un cauri Vestminsterai. Policija neizvirzīs apsūdzību ģimenes strīdā, Džūljens izlēma. Bet, ja Sāra apjautīs, ko vīrs izdarījis, viņam būs lielas nepatikšanas. Tiklīdz viņa to uzzinās, viņa pastāstīs tēvam. Tādā gadījumā Džūljens zaudēs lorda Kārdvela labvēlību izšķirīgajā brīdī, kad viņam būs vajadzīga nauda Modiljāni gleznas ieguvei.

Viņš sāka vēlēties, kaut nebūtu iedomājies par automašīnas pārdošanu. No rīta tā bija likusies spoža ideja, bet tagad izskatījās, ka tā dēļ varētu izjukt atraduma iegūšanas plāns.

Taksometrs pieturēja pie mājas ar stikla sienām, un Džūljens samaksāja vadītājam piecu mārciņu banknoti no biezā žūkšņa, ko bija saņēmis no automašīnu dīlera. Tuvodamies parādes durvīm, viņš izmisīgi mēģināja izgudrot ticamāku pasaciņu, ko sastāstīt sievai. Nekas nenāca prātā.

Džūljens klusām iegāja mājā. Bija tikai nedaudz pāri pulksten vienpadsmitiem - Sāra joprojām gulēs. Viņš nedzirdami iegāja viesistabā un apsēdās. Atšņorēja kurpes un atzvēlās krēslā.

Varbūt vajadzētu doties uz Itāliju tūlīt, nekavējoties. Viņš varētu atstāt zīmīti, paskaidrodams, ka būs prom vairākas dienas. Sāra domātu, ka viņš ir paņēmis automašīnu. Kad viņš atgrieztos, gan kaut ko samelotu.

Pēkšņi Džūljens sarauca pieri. Kopš viņš bija ienācis dzīvojamā istabā, viņš neapzināti dzirdēja kādu skaņu, kas saistīja uzmanību. Viņš sasprindzināja dzirdi un vēl vairāk sarauca pieri. Tas bija daudzpusīgs troksnis.

Viņš to sadalīja pa daļām. Bija dzirdama palagu čabēšana, apslāpēta gultas atsperu čīkstēšana un elsošana. Skaņas nāca no guļamistabas. Džūljens nosprieda, ka Sārai rādās murgi. Viņš taisījās pasaukt sievu, lai pamodinātu, tad pēkšņi atcerējās, ka cilvēkus nevajag strauji modināt, kad viņi sapņo. Vai arī tas bija par mēnessērdzību? Viņš nolēma paskatīties uz Sāru.

Džūljens devās augšup pa kāpnēm. Guļamistabas durvis bija vaļā. Viņš ieskatījās istabā.

Viņš sastinga un pārsteigumā atpleta muti. Sirds satraukumā sāka dauzīties ļoti strauji, un Džūljens sajuta ausīs šņākoņu.

Sāra gulēja palagos savā gultas pusē. Kakls bija izliekts, galva atgāzta, un dārgi safrizētie mati pielipuši pie nosvīdušās pieres. Acis bija pievērtas, un mute paplesta, izdvešot dobjus, dzīvnieciskus kunkstus.

Viņai blakus gulēja vīrietis, viņa un Sāras iegurnis, piespiesti viens pie otra, lēnām trīsēja. Vīrieša masīvos locekļus klāja tumšs apmatojums. Viņa baltās pēcpuses muskuļi ritmiski sasprindzinājās un atslāba. Sāra bija uzlikusi vienu kāju uz otras kājas ceļa, izveidodama trīsstūri, un vīrietis spieda viņas paceltā augšstilba iekšpusi, zemā, skaidrā balsi murminādams neķītrības.

Sārai aizmugurē gulēja vēl viens vīrietis. Viņam bija gaiši mati un bāla, mazliet piņņaina seja. Viņa gurni un Sāras pēcpuse bija piegūluši viens otram kā karotes atvilktnē. Ar vienu roku viņš bija apskāvis Sāras augumu un vienu pēc otras spaidīja viņas krūtis.

Džūljens saprata, ka abi vīrieši mīlējās ar Sāru vienlaikus. Tas izskaidroja visu triju ķermeņu dīvaini lēno raustīšanos. Viņš skatījās, šausmu pārņemts.

Gaišmatis pamanīja viņu un ieķiķinājās. - Mums ir skatītāji, - viņš sacīja augstā balsi.

Otrs vīrietis ātri pagrieza galvu, un abi pārstāja kustēties.

Sāra sacīja: - Ak, tas ir tikai mans virs. Ak jūs, kretīni, neapstājieties, lūdzu!

Tumšmatis satvēra sievieti aiz gurniem un sāka kustēties enerģiskāk nekā iepriekš. Viņus Džūljens vairs neinteresēja. Sāra vēl un vēlreiz atkārtoja: - 0 jā!

Džūljens aizgriezās. Viņš sajuta vājumu un riebumu, un vēl kaut ko. Viņš jau sen nebija redzējis Sāras sejā šo kaislīgo skatienu. Viņu tas uzbudināja. Taču seksuālais kairinājums bija vājš un neomulīgs.

Viņš atkal sabruka atzveltnes krēslā. Tagad viņi izdvesa skaļākas skaņas, it kā ņirgādamies par viņu. Džūljena pašcieņa bija sadragāta.

Tātad, lūk, kas viņai ir vajadzīgs, lai uzbudinātos, viņš ļauni nodomāja. Tā tomēr nav mana vaina. Maita, maita! Džūljena pazemojums pārvērtās atriebes alkās.

Džūljens vēlējās pazemot Sāru, tāpat kā tā bija pazemojusi viņu. Viņš pastāstīs visai pasaulei par šo govi un viņas seksuālo gaumi, viņš...

Apžēliņ!

Pēkšņi Džūljens sāka domāt pavisam skaidri. Viņš jutās tā, it kā tikko būtu iedzēris lielu malku vēsa šampanieša. Bridi viņš sēdēja nekustīgi, spraigi domādams. Bija tik maz laika.

Viņš atvēra bufetes tonētās durvis un paņēma savu polaroīda fotokameru. Tajā bija filmiņa. Džūljens veikli piestiprināja zibspuldzi un pārbaudīja, vai tajā ir spuldzītes, noregulēja fokusēšanas mehānismu un aparatūru.

Balsis guļamistabā bija pārvērtušās par kliedzieniem, kad viņš steidzās augšup pa kāpnēm. Brīdi viņš nogaidīja slēpnī pie guļamistabas durvīm. Sāra dziļi rīklē izdvesa skaņu, kas pakāpeniski pieņēmās augstumā un skaļumā, līdz pārvērtās par garu, gandrīz bērnišķīgu saucienu. Džūljens pazina šo skaņu no tiem laikiem, kad spēja novest Sāru līdz ekstāzei.

Sāras saucienam pārvēršoties par kliedzienu, Džūljens iegāja istabā un pielika fotoaparātu pie acs. Caur skatu meklētāju viņš redzēja visus trīs ķermeņus saskaņoti kustamies, sejas vaibsti bija sašķobījušies no piepūles un ekstāzes, rokas mežonīgi tvēra miesu. Džūljens piespieda slēdzi, un uz bridi spilgti uzzibsnīja zibspuldze. Likās, ka milnieki to nav pamanījuši.

Džūljens piegāja divus soļus tuvāk, vienlaikus uzvilkdams filmu. Viņš atkal pacēla fotoaparātu un nofotografēja. Pēc tam pagāja sāņus un nofotografēja trešo reizi.

Viņš ātri devās prom no guļamistabas uz viesistabu. Tad parakņājās atvilktnē un atrada aploksni. Tai blakus atradās pastmarkas. Viņš noplēsa divdesmit vai trīsdesmit pensu pastmarkas un uzlīmēja tās uz aploksnes, tad izņēma no žaketes kabatas pildspalvu.

Kam to varētu nosūtīt? Uz grīdas nokrita papīra lapiņa, ko Džūljens nejauši bija izvilcis no kabatas reizē ar pildspalvu. Viņš pamanīja, ka tā ir lapiņa, uz kuras uzrakstīta Samantas adrese. Viņš to pacēla.

Džūljens uzrakstīja uz aploksnes savu vārdu, pēc tam norādīja Samantas adresi. Viņš pārplēsa eksponētās filmiņas papīra ietvaru fotoaparātā. Džūljens bija nopircis fotoaparātu, lai fotografētu gleznas. Filma izgatavoja gan negatīvus, gan tūlītējus uzņēmumus, bet negatīvus astoņu minūšu laikā pēc eksponēšanas vajadzēja iemērkt ūdenī. Džūljens aiznesa filmu uz virtuvi un iepildīja plastmasas bļodā ūdeni. Viņš nepacietīgi klauvēja ar pirkstiem pa trauku žāvējamo, kamēr uz celuloīda veidojās attēls.

Beidzot viņš atgriezās viesistabā, nesdams samirkušo filmiņu. Pie guļamistabas durvīm parādījās tumšmatis.

Džūljenam neatlika laika ielikt uzņēmumus aploksnē. Viņš skrēja uz parādes durvīm un atvēra tās tieši tajā brīdī, kad tumšmatis viņu panāca. Džūljens nikni trieca fotoaparātu vīrietim sejā un izmetās ārā pa durvīm.

Viņš izskrēja uz ielas. Tumšmatis bija kails un nevarēja sekot. Džūljens iebāza negatīvus aploksnē, aizlīmēja to un iemeta tuvējā pastkastē.

Viņš paskatījās uz uzņēmumiem. Tie bija ļoti skaidri. Visas trīs sejas bija redzamas, un nebija ne mazāko šaubu, ar ko šie cilvēki nodarbojas.

Lēnām, domīgi Džūljens devās atpakaļ un iegāja mājā. Balsīs guļamistabā tagad skanēja strīdīgas intonācijas. Džūljens aizcirta parādes durvis, lai būtu drošs, ka mīlnieki zina par viņa ierašanos. Viņš iegāja viesistabā un apsēdās atzveltnes krēslā, skatīdamies uz fotouzņēmumiem.

No guļamistabas, joprojām kails, iznāca tumšmatis. Sāra sekoja, apvilkusi mājas kleitu, aiz viņas nāca piņņainais vīrietis, ģērbies tikai piedauzīgi mazās apakšbiksēs.

Tumšmatis ar roku noslaucīja no deguna asinis. Viņš paskatījās uz sarkanajiem traipiem uz pirkstu kauliņiem. - Es tevi varētu nogalināt.

Džūljens pasniedza fotogrāfijas. - Tu esi ļoti fotogēnisks, - viņš ņirgājās. Vīrieša tumši brūnajās acīs uzplaiksnīja naids. Viņš paskatījās uz uzņēmumiem.

- Tu, perversais, sīkais izvirtuli!

Džūljens izplūda smieklos.

Vīrietis vaicāja: - Ko tu gribi?

Džūljens pārtrauca smieties, un sejā iegūla nicīgs smīns. Viņš kliedza:

- Apģērbies, velns parāvis, manā mājā!

Vīrietis vilcinājās, konvulsīvi savilkdams un atbrīvodams dūres. Pēc tam viņš pagriezās un iegāja guļamistabā.

Otrs vīrietis apsēdās uz krēsla un pavilka kājas zem sevis. Sāra paņēma no paciņas cigareti un aizsmēķēja to ar smagajām galda šķiltavām. Viņa pacēla fotogrāfijas, kuras tumšmatis bija nometis. Viņa uzmeta tām īsu skatienu, pēc tam saplēsa sīkos gabaliņos un iemeta papīrgrozā.

Džūljens sacīja: - Negatīvi ir drošā vietā.

Sekoja klusums. Likās, gaišmatis uzjautrinās par notiekošo. Beidzot atgriezās otrs vīrietis, ģērbies dzeltenbrūnā safari žaketē un baltā polo svīteri.

Džūljens vērsās pie abiem vīriešiem. - Man nav pret jums iebildumu, -viņš sacīja. - Es nezinu, kas jūs esat, un negribu zināt, jums nav jāsatraucas par negatīviem. Nekad vairs neatgriezieties šajā mājā, tas ari viss. Tagad vācieties.

Tumšmatis nekavējoties devās prom. Džūljens pagaidīja, līdz otrs vīrietis aiziet uz guļamistabu un pēc brīža atgriežas, ģērbies elegantās Oksfordas biksēs un īsā bluzonā.

Kad viņš bija prom, Sāra aizsmēķēja vēl vienu cigareti. Tad viņa sacīja:

- Tu laikam gribi naudu.

Džūljens noraidoši pakratīja galvu. - Esmu to jau paņēmis, - viņš atbildēja. Sāra pārsteigta paskatījās uz vīru.

- Pirms visa... šī te?

- Es pārdevu tavu mašīnu, - Džūljens paskaidroja.

Sāra neizrādīja dusmas. Viņai acīs vīdēja savāda gaisma, ko Džūljens nespēja izprast, un mutes kaktiņos - tikko jaušams smaids.

- Tu nozagi manu mašīnu, - viņa sāji sacīja.

- Tā varētu teikt. Teorētiski runājot. Es nezinu, vai cilvēks var kaut ko nozagt no savas sievas.

- Un ja nu es kaut ko darīšu šajā sakarā?

- Piemēram?

- Es varētu pateikt tēvam.

- Un es varētu viņam parādīt mūsu laimīgās ģimenītes uzņēmumus.

Viņa pamāja ar galvu, sejas izteiksme joprojām nepauda neko. - Es jau domāju, ka tas nonāks tik tālu. - Viņa piecēlās. - Es apģērbšos.

Pie kāpnēm viņa pagriezās un paskatījās uz Džūljenu. - Tava zīmīte... Tu rakstīji, ka būsi prom visu dienu. Vai tu visu ieplānoji? Vai tu zināji, kas te notiks, kad atgriezīsies?

- Nē, - viņš nevērīgi atbildēja. - To varētu nosaukt par veiksmīgu sagadīšanos.

Sieva atkal pamāja ar galvu un iegāja guļamistabā. Pēc brīža Džūljens viņai sekoja.

- Es došos uz Itāliju, tikai dažas dienas, - viņš sacīja.

- Kāpēc? - Sāra novilka mājas tērpu un apsēdās pie spoguļa. Viņa paņēma matu suku un izlaida to caur matiem.

- Darīšanas. - Džūljens paskatījās uz Sāras lielajām, tvirtajām krūšu puslodēm. Viņam negribot prātā atausa aina, kā viņa guļ gultā ar abiem vīriešiem, - izliektais kakls, pievērtās acis, kaislīgie kunksti. Viņa skatiens slīdēja uz Sāras platajiem pleciem, muguru, kas spēji sašaurinājās viduklī, iedobi muguras apakšdaļā, pēcpusi, kas piespiedusies krēslam. Džūljens juta, kā notrīs viņa ķermenis, reaģējot uz Sāras kailumu.

Viņš piegāja Sārai klāt un nostājās aizmugurē, rokas uzlicis sievai uz pleciem, lūkodamies spogulī uz viņas krūtīm. Krūšgali bija tumši un joprojām piebrieduši tāpat kā gultā. Viņš ļāva rokām slīdēt lejup, līdz tās pieskārās krūtīm.

Džūljens piespieda augumu Sāras mugurai, ļaudams viņai sajust cieto dzimumlocekli, vulgāro signālu, ka viņš grib sievu. Viņa piecēlās un pagriezās.

Džūljens rupji satvēra viņu aiz rokas un aizveda līdz gultai, kur apsēdināja. Viņš pagrūda sievu aiz pleciem.

Klusēdama viņa padevīgi atgūlās palagos uz muguras un aizvēra acis.

IV

Dansfords Lipsijs bija jau pamodies, kad iezvanījās masīvais melnais telefons pie gultas. Viņš pacēla klausuli, uzklausīja nakts dežuranta steidzīgo labrītu un atkal nolika to. Pēc tam viņš piecēlās un atvēra logu.

Skats pavērās uz dārzu, dažām aizslēgtām garāžām un ķieģeļu sienu. Lipsijs aizgriezās un pārlaida acis savam viesnīcas numuram. Paklājs bija viegli izdilis, mēbeles nedaudz noplukušas, taču numurs bija tīrs. Viesnīca nebija dārga. Čārlzs Lempets, kas maksāja par izmeklēšanu, nebūtu iebildis, ja Lipsijs gribētu palikt lepnākajā Parīzes viesnīcā, bet tas nesaskanēja ar viņa stilu.

Viņš novilka pidžamas jaku, salocīja to uz spilvena un iegāja dušā. Mazgājoties un skujot bārdu, viņš domāja par Čārlzu Lempetu. Tāpat kā vairums viņa klientu, arī Lempets domāja, ka aģentūrā strādā vesela armija detektīvu. Patiesībā bija tikai kāds pusducis, un neviens no tiem nebūtu ticis galā tieši ar šo darbu. Daļēji tādēļ Lipsijs to bija uzņēmies pats.

Bet tikai daļēji. Otrs iemesls bija Lipsija interese par mākslu un viņam piemītošā spēja saost labu lietu. Viņš zināja, ka tā izrādīsies aizraujoša. Lietā bija iesaistīta emocionāla meitene, pazudis šedevrs un noslēpumains mākslas dileris - un būs vēl daudz kaut kā cita. Lipsijam šīs lietas atšķeti-nāšana sniegs prieku. Drīz vien Lipsijs uzzinās it visu par šiem cilvēkiem -viņu ambīcijām, alkatību, mazajām personiskajām nodevībām. Viņš neko neuzsāks ar šīm zināšanām, tikai atradīs gleznu. Taču viņš jau sen bija atmetis tiešo utilitāro izmeklēšanas metodi. Viņš izmeklēšanu pielīdzināja izpriecai.

Lipsijs noslaucīja seju, noskaloja bārdas nazi un iesaiņoja to pie skūšanās piederumiem. Viņš iezieda īsajos melnajos matos mazliet Brylcreem un atķemmēja tos atpakaļ, izveidojot rūpīgu celiņu.

Detektīvs uzvilka baltu kreklu, tumši zilu kaklasaiti un ļoti vecu teicama piegriezuma Savile Row uzvalku - divrindu, ar platiem atlokiem un sašaurinātu jostasvietu. Kopā ar žaketi viņš bija pasūtījis divus pārus bikšu, lai uzvalks kalpotu mūžīgi, un tas tik tiešām attaisnoja visas cerības. Lipsijs labi zināja, ka uzvalks ir pagalam vecmodīgs, taču šis fakts viņu atstāja pilnīgi vienaldzīgu.

Bez piecpadsmit minūtēm astoņos viņš devās uz apakšstāvu brokastot. Vienīgais viesmīlis atnesa viņam biezu krūzi ar melnu kafiju. Lipsijs izlēma, ka var atļauties brokastīs maizi, taču atteicās no džema.

- Vous avez dufromage s’il vous plāit?1- viņš vaicāja

- Oui, monsieur- viesmīlis aizgāja pakaļ sieram. Lipsijs runāja franciski lēnām, ar briesmīgu akcentu, tomēr viņu nevarēja pārprast.

Lipsijs pārlauza radziņu un devīgi uzsmērēja uz tā sviestu. Ēdot viņš mēģināja izplānot dienu. Viņa rīcībā bija tikai trīs lietas - pastkarte, adrese un Dī Sleinas fotogrāfija. Viņš izņēma fotogrāfiju no maka un nolika blakus šķīvim uz baltā galdauta.

Tas bija amatieruzņēmums, acīmredzot fotografēts ģimenes svinībās -bufetes galdi uz mauriņa fonā lika domāt par kāzām vasarā. Meitenes kleitas piegriezums liecināja, ka fotogrāfija ir četrus vai piecus gadus veca. Viņa smējās, un likās, ka pārmet pār plecu matus. Zobi bija nelīdzeni un pavērtā mute ne visai pievilcīga, taču cauri lauzās bezbēdīga - un.

' Vous avez du fromage s’il vous plâit? (franču val.) - Vai vēlaties sieru? 2 Oui, monsieur (franču val.) - Jā, kungs.

iespējams, inteliģenta - personība. Ārējie acu kaktiņi bija vērsti uz leju, tieši pretēji aziātu acu slīpumam.

Lipsijs izņēma pastkarti un uzlika to uz fotogrāfijas. Tajā bija redzama šaura ieliņa un augstas ēkas ar aizvērtiem slēģiem. Daļai māju pirmajos stāvos atradās veikali. Tā bija ne ar ko neievērojama ieliņa, domājams, ka šīs pastkartes izlika pārdošanai tikai šajā ielā. Viņš apgrieza pastkarti otrādi. Jaunās sievietes rokraksts vēstīja to pašu, ko fotogrāfija. Pastkartes otrā pusē augšējā kreisajā stūri bija norādīts ielas nosaukums.

Visbeidzot Lipsijs izņēma savu oranžos vākos iesieto bloknotu. Lapas bija tukšas, izņemot pirmo, kur viņš sīkā rokrakstā bija pierakstījis meitenes adresi Parīzē.

Viņš izlēma, ka netiksies ar Dī Sleinu uzreiz. Viņš izdzēra kafiju un aizsmēķēja cigāru. Vispirms viņš pievērsīsies izmeklēšanas otram pavedienam.

Lipsijs nedzirdami nopūtās. Šī bija nogurdinošākā darba daļa. Viņam nāksies klauvēt pie visām durvīm pastkartē attēlotajā ielā cerībā uziet cilvēku, kas uzvedis Dī uz pēdām gleznai. Viņam nāksies arī pārbaudīt šķērsieliņas. Novērtējot meitenes raksturu, viņš sliecās domāt, ka tā, iespējams, nav izturējusi ilgāk par piecām minūtēm, nepastāstījusi kādam par savu atklājumu.

Pat ja viņam izrādītos taisnība, šis bija riskants pasākums. Varbūt meiteni uz šo domu bija uzvilinājis kaut kas, ko viņa izlasījusi presē, vai kāds, ko satikusi uz ielas, vai kaut kas, ko viņa piedzīvojusi šajā pusē. Lipsijam par labu gan liecināja tas, ka meitene dzīvoja citā Parīzes malā un šeit nebija nekā ievērības cienīga. Tomēr viņam, visdrīzāk, uzberžot tulznas, būs jāpavada tukšos meklējumos vesela diena vai vēl ilgāk.

Taču viņš tik un tā to izdarīs. Lipsijs bija rūpīgs cilvēks. Viņš vēlreiz klusām nopūtās. Tā, vispirms viņš izsmēķēs cigāru.

Lipsijs savilka nāsis, ieiedams nepatīkami smakojošajā, vecmodīgajā zivju veikalā. Zivju aukstās, melnās acis naidīgi vērās uz viņu no letes; lai cik savādi tas būtu, dzīvu zivju acis izskatījās pavisam nedzīvas.

Zivju pārdevējs uzsmaidīja Lipsijam. - Kungs?

Lipsijs parādīja Dī Sleinas fotogrāfiju un savā precīzajā franču valodā jautāja: - Vai esat redzējis šo meiteni?

Vīrietis piemiedza acis, un smaids sejā pārvērtās nekustīgā grimasē. Viņa izteiksme liecināja, ka viņš saož policiju. Viņš noslaucīja rokas priekšautā un paņēma fotogrāfiju, uzgriezis Lipsijam muguru un pacēlis to pret gaismu.

Pārdevējs pagriezās, atdeva fotogrāfiju un paraustīja plecus. - Atvainojiet, es viņu nepazīstu, - viņš sacīja.

Lipsijs pateicās un izgāja no veikala. Viņš iegāja šaurā, tumšā kāpņu telpā blakus zivju veikalam un devās augšup pa kāpnēm. Sāpes mugurā saasinājās ar katru pakāpienu, viņš bija pavadījis uz kājām jau vairākas stundas. Viņš izlēma, ka drīz ieturēs pusdienas. Taču nedzers pie tām vīnu -tas pēcpusdienas staigāšanu padarītu neciešamu.

Vīrietis, kas pieklauvējot atvēra durvis kāpņu galā, bija ļoti vecs un pavisam plikpaurains. Viņš parādījās ar smaidu uz lūpām, it kā priecātos satikt cilvēku, kas klauvē, lai kas tas arī būtu.

Lipsijs pamanīja pār vīrieša plecu vairākas gleznas. Viņam sirds salēcās -gleznas bija vērtīgi oriģināli. Šis varēja būt meklētais cilvēks.

Lipsijs sacīja: - Atvainojiet, ka traucēju, kungs. Vai esat redzējis šo meiteni? - Viņš parādīja fotogrāfiju.

Vecais vīrs to paņēma un iegāja dzīvoklī, lai apskatītu pie gaismas tāpat kā zivju pārdevējs. Istaba bija ļoti veca, nekārtīga un smakojoša.

- Piesēdiet, ja vēlaties, - vecais vīrs piedāvāja. Lipsijs paklausīja, un francūzis apsēdās viņam pretim. Viņš nolika fotogrāfiju uz vienkārša koka galdiņa starp abiem. - Neesmu pārliecināts, - viņš sacīja. - Kādēļ jums tas jāzina?

Krunkainā dzeltenā seja bija pilnīgi neizteiksmīga. Lipsijs nebija pārliecināts, vai vecais vīrs ir apskatījis Dī fotogrāfiju. - Vai iemesls ir svarīgs? -Lipsijs vaicāja.

Vecais vīrs nepiespiesti iesmējās. - Jūs esat pārāk vecs, lai būtu pamests mīļākais, - viņš sacīja. - Un jūs nepavisam neesat viņai līdzīgs, lai būtu tēvs. Manuprāt, jūs esat policists

Lipsijs novērtēja tikpat analītisku prātu kā savējo. - Vai viņa ir izdarījusi ko sliktu?

- Man nav ne jausmas. Ja arī ir, es netaisos viņu izdot policijai. Un, ja nav, tad nav vajadzības viņu izsekot.

- Esmu privātdetektīvs, - Lipsijs atbildēja. - Meitenes māte ir mirusi, bet viņa pati - pazudusi. Mani ir nolīgusi meitenes ģimene, lai es viņu atrastu un paziņotu par mātes nāvi.

Tumšās acis iemirdzējās. - Iespējams, jūs stāstāt patiesību, - vecais vīrs sacīja.

Lipsijs to paturēja prātā. Vecais vīrs bija atklājis, ka neko daudz nezina par meiteni, - ja tā nebūtu, viņš zinātu, ka Dī Sleina nav pazudusi.

Vienīgi ja nu viņa patiešām ir pazudusi, Lipsijs pārbīlī nodomāja. Ak kungs, staigāšana bija viņu nogurdinājusi - viņš vairs nespēja skaidri aptvert.

- Kad jūs viņu redzējāt?

- Esmu nolēmis jums to neteikt.

- Tas ir loti svarīgi.

- Man jau tā likās.

Lipsijs nopūtās. Viņam nāksies būt rupjākam. Istabā pavadīto pāris minūšu laikā viņš bija sajutis hašiša smārdu. - Labi, vecais. Ja neteiksi, man nāksies informēt policiju, ka šajā telpā tiek lietotas narkotikas.

Virs iesmējās neviltotā uzjautrinājumā. - Vai, jūsuprāt, viņi nezina? -vecais vaicāja. Viņa sausie smiekli nepārgāja, un viņš ieklepojās. Kad vīrietis no jauna ierunājās, mirdzums no acīm bija izzudis. - Es justos nelāgi, ja sniegtu policijai ziņas, būdams apmuļķots, taču es justos apkaunots, ja darītu to tāpēc, ka mani šantažē. Lūdzu, ejiet prom.

Lipsijs saprata, ka ir zaudējis. Viņš jutās vīlies un nedaudz nokaunējies. Kad detektīvs izgāja no dzīvokļa un aizvēra durvis, vecais virs joprojām klepoja.

Vismaz nenāksies klaiņot apkārt, Lipsijs nodomāja. Viņš, smēķēdams otro cigāru šajā dienā, sēdēja nelielā restorānā pēc lieliskām pusdienām, par kurām bija samaksājis divpadsmit frankus. Steiks un glāze izdzertā sarkanvīna iekrāsoja pasauli gaišākos toņos. Visu pārdomājis, detektīvs secināja, ka rīta cēliena gaitā ir kļuvis īgns, un prātoja, vai nekļūst par vecu praktiskajam darbam.

Vajadzētu izturēties filozofiski pret šādiem šķēršļiem, Lipsijs mēģināja sev iestāstīt. Risinājums vienmēr radās, ja pietiekami ilgi nogaidīja. Tomēr viņš bija nonācis bezizejā. Tagad divu izmeklēšanas pavedienu vietā rokās atradās tikai viens. Viņš bija piespiests pie sienas.

Viņam nāksies izsekot meiteni, nevis gleznu.

Lipsijs nometa cigāru pelnu traukā, samaksāja rēķinu un atstāja restorānu.

Pie ietves piestāja taksometrs, no tā izkāpa jauns vīrietis. Kamēr vīrietis maksāja, Lipsijs iekāpa taksometrā. Viņš vēlreiz paskatījās uz vīrieti un aptvēra, ka ir to jau kaut kur redzējis.

Lipsijs pateica taksometra vadītājam adresi, kur mis Dī bija uzturējusies kopš jūnija. Brauciena laikā viņš domāja par jauno cilvēku. Vārdu un seju savietošana bija Lipsija apsēstība. Ja viņš nespēja to izdarīt, viņu nomāca izteikta profesionāla neērtības sajūta, it kā viņa spējas tiktu apšaubītas.

Lipsijs kādu laiku kustināja smadzenes, līdz atmiņā atausa PItera Ašera vārds. Tas bija veiksmīgs jauns mākslinieks, kaut kādā veidā saistīts ar Čārlzu Lempetu. Ak jā, Lempeta galerijā bija izstādītas viņa gleznas. Tas nebija svarīgi. Juzdamies vieglāk, Lipsijs drīz vien izmeta jauno cilvēku no galvas.

Taksometrs pieturēja pie neliela, apmēram desmit gadus veca un ne visai iespaidīga daudzdzīvokļu nama. Lipsijs iegāja iekšā un pielieca galvu pie durvju sardzes kabīnes lodziņa.

- Vai devītajā dzīvoklī ir kāds mājās? - viņš smaidīdams jautāja.

- Viņi ir aizbraukuši, - sieviete neapmierināti atbildēja.

- 0, lieliski, - Lipsijs sacīja. - Es esmu interjera dizainers no Anglijas, un saimnieki man lūdza novērtēt dzīvokli. Viņi teica, ka man no jums jāpaņem atslēga un jāapskata dzīvoklis viņu prombūtnes laikā. Nebiju pārliecināts, vai viņi jau būs aizbraukuši.

- Es nevaru jums dot atslēgu. Turklāt viņiem nav tiesību veikt remontu bez atļaujas.

- Protams, - Lipsijs viņai vēlreiz uzsmaidīja un sāka izturēties ar visu pusmūža šarmu, uz ko bija spējīgs. - Mis Sleina jo īpaši piekodināja konsultēties ar jums, uzklausīt jūsu ieteikumus un padomus. - Runājot viņš izņēma no maka vairākas banknotes un ielika aploksnē. - Viņa lūdza nodot jums šo te, par sagādātajām neērtībām. - Viņš pasniedza aploksni pa lodziņu, to nedaudz salocīdams, lai nauda iečaukstētos.

Sieviete pieņēma dāvanu. - Jūs nedrīkstat tur uzturēties ilgi, jo man būs jāpaliek kopā ar jums visu laiku, - viņa sacīja.

- Protams, - detektīvs pasmaidīja.

Viņa izklumburēja no kabīnes un veda Lipsiju augšā pa kāpnēm, smagi elsdama un pūzdama, piespiedusi roku pie muguras un ik pa brīdim apstādamās atvilkt elpu.

Dzīvoklis nebija visai liels, un dažas mēbeles izskatījās lietotas. Lipsijs pārlaida acis dzīvojamai istabai. - Viņi runāja par emulsijas krāsu sienām, -viņš sacīja.

Durvju sardze paraustīja plecus.

- Jums laikam taisnība, - Lipsijs sacīja. - Piemērotākas būtu jaukas, puķainas tapetes un tumši zaļš paklājs. - Viņš apstājās pie briesmīgas bufetes un uzsita pa to ar roku. - Laba kvalitāte, - viņš sacīja. - Ne tā kā tie mūsdienu draņķi. - Viņš izņēma no kabatas bloknotu un ierakstīja tajā pāris bezjēdzīgu rindiņu.

- Viņi man neteica, kurp dodas, - Lipsijs it kā starp citu ieminējās.

- Laikam uz dienvidiem.

- Uz Itāliju, - sieviete joprojām izturējās bargi, taču viņai patika izrādīt savas zināšanas.

- Ak tā, droši vien uz Romu.

Sieviete uz to neuzķērās, un Lipsijs pieņēma, ka viņa nezina. Viņš izpētīja pārējo dzīvokli, asajam skatienam neatstājot neko nepamanītu, un vienlaikus tukši tērgāja ar durvju sardzi.

Guļamistabā uz zema naktsgaldiņa stāvēja telefons. Detektīvs rūpīgi aplūkoja tam blakus nolikto piezīmju bloknotu. Uz tukšās lapas atradās lodīšu pildspalva. Uz virsējās, noplēstās lapas rakstītie vārdi bija atstājuši dziļu iespiedumu. Lipsijs nostājās starp bloknotu un durvju sardzi un paslēpa bloknotu rokā.

Viņš izteica vēl pāris bezjēdzīgu domu par dekorēšanu, pēc tam sacīja:

- Jūs esat ļoti laipna, kundze. Es jūs vairs neatraušu no darba.

Viņa pavadīja Lipsiju līdz parādes durvīm. Izgājis uz ielas, viņš steidzās uz rakstāmpiederumu veikalu un nopirka ļoti mīkstu zīmuli, tad apsēdās ielas kafejnīcā un izņēma nozagto bloknotu.

Viņš viegli pārvilka ar zīmuli pār iespiedumiem uz papīra. Pēc tam vārdi kļuva skaidri salasāmi. Viesnīcas adrese Livorno Itālijā!

