Teita Kellija A.

Hanna Džeks

Lauvas tiesa

Kellija A.Teita; Džeks Hanna

LAUVAS TIESA

Tā kā princim labi jāzina, kā atdarināt zvēra  izturēšanos, viņam jāimitē kā lapsa, tā lauva, jo lauva nespēj izsargāties no slazdiem un lapsa nevar pretoties vilkiem. Tāpēc viņam jākļūst par lapsu, lai pamanītu slazdus, un par lauvu, lai aizbaidītu vilkus.

Nikolo Makjavelli (1469-1527), «Valdnieks» (1532), 17. nodaļa

Mammai Keitlijai un Kameranam

1. nodala

«Nekustieties, dakter!»

Šī balss bija zema un atskanēja no kaut kurienes tieši ārstam Karlsonam Makam Makintairam aizmugurē. Ar acs kaktiņu viņš tik tikko saskatīja zoodārza kopēju Netu Votermenu, kad tas uzmanīgi virzījās viņam tuvu garām. Maks pamiris gulēja uz aukstās cementa grīdas, un 300 mārciņu smagā lauvene spieda viņu ar visu sava ķermeņa svaru. Viņš savieba seju krampjainā, smaidam līdzīgā grimasē. Maks tik tikko spēja paelpot un vēl jo mazāk pakustēties. Sasprindzis, viņš pamāja ar īsu un piesardzīgu kustību.

Maks izdvesa vaidu, kad nagi, kas bija asi kā adatas, cauri plānajam krekla audumam cirtās kailā miesā. Viņa labā roka bija brīva, tomēr katru reizi, kad viņš pakustējās, lauvene savilka ciešāk savu tvērienu, ar muti vienlaicīgi stingrāk sakampjot viņa kaklu, lai padarītu savu upuri nekustīgu. Viņas aste konvulsīvi raustījās no vienas puses uz otru, bet biezais apspalvojums sacēlās stāvus gaisā, kad viņa spaidīja sava upura ķermeni. Divcol- līgi mirdzoši balti zobi zibsnīja tieši virs viņa, kad Šeba, vērojot Votermena kustības, ierūcās.

Virs galvas uz ārsta galda Maks saskatīja trankviliza- tora ieroča rokturi. Viņš tieši bija pēc tā sniedzies, kad lauvene metās viņam virsū. Tagad atlika tikai izdarīt vienu nepareizu kustību, vienu neuzmanīgu žestu, un jaunā lauvene, liekot lietā savus izcilos mednieka dotumus, uzbruktu visā nopietnībā.

Lauvenes interesi piesaistīja sviedri, kas smalkās tēr- cītēs tecēja viņam pār seju, un tā sāka laizīt sava upura kaklu, kur beidzās mati. Nelīdzenā mēle darbojās kā smilšpapīrs, pamazām berzējot nost jutīgo ādu. Viņas karstā elpa tvanīgi dvakoja pēc jēlas gaļas un vecām asinīm.

«Dakter, viņa, kā rādās, nelaidīs mani pie trankviliza- tora,» ieteicās Votermens. «Es eju pēc šļūtenes.»

Minūtes vilkās ilgi, ilgi. Maks pievēra acis. Jaunais zvērs atpūzdamies klusi ņurdēja un ar priekšķepām sāpīgi spaidīja veterinārārsta sānus. Viņš nevilšus sarāvās. Šeba nostiprināja savu tvērienu, ar acu zobu caurdurot ādu. Maks centās nedomāt, kas varētu notikt, tāpat kā bija jau noticis ne vienam vien zoodārza kopējam. Iekams kāds spēja palīdzēt, šie cilvēki tika padarīti līdzīgi golfa bumbām, rētainiem sakošļātas miesas gabaliem.

Ūdens ķēra viņu ar tādu spēku, ka aizrāva elpu. Votermens bija atgriezies kopā ar Viljamu Dekeru, kādu citu dzīvnieku kopēju, kurš turēja ugunsdzēsības šļūteni, pavērsis to pret zvēra masīvo galvu un krūtīm. Sašutumā lauvene visā savā sešu pēdu garumā metās pret ūdens avotu, ar milzīgo ķepu šķēlējot ūdens strūklā tukšumu. Rēcieni noslāpa ūdens dārdoņā, un kaut arī viņa joprojām cīnījās ar strūklu, tomēr nepielūdzami tika stumta aizvien tālāk'prom.

Maks ātri pavēlās nost ārsta galda virzienā. Sasniedzis to, viņš pielādēja trankvilizatora ieroci un nogaidot mērķēja, lai redzētu, vai ir nepieciešams šaut. Votermens bija pievirzījies cieši pie apskates telpas durvīm un mierīgi turēja 45. kalibra revolveri. Viņa izskats pauda pilnīgu gatavību lauveni apturēt.

Šeba atkāpās tālākajā stūrī. No turienes Dekers ar īsām ūdens zalvēm iedzina kaķi krātiņā. Nelielo telpu satricināja skaļš blīkšķis, kad 200 mārciņu smagās tērauda durvis triecās pret cementa grīdu.

Maks atglauda pierei pielipušo tumšo matu šķipsnu un ar nožēlu noskatījās uz savu mīļāko kreklu, no kura bija atlikušas vienīgi skrandas. No divām punktveida brūcēm tieši virs kreisās krūts zirnīša sūcās asinis.

«Tev viss kārtībā?» Votermens vaicāja. Ūdens straumēm plūda no Maka lejup uz grīdas. «Domājams, es nupat dabūju mācību.»

Votermens plati pasmaidīja. «Lai nu paliek,» viņš noteica, uzsizdams lielajam vīram uz pleca. Jaunais veterinārārsts, kas Roklendas zoodārzā bija nostrādājis tikai divas nedēļas, kopējiem patika it labi. Dakteris Makin- tairs uzņēma uzsitienu nepretenciozi. Pēc visa nupat notikušā viņš to juta kā uzmundrinošu pārmaiņu.

Maks ieslāja savā kantorī un sāka lobīt nost slapjo apģērbu. Kad viņš mēģināja brūces krūtīs apstrādāt ar ūdeņraža pārskābi, no durvju puses atskanēja balss, kas lika viņam pagriezties.

«Vai lauvas? Izvēlējās tevi mazai rotaļai?» vaicāja Donalds Stjuarts. Galvenais administrators bija tikai trīsdesmit gadu vecs maza auguma vīrs, kurš vai nu nelaimīga likteņa vai sliktu gēnu dēļ cieta no plikpaurības.

«Es tikai izmēģināju samērā jaunu agrīnās terapijas formu,» Maks atteica.

«Tā iedarbojās?»

«Vēl nevar zināt.»

Stjuarts smējās tā, ka viņa krekla piektā poga tikai ar pūlēm saturēja rumpja vidusdaļas kustīgos apaļumus. Kaut gan viņš neizskatījās pēc tipiska administratora, Donalds Stjuarts bija precīzs un mērķtiecīgs, un personāls viņu ļoti cienīja. Cik patīkami beidzot bez garīga sasprindzinājuma vienkārši darīt savu darbu, Maks nodomāja. Vairs nekādas lavierēšanas un politikas, pārvaldes iekšējo cīņu.

Masačūsetsas zoodārzam, protams, nebija tik augsts prestižs kā iestādei, no kuras viņš nesen bija aizgājis, bet viņš gribēja to visu mainīt. Desmit gadi intensīva darba veterinārmedicīnā viņam bija radījuši pietiekamu pamatu, lai realizētu paša izstrādāto programmu. Un, kas vēl nozīmīgāk, Stjuarts gribēja ļaut viņam to darīt. Katrā ziņā Stjuarta pozīcija bija pieņemama.

Tikai pirms mēneša viņš bija izlasījis sludinājumu, ka Roklendas zoodārzam vajadzīgs veterinārs ar praksi plēsēju atražošanas jautājumos, kas strādātu sarkano vilku sugas izlases plāna ietvaros. Maks parādījās nākamajā rītā. Donalds Stjuarts, kurš viens pats noņēmās ar izmirstošo vilku programmu, bija ticies ar viņu aviokompānijas «Delta» bagāžas saņemšanas sekcijā. Abi vīri sapratās bez vārda runas. Pēc īsas sarunas ar zoodārza direktoru H. L. Hārgrīvu Maks saprata — šī būs viņa īstā vieta.

Vjetnamas džungļos viņš bija guvis vispusīgu mācību, cik trausls ir cilvēks un jebkura dzīvība. Tur kādā īpaši dramatiskā naktī Maks nozvērējās vismaz mēģināt kaut ko no sevis atdot cilvēcīgas dzīves radīšanai — pēc tam, kad tik daudz no tās bija atņemts. Daudzus gadus vēlāk Roklenda un sarkanie vilki beidzot kļuva par īsto piepildījumu šim solījumam. Lai paturētu kādu daļiņu no savas radošās būtības, Maks bija sakravājies un devies uz austrumiem.

* * *

Zebras joslām strīpotā golfa servisa mašīnīte apturēja skrējienu stāvvietā līdzās galvenajam korpusam. Reģistratore Džoena Nordstroma izskatīja preses informāciju par gaidāmo gorillas piedzimšanu, kad kantorī ienāca Maks un Stjuarts. Savos gandrīz trīsdesmit gados Džoena lāgā neiederējās savā vietā pie metāla galda. Drīzāk viņa būtu varējusi atrasties uz kādas takas, kas ved cauri neskartiem džungļiem. Tūristu zābakos un ar mugursomu viņa tur izskatītos dabiski.

«Hei, dakter, kā Mollija šodien izturas? Vai ir kādas pazīmes?»

Maks pakratīja galvu. Gorillas dzemdības bija katastrofāli aizkavējušās.

«Nu, kā jums patīk darbs?» viņa vaicāja. «Un mūsu jaunais direktors…?» Šķita, ka viņas balss mazliet aizlūza.

«Darbs ir uz goda. Bet es varētu piedāvāt mašīnu, kas līdzīga Hārgrīva auto,» Maks izmeta. Viņš bija ievērojis rīta agrumā aiz palīgēkas stūra nozūdam direktora spilgto mersedesu 560 SL. Dekers ienāca kantorī tieši laikā, lai piekristu.

«Maršrutu es varētu noteikt pēc Hārgrīva gredzena,» Stjuarts piebilda.

Džoenas galva pašāvās augšup. «Gredzens? Bet Hārgrīva…» Viņa aprāvās teikuma vidū. Kļuva redzams, kā viņa zem iedeguma nobāl.

«Jums viss kārtībā?» Dekers taujāja.

Džoena apveltīja kopēju ar platu smaidu. «Es vienkārši nevaru ciest, ka vīrietim ir lielāks briljants nekā man.» Maks nodūra skatienu. Džoena nenēsāja dārglietas. No mobilās rācijas, kas bija piesprādzēta pie Stjuarta jostas, izburzguļoja jaunā direktora aicinājums. «Sātana balss,» viņš nomurmināja.

Pēc sarunas ar H. L. Hārgrīvu Maks Masačūsetsas zoodārzā nebija runājis ne ar vienu līdz pat braucienam uz austrumiem, kad viņš atstāja Kaliforniju. Mēnesi vēlāk iebraucis Bostonā, Maks redzēja, ka zoodārza personāls nespēj atgūties pēc Hārgrīva traģiskās nāves medībās Āfrikā. Zoodārza direktoru kolēģija jau bija iecēlusi amatā jauno direktoru — Hārgrīva dēlu Edvardu.

Maks un Stjuarts izsoļoja no galvenā kantora vēlā rīta saulē. Iekāpuši golfa mašīnītē, viņi palēnām brauca, meklēdami brīvu ceļu apmeklētāju plūsmā. Darbdienai zoodārzs bija pārpildīts. Ģimenes staigāja pa krustu šķērsu takām gar dzīvnieku pastāvīgajiem iežogojumiem. Bataljons nomocītu skolotāju vadāja apkārt nelielu, trokšņainu skolēnu bariņu. Maks uzsmaidīja kādam piecgadīgam zēnam, kurš turpat delverējās. Mazais bija aptuveni tai pašā vecumā kā viņa dēls. Vai būtu varējis būt. Maks aizgainīja šo domu. Tieši aiz sava stiepļu pinuma norobežojuma abiem vīriem zagšus sekoja slaids gepards, kura kažoks aiz veselības spīdēja.

Piecpadsmit jūdzes uz dienvidaustrumiem no Bostonas izvietotais zoodārzs Maku bija patīkami pārsteidzis. Katras sugas ziemas mītni apjoza zemes veidojumi, kas bija visai līdzīgi šo dzīvnieku īstajai dzimtenei. Plati aizsarggrāvji neļāva dzīvniekiem izbēgt, tomēr nodrošināja plašu pārvietošanās iespēju un drošību. Dažos lielākajos areālos, kas bija nodalīti ar asprātīgi paslēptiem dzīvžogiem, klavieru stīgām un organiskā stikla ekrāniem, plēsējs un upuris mita pēdas attālumā viens no otra. Makam radās iespēja aplūkot savu rīta danča partneri lauveni Šebu karaliski zvilnam kraujas malā un laižot skatu pār pala antilopju ganāmpulku. Viņa izskatījās visai pašapzinīga.

Attiecībā uz dzīvnieku atražošanas paņēmieniem H. L. Hārgrīvs kādreiz noplukušo Ņūinglendas zoodārzu bija pārvērtis starptautiski atzītā iestādē. Galvenie šīs pārmaiņas katalizatori bijuši viņa neizsīkstošā enerģija un dāsnā personiskā veiksme.

Maks pavērsās pret galveno administratoru. «Kas galu galā atgadījās ar Hārgrīvu? Es dzirdēju, ka malu mednieki. Vini tos noķēra?»

Stjuarts strauji apturēja mašīnu biezādaino dzīvnieku apskates vietas priekšā un ar apakšdelmiem uzgūlās stūres ratam. Viņa skatiens cieši pievērsās Āfrikas ziloņu tēviņam Koko, kurš ar snuķi virpināja baļķa galu, it kā tas būtu tikai sīka nūjiņa.

«Nē. Hārgrivs devās uz Keniju, lai pieliktu punktu savam darbam pie viņa jaunā nacionālā medību aizsardzības likuma. Viņa palīdzība bija ilgusi divus gadus. Viss bija gandrīz padarīts.» Stjuarts ar plīkšķi sita kukainim, kas riņķoja ap viņa kreiso ausi. «Viņš un Dekers, viens no mūsu zoodārza kopējiem, kas ir Āfrikā strādājis par gidu, un apmēram astoņi kenijieši bija ierīkojuši apmetni vietā, kur jau agrāk bijušas sadursmes ar malu medniekiem — ziloņkaula tīkotājiem. Hārgrīvs pats gribēja par to pārliecināties. Tas bija viņam raksturīgi. Viņi bija dažas dienas gaidījuši tai vietā, un viņiem gandrīz bija beigusies pārtika, tāpēc viņš aizsūtīja Dekeru uz divdesmit jūdzes attālo pilsētu. Dekers atgriezās krēslā un atrada visu grupu iznīcinātu. Ar automātiskajiem ieročiem. Šie bijuši tiešām labi apgādāti. Noslaucīja pa tīro.

Maks klusu iesvilpās caur zobiem.

«Tas bija trieciens visai apkaimei. Dekers strādāja par štata darbinieku tikai pāris mēnešus, un viņam bija jānogādā atpakaļ Hārgrīva līķis. Tas būtu smags pārbaudījums jebkuram.» Stjuarts brīdi klusēja. «Tad sākās cīk- stiņš par to, kuram vajadzētu kļūt par nākamo direktoru. Negaidīti pieteicās Eds Hārgrīvs. Edvards ir vecā Hārgrīva dēls.» Stjuarts izliecās no mašīnas, gribēja nospļauties, tad apķērās un norija siekalas.

«Acīmredzot viņus daudz kas saistīja,» ieteicās Maks.

«Tikai asinsradniecība.» Stjuarts drūmi noraudzījās kādā attālā punktā.

«Kolēģija izturējās tā, it kā viņš būtu galvenais pretendents, velns parāvis…» Stjuarts izslējās, pameta skatienu savā pulkstenī un, apakšžoklim apņēmīgi saspringstot, strauji piedeva gāzi un stūrēja direktora ēkas virzienā.

Foajē apņēma ar citas pasaules elpu. Trīs sienas bija klātas ar dabiska lieluma eksotisku augu un dzīvnieku fresku gleznojumiem. Ceturtā bija no grīdas līdz griestiem stiklā veidota siena ar augu un ziedu kaskādi. Toko tukāna dzeltenais gigantiskais knābis bakstīja tumšza- lajā lapotnē. Kāds elektrozils hiacintes papagailis makao, nostājies už vienas kājas tieši virs maza strautiņa kaskādes, savā nodabā košļāja Brazīlijas riekstu. Maks gandrīz jau cerēja, ka tūlīt izdzirdēs bungu rīboņu. Abi vīri uzkāpa otrajā stāvā un iegāja sekretāres telpā.

Klēra Bjurka sēdēja sekretāres krēslā aiz sava L formas sarkankoka galda. Kad viņa uzkrāsoja lūpas ar ko- raļļkrāsas lūpzīmuli, Maks zem galda masīvās virsmas manīja nozibam garas, zeķotas kājas. Klēra piederēja pie tām retajām sievietēm, kuras, nespēdamas šokēt ar skaistumu, tomēr ir negaidīti apburošas. Maks ar neapzinātu kustību izlīdzināja sava krekla priekšpusi.

«Vai tas ir par godu man?»

«Vienīgi jūsu sapņos, Stjuart,» Klēra attrauca un iesmējās. Viņa nolika spoguli, ar acīm sekojot Makam, kad viņš atspiedās pret durvju aplodu. Viņa izslidināja pirkstus caur saviem brūnajiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem.

«Misters Hārgrīvs jūs jau gaida. Es viņam jūs pieteikšu.» Viņa veltīja Makam siltu smaidu. Redzot sekretāri nozūdam aiz direktora durvīm, Maks centās labot savu lempīgo stāju. Viņš pagriezās, un platais smaids Stjuarta sejā liecināja, ka viņš ticis novērots.

«Iztiksim bez vārdiem,» Maks noteica. Durvīs parādījās Klēra, un viņi sekoja aicinājumam direktora kabinetā.

Tā kā Eds Hārgrīvs sēdēja aiz divtik liela galda, cik būtu nepieciešams, zelta aproču pogu zibināšanās viņa darba krekla piedurknēs atstāja iespaidu. Maks ieņēma vietu kādā no direktoram pretī sarindotajiem Burgundi- jas ādas krēsliem ar augstām atzveltnēm.

Makam šī bija pirmā iespēja labi aplūkot savu jauno priekšnieku. Kaut kāda iemesla pēc viņš bija iedomājies, ka Edvards savā attieksmē paturēs tādu pašu lietišķību kā Hārgrīvs seniors. Tomēr ap austrumnieciskajām grīdsegām un ar īpašu nodomu izvietotajiem mākslas priekšmetiem jautās aukstums un draudīgums. Ievērojis pie sava darba zābaka papēža pielipušu izkaltušu mēslu gabalu, Maks netīksmē nodrebēja.

Kamēr abi vīri gaidīja, jaunā dekora autors beidza telefona sarunu. Tās rokas, kurā Hārgrīvs turēja klausuli, trešajā pirkstā zaigoja liels briljants. Pat Maks, kas par dārgakmeņiem sevišķi neinteresējās, jau pa gabalu spēja noteikt, kas tas par akmeni. Minūtes vilkās jo garas. Stjuarts blenza griestos, vilkdams elpu ar klusu svelpoņu.

Maks ar pa pusei neredzošu skatienu vērās ārā pa kabineta logu. Zoodārza 280 akru lielā teritorija pletās visos virzienos, izkārtojot 4000 dzīvniekus ģeogrāfiskās zonās. Maks varēja aptuveni iejusties haki uniformā tērptā gida ādā, kurš steigā izglītoja nelielas grupiņas, no kurām gadā galu galā izveidojās līdz pat pusmiljonam liels kopējais apmeklētāju skaits.

Salīdzinājumā ar daudziem citiem Roklendas zoodārzs bija bagāts. Un H. L. Hārgrīva vadībā tas bija kļuvis līderis darbā ar apdraudētajām sugām, galvenokārt uzmanību pievēršot jaunākajām atziņām par apkārtējo vidi un Zemi. Roklenda bija liels pasākums, uzposts, izrotāts un pārspīlēts, Maks nodomāja.

«Dakter Makintair,» Hārgrīvs teica, noliekot klausuli. «Prieks jūs redzēt pie mums.» Viņš sniedza ar briljantu rotāto roku.

«Maks… sauciet mani par Maku.» Roka jutās kā pagurusi izmēģinājumu žurka īsi pirms beigām. Maks apvaldīja tieksmi to noslaucīt savā bikšu starā.

«Jā, labi, dakter Makintair, es lasīju jūsu priekšlikumu sarkano vilku projektam. Protams, es raudzīšos, lai sugu saglabāšanas koncepciju popularizēšanas komiteja akceptētu plānu.»

Mirkli juzdamies vēl neērtāk, Maks sarosījās savā krēslā. Roldendas plāna koordinēšana ar Nacionālo dzīvnieku asociāciju ietilpa viņa darba pienākumos. Ar acs kaktiņu Maks varēja redzēt, kā, žokļu muskuļiem saspringstot un atlaižoties, Stjuarts novērtēja grīdsegas zīmējumu.

H. L. Hārgrīvs bija atbildējis uz Maka jautājumiem par darbu, mēzdams žirafes kūti. Viņa dēls turpretī neizskatījās pēc tāda, kas pats klātu savu gultu.

«Dakter, sakiet man,» smalki svītrotā dienesta ģērbā tērptais paliecās atpakaļ, pirksti akurāti krustojās pār šūto vesti. «Vai jums ir kāda ideja par…»

«Mister Hārgrīv, zvana misters Louks.» Iekšējā telefonā noskanēja Klēras balss. Hārgrīvs atbildēja zoodārza Direktoru kolēģijas priekšsēdētāja Hiltona Louka zvanam.