Lipsijs ieradās viesnīcā nākamās dienas vakarā. Tā bija neliela, lēta viesnīca ar apmēram duci numuru. Detektīvs sprieda, ka reiz tā ir bijusi liels vidusšķiras ģimenes dzīvojamais nams - līdz ar rajona pagrimumu tas bija pārveidots par viesu namu tūristiem.

Viņš gaidīja viesnīcas īpašnieka ģimenes dzīvokli, kamēr sieva devās pakaļ vīram, kurš atradās kaut kur augšstāvā. Lipsijs bija pārguris no ceļojuma, viņam nedaudz sāpēja galva, un viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs paēst un iet gulēt. Viņš vēlējās uzsmēķēt cigāru, taču pieklājības pēc atturējās. Viņš ik pa brīdim uzmeta acis televizoram. Rādija ļoti vecu angļu filmu, ko viņš reiz bija redzējis Čipenemā. Skaņa bija izslēgta.

Sieviete atgriezās kopā ar viesnīcas īpašnieku. Tam mutes kaktiņā karājās cigarete. No vienas kabatas līda ārā āmura kāts, un rokās bija maisiņš ar naglām.

Saimnieks izskatījās neapmierināts par to, ka atrauts no remontdarbiem. Lipsijs iedeva viņam naudu un sāka runāt neskaidrā, kļūdainā itāliešu valodā.

- Es cenšos atrast jaunkundzi, kas šeit bija apmetusies, - Lipsijs sacīja. Viņš izņēma Dī Sleinas fotogrāfiju un pasniedza to viesnīcas īpašniekam.

- Šī ir tā sieviete. Vai jūs viņu atceraties?

Vīrietis uzmeta fotogrāfijai īsu skatienu un piekrītoši pamāja ar galvu.

- Viņa bija viena, - viņš sacija, balss intonācija pauda, ka, būdams labs tēvs un katolis, viņš nosoda jaunas meitenes, kas vienas dzīvo viesnīcā.

- Viena? - Lipsijs pārvaicāja izbrīnīts. Durvju sardze Parīzē biju likusi noprast, ka pāris devies ceļā kopā. Viņš turpināja: - Es esmu angļu privātdetektīvs. Meitenes tēvs mani ir noalgojis, lai pierunātu viņu atgriezties mājās. Viņa ir jaunāka, nekā izskatās, - viņš piebilda.

īpašnieks pamāja ar galvu. - Vīrietis te nedzīvoja, - viņš pārliecināti apgalvoja. - Viņš atbrauca, samaksāja rēķinu un aizveda viņu prom.

- Vai viņa jums teica, ko šeit dara?

- Viņa gribēja apskatīt gleznas. Es viņai sacīju, ka liela daļa mūsu mākslas bagātību gāja bojā bombardēšanā. - Viņš apklusa un sarauca pieri,

cenzdamies atcerēties. - Viņa nopirka tūrisma ceļvedi, gribēja zināt, kur atrodas Modiljāni dzimšanas vieta.

- Ā! - Lipsijs apmierināti izsaucās.

- Viņa no šejienes pieteica sarunu ar Parīzi. Tas laikam viss, ko varu jums pastāstīt.

- Vai jūs nezināt, kurp viņa devās pilsētā?

- Nē.

- Cik ilgi viņa šeit palika?

- Vienu dienu.

- Vai viņa jums teica, kurp dodas tālāk?

- Ā! Protams, - vīrietis atbildēja. Viņš apklusa, lai iepūstu dziestošajā cigaretē dzīvību, un saviebās, sajuzdams cigaretes garšu. - Viņi atnāca pēc kartes.

Lipsijs pieliecās uz priekšu. Vēl viens risinājums tik drīz, uz to viņš nemaz nebija cerējis. - Turpiniet.

- Ļaujiet padomāt. Viņi grasījās braukt pa maģistrāli uz Florenci, pēc tam šķērsot valsti līdz Adrijas piekrastei - kaut kur pie Rimini. Viņi pieminēja kāda ciema nosaukumu. Ā! Tagad atceros. Poljo.

Lipsijs izņēma bloknotu. - Vai jūs to šeit neuzrakstītu?

īpašnieks paklausīja.

Lipsijs piecēlās. - Esmu jums dziļi pateicīgs, - viņš sacīja.

Izgājis uz ielas, Lipsijs apstājās, lai ieelpotu silto vakara gaisu. Tik ātri, viņš nodomāja un aizsmēķēja cigāru, lai atzīmētu savu panākumu.

V

Nepieciešamība gleznot līdzinājās smēķētāja alkām pēc cigaretes - Pī-teram Ašeram atausa atmiņā laiks, kad viņš bija mēģinājis atmest. Radās nenosakāms kairinājums, izteikti fizisks, taču nesaistīts ar kādu konkrētu ķermeņa daļu. Viņš no pieredzes zināja, ka tas notiek tādēļ, ka jau vairākas dienas nav strādājis, un vienīgais veids, kā no tā tikt vaļā, ir saost darbnīcas smārdu, sajust eļļas krāsas uz pirkstiem, klājot tās uz audekla, un vērot jauna darba tapšanu.

Turklāt viņu bija pārņēmušas bailes.

Doma, kas viņiem ar Miču vienlaikus bija ienākusi prātā tajā skurbuma pilnajā vakarā Klepemā, bija uzaususi kā žirgtuma un dailes pārpilns tropu rīts. Tā bija arī likusies vienkārša - viņi uztaisīs dažus viltojumus, pārdos tos par astronomiskām summām un pēc tam pavēstīs visai pasaulei, ko ir paveikuši.

Turpmāko dienu apdomigumā, izstrādādami operācijas plānu, viņi bija sapratuši, ka tas nebūs viegli izdarāms. Taču, strādājot pie viltošanas detaļām, plāns sāka likties arvien reālāks.

Tā būtu grandioza necieņas izrādīšana mākslas pasaulei un tās uzpūtīgajiem pārstāvjiem, nekļūdīgs publicitātes triks, vēsturiski radikāls apvērsums.

Tomēr tagad, kad viņš grasījās spert pirmo negodīgo soli ceļā uz gadsimta lielāko mākslas darbu viltošanas lietu, kad viņš grasījās uzsākt darbības, kas nojauks robežu starp protestu un noziegumu, kad viņš, viens un satraukts, bija nonācis Parīzē, Pīters sēdēja Menjē birojā un smēķēja cigaretes, nejuzdams ne kripatiņu labpatikas.

Elegantā senā ēka vēl jo vairāk rosināja viņa nemieru. Nama marmora kolonnas un augstie griesti ar rotājumiem pārāk uzkrītoši atgādināja par tā piederību pašpārliecinātajai, augstprātīgajai mākslas pasaules daļai -sabiedrībai, kurā bija iederīgs Čārlzs Lempets, bet kura izslēdza Pīteru Ašeru. Menjē pārstāvji pēdējo 150 gadu laikā darbojās kā aģenti pusei Francijas izcilāko mākslinieku. Nevienu no viņu klientiem nevarēja saukt par nezināmu censoni.

Neliela auguma vīrietis nonēsātā tumšā uzvalkā apņēmīgi šķērsoja zāli un pa atvērtajām durvīm ienāca telpā, kur sēdēja Pīters. Viņam bija nomocīts izskats, kāds raksturīgs tiem, kuri vēlas, lai visa pasaule zinātu, cik ļoti viņi ir pārslogoti.

- Es esmu Dirands, - ienācējs sacīja.

Pīters piecēlās kājās. - Pīters Ašers. Esmu gleznotājs no Londonas un meklēju darbu uz pusslodzi. Vai varat man palīdzēt? - Viņa franču valodas zināšanas nepārsniedza skolas līmeni, taču izruna bija laba.

Diranda sejai pārslīdēja nepatika. - Jūs taču saprotat, mister Ašer, ka mums ir daudz šādu lūgumu no jauniem māksliniekiem Parīzē.

- Es neesmu students. Esmu beidzis akadēmiju.

- Lai nu kā, - Dirands pārtrauca Pīteru ar nepacietīgu rokas mājienu,

- kompānijas politika prasa palīdzēt, kad vien iespējams. - Viņš lika skaidri noprast, ka neatbalsta šādu politiku. - Viss ir atkarīgs no tā, vai mums pašlaik ir kāda brīva vieta. Tā kā lielākajai daļai mūsu personāla ir jāiziet stingra drošības pārbaude, gadījuma darba meklētājiem ir maz piedāvājumu. Taču, ja nāksiet man līdzi, es paskatīšos, vai varam jūs kaut kā nodarbināt.

Pīters sekoja Diranda raitajiem soļiem pāri zālei uz vecu liftu. Lifta kabīne pienāca čīkstēdama un grabēdama, viņi tajā iekāpa un uzbrauca trīs stāvus.

Abi iegāja nelielā kabinetā ēkas sētas pusē, kur pie rakstāmgalda sēdēja ducīgs vīrietis sārtu seju. Dirands runāja ar vīrieti ļoti ātrā sarunvalodas slengā, kam Pīters nespēja izsekot. Duclgais vīrietis acīmredzot izteica priekšlikumu - likās, Dirands to noraida. Visbeidzot vīrietis vērsās pie Pitera.

- Man žēl, taču nāksies jūs apbēdināt, - viņš sacīja. - Mums ir viena brīva vieta, bet darbs ir saistīts ar gleznām, un mums vajadzīgas rekomendācijas.

- Es varu nokārtot rekomendācijas pa telefonu, ja esat ar mieru zvanīt uz Londonu, - Pīters izpļāpājās.

Dirands pasmaidīja un pakratīja ar galvu. - Tam jābūt kādam, kas mums pazīstams, Ašera kungs.

- Čārlzs Lempets? Viņš ir labi pazīstams mākslas dīleris un...

- Protams, mēs pazīstam Lempeta kungu. Vai viņš par jums galvos? -iejaucās ducīgais vīrietis.

- Viņš noteikti apliecinās, ka esmu gleznotājs un godīgs cilvēks. Viņa galerija kādu laiku nodarbojās ar maniem darbiem.

Vīrietis pie rakstāmgalda pasmaidīja. - Tādā gadījumā esmu drošs, ka varam piedāvāt jums darbu. Ja jūs atgriezīsieties rit no rīta, kad būsim sazvanījušies ar Londonu...

Dirands iejaucās: - Sarunas izmaksas tiks atvilktas no jūsu algas.

- Lai tā būtu, - Pīters sacīja.

Ducīgais vīrietis pamāja ar galvu, ļaujot iet. Dirands sacīja: - Es jūs pavadīšu. - Viņš necentās neizrādīt savu nepatiku.

Pīters devās tieši uz bāru un pasūtīja dārgu dubulto viskiju. Nosaucot Lempeta vārdu, viņš bija rīkojies aplam impulsīvi. Galerijas īpašnieks gan neatteiksies galvot par viņu. Netīrā sirdsapziņa par to parūpēsies. Taču tas nozīmēja, ka Lempets zinās, ka Pīters šajā laikā būs strādājis pie Menjē Parīzē, - un šī informācija varētu sagraut visu plānu. Tas gan bija maz ticams, tomēr varēja izrādīties papildu risks.

Pīters iztukšoja viskiju, pie sevis nolamājās un pasūtīja vēl vienu.

Nākamajā dienā Pīters sāka strādāt saiņošanas nodaļā. Viņš strādāja vecākā darbinieka, homoseksuāla parīzieša, vadībā, kurš bija veltījis visu savu dzīvi rūpēm par gleznām. Rīta cēlienu viņi pavadīja, izsaiņodami saņemtos darbus, bet pēcpusdienu - tīdami nosūtāmos darbus vates, po-liestera, kartona un salmu kārtās. Pīters veica smagāko darbu - vilka no kastēm naglas un cilāja smagos rāmjus, ķamēr vecais vīrs kārtoja gleznām novietni tik rūpīgi, it kā gatavotu šūpuli zīdainim.

Viņiem bija liela platforma uz četriem riteņiem, ar pneimatiskām riepām un hidraulisko amortizāciju - alumīnija detaļas spīdēja un laistījās, un Pītera priekšnieks ar to ļoti lepojās. Tā tika izmantota gleznu transportēšanai pa visu ēku. Abi uzmanīgi uzlika darbu uz platformas, tad Pīters to stūma, kamēr vecais virs gāja pa priekšu, atvērdams durvis.

Telpas stūri, kur viņi veica saiņošanu, atradās neliels rakstāmgalds. Pirmās darba dienas pēcpusdienā, kamēr kolēģis bija izgājis uz tualeti, Pīters pārbaudīja visas atvilktnes. Tajās nekā daudz nebija - veidlapas, ko vecais virs aizpildīja par katru gleznu, lodīšu pildspalvu saišķis, vairākas aizmirstas papīra saspraudes un dažas tukšas cigarešu paciņas.

Viņi strādāja lēnām, un priekšnieks stāstīja Piteram par savu dzīvi un gleznām. Viņš atklāja, ka viņam nepatīkot vairums mūsdienu gleznu, izņemot dažus primitīvistus un - pēc Pītera domām, tas bija dīvaini - su-perreālistus. Viņa gaume bija neizkopta, taču ne naiva; Pīteram tā likās atsvaidzinoša. Viņam vecais kungs uzreiz iepatikās, un viņš jutās vainīgs, ka nāksies to piekrāpt.

Staigājot pa ēku, Pīters redzēja uz sekretāru rakstāmgaldiem daudz oficiālo iespiedveidlapu - diemžēl vienmēr bija tuvumā sekretāres un vecākais kolēģis. Turklāt ar iespiedveidlapām vien nepietika.

Tikai otrās dienas pievakarē Pīters ieraudzīja to, ko bija ieradies zagt.

Vēlu pēcpusdienā tika atsūtīta Jana Repa glezna - viņš bija holandiešu gleznotājs jau gados, dzīvoja Parīzē, un viņa aģenti bija Menjē. Par Repa darbiem maksāja milzīgas summas, un viņš strādāja ļoti lēni. Vecākais saiņotājs tika informēts pa telefonu, ka ierodas glezna, un tūlīt arī viņam tika uzdots to nekavējoties aizvest uz biroju pie Alena Menjē, vecākā no trim brāļiem, kurš vadīja uzņēmumu.

Kad glezna bija izņemta no kastes, Pītera vecais kolēģis vērās tajā ar smaidu uz lūpām. - Skaisti, - viņš beidzot sacīja. - Vai piekrīti?

- Man tā nešķiet pievilcīga, - Pīters domīgi atbildēja.

Vecais vīrs pamāja ar galvu. - Manuprāt, Reps ir vecu ļaužu gleznotājs.

Viņi to uzlika uz platformas un, izveduši caur ēku, ar liftu nogādāja Menjē kabinetā. Tur abi uzlika gleznu uz molberta un pakāpās atpakaļ.

Alens Menjē bija sirms cilvēks ar spēcīgu žokli un, kā Pīteram likās, alkatīgu spīdumu mazajās, zilajās ačelēs. Viņš aplūkoja jauno gleznu no attāluma, tad piegāja tuvāk, lai izpētītu gleznošanas manieri, un pēc tam apskatīja darbu no abām pusēm.

Pīters stāvēja blakus Menjē milzīgajam, ar ādu dekorētajam rakstāmgaldam. Uz tā atradās trīs telefoni, kristāla pelnu trauks, cigāru kārba, pe-nālis no sarkanas plastmasas (dāvana no bērniem?), sievietes fotogrāfija -un neliels gumijas zīmogs.

Pītera skatiens apstājās pie zīmoga. Tā gumijas pamatne bija notraipīta ar sarkanu tinti, rokturis bija no pulēta koka. Viņš mēģināja izlasīt uzrakstu uz zīmoga, taču spēja saburtot tikai firmas nosaukumu.

Viņš bija gandrīz drošs, ka tieši tas viņam ir vajadzīgs.

Pīteram niezēja pirksti zīmogu pakampt un iebāzt kabatā, bet pārējie to noteikti pamanītu. Pat ja viņš to paņemtu, kamēr abi pārējie bija uzgriezuši viņam muguru, zīmogu, iespējams, tūlīt pat ievajadzētos. Nācās vien nogaidīt labāku izdevību.

Kad Menjē ierunājās, Pīters vainīgi sarāvās. - Varat to atstāt tepat, -viņš sacīja un pamāja ar galvu, ļaudams iet.

Pīters izstūma platformu pa durvīm, un abi atgriezās saiņošanas nodaļā.

Pīters pavadīja vēl divas dienas, prātodams, kā tikt klāt zīmogam uz Menjē rakstāmgalda. Pēc tam viņam kā uz paplātes tika pasniegta labāka ideja.

Vecais vīrs sēdēja pie sava rakstāmgalda, aizpildīdams veidlapu, kamēr Pīters malkoja kafiju. Viņš pacēla acis no darba un vaicāja: - Vai tu zini, kur atrodas rakstāmlietu noliktava?

Pīters domāja ātri. - Jā, - viņš atbildēja.

Vecais vīrs padeva viņam nelielu atslēgu. - Atnes veidlapas, tās gandrīz jau beigušās.

Pīters paņēma atslēgu un devās prom. Gaiteni viņš pajautāja izsūtāmajam, kur atrodas rakstāmlietu noliktava. Tas lika doties stāvu zemāk.

Noliktava atradās telpā, kas izskatījās pēc mašīnrakstīšanas biroja. PI-ters tur nekad vēl nebija bijis. Viena no mašīnrakstītājām parādīja stūrī sienas skapi. Pīters to atvēra, ieslēdza gaismu un iegāja iekšā.

Viņš tūlīt pat atrada atliku likām vajadzīgo veidlapu. Viņš pārlaida skatienu plauktiem, atplēsa iesaiņojumu un paņēma trīsdesmit vai četrdesmit.

Gumijas zīmogus nekur nemanīja.

Nelielās telpas tālākajā stūrī atradās zaļš tērauda skapītis. Pīters mēģināja to attaisīt, taču tas bija aizslēgts. Viņš atvēra kārbiņu papīra saspraužu, izņēma vienu un atlocīja. Ielicis saspraudi atslēgas caurumā, Pīters to pagrozīja uz visām pusēm. Viņš sāka svīst. Drīz vien mašīnrakstītājas sāks prātot, ko viņš tur tik ilgi dara.

Durvis atvērās ar klikšķi, kas Pīteram likās kā pērkona rībiens. Pirmais, ko Pīters ieraudzīja, bija atvērta kartona kaste ar sešiem gumijas zīmogiem. Viņš pagrieza vienu otrādi un izlasīja uzrakstu uz pamatnes.

Pīters tulkoja: - Apstiprināts; Menjē, Parīze.

Viņš apspieda sajūsmu. Kā viņš to varēs iznest no ēkas?

Zīmogs un veidlapas kopā bija pārāk liels sainis, lai neradītu aizdomas sargam pie ieejas. Un viņam nāktos to visu dienu slēpt no kolēģa.

Pīteram radās spoža ideja. Viņš izņēma no kabatas spalvu nazīti un pabāza tā asmeni zem gumijas pamatnes, mēģinādams atdalīt gumiju no koka, pie kura tā bija pielīmēta. Rokas, sviedriem pārklātas, gandrīz nespēja saturēt pulēto rokturi.

- Vai varat atrast vajadzīgo? - aizmugurē atskanēja meitenes balss.

Pīters sastinga. - Paldies, nu jau esmu atradis, - viņš atbildēja neatskatoties. Soļi attālinājās.

Gumija atdalījās no koka roktura. Pīters plauktā atrada lielu aploksni. Viņš ielika papīru un gumiju aploksnē un aizlīmēja to. Viņš izņēma no citas kastes pildspalvu un uzrakstīja uz aploksnes Miča adresi un vārdu. Pēc tam viņš aizvēra tērauda skapīša durvis, paņēma kaudzi veidlapu un devās prom.

Pēdējā brīdī viņš atcerējās par iztaisnoto papīra saspraudi. Viņš atgriezās atpakaļ pie sienas skapja, atrada saspraudi uz grīdas un iebāza kabatā.

Pīters uzsmaidīja mašīnrakstītājām, izejot no telpas. Viņš tūlīt negāja atpakaļ pie vecā vīra, bet klaiņoja pa ēku, līdz sastapa vēl vienu izsūtāmo.

- Vai jūs nepateiktu, kur es varu nosūtīt šo vēstuli? - viņš jautāja.

- Ar aviopastu.

- Es to nosūtīšu, - izsūtāmais izpalīdzīgi piedāvāja. Viņš paskatījās uz aploksni. - Uz tās jānorāda, ka paredzēts aviopastam, - viņš sacīja.

- Ak vai!

- Neuztraucieties, es par to parūpēšos, - izsūtāmais sacīja.

- Paldies. - Pīters devās atpakaļ uz saiņošanas nodaļu.

Vecais virs brīnījās: - Tu gan ilgi biji prom.

- Es apmaldījos, - Pīters paskaidroja.

Pēc trim dienām lētajā, īrētajā mājoklī Pīteram piezvanīja no Londonas.

- Pienāca, - Miča balss pavēstīja.

- Paldies Dievam, - Pīters atbildēja. - Būšu mājās rit.

Pīteram ierodoties mājās, trakais Mičs sēdēja darbnīcā uz grīdas, cirtaino, rūsgano matu ērkuli piespiedis pie sienas. Pie pretējās sienas rindā bija atbalstītas trīs Pītera gleznas. Mičs tās pētīja, saraucis uzacis, ar Long Life skārdeni rokā.

Pīters nometa somu uz grīdas un nostājās blakus Mičam.

- Zini, ja kāds ir pelnījis pārtikt no gleznošanas, tad tas esi tu, - Mičs sacīja.

- Paldies. Kur ir Anna?

- Veikalā. - Mičs uzslējās kājās un devās pie krāsām notriepta galdiņa. Viņš paņēma aploksni, ko Pīters labi pazina.

- Gudra doma, - noplēst gumiju no zīmoga, - viņš sacīja. - Bet kādēļ tev to vajadzēja sūtīt pa pastu?

- Nevarēju citādi dabūt ārā no ēkas.

- Tu gribi teikt, ka firma to nosūtīja?

Pīters pamāja ar galvu.

- Jēziņ! Es ceru, ka neviens neievēroja vārdu uz aploksnes. Vai atstāji vēl kādus pierādījumus?

-Jā. - Pīters paņēma no Miča skārdeni un iemalkoja alu. Viņš noslaucīja lūpas ar delnu un padeva skārdeni atpakaļ. - Man nācās nosaukt Čārlzu Lempetu kā rekomendācijas devēju.

- Vai viņi pārbaudīja?

- Domāju, jā. Viņi uzstāja, ka ir vajadzīga rekomendācija no kāda, ko viņi pazīst un kam var piezvanīt.

Mičs apsēdās uz galda malas un pakasīja vēderu. - Vai saproti, ka esi atstājis aiz sevis tik sasodīti lielas pēdas kā maģistrāle?

- Nav tik ļauni. Tas nozīmē, ka ar laiku viņiem, iespējams, izdosies mūs izsekot. Pat tad neko nevarēs pierādīt. Galvenais, ka viņi nevar mūs pieķert, pirms esam pabeiguši darbu. Mums galu galā vajadzīgas vēl tikai pāris dienas.

- Ja viss notiek pēc plāna.

Pīters aizgriezās un apsēdās uz soliņa. - Kā veicies ar tavām lietām?

- Lieliski, - Mičs pēkšņi atplauka. - Es vienojos ar Arnazu. Viņš mūs finansēs.

- Kāds viņam no tā labums? - Pīters vaicāja, ziņkāres dzīts.

- Jautrība. Viņam ir lieliska humora izjūta.

- Pastāsti man par viņu.

Mičs iztukšoja atlikušo alu un rūpīgi iesvieda skārdeni atkritumu spaini.

- Viņam ir aptuveni četrdesmit gadu, pa pusei Irs, pa pusei meksikānis, uzaudzis ASV. Apmēram deviņpadsmit gadu vecumā Vidējos Rietumos sāka tirgot oriģinālgleznas no kravas auto. Tika pie naudas, atvēra galeriju, iemācījās novērtēt mākslu. Ieradās Eiropā, lai iepirktu mākslu, iepatikās un palika.

- Viņš tagad ir pārdevis savas galerijas. Viņš ir vienkārši starpkontinentāls mākslas darbonis - pērk un pārdod, taisa naudu un smej par visiem muļķiem, bankas ieskaitot. Varbūt ne visai godīgs puisis, taču viņam ir tādi paši uzskati par mākslas pasauli kā mums.

- Cik viņš iedeva?

- Tūkstoš mārciņu, bet varam dabūt vairāk, ja vajag.

Pīters iesvilpās. - Jauks zellis. Ko vēl tu esi dabūjis gatavu?

- Esmu atvēris bankas kontu - uz viltus vārdiem.

- Kādiem vārdiem?

- Džordžs Holovss un Filips Kokss. Viņi ir mani kolēģi no koledžas. Rekomendācijai es nosaucu direktoru un koledžas sekretāru.

- Vai tas nav bīstami?

- Nē. Koledžā ir vairāk nekā piecdesmit lektoru, tā ka visai grūti būs atrast kādu saistību. Banka būs jau pajautājusi rekomendācijas devējiem, vai Holovss un Kokss ir lektori un dzīvo norādītajā adresē. Un saņems apstiprinājumu.

- Ja nu rekomendācijas devēji to pasaka Holovsam un Koksam?

- Viņi netiksies. Līdz jaunajam semestrim vēl atlikušas četras nedēļas, un es zinu, ka viņi nav draugi.

Pīters pasmaidīja. - Tu esi labi pastrādājis. - Viņš izdzirdēja aizcērtamies parādes durvis, un Annas balss uzsauca sveicienu. - Te augšā, - Pīters sacīja.

Anna ienāca darbnīcā un noskūpstīja vīru. - Cik saprotu, viss ir noritējis gludi, vai ne? - viņa sacīja. Acīs dzirkstīja aizrautība.

- Pietiekami gludi, - Pīters atbildēja. Viņš atkal paskatījās uz Miču.

- Nākamais solis ir lielā apskate, vai ne?

- Jā. Manuprāt, tas atkarīgs no tevis.

Anna sacīja: - Ja neesmu jums vajadzīga, mani sauc mazulis.

Viņa devās prom.

- Kādēļ no manis? - Pīters vaicāja.

- Mums ar Annu nevajadzētu rādīties galerijās pirms piegādes dienas.

Pīters piekrītoši pamāja ar galvu. - Protams. Nu tad pārskatīsim plānu.

- Esmu šeit norādījis desmit galvenās galerijas. Vari tās visas apstaigāt vienas dienas laikā. Pirmkārt, izpēti, kas viņiem ir vairumā un kā nav. Ja taisāmies piedāvāt gleznu, jābūt pārliecinātiem, ka tā viņiem ir vajadzīga.

Otrkārt, gleznotājam jābūt viegli viltojamam. Viņam jābūt mirušam, ar lielu darbu klāstu, un nekur nedrīkst eksistēt pilns viņa darbu saraksts. Mēs neviltosim šedevrus - mēs taisīsim savējos. Piemeklē katrai galerijai vienu gleznotāju, pieraksti un dodies uz nākamo.

- Jā - mums ari jāizslēdz tie, kuri bieži izmantojuši īpašus materiālus. Zini, viss būtu daudz vieglāk izdarāms, ja mēs taisītu tikai akvareļus un zīmējumus.

- Tad mēs nedabūsim tik lielu naudu, lai radītu iespaidīgu sensāciju.

- Cik, tavuprāt, mēs kopā varētu savākt?

- Es būšu vīlies, ja sanāks mazāk par pusmiljonu.

Lielajā darbnīcā valdīja koncentrēšanās gars. Pa atvērtajiem logiem ar augusta brāzmu ieplūda attāls pilsētas troksnis. Ilgu laiku visi trīs cilvēki

strādāja klusumā, ko pārtrauca tikai bērna buldurēšana sētiņā istabas vidū.

Meitenītes vārds bija Vibeke, un viņai bija tikai viens gadiņš. Parasti viņa būtu pieprasījusi klātesošo pieaugušo uzmanību, bet šodien bērns nodarbojās ar jaunu rotaļlietu, plastmasas kārbu. Viņa atklāja, ka vāciņu dažreiz var noņemt un dažreiz nevar, un gribēja saprast, kur slēpjas šī atšķirība. Ari meitenīte koncentrējās.

Vibekes māte sēdēja līdzās pie noplukuša galda, rakstīdama ar automātisko lodīšu pildspalvu uz Menjē veidlapām rūpīgā kaligrāfiskā rokrakstā. Galdu klāja atvērtas grāmatas - skaistas, krāsainas mākslas grāmatas, biezi uzziņu krājumi un plāni akadēmiski raksti papīra vākos. Laiku pa laikam strādājot Anna izbāza pa mutes kaktiņu mēli.

Mičs pakāpās atpakaļ no savas gleznas un smagi nopūtās. Viņš darināja diezgan lielu Pikaso darbu kubisma stilā, kurā attēlotas vēršu cīņas, - tā bija no gleznu sērijas, kuras rezultātā tapa Gernika. Blakus molbertam uz grīdas gulēja skice. Viņš paskatījās uz to, un pierē iegūla dziļas rievas. Viņš pacēla kreiso roku un gaisā pret audeklu veica vairākus vēzienus, izmēģinādams līniju, līdz uzskatīja, ka ir atradis pareizo, pēc tam ar ātru kustību pielika otu pie audekla.

Anna izdzirdēja nopūtu un pacēla acis, paskatīdamās vispirms uz Miču, pēc tam uz audeklu. Viņas sejā pavīdēja neticības pilns apbrīns. - Mič, tas ir izcili, - Anna sacīja.

Viņš pateicīgi pasmaidīja.

- Vai tiešām jebkurš to spētu? - viņa piebilda.

- Nē, - viņš lēnām novilka. - Tas ir īpašs talants. Viltojumi māksliniekiem ir tas pats, kas pantomīma aktieriem. Daži izcili aktieri ir nožēlojami mimiķi. Tas ir triks, kas tikai dažiem pa spēkam.

Pīters vaicāja: - Kā tev sokas ar tiem izcelsmes sertifikātiem?

- Esmu tikusi galā ar Braku un Munku un tūlīt pabeigšu Pikaso, - Anna atbildēja. - Kāda izcelsme būs tavam Gogam?

Pīters pārstrādāja darbu, kuru bija uzgleznojis šedevru turnīrā. Viņam blakus atradās krāsainu reprodukciju grāmata, un viņš laiku pa laikam to pāršķirstīja. Krāsas uz audekla bija tumšas un līnijas smagas. Kaprača ķermenis bija spēcīgs, bet pārguris.

- Tā būs gleznota laikā starp 1880. un 1886. gadu, - Pīters atbildēja.

- Holandiešu periodā. Manuprāt, tad neviens to nebūtu pircis. Teiksim, tā būs bijusi viņa īpašumā vai vēl labāk - brāļa Teo īpašumā vairākus gadus. Tad to nopircis kāds izdomāts kolekcionārs Briselē. Parādījusies pie kāda dīlera sešdesmitajos gados. Pārējo vari pati piedomāt.

- Vai izmantot īsta dīlera vārdu?

- Var arī tā - tikai, piemēram, kādu mazpazīstamu vācieti.

- Mhm. - Istabā atkal iestājās klusums, visiem trim atsākot darbu. Pēc brīža Mičs noņēma no molberta gleznu un sāka jaunu. Munku. Viņš uzlika uz audekla gaiši pelēku gruntējumu, lai panāktu Norvēģijas niecīgo gaismu efektu, kas redzams vairumā Munka gleznu. Laiku pa laikam viņš aizvēra acis un centās izmest no prāta silto, Anglijas saules pielieto darbnīcu. Pīters centās sajust aukstumu, un tas izdevās tik labi, ka viņš sāka drebēt.

Trīs skaļi klauvējieni pie parādes durvīm satricināja klusumu.

Pīters, Mičs un Anna neizpratnē paskatījās cits uz citu. Anna piecēlās un piegāja pie loga. Viņa nobālējusi pagriezās pret vīriešiem.

- Tas ir policists, - viņa sacīja.

Kā apstulbuši abi neticīgi vērās Annā. Mičs atjēdzās pirmais.

- Ej atver durvis, Pīter, - viņš sacīja. - Anna, paslēp sertifikātus un veidlapas, un zīmogu. Es pagriezīšu audeklus pret sienu. Sākam!

Pīters, līdz nāvei pārbijies, lēnām nogāja pa kāpnēm. Tas nebija iespējams - nevarēja būt, ka policija jau ir viņiem uz pēdām. Viņš atvēra durvis.

Policists bija gara auguma jauns konstebls ar īsi apgrieztiem matiem un šķidrām ūsām. Viņš vaicāja: - Vai tā ir jūsu automašīna, ser?

- Jā, tas ir, nē, - Pīters stostījās. - Kura?

- Zilais minikūpers ar zīmējumiem uz spārniem.

- A, tā pieder manam draugam. Viņš pašlaik te ciemojas.

- Pasakiet, lūdzu, ka viņš ir atstājis ieslēgtas gabaritgaismas, - policists sacīja. - Visu labu, ser. - Viņš pagriezās.

- Ā! Paldies! - Pīters pateicās.

Viņš devās atpakaļ augšup pa kāpnēm. Anna un Mičs, baiļu pārņemti, vērās viņā.

Pīters paziņoja: - Viņš lūdza tev pateikt, ka esi atstājis ieslēgtas ga-barītgaismas, Mič.

Sekoja kluss neizpratnes brīdis. Pēc tam visi trīs izplūda skaļos, gandrīz histēriskos smieklos.

Vibeke, trokšņa iztraucēta, savā sētiņā strauji pacēla acis. Meitenītes izbīlis tūlīt pat pārvērtās smaidā, un viņa dedzīgi pievienojās smiekliem, it kā būtu pilnībā izpratusi šo joku.

Trešā daļa. FIGŪRAS TUVPLĀNĀ.

Mums nepieciešams tikt skaidrībā, kādu lomu attēli, piemēram, gleznas, spēlē mūsu dzīvē. Šī loma nebūt nav viennozīmīga.

Ludvigs Vitgenšteins, filozofs

Daudzstāvu dzelzsbetona viesnīca Rimini piedāvāja angļu brokastis -šķiņķi, olas un kannu tējas. Iedams cauri ēdamistabai, Lipsijs ielūkojās porcijā uz kāda galda. Ola bija pārāk stipri sacepta, un uz šķiņķa šķēles pletās aizdomīgs zaļš plankums. Viņš apsēdās un pasūtīja maizītes un kafiju.

Lipsijs bija ieradies iepriekšējā vakarā un neveiksmīgi izvēlējies viesnīcu. No rīta detektīvs joprojām jutās noguris. Foajē viņš bija nopircis Sun - vienīgo pieejamo angļu laikrakstu. Gaidīdams brokastis, viņš to izšķirstīja un izmisīgi nopūtās - šis laikraksts viņam negāja pie sirds.

Kafija palīdzēja nedaudz atžirgt, lai gan īstas brokastis - tādas viņš sev gatavoja mājās - būtu noderējušas vēl vairāk. Uzziežot uz maizītes sviestu, viņš ieklausījās apkārt skanošajās balsīs. Varēja saklausīt Jorkšīras, Liverpūles un Londonas akcentu. Bija dzirdamas arī divas balsis, kas piederēja vāciešiem, bet neviena itālieša vai francūža balss. Itālieši bija pārāk gudri, lai apmestos viesnīcās, kuras ceļ tūristiem, un neviens francūzis, būdams pie pilna prāta, nepavadītu atvaļinājumu Itālijā.

Lipsijs apēda maizīti, iztukšoja kafijas kannu un atlika cigāru uz vēlāku laiku. Viņš pajautāja angliski runājošam šveicaram ceļu uz tuvāko autonomu. Itālieši drudžaini centās pārvērst Rimini par Sautendas atdarinājumu. Visapkārt manīja ēstuves, kurās pasniedza ceptas zivis un fri kartupeļus, angļu krogus vietējo iedzīvotāju izpratnē, hamburgeru bārus un suvenīru veikalus. Ikviens tukšs zemes gabals bija būvlaukums. Ielas jau pildīja atpūtnieki - gados vecākie polo kreklos ar atpogātām apkaklītēm, viņu sievas puķainās kleitās, paplatinātos džinsos tērpušies jauni neprecējušies pāri, kas smēķēja garās Embassy, par kurām nevajadzēja maksāt muitas nodokli.

Lipsijs aizkūpināja vēlīno cigāru autonomas birojā, kamēr divi darbinieki aizpildīja garas veidlapas un pārbaudīja viņa pasi un starptautiskās tiesības. Viņi ar nožēlu pavēstīja, ka vienīgā nekavējoties pieejamā automašīna ir liels fiats gaiši zaļā perlamutra tonī. Automašīna bija diezgan dārga, taču, braukdams projām, Lipsijs nopriecājās par tās jaudīgumu un ērtumu.

Lipsijs atgriezās viesnīcā un devās uz savu numuru. Viņš nopētīja sevi spogulī un nosprieda, ka atturīgajā angļu uzvalkā un aizšņorētajās kurpēs pārāk uzkrītoši izskatās pēc policista. Viņš izņēma no čemodāna 35 milimetru fotoaparātu ādas futrālī un aplika tā siksnu ap kaklu, pēc tam uzlika brillēm tonētos stiklus. Lipsijs vēlreiz nopētīja sevi spogulī: tagad tur varēja ieraudzīt vācu tūristu.

Pirms ceļojuma uzsākšanas Lipsijs pārbaudīja kartes, ko autonomas darbinieki apdomīgi bija ielikuši cimdu nodalījumā. Uz Poljo vajadzēja braukt apmēram divdesmit jūdzes uz priekšu gar krastu un tad pāris jūdzžu zemes iekšienē.

Lipsijs izbrauca no pilsētas un nogriezās uz šaura divvirzienu lauku ceļa. Viņš centās nepārsniegt ātrumu 50 jūdzes stundā, pie atvērtā loga baudot svaigo gaisu un līdzeno, pievilcīgo ainavu.

Tuvojoties Poljo, ceļš sašaurinājās un detektīvam pat nācās apstāties un nobraukt ceļa malā, lai palaistu garām traktoru. Viņš apstājās pie ceļa atzarojuma, kur nebija nekādu norāžu, un apturēja kādu fermas strādnieku izbalējušā naģenē, T kreklā un biksēs, kas bija sasietas ap vidu ar striķi. Laucinieka vārdi bija nesaprotami, taču Lipsijs iegaumēja žestus un vadījās pēc tiem.

Viņš iebrauca ciemā, taču nekas nenorādīja, ka tas būtu Poljo. Skatam pavērās mazas balsinātas mājiņas, dažas vismaz divdesmit jardus nost no ceļa, citas pie pašas ceļa malas, it kā būtu uzceltas, pirms parādījies skaidri iezīmēts ceļš. Tur, kur, pēc Lipsija domām, atradās centrs, ceļš sazarojās pie vairākām ēkām, kas bija uzceltas cieši klāt cita citai. Kokakolas uzraksts pie vienas no mājām liecināja, ka tur atrodas bārs.

Lipsijs izbrauca cauri ciemam un vienā mirklī atkal atradās laukos. Uz šaurā ceļa viņš apgrieza auto. Atpakaļceļā detektīvs pamanīja vēl vienu ceļu, kas veda uz rietumiem. Trīs ceļi uz mazu ciemu, kāds tam varētu būt iemesls, viņš nodomāja.

Lipsijs apstājās līdzās pavecai sievietei, kas nesa grozu. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā, un grumbainā seja bija ļoti bāla, it kā sieviete visu mūžu būtu vairījusies no saules.

- Vai te ir Poljo? - Lipsijs vaicāja.

Vecā pavilka nost no sejas lakatu un aizdomīgi paskatījās uz Lipsiju.

- Jā, - viņa atbildēja un turpināja ceļu.

Lipsijs apturēja automašīnu pie bāra. Bija tik tikko pāri desmitiem, bet saule jau karsēja. Uz pakāpieniem pie bāra ēnā sēdēja vecs vīrietis salmu cepurē, uzlicis uz ceļiem spieķi.

Lipsijs pasmaidīja un sasveicinājās, pēc tam pagāja sēdošajam garām un pa pakāpieniem devās uz bāru. Bārs bija tumšs, un tajā valdīja pīpes tabakas smārds. Iekšā atradās divi galdiņi, daži krēsli un neliels bārs ar vienu solu. Mazā telpa bija tukša.

Lipsijs apsēdās uz bāra sola un uzsauca: - Vai te kāds ir? - No bāra dziļuma, kur acīmredzot dzīvoja īpašnieka ģimene, plūda skaņas. Viņš aizsmēķēja cigāru un gaidīja.

Beidzot caur aizkariem blakus bāra letei iznāca jauns vīrietis kreklā ar atpogātu apkaklīti. Ar ātru, inteliģentu skatienu viņš nopētīja Lipsija

apģērbu, fotoaparātu un saulesbrilles. Pēc tam saimnieks pasmaidīja.

- Labrīt, ser.

- Es gribētu aukstu alu, lūdzu!

Bārmenis atvēra nelielu mājas ledusskapi un izņēma pudeli. Lejot glāzē alu, stikls norasoja.

Lipsijs izņēma maku, lai samaksātu. Atverot to, Di Sleinas fotogrāfija izkrita uz bāra letes un noslīdēja uz grīdas. Bārmenis to pacēla.

Vīrieša sejas izteiksme neliecināja, ka viņš pazītu meiteni fotogrāfijā.

- Skaista meitene, - viņš sacīja, pasniedzot uzņēmumu detektīvam.

Lipsijs pasmaidīja un pasniedza banknoti. Bārmenis izdeva atlikumu

un atgriezās ēkas dziļumā. Lipsijs malkoja alu.

Izskatījās, ka mis Sleina - ar vai bez drauga - vēl nav ieradusies Poljo. Tas bija gaužām iespējams, jo atšķirībā no viņiem Lipsijs steidzās. Viņiem nebija ne mazākās nojausmas, ka vēl kāds dzenas pakaļ Modiljāni.

Tik tiešām, viņš labprātāk meklētu gleznu, nevis meiteni. Bet Lipsijs nezināja, kas tieši ir licis viņai braukt uz Poljo. Iespējams, viņa ir uzzinājusi, ka glezna atrodas šeit vai kāds šejienietis zina, kur tā meklējama, vai ari ir vēl kāds sarežģītāks pavediens.

Lipsijs izdzēra alu un izlēma apskatīt ciemu. Dodoties prom, vecais virs joprojām sēdēja uz pakāpieniem. Nevienu citu tuvumā nemanīja.

Ciemā nebija daudz ko redzēt. Otra iestāde bija veikals, vienīgā sabiedriskā celtne - renesanses laikmeta baznīca, celta, kā Lipsijs sprieda, septiņpadsmitajā gadsimtā kādā bagātības uzplūdā. Ciemā nebija ne policijas iecirkņa, ne pašvaldības biroja, ne arī kādas kultūras iestādes. Lipsijs lēnām staigāja pa ciemu, izklaidēdams sevi, aprēķinot ciema ekonomisko stāvokli pēc tā ēkām un izkārtojuma.

Pēc stundas viņš bija izsmēlis spēles iespējas un joprojām nebija izlēmis, ko iesākt. Atgriezies pie bāra, viņš atklāja, ka notikumu gaita atkal pieņem lēmumu viņa vietā.

Pie bāra pakāpieniem, kur joprojām sēdēja vecais vīrs, stāvēja koši zils mersedess ar atvērtu jumta lūku.

Lipsijs apstājās, vērdamies uz automašīnu un prātodams, ko iesākt. Šeit gandrīz pilnīgi noteikti bija ieradusies mis Sleina vai viņas draugs, vai viņi abi - nevienam ciematā nevarēja piederēt tāda automašīna, un citiem te nebija ko darīt. Taču viņam bija radies iespaids, ka ne viņai, ne viņas draugam nav īpaši daudz naudas - uz to norādīja dzīvoklis Parīzē. Taču, iespējams, viņi vienkārši dzīvoja pieticīgi.

Lipsijs to varēja noskaidrot, vienīgi ieejot bārā. Viņš nevarēja palikt ārā, izlikdamies par garāmgājēju, - uzvalkā un nospodrinātajās kurpēs viņš neizskatījās pēc ciema slaista. Viņš uzkāpa pa pakāpieniem un iegāja bārā.

Pāris sēdēja pie galdiņa, dzerdami, pēc skata spriežot, aperitīvus ar ledu. Viņiem mugurā bija vienāds apģērbs - platas, izbalējušas zilas bikses un spilgti sarkani krekli. Meitene bija pievilcīga, un Lipsijs pamanīja, ka vīrietis ir ārkārtīgi izskatīgs. Viņš bija daudz vecāks, nekā Lipsijs bija iedomājies, - iespējams, ap četrdesmit.

Abi cieši noraudzījās Lipsijā, it kā būtu to gaidījuši. Viņš tiem ikdienišķi pamāja ar galvu un piegāja pie bāra letes.

- Vēl vienu alu, ser? - bārmenis vaicāja.

- Lūdzu.

Bārmenis uzrunāja mis Sleinu: - Šis ir tas vīrietis, par kuru es runāju.

Lipsijs paskatījās apkārt izbrīnījies, saraukdams uzacis.

Meitene vaicāja: - Vai jums makā ir mana fotogrāfija?

Lipsijs nepiespiesti iesmējās un angliski teica: - Šis cilvēks domā, ka visas angļu meitenes izskatās vienādi. Patiesībā jūs tiešām mazliet atgādināt manu meitu. Bet tā ir tikai virspusēja līdzība.

Meitenes draugs sacīja: - Vai varam apskatīt fotogrāfiju? - Viņam bija dobja balss, un viņš runāja ar amerikāņu akcentu.

- Protams, - Lipsijs izņēma maku un sāka tajā rakņāties. - Ak vai! Būšu to atstājis mašīnā. - Viņš samaksāja bārmenim par alu un sacīja:

- Ļaujiet man jums izmaksāt.

- Paldies, - mis Sleina pateicās. - Kampari, mums abiem.

Lipsijs pagaidīja, līdz bārmenis pagatavo dzērienus un aiznes tos viņiem. Pēc tam viņš sacīja: - Tas ir savādi - satikt vēl kādu angļu tūristu šajā nomalē. Vai esat no Londonas?

- Mēs dzīvojam Parīzē, - meitene sacīja. Viņa likās runīgākā no abiem.

Vīrietis turpināja: - Tas ir tiešām savādi. Ko jūs šeit darāt?

Lipsijs pasmaidīja. - Es esmu tāds kā vientuļnieks, - viņš sacīja tādā tonī, it kā atzītos netikumā. - Atvaļinājumā man patīk aizklīst prom pa neiebrauktiem ceļiem. Es iekāpju automašīnā un braucu, kur deguns rāda, līdz izdomāju apstāties.

- Kur jūs esat apmeties?

- Rimini. Un jūs - vai jūs ari esat klejotāji?

Meitene sāka kaut ko teikt, taču vīrietis viņu pārtrauca. - Mēs esam devušies bagātību medībās, - viņš sacīja.

Lipsijs pateicās liktenim par Dī Sleinas drauga naivumu. - Cik aizraujoši, -viņš sacīja. - Un kas ir balvā?

- Cerams, ka vērtīga glezna.

- Vai tā ir šeit, Poljo?

- Gandrīz. Piecas jūdzes tālāk pa ceļu ir kāda muiža. - Vīrietis pamāja uz dienvidiem. - Mūsuprāt, glezna ir tur. Mēs drīz turp dosimies.

Lipsijs augstsirdīgi pasmaidīja. - Nudien tas pārvērš brīvdienas par piedzīvojumu - kaut ko neikdienišķu - pat tad, ja bagātības neizdodas atrast.

- Tieši tā.

Lipsijs izdzēra alu. - Es personiski esmu redzējis diezgan Poljo ciema. Došos tālāk.

- Ļaujiet man jums nopirkt vēl vienu alu.

- Nē, paldies. Es vadu mašīnu, un priekšā vēl ir gara, tveicīga diena. -Lipsijs piecēlās. - Priecājos iepazīties. Visu labu.

Fiata salonā valdīja neizturams karstums, un Lipsijs nožēloja, ka nav atstājis mašīnu ēnā. Viņš atvēra logu un brauca prom, ļaudams gaisa pūsmai sevi atvēsināt. Detektīvs jutās apmierināts - pāris bija viņam atklājis, ko zina, un ļāvis nokļūt galamērķī pirmajam. Šīs izmeklēšanas laikā viņš pirmo reizi bija izvirzījies priekšgalā.

Lipsijs izbrauca uz ceļa, kas veda dienvidu virzienā, uz kuru bija norādījis amerikānis. Ceļš kļuva putekļains. Viņš aizvēra logu un ieslēdza gaisa kondicionētāju uz pilnu jaudu. Kad salonā atkal bija kļuvis vēss, Lipsijs apturēja automašīnu, lai apskatītu kartes.

Liela mēroga karte rādīja, ka, braucot uz dienvidiem, tiešām var nonākt muižā. Izskatījās gan tālāk nekā piecas jūdzes, varbūt pat desmit, taču pavisam iespējams, ka tās pasta adrese bija Poljo. Muiža atradās gabaliņu nost no galvenā ceļa, ja to varēja nosaukt par galveno ceļu, un Lipsijs iegaumēja norādes.

Ceļojums ilga pusstundu slikto ceļa apstākļu un ceļa zīmju trūkuma dēļ. Bet, nonākot galā, šaubu nebija. Tas bija liels nams, celts apmēram tajā pašā laikā, kad baznīca Poljo. Tam bija trīs stāvi un fasādes stūros torņi kā pasakās. Mūris vietām bija izdrupis, un logi nebija tīrīti. Atsevišķa staļļa ēka acīmredzot bija pārtaisīta par garāžu, un tās durvis stāvēja vaļā, paverot skatam zāles pļaujamo mašīnu, kas darbojās ar gāzi, un ļoti vecu sitroena pikapu.

Lipsijs apturēja automašīnu pie vārtiem un devās pagalmā pa īso piebraucamo ceļu. Grantī auga nezāles, un, tuvojoties mājai, tā izskatījās arvien noplukušāka.

Kamēr viņš stāvēja, lūkodamies uz namu, atvērās durvis un viņam tuvojās paveca sieviete. Viņš apsvēra, kā izturēties.

- Labrīt, - viņa itāliski sveicināja.

Sievietes sirmie mati bija glīti, viņa bija eleganti ģērbusies, un vaigu-kauli vēstīja, ka reiz viņa ir bijusi skaistule. Lipsijs viegli paklanījās.

- Es atvainojos par šo ielaušanos, - viņš sacīja

- Neatvainojieties, - sieviete pārgāja uz angļu valodu. - Kā varu palīdzēt?

Lipsijs, uzlūkojot sievieti, zināja par viņu pietiekami, lai izlemtu, kā izturēties. - Sakiet: vai ir atļauts apskatīt šo skaisto namu no ārpuses?

- Protams, - sieviete pasmaidīja. - Patīkami, ka tas kādu interesē. Es esmu grāfiene di Lanca. - Viņa sniedza roku, un Lipsijs to paspieda, prātā apsvērdams, ka viņa panākumu koeficients ir apmēram deviņdesmit procenti.

- Dansfords Lipsijs, grāfien.

Viņa veda Lipsiju uz ēkas sāniem. - Ēka tika uzcelta septiņpadsmitā gadsimta pirmajā ceturksnī, kad visa šeit apkārt esošā zeme tika piešķirta ģimenei par pakalpojumiem kaut kādā karā. Tas bija laiks, kad renesanses arhitektūra beidzot sasniedza arī laukus.

- Ak tā. Tad jau tā tika uzcelta vienlaikus ar Poljo baznīcu.

Viņa piekrītot pamāja ar galvu. - Vai jūs interesē arhitektūra, mister Lipsij?

- Mani interesē skaistums, grāfien.

Viņš manīja, ka vecā dāma apspiež smaidu un nodomā, ka šim atturīgajam anglim piemīt zināms šarms. Lipsijs gribēja, lai viņa tā domātu.

Viņa iepazīstināja ar namu tā, it kā stāstītu ģimenes vēsturi, vēršot Lipsija uzmanību uz vietu, kur mūrniekiem bija aptrūkušies ķieģeļi un tiem vajadzēja izmantot citus, uz jaunajiem logiem, kas ielikti astoņpadsmitajā gadsimtā, uz nelielo deviņpadsmitajā gadsimtā piebūvēto spārnu.

- Protams, mums vairs nepieder šis apgabals, un tā zeme, kas palikusi, ir visai nabadzīga. Kā redzat, pārāk daudz remontdarbu ir atlikti uz vēlāku laiku. - Viņa pagriezās pret Lipsiju ar nožēlas pilnu smaidu. - Grāfienes Itālijā nav lielā vērtē, mister Lipsij.

- Bet ne jau visiem ir tik sena ģimene kā jums.

- Nē. Jaunāki aristokrāti ir biznesmeņi vai industriālisti. Viņu ģimenēm nav bijis laika pieķerties mantotām bagātībām.

Viņi bija apgājuši apkārt ēkai un tagad stāvēja tās ēnā pie viena no torņiem. Lipsijs sacīja: - Grāfien, ir iespējams iemīļot arī nopelnītu bagātību. Ticiet, man nenākas smagi strādāt, lai iztiktu.

- Vai drīkstu vaicāt, ar ko jūs nodarbojaties?

- Man pieder antikvariāts Londonā. Tas atrodas ICromvelroudā. Jums tur noteikti jāiegriežas, kad būsiet Anglijā. Es gan pats tur uzturos reti.

- Vai noteikti nevēlaties apskatīt mājas iekšpusi?

- Nu, ja tas nav pārāk apgrūtinoši...

- It nemaz, - grāfiene aicināja viņu namā pa parādes ieeju. Lipsijam notirpa spranda, tā vienmēr notika lietas noslēgumā. Viņš bija visu nostrādājis pareizi - neuzkrītoši licis grāfienei saprast, ka vēlētos kaut ko no viņas nopirkt. Viņai noteikti ir vajadzīga nauda.

Sekojot grāfienei caur mājas istabām, Lipsija asais skatiens pētīja sienas. Pie tām karājās daudz eļļas gleznu, pārsvarā bijušo grāfu portreti, un akvarelī gleznotas ainavas. Mēbeles bija senas, taču ne antīkas. Dažas istabas izskatījās neizmantotas, smakoja pēc kodēm un puvuma.

Grāfiene uzveda Lipsiju augšā pa kāpnēm, un viņš aptvēra, ka kāpņu laukums ir ēkas centrālā vieta. Tā vidū atradās viegli erotiska marmora statuja, kas attēloja kentauru un meiteni jutekliskā apskāvienā. Paklāji uz kārtīgi pulētās grīdas nebija nodiluši. Pie sienām karājās gleznas.

- Šī ir mūsu pieticīgā mākslas kolekcija, - grāfiene paskaidroja. - To jau sen vajadzēja pārdot, bet mans nelaiķa virs neparko nevēlējās no tās šķirties. Un es arvien to atlieku uz vēlāku laiku.

Tiešāku pārdošanas piedāvājumu vecā kundze neizteiks, Lipsijs nodomāja. Viņš vairs neizlikās nejauši ieinteresēts un sāka rūpīgi pētīt gleznas.

Viņš vēroja katru gleznu no attāluma, piemiegdams acis, meklējot Mo-diljāni stila iezīmes - iegarenās sejas, sievietēm raksturīgo degunu, afrikāņu tēlniecības ietekmi, savādo asimetriju. Pēc tam viņš piegāja tuvāk un aplūkoja parakstus. Lipsijs pētīja rāmjus, lai pārliecinātos, vai gleznas nav pārrāmētas. Viņš izņēma no kabatas ļoti spēcīgu kabatas bateriju un uzspīdināja to uz gleznām, meklēdams pārkrāsojuma pēdas.

Dažām gleznām pietika vien uzmest skatienu, citas nācās rūpīgi pētīt. Grāfiene pacietīgi gaidīja, kamēr viņš apskata visas četras sienas. Beidzot Lipsijs pagriezās pret veco dāmu.

- Jums te ir dažas ļoti labas gleznas, grāfien, - viņš sacīja.

Viņa ātri parādīja Lipsijam pārējo ēku, it kā viņi abi zinātu, ka tā ir tikai formalitāte. Kad viņi atgriezās, grāfiene sacīja: - Vai varu jums piedāvāt kafiju?

- Paldies.

Abi devās uz apakšstāva dzīvojamo istabu, kur grāfiene atstāja Lipsiju vienu, lai pasūtītu virtuvē kafiju. Lipsijs kodīja lūpas gaidīdams. Neviena no gleznām nebija vairāk kā pāris simtu mārciņu vērta, un neviena no tām pilnīgi noteikti nebija Modiljāni darbs.

Grāfiene atgriezās. - Smēķējiet, ja vēlaties, - viņa sacīja.

- Paldies. Labprāt. - Lipsijs aizsmēķēja cigāru. Viņš izņēma no kabatas vizītkarti. Uz tās bija tikai viņa vārds, adrese un telefons, tā nenorādīja nodarbošanos. - Vai drīkstu jums atstāt savu adresi? - viņš sacīja. - Kad izlemsit pārdot mākslas kolekciju, man ir daži paziņas Londonā, kas labprāt par to uzzinātu.

Grāfienes sejā pavīdēja vilšanās, saprotot, ka Lipsijs negrasās neko pirkt.

- Šī ir pilna kolekcija, cik saprotu? - viņš vaicāja.

-Jā-

- Varbūt bēniņos vai pagrabā ir gleznas?

- Diemžēl ne.

Mājkalpotāja ienesa uz paplātes kafiju, un grāfiene to ielēja. Viņa izvaicāja Lipsiju par Londonu un modi, un jauniem veikaliem un restorāniem. Viņš atbildēja, kā nu mācēja.

Tieši pēc desmit minūšu tukšas tērgāšanas viņš izdzēra kafiju un piecēlās. - Paldies par viesmīlību, grāfien. Lūdzu, sazinieties ar mani, kad būsiet Londonā!

- Es lieliski pavadīju laiku jūsu sabiedrībā, mister Lipsij. - Viņa pavadīja viesi līdz parādes ieejai.

Detektīvs steidzīgi devās prom pa iebraucamo ceļu un iesēdās automašīnā. Padodot mašīnu atpakaļgaitā muižas pagalmā, viņš pamanīja spogulī, ka grāfiene joprojām stāv pie durvīm.

Lipsijs juta ārkārtīgu vilšanos. Viss pasākums bija izrādījies veltīgs. Ja muižā jebkad bija atradusies Modiljāni glezna, tās tur vairs nebija.

Protams, pastāvēja vēl kāda iespēja, kurai viņam būtu vajadzējis pievērst lielāku uzmanību. Amerikānis, mis Sleinas draugs, iespējams, tīšuprāt bija viņu aizsūtījis veltīgos meklējumos.

Vai šis cilvēks turēja Lipsiju aizdomās? Tādu iespēju varēja pieļaut; un Lipsijs uzskatīja, ka iespējas pastāv, lai tās izmantotu. Viņš nopūtās, pieņemot lēmumu - vajadzēs sekot pārim, līdz viņš būs drošs, ka arī sāncenši ir atmetuši visas cerības.

Lipsijs īsti nezināja, kā lai tagad dzen viņiem pēdas. Viņš nevarēja vienkārši sekot, kā būtu darījis pilsētā. Viņam būs jāievāc ziņas no citiem.

Lipsijs atgriezās Poljo pa mazliet citādu maršrutu, dodamies uz trešo ceļu - to, kas ieved ciemā no rietumiem. Kādu jūdzi ārpus Poljo viņš pamanīja ceļmalā ēku ar alus reklāmu logā. Ārpusē atradās apaļš dzelzs galdiņš. Izskatījās, ka tas ir bārs.

Lipsijs bija izsalcis un izslāpis. Viņš nobrauca no ceļa, apturēja automašīnu bāra stāvvietā un izslēdza dzinēju.

II

- Maik, tu riebīgais meli! - iesaucās Dī, acis iepletusi mākslotā sašutumā.

Maika pilnīgās lūpas savilkās smaidā, taču acis nesmaidīja. - Nedrīkst atļauties sirdsapziņas pārmetumus darīšanās ar tādiem tipiem.

- Kādiem tipiem? Man viņš likās visai jauks večuks. Lai gan maķenīt garlaicīgs.

Maiks iemalkoja piekto kampari un aizsmēķēja cigareti. Viņš smēķēja Pali Malls bez filtra, un Di bija aizdomas, ka tieši tā viņš ir ticis pie savas dobjās balss. Maiks izpūta dūmu un sacīja: - Tas, ka viņš ieradies šeit reizē ar mums, būtu liela sagadīšanās. Zini, neviens šurp nebrauktu, pat ceļojot vienatnē. Bet fotogrāfija kliedēja visas šaubas. Tas stāstiņš par meitu bija veikla improvizācija. Viņš meklēja tevi.

- Es jau baidījos, ka tu tā teiksi. - Dī paņēma viņa Pali Malls, ievilka dūmu un atdeva cigareti atpakaļ.

- Vai esi pārliecināta, ka neesi viņu redzējusi iepriekš?

- Pilnīgi.

- Labi. Tagad domā: kas varēja zināt par Modiljāni?

- Domā, ka tas būtu iespējams? Vai vēl kāds dzenas pakaļ gleznai? Izklausās maķenīt melodramatiski.

- Un kā vēl! Paklau, mīļumiņ, mākslas pasaulē šādas ziņas izplatās tikpat ātri kā seksuāli transmisīvās slimības Taimskvērā. Kam tu esi to pastāstījusi?

- Nu, laikam Klērai. Varbūt es to pieminēju, kad viņa bija dzīvokli.

- Tas neskaitās. Vai tu rakstīji uz mājām?

- Ak Dievs, jā. Es uzrakstīju Semijai.

- Kas tā tāda?

- Aktrise Samanta Vinakre.

- Esmu dzirdējis par viņu. Nezināju, ka tu viņu pazīsti.

- Mēs neredzamies bieži, bet esam labas draudzenes, kad tiekamies. Mēs gājām kopā skolā. Viņa ir vecāka par mani, bet mācīties sāka vēlāk. Manuprāt, viņas tēvs ceļoja pa pasauli vai kaut kā tamlīdzīgi.

- Vai viņa ir mākslas cienītāja?

- Cik man zināms, nav. Bet viņai noteikti ir draugi mākslinieki.

- Vai vēl rakstīji kādam?

- Jā, - Dī minstinājās.

- Saki.

- Tēvocim Čārlzam.

- Dīlerim?.

Dī klusēdama pamāja ar galvu.

- Jēziņ, - Maiks nopūtās. - Tas visu saliek pa plauktiņiem.

Dī bija satriekta. - Tu domā, ka tēvocis Čārlzs tiešām mēģinātu dabūt gleznu pirms manis?

- Viņš taču ir dīleris, vai ne? Viņš darītu visu, pat pārdotu savu māti, lai tikai tiktu pie tāda atraduma.

- Vecais mērglis. Lai nu kā, tu esi aizsūtījis to darboni veltīgos meklējumos.

- Ar to viņš kādu laiku būs aizņemts.

Dī pasmaidīja. - Vai uz dienvidiem ir kāda muiža?

- Kā lai es to zinu? Gan jau viņš kādu drīz vien atradīs. Tad patērēs laiku, mēģinādams tajā iekļūt un meklēdams Modiljāni. - Maiks piecēlās.

- Tas dod mums iespēju tikt viņam priekšā.

Viņš samaksāja rēķinu, un abi izgāja saules spozmē. Dī sacīja: - Manuprāt, vislabāk būtu sākt ar baznīcu. Vikāri vienmēr zina visu par visiem.

- Itālijā ir priesteri, - Maiks viņu pārlaboja. Viņš bija uzaudzis katoļu ģimenē.

Viņi, sadevušies rokās, gāja pa galveno ielu. Likās, ka spiedīgā tveice uzspiež viņiem ciemata gauso dzīves ritmu - abi kustējās lēnām un sarunājās maz, zemapziņā pielāgodamies klimatam.

Viņi nonāca līdz glītajai, mazajai baznīciņai un pāris minūšu palika stāvam tās ēnā, izbaudot ēnas sniegto dzestrumu. Maiks sacīja: - Vai esi domājusi, ko iesāksi ar gleznu, kad to atradīsi?

-Jā, esmu par to daudz domājusi, - Dī atbildēja. Viņa savilka degunu tā, kā tikai viņa prata. - Visvairāk es gribētu to pētīt. Tai vajadzētu dot idejas veselai disertācijai - un pārējais būtu viens vienīgs izpušķojums. Bet...

- Bet kas?

- Tu pasaki, bet kas.

- Nauda.

- Velns parāvis. Oi, - viņa pieķēra sevi lamājoties un nervozi pārlaida skatienu baznīcas pagalmam.

- Tās var sanākt daudz.

- Naudas? Es zinu. - Viņa atmeta matus pār plecu. - Es necenšos sevi mānīt, ka mani neinteresē nauda. Iespējams, ja mēs to varētu pārdot kādam, kas ļautu man to apskatīt, kad vien vēlos, - varbūt muzejam.

Maiks mierīgi sacīja: - Es pamanīju, ka tu teici “mēs”.

- Protams! Tu taču esi kopā ar mani, vai ne?

Jaunais vīrietis uzlika viņai uz pleciem rokas. - Tu tikai tagad mani uzaicināji. - Maiks viņu ātri noskūpstīja. - Tu tikko noalgoji aģentu. Manuprāt, tu esi izdarījusi ļoti labu izvēli.

Dī iesmējās. - Kā, tavuprāt, man to vajadzētu palaist tirgū?

- īsti nezinu. Man prātā ir dažas labas domas, bet nekā konkrēta. Vispirms jāatrod glezna.

Viņi iegāja baznīcā un skatījās apkārt. Dī izkāpa no sandalēm un uzlika sakarsušās pēdas uz vēsās akmens grīdas. Joma otrā pusē mācītājs izpildīja vientuļu rituālu. Dī un Maiks klusējot gaidīja, līdz priesteris būs galā.

Pēdīgi viņš tuvojās ar laipnu smaidu platajā laucinieka sejā.

Dī nomurmināja: - Vai jūs mums varētu palīdzēt, tēvs?

Kad mācītājs bija pienācis tuvāk, viņi pamanīja, ka Dieva kalps nav tik jauns, kā puicisko, īso matu dēļ izskatījās pa gabalu. - Es ceru, - viņš atbildēja. Viņš runāja paklusu, taču tukšajā baznīcā balss it kā rībēja.

- Šķiet, jums vajadzīga laicīga palīdzība, lai kā es vēlētos, kaut būtu citādi. Vai man taisnība?

Dī pamāja ar galvu.

- Tad iesim ārā. - Viņš paņēma abus pie elkoņa katru savā pusē un viegli izstūma ārā. - Paldies Dievam par brīnišķīgo sauli, - viņš sacīja.

- Lai gan, dārgā, meitenei ar jūsu sejas krāsu vajadzētu sargāties no saules. Kā varu jums palīdzēt?

- Mēs meklējam kādu cilvēku, - Dī iesāka. - Viņu sauca Danjelli. Viņš bija rabīns no Livomo, un, mūsuprāt, viņš ieradās Poljo ap 1920. gadu. Viņš bija slims, jau gados, tādēļ, iespējams, drīz vien pēc ierašanās nomira.

Mācītājs sarauca pieri un pakratīja galvu. - Neesmu šo vārdu nekad dzirdējis. Tas bija pirms manis - 1920. gadā es vēl nebiju piedzimis. Un, ja viņš bija ebrejs, baznīca diez vai viņu apglabāja, tādēļ mums nebūs nekādu ziņu.