«Jā, Hilt… parunā ar Kraistosu… viņš atbild par revīziju… es naudu tikai tērēju, vai ne tā?» Direktors nedaudz par skaļu nosmējās.

Ar jauno galveno finansu ierēdni Aleksi Kraistosu Maks nebija ticies, bet pēc nostāstiem viņš varēja būt sīksts un savos uzskatos nelokāms. Maks jau agrāk bija iepazinies ar šo biznesa skolas sistēmai raksturīgo mentalitāti. Tā radīja grūtības sarežģītu dārgu medicīnisko iekārtu piegādēs. Tomēr zoodārzi saskārās ar samazinātu finansēšanu un lielākiem izdevumiem un, kaut arī ar nepatiku, nācās iesaistīties biznesa pasaulē, lai izdzīvotu. Izveidojies priekšstats kopumā radīja Makā nepatīkamu noskaņojumu.

Tikko Hārgrīvs nolika klausuli, iekšējais telefons ie- sprakšķējās atkal. «Mister Hārgrīv, jums pēc desmit minūtēm norunāta tikšanās ar pilsētas mēru pusdienās Espadrailā.» Klēras balss skanēja atturīgi un lietišķi.

Kad direktors piecēlās, lai pavadītu vīrus līdz durvīm, viņa uzvalks stāvēja bez nevienas krunciņas. «Džentlmeņi, mums nāksies šo sarunu turpināt vēlāk.»

Kad viņi stāvēja pie Hārgrīva privātās izejas uz koridoru, Hārgrīvs pastiepa roku. Viņiem aizmugurē uz grīdas linoleja skaļi iečīkstējās tenisa kurpes, un garām aizlocījās garš, kareivīgs vīrs nedaudz pāri divdesmit gadiem. Zoodārza drošības dienesta uniforma, kas bija tikpat zila kā jūras karaspēkam, karājās uz viņa kā liels atkritumu maiss.

«Pagaidiet brītiņu,» Hārgrīvs uzrunāja sargu. «Kas tās tādas?» Makam šķita, ka izteiktais sarkasms burtiski no- šķīst pret grīdu. Viņš puisi nepazina, tomēr juta viņam līdzi.

Sarga pinnēm nosētā seja pietvīka nedabiskā sarkanumā.

«A… tenisenes, ser», viņš stomījās.

«Kā jūs sauc?»

«Vinsents. Džefs Vinsents,» puisis murmināja krūšu balsī. Maks un Stjuarts saskatījās. Hārgrīvu šī tikšanās bija iedzinusi azartā.

«Uzvelciet formas zābakus vai arī nerādieties darbā! Skaidrs?»

Vinsents pamāja un aizsteidzās. Maks pavērās lejup

uz savu paša zābaku, pavilcinājās un nemanāmi noberza mēslu gabalu uz direktora persiešu paklāja.

«Edvard, starp citu, kad es varu cerēt uz naudu putnu mājas projektam? Pēdējo plānojuma variantu celtniecības komiteja apstiprinājusi, un šīs nedēļas beigās arhitektam būs gatavs projekts,» Stjuarts jautāja.

Hārgrīvs sakārtoja otru aproču pogu. «Atvainojiet, šis tas ir mainījies. Putnu mājas projektam būs jāpagaida. Mēs pie tā, protams, atgriezīsimies, cik drīz vien varēsim.»

Stjuarta kakla muskuļi saspringa kā kobrai brīdinājuma pozā. «Bet pie šī projekta ir strādāts ilgāk par gadu.» Likās, viņa elpa kļuva smagnējāka.

«Piedodiet, bet šobrīd mēs to nevaram finansēt.»

«Pagaidiet brītiņu, Edvard! Jau pirms dažiem mēnešiem valde piešķīra miljonu dolāru. Mēs tikai gaidījām plānojumu.»

Maks mīņājās no vienas kājas uz otru. Kad viņš pavērās atpakaļ kantora virzienā, viņa un Klēras acis sastapās. Viņa paraustīja plecus un atkal pievērsās papīriem, kas atradās viņai priekšā.

«Stjuart, kā jaunajam direktoram man bija jāpieņem vairāki stingri lēmumi par šā zoodārza vadību. Valde atbalstīja manu ieteikumu projektu iesaldēt.»

Stjuarta acis apstājās pie direktora Ādama ābola, it kā viņš gribētu noteikt dienesta krekla apkaklītes izmēru. Viņš paspēra pussoli uz priekšu, bet Hārgrīvs apgriezās uz papēža un iegāja atpakaļ savā kabinetā. Smagās durvis aizvērās ar cietu klikški.

Maks nolēma, ka pienācisīstais laiks atcerēties pērtiķi, kuram bija nepieciešama pārbaude, atvainojās un aizgāja. Šai jaunajā darbā viņš nebija spiests iesaistīties politikā.

Agrāk viņš bija domājis, ka, iekļaujoties vadībā, rodas iespēja šo to mainīt. Taču nācās pārliecināties, ka šīs cerības nožēlojami sabrukušas. Viņam patika pielikt savu roku dzīvnieku aprūpēšanā, kaut gan tas nebija tieši nepieciešams. Daļēji tie viņam deva līdzsvara izjūtu. Šī nodarbe bija līdzeklis, lai kaut nedaudz pretotos smagajiem zaudējumiem, ko ikdienu pārcieta Zeme — kaut kur izzuda kādas sugas, citur vesels mežs.

Kopš savas ierašanās Roklendā viņš bija aizsācis visu slimo, grūtniecības un pēcoperācijas periodā esošo dzīvnieku diennakts video novērošanu. Pilsētā dzīvojošu enerģisku brīvprātīgo grupa dedzīgi bija iesaistījusies šajā novērošanas darbā un nodrošināja to no pieciem pēcpusdienā līdz septiņiem no rīta. Šeit viņš beidzot spēja padarītzaudējumus mazākus. Roklenda bija viņam kā paša bērns.

Maks nesteidzīgi devās uz video novērošanas sekciju. Viņš uzreiz ievēroja dažus papildinājumus nelielajā novērošanas telpā. Uz maza, vienā stūrī iestumta dūcoša ledusskapja atradās jauns kafijas automāts. Gaidot savas nakts nomoda stundas, telpu truli uzlūkoja trīs monitori. Maks atvēra rīkojumu grāmatu un ierakstīja norādījumus darbam ar Siennu, kādu ievainotu sarkano vilku mātīti.

Kad Maks skribelēja instrukcijas, aiz stūra izbāza galvu novērojumu vadītāja Estere. «Vēl viens monitors? Kam?»

«Siennai. Es viņu nupat kā ieliku atsevišķā nodalījumā tūlīt aiz galvenās vilku mītnes. Viņa pārvietosies uz savas slimās kājas, un es vēlos noskaidrot, kas, šādi staigājot, norisinās. Es katru ritu ieradīšos pārskatīt ierakstu.»

Lai glābtu Siennas kāju, bija nepieciešamas septiņas adatas un sešas operācijas stundas. Stjuarts, kas būtībā pats savām rokām bija atjaunojis vilku baru, kurā ietilpa trīspadsmit dzīvnieku, vienmēr bija atzinis Siennu par vienu no vājākajām mātītēm. Vadošā mātīte Meke kādā cīkstiņā par teritoriju bija atstājusi uz Stjuartu ne visai labu iespaidu.

Savvaļā Meke būtu metusies cīņā viena pati, savrup no bara, un varbūt gājusi bojā. Tagad, kad pasaulē bija palikuši vairs tikai 160 sarkanie vilki, katrs šis dzīvnieks bija ārkārtīgi vērtīgs. Stjuarts un vairāki palīgi nemitīgi rūpējās par vilcēni divas nedēļas, kamēr stāvoklis bija viskritiskāks. Tas bija mīlestības darbs, kā jau daudz kas, ko darīja zooloģiskajā dārzā.

Roklendas sarkanie vilki tagad attīstījās labi, un, galvenokārt, tas bija Stjuarta nopelns. Tie bija galvenā administratora bērni, katrs mīļi aprūpēts, un kā pateicību par to viņi atļāva mazajam vīram uzturēties viņu apdzīvotajā teritorijā kā ģimenes loceklim.

Maks atstāja Esterei norādījumus un devās uz savu kabinetu, kas atradās pavisam tuvu pie lielo kaķu mītnes galvenā gaiteņa. Savus lielos darba zābakus viņš uzlika uz plaukta, kas izskatījās vecāks nekā patiesībā bija. Kabineta iekārta viņam atsauca atmiņā kādu vecu Otrā pasaules kara laika filmu, kur bija redzēts kas līdzīgs. Kuru katru brīdi te varēja ienākt Betija Greibla.

Viņš pievērsās mazākajai no papīru kaudzēm, ar kurām bija piekrauts viss kabinets. Viņš ienīda visus šos rakstu darbus, kas saistīti ar zoodārza dzīvniekiem, bet jau pasen bija ar tiem samierinājies. Maks nopūtās un atvēra pirmos manilas vākus ar nosaukumu «Aivonijs», baltais tīģeris ar saplosītu ķepas spilventiņu.

Kaut kur loga tuvumā klusu sīca muša. Kabinets iesila, agras pēcpusdienas saulei lēni slīdot pa putekļaino grīdu. Maka zods slīga lejup uz haki krāsas krekla priekšpusi. Viņš īsu brīdi cīnījās ar snaudienu, tad padevās tam.

Tas bija jauks sapnis. Tas vienmēr sākās tāpat, ar Sāras smiekliem, kad viņa garāmejot spārda baltās viļņu putas. Siltā saule smagi krīt uz viņa ādas. Viņš var sajust smiltis zem baso kāju pēdām, laulības gredzenu viegli iespieža- mies savā trešajā pirkstā, kad viņa savij savus pirkstus ar viņējiem. Viņa savā mazas meitenes manierē saka kaut ko, ko viņš neuztver.

Radiotelefons, šķiet, lēkāja savā vietā uz galda, kamēr no mazā skaļrunīša lauzās neatlaidīga balss, izjaukdama sapni. Vēl neatjēdzies, viņš sniedzās pēc Sāras, mēģinot viņu notvert, noturēt.

«Signāls Viens, Čūska, Galvenais Kantoris Astoņdesmit pirmais Deviņdesmit ceturtajam, Astoņdesmit pirmais Deviņdesmit ceturtajam. Nāciet.»

Maks pazina trauksmes kodu. Pakampis telefonu, viņš uzgrieza ieejas pults numuru. Stjuarts atbildēja pēc pirmā zvana.

«Mak, nāc ātri. Džoenai Nordstromai pirms piecpadsmit minūtēm iekodusi mamba, kā kopēji domā. Viņai grūti elpot.»

«Jēzus Kristus, mamba! Kur, ellē… Saki viņai, lai atgulstas un nekustas! Izsauc ātro palīdzību! Es tūlīt būšu.»

Maks pielēca no krēsla un metās uz blakus esošo ārsta apskates istabu ar ķirurģisko aprīkojumu. Tālākajā stūri, ar priekškaramo atslēgu aizslēgts, atradās mazs ledusskapis, kurā glabāja tikai serumu. Maka rokas mazliet trīcēja, kamēr viņš meklēja krāsaini iezīmēto atslēgu uz milzīgā atslēgu riņķa. Durvis atvērās pēc pirmā mēģinājuma. Maks pāršķiroja desmitmililitru seruma pudelīšu juceklīgo kolekciju. Viņš klusi lādējās, kārtodams tās, līdz atrada piecas pudelītes ar baltu, kristālisku pulveri, pagrozīja tās un saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Pudelītēm vajadzētu būt ledusaukstām.

Temperatūras pārmaiņas, īpaši karstums, dezaktivizē čūsku pretindi, padarot to tikpat nederīgu kā krāna ūdeni. Aukstas bailes sāka spiest viņa krūšukurvi, kamēr viņš turēja rokās siltās stikla pudelītes. Ledusskapis nedarbojās. Viņš bija to pārbaudījis tikai vakar, patiesībā trīs dienas pirms nepieciešamās iknedēļas pārbaudes. Maks vienmēr bija domājis, ka tas ir drošs.

Viņš iegrūda kabatā pudelītes un skrēja uz tālāko sienu, atraudams procedūru kabineta stikla durvis. Sagrābis pilnas rokas ar šļircēm, spirta tamponiem un vates kumšķiem, viņš sabāza tos savā melnajā ārsta somā. Izskriedams no kabineta, viņš izlocījās starp apmeklētājiem kā slalomā.

Veterinārārsts iedrāzās galvenajā kantorī tai pašā brīdī, kad ar atvērtu muti, zibinot nāvējošo melno rīkli, tur šūpojās sešas pēdas gara čūska, izslējusi gaisā pusi no sava ķermeņa. Mamba plati piepūta kaklu, šūpoja galvu un šņāca, draudēdama diviem rāpuļu kopējiem, kuri lēni apļoja ķeramās cilpas. Viens no viņiem nepagriezdamies sauca: «Viņa ir malējā kabinetā. Tā ir mamba. Pagājušas apmēram piecpadsmit, varbūt divdesmit minūtes pēc kodiena.»

Maks klusi atvēra kabineta durvis. Džoena gulēja izstiepusies uz paklāja, viņas mute bija kā bāli zils riņķis. Pat pa gabalu varēja dzirdēt viņas elpu. Sviedri ritēja pār viņas seju uz paklāja. Bailes sažņaudza Maka kaklu. Stjuarts bija noliecies pār sievieti un klusi runāja ar viņu. Tiklīdz veterinārs ienāca, viņš paskatījās augšup, ar atvieglojumu sejā.

«Džoen, viss būs labi, Maks ir šeit ar serumu.»

Maks pamāja Stjuartam. «Skrien pie telefona, pacenties sameklēt Rietumāfrikas poliserumu un lai to ar lidmašīnu nogādā tuvākajā slimnīcā! Un lai ātrā palīdzība brauc drīzāk!» Viņš uzstājīgi čukstēja. «Mūsējais varētu nepalīdzēt.» Viņš sāka izkravāt šļirces.

«Tu taču nedomā dot viņai to šeit! Viņai varētu būt reakcija… Tas varētu viņu nogalināt!»

«Mēs nevaram gaidīt. Paskaties uz viņu, viņai stājas elpošana.»

Šausmas parādījās Stjuarta sejā, kad viņš pagriezās, paskatījās atpakaļ uz sievieti un izbrāzās no istabas. Maks nometās ceļos pie Džoenas. Viņš varēja viegli saskaitīt sievietes straujos elpas vilcienus. Pielicis pirkstu pie viņas kakla, viņš juta pulsu sitam trīsreiz ātrāk par normālo ritmu. Džoenas zilajās acīs vīdēja šausmas. Sā- rai toreiz bija tāds pats skatiens, viņš domāja. Maks atvairīja sastingumu, kas, šķita, kāpa augšup pa viņa rokām. «Nebaidies, Džoen, viss būs labi,» viņš meloja.

Maks ar spirta tamponu ātri izrāva pudelīšu gumijas aizbāžņus. Pasniedzies atpakaļ pēc šļirces, viņš ielika to pudelē ar sterilu ūdeni, tad iešļāca šķidrumu pirmajā pudelē ar balto pretindes serumu un sakratīja to. Zāles ātri izšķīda. Viņš ievilka serumu šļircē, noslaucīja ar spirtu Džoenas roku un iedūra adatu vēnā.

Nieka divi pilieni mambas neirotoksiskās indes var nogalināt pieaugušu cilvēku. Viņš iešlircināja Džoenai visas piecas pudelītes, mazi asins pilieniņi izspiedās katra dūriena vietā.

Maks paskatījās lejup. Uz viņas kājas, apmēram augšstilba vidū, bija divu kodienu pēdas, kuras ietvēra spilgti sarkana, piepampusi āda. Viņš stingri apsaitēja kāju mazliet virs kodiena vietas, cerēdams palēnināt indes plūšanu augšup. Mēģināt izsūkt šīs čūskas indi no koduma būtu veltīgi. Viss, viņas dzīvība tagad bija atkarīga no antitoksīna iedarbības. No silta antitoksīna.

Džoena mēģināja runāt, viņas balss bija aizsmakusi un aizžņaugta. Paralizēto balss saišu skaņa piepildīja mazo kabinetu. Kur, velns parāvis, palikusi ātrā palīdzība? Sievietei vajadzīgs skābeklis un ārstēšana no šoka.

Džoena pasniedzās augšup un satvēra Maku aiz krekla, pievilkdama sev cieši klāt. «Piezvani…» Maks apmulsis skatījās uz viņu. «H. L. Hārgrīvs… Klausies… Tas…» Šķita, viņa ir ārkārtīgi satraukta.

«Nomierinies, Džoen, tu vari man to pateikt vēlāk, slimnīcā.» Viņš glāstīja viņas matus, cenzdamies nomierināt viņu un pats sevi. «Viss kārtībā, būs labi.»

Stjuarts ieskrēja kabinetā, viņam sekoja ātrās palīdzības komanda. Nebija pazīmju, ka Džoenai kļūtu labāk. Maks pavilka sāņus vienu no ātrās palīdzības puišiem. «Pulss viņai ir simt astoņdesmit, elpošana piecdesmit divi un sekla, sāk parādīties apgrūtinātas elpošanas pazīmes. Dažās pēdējās minūtēs palielinājusies mutes dobuma cianoze. Pirms piecām minūtēm es viņai ievadīju intravenozi piecdesmit mililitrus seruma. Taču viņa nereaģē — tas varētu būt nederīgs.»

Atrās palīdzības šoferis cieši paskatījās uz Maku. «Paldies, dakter, — vai kas jūs būtu?»

«Es esmu jaunais veterinārs — bet mēdzu ārstēt arī cilvēkus.»

Atrās palīdzības brigāde ātri uzcēla Džoenu uz nestuvēm un iznesa no kabineta, zaļa skābekļa maska aizsedza viņas cīņu pēc elpas. Maks atspiedās pret sienu, cīnīdamies ar vecajām bailēm.

Stjuarts cieši lūkojās viņā. Aizgriezies no administratora pētošā skatiena, Maks noņēma no šļirces adatu. Tā gandrīz izslīdēja no viņa drebošajiem pirkstiem.

«Vai viņi noķēra čūsku?» Maks jautāja, ļodzīgiem soļiem iegājis priekštelpā. Rāpuļu kopēji patlaban beidza gūstīt saniknoto, lokano mambu.

Maks nekad nebija redzējis šo čūsku tuvumā. Vairums zooloģisko dārzu tās neturēja, jo uzskatīja par pārāk viegli saniknojamām un bīstamām. Kad viņš piegāja pie caurspīdīgās tvertnes, čūska sāniski stiepās atpakaļ, rādīja savus iespaidīgos indes zobus un sitās pret sienu. Bālgana inde mazās tērcītēs lēni tecēja lejup pa krātiņa iekšpusi.

Tikai stundu pēc dzimšanas jauna mamba ar žilbinoši ātru kodienu sēriju jau var nogalināt žurku. Šīs čūskas ir pilnībā pelnījušas savu šausminošo slavu kā vienas no nedaudzajām čūskām pasaulē, kas uzbrūk cilvēkam. Ir pat zināms, ka savā dzimtenē Āfrikā mambas triekušās garāmbraucošu kravas automašīnu vējstiklos. Maks tam visam viegli varēja noticēt, redzēdams, kā lielās, izvirzītās, melnās acis raugās viņā ar neslēptu naidu. Viņš neapzināti paspēra soli atpakaļ.

Viens no čūsku kopējiem nostiprināja vāku uz otras čūskas — nekaitīgas zaļās koku čūskas krātiņa. Abi rāpuļi izskatījās satraucoši līdzīgi. «Kas, velns parāvis, notika, Džek?» Maks jautāja kopējam.

«īsti nezinu. Saņēmu zīmīti no Džoenas, ka kāds tikko uzdāvinājis divas koku čūskas. Viņa pacēla kasti, lai noņemtu no priekšējā galda, un tai izkrita dibens. Viņa teica, ka čūskas izbēgušas kantorī, un lūdza, lai mēs nākot tās noķert… Mēs nesteidzāmies, jo koku čūska galu galā nav nekas īpašs.» Kopējs nervozi ar roku pārvilka matiem. «Tā vai citādi, mēs ienācām un redzējām koku čūsku pa pusei uzlīdušu tur tajā gumijkokā. Nu, mēs sākām ķircināt Džoenu, ka nākošreiz vina mūs izsauks sakarā ar baltajām pelītēm. Tad viņa pateica, ka viena viņai iekodusi… Tiešām, dakter, tā bija pirmā reize, kad mēs uzzinājām par kodienu. Viņa sāka izturēties diezgan dīvaini, visa nosvīdusi un aizsmakusi. Lai gan likās, ka viņa mūs apceļ, es tomēr piegāju tuvāk un apskatīju viņas kāju, bet tad izdzirdu Frenku: «Velna milti! Lai esmu nolādēts, ja tā čūska, virzoties tieši uz viņa pusi, nesa- slējās kā mans dzinējsuns.»

Frenks, otrs rāpuļu kopējs, pievienojās abiem vīriem. «Dabūjiet vēl pārīti, un es jums parādīšu,» Frenks teica. «Nekad netuvojies mambai, kas izbēgusi. Viņas ir ātras.»

«Tad es sapratu, ka Džo ir lielās briesmās. Es ziņoju tev un Stjuartam un gāju gūstīt to parazītu. Ātrākā čūska, kādu jebkad esmu redzējis — un nav pat gadu veca. Neparko negribētu satikties ar pieaugušu.»

«Es biju domājis, ka mambas ir melnas, bet šī ir zaļa,» Maks teica.

«Melnas, kad ir pieaugušas. Dažas ir zaļas, kamēr jaunas — sorta olivc. Es sāku saprast, ka tā nav koku čūska, kad ieraudzīju viņas asti rēgojamies no pagaldes,» Frenks teica.

Kopēji piesardzīgi vāca prom čūsku sprostus, kad kantorī iedrāzās Dekers un Votermens.

«Ko mēs varam darīt?» Dekers jautāja, vilkdams nost žaketi un sākdams uzrotīt piedurknes.