- Vai jūs nekad neesat dzirdējis viņu pieminam?

- Nē. Un Poljo pilnīgi noteikti nav Danjelli ģimenes. Taču citiem ciemā ir garāka atmiņa nekā man. Un neviens nevar noslēpties tik mazā miestiņā. -Viņš minstinoties paskatījās uz tiem, it kā vēlētos kaut ko vaicāt.

- Kas jums pastāstīja, ka viņš šeit dzīvojis?

- Kāds cits rabīns Livorno. - Dī aptvēra, ka mācītājs ārkārtīgi vēlas zināt, kādēļ viņi meklē šo cilvēku.

Viņš atkal minstinājās, pēc tam vaicāja: - Vai jūs esat radinieki?

- Nē. - Dī paskatījās uz Maiku, un viņš ātri pamāja ar galvu. - Mēs patiesībā meklējam kādu gleznu, kas, mūsuprāt, viņam piederējusi.

- Ak tā. - Mācītājs bija apmierinājis ziņkāri. - Nu, diez vai jūs Poljo atradīsiet šedevrus, bet vēlu jums veiksmi. - Priesteris sarokojās ar viņiem un iegāja baznīcā.

Pāris devās atpakaļ uz ciemu. - Jauks cilvēks, - Dī nesteidzīgi sacīja.

- Un jauka baznīca. Dī, vai precēsimies baznīcā?

Viņa apstājās un paskatījās uz Maiku. - Precēsimies?

- Vai tad tu nevēlies ar mani precēties?

- Tu mani tikai tagad bildināji, bet domāju, ka esi izdarījis ļoti labu izvēli.

Vīrietis iesmējās un samulsumā paraustīja plecus. - Tas vienkārši paspruka, - viņš sacīja.

Dī viņu maigi noskūpstīja. - Tajā ir kaut kāds puicisks šarms, - viņa teica.

- Nu, tā kā esmu tev pajautājis...

- Maik, ja es precētos, tad tikai ar tevi. Bet es nezinu, vai vispār gribu ar kādu precēties.

- Tajā ir kaut kāds meitenisks šarms, - viņš sacīja. - Neizšķirts.

Dī paņēma Maiku pie rokas, un viņi turpināja ceļu. - Kādēļ tu nepalūdz man kaut ko ne tik ambiciozu?

- Piemēram?

- Piedāvā man padzīvot kopā ar tevi pāris gadu, lai redzētu, kā mums tas izdodas.

- Lai tu varētu mani izmantot un pēc tam pamest bez pietiekamiem iztikas līdzekļiem?

7 Jā-

Šoreiz Maiks neļāva Dī turpināt: - Dī, mēs vienmēr visu pārvēršam smieklos. Tā mēs uzturam attiecības emocionāli zemā līmeni. Hdēļ arī mēs pēkšņi sākām runāt par kopīgu nākotni tik nepiemērotā brīdī. Bet es tevi mīlu un gribu, lai tu dzīvotu kopā ar mani.

- Tas viss dēļ manas gleznas, vai ne? - Dī pasmaidīja.

- Izbeidz.

Dī izskatījās ļoti nopietna. Viņa klusām sacīja: - Jā, Maik, es ļoti vēlos dzīvot kopā ar tevi.

Maiks apvija savas garās roi:as ap Dī un noskūpstīja viņu uz lūpām, šoreiz ilgi vilcinoties. Kāda cieminiece pagāja garām un novērsa acis no skandalozā skata. Pēc laba brīža Dī čukstēja: - Šeit mūs par to var arestēt.

Viņi gāja vēl lēnāk, Maika roka viņai uz pleciem, un viņas roka Maikam ap vidu. Dī vaicāja: - Kur mēs dzīvosim?

Maiks bija pārsteigts. - Kāda vaina Sautstrītai?

- Vaina tāda, ka tas ir mazs vecpuiša dzīvoklītis.

- Muļķības. Tas ir liels, tas ir pašā Meifēras vidū.

Viņa pasmaidīja. - Es zināju, ka neesi par to daudz domājis. Maik, es gribu veidot kopā ar tevi mājas, nevis vienkārši pārvākties pie tevis.

- Mhm. - Viņš izskatījās domīgs.

- Dzīvoklis ir līdz ceļiem netīrumos, tam vajadzīgs remonts, un virtuve ir maza. Mēbeles ir salasītas.

- Un ko tu vēlētos? Dvīņu māju ar trim guļamistabām Fulemā? Pilsētas māju īlingā? Savrupmāju Sarejā?

- Kaut ko gaišu un plašu ar skatu uz parku, bet tuvu centram.

- Man šķiet, ka tev kaut kas ir prātā.

- Rīdžentparks.

Maiks iesmējās. - Sasodīts, cik ilgi tu to jau plāno?

- Vai tad tu nezināji, ka esmu zelta meklētāja? - Viņa pasmaidīja Maikam tieši acīs, un viņš pieliecās, lai noskūpstītu Dī.

- Tu to dabūsi, - viņš sacīja. - Jaunu dzīvokli - varēsi to remontēt un mēbelēt, kad atgriezīsimies.

- Ne tik strauji! Nav zināms, vai tur ir kāds brīvs dzīvoklis.

- Mums atradīsies.

Viņi apstājās pie automašīnas un atslējās pret karsto virsbūvi. Dī pagrieza seju pret sauli.

- Kad tu izlēmi... to?

- Nezinu, vai vispār izlēmu. Tas vienkārši pakāpeniski brieda - doma pavadīt turpmāko dzīvi kopā ar tevi. Kad to pamanīju, bija jau par vēlu ko mainīt.

- Smieklīgi.

- Kāpēc?

- Man bija tieši otrādi.

- Kad tu izlēmi?

- Kad ieraudzīju tavu automašīnu pie viesnīcas Livorno. Savādi, ka tu tik drīz pēc tam izteici man šo piedāvājumu.

Viņa atvēra acis un nolieca galvu. - Es priecājos, ka tu tā darīji.

Abi bridi nolūkojās viens otrā klusēdami. Maiks sacīja: - Tas ir par traku. Mums jādzenas paka] šedevram, un mēs te veramies viens otrā, acis iepletuši.

Dī ieķiķinājās. - Labi, pajautāsim vecajam vīram.

Vīrietis salmu cepurē ar spieķi bija sekojis ēnai no bāra pakāpieniem ap stūri uz kāda nama ieeju. Bet viņš izskatījās kā sastindzis, tā ka Dī iedomājās, ka viņš ir klīdis domās no vienas vietas uz citu, ne mirkli neizkustoties. Pieejot vīrietim tuvāk, viņi pamanīja, ka acis liecina par viņa dzīvīgumu - tās bija mazas un šaudīgas, savādā zaļā nokrāsā.

Dī sacīja: - Labdien, ser. Sakiet, vai ciematā dzīvo Danjelli ģimene?

Vecais vīrs pakratīja galvu. Dī īsti nesaprata, vai viņš grib teikt, ka tādas ģimenes nav, vai viņš nezina. Maiks pieskārās meitenei pie elkoņa, pēc tam ātri devās aiz stūra uz bāru.

Dī apsēdās blakus vīrietim pie ieejas un pasmaidīja. - Jums noteikti ir senas atmiņas.

Viņš kļuva nedaudz pielaidīgāks un pamāja ar galvu.

- Vai jūs šeit dzīvojāt 1920. gadā?

Viņš iesmējās. - Jau pirms tam, ilgi pirms tam.

Maiks atgriezās, nesdams glāzi. - Bārmenis saka, ka šis dzerot absintu, -viņš angliski paskaidroja. Maiks padeva glāzi vecajam vīram, kurš to paņēma un izdzēra vienā rāvienā.

Dī arī ierunājās angliski. - Tas ir visai rupjš pārliecināšanas veids, -viņa nepatikā sacīja.

- Muļķības. Bārmenis saka, ka viņš visu ritu gaidot, kad kāds no tūristiem nopirks šim kādu glāzīti. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc viņš te sēž.

Dī pārgāja uz itāliešu valodu. - Vai jūs atceraties 1920. gadu?

- Jā, - vīrs lēnām atbildēja.

- Vai tad šeit dzīvoja Danjelli ģimene? - Maiks nepacietīgi vaicāja.

- Nē.

- Vai atceraties kādus svešiniekus, kas te ieradās ap to laiku?

- Diezgan daudzus. Ziniet, bija karš.

Maiks izmisumā palūkojās uz Dī. Viņš vaicāja: - Vai ciematā dzīvo ebreji? - Viņa niecīgās itāliešu valodas zināšanas sāka izsīkt.

- Jā, viņiem pieder bārs uz ciema rietumu ceļa. Tur dzīves laikā mitinājās Danjelli.

Abi pārsteigti paskatījās uz veco vīru. Maiks pagriezās pret Dī un angliski sacīja: - Kāda velna pēc viņš nepateica to jau no paša sākuma?

- Tāpēc, ka tu man neprasīji, sīkais šmurguli, - vīrietis angliski atbildēja. Viņš līksmi ieķiķinājās, apmierināts ar savu triku. Vecais uzslējās kājās un devās prom pa ceļu, joprojām ķiķinādams, laiku pa laikam apstādamies un uzsizdams ar spieķi pa zemi, un vēl skaļāk iesmiedamies.

Maiks izskatījās komiski, un Dī izplūda smieklos. Tas bija lipīgi, un Maiks pievienojās, uzjautrinādamies pats par sevi. - Ir nu gan mūjābelis, -viņš sacīja.

- Labāk brauksim meklēt bāru rietumu pusē, - Dī ieminējās.

- Karsts. Vispirms iesim iedzert.

- Lai notiek!

Viņi iegāja vēsajā bārā. Jaunais bārmenis gaidīja viņus aiz letes. Ieraugot viņus, bārmeņa sejā atplauka plats smaids.

- Jūs zinājāt, - Dī pārmeta.

- Atzīstos, - viņš atbildēja. - Viņš patiesībā negaidīja, kad kāds izmaksās. Viņš gaidīja, lai izspēlētu šo triku. Te tūristi ierodas apmēram reizi gadā, un tad viņam ir galvenā sporta sezona. Šovakar viņš atnāks šurp un stāstīs to ikvienam, kas būs ar mieru klausīties.

- Divus kampari, lūdzu, - Maiks sacīja.

m

Mācītājs pieliecās pie kapsētas bruģētās taciņas, lai paceltu kādu drazu -nomaldījušos konfekšu papīru. Viņš to saburzīja rokā un atliecās lēnām, lai tik loti nejustu sūrstošo reimatismu celī. Sāpes radās, pavadot vienatnē neskaitāmas mitrās Itālijas ziemas vecā mājā, bet viņš bija pārliecināts, ka mācītājam jābūt nabadzīgam. Vai gan bija iespējams būt par mācītāju, ja

ciemā bija kāds vēl nabadzīgāks cilvēks? Šī atziņa bija viņa paša izgudrota liturģija, un, kad viņš to bija pārdomājis, sāpes bija atlaidušās.

Priesteris izgāja no baznicas pagalma un devās pār ceļu uz mājām. Ceļgalā atkal iedūra reimatisms - nikna, dusmīga sāpju šalts, kuras dēļ viņš paklupa. Viņš tika līdz mājai un atbalstījās pret sienu, atspiezdamies ar visu svaru uz veselās kājas.

Skatīdamies pa ielu uz ciema centra pusi, viņš pamanīja abus jauniešus, ar kuriem bija sarunājies. Viņi gāja ļoti lēnām, apskāvušies un smaidīdami viens otram. Viņi izskatījās iemīlējušies - pat vairāk nekā pirms pusstundas. No pieredzes, ko mācītājs bija guvis, gadu gaitā uzklausīdams grēksūdzes, viņš saprata, ka dažu pēdējo minūšu laikā abu attiecībās notikusi pārmaiņa. Varbūt tas bija saistīts ar dievnama apmeklējumu, varbūt viņš tomēr abiem bija sniedzis garīgu palīdzību.

Viņš nešaubījās, ka ir grēkojis, melojot viņiem par Danjelli. Nepatiesība bija nākusi pār lūpām pati no sevis, ieraduma pēc, ko viņš bija apguvis kara laikā. Toreiz, kad viņš bija uzskatījis par pienākumu slēpt ebreju ģimeni no visiem ziņu ievācējiem, viss ciemats bija melojis ar viņa svētību. Teikt patiesību būtu bijis grēcīgi.

Šodien, kad it kā no zila gaisa ieradās šis svešinieku pāris un vaicāja pēc Danjelli, viņi bija aizskāruši senu, atvērtu brūci mācītāja sirdī; un viņš atkal bija aizsargājis ebrejus. Šī interesēšanās noteikti bija nevainīga -fašisti jau bija trīsdesmit piecus gadus veca vēsture un vairs nebija grēka vērti. Taču viņam nebija pieticis laika - tas gan bija vairuma grēku iemesls un slikts attaisnojums.

Viņš apsvēra, vai nedoties jauniešiem pakaļ, atvainoties, paskaidrot visu un atklāt patiesību. Tas viņu nedaudz attaisnotu. Taču tam nebija jēgas -kāds ciematā viņus noteikti aizsūtīs uz bāru Poljo nomalē, kur ebreju ģimene tik tikko savilka galus kopā.

Sāpes bija pārgājušas. Viņš iegāja nelielajā mājiņā, soļodams pa kustīgajām akmens plāksnēm kāpņu apakšā, juzdams mīļumu, kas parasti viņu pārņēma, domājot par pazīstamiem sīkumiem - reimatismu vai nebeidzamajiem grēkiem, kurus nedēļu pēc nedējas uzklausīja no sava ganāmpulka nepāraudzināmajām melnajām avīm. Viņš tām veltīja skumīgu un tēvišķu galvas mājienu un atlaida grēkus.

Virtuvē mācītājs paņēma maizes kukuli un sagrieza to ar neasu nazi. Viņš sameklēja sieru, noņēma tam pelējuma kārtu, pēc tam paēda pusdienas. Siers garšoja labi - pelējums to vēl jo vairāk uzlaboja. Ja priesteris būtu bagāts, viņš to nekad nebūtu atklājis.

Paēdis viņš noslaucīja šķīvi ar dvieli un atlika to atpakaļ koka bufetē. Klauvējieni pie durvīm viņu pārsteidza.

Parasti cilvēki pie viņa mājas durvīm neklauvēja, tie atvēra tās un nāca iekšā. Klauvēšana vēstīja par oficiālu apmeklējamu - bet Poljo visi vienmēr zināja iepriekš, ja kāds ierodas oficiālā vizītē. Viņš devās pie durvīm, patīkamas ziņkāres dzīts.

Mācītājs atvēra durvis neliela auguma vīrietim virs divdesmit, ar taisniem, gaišiem matiem pāri ausīm. Pēc mācītāja izpratnes, viņš bija dīvaini ģērbies: biznesmeņa uzvalkā ar tauriņu. Sliktā itāliešu valodā viņš sveicināja: - Labrīt, tēvs!

Ārzemnieks, mācītājs nodomāja. Tādēļ arī klauvē pie durvīm. Tas bija ārkārtīgi savādi, ka ciematā uzradušies tik daudz ārzemnieku.

Vīrietis vaicāja: - Vai es varētu ar jums pāris minūtes aprunāties?

- Protams. - Mācītājs mudināja svešinieku tukšajā virtuvē un piedāvāja cietu koka ķebli.

- Vai runājat angliski?

Mācītājs nožēlas pilns pakratīja galvu.

- Redziet, es esmu mākslas dīleris no Londonas, - vīrietis stostīdamies turpināja. - Es meklēju senu gleznu.

Mācītājs pārsteigts pamāja ar galvu. Pilnīgi skaidrs, ka šis cilvēks un abi jaunieši meklē vienu un to pašu. Tas, ka šie cilvēki ieradušies Poljo tai pašā dienā, meklējot gleznu, bija pārāk liela sakritība, lai būtu ticama.

Mācītājs sacīja: - Ziniet, man nav nevienas. - Viņš pamāja ar roku uz tukšajām sienām, it kā teiktu, ka vispirms pirktu pirmās nepieciešamības preces, ja viņam būtu nauda.

- Varbūt baznīcā?

- Nē, baznīcā nav gleznu.

Vīrietis bridi domāja, meklēdams vārdus. - Vai ciematā ir muzejs? Varbūt kādam mājās ir dažas gleznas?

Mācītājs iesmējās. - Mans dēls, šis ir nabadzīgs ciems. Neviens te nepērk gleznas. Pienākot labām dienām, kad cilvēkiem rodas nauda, tie pērk gaļu vai dzer vīnu. Šeit nav mākslas kolekcionāru.

Svešinieks likās vīlies. Mācītājs prātoja, vai pastāstīt viņam par sāncenšiem. Bet tad viņam nāktos pieminēt Danjelli un sniegt informāciju, ko bija noklusējis pirmajiem.

Tas, viņaprāt, būtu netaisni. Taču viņš vairs nemelos. Viņš izlēma pastāstīt vīrietim par Danjelli, ja tas jautātu, - pats viņš šo informāciju neizpaudīs.

Nākamais jautājums mācītāju pārsteidza.

- Vai šeit dzīvo ģimene, vārdā Modiljāni?

Mācītājs sarauca uzacis. Svešinieks nekavējoties vaicāja: - Kādēļ šis jautājums jūs izbrīna?

- Jaunais cilvēk, vai jums tiešām šķiet, ka Poljo ir atrodama Modiljāni glezna? Es neesmu mākslas speciālists, bet pat es zinu, ka Modiljāni bija izcilākais šī gadsimta itāliešu gleznotājs. Diez vai kāds viņa darbs ir palicis pasaulē nepamanīts, kur nu vēl Poljo.

- Un šeit nedzīvo Modiljāni ģimene? - vīrietis uzstāja.

- Nē.

Vīrietis nopūtās. Viņš palika brīdi sēžam, saraucis pieri un vērdamies uz kurpju purngaliem. Pēc tam viņš piecēlās.

- Paldies par palīdzību, - svešais sacīja.

Mācītājs pavadīja viņu līdz durvīm. - Man žēl, ka nespēju dot atbildes, ko meklējat, - viņš sacīja. - Lai Dievs jūs svēti!

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Džūljens bridi palika stāvam pie mācītāja mājas, miegdams acis saulesgaismā un ievilkdams plaušās svaigu gaisu. Ak Dievs, kā tā māja smird! Vecais mērglis droši vien tā arī nav nekad iemācījies par sevi parūpēties - viņš atminējās kaut kur lasījis, ka itāliešu vīrieši ir raduši, ka viņus nepārtraukti aptekalē māte vai sieva.

Pārsteidzoši, ka Itālijā bija tik daudz mācītāju, ņemot to vērā, un kur nu vēl celibāts... Džūljens pasmaidīja, jo šī doma atsauca atmiņā viņa paša celibāta negaidītās beigas. Viņš joprojām jutās pacilāts par savu atklājušos potenci. Viņš bija pierādījis, ka traucējumi ir Sāras vaina. Tā maita sākumā bija izlikusies, ka nejūt nekādu baudu, taču spēlīte nebija turpinājusies ilgi. Tas un viņas automašīnas pārdošana, un Modiljāni - varbūt viņš beidzot tomēr sāka atgūt formu.

Taču viņam vēl nebija gleznas. Šis ģeniālais gājiens bija vajadzīgs, lai noslīpētu viņa personisko renesansi. Viņš apzinājās, ka pastkarte no meitenes, kas parakstās tikai ar burtu D, ir visai nedrošs pamats cerībām, taču izcili atradumi tika atklāti, sekojot tieši šaubīgiem pavedieniem.

Sarunā ar mācītāju Modiljāni atrašanas iespēja bija stipri atkāpusies. Ja glezna atradās Poljo, to būs grūti atrast. Taču bija kāds mierinājums -izskatījās, ka Džūljens ir ieradies te pirmais. Ja šādā nelielā miestiņā būtu nopirkta glezna, par to stundas laikā uzzinātu katrs ciema iedzīvotājs.

Džūljens stāvēja pie izīrētā mazā fiata, apsvērdams nākamo soli. Viņš bija iebraucis ciemā no dienvidiem, un baznīca bija viena no pirmajām celtnēm, ko viņš pamanīja. Viņš varētu pārmeklēt sabiedriskās celtnes -varbūt kādu kultūras iestādi vai policijas iecirkni. Mācītājs bija teicis, ka ciemā muzeja nav.

Viņš izlēma veikt ātru izlūkošanu un ielēca nelielajā automašīnā. Dzinējs smalki iedūcās, un viņš lēnām iebrauca ciemā. Pat mazāk nekā piecās minūtēs Džūljens bija apskatījis visas ēkas. Neviena nelikās daudzsološa.

Zilais mersedess pie bāra noteikti piederēja bagātam cilvēkam, tā īpašnieks nevarētu būt no šī ciema.

Džūljens atgriezās vietā, kur pirmoreiz bija pieturējis, un izkāpa no automašīnas. Citas izejas nebija - viņam nāksies klauvēt pie visām durvīm. Pat pārbaudot katru māju, nepaietu visa pēcpusdiena.

Viņš skatījās uz mazajām balsinātajām mājiņām - dažas atradās dziļi sakņu dārzos, citas - plecu pie pleca ceļmalā. Viņš prātoja, ar kuru sākt. Tomēr neviena neizskatījās tā, ka tur varētu atrasties Modiljāni glezna, tādēļ Džūljens izlēma sākt ar pirmo tuvāko un devās pie durvīm.

Klauvēkļa nebija, tādēļ viņš uzsita pa brūni krāsotajām durvīm ar roku un gaidīja.

Sieviete, kas atvēra durvis, uz vienas rokas turēja zīdaini, kurš bija ieķēries viņas netīrajos brūnajos matos. Tuvu novietoto acu un augstā, plānā deguna dēļ sieviete izskatījās viltīga.

Džūljens sacīja: - Es esmu mākslas dīleris no Anglijas, meklēju vecas bildes. Vai jums ir kādas bildes, ko es varētu apskatīt?

Sieviete klusēdama labu bridi vērās Džūljenā ar neticīgu un piesardzīgu skatienu. Pēc tam viņa pakratīja galvu un aizvēra durvis.

Džūljens apbēdināts pagriezās. Viņš no sirds vēlējās atmest ar roku katras mājas apsekošanas taktikai - viņš jutās kā ceļojošs tirgonis. Nākamā māja sagaidīja draudīgi. Nelielie logi abās ieejas pusēs atgādināja viņam par sievieti ar bērnu.

Viņš piespieda sevi doties uz priekšu. Pie šīm durvīm bija klauvēklis -dekoratīvs, lauvas galvas formā. Māja bija svaigi krāsota, un logi tīri.

Pa durvīm iznāca vīrietis, ģērbies kreklā un vestē. Viņš smēķēja pīpi ar stipri nokošļātu kātu. Viņam bija ap piecdesmit. Džūljens atkārtoja savu jautājumu.

Vīrietis sarauca pieri, pēc tam skatiens noskaidrojās, aptverot, ko Džūljens vēlas. - Nāciet iekšā, - viņš pasmaidīja. Māja bija tīra un gaumīgi mēbelēta, grīdas spodras, to krāsa laistījās. Vīrietis apsēdināja Džūljenu.

- Jūs gribat redzēt bildes? - vīrietis runāja lēnām un paskali, kā sarunādamies ar kādu, kas ir kurls un senils. Džūljens nosprieda, ka tas ir viņa akcenta dēļ. Viņš klusēdams pamāja.

Vīrietis pacēla pirkstu žestā “Pagaidiet” un izgāja no istabas. Pēc brīža viņš atgriezās ar veselu kaudzi ierāmētu fotogrāfiju, aiz vecuma nodzeltējušu un putekļu klātu.

Džūljens pakratīja galvu. - Es domāju gleznas, - viņš sacīja, atdarinādams krāsas uzklāšanu uz audekla.

Vīrieša izteiksme pauda izbrīnu un neizpratni, un viņš pakasīja ūsas. Viņš noņēma no naglas nelielu, lētu grafiku, kurā bija attēlots Kristus, un piedāvāja to.

Džūljens paņēma bildi, izlikās, ka pēta, un atdeva. - Vai ir vēl kaut kas?

- Nē.

Džūljens piecēlās kājās. Viņš centās pateicīgi pasmaidīt. - Piedodiet, -viņš sacīja. - Jūs bijāt ļoti laipns.

Vīrietis paraustīja plecus un atvēra durvis.

Džūljens vēl jo vairāk nevēlējās turpināt. Nelaimīgs un neizlēmīgs viņš stāvēja uz ielas un sajuta uz kakla karstos saules starus. Jāpiesargās, lai neapdegtu, viņš nevērigi nosprieda.

Džūljens apsvēra iespēju iedzert. Bārs atradās pāris jardu tālāk pa ceļu, blakus zilajam mersedesam. Tomēr dzēriens nevairotu panākumus.

No bāra iznāca meitene un atvēra automašīnas durvis. Vai viņa ir tāda pati maita kā Sāra? Jebkurai meitenei, kas ir tik bagāta, ka var atļauties tādu automašīnu, ir tiesības būt maitai. Viņa pārmeta matus pār plecu un iekāpa mersedesā. Izlutināta bagātnieka meita, Džūljens nodomāja.

No bāra iznāca vīrietis un iekāpa automašīnas otrā pusē, meitene viņam kaut ko teica. Viņas balss pāršalca pār ielu.

Pēkšņi Džūljenam pielēca.

Viņš bija pieņēmis, ka meitene ir pie stūres, taču, paskatoties vērīgāk, ievēroja, ka stūre ir automašīnas labajā pusē.

Izklausījās, ka meitene uzrunā vīrieti angliski.

Automašīnai bija britu reģistrācijas numurs.

Mersedess iedarbojās, viegli nosprauslodamies. Džūljens pagriezās un steidzīgi devās atpakaļ pie sava fiata. Kamēr viņš darbojās gar aizdedzi, garām pabrauca vēl viena automašīna, un viņš pagriezās apkārt.

Bagāta angļu meitene Poljo - tā noteikti bija meitene, kas sūtījusi pastkarti.

Džūljens nedrīkstēja riskēt, pieņemot, ka tā nav.

Viņš dzinās pakaļ mersedesam, mazā auto motors, pārslēdzot ātrumus, kauca. Zilā automašīna nogriezās pa labi, dodamās pa rietumu ceļu ārā no ciemata. Džūljens nogriezās turpat.

Zilā mersedesa vadītājs brauca ātri, prasmīgi vadīdams automašīnu. Džūljens ceļa pagriezienos drīz vien pazaudēja mirgojošos stopsignālus. Viņš izspieda no sava fiata visu, uz ko tas bija spējīgs.

Pabraukdams garām zilajam mersedesam, Džūljens to gandrīz nepamanīja. Viņš strauji nobremzēja pie krustojuma un padeva atpakaļgaitā.

Automašīna bija apstājusies ceļmalā. Māja, pie kuras tā stāvēja, izskatījās pēc dzīvojamās ēkas, līdz Džūljens pamanīja logā alus relāmu.

Jaunieši bija izkāpuši no automašīnas un devās uz bāru. Džūljens piebrauca ar savu fiatu blakus viņu automašīnai.

Mersedesam otrā pusē stāvēja trešā automašīna, vēl viens fiats, tikai šis bija liels, prestižs modelis, perlamutra zaļā krāsā. Džūljens prātoja, kam tā varētu piederēt.

Viņš izkāpa no automašīnas un sekoja pārējiem iekšā bārā.

IV

Pīters Ašers nolika bārdas nazi, iemērca dvieli karstā ūdenī un noslaucīja skūšanās putas no sejas. Tad nopētīja sevi spogulī.

Viņš paņēma suku un atķemmēja garos matus nost no sejas, tā ka tie cieši piegula virs ausīm un galvvidū. Viņš tos rūpīgi sasukāja uz kakla un pabāza galus zem krekla apkakles.

Viņš nolika suku un paņēma žaketi. Būs labi. Tas bija tikai piesardzības pasākums.

Bez bārdas un ūsām Pīters izskatījās citādi. Līkā deguna un smailā, atvirzītā zoda dēļ viņš izskatījās pēc spekulanta, it īpaši - ar atpakaļ atglaustiem matiem.

No vannas istabas viņš devās uz nelielās mājas virtuvi. Tur pret sienu bija atbalstītas desmit gleznas, ietītas avīzēs un sasietas ar auklu. Viņš apgāja tām apkārt un devās ārā pa virtuves durvīm.

Miča furgons stāvēja uz ielas dārza galā. Pīters atvēra aizmugures durvis un nostiprināja tās ar pāris dēļiem. Pēc tam viņš sāka kraut furgonā gleznas.

Rīts joprojām bija vēss, lai gan saule spīdēja spoži un diena solījās būt silta. Paceldams no ieplaisājušā dārza celiņa smagu rāmi, Pīters nodomāja, ka daži viņu piesardzības pasākumi ir pārāk ekstrēmi. Taču plāns bija lielisks - viņi bija paredzējuši un atrisinājuši dučiem iespējamu aizķeršanos. Visi nedaudz bija izmainījuši savu izskatu. Protams, ja lieta nonāktu līdz policijai, šī maskēšanās nelīdzētu - bet līdz tam vienkārši nevarēja nonākt.

Ielādējis pēdējo gleznu, Pīters aizvēra durvis, aizslēdza māju un aizbrauca. Viņš pacietīgi iekļāvās braucēju plūsmā, dodamies garlaicīgajā ceļā uz īstendu.

Viņš nonāca līdz lielai koledžas pilsētiņai Blūmsberā. Viņi ar Miču bija izraudzījušies šo vietu pirms pāris dienām. Koledža aizņēma divsimt jardus platu un gandrīz pusjūdzi garu kvartālu, lielākā daļa tās ēku bija pārbūvētas Viktorijas laikmeta mājas. Koledžā bija daudz ieeju.

Pīters apturēja automašīnu uz dzeltenās dubultlīnijas nelielā ieliņā pie kādiem koledžas vārtiem. Ziņkārīgs sargs domātu, ka viņš kaut ko piegādā koledžas ēkai blakus vārtiem - taču automašīna stāvēja uz publiskā ceļa, tā ka skolas darbiniekiem nebija tiesību izprašņāt, ko viņš dara. Visi citi redzētu jaunu vīrieti, iespējams, studentu, kas izkrauj no veca furgona visādus krāmus.

Pīters atvēra aizmugures durvis un pa vienai izcēla gleznas, atbalstot tās pret margām. Pabeidzis darbu, viņš aizvēra furgonu.

Blakus vārtiem atradās telefona automāts - tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņi bija izvēlējušies tieši šo vietu. Pīters piezvanīja un izsauca taksometru. Viņš norādīja savu atrašanās vietu, un taksometrs tika solīts piecu minūšu laikā.

Tas pienāca vēlāk. Taksometra vadītājs palīdzēja iekraut gleznas automašīnā. Tās aizņēma lielāko daļu aizmugurējā sēdekļa. Pīters sacīja:

- Viesnīca Hilton. Misteram Ērikam Kleptonam. - Viltus vārds bija Miča izdomāts joks. Pīters iedeva vadītājam piecdesmit pensus par palīdzību, iekraujot gleznas, un atvadoties pamāja.

Pīters iekāpa furgonā, kad taksometrs vairs nebija redzams, apgriezās un brauca mājās. Tagad viltojumus nekādi nevarēja saistīt ar nelielo mājiņu Klepemā.

Anna jutās kā septītajās debesīs, aplūkodama luksusa numuru viesnīcā Hilton. Viņa bija safrizējusies Sasoon salonā, kleita, kurpes un mētelis bija pirkts ārkārtīgi dārgā veikalā Slounstrītā. Gaisā ap viņu virmoja franču smaržas.

Anna pacēla rokas un griezās apkārt kā bērns, kas izrāda balles kleitu.

- Ja es nokļūšu cietumā uz mūžu, tas būs tā vērts, - viņa sacīja.

- Izpriecājies, cik vien vari, - rīt tās drēbes vajadzēs sadedzināt, - sacīja Mičs. Viņš sēdēja greznā krēslā iepretim Annai, un, lai gan bezrūpīgi smaidīja, sažņaugtās, darbīgās rokas atklāja, ka viņš nervozē. Mičam kājās bija paplatināti džinsi, mugurā - svīteris un galvā - adīta cepure. Izskatos kā pediņš, kas cenšas izlikties par strādnieku, viņš bija sacījis. Mati bija savākti zem cepures, lai apslēptu to garumu, un uz acīm uzliktas National Health brilles ar vienkāršiem stikliem plastmasas rāmjos.

Pie durvīm klusu pieklauvēja. Viesmīlis ieradās, nesdams uz paplātes kafiju un krēmkūkas.

- Jūsu kafija, kundze, - viņš sacīja un nolika paplāti uz galdiņa. - Uz ielas jūs gaida taksometrs, jums ir atsūtīti vairāki saiņi, mister Klepton, -viņš piebilda, paskatīdamies uz Miču.

- Ak, Ērik, tās būs gleznas. Ej paskaties, labi? - Anna runāja, nevainojami imitēdama augstākās sabiedrības angļu valodu ar franču akcentu, un Mičam nācās apspiest pārsteigumu, to izdzirdot.

Viņš devās uz pirmo stāvu ar liftu un, izgājis caur foajē, nonāca pie taksometra. - Lai skaitītājs strādā, vecīt, - kundze var to atļauties, - viņš sacīja.

Mičs pagriezās pret šveicaru un iespieda viņam rokā divas mārciņas.

- Sameklē man bagāžas ratiņus vai kaut ko tamlīdzīgu un kādu palīgu, -viņš sacīja.

Šveicars iegāja viesnīcā un pēc pāris minūtēm atgriezās kopā ar formas tērpā ģērbušos izsūtāmo, kas stūma ratiņus. Mičs prātoja, vai daļa dzeramnaudas ir nonākusi izsūtāmā kabatā.