«Paldies, bet mēs tās noķērām,» Frenks atbildēja. Kopējs balansēja sprostu izstieptās rokās. Votermens pieturēja atvērtās durvis.

«Šāda noņemšanās man ir pretīga.» Dekers atzinās Makam. «Čūskas ir gandrīz vienīgais, kas mani padara tiešām nervozu. Āfrikā mambu ir milzums. Riebīgie bas- tardi.»

Makam bija jāpiekrīt. Ātri saniknojamās indīgās čūskas nekad nebija bijušas viņa mīlules. Bija vajadzīgi īpaša tipa cilvēki, kas varētu ar tām strādāt. Bet sešas pēdas divas collas garais un 240 mārciņas smagais Dekers neizskatījās tāds, kas varētu no daudz kā baidīties.

Pēc piecpadsmit minūtēm Stjuarts atgriezās kantorī.

«Viss nokārtots?»

Stjuarts lēni pamāja.

«No kurienes ved serumu?»

«No Ņujorkas. Lidmašīna jau ir gaisā.»

Maks palūkojās pulkstenī. Vīri saskatījās un tad novērsās. Maks nikni iebelza pa papes kasti, kurā bija atradušās čūskas. Tā nokrita no galda un lēni apvēlās uz vāka, reiz aizlīmētajā kastes pamatā vīdēja sprauga. Maks noliecās, lai to paceltu, un ievēroja sīku iezīmju rindu gar pamatu aptverošo līmlenti. Lente izskatījās iegriezta, ar nodomu padarīta neizturīga.

Maks uzmanīgi vilka ar pirkstu šurpu turpu pa lenti.

Viņš jau gribēja kaut ko teikt, kad Stjuarts izlasīja čūskas dāvinātāja parakstīto novēlējuma veidlapu. «Ralfs Da- nesto. Dzīvo Maldenā.» Kāds idiots varētu turēt melno mambu Bostonā?

«Varbūt viņš turējis to savā pagrabā,» Maks teica. «Daži čūsku mīļotāji ir gluži ķerti. Es pazīstu vienu, kas tur pieaugušu klaburčūsku akvārijā savas gultas galvgalī.»

«Tas varētu atbaidīt jebkuru nakts viesi, vai ne?» Stjuarts ieteicās, pūlēdamies pasmaidīt.

Iezvanījās galvenā kantora telefons. Stjuarts pacēla klausuli. Iestājās ilgs klusums, kamēr viņš klausījās kādu vada otrā galā. Tad viņš klusu atvadījās un nolika klausuli. Nepagriezies atpakaļ, viņš teica: «Serums tikko atvests… Viņa… Džoena to nesagaidīja.»

Maks izskrēja no kabineta pēcpusdienas saulē, maza japāņu tūristu grupiņa atlēca nost, dodama ceļu. Viņš iedrāzās savā kabinetā un no tā procedūru telpā. Izvilcis atslēgas no kabatas, viņš atvēra ledusskapja durvis. Mazās seruma pudelītes stāvēja tāpat, kā viņš tās bija pametis, siltas un nederīgas.

Slēdzis rādīja, ka ledusskapis ir ieslēgts. Viņš satvēra to un atbīdīja no sienas. Kontaktdakša bija kārtīgi iesprausta. Tad viņš pamanīja kondensēta ūdens peļķi uz grīdas. Viņš aptaustīja ledusskapja dzesēšanas spirāli, kas izrādījās klusa un bez jebkādām dzīvības pazīmēm. Viņa dūres sitiens pa korpusu izripināja uz grīdas grabošu ampulu gūzmu.

* * *

Roberts Kirbijs novietoja savu policijas mašīnu bez atšķirības zīmēm tieši zoodārza ieejas priekšā, aizsprostodams invalīdu ratiņiem paredzēto uzbrauktuvi. Dūži jau bija klāt. Izsaukums bija nācis viņam ēdot sendviču ar kapātām cāļa aknām un sīpoliem. Viņš bija iegrūdis to mutē un joprojām gremoja, ienākdams zoodārza galvenajā kantorī.

«Vai visi ir šeit?» viņš jautāja formā ģērbtai policistei pie durvīm.

«Jā, ser, trīs kopēji no apkārtējām dzīvnieku mītnēm, galvenais administrators, veterinārs un divi čūsku kopēji. Direktora sekretāre Klēra Bjurka ir šeit, lai pavadītu jūs uz viņa kabinetu. Viņš jūs pieņems, tiklīdz būsiet gatavs.»

«Es esmu gatavs. Ar to mēs tiksim galā viens divi. Skaidrs, ka kāds nejēga ielicis to čūsku nevietā, un tagad sieviete ir mirusi.»

Policiste apveltīja viņu ar ledainu skatienu.

Maks vēroja, kā detektīvs iznāca mazās cilvēku grupiņas priekšā, apstājās un ļāva klusumam ieilgt. Kirbijs vērīgi nopētīja katru, kas atradās istabā. Vīri nenovērs- damies vērās viņam pretī. Stūrī sēdēja Klēra, klusi raudādama, dūrē saņurcījusi piemirkušu kabatlakatiņu.

«Vai kāds pazīst to puisi, kas dāvinājis čūskas — kā viņu sauc?» Stjuarts piecēlās un pastiepa detektīvam zoodārza dāvinājuma veidlapu. Kirbijs ātri pārskrēja tai ar acīm. «Vai kāds pazīst Danesto, Ralfu Danesto?» Viņš nogaidoši pārlaida skatienu telpai. Visi klusēja. Klēra šņaukājās. «Labi, mēs ar to puisi aprunāsimies un noskaidrosim, kādi rāpuļi vēl viņam pieder.»

«Tā, un kas vēl bija kantorī, kad tai Džoelai Nordstro- mai iedzēla?»

«Džoenai, detektīv Kirbij, Džoenai Nordstromai,» Stjuarts teica. «Pārtraukumā viņa kantorī bija viena.»

Pusmūža vecuma policists kaut ko pierakstīja. «Viena, vai tā? Varbūt kļuva garlaicīgi un viņa nolēma ieskatīties kastē,» viņš murmināja pie sevis. Kirbijs paskatījās augšup. Neviens nesmaidīja.

Maks piecēlās. «Detektīv, es esmu doktors Makintairs, šejienes veterinārs. Mis Nordstroma stāstīja rāpuļu kopējiem, ka viņa nesusi kasti no galvenā kantora uz drošāku vietu, un kastei izkritusi pamatne. Jūs varbūt gribat to apskatīt.» Maks norādīja uz kasti.

Kirbijs brīdi aplūkoja kasti. «Tas ir viss?»

«Tā tas notika.»

«Jā, paldies,» Kirbijs teica.

«Mums vajadzēs aptaujāt dažus no galvenajiem lieciniekiem. Pārējie pasakiet savu vārdu policistei pie durvīm, tad varat iet. Bet man varbūt vajadzēs uzdot jums kādus jautājumus vēlāk.»

Detektīvs pagriezās un piegāja pie policistes. «Es šeit pabeigšu piecpadsmit minūtēs. Te viss ir kā uz delnas.» Viņš nopūtās.

«Man patīk lietas, kas ir skaidras.»

Viņš palūkojās atpakaļ uz Makintairu.

«Jūs pazīstat to puisi? Veterināru?»

Viņa paskatījās uz Maku, kurš sarunājās ar Stjuartu. «Nē, kāpēc?»

«Nezinu. Liekas, esmu viņu kaut kur redzējis.»

«Ne Roklendā. Vinu es atcerētos.»

Kirbijs dusmīgi aizcirta savu piezīmju bloku apdilušos ādas vākos. «Varbūt tas ir tā protesta iespaidā, kas notika pirms mēneša sakarā ar izmēģinājuma dzīvniekiem. Šeit sapulcējusies dedzīga līdzjūtīgu labdaru kompānija.»

Detektīvs ielaida rāpuļu kopējus tālākajā kabinetā un jau sekoja viņiem, kad izdzirda klusu šņukstu. Klēra sēdēja saknupusi krēslā, noraudājusies, maziņa un nelaimīga. Kirbijs svārstījās, izvilka no kabatas kabatlakatu, nopētīja to, paspēra divus soļus uz viņas pusi, iemeta lakatiņu viņai klēpī un aizsteidzās pakaļ kopējiem.

Tiklīdz Stjuarts bija izgājis, Maks pagriezās un noskatījās uz Kirbiju caur kabineta durvīm. Detektīvs stāvēja un uzklausīja čūsku kopējus, neizteiksmīgi, nevērīgi kricelēdams piezīmes. Maks pārvilka ar savu plato plaukstu pār seju un, sekodams pārējam personālam, izgāja no ēkas. Viņš jau agrāk bija sastapies ar šī tipa policistiem.

Pēc dažiem gadiem dienestā viņiem šķiet, ka viss par visiem ir skaidrs. Maks juta, ka mazliet virs jostasvietas sāk mosties un vārīties vecās dusmas.

2. nodala

Kad Edvards Hārgrīvs pārstaigāja savu telpu, soļojot gar lielizmēra rakstāmgaldu, uz brīdi viņam šķita, ka istaba saraujas mazāka un kļūst nomācošāka. Viņš atkal sniedzās pēc telefona, bet ievēroja durvīs stāvam kādu cilvēku.

Šķita, ka Alekša Kraistosa stilā ir vienmēr parādīties pēkšņi. Katra viņa kustība bija klusa un izveicīga. Pašam negribot, Hārgrīvs satrūkās. «Ak Jēzus, vai jūs nevarētu lietot zvanu vai ko citu! Jūs esat tāds kā velna kaķis.» Hārgrīvs iztaisnoja savu zīda kaklasaiti un nosēdās aiz galda. Galvenais finansu ierēdnis savilka ierasto sājo smaidinu.

«Izskatās, ka esat nedaudz noraustījies, Hārgrīv. Jūs vēlējāties mani redzēt?»

Direktors paņēma rokās baltu piezīmju papīra lapu. Maliņa viegli trīsēja.« Šo — aizveriet durvis — es saņēmu atpakaļ no Nordstromas mītnes, un šis bija uz mana galda». Viņš pasniedza to Kraistosam.

Šķērsām pāri lapai ar kontrastaini melnu tinti kāds

bija uzskricelējis: «Tas nebija negadījums. Es zinu, cik lielā mērā tas attiecas uz jums.»

Kraistoss satraukts pavērās augšup. Šī bija pirmā reize, kad Hārgrīvs redzēja, ka Kraistoss zaudē savu ierasto mieru.

Piesardzīgi pārdomājot, Alekss Kraistoss nolika zīmīti atpakaļ uz galda. Viņa seja bija kļuvusi pilnīgi neizteiksmīga, gluži kā pokera spēlētājam. Viņu nodeva vienīgi viegls sviedru norasojums tieši zem matu līnijas. Viņš nevērīgi aizdedza tievu ārzemju cigareti. «Kur jūs to dabūjāt?»

«Uz sava galda — iestiprinātu susinājamā presē. Mēs ar Klēru bijām priekštelpā. Ienācu atpakaļ un to atradu,» Hārgrīvs atbildēja, stāvot ar bikšu kabatās sabāztām rokām. Paspēris vairākus nervozus soļus, viņš apstājās un piespieda sevi apsēsties uz galda malas. «Nevarēja būt pagājušas vairāk par divdesmit minūtēm. Kurš?… Kā jūs domājat, — kurš to atstājis?»

Hārgrīvs apmulsis lūkojās zīmītē. Kā pēc burvju mājiena Kraistoss atkal bija atguvis paškontroli. Tas Hār- grīvu uzbudināja vēl vairāk un viņš izrādīja aizvainojumu. «Ak Dievs, kāds jau nu zina…»

«Sagadīšanās. Mums nav ne jausmas, kas ar to zīmīti domāts. Lai kā tas arī būtu, pēc policijas atzinuma Džoenas nāve nebija nekas cits kā nelaimes gadījums. Neveiksme. Atpūtieties. Jūs kļūstat histērisks.» Kraistoss piecēlās, nospieda cigareti malahīta pelnutraukā un devās uz durvju pusi. «Esiet nesatricināms. Ļaujiet viņam spert nākošo soli. Ja ir kāds, kas par to domā.»

Šķita, ka Kraistoss izzuda durvīs — tepat bija, un jau vairs nav. Hārgrīvu kaitināja veids, kādā viņš to izdarīja.

Maks mocījās ar nebeidzamām galvassāpēm. Atbildot uz telefona zvaniem, viņš apsēdās vietā, kur tikai pirms dažām stundām bija uzturējusies Džoena. Pēc piecpadsmit minūtēm slēdza zoodārzu, tad viņam bija jātiekas ar medicīnisko konsultantu, jāapmeklē kāda komitejas sēde, un pēc tam viņš beidzot varēs doties mājās. Viņš vēlējās alu. Iespējams, vairāk nekā vienu.

Maks noslēdza durvis uz kantora priekštelpu. In- diānas vasaras saule sāka slīdēt lejup aiz lielā gorillu spēļu laukuma virsotnes. Pa kreisi no viņa gaisma at- spulgojās viļņu plisējumos nelielajā ezerā tūlīt aiz zoodārza galvenās ieejas. Mandarīnpīles krāšņi slīdēja garām grupai vecāku, kas mēģināja savākt savus bērnus.

Nogriežoties šķērsām uz takas, kas veda uz pērtiķu iežogojumu, Markam radās iespēja aplūkot Molliju, grūtnieci gorillu, mātišķā piebriedumā izstiepušos uz kāda no virvju šūpuļtīkJiem. Visa pilsēta bija viņas pieauguma gaidās. Gorillas dzimšana bija nozīmīga jaunāko ziņu tēma, un pēc laimīgā notikuma interesentu skaits dubultotos. Bongo, viņas tēviņš, straujā ritmā bungāja sev pa krūtīm, kamēr cits, jaunāks tēviņš, slepus tiecās ieņemt sudrabmugurainā Bongo iemīļoto celmu.

Akušieris dr. Grīnspens stāvēja pie iežogojuma, gaidot Maku, un ar četrkārtīga palielinājuma binokli uzmanīgi vēroja Molliju. Ārsti pērtiķu medicīniskajā aprūpē ieņēma tikpat nozīmīgu vietu kā veterināri. Cilvēku un pērtiķu ārstēšanā nebija lielas atšķirības; pat tabletes varēja izmantot vienas un tās pašas. Darvinam tas būtu paticis, Maks prātoja.

Nedaudzi vēl palikušie apmeklētāji izklaidus tuvojās izejai. Nakts apsardzei vajadzēs veikt pirmās apgaitas, lai pārliecinātos, vai teritoriju ir atstājušas visas nepiederīgās personas un vai vārti līdz nākamā rīta pīkst. 9.00 aizslēgti. Maks pavērsa skatienu pret sardzes mītni, it kā gaidīdams Džefu Vinsentu iznākam no ēkas savās baltajās tenisa kurpēs, kas kontrastēja ar pēcpusdienas nokrēslu. Maks sasveicinājās ar dr. Grīnspenu, paspiežot roku, un fiksēja laiku. Viņa rīcībā vēl bija pusstunda līdz komitejas sēdei. Viņš kopā ar ārstu ķērās pie lietas.

* * *

Lielākā daļa Izpildu komitejas biedru jau bija ieņēmuši vietas pie konferenču galda. Daži, klusināti sarunājoties, stāvēja sāņus. Kad Maks ienāca, kāds pievērsa viņam uzmanību — tas bija Stjuarts — un no telpas otrās puses pamāja sveicienu.

«Jums vajadzētu būt doktoram Makintairam?»

Maks pagriezās pieglaimīgās balss virzienā un ieraudzīja sev līdzās nevainojami ģērbtu vīrieti smēķējam zīmuļslaidu cigareti.

«Es esmu Alekss Kraistoss, galvenais finansu ierēdnis. Esiet sveicināts Roklendā! Ja es kaut kādi varētu palīdzēt jums uzsākt savu darbību šeit, droši dariet man to zināmu.» Vīra mute savilkās vēsā saharīna smaidā, kas nekādi neiespaidoja pārējo viņa sejas daļu.

Maks paspieda tikpat vēso roku. «Es ņemšu to vērā. Patlaban Donalds Stjuarts vareni nopūlas ar manis akli- matizēšanu.»

Kraistoss izvairīgi kaut ko norūca, un izskatījās, ka viņš vēlas aizslīdēt uz savu krēslu blakus Edam Hārgrīvām. Maks ieņēma vietu galda vidū un paraudzījās apkārt.

Valdes telpā bija jūtams jaunās vadības iespaids. Pazoles mīksti amortizējās biezajā, rožaini tonētajā paklājā, kas stiepās pāri visam grīdas laukumam. Divdesmit pēdu lielais konferenču galds izkārtoja klātesošos kā futbola laukumā. Muzejam raksturīgi gaismas ķermeņi deva netiešu mīkstu gaismu divām pie sienas pakarinātām lieliz- mēra abstraktām eļļas gleznām. Šāda telpa nebūtu darījusi kaunu nevienai no 500 veiksmīgākajām kompānijām. Šeit bija zooloģiskais dārzs, kas cīnījās, lai aizsargātu apdraudētas, izmirstošas sugas; šāds salīdzinājums nedeva mieru.

Valdes komitejas priekšsēdētājs Hiltons Louks no- kremšļojās, gatavodamies vēstīt, ka sēde sākas. Maks aplaida skatienu sēdes dalībniekiem. Hārgrīvs apsēdās starp Louku un Kraistosu. Stjuarts atradās galda viņā galā kopā ar dažādiem nepazīstamiem cilvēkiem, kuri vēl ietilpa septiņpadsmit biedru komitejā. Sēdēdama tieši aiz Hārgrīva, Klēra sāka lasīt iepriekšējās sēdes protokolu. Kad vina beidza, Hiltons Louks būrās cauri lielam žūk- snim dzeltenu dokumentu, pie viena izdarot uz malām atzīmes.

Louks atgādināja pamatīgu darbarūķi. Viņš pavisam neizskatījās pēc tāda, kas varētu uzšūpoties augstākajā izpildu postenī pilsētas Pirmajā Depozītu bankā. Raugoties uz viņu, Maks nespēja iztēloties Louku par smagsva- ra cīnītāju Roklendas finansu sfērā. Šajā postenī gandrīz ar politiku vien bija jānoņemas. Uzaicinājums viņam ieņemt priekšsēdētāja vietu zoodārza valdē, tipiskā goda 3* 35 postenī bez kādas finansiālas nozīmes, būtu varējis palīdzēt viņam kļūt par biedru lauku klubā, bet ne jau par izpilddirektoru pilsētas lielākajā bankā. Pat tik mazā pilsētā kā Roklendā. Labi, var jau būt, ka Louks patlaban dara kaut ko sevišķi svarīgu, bet es vienkārši kļūstu vecs un cinisks, Makintairs teica pats sev. Viņš piespieda sevi atkal sekot sēdes norisei.

Klēra beidza lasīt iepriekšējās sēdes protokolu un pacēla skatienu. Tas sastapās ar viņa acīm. Maks vērās tumšajās zīlītēs, kuras ietvēra samtains, silts brūnums. Tad viņš pievērsās Aleksam Kraistosam, kurš sāka iztirzāt zoodārza finansiālo stāvokli. Maks ieskatījās Klēras izdalītajā ienākumu un izdevumu deklarācijas kopijā. Tas turpinājās lappusi aiz lappuses, un viņam bija jāatzīst, ka tas bija visdetalizētāk izstrādātais ziņojums, ar kādu viņam jebkad nācies saskarties. Kraistoss acīmredzot pārzināja savu darbu. Maks pārlūkoja statistiku par medicīnisko aprūpi, pārvaldes budžeta apkopojošos rādītājus un apgrozībā esošos fondus.

Iepazinies ar pusi no bilances, Maks nodomāja, ka tur noteikti jābūt drukas kļūdai. Zem aktīviem bija tik liels skaitlis, ka tam burtiski nebija lappusē vietas. Viņš izlasīja to otrreiz, tad trešoreiz. Pacēla skatienu pret Stjuartu. Izskatījās, ka administrators ar izbrīnu veras tajā pašā lappusē.

Pēkšņa apjausma nāca pār viņu kā zibens spēriens, izskaidrojums bija saistīts ar H. L. Hārgrīva īpašumu. Maks bija dzirdējis, ka iepriekšējais direktors testamentā novēlējis zoodārzam lielu summu, bet līdz šim nebija zinājis, tieši kādu summu. Jāatzīst, ka viņš nekad neviena zoodārza atskaišu ailēs nebija redzējis tik daudz nuļļu.

Vecais labais Hārgrīvs, viņš nodomāja. Ieguldījis naudu savu principu auglībai.

Mārketinga vadītājs bija sācis ziņojumu par savas nodaļas darbu. Zoodārzā bija ieplānots ģimeņu vakars, kura galvenais uzdevums bija tautas izglītošana dzīvās dabas aizsardzībā. Vēl šomēnes Bostonas simfoniskais orķestris amfiteātrī sniegs speciālu koncertu krēslas stundās. Biļetes bija pārdotas jau nedēļām iepriekš.

Sēde ieguva saturīgumu, kad saimnieciskās nodaļas vadītājs Kītings ziņoja par pabeigtajiem projektiem. Jaunais veterinārās ķirurģijas iekārtas komplekts bija uzstādīts un tiks nākamajā mēnesī nodots ekspluatācijā. Mou- houka ezera izrakšana Ziemeļamerikas aļņu ekspozīcijai Ziemeļamerikas mītņu zarā bija jāveic līdz oktobra sākumam tā, lai jauneklīgo tēviņu Bogartu varētu pirms ziemas sākuma ievietot viņa pastāvīgajā miteklī. Kītings turpināja zemā, dūcošā balsī.

Telpa piesmaka, un sēdes dalībnieki nemierīgi grozījās savos krēslos. Izskatījās, ka vienīgi Kraistosu tas neietekmēja. Maka uzmanība atkal atslāba. Apsprieda citus uz finansu gada plānu pretendējošus projektus, no kuriem lielāko tiesu pirms savas nāves bija aizsācis H. L. Hārgrīvs. Maks skatījās laukā pa logu. Sāpes viņa kreisajos deniņos bija pārveidojušās pulsējošos dūrienos. Viņa uzmanību piesaistīja putnu mājas pieminēšana.