Viņi abi uzlika uz ratiņiem piecas gleznas, un izsūtāmais iestūma tās viesnīcā. Mičs izkrāva pārējās gleznas un samaksāja taksometra vadītājam. Kad atgriezās ratiņi, Mičs uzveda pārējās gleznas uz numuru. Viņš iedeva izsūtāmajam vienu mārciņu - lai nu būtu, Mičs nodomāja.

Mičs aizvēra durvis un apsēdās pie kafijas tases. Viņš aptvēra, ka plāna pirmais posms ir veiksmīgi noslēdzies, un no šīs atklāsmes radās spriedze, kas sasprindzināja muskuļus un uzvilka nervus. Tagad atpakaļceļa vairs nebija. Viņš aizsmēķēja cigareti, ko izņēma no paciņas krekla kabatā, cerēdams, ka tas palīdzēs atbrīvoties. Tas nepalīdzēja - tas nekad nedeva gaidīto rezultātu, lai gan viņš ikreiz cerēja, ka līdzēs. Mičs nogaršoja kafiju. Tā bija pārāk karsta, un viņam nebija pacietības gaidīt, līdz tā atdzisīs.

Viņš vaicāja Annai: - Kas tas?

Viņa pacēla acis no paliktņa, uz kura kaut ko rakstīja. - Mūsu saraksts. Gleznas nosaukums, mākslinieks, galerija vai dīleris, telefona numurs, atbildīgā un viņa vietnieka vārds. - Anna kaut ko uzskribelēja, tad pašķirstīja telefona abonentu sarakstu, ko turēja klēpī.

- Efektīgi. - Mičs izdzēra kafiju karstu, apdedzinādams rīkli. Turēdams cigareti mutē, viņš sāka izsaiņot gleznas.

Mičs sakrāva avīžpapīru un auklas stūrī. Viņiem bija divas ādas mapes, viena liela un viena maza, kurās aiznest gleznas uz galerijām. Viņš nebija gribējis iegādāties desmit, lai pirkums neradītu aizdomas.

Kad Mičs bija beidzis rīkoties, viņi abi ar Annu apsēdās pie liela galda istabas vidū. Uz tā atradās divi telefoni. Anna nolika sarakstu blakus Mičam un sāka zvanīt.

Anna uzgrieza numuru un gaidīja. Meitenes balss atbildēja vienā elpas vilcienā: - Kleipouls un kompānija, labrīt.

- Labrīt, - Anna sacīja. - Misteru Kleipoulu, lūdzu. - Franču akcents bija pazudis.

- Vienu mirkli. - Atskanēja dūkoņa un klikšķis, un pēc tam citas meitenes balss.

- Mistera Kleipoula kabinets.

- Labrīt, misteru Kleipoulu, lūdzu, - Anna atkārtoja.

- Diemžēl viņš pašlaik atrodas konferencē. Kas, lūdzu, zvana?

- Šeit vēlas runāt Renāla kungs no aģentūras Nansī. Varbūt misters de Linkorts ir brīvs?

- Uzgaidiet, lūdzu, es paskatīšos.

Sekoja klusums, un pēc tam līnijas otrā galā atskanēja virieša balss:

- Runā de Linkorts.

- Labrīt, mister de Linkort. Ar jums vēlas runāt mesjē Renāls. - Anna pamāja Mičam. Mičs pacēla savu klausuli.

- Misters de Linkorts? - viņš vaicāja.

- Labrīt, mesjē Renāl!

- Labrīt. Atvainojiet, ka neesmu jūs iepriekš rakstiski brīdinājis, mister de Linkort, bet mana kompānija pārstāv kādu kolekcionāru un mēs esam tādā kā steigā. - Mičs izrunāja “t”, ar mēli pieskaroties aukslējām, veidoja “k” rīkles galā un mīkstināja “g” vārdā “steiga”.

- Kā varu jums palīdzēt? - dīleris pieklājīgi vaicāja.

- Man ir kāda glezna, kas jūs noteikti ieinteresēs. Tas ir agrīns van Gogs, glezna saucas Kapracis, septiņdesmit pieci reiz deviņdesmit seši centimetri. Diezgan jauka.

- Lieliski. Kad varam to apskatīt?

- Es pašlaik esmu Londonā, viesnīcā Hilton. Varbūt mana asistente varētu jūs apmeklēt šopēcpusdien vai rīt no rīta.

- Šopēcpusdien. Teiksim, divos trīsdesmit?

- Bien - ļoti labi. Man ir jūsu adrese.

- Vai jums ir prātā cena, mesjē Renāl?

- Mēs to vērtējam apmēram par deviņdesmit tūkstošiem mārciņu.

- Nu, to mēs varam apspriest vēlāk.

- Protams. Manai asistentei ir tiesības slēgt vienošanos.

- Tiksimies divos trīsdesmit.

- Uz redzēšanos, mister de Linkort.

Mičs nolika klausuli un smagi nopūtās.

Anna sacīja: - Ak Dievs, tu esi nosvīdis.

Viņš noslaucīja pieri ar piedurkni. - Man šķita, ka neizturēšu līdz galam. Tas sasodītais akcents - kaut nu es būtu vairāk trenējies.

- Tu biji lielisks. Interesanti, ko viltīgais misters de Linkorts tagad domā?

Mičs aizsmēķēja cigareti. - Es zinu. Viņš priecājas, ka iesaistīsies darījumā ar provinciālu franču aģentu, kas nezina van Goga vērtību.

- Tā doma - pārstāvēt mirušu kolekcionāru - ir lieliska. Tādējādi ir ļoti ticams, ka izpārdošanu Nansī rīko nenozīmīgs dīleris.

- Un viņš steigs noslēgt darījumu, pirms kāds konkurents uzzina par šo stulbeni un tiek klāt pirmais. - Mičs skumji pasmaidīja. - Labi, ķersimies pie nākamā.

Anna pacēla klausuli un sāka zvanīt.

Taksometrs pieturēja pie Krouforta galerijas vitrīnlogiem Pikadill. Anna samaksāja taksometra vadītājam, tikmēr Mičs ienesa gleznu smagajā ādas mapē mākslas dīlera krāšņajās telpās.

No pirmā stāva izstāžu zāles uz kabinetiem augšstāvā veda platas kāpnes no Skandināvijas priežkoka. Anna devās augšup un pieklauvēja pie kabineta durvīm.

Remzijs Krouforts izrādījās spēcīgs, sirms glāzgovietis, apmēram sešdesmit gadus vecs. Sarokojoties viņš pāri brillēm vērās uz Annu un Miču un piedāvāja Annai apsēsties. Mičs palika stāvam, mapi iespiedis rokās.

Kabinets bija apšūts ar tādiem pašiem priežkoka paneļiem kā kāpnes, un paklājs bija oranži brūnā krāsu kombinācijā. Tā saimnieks stāvēja pie rakstāmgalda, atbalstījies uz vienas kājas, vienu roku izstiepis gar sāniem, otru iespiedis sānos, paverot žaketi un atsedzot Lurex bikšturus. Krouforts bija autoritāte vācu ekspresionisma jomā, un, pēc Annas domām, viņam bija briesmīga gaume.

- Tātad jūs esat Renāla jaunkundze, - viņš sacīja savā spalgajā skotu akcentā, - un mesjē Renāls, ar kuru šorīt runāju, ir...

- Mans tēvs, - Anna paskaidroja, izvairīdamās no Miča skatiena.

- Skaidrs. Paskatīsimies, kas jums te ir.

Anna pamāja Mičam. Viņš izņēma gleznu no mapes un novietoja uz krēsla. Krouforts sakrustoja rokas un nolūkojās uz to.

- Agrīns darbs, - viņš klusām teica, nevērsdamies ne pie viena. - Pirms Munku pilnībā pārņēma psihozes. Diezgan tipisks... - Viņš aizgriezās no gleznas. - Vai vēlaties glāzi šerija? - Anna piekrītoši pamāja. - Un jūsu, hm... asistents? - Mičs noraidoši papurināja galvu. Liedams šeriju, Krouforts sacīja: - Kā saprotu, jūs darbojaties kāda kolekcionāra vārdā, vai ne?

-Jā. - Anna saprata, ka viņš tērgā, lai apspiestu gleznas radīto iespaidu un pieņemtu lēmumu. - Viņu sauca Rodžers Dibuā - biznesmenis. Viņa uzņēmums ražoja lauksaimniecības iekārtas. Kolekcija bija neliela, taču prasmīgi atlasīta.

- Tas ir acīm redzams. - Krouforts pasniedza viņai glāzi un atgāzās krēslā, vēlreiz nopētīdams gleznu. - Ziniet, šis nav gluži mans periods. Es nodarbojos ar ekspresionistiem, un Munka agrīnie darbi, protams, nav ekspresionisms. - Viņš pamāja uz gleznu ar glāzi. - Man tā patīk, bet es gribētu uzklausīt vēl citu viedokli.

Anna sajuta uztraukuma tirpas pārskrienam pār muguru un centās apturēt piesarkumu, kas sākās uz kakla. - Ja vēlaties, es to labprāt atstāšu pie jums pa nakti, - viņa sacīja. - Taču mums ir ari izcelsmes sertifikāts. -Anna atvēra portfeli un izņēma dokumentu, ko bija no rīta viltojusi. Uz tā bija Menjē iespieduzraksts un zīmogs. Viņa to pasniedza Kroufortam.

- Ā! - viņš iesaucās un nopētīja sertifikātu. - Tas, protams, maina lietas būtību. Es jums varu tūlīt piedāvāt samaksu. - Viņš vēlreiz ilgi vērās gleznā. - Kādu cenu jūs minējāt no rīta?

Anna apspieda sajūsmu. - Trīsdesmit tūkstoši.

Krouforts pasmaidīja, un Anna prātoja, vai ari viņš cenšas neizrādīt sajūsmu. - Domāju, ka tas mums ir pieņemami.

Annai par pārsteigumu, viņš izņēma no rakstāmgalda atvilktnes čeku grāmatiņu un sāka rakstīt. Tik vienkārši, Anna nodomāja. Skaļi viņa sacīja: - Vai jūs to varētu izrakstīt uz mūsu Londonas pārstāvju Holovsa un Koksa vārda? - Krouforts izskatījās pārsteigts, tādēļ viņa piebilda: - Viņi vienkārši ir grāmatvedības firma, kas pārskaita mūsu fondus uz Franciju. -Tas dileri apmierināja. Viņš noplēsa čeku un pasniedza to Annai.

- Vai jūs ilgi uzturēsieties Londonā? - viņš pieklājīgi vaicāja.

- Tikai dažas dienas, - Anna gribēja tikt prom, tomēr nevēlējās radīt aizdomas. Viņai nācās turpināt tērgāšanu pieklājības pēc.

- Es ceru jūs satikt nākamreiz, kad būsiet šeit. - Krouforts sniedza viņai roku.

Abi izgāja no kabineta un devās lejup pa kāpnēm. Mičs nesa tukšo mapi.

- Viņš mani nepazina, - Anna satraukti čukstēja.

- Nav nekāds brīnums. Viņš tevi bija redzējis tikai pa gabalu. Turklāt tad tu biji puiciska gleznotāja vienkāršā, pelēkā sieviņa, bet tagad esi pievilcīga franču blondīne.

Uz ielas viņi apturēja taksometru un devās uz viesnīcu Hilton. Anna atspiedās pret sēdekļa atzveltni un paskatījās uz Krouforta čeku.

- Ak Dievs, mums tas izdevās, - viņa klusām sacīja. Pēc tam sāka šņukstēt.

- Taisāmies, ka tiekam ātrāk projām no šejienes, - Mičs mudināja.

Bija viens pēcpusdienā dienu pēc tam, kad viņi bija apmetušies Hilton.

Pēdējais viltotais šedevrs bija piegādāts galerijai Celsijā, un Annas somiņā no īstas ķirzaku ādas atradās desmit čeki.

Viņi sakravāja savus čemodānus un savāca visas pildspalvas, papīrus un personiskās lietas. Mičs paņēma no vannas istabas dvieli un noslaucīja telefonus un mēbeļu spīdīgās virsmas.

- Pārējam nav nozīmes, - viņš sacīja. - Viens vai otrs pirkstu nospiedums uz sienas vai loga policijai nenieka nedos. - Viņš iemeta dvieli izlietnē. - Turklāt, kad viņi ieradīsies, te viscaur būs tik daudz citu nospiedumu, ka tos nāksies izmeklēt visu mūžu.

Pēc piecām minūtēm viņi izrakstījās no viesnīcas. Mičs samaksāja ar čeku no bankas, kurā bija atvēris kontu uz Holovsa un Koksa vārda.

Viņi devās uz Harrods. Iekšā abi šķirās. Anna aizkļuva līdz sieviešu tualetei un iegāja kabīnē. Viņa uzlika somu uz klozetpoda, atvēra to un izņēma lietusmēteli un audekla cepuri. Uzvilkusi tos, viņa aizvēra somu un izgāja no kabīnes.

Viņa paskatījās uz sevi spogulī. Mētelis apslēpa dārgās drēbes un vienkāršā cepure - gaiši balinātos matus. Viņa atviegloti uzelpoja, apjaušot, ka vairs nav svarīgi, vai kāds viņu pazīst.

Šī iespēja bija Annu satraukusi visu operācijas laiku. Viņa nepazina cilvēkus mākslas pasaules aprindās, Pīters tos, protams, pazina, taču viņa vienmēr bija turējusies pa gabalu no šīm attiecībām. Viņa bija apmeklējusi dažas galeriju viesības, kur neviens pat necentās ar viņu sarunāties. Taču viņas seja kādam būtu varējusi šķist redzēta.

Anna nopūtās un sāka notīrīt kosmētiku. Pusotru dienu viņa bija pavadījusi kā valdzinoša darījumu sieviete. Cilvēki atskatījās, kad viņa šķērsoja ielu. Pusmūža vīrieši viņas klātbūtnē bija izturējušies mazāk cienīgi un atvēruši viņai durvis. Sievietes bija skaudīgi pētījušas viņas apģērbu.

Tagad viņa atkal bija - kā Mičs bija sacījis? - “puiciska gleznotāja vienkāršā, pelēkā sieviņa”.

Annai likās, ka viņa vairs nebūs tāda kā agrāk. Iepriekš viņu nebija īpaši interesējis apģērbs, kosmētika un smaržas. Viņa sevi bija uzskatījusi par parastu sievieti un bija apmierināta ar sievas un mātes lomu. Tagad Anna bija izmēģinājusi augstākās sabiedrības dzīvi. Viņa bija veiksmīga, skaista noziedzniece - un kaut kas apslēpts, kaut kas dziļi viņas personībā atsaucās uz šo lomu. Spoks bija izlaists no sirds cietuma un nekad vairs tur neatgriezīsies.

Viņa prātoja, kā uz to reaģēs Pīters.

Anna iemeta ar lūpukrāsu notraipīto papīra kabatlakatiņu atkritumu tvertnē un atstāja tualeti. Viņa izgāja no veikala pa sānu ieeju. Furgons gaidīja pie ietves, Pīters bija pie stūres. Mičs jau sēdēja furgonā.

Anna iekāpa pasažiera pusē un noskūpstīja Pīteru.

- Sveika, mīļā, - viņš sacīja. Pīters iedarbināja dzinēju, un viņi devās ceļā.

Pītera seju jau apēnoja bārdas rugāji - pēc nedēļas viņam atkal būs cienījama bārda, Anna to zināja. Mati atkal nokarājās gar seju līdz pleciem -tā, kā viņai patika.

Viņa aizvēra acis un atlaidās sēdeklī, lēnām dodoties mājup. Atbrīvošanās no sasprindzinājuma sniedza fizisku baudu.

Pīters apturēja automašīnu pie lielas savrupmājas Belemā. Viņš piegāja pie parādes ieejas un pieklauvēja. Durvis atvēra sieviete ar mazuli rokās. Pīters paņēma bērnu, devās atpakaļ garām izkārtnei “Grinhilas dienas bērnudārzs” un ielēca furgonā. Viņš ielika meitiņu Annai klēpī.

Viņa cieši apskāva bērnu. - Mīļumiņ, vai tev vakar pietrūka mammītes?

- Hallo, - Vibeke sacīja.

Pīters sacīja: - Mums gāja labi, vai ne, Vibeke? Biezputra pusdienās un kūkas brokastīs.

Anna juta acīs sariešamies asaras un apspieda tās.

Mājās Pīters izņēma no ledusskapja pudeli šampanieša un atklāja svinības. Viņi sēdēja darbnīcā, dzēra dzirkstošo vīnu un ķiķināja, atceroties avantūras riskantākos brīžus.

Mičs sāka aizpildīt bankas depozītveidlapu čekiem. Aprēķinājis kopējo summu, viņš sacīja: - Piecsimt četrdesmit viens tūkstotis mārciņu, mani draugi.

Likās, ka šie vārdi paņem visu sajūsmu. Tagad Anna juta tikai nogurumu. Viņa piecēlās. - Iešu nokrāsot matus pelēkus, - viņa sacīja. - Tiksimies vēlāk.

Ari Mičs piecēlās. - Es došos uz banku, pirms viņi slēdz ciet. Jo ātrāk iekasēsim čekus, jo labāk.

- Ko darīt ar mapēm? - Pīters vaicāja. - Vai metīsim ārā?

- Vakarā iemet kanālā, - Mičs atbildēja.

Viņš devās uz apakšstāvu, novilka polo svīteri un ietērpās kreklā, kaklasaitē un žaketē.

Pīters arī nonāca lejā. - Vai brauksi ar furgonu?

- Nē, ja nu kāds puišelis nozog numurus. Es braukšu ar metro. - Viņš atvēra durvis. - Uz redzi!

Pagāja tikai četrdesmit minūtes, līdz viņš bija nonācis līdz bankai Sitijā. Depozītveidlapas kopsumma neizbrīnīja kasieri. Tas pārbaudīja skaitļus, uzlika zīmogu uz čeka pasakņa un pasniedza grāmatiņu Mičam.

- Es vēlētos aprunāties ar menedžeri, ja iespējams, - Mičs sacīja.

Kasieris uz pāris minūtēm nozuda. Atgriezies viņš atslēdza durvis un

aicināja Miču līdzi. Tik viegli tikt iekšā aiz necauršaujamā stikla, Mičs nodomāja. Viņš pasmaidīja, aptvēris, ka sāk spriest kā noziedznieks. Reiz Mičs bija pavadījis trīs stundas, strīdēdamies ar marksistiem, ka krāpnieki ir pati kareivīgākā darbaļaužu grupa.

Bankas menedžeris bija sirsnīgs neliela auguma vīrs ar apaļiem vaigiem. Viņam priekšā bija nolikta papīra lapa ar vārdu un skaitļiem. - Priecājos, ka izmantojat mūsu pakalpojumus, mister Holovs, - viņš sacīja Mičam.

- Redzu, ka esat noguldījis vairāk nekā pusmiljonu.

- Veiksmīgs biznesa darījums, - Mičs paskaidroja. - Šodien mākslas pasaulē iesaistītas lielas summas.

- Jūs ar misteru Koksu esat pasniedzēji mākslas koledžā, ja pareizi atceros.

- Jā, mēs izlēmām izmantot savas zināšanas tirgū, un, kā redzat, viss ir noritējis gaužām sekmigi.

- Lieliski. Tā, vai varu vēl ko darīt jūsu labā?

- Jā. Kad šie čeki tiks pārskaitīti, es gribētu, lai jūs nokārtotu mums vērtspapīru pirkumu.

- Tiks izdarīts. Tas gan ir par samaksu.

- Protams. Iztērējiet piecsimt tūkstošus par vērtspapīriem, un pārējais lai paliek kontā, lai segtu samaksu un dažus čekus, ko mēs ar partneri esam izrakstījuši.

Menedžeris visu atzīmēja uz papīra lapas.

- Vēl viens lūgums, - Mičs turpināja. - Es gribētu noīrēt seifu.

- Protams. Vai vēlaties apskatīt krātuvi?

Jēziņ, tie gan atvieglo dzīvi laupītājiem, Mičs nodomāja. - Nē, tas nav nepieciešams. Bet es gribētu saņemt atslēgu tagad.

Menedžeris pacēla telefona klausuli uz rakstāmgalda un runāja. Mičs vērās ārā pa logu.

- Tūlīt būs klāt, - menedžeris sacīja.

- Labi. Kad būsiet veikuši vērtspapīru pirkumu, ielieciet tos seifa.

Kabinetā ienāca jauns vīrietis un iedeva menedžerim atslēgu. Menedžeris to atdeva Mičam. Mičs piecēlās un paspieda menedžerim roku.

- Paldies par palīdzību.

- Priecājos sadarboties, mister Holovs.

Pēc nedēļas Mičs piezvanīja bankai un noskaidroja, ka vērtspapīri ir nopirkti un nolikti seifa. Viņš paņēma tukšu somu un aizbrauca ar metro uz banku.

Mičs devās uz krātuvi, atvēra seifu un ielika visus vērtspapīrus somā. Pēc tam viņš devās prom.

Mičs pagriezās ap stūri uz citu banku, kur lūdza atvērt depozītseifu. Viņš samaksāja par šo pakalpojumu ar savu čeku un reģistrēja jauno seifu uz sava vārda. Pēc tam viņš ielika somu ar vērtspapīriem seifā.

Mājupceļā viņš apstājās pie telefona automāta un piezvanīja kādam svētdienas laikrakstam.

V

Samanta iegāja Bleķa galerijā un izbrīnīta vērās apkārt. Galerija bija izmainījusies. Pēdējo reizi, kad viņa te ieradās, tā bija pilna strādnieku, netīrumu, krāsu bundžu un celofāna pārklāju. Tagad te izskatījās pēc elegantā dzīvokļa - bagātīgi paklāji, gaumīgs dekorējums, interesantas futūristiskas mēbeles un milzums spožu alumīnija lampiņu pie zemajiem griestiem.

Džūljens sēdēja pie hromēta stikla galda blakus ieejai. Ieraudzījis Samantu, viņš piecēlās un sarokojās, nevērīgi pamādams ar galvu Tomam.

Viņš sacīja Semijai: - Esmu tik priecīgs, ka tu vadīsi atvēršanu. Gribi apskatīt galeriju?

- Ja tev ir laiks, - Samanta pieklājīgi sacīja.

Viņš atmeta ar roku. - Es tikai pētu rēķinus un telepātiski cenšos tos aizdzīt prom. Nāciet!

Samanta nodomāja, ka Džūljens ir mainījies. Viņa to vēroja, kamēr viņš rādīja gleznas un runāja par māksliniekiem. Līdz ausīm garie gaišie mati bija apgriezti pakāpeniski, privātskolas stilu nomainījis dabiskāks izskats. Tagad viņš runāja autoritatīvi un pašpārliecināti, un viņa gaita bija kļuvusi drošāka un agresīvāka. Samanta prātoja, vai ir atrisināta sievas vai naudas problēma, vai varbūt abas.

Samanta nosprieda, ka viņai patīk Džūljena gaume mākslā. Netika izstādīts nekas elpu aizraujoši oriģināls - izņemot izlocīto šķiedrstikla skulptūru nišā -, taču darbi bija moderni un labi nostrādāti. Kaut kas tāds, ko es liktu pie sienas, viņa nodomāja un sprieda, ka populārais izteiciens atbilst viņas izjūtām.

Džūljens ātri izrādīja galeriju, it kā baidītos, ka viesi varētu sākt garlaikoties. Samanta jutās pateicīga - viss bija labi, tomēr pēdējā laikā viņa gribēja vai nu lietot narkotikas, vai gulēt. Reizēm Toms viņai - kā šorīt -vairs nedeva tabletes. Bez tām viņas noskaņojums krasi mainījās.

Viņi apgāja apkārt galerijai, līdz atkal nonāca pie ieejas. Samanta sacīja:

- Gribu tev lūgt kādu pakalpojumu, Džūljen.

- Esmu jūsu padevīgs kalps, kundze.

- Vai tu uzaicināsi mūs pie sava sievastēva vakariņās?

Viņš sarauca pieri. - Kāpēc tu gribi satikt to mērgli?

- Viņš mani fascinē. Kas gan izveidotu miljonu vērtu kolekciju un pēc tam to pārdotu? Izklausās, ka viņš ir manā stilā. - Samanta pamirkšķināja skropstas.

Džūljens paraustīja plecus. - Ja tu tiešām vēlies, tas ir viegli izdarāms. Es jūs paņemšu līdzi. Mēs ar Sāru tik un tā pāris reižu nedēļā tur vakariņojam. Nav pašiem jāgatavo. Es tev piezvanīšu.

- Paldies.

- Tā, tu zini atvēršanas datumu. Es būtu pateicīgs, ja tu atnāktu pusseptiņos.

- Džūljen, es ar prieku palīdzēšu, bet tu zini, ka man jāierodas pēdējai.

Viņš iesmējās: - Protams. Aizmirsu, ka tu esi zvaigzne. Mēs sāksim pusastoņos vai astoņos, tātad varbūt labāk astoņos.

- Labi. Bet vispirms vakariņas pie lorda Kārdvela, sarunāts?

- Sarunāts.

Atvadoties viņi paspieda viens otram roku. Kad ciemiņi bija prom, Džūl-jens atkal pievērsās rēķiniem.

Toms pagāja sāņus, iedams caur pūli ielu tirgū. Tas nekad nebija pa pusei pilns: ja tirgus nebija stāvgrūdām piebāzts, tas izskatījās tukšs. Ielu tirgum jābūt pilnam - pircējiem tas patika tikpat lielā mērā kā pārdevējiem. Un kur nu vēl kabatzagļiem.

Pazīstamās tirgus ainas lika Tomam justies nepatīkami. Trauku stends, lietoti apģērbi, troksnis, lamas - viss atgādināja par pasauli, kuru viņš laimīgi bija pametis. Aprindās, kurās viņš tagad apgrozījās, Toms veikli izmantoja savu strādnieku šķiras izcelsmi - tas bija visai moderni -, taču viņam par to nebija patīkamas atmiņas. Viņš vēroja skaistas, sari tērptas austrumnieces, resnas vestindiešu mātes, grieķu jauniešus ar gludu olīvkrāsas ādu, vecus koknejiešus auduma naģenēs, nogurušas jaunas sievietes ar bērniem, jaunus bezdarbniekus nesen nozagtos paplatinātajos džinsos un neomulīgi atvairīja piederības sajūtu.

Toms spiedās tālāk caur pūli virzienā uz krogu ielas galā. Viņš izdzirdēja kāda vīrieša monotono balsi, tas pārdeva rotaslietas uz apgāztas apelsīnu kastes. Bez šaubām, zagtas mantas, Toms pasmaidīja pie sevis. Daļa tirgoto preču bija zagtas, bet vairums - rūpnīcas brāķi, pārāk nekvalitatīvas, lai pārdotu veikalos. Cilvēki domāja, ka zagtai mantai noteikti ir augsta kvalitāte.

Toms izgāja no tirgus un devās iekšā Kokā. Tas bija tradicionāls krogs -tumšs, piesmēķēts un mazliet dvingojošs, ar betona grīdu un cietiem soliem pie sienas. Viņš piegāja pie bāra.

- Viskiju ar sodu, lūdzu. Vai Bils Raits ir šeit?

- Vecais Raits Acs? Viņš dzer ginesu.

- Nu tad vienu arī viņam.

Viņš samaksāja un aiznesa dzērienus pie triskājaina galdiņa kroga tālākajā malā. - Sveiks, seržantmajor!

Raits nikni pacēla acis. - Lecīgais zaļknābi! Ceru, ka esi man nopircis alu.

- Protams. - Toms apsēdās. Koknejiešiem bija raksturīga komplicētība, arī Raita iesauka “Acs” bija dubults joks - viņš reiz bija profesionāls karavīrs, un viņa izvalbītajām acīm bija savāda oranža nokrāsa.

Toms malkoja dzērienu un pētīja veco vīru. Sirmie mati bija apgriezti īsi un izskatījās kā sari, izņemot taukainu brūnu matu kušķi pašā galvvidū.

Vecais bija stipri iededzis, jo sešas nedēļas vasarā un ziemā pavadīja Kārību salās. Naudu brīvdienām viņš pelnīja, uzlaužot seifus, - šo karjeru Acs bija uzsācis, kad aizgāja no armijas. Viņš tika uzskatīts par veiklu profesionāli, jo bija pieķerts tikai vienu reizi un vienīgi neveiksmīgas apstākļu sakritības dēļ - kāds laupītājs bija ielauzies mājā, kuru tajā brīdī aptīrīja Raits, un ieslēdzis signalizāciju.

Toms sacīja: - Jauka dieniņa nelietībām, mister Rait?

Raits iztukšoja savu glāzi un paņēma Toma atnesto. - Tu taču zini, kas stāv rakstīts Bībelē: “Viņš liek Savai saulei uzlēkt pār ļauniem un labiem un liek lietum līt pār taisniem un netaisniem.” Šis pants man vienmēr ir sagādājis lielu mierinājumu. - Viņš atkal iedzēra. - Taču tu neesi viscaur ļauns, dēls, ja nopērc pa glāzītei nabaga vecam vīram.

Toms pacēla glāzi pie lūpām. - Uz veiksmi! - Toms paliecās uz priekšu un pieskārās Raita uzvalka atlokam. - Man patīk tavs uzvalks. Savile Row?

- Jā, puis. Tu zini, kas stāv rakstīts Bībelē: “Atraujaties no visa, kas ļauns.” Noderīgs padoms. Kurš kruķis gan arestētu vecu seržantmajoru ar īsi apcirptiem matiem, ģērbušos labā uzvalkā?

- Un kur nu vēl tādu, kas citē Bībeli!

- Mhm. - Raits iedzēra vairākus lielus malkus. - Nu, jaunais Tomas, pietiks runāt aplinkus. Ko tu gribi?

Toms runāja klusāk: - Man tev ir kāds darbiņš.

Raits piemiedza acis. - Kāds?

- Bildes.

- Porno? Tu nevari dabūt...

- Nē, - Toms pārtrauca. - Mākslas darbi, saproti. Reti atradumi.

Raits pakratīja galvu. - Nav mans lauciņš. Es nezinātu, kā tikt vaļā.

Toms nepacietīgi pamāja ar galvu. - Es to nedarīšu viens. Man tik un

tā vajadzēs naudu.

- Kas strādā kopā ar tevi?

- Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc atnācu pie tevis. Ko teiksi par Men-dingo?

Raits domīgi pamāja ar galvu. - Tad jau nāksies daudz dalīties. Cik vērta ir tā šance?

- Kopā miljonu

Raits sarauca smilškrāsas uzacis. - Zini, ko - ja Mendingo atbalstīs, es piedalos.

- Lieliski. Iesim pie viņa.

Viņi izgāja no kroga un šķērsoja ielu pie jauna sinepjkrāsas sitroena, kas stāvēja pie dzeltenās dubultlīnijas. Kad Raits atvēra durvis, klāt pienāca bārdains vīrs netīrā mētelī. Raits iedeva viņam naudu un iesēdās automašīnā.

- Viņš informē mani, kad tuvojas ceļu poliči, - Raits paskaidroja, sākdams braukt. - Tu zini, kas stāv rakstīts Bībelē: “Vērsim, kas klonā min labību, tev nebūs aizsiet purnu.” Poliči ir šie vērši.

Toms mēģināja izprast, kādēļ šis citāts ir būtisks, līdz Raits nogriezās uz dienvidrietumiem. Viņš atmeta centienus, kad auto apstājās šaurā ieliņā teātru rajonā netālu no Trafalgaras laukuma.

- Viņš dzīvo te? - Toms pārsteigts vaicāja.

- Viņam sokas tīri labi. “Redzi, tur ir bezdievīgie, tie ir augšāmcēlušies.” Kā lai viņš nebūtu bagāts, saņemot tādus procentus? - Raits izkāpa no automašīnas.

Viņi gāja uz priekšu pa šauro ielu un devās iekšā pa necilām parādes durvīm. Lifts viņus uzveda ēkas augšējā stāvā. Durvis, pie kurām Raits pieklauvēja, bija actiņa.

Raits sacīja: - Labrīt, Mendingo.

- Sveiks, vecīt, nāc iekšā, - Mendingo teica. Viņš aicināja abus dzīvokli, pamādams ar slaidu roku, kurā turēja cigareti.

Dzīvoklis bija izsmalcināts, dekorēts sarkanā un melnā krāsā, pilns ar dārgām mēbelēm. Visapkārt bija redzamas vērtīgas tāda vīrieša elektriskās rotaļlietas, kuram ir vairāk naudas, nekā viņš spēj tērēt, - sfērisks radiouztvērējs, liels krāsu televizors un mazāks pārnēsājamais, elektroniskais pulkstenis, augstas kvalitātes aparatūra un savāds antīks telefons. Dziļā atzveltnes krēslā sēdēja bāla blonda meitene ar saulesbrillēm, vienā rokā turēdama glāzi, otrā - cigareti. Viņa pamāja ar galvu Raitam un Tomam un nevērīgi nobirdināja pelnus uz paklāja.

- Nu, vecīt, kas notiek? - Mendingo vaicāja, kad viņi bija apsēdušies.

Raits sacīja: - Rau, Toms grib, lai tu finansētu vienu šanci.

Toms domāja par to, cik atšķirīgi ir abi vīri, un prātoja, kādēļ viņi strādā kopā.

Mendingo paskatījās uz viņu. - Toms Kopers, vai ne? Tātad esi kļuvis par laupītāju. Pēdējo reizi vēl biji krāpnieks.

- Šis ir nopietns darbs, Mendingo. - Toms jutās aizvainots. Viņam nepatika, ja tika atgādināti tādi sīkumi kā čeku viltošana.

- Klāj vaļā, klāj vaļā!

- Vai esi lasījis avīzēs par lorda Kārdvela mākslas kolekciju?

Mendingo pamāja ar galvu.

- Es tur tieku klāt.

Mendigo pamāja uz viņa pusi. - Iespaidīgi. Varbūt esi tālu ticis, Tom. Kur tā glabājas?

- Viņa mājā Vimbldonā.

- Nezinu, vai varu tik tālu nokārtot to būšanu ar kruķiem.