«Kā jums zināms no Edvarda ziņojuma,» Kītings teica, pamādams pret Hārgrīvu, «putnu mājas projekts ir ticis iesaldēts. Tagad varam gaidīt, kad atvedīs haizivju apskates rezervuāru.»

«Uz cik ilgu laiku iesaldēts?»

Sēdes dalībnieki pagriezās, lai paskatītos uz Donaldu

Stjuartu. Kītings, juzdamies neaizsargāts, uzmeta skatienu Hārgrīvam.

«Tik ilgi, kamēr būs rasts pietiekams finansiāls pamats,» Hārgrīvs atbildēja, ritmiski piesitot pie galda virsmas ar pildspalvu.

«Tātad nekādas skaidrības?»

«Tā tas ir.» Hārgrīvs deva zīmi Kītingam turpināt.

«Jūs man gribat sacīt,» Stjuarts teica, pašķirot atpakaļ lappuses līdz bilances lapai, «ka mēs saņemam tik milzīgu dāvinājumu — viņa pirksts dūrās papīrā, «bet projekts, pie kura gadu strādāts, tagad tiek izmests?»

Hārgrīva seja bija kļuvusi stinga. Kraistoss atgāza savu krēslu atpakaļ uz divām kājām un aizdedza nākamo cigareti. Kītings pievērsa uzmanību mikroskopiskam traipam uz savas kaklasaites. Šķita, ka pārējie sēž, elpu aizturējuši.

Stjuarts gaidīja, nenovērsdamies un nikni raugoties pār galdu Hārgrīvā.

«Iepriekšējais direktors, ē, pieņēma daudzus lēmumus, kas neiekļaujas veiksmīga finansu plāna sastādīšanā. Mans darbs… mūsu darbs,» viņš pavērsās pret Kraistosu, kas vēroja savas cigaretes degli, «ir padarīt šo kuģi peldētspējīgu. Tas nozīmē dažu projektu nolikšanu malā, mūsu finansu maksimālu izmantošanu un pārkārtošanu. Pēc jaunas putnu mājas nav ne vajadzības, ne nepieciešamības.»

«Un es pieņemu, ka simt piecdesmit tūkstoši Izpildu orgāna telpu labiekārtošanai jau nu ir atrasti?» Stjuarts uzsvieda ziņojumu galda vidū.

Maks pavērās uz pārējiem. Lielākā daļa pēkšņi bija jutuši nepieciešamību pēc kaut kā rakņāties savās mapēs, žakešu kabatās, visur citur. Neviens nepacēla skatienu. Ar nenosakāmu izteiksmi sejā Kraistoss nopurināja cigareti pelnutrauka virzienā.

Stjuarts lēni aplaida skatienu telpai. Viņa un Maka acis sastapās, un šī skatienu mija vēstīja, ka Maks zina, ko Stjuarts domā. Hārgrīvs bija visus šos cilvēkus perfekti ielocījis savā bikšu kabatā, visus sešpadsmit komitejas locekļus. Nē, jārunā par piecpadsmit.

Stjuarts lēnām, ar nicinājuma pilnu sejas izteiksmi, cēlās augšā no sava krēsla un lieliem soļiem atstāja telpu. Biezais paklājs apslāpēja skaņu, kad aizcirtās smagās sarkankoka durvis.

3. nodala

Sarkangalvas lēlis bezspēcīgi cīnījās ar lielo roku, kura maigi, bet neatlaidīgi aizturēja viņu. Jaunatvestais putns bija ielidojis stikla skatlogā tūlīt pēc ielaišanas zoodārza lielajā putnu sprostā; tā bieži notika ar nervozajiem eksotiskajiem putniem. Maks pārbaudīja, vai tas nav ievainots.

Viņš pacēla putna spārnu, meklēdams lūzuma pazīmes. Putniņš satvēra tuvāko uzbrūkošo pirkstu un spieda to ar savu melno knābi no visa spēka. Maks saprata, ka tas cenšas izrādīt vislielāko sašutumu. Vīrs pasmīnēja.

«Neuztraucies, puis, pēc minūtes viss būs cauri.» Viņš maigi vilka ar pirkstu pa putna spilgti sarkano galviņu, kamēr tas dusmīgi raudzījās viņā. Šis putns, kaut arī audzis nebrīvē, bija tikpat nepieradināts, kā viņa savvaļas radinieki. /

Maks pārbaudīja putna divpadsmit collas garās astes spalvas, neņemdams vērā pacienta skaļos protestus. Apmierināts, ka nav citu bojājumu bez zaudētā apspalvojuma, Maks ielaida putnu atpakaļ šaurajā būrītī.

«Viņam viss kārtībā, tikai vietām mazliet paplucinātas spalvas. Es nedomāju, ka viņa dāmas to ievēros,» Maks teica putnu kopējam. «Tie skatlogi tūlīt pilnībā jānopūš ar Bon Ami. Pēc divām dienām noslaukiet dažas svītras. Tad piektdien notīriet pusi. Atstājiet tā, kamēr viņi pilnīgi pieradīs. Labi, ka viņš nesalauza knābi.» Kopējs pamāja, aiznesdams būri.

Beidzis darboties putnu sprostā, Maks vadīja veterinārmedicīnas mašīnu uz nodaļu, lai pārskatītu pagājušās nakts ierakstus. Tā bija pirmā Siennas nepārtrauktas filmēšanas nakts, un viņam ļoti gribējās redzēt, kā viņai klājies.

Videokameras gan gorillu, gan vilku zonās bija uzmontētas uz stacionāriem trijkājiem grīdas līmenī. Viena melnbaltā Panasonic WV-1410 kamera bija vērsta tieši uz gorillas Mollijas krātiņu. Viņas divdesmit reiz piecpadsmit pēdu lielo nakts krātiņu pilnībā apgaismoja četri 150 vatu prožektori. Tie deva pietiekoši daudz gaismas, lai saskatītu jebkuru dzīvības zīmi. Vēlāk tie pat varētu noderēt, filmējot dzemdības.

Siennai vajadzēja mazāk gaismas. Maks bija pasūtījis Panasonic WV-1550 kameru ar vienu 60 vatu spuldzi reflektorā. Spuldze bija pagriezta tā, lai gaisma atstarotos no vilku atveseļošanās telpas griestiem un radītu maigāku, mazāk traucējošu atmosfēru.

Abas kameras bija savienotas ar videomagnetofoniem, kuri ierakstīja visu dežūras laikā notiekošo. Katra stunda un pusstunda bija atzīmētas uz lentes.

Nakts dežuranti vēroja ekrānus, atzīmēdami katru neparastu uzvedību. Vēlāk Maks gribēja uzstādīt distances vadības pulti, palielinātājas lēcas un mikrofonu.

Maks patina lenti atpakaļ uz pagājušās naktsmaiņas sākumu. Mollija gulēja un vēlāk mierīgi spēlējās ar kokvilnas auduma gabalu, ko izmantoja arī kā guļvietu. Maks gribēja laikus pamanīt Mollijas dzemdību sākumu, jo viņas pēdējais mazulis bija nomiris dažu stundu laikā pēc piedzimšanas — no smagas salmonelozes. Viss likās kā parasti. Viņš divreiz pārbaudīja savus aprēķinus par dzemdību datumu. Tās varēja sākties jebkurā brīdī.

Pēc tam viņš ielika magnetofonā Siennas filmu. Ekrāns iemirgojās, tad parādīja vilcēni speram dažus soļus pa mazo krātiņu. Viņas ievainotā pakaļkāja bezpalīdzīgi nokarājās. Viņa centās nepieskarties grīdai. Pieskaršanās būtu pirmā svarīgā atlabšanas pazīme. Varētu paiet vēl vairākas nedēļas, līdz kāja sāks atveseļoties.

Pašlaik viņš bija norūpējies par draudīga izskata trīs collas garu plēstu brūci mazliet virs viņas kreisās acs. Tā bija iztīrīta un aizšūta, bet malās sākusi sulot. No filmas bija grūti noteikt, vai tie ir tikai parasti izdalījumi vai infekcijas sākums. Makam vajadzēja to apskatīt tuvāk. Atkal viņš sadūrās ar nepieciešamību izmeklēt no tālienes. Viņš aptaustīja savas ribas, kuras vēl sāpēja pēc vakardienas sadursmes ar Šebu, un noraidīja jebkuru domu par personisku sastapšanos ar vilcēni. Viņu vajadzētu iemidzināt, taču dažu pēdējo nedēļu laikā viņa jau bija saņēmusi ļoti lielu anestēzijas devu. Maks atzīmēja, ka brūce vēlāk jāapskata vēlreiz.

Pēc desmit minūtēm viņš apturēja mašīnu pie betona cietokšņa, kurā ziemas mēnešos izmitināja biezādaiņus un gaļēdājus. Bobijam, sešus gadus vecam Āfrikas zilonim, vajadzēja apskatīt pēdu, kas bija ievainota pret krātiņa cementa grīdu.

Sasniedzis slimnieku zonu, Maks apstājās un apskatīja jauno dzīvnieku. Bobija milzīgās ausis, skaidra viņa Āfrikas izcelsmes pazīme, viegli šūpojās pie katras kustības. Šajā vecumā draudzīgais un simpātiskais Bobijs drīz izaugs par sešas tonnas smagu nemierīgas, ziņkārīgas tēviņa enerģijas blāķi. Pārošanās laikā neprognozējamās uzvedības un milzīgā spēka dēļ Amerikas zoodārzos tur tikai dažus šo ziloņu tēviņus. Koko, Roklendas pieaugušais Āfrikas zilonis, ne reizi vien bija licis kopējiem sevi respektēt.

Maks atvēra savu ārsta somu un notupās blakus krātiņa stieņiem, lai tuvāk apskatītu ievainojumu.

Klausot viņa komandām, Bobijam būtu jāpalīdz noturēt pēdu paceltu Makam vajadzīgajā stāvoklī.

Ap stūri iznāca Dekers, turēdams plecā milzīgu siena klēpi. «Palīdzēsiet tikt galā ar šo puisi?» Maks vaicāja. Dekers nolika astoņdesmit mārciņas smago nesamo zemē tā, it kā tas būtu maisiņš ar produktiem, un noņēma no sienas kēksi.

Kopējs uzmanīgi ielika āķa trulo galu ziloņa lielajā ausī. Viņš deva zilonim komandu pacelt pēdu. Bobijs pavēcināja ausis un joprojām stāvēja ar visām četrām kājām uz zemes. Dekers atkārtoja komandu skaļāk. Par atbildi jaunais zilonis vēlreiz noplivināja ausis. Maks nolieca galvu un centās apslēpt smīnu.

Dekers pasniedzās pēc otra ķekša un pielika to ziloņa kājai. Parāvis aiz auss, kopējs nodārdināja komandu, kas dobji atbalsojās milzīgajā ēkā. Bobijs tūlīt kā cirkā pacēla snuķi.

«Viņš jūs ir sapratis, Deker.»

«Jā, šie puiši Serengeti nacionālajā parkā prot visādus trikus, un viņš tēlo mulki.»

«Esmu dzirdējis, ka jūs bijāt gids Kenijā. Kā jūs tur nokļuvāt?»

Bobijs beidzot piekrita sadarboties un pacēla pēdu. Maks paņēma lielu nazi un sāka atdalīt ādas driskas no saplaisājušās pēdas pamatnes.

Dekers paraustīja plecus. «Viens puisis piedāvāja man darbu, un es to pieņēmu.»

«Tā pēdējā ekskursija droši vien bija draņķīga.» Maks skatījās augšup uz drukno kopēju. 200 mārciņas smagais un sešas pēdas garais Maks sevi uzskatīja par liela auguma vīru, bet salīdzinājumā ar Dekeru viņš likās vājš. Dekers bija masīvs, muskuļots un izskatījās pieradis par sevi rūpēties.

«Nāve, dzīvība… tā tas galu galā ir visur,» Dekers atbildēja, «jūs beidzāt?»

Maks apzieda brūci ar kopertoksu un pamāja. Viņš noskatījās uz Dekeru, kurš veda ziloni ārā pa krātiņa divpadsmitpēdu durvīm, kā uz zelta meklētāju. Nevarēja teikt, ka Dekers būtu nelaipns, bet no viņa nevarēja arī gaidīt siltu un draudzīgu izturēšanos.

Maks nevarēja iedomāties sevi Āfrikā jūdzēm tālu no apdzīvotām vietām ar Dekeru kā vienīgo sarunu biedru.

Viņš nomirtu no klusēšanas.Dekers bija kā tie vīri, kurus viņš bija sastapis visā pasaulē, dzīvojam nomaļus no sabiedrības. Vīri bez piesaistes. Vīri, kuriem ir tikai tagadne, bez pagātnes, bez nākotnes.

* * *

Hārgrīvs tikko bija pabeidzis formalitātes naudas pārskaitīšanai brīvajā rēķinā, kad viņa kabineta durvis atsprāga ar tādu spēku, ka atlēca no sienas, rokturim atstājot pēdas jaunajā zāles zaļajā tapsējumā. Durvīs stāvēja Stjuarts, draudīgi vicinādams saburzītu zīmīti.

«Velns parāvis, Hārgrīv, kas tas ir? Visi lēmumi par budžetu jāapstiprina direktoram un galvenajam finansistam. Tu ierobežo manu darbu?»

Hārgrīvs lēnām noņēma brilles. «Neuztraucies. Es nedomāju ierobežot tavu darbu. Vienkārši zoodārzs būtu vieglāk pārvaldāms, ja finansiālos lēmumus pieņemtu cilvēki, kas zina kopainu.» Hārgrīvs pūlējās izskatīties pašpārliecināts. Stjuarts vienmēr padarīja viņu nervozu. «Tas ir plašs bizness. Zoodārza ienākumi ir vairāk nekā trīs miljoni dolāru gadā, tā nav cāļu barība, ko varētu izšķiest bez domāšanas. Dzīvnieki un mūsu personāls ir atkarīgi no mūsu spējas nodrošināt dārza uzturēšanu, kas ir ļoti dārga. Es ne tikai cenšos saglabāt dārza tagadējo stāvokli, bet gribu to uzlabot.»

Tas skanēja labi, pat finansiāli atbildīgi. Tieši tas, ko Hārgrīvam kā direktoram vajadzētu darīt. Un direktors zināja, ka jebkurš cits Stjuarta vietā to būtu norijis. Hārgrīvs grozīja dimanta gredzenu ap pirkstu. «Tagad, ja tu gribi runāt par to saprātīgi, nāc iekšā un aizver durvis.» Viņš piespiestā nevērībā pamāja uz vienu no atzveltņiem.

«Ļoti skaisti. Tā tas ir, Edvard… Bet es zinu, ka tu taisies kaut ko darīt, un tu labāk zini, draudziņ, es esmu pret to,» Stjuarts teica caur sakostiem zobiem, pagriezās uz papēža un izslāja no kabineta.

Klēra pie konipjūtera izlikās iegrimusi darbā, kamēr Stjuarts pagāja garām. Hārgrīvs dziļi ieelpoja un noslaucīja sasvīdušās plaukstas kabatlakatā.

Maks izvēlējās īsāko ceļu pa pazemes tuneli, kurš savienoja biezādaiņu un gaļēdāju mītnes. Gaitenis, kuru galvenokārt lietoja aukstajās Jaunanglijas ziemās, pārējos gadalaikos bija piemētāts un netīrs. Viņš laipoja cauri šim juceklim.

Šodien bija paredzēta tikai viena operācija, bet Maks bija centies to atlikt, cik ilgi iespējams. Viņa pacients bija dzīvnieks ar vissliktāko slavu zoodārzā, Djūks, 600 mārciņas smags Sibīrijas tīģeris.

Djūku respektēja visi kopēji. Liels, nervozs, agresīvs, viņš bija vienīgais dzīvnieks, kura izbēgšana ātri varētu beigties ar kāda nāvi. Lai cik maz Maks bija saskāries ar šo tīģeri, viņam bija jāpiekrīt: Djūks ir spridzeklis ar laika degli.

Maks bija redzējis Slikto Zēnu, kā viņš tika dēvēts, bez pūlēm salokām ar zobiem smaga kaluma ķēdes posmu. Galu galā tas bija beidzies ar izlauztu zobu, un šodien vajadzēja izraut zoba sakni.

Nets Votermens bija ieslodzījis Djūku kaķveidīgo krātiņā. Gaidot veterinārārstu, Djūka noskaņojums nebija uzlabojies. Maks izvilka gaisa pistoli un ielādēja stobrā trankvilizatoru.

«Kur tu to rāvi?»

Maks pasmīnēja. «Tā ir labāka par šauteni. Nesatrauc viņus tik ļoti. Vairums šo puišu sajūt šauteni jūdzes attālumā. Zāles iedarbojas labāk, ja viņi to negaida.»

M 99 bija viens no visjaunākajiem trankvilizatoriem. Tas iemidzināja dažu sekunžu laikā, ar nedaudziem bla- kusefektiem.

Maks pavērsa divas pēdas garo stobru pret masīvo dzīvnieku un ar pirmo šāvienu trāpīja tam sānā. Kaķis griezās riņķī, nikni atvilcis lūpas un rādīdams nolauzto zobu. Pēc brīža tīģeris sāka lēnām slīgt zemē uz cementa grīdas. Bija vajadzīgi septiņi kopēji un Maks, lai uzliktu Djūku uz brezenta gabala un ienestu ārstēšanas zonā. Maks ātri sāka apstrādāt kaķa ilkni. Votermens pietupās pie tīģera galvas, cieši vērodams viņa elpošanu.

Izrāvis sakni, Maks beidza zobārsta darbu. Viņš palīdzēja kopējiem ievilkt ļengano dzīvnieku atpakaļ desmit kvadrātpēdas lielajā krātiņā. Djūkam vajadzētu tur palikt, līdz viņš būs pilnīgi atmodies. Maks vēlreiz pacēla gaisā bisi un nogādāja tieši mērķī zāles ar pretēju iedarbību, M 5050.

Stjuarts atzinīgi iesvilpās. «Tā tu man atgādini, ka ir bezcerīgi mēģināt ar tevi sacensties.»

Dažu sekunžu laikā Djūks piecēlās un grīļodamies stāvēja. Maks vēlreiz apbrīnoja šo abu medikamentu ātro un efektīvo iedarbību. Nogāz tos zemē un atkal piecel, kad vien vēlies, viens un divi. Maks iestūķēja bisi atpakaļ somā.

«Es gribētu pārrunāt ar tevi par sarkanajiem vilkiem, kad tev būs kāds brīdis laika, Mak.»

«Es tagad eju uz turieni apskatīt Siennu. Nāc man līdzi,» Maks atbildēja.

Abi vīri devās uz nesen paplašinātās vilku mītnes pusi. Lieli laukakmeņi, meža stādījumi un strauts iekļāvās ainavā. Stjuarts bija plānojis un veidojis vidi, mēģinot to pēc iespējas tuvināt dabiskajiem apstākļiem.

Apstāklis, ka Roklendas zoodārzā dzīvoja trīsdesmit no 160 pasaulē atlikušajiem sarkanajiem vilkiem, padarīja dārzu ļoti svarīgu to izdzīvošanai. Reiz vilki bija apdzīvojuši lielāko daļu dienvidu štatu, bet cilvēki tos bija izšāvuši līdz kritiskajai robežai, neapzinoties svarīgo lomu, kāda tiem bija ekoloģiskā līdzsvara saglabāšanā. Maks pirmoreiz uzzināja par sarkano vilku bēdīgo stāvokli 1973. gadā, kad tie tika iekļauti apdraudēto sugu sarakstā. Viņš cerēja, ka kādu dienu vilku skaits atkal būs pietiekoši liels, lai tie varētu atgriezties savvaļā. Bet cilvēkam vajadzētu būt līdzjūtīgam. Un tikmēr Stjuarts bija cīnījies, lai attīstība norisētu labvēlīgi.

«Es tikko salīdzināju zobu nospiedumus, kurus tu paņēmi no Mekes kucēniem, ar tiem, kas bija pirmajiem vilkiem pirms astoņiem gadiem.» Stjuarts likās neparasti nospiests. «Es domāju, šeit mums iet sliktāk. Pilnīgi droši, ka ir izmaiņas. Es gribu paņemt dažus nospiedumus no otra metiena.»

Maks pagriezās un atvēra Siennas iežogojuma vārtus. Administrators nelīdzinājās pats sev. «Protams. Nekādu problēmu. Es dabūšu tos zobus, tiklīdz tas būs iespējams. Kas par lietu?»

«Viss šis laiks nebrīvē ir viņus ietekmējis. Tas pats, kas ar vilkiem Ņūmeksikā. Medību trūkums izmainījis purna formu. Tas kļuvis īsāks, piemērots vairāk mājdzīvniekam. Mazāks dziļums. Mazāks platums. Salīdzinājumā ar acs dobumu. Mekes kucēniem tas jau parādījies — nedaudz, bet tomēr.»

«Un, ja vilki nespēj medīt, mēs tos nevaram izlaist savvaļā. Atkal cilvēks izraisījis zaudējumu dabai. Ko mēs varam darīt?»

«Pārtraukt vai samazināt barošanu ar gatavo suņu

barību. Dot viņiem iespēju medīt… izaicināt viņus,» Stjuarts teica.

«Kā būtu, ja mēs ienestu iekšā dažus pārvietojamus laukakmeņus un kritušus kokus? Mainīsim dekorācijas katru nedēju. Iemetīsim dažas staigājošas maltītes — pēc apmeklētāju stundām — lai viņi mācās paši sevi apgādāt. Tas nebūs alnis vai briedis, bet vismaz vini varēs mazliet pavingrināties.»

Stjuarts skatījās uztraukumā ieplestām acīm. Viņš uzsita veterināram pa plecu. «Tu esi uztvēris stilu, Makin- tair. Domā, Hārgrīvs piekritīs?»