- Nav vajadzības, - Toms sacīja. - Tur ir tikai trīsdesmit gleznas. Es pirms tam visu izpētīšu. Bils ari strādā kopā ar mani. Darbs aizņems ne vairāk par stundas ceturksni.

Mendingo domāja. - Miljons mārciņu piecpadsmit minūtēs. Tas man patīk. - Viņš nevērīgi noglāstīja blondās meitenes augšstilbu. - Un kāda ir vienošanās? Tu gribi, lai dodu furgonu un pāris strādnieku, paslēpju mantu un atrodu noietu, - viņš runāja pie sevis, skaļi domādams. - Tā būs jānogādā Štatos. Varbūt dabūšu pusmiljonu, ja strādāšu lēnām. Iespējams, paies pāris gadu. - Viņš pacēla acis. - Labi. Es ņemu piecdesmit procentus. Otru daļu varat sadalīt savā starpā. Paturi prātā, ka paies labs laiciņš, pirms sāks nākt nauda.

- Piecdesmit procentus? - Toms vaicāja, un Raits brīdinādams saņēma viņu aiz rokas.

- Lai nu paliek, Tom, Mendingo uzņemas lielu risku - tas tak viss ir jāglabā.

Mendingo runāja tā, it kā nebūtu neko dzirdējis. - Ir vēl kas. Es riskēju ar saviem vīriem, dodu naudu un glabāju mantu. Es riskēju ar apsūdzību līdzdalībā, pat sarunājoties ar tevi. Neuzsāc darbu, ja neesi pilnīgi pārliecināts. Ja tu to salaidīsi dēli, - tad vienkārši atstāj valsti, pirms es tev tieku klāt. Neveiksmes bojā manu reputāciju.

Raits piecēlās, un Toms viņam sekoja. Mendingo pavadīja abus līdz durvīm.

Viņš ievaicājās: - Klau, Tom, kā tu tiec klāt tai mājai?

- Es esmu tur uzaicināts vakariņās. Uz redzi!

Mendingo sāka skaļi smieties un aizvēra durvis.

Ceturtā nodaļa LAKOJUMS

Manuprāt, es zinu, ko nozīmē būt Dievam.

Pablo Pikaso, miris gleznotājs

Reportieris sēdēja pie rakstāmgalda ziņu birojā, domādams par savu karjeru. Viņam nebija nekā labāka, ko darīt, jo bija trešdiena un visi lēmumi, ko viņa priekšnieki pieņēma trešdienā, ceturtdienā tika atcelti. Tādēļ viņš bija pasācis trešdienās vairs nestrādāt. Turklāt viņa karjera sniedza labu vielu pārdomām.

Tā bija īsa un iespaidīga, taču ārējam spožumam trūka pārliecinoša satura. Pabeidzis Oksfordu, Lūiss Brūms bija pievienojies nelielam nedēļas laikrakstam Dienvidlondonā, tad strādājis ziņu aģentūrā, pēc tam dabūjis šo darbu populārā svētdienas laikrakstā. Tas viss bija noticis piecu gadu laikā.

Tas bija ārējais spožums - diemžēl viņa acis karjera bija nevērtīga. Lūiss vienmēr bija vēlējies kļūt par mākslas kritiķi un tādēļ pacieta nedēļas laikrakstu, lai apgūtu profesiju, un izturēja darbu ziņu aģentūrā, lai pierādītu savu kompetenci. Bet tagad, nostrādājis trīs mēnešus svētdienas laikrakstā, viņš aptvēra, ka rindā uz ērto mākslas kritiķa vietu viņš vēl aizvien ir pašā galā. īsāku ceļu nebija.

Šonedēļ viņam bija uzdots sagatavot ziņu par kādas ūdenstilpes piesārņošanu Dienvidvelsā. Šodien vajadzēja vākt materiālus. Rīt piesārņojuma tēma tiks nomainīta ar pludmali Saseksā vai vēl kaut ko citu. Lai kas arī notiktu, šim darbam nebija ne mazākā sakara ar mākslu.

Lūisam priekšā bija bieza laikrakstu izgriezumu mape ar uzrakstu Ūdens-Piesārņojums-Ūdenstilpes. Viņš pastiepa roku, lai to atvērtu, un tieši tobrīd iezvanījās telefons. Lūiss pasniedzās pēc klausules.

- Ziņu birojs.

- Vai jums ir pie rokas zīmulis?

Lūiss Brūms sarauca pieri. Viņš piecos žurnālista karjeras gados bija uzklausījis pietiekami daudz viltus zvanu, taču šī bija jauna pieeja. Viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma lodīšu pildspalvu un bloknotu.

- Jā. Kā varu palīdzēt?

Sekoja vēl viens jautājums: - Vai jums ir kāda apjausma par mākslu?

Lūiss atkal sarauca pieri. Vīrietis neizklausījās pēc viltus zvanītāja. Balss bija nosvērta, bez mazākajām histērijas pazīmēm, un tai nepiemita tramīgā intensitāte, kas parasti raksturoja ķertos zvanītājus.

- Jā, starp citu.

- Labi. Klausieties uzmanīgi, es neko neatkārtošu. Pagājušajā nedēļā Londonā notika lielākā krāpšanas afēra mākslas vēsturē.

Apžēliņ, tas tomēr ir trakais, Lūiss nodomāja. - Kā jūs sauc, ser? - viņš pieklājīgi vaicāja.

- Aizveries un pieraksti. Kleipoula un kompānijas galerija nopirka van Goga Kapraci par astoņdesmit tūkstošiem mārciņu. Krouforts nopirka Munka Bērnu krēslu par trīsdesmit tūkstošiem.

Lūiss drudžaini kricelēja, kamēr balss nosauca desmit gleznas un tās nopirkušās galerijas.

Visbeidzot balss sacīja: - Kopā sanāk vairāk nekā pusmiljons mārciņu. Es neprasu, lai jūs man ticētu, bet jums nāksies to noskaidrot. Pēc tam kad būsiet publicējuši šo ziņu, mēs pateiksim, kādēļ to darījām.

- Vienu mirkli... - Lūiss izdzirdēja klikšķi, un sāka skanēt nepārtraukts signāls. Viņš nolika klausuli.

Lūiss atzvēlās krēslā un aizsmēķēja cigareti, prātodams, ko iesākt ar šo sarunu. To noteikti nedrīkstēja ignorēt. Par deviņdesmit deviņiem procentiem Lūiss bija drošs, ka zvanītājs ir ķertais, taču materiāls speciālizlaidumiem tika uziets, tieši sekojot atlikušajam vienam procentam.

Viņš apsvēra, vai informēt ziņu redaktoru. Ja viņš to izdarītu, redaktors šo lietu noteikti liktu nodot mākslas kritiķim. Lietderīgāk būtu vismaz sākt pētīt materiālu, kaut vai tikai tādēļ, lai pieteiktu uz to savas tiesības.

Viņš sameklēja Kleipoula galeriju telefona abonentu sarakstā un piezvanīja.

- Sakiet, vai jums ir pārdošanā van Goga glezna Kapracis?

- Mirklīti, ser, es pārbaudīšu.

Lūiss izmantoja klusumu, lai aizsmēķētu vēl vienu cigareti.

- Hallo? Jā, mums ir šis darbs.

- Vai jūs nepateiktu cenu?

- Simt seši tūkstoši gineju.

- Paldies.

Lūiss piezvanīja uz Krouforta un kompānijas galeriju un atklāja, ka viņiem patiešām ir Munka glezna Bērnu krēsls par trīsdesmit deviņiem tūkstošiem gineju.

Reportieris spraigi domāja. Viss kļuva ticamāks. Taču vēl nevarēja būt ne runas par īstu materiālu.

Viņš pacēla klausuli un uzgrieza vēl kādu numuru.

Profesors Pīters Šmits iesoļoja bārā, balstīdamies uz kruķa. Viņš bija enerģisks liela auguma vīrietis ar gaišiem matiem un sarkanu seju. Par spīti runas traucējumiem un briesmīgajam vācu akcentam, viņš bija viens no labākajiem mākslas pasniedzējiem Oksfordā. Lai gan Lūiss studēja angļu filoloģiju, viņš bija apmeklējis visas Šmita lekcijas, lai priecātos par šī cilvēka zināšanām mākslas vēsturē un aizraujošajām, netradicionālajām teorijām. Abi vīrieši bija tikušies ārpus mācībām, kopā devušies iedzert un dedzīgi strīdējušies par tematu, kas vienlīdz aizrāva abus.

Šmits zināja par van Gogu vairāk nekā jebkurš no dzīvajiem.

Viņš pamanīja Lūisu, pamāja un pienāca klāt.

- Tava sasodītā spieķa atspere joprojām čikst, - Lūiss sacīja.

- Nu tad vari ieeļļot to ar viskiju, - Šmits atbildēja. - Kā klājas, Lūis? Un kādēļ tāda slepenība?

Lūiss pasūtīja lielu glāzi skotu viskija profesoram. - Man paveicies, ka noķēru tevi Londonā.

- Tas tiesa. Nākamnedēļ es dodos uz Berlīni. Viena vienīga steiga un haoss.

- Priecājos, ka atnāci.

- Jā gan. Nu, kas atgadījies?

- Es gribētu, lai tu apskati kādu gleznu.

Šmits iztukšoja glāzi. - Ceru, ka tā ir laba.

- Tas tev būs jāizlemj. Iesim.

Viņi izgāja no bāra un devās uz Kleipoula galeriju. Cilvēki uz ielas nolūkojās uz savādo pāri - jauno vīrieti brūnā svītrainā uzvalkā un smalkās kurpēs un viņam blakus veco invalidu zilā kreklā un izbalējušos džinsos. Viņi devās pa PikadilI un nogriezās uz Sentdžeimsa laukumu. Starp ekskluzīvu cepuru veikalu un franču restorānu atradās Kleipoula galerija.

Abi devās iekšā un izgāja caur nelielo galeriju. Tālākajā malā zem atsevišķas lampas bija novietots Kapracis.

Pēc Lūisa domām, darbs bija van Goga glezna. Zemnieka smagnējie locekļi un nogurusi seja, līdzenā Holandes ainava un zemās debesis bija kā zīmols. Varēja saskatīt ari autora parakstu.

- Profesor Šmit! Kāds negaidīts pārsteigums.

Lūiss pagriezās un ieraudzīja smalku, elegantu vīrieti ar iesirmu Jana van Eika bārdu, ģērbušos melnā uzvalkā. - Sveiks, Kleipoul.

Kleipouls nostājās viņiem blakus, aplūkodams gleznu. - Zini, šī te ir īsts atradums, - viņš sacīja. - Brīnišķīga glezna, tirgū parādījās nesen.

- Saki man, Kleipoul, kur tu to dabūji? - Šmits jautāja.

- Diez vai drīkstu atklāt. Zini, tas ir profesionāls noslēpums.

- Pasaki, kur tu to dabūji, un es tev pateikšu, cik tā ir vērta.

- Ak, lai būtu. Tā patiesībā bija tīrā veiksme. Pirms nedēļas te uzradās kāds vīrs, vārdā Renāls, no nelielas aģentūras Nansī. Apmetās viesnīcā Hilton un izpārdeva diezgan palielu kaut kāda rūpnieka kolekciju. Viņš vienkārši man pirmajam piedāvāja gleznu.

- Un cik tu par to prasi?

- Simt sešus tūkstošus gineju. Manuprāt, tā ir saprātīga cena.

Šmits nokrekšķējās un atspiedās uz kruķa, vērdamies gleznā.

ivieipoius vaicaja: - Cik, tavuprāt, tā ir vērta?

Šmits atbildēja: - Apmēram simts mārciņu. Tas ir labākais viltojums, kādu jebkad esmu redzējis.

Lūisa redaktors bija neliela auguma vīrietis ar ērgļa degunu un ziemeļu akcentu, viņš mēdza lietot vārdu “tips”. Redaktors pakasīja degunu un sacīja: - Tātad mēs zinām, ka gleznas nopirka galerijas, kuras nosauca zvanītājs. Izskatās, ka minētās cenas ir precīzas. Mēs arī zinām to, ko viņš nepateica, - gleznas tika nopirktas no cilvēka, vārdā Renāls, kas bija apmeties Hilton. Visbeidzot mēs zinām, ka vismaz viena glezna ir viltojums.

Lūiss pamāja ar galvu. - Zvanītājs arī sacīja kaut ko tamlīdzīgu: “Mēs jums pateiksim, kādēļ to darījām.” Izskatās, ka pats zvanītājs ari ir Renāls.

Redaktors sarauca pieri. - Manuprāt, tā ir izlikšanās.

- Tas nemaina faktu, ka Londonas mākslas brālība ir piedzīvojusi milzu krāpšanu.

Redaktors paskatījās uz Lūisu. - Nebaidies, es tev šo rakstu neatņemšu, -viņš sacīja un brīdi domāja. - Labi, darīsim tā. - Redaktors pievērsās Edijam Makintošam, laikraksta mākslas kritiķim. - Sazinies ar Disliju no Nacionālās galerijas vai ar kādu tikpat pazīstamu darboni. Tam jābūt kādam, ko varam nosaukt par Lielbritānijas vadošo mākslas ekspertu. Pierunā viņu apstaigāt šīs galerijas kopā ar tevi, lai noteiktu, vai gleznas ir autentiskas vai viltotas. Piedāvā samaksu, ja nepieciešams.

- Lai ko tu darītu, nesaki viņiem, ka tās gleznas ir viltojumi. Ja šie to atklās, tiks izsaukta policija. Ja to uzzinās Skotlendjards, materiālu dabūs kāds izmanīgais no dienas laikrakstu kriminālziņām.

- Lūis, es gribu, lai tu sāktu no otra gala. Tev ir šis raksts, lai ko arī atklātu Edijs, - ar vienu viltojumu pietiek. Mēģini izsekot šo Renālu. Noskaidro, kurā numurā viņš bija apmeties, cik cilvēku tur bija, un tā tālāk. Labi.

Intonācija norādīja, ka saruna beigusies, un abi žurnālisti atstāja redaktora kabinetu.

Lūiss iedeva reģistratoram piecas mārciņas, lai varētu apskatīt žurnālu. Renāls iepriekšējās nedēļas laikā nebija reģistrējies. Viņš pārbaudīja vēlreiz. Vienīgā dīvainība bija misters Ēriks Kleptons. Lūiss piedūra pirkstu pie vārda.

- Jā, es atceros. Viņam līdzi bija skaista francūziete. Vārdā kaut kas līdzīgs Reno. Es atceros, jo viņi gaidīja taksometru ar vairākām smagām gleznām. Viņš ari deva labu dzeramnaudu.

Lūiss pierakstīja numuru. - Ja viesi maksā ar čekiem, vai jus reģistrējat, kurā bankā čeks izrakstīts?

-Jā-

Lūiss iedeva viņam vēl divas piecu mārciņu banknotes. - Vai jūs varētu noskaidrot, kādas bankas klients ir šis Kleptons?

- Ne uzreiz. Vai varat atnākt pēc pusstundas?

- Es jums piezvanīšu no biroja.

Lūiss devās atpakaļ uz biroju, lai kaut kā novilktu līdz norunātajam laikam. Kad viņš piezvanīja uz viesnīcu, reģistratoram atbilde bija gatava.

- Čeks bija uz Holovsa un Koksa vārda, misters Holovss to parakstīja, -viņš piebilda.

Lūiss ar taksometru devās uz banku.

Bankas menedžeris sacīja: - Ziniet, mēs nekad neizpaužam klientu adreses.

Lūiss uzstāja: - Šie klienti ir iesaistīti nopietnā krāpšanas afērā. Ja jūs man nedosiet viņu adreses, jums tās drīz nāksies izpaust policijai.

- Kad policija to pieprasīs - un ja to pieprasīs -, es tās izpaudīšu, - ja viņiem būs tiesības to pieprasīt.

- Vai jūs sevi kompromitētu, ja piezvanītu viņiem? Vienam no viņiem? Un lūgtu atļauju?

- Kādēļ lai es to darītu?

- Es apsolos neaizmirst jūsu palīdzību, kad gatavošu rakstu. Bankai nav nekādas nepieciešamības rādīt sevi sliktā gaismā.

Menedžeris domāja. Pēc minūtes viņš pacēla klausuli un sāka zvanīt. Lūiss iegaumēja numuru.

- Neviens neatbild, - menedžeris sacīja.

Lūiss devās prom. No telefona automāta viņš lūdza operatoram savienot viņu ar vietējo telefona centrāli, lai piezvanītu uz numuru, kuru bija uzgriezis menedžeris. Vietējais operators pateica viņam adresi. Lūiss apturēja taksometru.

Uz piebraucamā ceļa stāvēja ar mantām piekrauts pikaps. Misters Holovss tikko bija atgriezies ar ģimeni no ceļojuma ar teltīm pa Skotiju un sēja vaļā auklas uz jumta bagāžnieka. Viņš uztraucās, uzzinājis, ka kāds uz viņa vārda atvēris bankas kontu. Nē, viņš nezināja, kas to būtu varējis izdarīt. Jā, viņš varēja aizdot Lūisam savu un kolēģa Koksa fotogrāfiju.

Lūiss paņēma fotogrāfiju un atgriezās bankā.

- Ne viens, ne otrs nav tas cilvēks, kurš atvēra kontu, - bankas menedžeris sacīja.

Satrauktais menedžeris piezvanīja Holovsa kungam un kļuva vēl satrauktāks. Viņš pat atļāvās pastāstīt Lūisam, ka kontā ir apgrozījies daudz naudas. Tā bija pārvērsta vērtspapīros, kas nolikti seifā.

Viņš aizveda Lūisu uz krātuvi un atslēdza seifu, ko bija atvēris misters Holovss. Seifs bija tukšs.

Abi virieši saskatījās. Lūiss sacīja: - Te ari pēdas beidzas.

- Paklausies, kas te rakstīts: “Lielbritānijas vadošais mākslas eksperts misters Džonatans Rends uzskata, ka šis gleznas ir šī gadsimta labākā viltotāja darbs.” Vai tas esi tu, Mič, vai es?

PIters un Mičs sēdēja darbnīcā Klepemas mājā, dzerdami otro tasi kafijas pēc brokastīm. Abiem bija rokā pa svētdienas laikraksta eksemplāram, un viņi lasīja par sevi, reizē izjuzdami bijību un līksmi.

Mičs sacīja: - Šie avīžnieki sasodīti ātri strādā. Viņi ir atklājuši visu par kontu, par seifu un pat intervējuši nabaga Holovsu.

-Jā, un ko teiksi par šo te: “Šis viltotājs ir tik labi noslēpis savas pēdas, ka Skotlendjards uzskata: viņam ir palīdzējis pieredzējis noziedznieks.” Manuprāt, es esmu izcilais viltotājs un tu - pieredzējušais noziedznieks.

Mičs nolika laikrakstu un uzpūta kafijai, lai tā atdzistu. - Tas tikai liecina par to, cik vienkārši kaut kas tāds ir izdarāms, - ko mēs arī gribējām pierādīt.

- Te ir labs gabals: “Viltotāja meistarstiķis bija katras gleznas izcelsmes sertifikāta nodrošināšana - kas mākslas pasaulē līdzinās ciltsrakstiem un parasti garantē darba autentiskumu. Sertifikāti bija izrakstīti uz Parīzes mākslinieku aģentūras Menjē iespiedveidlapām un apstiprināti ar aģentūras zīmogu. Domājams, gan veidlapas, gan zīmogs ir zagti.” Man tas patīk -“meistarstiķis”. - PIters salocīja laikrakstu un aizmeta to pār istabu.

Mičs pasniedzās pēc Annas ģitāras un sāka trinkšķināt vienkāršu blūza melodiju. PIters sacīja: - Ceru, ka Arnazs uzjautrinās - viņš taču maksāja par šo triku.

- Man šķiet, viņš īsti neticēja, ka mums tas izdosies.

- Es arī ne, - Pīters iesmējās.

Mičs pēkšņi nolika ģitāru, tā norībēja. - Mēs neesam izdarījuši pašu galveno. Sāksim.

PIters izdzēra atlikušo kafiju un piecēlās. Abi uzvilka žaketes, uzsauca atvadas Annai un devās ārā.

Uz ielas viņi iegāja telefona kabīnē.

- Kaut kas man nedod mieru, - PIters sacīja, paceldams klausuli.

- Tas par Skotlendjardu?

-Jā-

- Man arī tas nepatīk, - Mičs atzinās. - Viņi varbūt ir gatavi izsekot mūsu zvanu redakcijai. Viņi varētu ierasties te pie telefona automāta, aplenkt rajonu un pratināt visus, līdz atrod kādu, kas saistīts ar mākslu.

- Ko lai iesākam?

- Vienkārši piezvanīsim citam laikrakstam. Visi jau būs par to uzzinājuši.

- Labi, - PIters paņēma telefonu grāmatu un meklēja dienas laikrakstus.

- Kuru?

Mičs aizvēra acis un iebakstīja ar pirkstu atvērtajā lapā. PIters uzgrieza numuru un lūdza savienot ar kādu reportieri.

Kad savienojums bija noticis, Pīters vaicāja: - Vai jūs protat stenografēt?

Balss īgni atbildēja: - Protams.

- Tad stenografējiet. Es esmu Renāls, izcilais viltotājs, un es jums atklāšu, kādēļ esmu to darījis. Es gribēju pierādīt, ka Londonas mākslas pasaule ar savu koncentrēšanos uz šedevriem un mirušiem gleznotājiem nav nekas vairāk kā falsifikācija. Desmit labākie mākslas dīleri nespēja atšķirt viltojumu. Viņus vada alkatība un snobisms, nevis mākslas mīlestība. Viņu dēļ nauda tiek atņemta pašiem māksliniekiem, kuriem tā ir tiešām vajadzīga.

- Lēnāk, - reportieris sacīja.

PIters to ignorēja. - Es tagad piedāvāju atdot dīleriem naudu, izņemot manus izdevumus - apmēram tūkstoš mārciņu. Pirmais nosacījums ir šāds

- viņi atliks vienu desmito daļu naudas - tas ir apmēram piecdesmit tūkstoši mārciņu -, lai sagādātu Centrāllondonā ēku, kur jauni, mazpazīstami mākslinieki varētu īrēt darbnīcu par zemu samaksu. Dīleriem jāsatiekas un jāizveido fonds, kas nopirktu un vadītu šo ēku. Otrs nosacījums ir šāds

- tiek pārtraukta policijas izmeklēšana. Dīleru atbilde uz manu priekšlikumu jāpublicē jūsu laikrakstā.

Reportieris ātri pavaicāja: - Vai jūs pats esat jauns gleznotājs?

Pīters nolika klausuli.

Mičs sacīja: - Tu aizmirsi par franču akcentu.

- Velns lai parauj! - Pīters nolamājās. Viņi atstāja telefona automātu.

Atpakaļceļā uz mājām Mičs sacīja: - Kāda starpība, tas neko nemaina.

Tagad viņi zina, ka to nav nostrādājuši franči. Tas sašaurina meklēšanas loku līdz Lielbritānijai. Nu un?

PIters kodīja lūpu. - Tas parāda, ka kļūstam neuzmanīgi, lūk, tā! Cāļus skaita, kad samaksāti.

- Rudenī.

- Pie velna ar sakāmvārdiem!

Kad viņi atgriezās, Anna bija pagalmā un rotaļājās saulītē ar Vibeki.

- Spīd saule - iesim pastaigāties, - viņa sacīja.

PIters paskatījās uz Miču. - Kādēļ gan ne?

No ietves puses atskanēja dobja balss ar amerikāņu akcentu: - Kā klājas laimīgajiem viltotājiem?

PIters nobālēja un pagriezās. Viņš nomierinājās, ieraudzījis Arnaza plecīgo stāvu un baltos zobus. Vīrietim padusē bija sainis.

- Tu mani nobiedēji, - PIters sacīja.

Joprojām smaidīdams, Arnazs atvēra satrunējušos koka vārtiņus un ienāca pagalmā. PIters sacīja: - Nāc iekšā.

Visi trīs vīrieši devās uz darbnīcu. Kad viņi bija apsēdušies, Arnazs pavicināja gaisā laikrakstu. - Apsveicu jūs abus, - viņš sacīja. - Es pats to nebūtu izdarījis labāk. Es šorīt gandrīz pārplīsu no smiekliem.

Mičs piecēlās un izlikās nopētām Arnazu. - Kā tad tu atkal salīmējies kopā vienā gabalā?

Pīters iesmējās: - Mič, nesāc nu trakot.

Arnazs turpināja: - Tā bija izcila operācija. Un viltojumi bija labi. Es redzēju van Gogu pie Kleipoula pagājušajā nedēļā. Es to gandrīz nopirku.

- Cerams, tu drīksti nākt šurp, - Pīters domīgi sacīja.

- Domāju, ka jā. Turklāt tas ir nepieciešams, ja gribu gūt peļņu no šī darījuma.

Miča balsi bija jaušams naidīgums: - Man likās, ka tu to dari, lai uzjautrinātos.

- Arī tādēļ, - Arnazs pasmaidīja. - Pirmām kārtām gan es gribēju noskaidrot, cik labi jūs strādājat.

- Ko tu, pie velna, gribi ar to teikt, Arnaz? - Ari Pīters sāka justies neomulīgi.

- Kā jau sacīju, es esmu radis gūt peļņu no savām investīcijām. Tādēļ gribu, lai jūs abi uztaisītu vēl pa vienam viltojumam. Man.

- Nekā nebija, Arnaz, - Pīters atvairījās. - Mēs to darījām idejas vārdā, nevis lai taisītu naudu. Mēs tūlīt būsim izgrozījušies no šīs ķezas. Vairs nekādu viltojumu.

Mičs klusām sacīja: - Baidos, ka mums nav izvēles.

Arnazs atzinīgi pamāja ar galvu. Viņš salika rokas kā lūgšanā. - Paklau, puiši, jūs ne ar ko neriskējat. Neviens nezinās par šiem papildu viltojumiem. Cilvēki, kas tos nopirks, nekad neizpaudis, ka ir apkrāpti, jo citādi paši iekulsies nepatikšanās, ka vispār ir tos pirkuši. Un neviens, izņemot mani, nezinās, ka to esat darījuši jūs.

- Mani tas neinteresē, - PIters sacīja.

Arnazs sacīja: - Mičs zina, ka jums to nāksies darīt, vai ne, Mič?

- Jā, tu maita.

- Nu tad paskaidro Pītam.

- Arnazs mūs tur aiz pautiem, Pīt, - Mičs sacīja. - Viņš ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas var mūs nodot policijai. Pietiktu ar vienu anonīmu

telefona zvanu. Un mums vēl nav noslēgta vienošanās ar mākslas dīleriem.

- Nu un? Ja viņš ziņos par mums, kāpēc mēs nevaram ziņot par viņu?

Mičs atbildēja: - Tāpēc, ka pret viņu nav pierādījumu. Viņš nepiedalījās operācijā - neviens viņu neredzēja, savukārt mūs redzēja vesels bars cilvēku. Mums var likt piedalīties atpazīšanā, pratināt par to, ko esam darījuši attiecīgajā dienā, un Dievs zina ko vēl. Viņš mums tikai iedeva naudu, turklāt skaidrā. Viņš var visu noliegt.

Pīters pagriezās pret Arnazu. - Kad tev vajag tos viltojumus?

- Malacis. Gribu, lai jūs tos uztaisītu tagad, kamēr gaidu.

Pie durvīm parādījās Anna ar mazuli uz rokām. - Klau, puiši, mēs iesim uz parku vai neiesim?

- Piedod, dārgā, - Pīters atbildēja. - Tagad nevarēsim. Mums jādara kaut kas cits.

Annas sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņa devās prom.

Mičs sacīja: - Kādas gleznas tev ir vajadzīgas, Arnaz?

Vīrietis pacēla saini, kuru bija atnesis līdzi. - Man vajag divas šādas kopijas. - Viņš atdeva saini Mičam.

Mičs attina saini un izņēma ierāmētu gleznu. Viņš apmulsis nopētīja to. Pēc tam izlasīja parakstu un iesvilpās.

- Jēziņ, - viņš izbrīnījies iesaucās. - Kur tu to dabūji?

II

Samanta grozīja rokās porcelāna kafijas tasīti un vēroja lordu Kārdvelu, kas delikāti knibināja krekeri ar piciņu Blue Stilton siera. Lai gan Samanta negribēja sev atzīties, viņai patika šis cilvēks - viņš bija gara auguma, sirms, ar smailu degunu un smieklu krunciņām ap acīm. Vakariņu laikā viņš bija uzdevis Samantai inteliģentus jautājumus par aktrises darbu un izrādījis patiesu interesi un dažkārt pat sašutumu par viņas stāstītajiem atgadījumiem.

Toms sēdēja viņai pretim, un Džūljens - tālākajā galda galā. Viņi vakariņoja četratā, pie galda apkalpoja sulainis, un Samanta brīdi prātoja, kur ir Sāra. Džūljens sievu nebija pieminējis. Viņš tagad dedzīgi stāstīja par kādu gleznu, ko nopircis. Džūljena acis mirdzēja, un runājot viņš dzīvi žestikulēja. Iespējams, glezna bija viņa pārvērtību iemesls.

- Modiljāni to atdeva! - viņš sacīja. - Viņš to atdeva rabīnam no Li-vorno, kurš pēc tam pārbrauca uz nenozīmīgu, mazu ciemu Itālijā un paņēma gleznu līdzi. Tā tur bija atradusies visu laiku - karājusies pie sienas kaut kāda laucinieka būdā.

- Vai esi pārliecināts, ka tā ir autentiska? - Samanta vaicāja.

- Pilnīgi. Tai ir visas raksturīgās iezīmes, Modiljāni paraksts, un ir zināma gleznas izcelsme. Nevar gribēt vēl vairāk. Turklāt drīz to apskatīs viens no vadošajiem ekspertiem.

- Ceru, ka tā ir autentiska, - lords Kārdvels piebilda. Viņš iebāza mutē pēdējo siera drupaču un atslīga augstajā ēdamistabas krēslā. Samanta vēroja, kā sulainis pieslīd klāt un paņem viņa šķīvi. - 11 mums ir dārgi izmaksājusi.

- Mums? - Samantu urdīja ziņkāre.

- Mans sievastēvs finansēja šo darījumu, - Džūljens steidzīgi paskaidroja.

- Savādi - kāda mana draudzene ari runāja par pazudušu Modiljāni, -Samanta sacīja. Viņa sarauca pieri, lai atcerētos, kura draudzene tā bija. Atmiņa pēdējā laikā bija vienkārši briesmīga. - Šķiet, ka viņa man par to rakstīja. Viņu sauc Dī Sleina.

- Tā būs kāda cita glezna, - Džūljens sacīja.

Lords Kārdvels malkoja kafiju. - Ziniet, Džūljens nekad nebūtu izdarījis šo veiklo gājienu bez gudra padoma no manas puses. Tu taču neiebilsti, ka pastāstu, Džūljen.

Džūljena sejas izteiksme liecināja, ka viņš iebilstu gan. Vismaz Samantai tā likās. Taču lords Kārdvels turpināja:

- Viņš ieradās pie manis, lūgdams naudu gleznām. Es sacīju, ka esmu biznesmenis un, ja viņš grib no manis dabūt naudu, viņam jāparāda, kā varu gūt no šī darījuma peļņu. Teicu, lai sameklē īstu dārgumu, - tad es būtu ar mieru izdarīt savu likmi. Un tā arī notika.

Džūljena smaids it kā sacīja: “Lai jau vecais muļķis runā.”

Toms vaicāja: - Kā jūs kļuvāt par darījumu cilvēku?

Kārdvels pasmaidīja. - Tas sākās manā skaļajā jaunībā. Līdz divdesmit viena gada vecumam es biju izbaudījis gandrīz visu - apceļojis pasauli, ticis izslēgts no koledžas, piedalījies zirgu skriešanas sacensībās un pilotējis lidmašīnu - kur nu vēl tradicionālās izpriecas - vīns, sievietes un dziesmas!

Viņš apklusa, brīdi vērdamies savā kafijas tasītē, pēc tam turpināja:

- Divdesmit viena gada vecumā es mantoju naudu un apprecējos. Vienā mirklī vai pat vēl ātrāk uzradās mazulis - protams, ne jau Sāra, viņa piedzima daudz vēlāk. Pēkšņi es aptvēru, ka skraidīšana apkārt ir diezgan ierobežota nodarbošanās. Es negribēju pārvaldīt īpašumus vai strādāt tēva uzņēmumā. Tādēļ ar savu naudu devos uz Londonas Sitiju, kur atklāju, ka citi nemaz nezina par finansēm vairāk kā es. Ap to laiku birža sāka brukt un grūt. Visi bija pārbijušies. Es nopirku dažus uzņēmumus, kam, manuprāt, nebija iemesla satraukties par to, kas notiek ar biržu, un izrādījās, ka man bija taisnība. Kad pasaule atkal tika uz kājām, es biju četras reizes bagātāks. Kopš tā laika progress ir bijis lēns.

Samanta pamāja ar galvu. Viss bija noticis tieši tā, kā viņa bija iedomājusies. - Vai esat laimīgs, ka sākāt nodarboties ar biznesu? - viņa vaicāja.

- Neesmu drošs par to. - Vecā vīra balsī bija jaušams smagums. - Ziniet, bija laiks, kad es vēlējos mainīt pasauli tāpat kā jūs, jaunie cilvēki. Domāju, ka varētu izmantot savu bagātību cēliem mērķiem. Bet tā vai citādi, nodarbojoties ar izdzīvošanu, saturot kopā uzņēmumus, apmierinot akcionāru prasības, zūd interese par dižiem projektiem.

Uz bridi iestājās klusums. - Turklāt pasaule nemaz nav tik ļauna, ja ir šādi cigāri. - Sirmais vīrs gurdi pasmaidīja.

- Un tādas gleznas kā jūsējās, - Samanta piebilda.

Džūljens vaicāja: - Vai tu parādīsi Semijai un Tomam galeriju?

- Protams, - Kārdvels piecēlās. - Varu palielīties, ja reiz viņi ir atnākuši.

Sulainis atbīdīja Samantas krēslu, viņai pieceļoties. Visi sekoja Kārdve-lam ārā no ēdamistabas zāles, pēc tam pa dubultajām kāpnēm augšup uz otro stāvu.

Kāpņu galā Kārdvels pacēla lielu ķīniešu vāzi un paņēma zem tās noslēpto atslēgu. Samanta palūkojās iesāņus uz Tomu un pamanīja, ka viņš visu iegaumē, veikli šaudīdams acis no vienas puses uz otru. Viņa uzmanību bija piesaistījis kaut kas pie durvju sliekšņa.

Kārdvels atvēra masīvās durvis un aicināja viesus iekšā. Gleznu galerija atradās stūra istabā, iespējams, sākotnēji tā bijusi viesistaba, Samanta nodomāja. Logiem priekšā bija restes.

Kārdvels izrādīja acīmredzamu gandarījumu, iedams gar gleznu rindām un īsi stāstīdams, kā ieguvis katru no tām.

Samanta vaicāja: - Vai jums vienmēr ir patikusi glezniecība?

Viņš pamāja ar galvu. - Tas ir kaut kas tāds, ko iemāca klasiskā izglītība. Lai gan daudz ko citu tā atstāj novārtā - piemēram, kino.

Viņi apstājās pie Modiljāni gleznas. Tajā bija redzama kaila sieviete, nometusies ceļos uz grīdas. īsta sieviete, Samanta nodomāja, ar parastu seju, nesakārtotiem matiem, platiem kauliem un porainu ādu. Viņai tā patika.

Kārdvels bija tik patīkams un šarmants cilvēks, un Samanta sāka nožēlot, ka plāno aplaupīšanu. Taču viņš tik un tā šķirsies no savām gleznām un apdrošināšana segs zaudējumus. Turklāt ari Notingemas šerifs, iespējams, bija šarmants cilvēks.

Dažkārt viņa prātoja, vai viņi ar Tomu nav mazliet traki - vai viņa trakums nav kāda infekcijas slimība, ar ko viņš to aplipinājis, - seksuāli transmisīva slimība. Viņa apspieda smaidu. Ak Dievs, tik dzīva viņa gadiem ilgi nav jutusies!

Izejot no galerijas, Samanta sacīja: - Esmu pārsteigta, ka jūs taisāties pārdot gleznas - šķiet, ka jums tās ir ļoti tuvas.

Kārdvels skumji pasmaidīja. - Jā. Bet, kas jādara, tas jādara.

- Es jūs saprotu, - Samanta atbildēja.

III

- Tas ir sasodīti nepatīkami, Vilov, - Čārlzs Lempets sacīja. Viņaprāt, stingrais tonis bija attaisnojams. Viņš bija ieradies savā kabinetā pirmdienas rītā, pavadījis nedēļu laukos bez telefona un stresa, lai atklātu, ka viņa galerija ir iesaistīta skandālā.

Vilovs nekustīgi stāvēja pie Lempeta rakstāmgalda. Viņš izņēma no žaketes iekškabatas aploksni un nolika to uz rakstāmgalda. - Mans atlūgums.

- Tas nav vajadzīgs, - Lempets sacīja. - Visas galvenās galerijas ir apmuļķotas. Ak kungs, es pats redzēju to gleznu un noticēju.

- Galerijai būtu labāk, ja es aizietu, - Vilovs uzstāja.

- Muļķības. Tu tagad esi iesniedzis atlūgumu, un es atsakos to pieņemt, tā ka aizmirsīsim par to. Apsēdies, malaci, pastāsti, kas tieši notika.

- Tur viss ir aprakstīts, - Vilovs atbildēja, pamādams uz laikrakstiem, kas jau atradās uz Lempeta rakstāmgalda. - Vakardienas avīzē raksts par viltojumiem un šodienas - par mums izvirzītajiem nosacījumiem. - Viņš apsēdās un aizsmēķēja cigareti.

- Tomēr pastāsti.

- Tas notika, kamēr tu biji Kornvolā. Man piezvanīja tas vīrs Renāls un teica, ka apmeties Hilton viesnīcā. Viņš sacīja, ka viņam esot Pisaro, kas mums varētu patikt. Protams, es zināju, ka mūsu galerijā nav Pisaro, tādēļ glezna mani ieinteresēja. Tajā pašā pēcpusdienā viņš atnesa to šurp.

Lempets pārtrauca: - Man likās, ka gleznas galerijām piegādāja sieviete.

- Šo ne. Šo atnesa tas vīrs.

- Interesanti, vai tam ir kāds iemesls, - Lempets prātoja. - Labi, turpini.

- Nu, glezna izskatījās laba. Kā īsts Pisaro darbs, tā bija parakstīta un tās izcelsmes sertifikātu izdevis Menjē. Es spriedu, ka tā ir astoņdesmit piecus tūkstošus mārciņu vērta. Viņš prasīja sešdesmit deviņus, tāpēc es iekritu. Tas Renāls teica, ka pārstāvot kādu aģentūru Nansī, tādēļ likās iespējams, ka viņš gleznu novērtējis pārāk zemu. Es nolēmu, ka viņš vien-kārsi nav radis rīkoties ar dārgiem darbiem. Tu ieradies pēc pāris dienām un apstiprināji pirkumu, un mēs izlikām darbu izstādē.

- Paldies Dievam, ka mēs to nepārdevām, - Lempets drudžaini piebilda.

- Tu taču esi to noņēmis?

- Izdarīju to no paša rīta.

- Kas jauns pēdējo notikumu attīstības sakarā?

- Izpirkšanas maksas sakarā? Nu, mēs dabūsim lielāko daļu naudas atpakaļ. Tas, protams, ir pazemojoši - bet nekas nelīdzinās tam kaunam, ko piedzīvojām, tiekot apmuļķoti. Un šī viņu ideja - lētas darbnīcas jauniem māksliniekiem - tas tiešām ir smieklīgi.

- Ko tu iesaki?

- Manuprāt, vispirms jāsanāk kopā visiem dīleriem.

- Labi.

- Vai varam to noorganizēt šeit?

- Kādēļ gan ne. Tikai nokārto visu pēc iespējas ātrāk. Šī publicitāte ir briesmīga.

- Kļūs vēl trakāk, pirms tā vispār uzlabosies. Šodien vēlāk ieradīsies policija.

- Tad jau jāpastrādā, līdz viņi atnāk. - Lempets pārliecās pār rakstāmgaldu, pacēla telefona klausuli un sacīja: - Lūdzu kafiju, Meivisa. - Viņš atpogāja žaketi un ielika starp lūpām cigāru. - Vai esam gatavi Modiljāni izstādei?

- Jā. Šķiet, ka tā izdosies.

- Kas mums ir?

- Lorda Kārdvela trīs gleznas, protams.

- Jā. Tās tiks atgādātas nākamo triju dienu laikā.

- Vēl mums ir zīmējumi, ko es nopirku jau sen. Tie ir veiksmīgi ieradušies.

- Vai gleznas no citām galerijām ir aizrunātas?

- Ar to sokas visai labi. Diksons aizdos divus portretus, Magi piešķirs dažas skulptūras un Desaids pāris eļļas gleznu un aktus - pasteļus. Vēl par dažiem darbiem jāvienojas.

- Kādu komisijas maksu grib Diksons?

- Viņš prasīja divdesmit piecus procentus, bet es nokaulēju līdz divdesmit.

Lempets ierūcās: - Nesaprotu, kāpēc viņš vispār tā cenšas. Cilvēki vēl nodomās, ka esam veikals Celsijā, nevis vadoša galerija.

Vilovs pasmaidīja. - Mēs taču ari vienmēr darām to pašu.

- Taisnība.

- Tu teici, ka tev esot kāds pārsteigums.

- Ak jā! - Lempets ieskatījās pulksteni. - Neredzēts darbs. Man tas šorīt jānokārto. Taču tas var pagaidīt, līdz padzeršu kafiju.

Lempets domāja par viltotāju, braukdams taksometrā caur Vestendu uz Sitiju. Protams, tas cilvēks bija trakais, bet trakais ar altruistisku motivāciju. Ar svešu naudu ir viegli būt filantropam.

Bez šaubām, saprātīgāk būtu izpildīt prasības. Lempetam vienkārši derdzās, ka viņš tiek šantažēts.

Taksometrs apstājās pagalmā pie aģentūras, un Lempets iegāja ēkā. Asistents palīdzēja viņam novilkt mēteli, ko viņš bija apģērbis vēso agrā septembra vēju dēļ.

Lipsijs gaidīja viņu savā kabinetā ar neiztrūkstošo šerija glāzi uz galda. Lempets iekārtojās krēslā. Viņš iemalkoja šeriju, lai sasildītos.

- Tātad tā ir pie jums.

Lipsijs pamāja ar galvu. Viņš pagriezās pret sienu un, pastūmis grāmatu skapja nodalījumu, pavēra skatam seifu. Ar atslēgu, kas smalkā ķēdītē bija piestiprināta viņam pie jostas, Lipsijs atslēdza seifa durvis.

- Labi, ka man ir liels seifs, - viņš sacīja, iesniedzās seifā ar abām rokām un izņēma ierāmētu, apmēram četras reiz trīs pēdas lielu gleznu. Viņš novietoja gleznu uz rakstāmgalda, kur Lempets to varēja aplūkot, un nostājās aiz gleznas, to pieturēdams.

Lempets kādu minūti vērās uz gleznu. Pēc tam viņš nolika šerija glāzi, piecēlās un piegāja tuvāk. Viņš izņēma no kabatas palielināmo stiklu un pētīja gleznošanas manieri. Pēc tam atliecās un atkal vēroja gleznu.

- Cik jūs par to samaksājāt?

- Nācās šķirties no piecdesmit tūkstošiem.

- Tā ir divtik vērta.

Lipsijs nolika gleznu uz grīdas un apsēdās. - Tā ir briesmīga, - viņš sacīja.

- Esmu ar jums vienisprātis. Bet tā ir absolūti unikāla. Pārsteidzoša. Tās autors, bez šaubām, ir Modiljāni, taču neviens nezināja, ka viņš kaut ko tādu ir gleznojis.

- Priecājos, ka esat apmierināts, - Lipsijs sacīja. Viņa intonācija liecināja, ka viņš vēlas iesaistīties sarunā par praktiskas dabas jautājumiem.

- Jūs droši vien norīkojāt labu detektīvu, - Lempets sprieda.

- Vislabāko, - Lipsijs apspieda smaidu. - Viņš devās uz Parīzi, Livorno, Rimini...

- Un viņš pārspēja manu brāļameitu.

- Ne gluži. Notika tā, ka...

- Mani neinteresē detaļas, - Lempets pārtrauca. - Vai esat sagatavojis rēķinu? Es gribētu uzreiz samaksāt.

- Protams. - Lipsijs piegāja pie kabineta durvīm un sarunājās ar sekretāri. Viņš atgriezās, nesdams rokā papīra lapu.

Lempets apskatīja rēķinu. Neskaitot piecdesmit tūkstošus par gleznu, rēķins bija par tūkstoš deviņi simti četrām mārciņām. Viņš izņēma personisko čeku grāmatiņu un izrakstīja čeku.

- Vai jums ir drošs transports, ar ko to nogādāt man?

- Protams, - Lipsijs atbildēja. - Transporta izmaksas ir iekļautas rēķinā. Vai esat apmierināts ar visu?

Lipsijs izplēsa čeku un pasniedza to detektīvam. - Uzskatu, ka esmu noslēdzis izdevīgu darījumu, - viņš sacīja.

Jaunā zāle publikai bija slēgta, un pašā vidū bija novietots garš konferenču galds. Visapkārt pie sienām karājās tumšas, nomācošas Viktorijas laika ainavas. Tās likās īsti piemērotas zālē esošo vīru drūmajam noskaņojumam.

Bija ieradušies deviņu citu galeriju pārstāvji. Viņi sēdēja pie galda, turpat blakus bija izvietojušies asistenti un advokāti, kas bija paņemti līdzi. Vilovs atradās galda galā kopā ar Lempetu. Pa augstajiem, šaurajiem logiem nepārtraukti dauzīja lietus. Gaiss bija smacīgs no cigāru dūmiem.

- Kungi, - Vilovs iesāka. - Mēs visi esam zaudējuši diezgan lielas summas un nokļuvuši visai muļķīgā situācijā. Mums nav iespējams atjaunot savu reputāciju, tādēļ jāapspriež, kā atgūt naudu.

- Ir bīstami maksāt šantāžistiem, - tas bija Remzija Krouforta skotu akcents. Viņš trinkšķināja bikšturus un glūnēja pār brillēm uz Vilovu. - Ja mēs sadarbosimies ar šiem cilvēkiem, viņi - vai vēl kādi citi - mēģinās šo triku izspēlēt vēlreiz.

Iejaucās Diksona liegā, klusā balss. - Es tā nedomāju, Remzij. Mēs turpmāk būsim daudz piesardzīgāki, it īpaši attiecībā uz izcelsmes sertifikātiem. Tadu triku nevar izspēlēt divreiz.

- Es piekrītu Diksonam, - sacīja vēl kāds no klātesošajiem. Vilovs paskatījās pāri galdam uz Polu Robertsu, vecāko vīru zālē, kas runāja, smēķēdams pīpi. Viņš turpināja: - Manuprāt, viltotājam nav ko zaudēt. Presē teikts, ka viņš ir labi noslēpis pēdas un policijai ir ļoti maz vai nav nekādu cerību viņu noķert neatkarīgi no tā, vai mēs atsaucam izmeklēšanu vai neatsaucam. Es iesaku sadarboties, citādi tas nelietis savāks pusmiljonu mārciņu.

Vilovs pamāja ar galvu. Robertss, iespējams, bija viscienījamākais mākslas dīleris Londonā - īsts mākslas pasaules viedais -, un viņa vārdam bija svars.

Vilovs sacīja: - Kungi, esmu izstrādājis plānu, lai gadījumā, ja mēs piekrītam viņu prasībām, viss būtu ātri nokārtojams. - Viņš izņēma no portfeļa žūksni papīru. - Mūsu advokāts misters Dženkerss sastādīs dokumentus fonda dibināšanai.

Vilovs paņēma virsējo mapi un sniedza pārējās apkārt galdam. - Pārskatiet šos dokumentus. Svarīgākais pants atrodams trešajā lappusē. Tas paredz, ka fonds nesāks nekādas darbības, iekams nebūs saņēmis no mesjē Renāla apmēram pieci simti tūkstoši mārciņu. Pēc tam tas mums visiem desmit izmaksās deviņdesmit procentus no šīs naudas proporcionāli summām, ko samaksājām par viltojumiem. Domāju, ka, jūsuprāt, šie skaitļi būs pareizi.

Krouforts ieteicās: - Kādam tas fonds būs jāvada.

- Esmu arī šajā ziņā pieņēmis pagaidu lēmumus, - Vilovs skaidroja.

- Protams, vispirms tie jums jāapstiprina. Rietumlondonas mākslas koledžas direktors misters Ričards Pinkmens ir piekritis ieņemt pilnvaroto priekšsēdētāja amatu. Manuprāt, vietniekam jābūt vienam no jums - varbūt Robertsa kungam.

- Līdzās līgumam par tresta dibināšanu katram no mums būs jāparaksta līgums par to, ka atsakāmies no naudas prasībām. Un mums būs jāpiekrīt atsaukt apsūdzību policijā pret mesjē Renālu un viņa līdzdalībniekiem.

Krouforts sacīja: - Gribu, lai mans advokāts rūpīgi izpēta šos dokumentus.

Vilovs pamāja ar galvu. - Protams.

Robertss teica: - Es piekrītu - bet mums tik un tā jārīkojas ātri. Vai nevaram vienoties par principu jau šodien? Pārējo rīt un parīt var izdarīt mūsu advokāti, ja vien nerodas kāda aizķeršanās.

- Laba doma, - Vilovs piekrita. - Varbūt misters Dženkerss varētu vadīt advokātu darbu? - Dženkerss piekrītot pamāja ar galvu.

- Vai esam vienojušies, kungi? - Vilovs pārlaida klātesošajiem skatienu, meklēdams opozicionārus. Tādu nebija. - Tātad atliek tikai paziņojums presei. Vai jūs piekristu to atstāt manā ziņā? - viņš atkal apklusa, lai uzklausītu iebildumus. - Ļoti labi. Tādā gadījumā es nekavējoties sniegšu paziņojumu. Atvainojiet, bet tagad atstāšu jūs mistera Lempeta ziņā. Manuprāt, viņš gādās, lai tiktu pasniegta tēja.

Vilovs piecēlās un atstāja zāli. Viņš devās uz savu kabinetu un apsēdās pie telefona. Viņš pacēla klausuli, uz brīdi sastinga un pie sevis pasmaidīja.

- Manuprāt, tu esi sevi attaisnojis, Vilov, - viņš klusām sacīja.

Vilovs iegāja Lempeta kabinetā, nesdams vakara laikrakstu. - Šķiet, ka viss beidzies, Lempet, - viņš sacīja. - Dženkerss ir paziņojis presei, ka visi līgumi parakstīti.

Lempets ieskatījās pulksteni. - Laiks džinam, - viņš sacija. - Dzersi?

- Jā, lūdzu.

Lempets atvēra bāru un ielēja divās glāzēs džinu. - Attiecībā uz to, ka viss beidzies, neesmu tik drošs. Mēs vēl neesam dabūjuši atpakaļ naudu. -Viņš atvēra tonika pudeli un piepildīja glāzes līdz pusei.

- Ak, mēs dabūsim naudu. Viltotāji diez vai būtu tā centušies, lai tikai mums sarežģītu dzīvi. Jo ātrāk viņi atdos naudu, jo ātrāk policija metis mieru izmeklēšanai.

- Runa nav tikai par naudu. - Lempets smagi atzvēlās krēslā un iemalkoja džinu. - Būs jāpaiet gadiem, pirms mākslas pasaule atgūsies pēc šāda trieciena. Sabiedrība tagad domā, ka mēs visi esam krāpnieki, kas nezina atšķirību starp šedevru un pastkarti no kūrorta.

- Es gribu teikt, hm... - Vilovs minstinājās.

- Ko?

- Man ir tāda sajūta, ka viņi ir kaut ko pierādījuši. Nezinu īsti, ko. Tomēr kaut ko ļoti būtisku.

- Tieši otrādi - tas ir pavisam vienkārši. Viņi ir pierādījuši, ka šedevru augstās cenas ir drīzāk snobisma, nevis mākslas izpratnes kritērijs. Mēs to jau zinām. Viņi ir pierādījuši, ka īsts Pisaro nav vērtīgāks par izcilu kopiju. Nu, bet tā ir sabiedrība, kas ceļ cenas, nevis dīleri.

Vilovs pasmaidīja un paskatījās pa logu. - Es zinu. Taču mēs gūstam savus procentus uz cenu inflācijas rēķina.

- Ko viņi grib? Mēs nevarētu izdzīvot ar gleznām par piecdesmit mārciņām.

- Woolworth’s var.

- Bet paskaties, kāda ir viņu preču kvalitāte. Nē, Vilov! Viltotājam varbūt sirds ir īstajā vietā, bet viņš neko neizmainīs. Mēs esam zaudējuši reputāciju uz laiku - šķiet, ka uz ilgu laiku, - bet salīdzinoši drīz viss atkal ieies vecajās sliedēs, jo tam tā vienkārši jābūt.

- Nešaubos, ka tev ir taisnība, - sacīja Vilovs. Viņš iztukšoja glāzi. - Tā, galeriju slēdz ciet. Vai esi gatavs doties?

- Jā, - Lempets piecēlās, un Vilovs palīdzēja viņam uzvilkt mēteli.

- Starp citu, ko policija paziņoja presei?

- Viņi sacīja, ka nekas cits neatliek kā pārtraukt izmeklēšanu, jo apsūdzības ir atceltas. Taču lika noprast, ka tomēr labprāt notvertu Renālu.

Lempets izgāja pa durvīm, un Vilovs viņam sekoja. Lempets sacīja:

- Nedomāju, ka mēs vēl dzirdēsim par Renālu.

Abi vīrieši klusēdami nogāja lejā pa kāpnēm un devās cauri tukšajai galerijai. Lempets paskatījās pa logu un sacīja: - Mana mašina vēl nav klāt. Paskaties, kā līst.

- Es iešu.

- Nē, pagaidi, es tevi aizvedišu. Mums jāpārrunā Modiljāni izstāde. Pa šim dienām nav sanācis.

Vilovs pamāja uz otru galerijas malu. - Kāds atstājis savus iepirkumu maisiņus.

Lempets paskatījās. Stūri zem diezgan slikta ogles zīmējuma atradās divi maisiņi. No viena rēgojās mazgājamā pulvera kārbas mala. Vilovs piegāja klāt un rūpīgi nopētīja maisiņus.

Viņš sacīja: - Laikam šajā spridzekļu laikā vajadzētu ievērot piesardzību. Vai mēs varētu būt pievilcīgs mērķis ĪRA?

Lempets iesmējās. - Diez vai viņi izmanto spridzekļos Fairy Snow. - Viņš šķērsoja zāli un pacēla vienu maisiņu.

Samirkušais papīrs pārplīsa, un maisiņa saturs izbira uz grīdas. Vilovs pārsteigumā iesaucās un pieliecās.

Zem pulvera kārbas un salātiem bija avīzē ietīts sainis. Avīzē atradās bieza papīra lapas. Vilovs tās izšķirstīja un dažas pārlasīja.

- Tās ir akcijas un obligācijas, - viņš beidzot sacīja. - Vērtspapīri - īpašumtiesību sertifikāti, apgrozāmi pret parakstu. Es tik daudz naudas savā dzīvē vēl neesmu redzējis.

Lempets pasmaidīja. - Viltotājs ir norēķinājies, - viņš sacīja. - Darījums noslēgts. - Viņš brīdi vērās uz vērtspapīriem. - Pusmiljons mārciņu, -viņš klusām sacīja. - Vai tu spēj aptvert, Vilov, ka, paņemot šīs somas un aizlaižoties, tu varētu mierīgi pavadīt atlikušo mūžu Dienvidamerikā?

Vilovs grasījās atbildēt, kad atvērās galerijas durvis.

- Piedodiet, ir jau slēgts, - Lempets uzsauca.

Ienāca kāds vīrietis. - Viss kārtībā, mister Lempet, - viņš sacīja. - Es esmu Lūiss Brūms - mēs pirms pāris dienām tikāmies. Esmu saņēmis informāciju, ka pusmiljons ir atmaksāts. Vai tā ir taisnība?

Lempets paskatījās uz Vilovu, un viņi sasmaidījās. - Paliec sveika, Dienvidamerika.

Vilovs bijīgi pakratīja galvu. - Es tiešām apbrīnoju draugu Renālu. Viņš ir padomājis par visu.

IV

Džūljens lēnām brauca caur kluso Dorsetas ciematu, uzmanīgi vadīdams izīrēto automašīnu pa šauro ceļu. Viņš zināja vienīgi adresi: Gastons Mūrs, Klaiņotbeigas, Kremforda. Klaiņotbeigas! Bija pilnīgi neizprotami, kā izcilākais mākslas eksperts valsti var nosaukt savu vecumdienu mājvietu šādā banālā vārdā. Iespējams, tas bija kāds joks.

Mūrs, neapšaubāmi, bija ekscentrisks. Viņš atteicās doties uz Londonu, viņam nebija telefona, un viņš neatbildēja uz vēstulēm. Kad svarīgajiem

mākslas pasaules pārstāvjiem bija vajadzīgi Mūra pakalpojumi, tiem nācās veikt sarežģīto ceļu uz šo ciemu un klauvēt pie viņa durvīm. Un vajadzēja maksāt par viņa pakalpojumiem čaukstošās banknotēs. Mūram nebija bankas konta.

Ciemos nekad nevienu nekur nemana, Džūljens nodomāja. Viņš nogriezās un strauji nobremzēja. Ceļu šķērsoja ganāmpulks. Viņš izslēdza dzinēju un izkāpa no automašīnas. Viņš pavaicās ganam.

Džūljens bija iedomājies, ka ieraudzīs jaunu cilvēku ar apaļiski apgrieztiem matiem košļājam zāles stiebru. Gans patiešām bija jauns, taču viņam bija modema frizūra un viņš bija ģērbies rozā svīterī un gumijas zābakos iebāztās violetās biksēs.

Puisis sacīja: - Meklējat gleznu vīru? - Akcents bija patīkams.

- Kā jūs uzminējāt? - Džūljens skaļi brīnījās.

- Svešie parasti šo meklē. - Gans pamāja ar roku. - Brauciet atpakaļ pa to pašu ceļu un nogriezieties pie baltās mājas. Tas ir bungalo.

- Paldies. - Džūljens iekāpa automašīnā un padeva atpakaļgaitā, līdz baltajai mājai. Tai blakus bija izbraukts zemesceļš. Viņš brauca pa šo ceļu, līdz sasniedza platus vārtus. Uz atlupušā baltā krāsojuma ar pabālējušiem gotu burtiem bija rakstīts Klaiņotbeigas.

Džūljens piesita pie kabatas, lai pārbaudītu, vai naudas žūksnis ir uz vietas. Pēc tam viņš paņēma rūpīgi ietīto gleznu no aizmugurējā sēdekļa un izvilka no automašīnas. Viņš atvēra vārtus un devās pa īso taciņu līdz durvīm.

Mūra mājoklis bija divas senas strādnieku mājas, ar niedru jumtu savienotas vienā. Jumts bija zems, logi nelieli, ar svina dzīslojumu, java starp akmeņiem izdrupusi. Džūljens šādu būvi nesauktu par bungalo.

Pēc laba laika durvis atvēra salīcis vīrs ar spieķi. Viņam bija sirmu matu cekuls, brilles ar bieziem stikliem un sāniski, kā putnam, pieliekta galva.

- Vai misters Mūrs? - Džūljens vaicāja.

- Un tad? - vīrietis atbildēja, runādams ar Jorkšīras akcentu.

- Džūljens Bleks no Bleķa galerijas. Vai jūs varētu noteikt manas gleznas autentiskumu?

- Vai esi paņēmis līdzi skaidru naudu? - Mūrs joprojām turēja durvis, it kā grasītos tās tūlīt pat aizcirst.

-Jā-

- Nu tad nac iekšā, - viņš aicināja mājā. - Uzmani galvu, - Mūrs pavisam nevajadzīgi piebilda - Džūljens bija pārāk maza auguma, lai viņam traucētu zemā aile.

Dzīvojamā istaba aizņēma vienas mājas lielāko daļu. Tā bija piebāzta ar vecām mēbelēm, starp kurām kā dadzis acī rēgojās pilnīgi jauns ļoti liels krāsu televizors. Smakoja pēc kaķiem un lakas.

- Nu tad paskatīsimies.

Džūljens sāka izsaiņot gleznu, noņemdams ādas auklas, polistirola loksnes un vati.

- Bez šaubām, tas ir vēl viens viltojums, - Mūrs sacīja. - Pēdējā laikā redzu vienus vienīgus pakaļdarinājumus. Tik daudz tiek viltots. Nupat skatījos pa televīziju, kā viņiem visiem kāds gudrinieks sagrozījis galvu. Man bija jāsmejas.

Džūljens pasniedza viņam gleznu. - Šo jūs, manuprāt, atzīsiet par īstu, -viņš sacīja. - Man tikai vajadzīgs jūsu apstiprinājuma zīmogs.

Mūrs paņēma gleznu, taču neskatījās uz to. - Zini, tev jāsaprot kāda lieta, - viņš sacīja. - Es nevaru pierādīt, ka glezna ir īsta. Tas ir izdarāms vienīgi tad, ja no sākuma līdz beigām vēro mākslinieku gleznojam, pēc tam paņem gleznu un ieslēdz to seifa. Tad var būt drošs. Es vienīgi varu pierādīt, ka glezna ir viltojums. Ir visādi veidi, kas atklāj, ka glezna varētu būt viltota, un es pieprotu vairumu no tiem. Taču, ja es neko aizdomīgu neatrodu, tik un tā nākamajā dienā var uzrasties mākslinieks un paziņot, ka nav gleznojis to gleznu, un nebūs iespējams neko pierādīt. Vai saproti?

- Protams, - Džūljens sacīja.

Mūrs turpināja skatīties uz Džūljenu, gleznu uz ceļiem otrādi pagriezis.

- Vai jūs to apskatīsiet?

- Nu, tu vēl neesi man samaksājis.

- Piedodiet. - Džūljens izņēma no kabatas naudu.

- Divsimts mārciņu.

- Lūdzu. - Džūljens pasniedza banknotes. Mūrs sāka tās pārskaitīt.

Vērodams veco vīru, Džūljens sprieda, cik ērti tas savās vecumdienās

iekārtojies. Viņš dzīvoja viens mierā un klusumā, apzinoties, cik veiksmīgi pavadījis darba dzīvi. Viņš rādija garu degunu Londonas spiedienam un snobismam, atturīgi dalīdamies savās izcilajās iemaņās, piespiezdams mākslas prinčus veikt nogurdinošo svētceļojumu pie sevis uz mājām, un tikai tad viņš tos pieņēma audiencē. Viņš bija cienīgs un neatkarīgs. Džūljens apskauda šo vīru.

Mūrs beidza skaitīt naudu un nevērīgi iemeta to atvilktnē. Pēdīgi viņš paskatījās uz gleznu.

Viņš nekavējoties sacīja: - Nu, ja šis ir viltojums, tad sasodīti labs.

- Kā jūs varat tik ātri pateikt?

- Paraksts ir pilnīgi pareizs - ne pārāk precīzs. Vairums viltotāju pieļauj šo kļūdu - viņi atdarina parakstu tik nevainojami, ka tas izskatās samākslots. Šīs plūst brīvi. - Viņš pārlaida gleznai skatienu. - Neparasti. Man tā patīk. Vai gribi, lai veicu ķīmisko testu?

- Kādēļ gan ne?

- Tādēļ, ka tas nozīmē iebojāt gleznu. Man jānoņem paraugs. To var izdarīt tādā vietā, ko sedz rāmis, bet es tomēr pajautāju.

- Uz priekšu!

Mūrs piecēlās. - Nāc līdzi. - Viņš izveda Džūljenu caur priekšnamu uz otru ēku. Lakojuma dvinga kļuva stiprāka. - Šī ir laboratorija, - Mūrs paskaidroja.

Tā bija kvadrātveida telpa ar koka darbagaldu pie sienas. Logs bija paplašināts, un sienas nokrāsotas baltas. No griestiem nokarājās dienasgaismas lampa. Uz sola atradās vairākas vecas krāsu bundžas ar savādiem šķidrumiem.

Mūrs ar veiklu kustību izņēma mākslīgos zobus un iemeta tos Pyrex mērglāzē. - Nespēju ar tiem strādāt, - viņš paskaidroja. Mūrs apsēdās uz sola un nolika sev priekšā gleznu.

Viņš sāka noņemt rāmi. - Es kaut ko nojaušu par tevi, puis, - viņš sacīja strādādams. - Man šķiet, tu esi līdzīgs man. Viņi tevi nepieņem kā savējo, vai ne?

Džūljens apmulsumā sarauca pieri. - Laikam gan.

- Raugi, es vienmēr zināju vairāk par gleznām nekā viņi. Viņi izmantoja manas zināšanas, bet mani pašu nekad necienīja. Tādēļ tagad esmu pret viņiem tik negants. Zini, tu esi kā sulainis. Vairums sulaiņu zina vairāk par ēdienu un vīnu nekā viņu saimnieki. Taču uz viņiem tik un tā noraugās no augšas. Tas sauc par šķiru atšķiribām. Es pavadīju visu savu dzīvi, cenzdamies būt viens no viņiem. Es domāju, ka to var izdarīt, kļūstot par mākslas kritiķi. Bet nekā nebija. To nekādi nav iespējams izdarīt!

- Un ieprecoties? - Džūljens sacīja.

- Vai tu to esi izdarījis? Tad tev klājas vēl grūtāk nekā man, jo tev nav iespējams izstāties no sacensības. Man žēl tevis, dēls.

Rāmja mala tika atbrīvota, un Mūrs noņēma stiklu. Viņš izņēma no plaukta asu, skalpelim līdzīgu nazi, cieši aplūkoja gleznu un pēc tam rūpīgi pārlaida ar nazi pār milimetru krāsas.

- Ak, - viņš noņurdēja.

- Kas tur ir?

- Kad Modiljāni nomira?

- 1920. gadā.

- Ak tā.

- Kāpēc vaicājat?

- Krāsa ir nedaudz mīksta. Tas gan neko nenozīmē. Turi.

Viņš izņēma no plaukta pudeli ar dzidru šķidrumu, ielēja nelielu daudzumu mēģenē un ielika tajā nazi. Pāris minūtes nekas nenotika. Džūl-jenam tā likās vesela mūžība. Pēc tam krāsa sāka šķīst un izplatīties pa šķidrumu.

Mūrs paskatījās uz Džūljenu. - Tagad viss skaidrs.

- Ko esat pierādījis?

- Krāsa nav vecāka par trim mēnešiem, jaunais cilvēk. Tavā rīcībā ir viltojums. Cik tu par to samaksāji?

Džūljens skatījās, kā mēģenē šķīst krāsa. - Tā man maksāja gandrīz visu, - viņš klusām sacīja.

Džūljens apstulbināts brauca atpakaļ uz Londonu. Viņš nespēja saprast, kā tas noticis. Viņš mēģināja izdomāt, ko iesākt.

Viņš bija devies pie Mūra, lai vienkārši uzsistu gleznai cenu. Tas viņam bija ienācis prātā vēlāk, viņš ne mirkli nebija šaubījies par gleznas autentiskumu. Tagad viņš vēlējās, kaut nebūtu tā pūlējies. Vai viņš varētu izlikties, ka nav saticis Mūru? Šo jautājumu Džūljens grozīja prātā, rotaļādamies ar to kā spēlmanis, kas virpina starp plaukstām metamo kauliņu.