«Tā ir medicīniska nepieciešamība,» Maks teica, draiskulīgi pasmīnēdams.

Vīri tuvojās Siennas krātiņam. «Man tiešām tuvāk jāapskata tā brūce,» Maks teica. Ievainojums izskatījās sliktāk nekā no rīta. Biezas dzeltenas strutas sūcās no apakšējā stūra tieši virs acs.

«Nekādu problēmu, nāc man līdzi.»

«Kā?»

Administrators atvēra vārtus un iegāja iekšā. Maks nogaidoši nostājās krātiņa iekšpusē, gatavs atlēkt drošībā. Vilku mātīte, lai gan ievērojami mazāka par tēviņu, tomēr varēja būt grūti pieveicams pretinieks. Septiņpadsmit pēdas smaga un sešas pēdas gara, viņa varētu ar žokļiem izdarīt apmēram 200 mārciņu lielu spiedienu uz kvadrātcollu. Pilnīgi pietiekoši, lai salauztu cilvēka roku un varbūt norautu to.

Par laimi, stāsti par vilku uzbrukumiem ir stipri pārspīlēti. Patiesībā Ziemeļamerikā nekad nav reģistrēts neviens vilka uzbrukums. Vienīgie fiksētie gadījumi ir Krievijas vilku uzbrukumi jātniekiem vai cilvēkiem zirgu pajūgos, visticamākais, ka vilki medījuši zirgus. Ir pat teorija, ka šie vilki bijuši slimi ar trakumsērgu. Tomēr ar jebkuru savvaļas dzīvnieku jābūt uzmanīgam. Un Siennas ciešais zeltainais skatiens noteikti iedvesa cienu.

Maks pārsteigts skatījās, kā Stjuarts piegāja vilcenei un notupās. Sienna, kura bija kāpusies atpakaļ, kā dara vairums vilku, kad tiem tuvojas cilvēks, lēca uz priekšu — Maks neapzināti saspringa, līdz saprata, ka tas bijis prieka lēciens. Pilnīgs, ķermeni šūpojošs, asti kūļājošs prieks. Sienna apvēlās uz muguras ar kājām gaisā, ļaudama Stjuartam pakasīt sev vēderu. Maks savu mūžu nebija redzējis tādu neapvaldītas sajūsmas izpausmi no vilka.

«Nāc šurp, Mak, viņa ļaus man turēt savu galvu pietiekoši ilgi, lai tu varētu paskatīties.»

Maks lēni tuvojās vilcenei un apskatīja brūci. Tā bija inficēta, bija vajadzīgs viss antibiotiku spektrs. Par laimi, infekcija nebija izplatījusies lejup uz acs dobumu. Abi vīri izgāja no krātiņa.

«Vai vini visi ar tevi tā?»

«Lielākā dala. Kamēr tu seko vinu likumiem, viss ir kārtībā. Protams, Toka, barvedis, nekad nepazemotos līdz tik necienīgai izpausmei, bet viņš tik un tā ir manējais.» Stjuarts notīrīja lielu ķepas nospiedumu no savas haki uniformas priekšpuses. «Ar nākošo metienu, ja mēs gribam viņus izlaist Floridā, es nedomāju tik cieši saistīties. Viņiem jāuzmanās no cilvēka. Diemžēl.»

Maks pamāja. Šķiet, vienmēr, kad saskaras cilvēks ar dzīvnieku, dzīvniekam ir ierobežotas iespējas. Ja cilvēks atrastos par sevi stiprāka plēsoņas varā, viņš varētu kaut ko iemācīties, Maks domāja.

Stjuarts aizvēra iežogojuma vārtus. Visi vārti zoodārzā bija nodrošināti vismaz ar vienu atslēgu, reizēm ar vairākām. Drošība bija galvenais bauslis, tomēr darbs zoodārzā bija loti bīstams.

«Nu, ko tu domā par mūsu mazo sēdi pie direktora?» Stjuarts jautāja.

Maks svārstījās.

«Tam putnu projektam nevajadzētu tikt iekonservētam, un es gribu par to cīnīties,» Stjuarts turpināja. Viņš skatījās Makam tieši acīs.

«Klausies, Mak, es nezinu, kas notiek, bet Hārgrīvs un Kraistoss kaut ko perina. Un es netaisos tā vienkārši sēdēt šeit. Tu esi ar mani?»

«Ko viņi perina?»

Stjuarts mīņājās no vienas kājas uz otru. «Es vēl neesmu īsti pārliecināts. Man ir aizdomas… bet man jānoskaidro dažas lietas, pirms es tās izsaku. Bet es pazīstu Hārgrīvu, un viņš vienmēr ir radījis nepatikšanas. Nu, vai tu esi ar mani vai nē?»

«Klausies, es te esmu jaunienācējs. Man nav nekādas ietekmes, īpaši attiecībās ar Hārgrīvu.» Maks aizcirta savu ārsta somu. «Es tevi atbalstu teorētiski, bet es neesmu ieinteresēts atgriezties ugunslīnijā. Man visa šī politika ir līdz kaklam. Es atnācu uz šejieni, lai tiktu prom no tās.»

«Ja es nekļūdos, tas ir vairāk nekā tikai amata iekarošana.» Stjuarts skatījās sāņus. Viņš bija manāmi noraizējies par kaut ko. «Hei, nākošnedēļ Bostonā ierodas Džeralds Darels. Negribi iet viņu paklausīties?»

Maks juta, ka vēderā viss sagriežas. Ziņu par Darelu varēja uzskatīt par likteņa dāvanu. Bija pagājuši mēneši, <• '51 kopš viņš pēdējo reizi bija dzirdējis šo vārdu. Viņš bija cerējis, ka tik drīz to atkal nedzirdēs.

«Pasaule ir maza.»

Stjuarts skatījās uz viņu.

«Maņa, ē, sieva mācījās pie viņa. Viņa zoodārzā Lamanšā, apmēram pirms desmit gadiem.»

«Sieva? Es nezināju, ka tu esi precējies.»

«Biju.» Maks norija kamolu.

«Ja viņa bijusi saistīta ar Darelu, īpaši tajā laikā, viņa droši vien ir novatore. Viņš jau pirms trīsdesmit gadiem sauca pēc palīdzības zoodārzus, lai tie piedalās dzīvnieku saglabāšanā. Visi domāja, ka viņš ir ķerts. Tagad viņi saka, ka viņam bijusi taisnība. Tavai sievai jābūt ļoti tālredzīgai.»

«Biopolitika bija viņas specialitāte. Sāra ir daudz pētījusi ietekmi uz vidi pēc dažādu organizāciju pasūtījuma.

Tā vina satika Darelu — un es satiku vinu. Es esmu palīdzējis saglabāšanas grupai pretoties kalnrūpniecības kompānijas paplašināšanai. Viņa pētīja ietekmi. Atklāja dažas diezgan nepatīkamas lietas… Bet viņa bija kā mazs terjers, pilnīgi bezpalīdzīga un vienmēr aizmirsa par briesmām, kas viņai draud.»

Stjuarts cieši vēroja viņu. «Tu izskaties pēc cilvēka, kas joprojām mīl.»

Maks dziļi ieelpoja. Pieci gadi, bet joprojām bija grūti to izskaidrot. «Es domāju, tu nekad…»

Stjuarta radiotelefons raidīja Votermena neatlaidīgu lūgumu pēc palīdzības. Zālēdāju kompleksā bija iestrēguši vārtu vērtne, un žirafe uzbruka jaunākam tēviņam. Maks un Stjuarts metās turp.

Pieaugusi žirafe var iespert ar nāvējošu spēku, kas līdzinās trīsdesmit jūdzes stundā braucošas mašīnas triecienam. Mazais žirafēns centās izvairīties no spērieniem. Atkāpdamies viņš virzījās tālāk uz treniņu laukuma stūri. Nesagaidījis palīdzību, viņš pēc dažām minūtēm būtu pilnīgi neaizsargāts. Votermens un četri citi kopēji piesardzīgi riņķoja apkārt, nespēdami nokļūt izdevīgā pozīcijā.

Maks izvilka trankvilizatora ieroci no somas un ātri sāka to pielādēt. Treniņu laukumā nebija viegli nogāzt četrpadsmit pēdas garu dzīvnieku. Ja dzīvnieks kristu nepareizā virzienā, tas varētu iekrist aizsarggrāvī, stikla paneļos vai citos dzīvniekos.

Ielādēdams zāļu patronu spēcīgajā bisē, Maks mēģināja to ievietot ligzdā. Patrona nefiksējās. Lielā žirafe metās uz priekšu, sperdama jaunajam dzīvniekam, kurš bailēs kāpās atpakaļ. Bija palikušas tikai dažas sekundes. Ar īkšķi Maks iespieda patronu stobrā. Viņš pavilka drošinātāju. Tas nekustējās.

«Tas ir iesprūdis,» viņš kliedza.

Aiz lielās žirafes parādījās Dekers. Viņš pamāja Vo- termenam pavirzīties uz priekšu. Pārējie kopēji nostājās rindā viņam blakus. Votermens divos lēcienos šķērsoja laukumu un nostājās pretī lielajam tēviņam, kamēr Dekers metās pie žirafes no otras puses.

Vicinādams žaketi virs galvas, Dekers nostājās starp abām žirafēm, kamēr mazais žirafēns spiedās pret iežogojuma sienu. Žaketes piedurkne meta lokus, skardama lielā tēviņa purnu, kamēr Dekers kliedza un vicināja roku. Votermens un citi kopēji, sekodami viņa komandai, tuvojās no mugurpuses, veidojot trokšņa un jucekļa sienu. Vecais tēviņš izbiedēts ātri kāpās atpakaļ, panikā cilādams kājas. Viņš izskrēja ārā otrā mītnes sekcijā tai pašā brīdī, kad bises drošinātājs noklikšķēja, nostādamies šaušanas gatavībā. Maks izlādēja to un riebumā iesvieda somā, kamēr kopēji iedzina mazo žirafēnu citā aplokā.

«Nolādētais šaujamais,» Maks teica Votermenam, kurš atgriezās no aploka. «Dekers parādījās tieši īstajā laikā. Tagad mums ir kovbojs.»

Votermens noslaucīja putekļu kārtu no savas nosvīdušās sejas, atstādams tumšu svītru rindu. «Vai nu viņš ir drosmīgākais vīrs, ko es pazīstu, vai arī viņam asins vietā ir ledains ūdens.» Kopējs pakratīja galvu un iegāja atpakaļ pagalmā.

Divu dienu laikā Maku divreiz bija piemeklējušas neveiksmes, un viņam tas nepatika, īpaši, kad uz spēles bija liktas dzīvības. Tiklīdz Maks pagriezās, lai ietu, ap stūri iznāca Dekers.

«Paldies par palīdzību. Tā droši vien bija nepatīkama nonemšanās.»

«Sīkums. Tikai jāzina, kā var iebaidīt.» Maks noskatījās pakaļ Dekera muskuļotajai mugurai. Tā nebija skaļa

lielība. Šis vīrs likās imūns pret bailēm.

* * *

Maks zināja, ka to vairs ilgāk nevar atlikt. Viņam bija jāpabeidz diskusija ar Hārgrīvu par vilku audzēšanas programmu. Bez direktora piekrišanas Nacionālā zooloģisko dārzu organizācija nevarēja reģistrēt nepieciešamos iesniegumus Sugu izdzīvošanas plānam.

Tomēr Maks ar nolūku izvēlējās vadītāju sanāksmes laiku.

Kad viņš ienāca kabinetā, Klēra bija pagriezusies ar muguru pret viņu, kārtodama papīru kaudzi. Viņai mugurā bija tumši zils divdaļīgs lietišķs kostīms, kas piekļāvās ķermeņa kontūrām. Žakete bija viduklī pieguloša un izbeidzās tieši uz gurnu maigā izliekuma. Viņa izskatījās pietiekoši maza, lai varētu apņemt ar rokām. Viņš domāja par to, un viņam patika šī iedoma. Klēra pagriezās.

«Nabadziņš.»

«Ko?»

«Lai ko arī tu noritu.»

Maks juta, ka nosarkst. «Ēē, Stjuarts tikko stāstīja man to joku… aizmirsti to.» Tas bija aizgājis greizi. «Boss aizņemts?» /

«Viņa nav šeit. Deldē elkoņus kaut kādā apspriedē.» Viņa paskatījās apmeklējumu grāmatā. «Es varu ierakstīt tevi rīt no rīta pirmo. Cik ilgs laiks tev nepieciešams?»

«Man jāpārrunā priekšlikums par vilku audzēšanu. Varbūt kādu pusstundu?»

Klēra pierakstīja to grāmatā, neskatoties augšup.

«Tātad tu domā palikt šeit pie mums? Šis kuģis ir diezgan nestabils.»

«Man ir laba līdzsvara izjūta.»

«Tas ir labi. Es nezinu nekā tāda, kas notiek starp Hārgrīvu un Stjuartu, nekad agrāk nav bijis…» Viņa piemetās uz galda malas, taisnie svārki garumā līdz celim pavilkās augšup, mazliet vairāk atklādami kājas. «Un kurā glābšanas laivā tu esi?»

«Glābšanas laivā?»

«Tev būs jāizvēlas glābšanas laiva, kad kuģis sāks grimt.»

«Es laikam drīzāk peldēšu tam līdzi.»

Viņa pāris sekundes cieši vēroja viņu. «Labāk uzvelc peldbikses, man ir sajūta, ka tu sāc samirkt.»

Nevis tas, ko viņa teica, bet varbūt veids, kā viņa to pateica, atgādināja Sāru. Atbildības sajūta. Savu principu aizstāvēšana. Šķēršļu pārvarēšana un nepadošanās.

Maks spēji pagriezās un devās uz durvīm vaicādams:

«Cikos rīt? Deviņos?»

Viņš negaidīja atbildi, un viņa soļi bija divreiz lielāki kā parasti.

* * *

Vēderam enerģiski signalizējot par novēloto lenču, Maks gāja uz kafetēriju, kur pārtraukuma laikā atradās vairums kopēju. Stjuarts parasti ieradās ap šo laiku, un Maks gribēja pārliecināties, ka starp viņiem nav sarežģījumu. Paņēmis standarta sendviču un bezgaršīga pun- *ša glāzi, viņš izvēlējās tālāko galdiņu un gaidīja.

Pusstundu vēlāk Makam apnika gaidīt un viņš sa- slaucīja dažas palikušās drupačas papīra salvetē. Viņš gribēja iet meklēt Stjuartu, bet zināja, ka tas ir tikai iegansts ignorēt papīru grēdas, kas gaidīja kabinetā. Samierinājies viņš pieslējās kājās.

Iegājis savā piekrautajā kabinetā, Maks atbrīvoja vietu uz galda un apsēdās, zobus griezdams — jau apnicis. Viņš sāka metodiski urbties cauri vienai medicīniskajai kartei pēc otras.

Četras stundas vēlāk viņa kājas aptvēra datētu ierakstu ķīpa. Viņš pabeidza pēdējo, izberzēja sāpošās acis un paskatījās pulkstenī. Sauli bija nomainījusi tumsa, un pusdienlaiks sen bija pienācis un aizgājis.

Maks pasniedzās pēc radiotelefona. Viss, ko viņš pašlaik gribēja, bija ledusauksts alus un liels, vidēji sakapāts bifšteks. Varbūt Stjuarts varētu viņam pievienoties.

«Deviņdesmit ceturtais astoņdesmit pirmajam. Beidzam.»

Telefons dūca. Maks atkārtoja izsaukumu. Klusums. Stjuartam jau jābūt prom.

Maks izgāja no kantora siltajā vakara gaisā.

Viņš varēja dzirdēt, kā Ziemeļamerikas zonā dzīvnieki iekārtojas gulēšanai. Siltā laikā daudzas sugas naktī atstāja gulēt ārā. Viņš apstājās, skatīdamies, kā pinkainu bizonu bars apmetas viegli noapaļotajos pakalnos, kas bija izveidoti tā, lai atgādinātu Amerikas līdzenumus. To milzīgie apveidi kā tumši silueti izcēlās pret vasarā izkaltušo zāli. Viņš varēja iedomāties pirmo ieceļotāju godbijību, redzot šos masīvos blāķus, kad tie dienas beigās ielenca viņu furgonus.

Rudens vēsmas dzītas, pār asfalta ietvi pārskrēja pāris sausas lapas. Pilnmēness ļāva skaidri redzēt bez luktura. Iebāzis savas platās plaukstas kabatās, viņš devās uz sardzes būdu pie zoodārza galvenās izejas.

Kad Maks ienāca, sargs Džefs Vinsents, lasīdams vakara laikrakstu, bija atgāzies atpakaļ uz divām krēsla kājām.

«Sveiks, dakter, atkal strādā pa nakti?»

«Stjuarts jau aizgāja?»

Džefs paskatījās kartotēku. «Nē, viņš vēl ir iekšā. Tev viņu vajag?»

«Gribēju iet pēc alus un nevarēju viņu sazvanīt.» Maks atslējās pret durvju stenderi. «Varbūt iešu paskatīties pie vilku mītnēm. Droši vien viņam sabojājies radio.»

«Es neesmu dzēris alu nedēļām ilgi. Mēģinu nomest svaru. Pat esmu sācis skriet.» Džefs smīnēja, paplikšķinādams apaļo vēderu. «Klau, vai Stjuarts nevarētu būt tajā sapulcē? Visa Attīstības kompānija satiekas galvenajā ēkā.» Viņš paskatījās sienas pulkstenī. «Sākās apmēram pirms stundas.»

Pēc visa, kas bija noticis ar Hārgrīvu, Maks zināja, ka Stjuarts būs sanāksmē. Maks devās uz administrācijas ēku. Atvēris durvis, viņš izdzirda balsis kaut kur augšstāvā. Uzkāpis pa kāpnēm, viņš ielūkojās pirmajās atvērtajās durvīs.

Pie taisnstūraina galda sēdēja Attīstības komitejas divpadsmit locekļi. Kraistoss bija teikuma vidū, ziņodams par kapitālieguldījumiem kādā projektā, ko Maks neatpazina. Hārgrīvs sēdēja viņam pretī, sakrustojis rokas, šūpodams brūnu itāliešu kurpi ar spārnveida purngalu. Hiltons Louks sēdēja tuvākdurvīm. Maks nepazina pārējos. Viens krēsls galda tālākajā galā bija tukšs.

Louks pievērsās Makam. «Dakter Makintair, vai varu jums palīdzēt?» viņš čukstēja.

«Atvainojiet, es meklēju Donaldu Stjuartu,» Maks pieliecies atčukstēja.

«Nav rādījies. Esmu pārsteigts. Bet, ja viņš atnāks, es pateikšu, ka jūs viņu meklējāt.»

Maks pamāja un atkāpās no durvīm. Tas bija dīvaini. Stjuarts teica, ka domā cīnīties ar Hārgrīvu par lidotājputnu projektu — un šī komiteja bija komandpunkts un kaujas lauks kopā. Maks paskatījās pulkstenī. Bija deviņi vakarā.

Apmulsis viņš izgāja no ēkas un devās uz automašīnu stāvvietas pusi. Kaut kas viesa viņā grūtsirdību. Kaut kas vairāk nekā vienkārši tukšs vēders. Stjuarts nevarēja nokavēt šo sapulci. Viņš bija tāds vīrs, kurš būtu gājis, pat ja viņam nevajadzētu iet.

Maks pārdomāja un gāja atpakaļ uz Ziemeļamerikas zonas tālāko daļu. Šajā virzienā ejot, viņš varēja nonākt vilku iežogojuma aizmugurē. Ja Stjuarts rīkotos tā, it kā gribētu būt viens, Maks varētu aiziet nepamanīts.

Viņš bija pusceļā, kad priekšā no tumsas izlauzās skaņa. Zema, vibrējoša, tā pastiprinājās un izplatījās, un saplūda ar citām, paceļoties dīvainā crcscendo, kas palika vakara debesīs.

Matiņi uz viņa skausta saslējās, kamēr kaut kas gandrīz fiziski sajūtams kā ar roku sāka spiest viņa krūšu kurvi. Viņš pazina šo sajūtu. Maks metās skriet, kamēr vilki turpināja savu dīvaino un spokaino dziesmu.

Kad Maks palēnināja gaitu, skriedams apkārt aptumšotā vilku iežogojuma tālākajam galam, viņš varēja dzirdēt mītnes iekšpusē kustību, aktīvas vilku gaudas, pārāk aktīvas. Sasniedzis ieejas vārtus, Maks cieši lūkojās mežainajā aplokā. Viņš izzvejoja kabatas lukturīti no mu- gurkabatas un iespīdināja gaismu krātiņā.

Divas no mazākajām vilcenēm atradās tieši pie ieejas. Viņas bija manāmi uzbudinātas, griezās riņķī, atņirgušas šauras, mirdzoši baltu zobu rindas.

Maks skrēja tālāk pa ceļu, mēness apgaismoja visu sastingušā sudrabā. Viņa sirds sitās, trūka elpas. Laizdams gaismas staru pār galveno skatlaukumu, viņš beidzot pamanīja Toku, vilku barvedi, kurš stāvēja saspringtā uzmanībā. Maks bija atradis skaņas avotu.

Sākumā viņš domāja, ka vilks brīdina pārējos par viņa ierašanos, bet tad saprata, ka Toka viņu nav pat pamanījis vai arī nenem vērā.

Lielais tēviņš pacēla melno purnu pret debesīm, un skaņa pieauga, izplatījās no viņa atvērtās mutes. Maks nekad iepriekš nebija to dzirdējis, ne savvaļā, ne nebrīvē. Pārējie mierīgi stāvēja un pievienojās raudām.

Bailes satvēra Maku ar ledainām rokām. Mirklīgs atmiņas uzplaiksnījums, Sāras ārsts, kurš lēni iznāk no operāciju zāles. Viņš zināja tagad, kā bija zinājis tad, ka kaut kas ir slikti, briesmīgi slikti.

Toka, redzēdams Maku, pavirzījās malā, viņa zeltainās acis atstaroja luktura gaismu. Pārējie vilki kā ēnas pazuda krūmājā. Toka paspēra divus soļus uz priekšu un nostājās pie gara tumša plankuma zemē. Vilks pacēla savu vientuļo balsi spokainā monologā.