Viņš joprojām varētu izkārt gleznu galerijā. Neviens nezinātu, ka tā nav īsta. Mūrs to nekad neredzēs un nezinās, ka tā bijusi apritē.

Taču nelaime tā, ka eksperts to varētu nejauši pieminēt. Tas varētu notikt pēc vairākiem gadiem. Tad nāktu gaismā patiesība - Džūljens Bleks ir pārdevis gleznu, zinādams, ka tā ir viltojums. Tās būtu viņa karjeras beigas.

Diez vai tas bija iespējams. Ak Dievs, Mūrs vienalga dažu gadu laikā būs miris - viņam noteikti jau ir pie septiņdesmit. Ja nu vecais vīrs nomirtu agrāk?

Pēkšņi Džūljens aptvēra, ka pirmo reizi savā mūžā apsver domu par slepkavību. Viņš pašūpoja galvu, lai tiktu vaļā no apjukuma. Doma bija absurda. Bet līdzās šādam nodomam ar gleznas izstādīšanu saistītais risks likās nenozīmīgs. Ko gan viņš varēja zaudēt? Bez Modiljāni Džūljenam tik un tā nebija nekādas karjeras. No sievastēva naudas vairs nebūs, un galerija, iespējams, cietīs neveiksmi.

Tātad izlemts. Viņš aizmirsīs par Mūru. Viņš izliks gleznu apskatei.

Tagad svarīgi bija izlikties, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš ir uzaicināts pusdienās pie lorda Kārdvela. Sāra ari būs tur, viņa bija cerējusi palikt pa nakti. Džūljens pavadīs nakti kopā ar sievu, kas gan varētu būt vēl ikdienišķāk? Viņš devās uz Vimbldonu.

Ieradies Džūljens pamanīja uz piebraucamā ceļa līdzās sievastēva rols-roisam pazīstamo tumši zilo deimleru. Džūljens pārlika viltoto Modiljāni sava auto bagāžniekā un tad devās iekšā mājā.

- Sveiks, Sims, - viņš sacīja sulainim, kas atvēra durvis. - Vai tā ir mistera Lempeta mašīna?

- Jā, ser. Viņi visi ir galerijā.

Džūljens padeva sulainim savu mēteli un devās augšup pa kāpnēm. Viņš dzirdēja Sāras balsi no istabas kāpņu galā.

Iegājis galerijā, Džūljens sastinga. Sienas bija tukšas.

Kārdvels sauca: - Nāc iekšā, Džūljen, pievienojies sērotājiem. Čārlzs ir aizvedis prom visas manas gleznas, lai pārdotu.

Džūljens pienāca tuvāk, sarokojās ar vīriešiem un noskūpstīja Sāru.

- Esmu satriekts, - viņš sacīja. - Zāle izskatās pavisam tukša.

- Vai ne? - Kārdvels dedzīgi piekrita. - Mēs tagad ieturēsim sasodīti labu maltīti un aizmirsīsim par to. Piedod, Sāra.

- Tu zini, ka manā klātbūtnē vari runāt, kā gribi, - meita sacīja.

- Ak Dievs, - Džūljens noelsās. Viņš vērās uz gleznu, kas vienīgā karājās pie sienas.

- Kas noticis? - Lempets vaicāja. - Tu izskaties tā, it kā būtu ieraudzījis spoku. Tas ir jaunieguvums, ko esmu atnesis jums visiem parādīt. Nevar taču atstāt galeriju bez nevienas gleznas.

Džūljens pagriezās un devās pie loga. Viņam iekšā viss vārījās. Glezna, ko Lempets bija atvedis, bija identiska viltotajai Modiljāni kopijai.

Kretīnam pieder autentiskā glezna, bet Džūljenam imitācija. Viņš vai slāpa aiz naida.

Pēkšņi Džūljenam prātā ienāca pārdrošs plāns. Viņš ātri apgriezās.

Visi nolūkojās Džūljenā ar bažīgu neizpratni.

Kārdvels sacīja: - Es tieši teicu Čārlzam, ka tev ari, Džūljen, ir Modiljāni.

Džūljens pasmaidīja. - Tādēļ arī esmu tik satriekts. Šī ir tieši tāda pati kā manējā.

- Augstā debess! - Lempets iesaucās. - Vai esi pārbaudījis savējās autentiskumu?

- Nē, - Džūljens meloja, - un jūs?

- Diemžēl ne. Ak kungs, es pieņēmu, ka par šo nevar būt nekādu šaubu.

Kārdvels sacīja: - Nu, vienam no jums ir viltojums. Šķiet, ka pēdējā laikā mākslas pasaulē ir vairāk viltojumu nekā īstu darbu. Es personiski ceru, ka Džūljenam ir īstā - man ir savas intereses. - Viņš sirsnīgi iesmējās.

- Tās abas var būt īstas, - Sāra sacīja. - Daudzi gleznotāji atkārtoja savus darbus.

Džūljens vaicāja Lempetam: - Kur jūs dabūjāt savējo?

- Es to nopirku no kāda cilvēka, jaunais Džūljen.

Džūljens aptvēra, ka ir pārkāpis savas profesijas ētikas normas. - Es atvainojos, - viņš nomurmināja.

Sulainis zvanīja, aicinādams vakariņās.

Samanta bija kā spārnos. Toms viņai vakarā bija iedevis nelielo plakano alvas kārbiņu, un viņa bija iedzērusi sešas zilās kapsulas. Galva bija viegla, nervi saspringti, un viņa pati - saviļņojuma pārņemta.

Viņa sēdēja furgona priekšējā sēdeklī, iespiesta starp Tomu un Aci Raitu. Toms bija pie stūres. Aizmugurē sēdēja vēl divi vīrieši.

Toms sacīja: - Atcerieties, ja uzvedīsimies ļoti klusu, mēs tiksim galā, nevienu nepamodinot. Ja kāds tomēr mūs pieķer, iedodiet pa galvu, pielieciet klāt šaujamo un sasieniet. Nekādas vardarbības. Klusu, esam klāt!

Viņš izslēdza dzinēju un ļāva furgonam dažus pēdējos jardus slīdēt. Viņš to apstādināja tieši pie lorda Kārdvela nama vārtiem. Toms pār plecu uzrunāja vīrus aizmugurē: - Gaidiet, līdz pasaukšu.

Visi trīs priekšējie pasažieri izkāpa. Viņiem uz galvas līdz pierei bija uzvilktas no zeķēm pagatavotas maskas, lai aizklātu seju, ja viņus pamanītu nama iemītnieki.

Viņi uzmanīgi devās prom pa piebraucamo ceļu. Toms apstājās un pačukstēja Raitam: - Signalizācija.

Raits pieliecās un ievietoja lūkas vākā instrumentu. Viņš to bez grūtībām pacēla un iespīdināja iekšā kabatas bateriju. - Sīkums, - viņš sacīja.

Samanta kā apburta vēroja, kā viņš noliecas un iebāž rokas vadu mudžeklī. Viņš atdalīja divus baltus vadus.

Toms izņēma no savas somas vadu ar lielām spailēm abos galos. Baltie vadi parādījās vienā lūkas pusē un izzuda otrā. Raits pievienoja no somas izņemto vadu pie divām spailēm lūkas pusē, kas atradās tālāk no mājas. Pēc tam viņš atvienoja vadus pie pretējā spaiļu pāra. Viņš piecēlās. - Tiešā līnija vietējiem poličiem, - viņš čukstēja. - Tagad tur ir īssavienojums.

Visi trīs tuvojās mājai. Raits rūpīgi paspīdināja lukturi apkārt loga rāmim. - Tas, kas vajadzīgs, - viņš čukstēja. Viņš atkal parakņājās somā un izvilka stikla griezēju.

Raits izgrieza neliela taisnstūra trīs malas logā pie loga iekšējā slēdža, tad atritināja līmlentes strēmeli un nokoda to ar zobiem. Raits aplika vienu līmlentes galu ap īkšķi un otru piespieda pie loga. Pēc tam viņš izgrieza taisnstūra ceturto malu un izņēma stiklu ar piestiprināto līmlenti. Viņš to uzmanīgi nolika uz zemes.

Toms iebāza roku caurumā un atāķēja slēdzi. Viņš atvēra logu un ierāpās mājā. Raits paņēma Samantu pie rokas un veda uz parādes ieeju.

Pēc brīža durvis atvērās, un Toms ielaida viņus iekšā.

Viņi šķērsoja priekšnamu un uzkāpa pa kāpnēm. Pie galerijas durvīm Toms paņēma Raitu pie rokas un parādīja uz durvju slieksni.

Raits nolika somu un atvēra to. Viņš izņēma infrasarkano lampu, ieslēdza to un paspidināja uz nelielu fotoelektrisko elementu grīdas dēļos.

Ar brīvo roku viņš izņēma trijkāji, novietoja to zem lampas un noregulēja augstumu. Pēdīgi viņš lēnām uzlika lampu uz trijkāja un piecēlās.

Toms paņēma atslēgu, kas glabājās zem vāzes, un atvēra galerijas durvis.

Džūljens gulēja, klausīdamies Sāras elpošanā. Abi pēc vakariņām bija palikuši pie lorda Kārdvela. Sāra jau labu laiku bija cieši aizmigusi. Viņš skatījās uz pulksteņa izgaismotajiem rādītājiem. Pustrīs!

Bija laiks. Džūljens atsedza palagu un lēnām piecēlās, pārlikdams kājas pār gultas malu. Vēderā kņudēja.

Plāns bija vienkāršs. Viņš dosies uz galeriju, paņems Lempeta Modiljāni un ieliks savā mašīnā. Pēc tam aiznesīs viltoto gleznu uz galeriju un atgriezīsies gultā.

Lempets neko neuzzinās. Gleznas bija gandrīz identiskas. Lempets atklās, ka viņam ir viltojums, un nospriedīs, ka Džūljens ir ticis pie autentiskās gleznas.

Viņš uzvilka ritassvārkus un čības, ko Simss bija sagādājis, un atvēra guļamistabas durvis.

Ložņāšana nakts tumsā pa māju teorētiski ir vienkārša - cilvēki domā, ka neviens nepamana, ja kāds to dara. Patiesībā tas ir saistīts ar lielu risku. Ja nu kāds no vecajiem vīriem dodas uz tualeti? Ja nu slepenais staigātājs aiz kaut kā aizķeras?

Kāpdams uz pirkstgaliem augšup pa kāpnēm, Džūljens pārdomāja, ko teiktu, ja tiktu pieķerts. Viņš vēlas salidzināt Lempeta Modiljāni ar savējo -tas būtu ticami.

Viņš sasniedza galerijas durvis un sastinga. Tās bija vaļā.

Džūljens sarauca pieri. Kārdvels vienmēr aizslēdza galeriju. Šovakar Džūljens pats bija redzējis, kā sievastēvs pagriež atslēgu durvīs un noliek to slēptuvē.

Tātad kāds cits bija piecēlies nakts vidū un atnācis uz galeriju.

Viņš izdzirdēja čukstu: - Nolādēts!

Cita balss nošņācās: - Sasodītās bildes droši vien ir aizvāktas šodien.

Džūljens tumsā piemiedza acis. Balsis piederēja zagļiem. Bet viņi bija pievilti - gleznas bija prom.

Atskanēja klusa čīkstoņa, un viņš piespiedās sienai aiz augsta grīdas pulksteņa. No galerijas iznāca trīs stāvi. Vienam rokās bija glezna.

Viņi devās prom ar īsto Modiljāni.

Džūljens ievilka elpu kliedzienam - te pēkšņi viens no stāviem izgāja caur mēnesnīcas staru, kas ieplūda pa logu. Viņš pazina Samantas Vin-akres slavenos vaibstus. Viņš bija pārāk pārsteigts, lai iekliegtos.

Kā gan iespējams, ka tā ir Semija? Viņa... viņa noteikti bija gribējusi nākt vakariņās, lai izpētītu nozieguma vietu. Bet kā tas iespējams, ka viņa ir saistījusies ar zagļiem? Džūljens pakratīja galvu. Tas nebija svarīgi. Viņa paša plāns bija izgāzies.

Džūljens izmisīgi domāja, kā tikt galā ar jauno situāciju. Vairs nebija vajadzības apturēt zagļus - viņš zināja, kur nonāks Modiljāni. Taču viņa paša plāns bija izjaukts.

Pēkšņi viņš tumsā pasmaidīja. Nē, tas it nemaz nebija izjaukts!

Auksta gaisa plūsma lika noprast, ka zagļi ir atvēruši durvis. Džūljens brīdi nogaidīja, līdz tie bija prom.

Nabaga Semija, viņš nodomāja.

Džūljens uzmanīgi devās lejup pa kāpnēm un izgāja ārā. Viņš klusām atvēra automašīnas bagāžnieku un izņēma viltoto Modiljāni. Pagriezies, lai dotos atpakaļ, viņš pamanīja ēdamistabas logā izgrieztu četrstūri. Logs bija vaļā. Tātad pa to viņi bija tikuši iekšā.

Viņš aizvēra automašīnas bagāžnieku un devās atpakaļ uz māju, atstādams durvis vaļā tā, kā to bija izdarījuši zagļi. Viņš uzkāpa galerijā un pakarināja viltoto Modiljāni tur, kur bija atradies īstais.

Pēc tam viņš devās gulēt.

Džūljens pamodās agri, lai gan bija tikai iesnaudies. Viņš nomazgājās, ātri apģērbās un devās uz virtuvi. Simss jau bija klāt un ēda brokastis, kamēr pavārs gatavoja maltīti saimniekam un viesiem.

- Neliecies traucēts, - Džūljens sacīja Simsam, kad sulainis cēlās kājās.

- Es tūlīt došos prom - es tikai gribētu iedzert kafiju kopā ar tevi. Lai pavārs par to parūpējas.

Simss uzdūra šķiņķi, olas un desu uz dakšiņas un apēda visu vienā kumosā. - Pēc pieredzes spriežot, ja viens pieceļas agri, arī pārējie drīz vien ir klāt, mister Blek, - viņš sacīja. - Es labāk sagatavošos.

Džūljens apsēdās un sāka malkot kafiju, bet sulainis devās prom. Pēc brīža atskanēja pārsteiguma sauciens. Džūljens bija to gaidījis.

Simss tūlīt pat ātri atgriezās virtuvē. - Manuprāt, mēs esam aplaupīti, ser.

Džūljens izlikās pārsteigts. - Kas noticis? - Viņš piecēlās.

- Ēdamistabas logā ir izgriezts caurums, un logs ir vaļā. Es ievēroju no rīta, ka durvis ir atvērtas, bet nodomāju, ka tās atstājis vaļā pavārs. Galerijas durvis arī bija vaļā - taču mistera Lempeta glezna ir uz vietas.

- Apskatīsim logu, - Džūljens sacīja. Simss sekoja viņam caur priekšnamu uz ēdamistabu.

Džūljens brīdi pētīja caurumu logā. - Viņi acīmredzot ieradās pēc gleznām, bet plāns izgāzās. Viņi noteikti izlēma, ka Modiljāni nav vērtīgs. Tā ir neparasta glezna - zagļi to, iespējams, nepazina. Vispirms piezvani policijai, Sims, tad pamodini lordu Kārdvelu. Pēc tam pārbaudi, vai mājā nekas nav pazudis.

- Labi, ser.

Džūljens ieskatījās pulksteni. - Vajadzētu palikt, bet man ir svarīga tikšanās. Es laikam braukšu, jo šķiet, ka nekas nav nozagts. Pasaki Bleķa kundzei, ka es vēlāk piezvanīšu.

Simss pamāja ar galvu, un Džūljens devās prom.

Agrajā rītā viņš ļoti ātri tika cauri Londonai. Pūta vējš, bet ceļi bija sausi. Viņš domāja, ka Semija un viņas līdzdalībnieki - starp kuriem noteikti bija viņas draugs, kuru Džūljens bija saticis, - paturēs gleznu vismaz vienu dienu.

Viņš apturēja automašīnu pie Izlingtonas mājas un izlēca ārā, atstādams aizdedzē atslēgu. Šis plāns balstījās uz pārāk daudziem pieņēmumiem un minējumiem. Viņš bija nepacietīgs.

Džūljens skaļi pieklauvēja pie durvīm un gaidīja. Kad atbilde nesekoja, viņš vēlreiz skaļi pieklauvēja.

Pēdīgi durvis atvēra Samanta. Viņa neveiksmīgi centās slēpt bailes.

- Paldies Dievam, - Džūljens sacīja un pagāja viņai garām.

Toms stāvēja priekšnamā, apsējis ap gurniem dvieli. - Ko tu, velns parāvis, iedomājies, šitā ielauzdamies...

- Aizveries, - Džūljens sacīja. - Aprunāsimies apakšstāvā, labi?

Toms un Samanta saskatījās. Samanta pamāja ar galvu, un Toms atvēra

durvis uz pagrabstāva kāpnēm. Džūljens devās lejup.

Viņš apsēdās uz dīvāna un sacīja: - Es gribu atpakaļ savu gleznu.

Samanta sacīja: - Nesaprotu, par ko tu...

- Aizmirsti, Semija, - Džūljens viņu pārtrauca. - Es zinu. Jūs nakti ielauzāties lorda Kārdvela mājā, lai nozagtu gleznas. To tur nebija, tāpēc jūs paņēmāt vienīgo palikušo. Diemžēl tā nav viņa glezna. Tā ir manējā. Ja atdosiet to man, es neziņošu policijai.

Samanta klusēdama piegāja pie bufetes, atvēra durtiņas un izņēma gleznu. Viņa to pasniedza Džūljenam.

Viņš ieskatījās Samantas sejā. Tā bija izvārgusi - vaigi iekrituši, acis ieplestas ne īsti bailēs, ne satraukumā, mati nesakārtoti. Viņš paņēma gleznu.

Džūljens jutās atvieglots. Viņam pat uznāca pēkšņs vājums.

Toms atteicās sarunāties ar Samantu. Viņš sēdēja krēslā jau trīs vai četras stundas, smēķēdams, vērdamies tukšumā. Samanta bija atnesusi kafiju, ko Anita pagatavoja, taču tā stāvēja uz galda atdzisusi un neaiztikta.

Viņa mēģināja vēlreiz: - Tom, kas noticis? Mūs nepieķers - viņš apsolīja neiet uz policiju. Mēs neko neesam zaudējuši. Tas tik un tā bija tikai joka pēc.

Atbilde nesekoja.

Samanta atgāza galvu un aizvēra acis. Viņa jutās iztukšota, nervoza noguruma izmocīta, kas neļāva atbrīvoties. Viņai bija vajadzīgas tabletes, taču tās bija beigušās. Toms varētu aiziet tām pakaļ, ja vien spētu izkļūt no sava transa.

Pie parādes durvīm kāds klauvēja. Beidzot Toms sakustējās. Viņš paskatījās uz priekšnama pusi, piesardzīgi kā sagūstīts dzīvnieks. Samanta dzirdēja Anitas soļus priekšnamā. Varēja dzirdēt neskaidru sarunu.

Pēkšņi pa kāpnēm lejup steidzās vairāki soļu pāri. Toms piecēlās.

Neviens no trim vīriešiem pat nepaskatījās uz Samantu.

Divi no atnākušajiem bija spēcīgas miesas būves un kustējās graciozi kā atlēti. Trešais bija maza auguma, ģērbies mētelī ar samta apkakli.

Runāja īsais: - Tu esi pievīlis priekšnieku, Tom. Viņš ir vairāk nekā neapmierināts. Viņš grib ar tevi aprunāties.

Toms kustējās ātri, taču abi spēcīgie vīrieši bija ātrāki. Toms skrēja pie durvīm, bet viens no viņiem pielika priekšā kāju un otrs nogrūda Tomu zemē.

Viņi pacēla Tomu, turēdami to aiz rokām. Mazā vīrieša sejā bija savāds, gandrīz seksuāls smaids. Viņš vairākas reizes sita ar dūrēm Tomam pa vēderu. Viņš turpināja vēl ilgi pēc tam, kad Toms bija saļimis, acis aizvēris, turēdamies tikai pārējo divu vīriešu tvērienā.

Samanta plati atvēra muti, bet nespēja iekliegties.

īsais vīrietis pļaukāja Tomu, līdz tas atvēra acis. Viņi visi trīs aizvilka Tomu.

Samanta dzirdēja, kā aizcērtas durvis. Iezvanījās telefons. Viņa automātiski pacēla klausuli un klausījās.

- Ak, Džo, - viņa sacīja. - Džo, paldies Dievam, tas esi tu.

Pēc tam viņa sāka raudāt.

Jau otro reizi divu dienu laikā Džūljens klauvēja pie Klaiņotbeigu durvīm. Mūrs izskatījās pārsteigts.

- Tagad man ir oriģināls, - Džūljens apgalvoja.

Mūrs pasmaidīja. - Es ceru, - viņš sacīja. - Nāc iekšā, puis!

Šoreiz viņš veda Džūljenu uz laboratoriju bez ievada. - Dod šurp!

Džūljens pasniedza gleznu. - Man paveicās.

- Laikam gan. Labāk nestāsti man sīkumos. - Mūrs izņēma liekos zobus un noņēma gleznas rāmi. - Izskatās tieši tāda pati kā vakardienas.

- Vakardien bija kopija.

- Un tagad tev vajadzīgs Gastona Mūra apstiprinājuma zīmogs. - Mūrs paņēma nazi un nokasīja no gleznas malas mikroskopisku krāsas kārtu. Viņš ielēja šķidrumu un ielika tajā nazi.

Viņi gaidīja klusēdami.

- Izskatās, ka būs labi, - Džūljens sacija pēc pāris minūtēm.

- Ne tik strauji.

Viņi turpināja vērot.

- Nē! - Džūljens iesaucās.

Krāsa izšķīda šķidrumā tāpat kā iepriekšējā dienā.

- Vēl viena vilšanās, puis, - man žēl.

Džūljens niknumā sita ar dūri pa solu.

- Kā? - viņš šņāca. - Es nesaprotu, kā!

Mūrs ielika zobus. - Paklau, puis. Viltojums ir viltojums. Bet to nekad nekopē. Kāds ir pacenties dabūt gatavas divas šādas kopijas. Manuprāt, kaut kur pavisam droši ir ari oriģināls. Varbūt tu to varētu atrast. Vai tu gribētu to meklēt?

Džūljens iztaisnojās. Emocijas bija izzudušas no viņa vaibstiem, un tagad viņš izskatījās sakauts, taču cienīgs - it kā cīņai vairs nebūtu nozīmes, jo viņš bija sapratis, kā varējis to zaudēt.

- Es zinu, kur tā ir, - viņš sacīja. - Un es tur pilnīgi neko nevaru darīt.

V

Dī kaila gulēja audekla krēslā, kad Maiks ieradās Rīdžentparka dzīvoklī un novilka mēteli.

- Manuprāt, seksīgi, - viņa sacīja.

- Tas ir tikai mētelis, - viņš atbildēja.

- Maik Arnaz, tu esi neizturami narcistisks, - Dī ķircinājās. - Es runāju par mākslas darbu.

Viņš nometa mēteli uz grīdas un apsēdās meitenei blakus. Abi vērās uz gleznu pie sienas.

Sievietes nešaubīgi bija Modiljāni sievietes - iegarenas, šauras sejas, raksturīgie deguni, neizdibināmā sejas izteiksme. Taču tā arī bija vienīgā līdzība ar viņa pārējiem darbiem.

Sievietes bija deformētu un samudžinātu locekļu un torsu juceklis, papildināts ar fona elementiem - dvieļiem, ziediem, galdiem. Glezna lielā mērā līdzinājās tam, ko Pikaso gleznoja - bet turēja slepenībā - pēdējo Modiljāni dzīves gadu laikā. Taču krāsu gamma bija atšķirīga. H bija psi-hedēliska - spilgti rozā, oranžie, violetie un zaļie toņi, griezīgi un skaidri, nepavisam nebija raksturīgi tālaika mākslai. Krāsai nebija nekāda sakara ar gleznoto priekšmetu - kāja varēja būt zaļa, ābols zils, sievietes mati tirkīzzili.

- Tomēr mani neuzbudina, - Maiks pēdīgi sacīja. - Vismaz ne tas. - Viņš novērsās no gleznas un uzlika galvu uz Dī augšstilba. - Taču šis te gan.

Di pieskārās ar roku viņa cirtainajiem matiem. - Maik, vai tu par to daudz domā?

- Nemaz.

- Es gan. Es domāju, ka mēs abi esam briesmīgs, nīstams, izcils blēžu pāris. Paskat, kas ir mūsu rīcībā - šī brīnišķā glezna gandrīz par velti, materiāls disertācijai un katram pa piecdesmit tūkstošiem mārciņu, - viņa ieķiķinājās

Maiks aizvēra acis. - Protams, mīļā.

DI aizvēra acis, un abi domās atgriezās laucinieku bārā Itālijas ciemā.

Dī iegāja bārā pirmā un satriekta pamanīja, ka nelielā auguma īsmatai-nais, naskais vīrietis, kuru viņi bija aizsūtījuši tukšos meklējumos, ir jau priekšā.

Maiks domāja ātrāk. Viņš pačukstēja Dī: - Ja es kaut kur iziešu, turpini ar viņu sarunu.

Dī veikli atguvās un piegāja pie naskā vīrieša galdiņa. - Esmu pārsteigta, ka jūs vēl esat tepat, - viņa pieklājīgi sacīja.

Vīrietis piecēlās. - Es tāpat, - viņš sacīja. - Vai pievienosieties man?

Viņi visi trīs apsēdās pie galdiņa. - Ko pasūtīsiet? - vīrietis vaicāja.

- Tagad ir mana kārta, - Maiks iebilda. Viņš pagriezās pret bāru. - Divus viskijus, vienu alu.

- Starp citu, mani sauc Lipsijs.

- Es esmu Maikls Arnazs, un šī ir Dī Sleina.

- Priecājos iepazīties, - Lipsija acīs uz brīdi pavīdēja pārsteigums, izdzirdot vārdu "Arnazs".

Bārā ienāca vēl kāds vīrietis. Viņš paskatījās uz aizņemto galdiņu. Ienācējs minstinājās, pēc tam sacīja: - Es pamanīju angļu reģistrācijas numuru. Vai drīkstu pievienoties? Es esmu Džūljens Bleks, - vīrietis turpināja, un viņi visi iepazīstināja ar sevi.

- Savādi satikt tik daudz angļu tādā nomaļā vietā kā šī, - Bleks sacīja.

- Šie divi meklē pazudušu šedevru, - Lipsijs paskaidroja.

- Tad jau jūs esat Dī Sleina. Es meklēju to pašu gleznu.

Maiks ātri iejaucās: - Un misters Lipsijs arī meklē gleznu, lai gan viņš ir tas, kurš to neatklāj. - Lipsijs atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet Maiks viņu pārtrauca: - Taču jūs esat nokavējuši. Glezna jau ir pie manis. Tā ir manas mašīnas bagāžniekā. Vai gribat redzēt?

Nenogaidīdams atbildi, viņš piecēlās un atstāja bāru. Dī apspieda pārsteigumu un palika sēžam, kā Maikls bija licis.

Lipsijs sacīja: - Tā, tā, tā.

- Sakiet, - Dī ierunājās. - Es uzzināju par šo gleznu tīras sagadīšanās pēc. Kur jūs par to padzirdējāt?

- Es būšu atklāts ar jums, - Bleks sacīja. - Jūs aizrakstījāt pastkarti mūsu kopīgajai paziņai Semijai Vinakrei, un es to redzēju. Es pašlaik taisos atvērt savu galeriju, tādēļ nespēju atturēties no kārdinājuma.

Dī pievērsās Lipsijam: - Tātad jūs ir sūtījis mans tēvocis.

- Nē, - viņš atbildēja. - Jūs maldāties. Es satiku kādu vecu vīru Parīzē, kurš man par to pastāstīja. Manuprāt, tieši viņš par to pastāstīja arī jums.

No dzīvojamās mājas atskanēja sauciens, un bārmenis devās iekšā, lai paskatītos, ko sieva vēlas.

Dī prātoja, ko Maiks ir nodomājis. Viņa centās uzturēt sarunu: - Vecais vīrs mani sūtīja uz Livorno.

- Mani arī, - Lipsijs atzinās. - Pēc tam man atlika vienīgi sekot jums, cerot jūs pārspēt. Redzu, ka man tas nav izdevies.

- Patiešām.

Atvērās durvis, un bārā ienāca Maiks. Dī pārsteigta ieraudzīja, ka viņam padusē ir glezna.

Viņš to uzlika uz galda. - Te tā ir, kungi. Glezna, kuras dēļ jūs esat veikuši tik garu ceļu.

Viņi nenolaida no tās acis.

Beidzot Lipsijs ierunājās: - Ko jūs domājat ar to iesākt, mister Arnaz?

- Es to taisos pārdot vienam nojums, - Maiks atbildēja. - Tā kā jūs mani gandrīz pārspējāt, es piedāvāšu īpašu cenu.

- Turpiniet, - Bleks sacīja.

- Lieta tāda, ka to vajadzēs nelegāli izvest no valsts. Itālijas likumi aizliedz mākslas darbu eksportu bez atļaujas, un, ja mēs lūgtu atļauju, viņi censtos šo darbu mums atņemt. Es varu aizvest gleznu uz Londonu. Tas nozīmē, ka man būs jāpārkāpj divu valstu likumi, jo man tā nelikumīgi jāieved Lielbritānijā. Drošības nolūkā tas nojums, kurš sola vairāk, parakstīs dokumentu, kas apliecina, ka man izmaksājis naudu sava azartspēļu parāda segšanai.

- Kādēļ jūs nevēlaties to pārdot šeit?

- Gleznai Londonā būs lielāka vērtība, - Maiks atbildēja ar platu smaidu sejā. Viņš pacēla gleznu no galda. - Manu telefonu jūs atradīsiet telefona abonentu sarakstā, - viņš piebilda. - Uz tikšanos Londonā!

Kad zilais mersedess brauca prom no bāra Riminī virzienā, Dī vaicāja:

- Kā tev tas izdevās?

- Nu, es apgāju apkārt bāram un parunājos ar saimnieka sievu, - Maiks paskaidroja. - Es vienkārši pajautāju, vai šeit ir dzīvojis Danjelli, un viņa to apstiprināja. Es vaicāju, vai viņš ir atstājis kādas gleznas, un viņa man parādīja šo. Tad es paprasīju: “Cik jūs par to vēlaties?” Tajā brīdī viņa pasauca vīru. Viņš prasīja simts mārciņas.

- Ak Dievs! - Dī iesaucās.

- Neuztraucies, - Maiks mierināja. - Es nokaulēju līdz astoņdesmit.

Dī atvēra acis. - Pārējais bija vienkārši, - viņa sacīja. - Nekādu sarežģījumu ar muitu. Viltotāji ātri uztaisīja mums kopijas, un gan Lipsijs, gan Bleks samaksāja pa piecdesmit tūkstošiem mārciņu azartspēļu parāda. Man nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu par to, ka apkrāpām tos abus viltīgos tipus. Viņi būtu izdarījuši to pašu ar mums. It īpaši Lipsijs - esmu pārliecināta, ka viņu algoja tēvocis Čārlzs.

- Mhm, - Maiks piekļāvās Dī. - Vai esi šodien strādājusi pie disertācijas?

- Nē. Nezinu, vai to vispār rakstīšu

Viņš pacēla galvu, lai paskatītos uz Dī. - Kāpēc ne?

- Pēc visa, kas noticis, tas liekas tik nereāli.

- Ko tad tu darīsi?

- Tu man reiz piedāvāji darbu.

- Tu to noraidīji.

- Tagad viss ir mainījies. Esmu pierādījusi, ka esmu tikpat laba kā tu. Un no mums sanāk lieliska komanda kā biznesā, tā gultā.

- Vai šajā brīdī man vajadzētu tevi bildināt?

- Nē, bet ir kas cits, ko vari darīt manā labā.

Maiks pasmaidīja. - Es zinu. - Viņš notupās uz ceļiem un noskūpstīja Dī vēderu, maigi ieslidinādams mēli viņas nabā.

- Paklau, kaut ko es tomēr nesaprotu.

- Apžēliņ! Vai tu nevarētu brīdi koncentrēties uz seksu?

- Vēl ne. Klausies! Tu taču finansēji tos viltotājus, vai ne? Ašeru un Mičelu?

-Jā-

- Kad?

- Kad atbraucu uz Londonu.

- Un tavs nodoms bija piespiest viņus uztaisīt mums kopijas.

- Tieši tā. Vai tagad varam mīlēties?

- Pēc brīža. - Viņa pagrūda Maika galvu prom no savām krūtīm. - Kad tu brauci uz Londonu, tu taču nemaz nezināji, ka es jau esmu uz pēdām gleznai.

- Pareizi.

- Tad kāpēc tu noorganizēji tos viltotājus?

- Es paļāvos uz tevi, mīļā!

Istabu uz bridi pārņēma klusums, un aiz loga iestājās mijkrēslis.

SATURS

Ievads

5

PIRMĀ DAĻA Audekla gruntēšana 7

OTRA DAĻA Ainava 53

TREŠĀ DAĻA Figūras priekšplānā 97

CETURTĀ DAĻA Lakojums 133

/

/

Kens Folets MODILJĀNI SKANDALS

Redaktore Dace Kraule

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemara ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2115.

•A/s Preses nams

1

Mademoiselle (franču val.) - jaunkundze.

2

Best - vislabākais (angļu valodā). /

Content

Folets Kens Mdiljāni skandāls

IEVADS

Pirmā daļa AUDEKLA GRUNTĒŠANA

Otrā daļa. AINAVA

IV

V

Trešā daļa. FIGŪRAS TUVPLĀNĀ.

Ceturtā nodaļa LAKOJUMS

1