Stikla vitrīnas priekšā neveiklā pozā gulēja Stjuarts ar seju uz leju un stiklu tīrāmā šķīduma spaini blakus. Maks metās pie žoga, aizmirsis par briesmām, militārā manierē pārrāpās pāri. Toka pievienojās pārējiem krūmājā un cieši vēroja lielā auguma veterinārārstu.

Satvēris Stjuartu aiz pleca, Maks uzmanīgi apgrieza viņu. Loga tīrāmais izkrita no administratora plastmasas cimdā tērptās labās rokas. Stjuarta sakropļotais asiņainais apakšdelms nokarājās pāri viņa krūtīm, pasvītrodams dziļo caurumu vietā, kur reiz bija'bijusi rīkle. Vīnsarka- nas asinis lēni sūcās noblietētajā zemē.

Sataustījis radiotelefonu pie jostas, Maks raidīja trauksmes signālu nepārvarami drebošā balsī. Atsaucās izbiedēta Džefa Vinsenta balss.

Maks pastiepa roku un noslaucīja asins traipu no mirušā vīra vaiga. Sēdēdams zemē blakus savam draugam, viņš satvēra galvu rokās un gaidīja palīdzību.

Maks satriekts skatījās, kā policisti drūzmējas apstādījumos. Prožektori padarīja vīrus bālus un sirreālus sastingušajā spožumā. Maks tikko bija spējis aizstreipuļot līdz svirām, lai nolaistu atdalošos vārtus, kuri izveidoja divdesmit reiz četrdesmit pēdas lielu laukumiņu pie ieejas, efektīvi norobežojot vilkus no izmeklēšanas vietas.

Kirbijs pamāja pārim uniformētu virsnieku. Stāvēdams ārpusē, Votermens klusi runāja ar pārējiem. Maks nekustīgi sēdēja uz viena no soliem pie stikla skatloga.

Stjuarts gulēja tieši otrā pusē uz melnas plastmasas loksnes, kamēr medicīnas eksperts izrīkoja ķermeņa pārvietošanu. Maza asins straumīte bija notecējusi pa Stjuarta kreiso roku no pakavveidīgu nevainojamu zobu nospieduma, plūstot pāri plastmasas cimda aprocei, pāri tā plānajam pūdera pārklājumam, un lejup starp trešo un ceturto pirkstu. Asinis bija izveidojušas putekļos nelielu rinki.

Zibspuldzes uzliesmojums pāršķēla nakti. Maks jutās tā, it kā tikai daļēji atrastos šeit, citu, lielāku daļu atstājis pārtrauktā rosībā miljons jūdžu attālumā. Viņš truli skatījās uz administratora ķermeni.

«Jūs kaut ko aiztikāt, dakter?» medicīnas eksperts jautāja, kopā ar Kirbiju pienākdams tuvāk.

«Es apgriezu viņu… kad atradu. Viņš bija jau miris.»

«Ar seju lejup?»

«Ko? O, jā,» Maks atbildēja, vilkdams drebošu roku caur matiem. «Turēja logu tīrāmo. Droši vien bija tīrījis stiklu. Tas vēl bija mitrs, kad es atnācu.» Maks gribēja piecelties, bet neuzticējās savām kājām. «Es vairāk neko neesmu aizticis — o, es nolaidu sadalošos vārtus un ieslēdzu nakts prožektorus.»

«Kāpēc misters Stjuarts bija uzvilcis ķirurga cimdus?»

«Tā mēs parasti darām. Mēs tos valkājam, gatavojot barību, tīrot iekārtu, visādas citas lietas. Mēs strādājam ar stipriem dezinfekcijas līdzekļiem,» viņš mehāniski atbildēja.

Medicīnas eksperts ierakstīja savā blokā dažas piezīmes, pamāja un atgriezās pie saviem asistentiem.

«Tas ir viss?» Kirbijs jautāja.

«Tas ir viss, ko es jums varu pateikt.»

«Administrators mazgāja logus?» Kirbijs jautāja ar neticības pieskaņu balsī.

«Viņš stundām ilgi mēdza šeit darboties. Viņš varēja pat iztīrīt mazmājiņu — viņš bija tāds cilvēks.» Pēkšņi kaklā iespiedās kamols. Maks ar grūtībām norija siekalas. No kamola nevarēja atbrīvoties.

Pār Kirbija plecu viņš skatījās, kā medicīnas eksperts uzmanīgi novelk no ķermeņa plastmasas ķirurga cimdus. Viņš piesardzīgi turēja katru cimdu. Asistents atvēra maisiņu, un cimdi tika uzmanīgi tajā iemesti. No maisiņa pacēlās cimdu pūdera mākonītis, pirms to aizzīmogoja. Eksperts noslaucīja rokas savu melno bikšu starā un ielika stiklu tīrāmo citā maisiņā. Maks aizgriezās, kamēr asistenti uzcēla Stjuarta ķermeni uz morga nestuvēm.

«Izskatās, ka nokoduši roku, kas viņus baro, vai ne?» Kirbijs teica.

«Kas?»

«Vilki. Likteņa ironija, vai ne?»

«Ko jūs sakāt, Kirbij?»

«Tas ir skaidrs. Vilki nogalināja viņu, kamēr viņš iekšā tīrīja. Un tas, dakter, padara viņus manās acīs par slepkavām.» Kaut kas pavīdēja detektīva neizteiksmīgo pelēko acu dziļumā.

Maks neuzskatīja sevi par agresīvu. Viņš pilnīgi varēja pār sevi valdīt, tas bija pārbaudīts, bet viņš nekad nemeklēja nepatikšanas. Tomēr kaut kas tieši šobrīd radīja Makā vēlēšanos satvert Kirbija mīksto, gļēvo kaklu. Tieši tur, kur biezā ādas kārta liecās pāri policista nestēr- ķelētajai apkaklītei. Satvert to — ar abām rokām, cieši.

Maks piecēlās. «Jūs esat stulbenis, Kirbij. Pilnīgi aplam. Ja jūs domājat, ka šiem vilkiem ir kāds sakars ar Stjuarta nāvi. — Viņš bija viņu vadonis. Viņi nekad neuzbrūk savam barvedim. Nekādā zinā.»

«O, tad cilvēks atstājis tās zobu pēdas uz upura kakla un pēc tam pārkodis viņam rīkli?»

«Es… es nezinu. Bet es zinu, ka vilki neuzbrūk savam vadonim. Un viņi reti uzbrūk cilvēkiem vispār, pat savvaļā. Ja vien nav traki. Kaut kas šeit vienkārši nesaskan.» Maks paberza roku pret dienā izaugušajiem tumšajiem bārdas rugājiem.

«Ja jūs esat tik pārliecināts, tad atbildiet, lūk, ko, dakter Makintair. Kā jūs izskaidrosiet asinis uz tā lielā vilka krūtīm?» Kirbijs norādīja cauri iežogojumam.

Uz Tokas purna un krūtīm pat šajā apgaismojumā nepārprotami bija saskatāmas asinis. Maks stāvēja apdullinošā klusumā.

Izvilcis piezīmju grāmatiņu, Kirbijs izdarīja dažas atzīmes. «Protams, mēs nevaram droši zināt, kurš tieši viņam uzbrucis, varbūt tas noticis pēc kopēja nodoma.» Kirbijs nosprauslājās. «Man šorīt būs jāizņem tiesas orderis. Kā to lielo sauc?»

Maks klausījās tikai pa pusei. «Kuru?… ā,Toka. Tiesas orderis? Kāpēc?»

«Lai aizvāktu viņus. Likums paredz, ka pat zooloģiskajos dārzos nedrīkst turēt dzīvniekus, kas tiek uzskatīti par nekontrolējami bīstamiem. Jūs droši vien spēsiet nolemt, kā gribat to darīt?»

Maku pārņēma svelmains niknums. Viņš paspēra soli pretī policistam, līdz viņa seja atradās dažu collu attālumā no otra vīrieša. Viņa kakla abās pusēs izspiedās vēnas, kamēr viņš cīnījās ar vēlēšanos sagrābt detektīvu. «Klausieties, Kirbij. Es netaisos likvidēt šos vilkus. Ne jūsu, ne tiesas dēļ. Sapratāt? Viņi to nav izdarījuši, tā viņi nerīkojas. Es pazīstu vilkus. Tā ir mana specialitāte. Stjuarts te staigāja iekšā un ārā, kad gribēja, simtām reižu.»

Policists mazliet pavirzījās atpakaļ. Veterinārs bija pie pašas pacietības robežas. «Mierīgi, puis.»

«Pasaulē ir palicis tikai apmēram simts, un jūs gribat viņus likvidēt? Viņi nekādi neapdraud sabiedrību.»

«Klausieties, dakter, es saprotu, ka tas ir bijis trieciens. Bet mums ir darīšana ar savvaļas dzīvniekiem. Skaidrāks par skaidru — viņi ir kādu nogalinājuši. Es zināju, ka kaut kas līdzīgs notiks. Tagad tas ir noticis, un mans darbs ir to noskaidrot.» Detektīvs iebāza nobružāto piezīmju grāmatiņu savā aizmugurējā kabatā un pagriezās uz papēža. Pāri plecam viņš piebilda: «Tas ir skaidrs, Makin- tair, viņi ir slepkavas. Un es ieteikšu jūsu Direktoru padomei ķerties pie tā, pirms es saņemu tiesas rīkojumu izdarīt to vinu vietā.»

Maks juta, ka dusmu vietā nāk izmisums.

«Kirbij, pagaidiet. Pagaidiet.» Detektīvs apstājās un pagriezās atpakaļ. «Es varu to pierādīt… es varu. Bet dodiet man pāris dienu. Ja es nevarēšu, tad es viņus nobeigšu. Norunāts?»

Kirbijs cieši uzlūkoja viņu. Ilgi, neatlaidīgi, vērtējoši. Maks aizturēja elpu. Viņš nebija pārliecināts par Kirbiju. Varbūt pirms gadiem Kirbijā bijis mazliet līdzjūtības. Kamēr darbs vai kas cits nebija nogremdējis to bezjūtīgas vienaldzības gludajā glazūrā. Maks tiešām nevarēja viņu vainot; policisti nevar atjauties izjust līdzjūtību. Tas rodas darba gaitā. Bet vilku dzīvības bija atkarīgas no vienas mazas dzirksteles. «Nāciet, Kirbij…» viņš klusi teica.

Detektīvs paspēra trīs soļus uz viņa pusi un pavērsa pirkstu augšup pret Maka seju. «Ja jūsu direktori piekrīt likvidēt viņus brīvprātīgi, četrdesmit astoņu stundu laikā, tad es pagaidīšu ar tiesas ordera saņemšanu. Ja jūs nevarēsiet neko pierādīt, tad viss. Es novākšu tos parazītus pats personīgi. Skaidrs?»

Maks pamāja. Viņa ceļgali likās kā no gumijas. Viņš izstiepa roku pret policistu. «Vēl viena lieta, detektīv.» Kirbijs izskatījās nokaitināts. «Neziņojiet par Stjuarta nāvi līdz rītdienas vakaram. Dosiet man laiku?»

«Jēzus Kristus, Makintair, es esmu policists. Mans darbs ir izmeklēt šo lietu, nevis iztapt jums. Es neko nevaru atlikt.»

«Es neprasu atlikt jūsu izmeklēšanu. Tikai, nu, ja tur kaut kas slēpjas, man vajadzīgs laiks. Mēs abi gribam vienu un to pašu, Kirbij, — atrast, kas nogalinājis Stjuartu. Vai ne? Tikai neziņojiet presei — līdz rītdienai?»

Detektīvs viņu kādu minūti vēroja. «Es neko nesolu,» viņš teica un izsoļoja ārā, pamādams saviem vīriem. Uniformētie policisti turpināja rūpīgi pārmeklēt laukumu. No Kirbija izteiksmes Maks saprata, ka viņš to uzskata par laika zaudēšanu.

* *

Džefs Vinsents ienāca Attīstības komitejas sapulcē ar diviem formās tērptiem policistiem cieši blakus. Hārgrīvs apstājās pusvārdā. Visu acis pievērsās jaunajam vīrietim, kurš nervozi mīņājās durvīs. «Ko tas nozīmē, Vinsent?» «Mister Hārgrīv, noticis nelaimes gadījums.» «Vai tas nevar pagaidīt?» viņš aizkaitināti jautāja. «Rādās, ka ne. Donalds Stjuarts ir miris.» Visi vienlaicīgi ieelpoja. Hārgrīvs nometa pildspalvu. Dažas sekundes vienīgā skaņa bija Kraistosa šķiltavu čirkstona, škilot liesmu.

Hārgrīvs uz brīdi apstājās savā kabinetā, iedams lejā satikties ar policiju. Viņam bija sliktas priekšnojautas. Viņš nolika savu ādas portfeli uz atzveltnes krēsla un iededza galda lampu. Zem susināmās preses atradās viņam adresēta salocīta balta piezīmju papīra lapa. Iekšpusē viņš izlasīja: «Lauvas tiesa ir mana.»

4. nodala

Zvanīšana bija turpinājusies kādu laiku, kad beidzot Maks ar grūtībām pavēra acis pēc nemaņai līdzīgā miega. Aizmiglotām acīm viņš taustījās modinātājpulksteņa virzienā.

Viņu vajāja nenosakāmas izcelsmes izjūtas, nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, vēlēšanās atkal iegrimt pelēkajā miega mākonī bija vienīgās šīrīta domas. Maks pabāza galvu zem milzīgā spilvena. Viņš vēlējās tikai gulēt, gulēt bez pārtraukuma, ar sajūtu, kāda viņam bija bijusi pirms pamošanās. Viņa notrulinātais prāts atteicās darboties. Pazīstamas sāpju izjūtas liecināja, ka nervu šūnas varētu būt stipri vien sakairinātas. Viņš mēģināja iegremdēties atpakaļ siltajā, svētlaimīgajā bezdibenī.

Viņš tiklab bija pie apziņas, kā atrāvies no realitātes, kad pagājušās nakts šausmas gāzās pār viņu atkal ar sitienam pa saules pinumu pielīdzināmu spēku. Rīstot gaisu, viņš pārvēlās uz muguras. Bēdas un neticība izdzēsa pēdējās miega paliekas.

Stjuarts bija miris. Maks pārritinājās un cieši palūkojās pulkstenī. Tas rādīja dažas minūtes pāri 7.00. 5 . 67

Pa pusei izkritis, viņš izlīda no karaliskā platuma standarta gultas un streipuļoja uz vannas istabu. Viņš palaida karstu un spēcīgu dušas strūklu, paskatījās ātri aizmiglojošā spogulī, un bija pārsteigts. Būdams priecīgs, ka šeit nebija neviena, kas varētu redzēt viņu bārdainu un izmocītu, Maks nostenējās. Guļot vienam, tā bija vienīgā priekšrocība.

Viņš izbaudīja dušu, līdz sāka tecēt karstais ūdens. Tas noplaucēja nost netīrumus un garīgos pinekļus, tomēr netika galā ar viņa niknumu. Viņam vēl bija atlikusi stunda laika pirms tikšanās ar Hārgrīvu. Parasti viņš zoodārzā ieradās agri, lai veiktu apgaitu, bet šodien viņam vajadzēja sakārtot domas. Viņam vajadzēja pārliecināt Hārgrīvu, lai tas viņu atbalstītu pret Kirbija destruktīvo attieksmi pret vilku programmu. Šai lietā zoodārzs varētu būt cīnītājs.

Nems bija viņu pārliecinājis neticēt apstākļu sakritībai. Tas, ja kāds kaut kad atstāja nevainīguma iespaidu, iespējams, nemaz tāds nebija. Un tieši pašlaik vienīgā lieta, kurai viņš spēja noticēt, bija vilku nevainība. Šķita, ka nekā vairāk, domājot par pēdējām pāris dienām, nebija ko piebilst.

Sasodītais čūskas izdzimums — jebkurš, kurš kaut cik kustas, zinās atšķirību starp koku čūsku un nāvējošo mambu. Būtu jābūt aukstasinīgi tendenciozam, lai pieskaitītu abas čūskas pie nekaitīgām. Šāda blēdība bija tikpat iedarbīga kā spridzeklis ar laika iestādījumu.

Abi nāves gadījumi bija stipri nejaušas izcelsmes, un šāda situācija Makam sagādāja grūtības. Šie gadījumi viņā izraisīja to pašu nepatīkamo sajūtu, kādu bija izjutis vēl Saigonā tieši pirms pēdējiem bumbas tikšķiem.

Maks izrakņājās cauri kartona kastu kaudzei, kas joprojām stāvēja sakrautas visapkārt divistabu dzīvoklim. Līdz šim nebija radusies spiedoša vajadzība no tām atbrīvoties. Uzturoties citādi tukšajā virtuvē, viņš atrada Ko- fija kunga vārdā nodēvēto kafijas automātu un vientuļu kafijas kārbu. Skalojot vecu Dunkin' Donut firmas tasīti un gaidot, kamēr kafija ievelkas, viņš raudzījās apkārt. Pret absolūti baltajām sienām šā tā nevērīgi atbalstītas stāvēja gleznas, āmurs un naglas, atstāti turpat guļam uz grīdas. Tukšajā dzīvojamajā istabā kastēm piebiedrojās novecojis dīvāns. Viņš joprojām nevarēja sameklēt pat galda piederumus. Pūšot dzesēdams kafiju, Maks maisīja šķidrumu tasītē ar zīmuļa galu. Trīsreiz apdedzinādamies iemalkojis, viņš atgriezās guļamistabā, kur viss bija ņigu ņegu, un sāka ģērbties.

* * *

Kad Maks ienāca Izpildorgāna telpās, Hārgrīva durvis bija slēgtas. Makam šķita, ki telpa ir tukša, līdz viņš ievēroja pie kantora loga stāvam Klēru. Skatoties uz viņas pleciem, varēja noprast, ka Klēra raudāja. Maks pietuvojās viņai no mugurpuses.

«Viss kārtībā?»

Klēra nobrauca gar acīm ar mitru salveti. Viņa izskatījās tieši tāda, kādu Maks viņu bija iedomājies. «Es vienkārši nespēju tam noticēt. Viņš bija tik jauks puisis…» Izspiedās asaras un tērcītēm plūda lejup uz viņas zodu.

Maks aplika roku viņai ap pleciem. Viņa pagriezās, . noliecot galvu pret Maka krūtīm. Viņas ķermenis drebēja apspiestās elsās, siltās asaras sūcās cauri līdz Maka ādai.

Viņš murmināja, nerodot nekādu mierinājumu, kas varētu likt abiem justies labāk. Viņi vienkārši sev iestāstīja, ka kļuvis labāk.

Klēra pavirzījās atpakaļ un viegli uzsmaidīja. «Es nekad agrāk neesmu zaudējusi draugu.»

Maks nodūra galvu. Viņš bija zaudējis.

Balsis aiz Hārgrīva durvīm kļuva skaļākas. Klēra steidzīgi notrauca pār seju ar vēl sauso salvetes maliņu un, līdzko atvērās durvis, pakāpās atpakaļ aiz sava galda. «Jā, dakter Makintair, misters Hārgrīvs pašlaik beidz sarunu ar misteru Louku. Pēc maza brītiņa viņš pievērsīsies jums,» viņa stīvi noteica.

Hiltons Louks iznāca no kantora ar saspringtu grimasi sejā, cieši uzlūkojot Maku, kad pagāja garām. Maks varēja redzēt Hārgrīvu caur atvērtām durvīm — sēdošu aiz sava galda un ar skatu gaisā. Hārgrīvs izskatījās pat sliktāk par Klēru.

Direktors ieaicināja Maku kabinetā. «Mēs ar Hiltonu nupat apspriedām šo situāciju. Sēdieties».

Maks atlaidās ādas krēslā. Viņš paļāvās saviem instinktiem, un tie signalizēja būt pilnīgā gatavībā.

«Es šeit kopā ar policiju pavadīju nakts lielāko daļu. Situācija nav iepriecinoša. Tomēr mēs mēģināsim tai noņemt spriedzi, cik vien ātri varēsim, popularizējot, cik vien minimāli iespējams. Es domāju, ka ari policija tāpat kā mēs cenšas jo ātrāk visam pielikt punktu».

Maks sabozās brīdī, kad Hārgrīvs atsaucās uz situāciju tā, it kā Stjuarta nāve būtu tikai kāda administratīva neērtība. Viņš nolaida skatienu lejup un bija pārsteigts, ieraugot savas pirkstu locītavas baltas, roku ciešā tvērienā ap krēsla paroceni.

Maks nokrekšķinājās. «Klausieties… Eduard, vakarvakarā detektīvs Kirbijs izvirzīja prasību likvidēt vilkus — viņš pieprasīšot tiesas orderi. Mēs abi taču zinām, ka jebkura savvaļas dzīvnieku uzturēšana vienmēr saistās ar kaut kādām briesmām.»

«Protams,» Hārgrīvs viņu pārtrauca. «Bez šaubām, būtu labāk, ja zoodārzs uzturētu dzīvniekus pilnīgi patvaļīgi. Nebūtu jāvazā mūsu netīrā veļa caur tiesām. Hiltons jau ir telefoniski runājis ar otras valdes locekļiem un viņi piekrīt.»

«Kam?»

«Likvidēšanai. Es gribētu, lai jūs to uzraudzītu. Tomēr jūs vēlaties… ar injicēšanu, vai ne tā?»

Maks tikai nesapratnē raudzījās, neizdvesdams ne zilbes. Viņš sevi piespieda uztvert visu vēsi. «Mister Hārgrīv, sarkanais vilks ir apdraudēta suga. Padarīt galu astoņiem procentiem no tiem, kas mums ir šeit, zoodārzā, būtu… neiedomājami. Lielākā daļa no mūsu dzīvniekiem,» Maks pavērsās pret logu, «ir potenciāli cilvēka slepkavas. Paldies Dievam, tie ir savvaļas dzīvnieki.»

Hārgrīvs neļāva vaļu kaislībām. «Es saprotu, kāds tas būtu trieciens sugai. Tomēr man ir lielāka atbildība. Zoodārzs nav izņēmums likumam. Turklāt mums ir jādomā, kā tas ietekmēs mūsu reputāciju.»

«Tas nav nopietni — risks divkāršos mūsu apmeklētību,» Maks ciniski iebilda. «Kad leduslācis apēda rotaļu parka uzraugu, apmeklētība krasi pieauga. Ļaudīm šķita aizraujoši redzēt, kur tas bija noticis. Taču šis piemērs neder situācijai, ko mēs apspriežam. Pieņemsim, ka vilki nogalināja Stjuartu. Ja mēs tos nobeidzam tāpēc, ka viņi izturējās saskaņā ar dabas likumiem, mums tikpat labi vajadzētu padarīt galu pēdējam šeit ārā mītošajam dzīvniekam. Jebkuram radījumam piemīt mednieka instinkts, pat cilvēkam. Bet dzīvniekiem šis instinkts ir vienīgais līdzeklis, lai izdzīvotu. Un mums ir morāla atbildība aizsargāt mūsu dzīvniekus. Mēs esam tos atņēmuši savvaļai, un nu mums jākļūst par viņu sargiem. Turklāt,» viņš turpināja, «pārāk acīm redzams ir Kirbija aizspriedums attiecībā pret zoodārzu.»

«Ļoti iespaidīgi, dakter, tomēr valde jau ir apstiprinājusi akciju.»

Maks juta, ka zaudē savaldību. «Es varu pierādīt, ka vilki to neizdarīja,» viņš izgrūda. Nu bija Hārgrīva kārta raudzīties izbrīnā. «Vakarvakarā es to darīju zināmu Kirbijam. Tas, kas tur notika, nav raksturīgs bara rīcībai šādās situācijās. Manuprāt,» Maks dziļi ievilka elpu, «kaut kas cits vai kāds cits ir nogalinājis Stjuartu. Būtībā, vai Džoenas nāvē jūs nesaskatāt ko līdzīgu?»

Hārgrīvs sastinga. «Kādēļ jūs tā domājat?»

«Kaut kas šeit nav kārtībā. īpaši attiecībā uz Stjuarta nāvi. Dzīvnieka izturēšanās nav dabiska, un arī uzbrukums nav dabisks. Nekas neatbilst likumībām. Vilki medī barā. Ja bars būtu meties virsū Stjuartam, mums vajadzētu viņu atrast sīkos kumšļos un gabalos. Tā tas nebija. Tomēr man nepieciešams laiks…» Maks nepārliecinoši nobeidza.

«Jūs to varat pierādīt?» Hārgrīvs nervozi virpināja savu gredzenu apkārt pirkstam.

Maks vilcinājās. Piekrītot viņam vajadzētu staigāt kā pa naža asmeni.

«Es neesmu vēl izdarījis visus secinājumus, bet, ja man ir taisnība, tad slepkavam vajadzētu atkal nogalināt.

Atcerieties, Donalds Stjuarts bija tikai lāga zēns — nepavisam ne tāds tips, kurš iemanto nāvīgus ienaidniekus.»

Maks cieši vēroja Hārgrīvu. Ēna pārlaidās pār direktora seju. Šķita — tā paslēpās drošībā.

«Cik daudz laika jums būtu nepieciešams?»

«Kirbijs deva četrdesmit astoņas stundas.»

Hārgrīvs piecēlās un šķērsoja telpu līdz logam. Lūkojoties laukā, viņš teica: «Es gribētu nešaubīgi zināt, kas nogalināja Stjuartu.» Viņš pagriezās. Hārgrīva siluets kontrastēja pret spilgtajām debesīm, un Maks nevarēja redzēt viņa seju. «Labi, es valdi par to informēšu. Bet tas ir viss, Makintair. Un jūs ziņojiet tikai man. ja jūs divu dienu laikā neko nepierādīsiet, tad ar vilkiem ir cauri. Ne minūti ilgāk un bez jebkādiem argumentiem.»

Nomierinājies Maks pamāja ar galvu. Hārgrīvs atgriezās pie galda un nospieda pogu. «Klēra, palūdziet, lai Hiltons Louks man piezvana. Un tiklīdz parādās Kraistoss, tūlīt brīdiniet mani.»

Maks pasniedza roku direktoram. Hārgrīva roka nedaudz trīcēja. Viņš par visu to ir vairāk uztraukts nekā izrāda, izejot no kantora un aizverot aiz sevis durvis, Maks nodomāja.

Klēra savienoja Louku ar bosu. «Kas tagad būs?» viņa jautāja Makam.

«Manā rīcībā ir tikai četrdesmit astoņas stundas, lai pierādītu, ka vilki nenogalināja Donaldu.»

Klēra sastinga pusvārdā. «Jūs ar to gribat teikt, ka tie, nē… ka vilki nenogalināja… bet kas tad?»

«Tas nu man jāizzina. Tu esi informēta gandrīz par visu, kas šeit darās. Mums vajadzētu parunāt.»

«Noteikti.»

«Kā būtu, ja mēs pēc darba ierautu vienu aliņu vai kopīgi paēstu pusdienas? Līdz tam es šo to vēl parušināšu. Vai es varētu iekļūt Stjuarta kantorī?»

«Tam vajadzētu būt vaļā. Viņš vienmēr nozaudēja atslēgu, tādēļ viņš durvis vairs neslēdza.» Atkal uzviļņoja asaras un vina tās neveikli notrauca. «Pusdienas ir lieliska ideja. Ļauj man aiziet pie tevis.»

«Varbūt septiņos pie konservu ceha?»

«Loti labi.»

Maks atstāja ēku bez mazākās nojausmas, ar ko sākt.

* * *

«Mister Hārgrīv, misters Kraistoss nupat kā piebrauca pie sava kantora. Vai jūs gribētu, lai es viņam paziņoju?» Pa vietējo telefonu vaicāja Klēras balss. «Nē, es par to parūpēšos. Paldies jums». Cauri šaurajai ejai Hārgrīvs steidzās lejup uz lielo kantori ēkas otrā galā. Kraistoss vēl tikai vilka nost žaketi, kad Hārgrīvs pārkāpa telpas slieksnim un aizvēra durvis. «Sasodīts, kur tu biji?» Hārgrīvs jautāja. «Tu mani pazaudēji? Cik aizkustinoši.» «Beidz muļķoties, Kraistos, tu nezini visu, kas šeit vakarvakarā notika. Es gribēju tevi sastapt jau agrāk.»

«Tev tiešām vajadzētu parūpēties par saviem nerviem, Eduard.»

Hārgrīvs izvilka no žaketes kabatas otro zīmīti un pameta to Kraistosam. Tā noplivinājās uz galda.

«Tā gaidīja mani manā kantorī, pirms es nonācu, lai runātu ar policiju par Stjuartu».

Kraistoss apsēdās un lēni lasīja zīmītes saturu. «Tā, mūsu mistiskais spalvas draugs ir atkal parādījies pie apvāršņa.»

«Viņam par šādu blēņošanos ne silts ne auksts,» Hārgrīvs teica, sabrūkot krēslā.

««Lauvas tiesa ir mana.» Viņš ir joprojām skops vārdos. Tiesa — no kā?»

«Vai tu esi dzēris? Viņš zina. Iespējams, visu. Ko viņš grib zināt.»

«Iespējams.»

«Iespējams!» Hārgrīva balss pacēlās par oktāvu. « Šeit ir bijuši divi nāves gadījumi un parādījušās divas lapeles. Tev vajag plānu? Šitas,» viņš norādīja uz zīmīti, «ir smalks mājiens ar mietu.»

Kraistoss izvilka cigareti, aizdedza to un lēni, ilgi izbaudīja. «Varbūt. Tomēr tur nekas nav pateikts.» Viņš izpūta dūmu. «Mēs izskatāmies drusku ķerti, gaidot, līdz mūsu mistiķis atklās sevi nedaudz vairāk.»

Hārgrīvs burtiski izlēca no krēsla. «Jā, tā tas ir, Krais- tos. Policija netaisās klauvēt pie tavām durvīm, kad viņi sāk meklēt kādu, pret kuru ir pamats aizdomām. Es esmu šeit tāds — ar nolaistām biksēm. Mums ir iemesls rīkoties.»

«Mēs rīkosimies. Līdzko zināsim, ko viņš tieši vēlas.

Tā ir kā spēlēšanās kaķim ar peli, tikai lielā mērogā, ar ļoti izsmalcinātu gara terorismu. Un, palūkojoties uz tevi, es varētu teikt, ka tas iedarbojas.»

Kraistoss bija vēsi nosvērts, perfekti izturēts, un Hārgrīvs viņu ienīda. Kraistoss savu lomu spēlēja pārāk labi. Un, ja viņam ir taisnība, pat ja tā būtu, man ir darīšana ar kaķi, Hārgrīvs domāja.

Hārgrīvs uztvēra aukstu, aprēķinošu novērtējumu no otra vīrieša, klusi pagriezās un atstāja telpu.

* * *

Maks devās Stjuarta kantora virzienā, nogriežoties atpakaļ caur apakšzemes tuneli. Bija izdegušas vēl dažas augšējā apgaismojuma spuldzes, padarot gājēju eju pustumšu un spocīgu. No nišas gludajās betona sienās rēgojās zebras galvaskauss. Maks virzījās gar siena dakšām, dārza šļūtenēm un zirnekļu tīkliem.

Viņš izkļuva no tuneļa virszemē un caur šauro eju nonāca pie kantora durvīm ar plāksnīti «Galvenais administrators». Ātri pavēries apkārt, viņš iegāja telpā, aizverot aiz sevis durvis.

Stjuarta kantoris nebija daudz lielāks par viņa paša telpu, tomēr labāk iekārtots. Aktu vāki stāvēja rūpīgi salikti plauktos. Zīmuļu traukā bija vesela palete daudzkrāsainu rakstāmo. Vienu sienu aizņēma sekcija ar kartotēku un dokumentu atvilktnēm. Maks mēģināja pāris atvērt un konstatēja, ka tās aizslēgtas. Stjuarta haki krāsas zoodārza žakete karājās uz misiņa apģērbu pakaramā, gaidot savu saimnieku.

Kantoris bija tieši tāds, kādu Maks bija iedomājies. Stjuarts bija vīrs, kuram visa dzīve bija caurcaurēm pārdomāta un sakārtota. Maks piegāja pie galda un apsēdās. Pat prespapjē bija tīrs. Maks atvilka vaļā pāris atvilktnes, pilnas ar kārtīgi sakrautām blankām un dokumentiem.

Viņš pagriezās pret Stjuarta apmeklējumu kalendāru. Pirms divām nedēļām bija izdarīta atzīme sagaidīt Maku viņa pirmajā dienā. Viņš aši parāva pirkstu augstāk pret nākamajām pāris dienām. Tur ar zīmuli bija atzīmētas dažādas komiteju sapulces. Maks pavirzījās vēl dienu uz priekšu. Pulksten 10.00 no rīta Stjuarts bija ierakstījis vārdu «Rorks». Vairāk nekas nebija atzīmēts līdz pagājušā vakara Attīstības komitejas sēdes sākumam. Maks pēdējo reizi pārlaida skatienu kantorim un jau gribēja doties prom, kad viņa uzmanību piesaistīja pelēka avīzes strēmele.

Kalendāra aizmugurējam vākam piespraustā strēmele bija izgriezums no kādas 18. janvāra avīzes. Maks ātri pārlaida skatienu rakstam, kas ziņoja par Ņūdžersijas Kravas mašīnu šoferu apvienības veikto izmeklēšanu sakarā ar krāpšanu pensiju izmaksās. No reportāžas izrietēja, ka tai lietā bijis iejaukts arī kāds Ņūarkas bankas ierēdnis. Apvienības vadītāji noraidīja, ka būtu iejaukti skandālā, un pieprasīja, lai ikviens blēdis tiktu sodīts pēc nopelniem.

Maks izlasīja rakstu vēlreiz. Kādēļ Stjuartam būtu jāinteresējas par Ņūdžersijas Kravas mašīnu šoferu apvienību? Maks salocīja piesprausto strēmeli un rūpīgi ieslidināja to savā kabatas portfelī, tad pierakstīja Rorka vārdu un arī to pievienoja kabatas portfeļa saturam. Visbeidzot Maks atstāja Stjuarta kantori tik uzmanīgi, ka neviens viņu neredzēja.

* * *

Maks pārkāpa pērtiķu mājas slieksnim brīdī, kad tās pārzinis sniedzās pēc kabatas rācijas. «Es tikko kā gribēju jūs izsaukt. Runa ir par Molliju. Viņa šorīt dīvaini izturas.»

Maks nolika zemē savu ārsta somu. «Dzemdību sāpes?»

«Nē, nedomāju. Tas vairāk izskatās pēc nervozitātes un satraukuma. Šaudās apkārt. Negribēja šorīt ēst savu kokteili.» Kopējs pacēla neaiztiktu trauku ar barojošu dzērienu, ko pērtiķi saņēma katru rītu. Parasti tas Mollijai bija ļoti garšojis.

Maks devās uz gorillas sprostu, kopējam sekojot viņam pa pēdām. Mollija šaudījās uz priekšu un atpakaļ gar sava divdesmit reiz piecpadsmit pēdu lielā dzemdību aploka priekšpusi. Viņas guļasvieta izskatījās kā pēc zemestrīces. Bija skaidri redzams, ka Mollija jūtas ne savā ādā.

Maks nolūkojās, kā lielā pērtiķiene dīdījās ar nemizo- tu banānu. Beigu beigās viņa to meta pret sienu, banānam atsitoties ar trulu dobju plakšķi.

«Vai šodien atgadījies kas neparasts?» Maks vaicāja.

«Nē. Kad es šorīt atnācu, viņa izskatījās tāda kā šobrīd. Es nevaru iedomāties, kas ir noticis. Vakar vakarā, kad mēs šķīrāmies, viņa jutās labi.»

Maks pievērsās pret Molliju uzstādītajai videokamerai. Šādā pavērsiena leņķī kamera spēja fiksēt jebkuru kustību sprosta iekšpusē.

«Es nedomāju, ka viņa ir slima vai mokas sāpēs. Tas visvairāk atgādina nomāktību. Rēgus. Es pārskatīšu ierakstu un jums ziņošu, ja tajā kas būs. Laidīsim viņu ārā pie savas grupas. Varbūt tas novērsīs viņas uzmanību no iespējamā nemiera cēloņa.»

Maks pārlādēja kameru nākošās nakts dežūrai un devās uz monitoru telpu. Estere nupat kā bija sākusi kārtot savus piederumus.

«Ester, vai jūs bijāt šeit pagājušajā naktī?»

Sieviete pamāja. «Es palikšu šeit arī divas nākošās naktis.» Viņa pasniedza Makam ierakstu lapu. «Pagājusī nakts man bija nemierīga. Molliju mocīja bezmiegs. Un Sienna tik tiešām bija izsista no sliedēm… tas viss varētu būt kā rezultāts visai tai policijas riņķošanai šeit apkārt.» Nolaidusi acis, viņa lūkojās galdā, ar īkšķa nagu velkot pa plaisas dzīslu koka virsmā. «Es dzirdēju par Donaldu. Nespēju vienkārši tam noticēt. Vilki dievināja viņu.»

Maks nopūtās. «Es zinu. Es nekad nebūtu spējis to iztēloties. Tomēr tam nevajadzētu satraukt Molliju. Man jāredz ieraksts ar viņu.»

Kad Estere aizgāja, viņš ielādēja lenti un ātri iztina cauri sākumu. Līdz apmēram pulksten 19.00 vakarā nebija nekā neparasta. Gredzenā sagriezusies, Mollija gulēja ciešā miegā.

Maks tina lenti tālāk. Mirkli pirms 19.35 Mollija pēkšņi pamodās. Viņa metās uz priekšu līdz sprosta tālākajam galam, kliedzot uz kādu ārpus kameras redzamības lauka, ar plecu dauzoties gar stieņiem un noskatoties, kā tas virzās viņai garām. Kamera bija fiksējusi viņas cieši savilktās lūpas, uz stingrām pirkstu locītavām augsti izslieto ķermeni.

Pēkšņi kadru izjauca divi neskaidri balti objekti, kas aizvirzījās ļoti tuvu gar objektīvu. Maks apturēja lenti un pārtina to atpakaļ. Divi balti objekti kustējās vienlaicīgi, ar kādu sekundes daļas atstarpi.

Maks vēlreiz pārtina lenti un, kad pirmais objekts parādījās pāri visam ekrānam, ieslēdza lēnāku ātrumu. Viņš sekoja lentei kadru pēc kadra. Kad nozuda pirmais baltais objekts un parādījās otrais, veterinārs ieraudzīja firmas «Nike» logotipu pāri lielas baltas teniskurpes pēdai.

Maks paņēma savu kabatas rāciju un izsauca drošības dienesta vadītāju.

«O'Mellij, vai jūs nevarētu atsūtīt pie manis Džefu Vinsentu, tiklīdz viņš parādās?»

«Protams, dakter. Vai kas noticis?»

«Nē, nekas. Vienkārši gribu pārrunāt ar viņu kādu

lietu. Nekas sevišķs. Lieciet, lai viņš mani sameklē.» Nebija iemesla radīt jauneklim vēl kādas raizes. Viņš jau tā atradās Hārgrīva melnajā sarakstā. Nebija iedomājams, ka kāds vēlu vakarā drīkstētu ieiet pērtiķu mājā. Tas uztrauca gorillas. Bet Džefs bija jauns un, iespējams, visu tik labi nezināja.

«A, dakter, es nupat saņēmu ziņojumu no zirnekļveidīgo nodaļas par to, ka šorīt nozuduši daži eksemplāri.»

«Kādi zirnekļi tie bijuši?»

«Nezinu. Es pašlaik atrodos ceļā. Domāju, ka viņi atklāja zirnekļu pazušanu, kad stājās pie dienišķo pienākumu pildīšanas.»

«Paldies, galvenais, es ņemšu to vērā.» Maks lika manīt, ka beidz.

Viņš nolika Mollijas ierakstu atpakaļ uz plaukta un devās uz kafetēriju. Tā bija tukša, izņemot tālākajā malā sēdošo Dekeru. Maks izraudzījās divus virtuļus un kafiju ar pienu un gāja uz vietu, kur sēdēja kopējs.

«Ko jūs teiktu, ja es piebiedrotos?»

Dekers paraustīja plecus. Maks ieslīdēja vietā viņam pretī.

Dakteris iedzēra malku kafijas un nokoda kārtīgu kumosu virtuļa. «Viena elle, ne nakts,» viņš teica pilnu muti.

Dekers pamāja. «Atvainojiet, ka manis šeit nebija un es nevarēju palīdzēt. Džefs Vinsents piezvanīja, kad es vakarvakarā atrados galvenā drošībnieka ēkā.»

«O'Mellija ēkā?»

Dekers pamāja. «Pokers. Pie Mellija katru otrdienas vakaru. Man, veco zēn, vakarvakarā vajadzēja iet mājās.» Kopējs izvilka no sava maka bankas kvīti. Viņš ar izteiktu netīksmi aplūkoja papīra lapiņu. «Pazaudēju to visu plus to, kas man bija mugurā. Neraža.» Viņš nometa lapiņu uz galda. Maks varēja saskatīt 200 dolāru summas iedru- ku, kas izņemta no bankas vakar 19.32 vakarā.

«Jauka spēle bagātiem. Šādām likmēm manā līgā nav vietas,» teica Maks.

«Acīmredzot arī manā.» Dekers iebāza lapiņu atpakaļ makā. «Protams, Džo Voters pazaudēja vēl vairāk. Visu to paveica pāris zēnu. Jums vajadzēja redzēt O'Melliju. Viņš tieši bija zirgā, kad viņam vajadzēja doties prom.»

«Cik puišu piedalījās spēlē?» Maks aiz inerces pajautāja.

«Ieskaitot mani, sāka seši, nē, septiņi. Es, kāds puisis, vārdā Bobs, un sargi — visi, izņemot Džefu. O'Mellijs aizgāja, lai šeit vēl atgrieztos. Tad divi puiši devās mājās ap pusnakti — pēc tam, kad saērcinātas zvanīja viņu sievas. Mēs pieci spēlējām, es tieši nezinu, iespējams, līdz kādiem trijiem, četriem šorīt.» Dekers izberzēja acis. «Es kļūstu pārāk vecs, lai dzīvotu kā naktsputns.»

«Jūs spēlējāt sešas stundas?»

«Astoņas. Spēle sākās sešos vakarā.» Dekers pasmīnēja un atspiedās atpakaļ atzveltnī. «Reiz, Tanzānijā, es tiešām biju nodevies šai spēlei. īsta pekle. Tur savos privātajos reaktīvajos lidaparātos ielidoja pāris arābu.» Ar žestiem papildinot stāstu, Dekers paliecās uz priekšu. «Spēle turpinājās trīsdesmit sešas stundas. Bez pārtraukumiem, izņemot likmju maiņām nepieciešamās pauzes. Es jums teikšu, šajā spēlītē no rokas rokā pārgāja krietnas summiņas. Tie arābi nebija no tādiem, kuri, kā saka, prot zaudēt ar godu. Man jau likās, ka nekad netikšu no turienes laukā ar veselu ādu.» Dekera acīs no kādām līdz šim apslēptām dzīlēm bija iešķīlušās ugunis. Maks nekad nebija redzējis viņu tik kaislīgu.

«Kad es biju Vjetnamā, mēs ļāvāmies spēlei, lai salauztu nomāktību. Uzbrukumu starplaikos, jūs esat bijis Vjetnamā?» Maks vaicāja.

Dekera skatiens slīdēja prom. «Kā vienā no daudzām vietām, kur iznācis pabūt. Iestājos armijā, lai redzētu pasauli. Tu tāpat?»

Maks smējās. Dekers piecēlās, iestūķēja savu maku atpakaļ bikšu kabatā un izgāja laukā.

Maks apēda pēdējo virtuļa kumosu un pārbaudīja, kuri darbinieki pagājušajā naktī atradušies zoodārzā. Džefs Vinsents veica sarga pienākumus. Divpadsmit Attīstības komitejas biedri bija aizņemti sapulcē. Nets Votermens savu darbu bija gandrīz pabeidzis. Estere dežurēja savā postenī pie monitoriem. Nepavisam neizskatījās pēc rūdītu noziedznieku saraksta.

Uz Maka jostas iečivinājās tai pieknaģētā kabatas rācija. Maks paņēma kafetērijas telefonu un uzspieda numuru. Bija zvanījusi un vēlējusies viņu redzēt'astoņdesmit piecus gadus vecā un bagātā zoodārza labdare Amēlija Bola.

Viens no viņa nerakstītiem pienākumiem bija mis Bolās deviņpadsmit kaķu medicīnisko vajadzību aprūpe.

Tā kā viņš nevarēja iedomāties vajadzību pēc veterinārās apkopes, Maks paredzēja, ka nāksies asistēt pie obligātās tējas tases un tērzēt tā, it kā katrs apmeklējums būtu pati nepieciešamība. Divu nedēļu laikā šī bija trešā vizīte Bolās īpašumos. Viņš nopūtās, paņēma savu ārsta piederumu somu un devās uz autostāvvietu.

Maka apmīcītais un izbalējušais 1966. gada izlaiduma lendrovers stāvēja tam paredzētajā laukumiņā. Draugi no Kalifornijas bija smējušies par viņa safari braucamo Ņūinglendā, bet Maks bija iemīlējies roverā jau pirms viņš atceļoja uz austrumu malu. Brauciens šķērsām valstij bija viņa noteiktības un rakstura pārbaude, bet vecais džips iemanījās nogādāt sevi līdz Bostonai sākotnējā izskatā.

Rovers aizgrabēja garām formā tērptajam Bolās īpašumu drošības dienesta sargam un piepukšķināja stāvvietai apļveida brauktuvē. Tikko ieskanējās zvans, sastīvināts virssulainis atvēra smagās, grebumiem rotātās durvis.

Viesistabas iekārtojums bija tieši tāds kā viņa pēdējā apmeklējuma reizē. Patiesībā šķita, ka gadiem ilgi nekas nav mainījies. Pārveidojies bija vienīgi kaķu kolekcijas sastāvs.

Maks patrieca kādu lielu, svītrainu kaķi un varēja apsēsties uz dīvāna. Viņš atvēra savu ārsta somu un izņēma stetoskopu. Uzmanību piesaistīja kāda kustība pie durvīm.

Pirms Amēlija Bola ieslīdēja istabā, viņa uz mirkli apstājās. Pat viņas vecumā šo sievieti apņēma cienīguma aura. Savu laimi Bola bija izcīnījusi pati; kaut arī darbojoties vīriešiem piemērotā pasaulē, tomēr bez vīra vai ģimenes palīdzības, un ar to viņa lepojās. Pat sniegbaltie 6« 83 mati nekādi nemazināja radīto iespaidu. Jaunībā viņai vajadzētu būt bijušai ar ārkārtīgu enerģētisko lauku, nodomāja Maks. Kaut gan veterināram bija stāstīts, ka Bolās kundze joprojām paturēja krietnu ietekmi nelielajā Ņūinglendas sabiedrībā.

«Pateicos jums, ka ieradāties, dakter Makintair.»

«Tas man sagādāja prieku. Vai kāds no kaķiem ir slims?»

«Ak, jā, nabaga Džizilda. Jau kādas dienas viņa nav ēdusi. Esmu diezgan noraizējusies. Ļaujiet, es paskatīšos, kur viņa palikusi. Mis Bola nopētīja istabā izklaidus grozāmies kaķus. Šķita, ka ikviena virsma šai telpā elpoja. Ak godājamais, viņa būs klausījusies, kad es jums zvanīju. Džozefs viņu atradīs.»

Maks apspieda smaidu, kad vecā sieviete griezās ar lūgumu pie virssulaiņa, un tas pēc pāris mirkļiem ienāca, nesot kaķeni krietnas rokas garumā.

Džizilda izskatījās vairāk nekā nelaimīga. Kad Maks atpleta rokas plašam tvērienam, viņa tam veltīja skaļus protestus. Dakteris paņēma kaķeni sev klēpī un ar vienu roku pielika stetoskopu. Neizskatījās, ka Džizilda ciestu no kaloriju trūkuma.

Kamēr Maks cīnījās ar savu pacienti, atgriezās Džozefs ar sudraba tējas servīzi, divām pielietām tasītēm un klusi aizgāja. Mis Bola turpināja pļāpāt par saviem dzīvniekiem, kas acīmredzot bija viņas dzīves saturs. Maks nomurmināja atbildēm piemērotas skaņas, jo cīnījās ar kaķi. Uz plaukstas locītavas parādījās nepatīkams skrā- pējums, jo Džizilda stūrgalvīgi atvairīja viņa mēģinājumus. Maks grieza zobus.

«Tāds kauns. Viens ārprāts. Bet tikpat jauka meitenīte arī,» čivināja mis Bola. «Gandrīz vai šekspīriska savā ironijā, vai jums tā neliekas? Vispirms H. L. Hārgrīvs, tad Džoena.»

«Atvainojiet, mis Bola, ko jūs teicāt?» sakaitināts vaicāja Maks. Džizilda atbildēja ar dziļu šņācienu.

«Tā tas tiešām ir, Džizilda spēj būt samērā kaprīza. Nerātno meitenīt, esi nu laba pret dakteri,» mis Bola norāja. «Es runāju par H. L. Hārgrīvu un Džoenu Nord- stromu. Es gadiem ilgi pazinu Hārgrīva ģimeni. Būtībā,» viņa pieglauda kādu iedomātu matu šķipsnu, «Nelsons, H. L. Hārgrīva tēvs, kādreiz bija mans pielūdzējs. Un H. L. Hārgrīvu es pazinu, pirms viņš vēl bija piedzimis. Jauks cilvēks. Hārgrīvu vārda spodrinātājs.»

Maks pamāja, ar atvieglojuma nopūtu atbrīvoja sašutušo Džizildi, un iegrūda stetoskopu atpakaļ somā.

«Dakter Makintair, lūdzu, dzeriet tēju, līdz tā vēl nav atdzisusi. Lai īsti izjustu garšu, tējai jābūt karstai.»

Maks paņēma trauslo caurspīdīga porcelāna tasīti. Kāds cits kaķis sumo cīnītāja apmēros bezrūpīgi pārlai- poja viņa klēpim. Maks nožonglēja ar tasīti un apakštasīti, kad kaķa aste izaicinoši novilka viņam gar degunu.

«Tad jums būtu ļoti labi jāpazīst Eds Hārgrīvs,» Maks laipni ieteicās.

Mis Bola dzirdami nošņaukājās. «Šis. Ar viņu ir problēma. Nabaga H. L., kā jūs zināt, atradās viņam cieši līdzās. Vienmēr gatavībā izpestīt savu dēlu no vienas ķezas pēc otras. Viņš bezmaz bija kā apgrūtinājums. Esmu pārliecināta, ka vienīgais prieks H. L. Hārgrīvam' šais dažos pēdējos gados bija viņa darbs zoodārzā un, protams, Džoena.»

Maks aizrijās ar rūgtās tējas malku. «Nordstroma?»

«Protams. Viņi bija, sacīsim, draudzīgi vairākus gadus.»

Maks jutās kā zibens ķerts.

«Viņu attiecības nebija domātas plašai sabiedrībai. Tas nebūtu bijis piedienīgi. Es to zinu,» vecā sieviete pazemināja savu balsi, «tāpēc, ka manas kalpones māsa Džūna bija H. L. Hārgrīva kalpone. Kalpotāji vienmēr ir informēti par šīm lietām.»

«Un tātad, dakter Makintair, vai jums neliekas, ka ziemas —pavasara kopsakarības var būt visai romantiskas?» Delikāti malkojot tēju, viņa ar acs kaktiņu vēroja Maku.

Viņš juta sevi pietvīkstam. Tāpat kā Džizilda, arī viņš bija palaidis garām maltīti. Mis Bolai tiešām netrūka pārsteigumu.

«Jā, cik traģiski. H. L. Hārgrīva tiešām pietrūks,» Maks noteica. «Es domāju, ka ar Džizildu viss ir kārtībā. Traucējumi šķiet raksturīgi vilnas maiņas periodam. Piezvaniet man, ja viņa neēd vēl pāris dienu. Tikmēr kaķenei nāks par labu, ja pie barības pievienos nedaudz kukurūzas eļļas.» Maks steidzīgi piecēlās. «Paldies jums par tēju, mis Bola.»

Acīm draiskulīgi sprēgājot, viņa graciozi pasmaidīja un pastiepa siltu, labi koptu roku. Ne no kurienes pēkšņi

uzradās Džozefs, lai aizvadītu vinu līdz durvīm.

* * *•

Nonācis atpakaļ savā kantorī, Maks atrada zīmīti no Kirbija, ka viņš tiek gaidīts. Maks uzgrieza policijas stacijas numuru, atkabināja savu rāciju un nolika to uz galda, tad gaidot soļoja uz priekšu un atpakaļ, cik ļāva klausules vada garums.

«Izmeklētājs Kirbijs no Roklendas Policijas stacijas. Jūs tiekat ierakstīts.»

«Šeit Makintairs.»

«Kā tad iet ar vilkiem?»

«Hārgrīvs piekrita. Man ir divas dienas laika. Ja es neko jaunu nevarēšu paziņot, tad atdodu viņus jūsu ziņā ceturtdien piecos pēcpusdienā. Labi?»

«Es domāju, ka jūs taisāties kādu nepatiesi apvainot,» Kirbij» sāka smieties, «bet tā ir jūsu problēma.»

«Vai ārsts ir noteicis nāves iestāšanās laiku?»

Sekoja īsa pauze, kurā Maks dzirdēja čaukstam papīrus.

«Jā, pusastoņos vakarā. Plus mīnus.»

«Cik daudz apmēram?»

«Mīļais Dievs, Makintair, vai es esmu gaišreģis? Nāves iestāšanās laika aprēķini ir dažādi. Šai gadījumā starpība ir pat par stundu. īstais laiks ir starp pusastoņiem un pusdeviņiem. Jūs atradāt ķermeni nedaudz pēc deviņiem, vai ne? Tas jums palīdzēs, jā, Šerlok?»

Bija skaidrs, ka Kirbijam tīk konfrontācijas. Tās šo darbu padarīja interesantāku.

«Mēs pārbaudījām visus zoodārzā nodarbinātos. Izskatās, ka visi bijuši labiņi zēni un meitenītes,» teica Kirbijs.

«Ko laboratorija teica par to pārgriezto lenti uz čūsku kastes»?

«Atradumi neļāva izdarīt galīgus slēdzienus. Puiši nevarēja izšķirties par kaut ko noteiktu.»

«Kā ar pirkstu nospiedumiem?»

«Nav. Izņemot upura nospiedumus un vēl vienus.»

«Kādus?»

«Jūsu.» Kirbijs ļāva cerībai izdzist.

«Es jums stāstīju, ka es pacēlu kasti. Tā es arī konstatēju, ka lente apakšpusē bija pārgriezta.»

«A-hā. Jūs, Makintair, acīmredzot domājat, ka es taisos paturēt jūs savā redzeslokā.»

Maks nespēja jokoties. «Kādēļ gan, paldies detektīv. Un es apsolu jūs informēt par to, kā man veiksies,» viņš teica un nolika klausuli.

Maks apsēdās pie sava galda, meklējot pildspalvu, atvēra pāris atvilktnes un izdzirda no koridora puses pazīstamu čīkstoņu. Nedaudz vēlāk pie ledusstikla klauvēja, un durvīs parādījās Džefa Vinsenta galva.

«O'Mellijs teica, ka jūs esot vēlējies mani redzēt?»

Maks ar mājienu aicināja viņu iekšā. «Sagādājiet man šo prieku. Manā aprūpē pērtiķu mājā ir gorilla stāvoklī, un viņa ir nedaudz saērcināta. Pērtiķienei nav patikusi jūsu vizīte vakar vakarā. Viss, kas jums jādara, ir jākontrolē pērtiķu mājas ārpuse un apkures sistēma, bet ne iekšpuse.»

Džefs mīcījās, kamēr varēja ieraudzīt «Nike» logotipu. «Re kā/domāju, ka man jāiet iekšā visās ēkās.»

«Visās, izņemot pērtiķu māju. Nekas ļauns nav noticis. Ap kādu laiku jūs šeit bijāt?»

«Es nezinu. Varēja būt pusastoņi vai apmēram tā. Varbūt nedaudz agrāk. Es varu pārbaudīt pierakstu.»

«Nē, ar to pietiks. Es vienkārši gribēju to piefiksēt uz Mollijas lentēm.»

«Paldies, ka jūs to nestāstījāt O'Mellijam. Tagad esmu jums vienu parādā. Hārgrīvs jau ir izteicis aizrādījumu par tenisa kurpēm. Es cenšos sakrāt naudu kādiem zā- baķiem.» Atstājot kantori, Džefs pamāja, un viņa tenise- nes uzkrītoši izdalījās pret linoleja grīdu.

Maks izvilka galda apakšējo atvilktni un izņēma virspusē gulošo medicīnas diagrammu, atvēra to un aizbāza rakstāmo aiz auss. Viņš atlaidās dziļāk krēslā savā iemīlotajā pozā un atbalstīja kājas uz galda. Nu viņš bija gatavs, lai no jauna pārcilātu atmiņā visu notikušo.

Maks bija ticis līdz otrās diagrammas pusei, kad gandrīz nemanāmā kustībā sajuta nedaudz noslīdam vienu bikšu staru. Tad iedziļinājies analīzē, viņš izmainīja pozu, bet drēbe vēlreiz sakustējās viņa virzienā, šoreiz tieši virs ceļgala.

Nejauši nolaidis skatienu no diagrammām, Maks ievēroja divcollīgu nāvējošu Austrālijas piltuvveidīgo zirnekli tā izraudzītajā ceļā līdz Maka kailajai ādai virs zeķes. Maks aizturēja elpu. Bija zināms, ka tikko iztraucēti, šie zirnekļi bija gatavi uzbrukt jebkam, neatkarīgi no lieluma.

Piltuvveidīgā zirnekļa kodiens bērniem kļūst letāls nepilnās divās stundās, bet pieaugušajiem — divpadsmit stundās. Tā ir drausmīga nāve, ar ārkārtīgu svīšanu, paralīzi mutes apkārtnē, muskuļu spazmām, smakšanu un beigās — sirdsdarbības zudumu. Kad viņš kā mācību apmaiņas students bija atradies Sidnejā, Maks bija redzējis no šāda kodiena mirstam divdesmitgadīgu celtniecības strādnieku. Vēl ļaunāk, eksistēja vienīgi eksperimentāls pretlīdzeklis — un tas atradās mazākais dienas lidojuma attālumā.

No viņa ķermeņa izspiedās sviedri, un lāsītes sāka ritēt lejup starp Maka lāpstiņām. Viņš lēni sniedzās lejup līdz atvērtajai atvilktnei, lai satvertu kādu lietu, ar ko varētu zirnekli nogrūst. Elpa kļuva īsa un ātra, ikvienai muskuļa šķiedriņai mudinot viņu bēgt.

Nebija nekādas iespējas kļūdīties, nosakot, ka tieši šis ir agresīvais, nāvējošais zirneklis. Tā ķermeņa priekšdaļa un kājas bija gludas un piķa melnas, turklāt ar mirdzumu. īsais, retais sarkanbrūnais apmatojums vietumis klāja pavēderē vāji apslēptos piešu pārus uz plaši izvietotajām tēviņa kājām. Sī zirnekļa ķermenis bija pacelts, indes dzerokļi atklāti un izvirzīti uz priekšu, gatavi triecienam.

Kad Maka roka sasniedza atvilktni, vina uzmanību piesaistīja cita kustība. No atvērtās atvilktnes spraucās ārā ātrs formā saraustīts piltuvveidīgo zirnekļu ņudzeklis. Galdā bija iemitinājusies nāve.

Sirdij dauzoties, Maks izdarīja futbola spēlētāja cienīgu spērienu, aizlidinot zirnekli prom un atmuguriski nogāzās no krēsla. Diagrammas uzsitās gaisā, mirkli noplivinājās, tad smagi nokrita uz galda, notraucot no tā tukšu kafijas tasi. Ar blīkšķi, plakaniski uz muguras, Maks piezemējās uz grīdas. No viņa plaušām ar gār- dzienu izlauzās gaiss, tai pašā laikā labajam plecam izskrēja cauri dedzinoša sāpe.

Garāmejot durvīs galvu pabāza Votermens. «Jūs no- kritāt no krēsla, vai?»

Maks pielēca kājās, izskrēja koridorā, kas ved uz halli, norādīja Votermenam uz izeju un aizcirta aiz sevis durvis. «Piltuvveidīgie zirnekļi. Mans Dievs, te ir pilns ar viņiem,» Maks elsa. «Dabūjiet zirnekļu veci. Tūlīt.»

Votermens skrēja pēc tuvākās kabatas rācijas. Maks turēja ciet rokturi, it kā gaidot, ka zirnekļi varētu atraut durvis vaļā. Viņš ātri vēlreiz sevi pārbaudīja. Uznākot drebuļiem, viņš atspiedās pret sienu un vēma.

5. nodala

Maks bažīgi vēroja, kamēr «Zirnekļu vecis» Džordžs Andersons, posmkāju kopējs, vienu pēc otra gūstīja zirnekļus.

«Šiem zēniem laikam patīk jūsu gaume mēbeļu izvēlē,» kopējs teica. «Es tos meklēju visu rītu. Kāds nav pareizi uzlicis vāku.»

Nespēdams atbildēt, Maks pamāja; viņu joprojām vēl šķebināja. Tā nebija sagadīšanās. Iespēja, ka pieci izbēgušie indīgie zirnekļi visi bariņā apmetušies viņa apbružātajā rakstāmgaldā, bija maz ticama. Tas bija brīdinājums, skaļš un skaidrs. Nāves drauds, lai liktu atkāpties. Bet no kā?

Nespēdams piespiest sevi atkal sēsties pie galda, Maks devās uz administrācijas ēku. Atradis tukšu sapulču telpu, viņš zvanīja Kirbijam.

«Bet ko gan citu jūs vēl varētu sagaidīt? Tai nolādētajā vietā aiz katra stūra uzglūn nelaime,» Kirbijs teica.

«Pagaidiet, pieci indīgi zirnekļi taču nevar tā vienkārši izlīst no sava konteinera un reizē visi nonākt manā rakstāmgaldā. Kāds tos tur ielicis.»

«Jūs prasāt policijas aizsardzību? Esiet bez rūpēm. Kā būtu, ja es šim uzdevumam nosūtītu kādu pogaino?»

«Es tikai gribu jums teikt, ka neviens no iepriekšējiem līdzīgiem nebija nelaimes gadījums. Ne Džoenas Nord- stromas nāve bija nejaušs atgadījums, ne arī tas sabojātais ledusskapis un sagrieztā čūsku kaste. Tagad indīgiem zirnekļiem gadījies aizmukt un nokļūt manā kabinetā. Uz šī fona nu es skaidri saprotu, ka Stjuartu nenogalināja vilki.»

«Tad jau te valda tīrie džungļu likumi.»

«Nu, kamēr jūs nositāt laiku, taisīdams teātri, īstie slepkavas šeit strādā virsstundas. Un es nesaprotu…»

«Mierīgi, mierīgi. Jūs esat tik jūtīgs. Saprotiet, Makin- tair, jūs esat uzņēmies par daudz. Bet es došu jums atelpu. Šķiet, jūsu mīļais administrators īsi pirms savas nāves nolīdzis privātdetektīvu. Detektīvs piezvanīja man, kad uzzināja par savu klientu. Viņš ir bijušais policists, pirms laika atvaļināts par pārkāpumiem. Nadzīgs šāvējs, vārdā Rorks. Viņa vārds ir telefona grāmatā. Sakiet viņam, ka es jūs sūtīju.»

Maks pazina Rorka vārdu no Stjuarta piezīmju grāmatas. Kāpēc Stjuartam vajadzēja viņu nolīgt?

«Šķiet, tas varētu būt saistībā ar arodbiedrību Nūdžersijā.»

«Paldies, Kirbij.»

«Nevajag pateikties, es vienkārši gribu tikt no jums vaļā. Starp citu, jaunais pēddzini, vilku zona arī bija tīra. Tikai Stjuarta nospiedumi, kopēja — Votermena — un, protams, jūsējie.»

«Slepkava noteikti lietojis cimdijs.»

«Nezinu, vai vilki tos valkā. Pulkstenis tikšķ, Makin- tair,» Kirbijs'teica un nolika klausuli.

Maks uzgrieza Rorka izmeklēšanas biroja numuru un norunāja satikšanos tuvējā restorānā.. Tas viss līdzinājās lētai kinofilmai. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš izbrauca roverā.

* * *

Rorks nelīdzinājās savai balsij. Patiesībā pilnīgi citāds nekā Maks bija gaidījis. Šis nebija Mikija Spilleina tips. Tikai puisis ar sliktu slavu.

«Man vajadzīga informācija par pāris cilvēkiem.»

«Kāpēc?» Rorks uzmanīgi vēroja Maku. Ar visu savu ķermeni viņš nedaudz pavirzījās uz priekšu restorāna mākslīgās ādas sēdeklī.

«Es domāju, kāds mēģina mani nogalināt.»

Rorks iedzēra malku vaniļas kokteiļa. Viskija un sodas grūti raksturojamā burvība bija apnikusi.

«Jūs to nopietni?» Rorks jautāja.

«Jā,» Maks teica. «Es esmu okšķerējies pa zoodārzu, un kādam tas nepatīk. Varbūt tam pašam, kuram nepatika Stjuarts.»

«Domāju, tie bijuši vilki,» Rorks sacīja, atkal mainīdams pozu krēslā un saviebdamies.

«Kāpēc Stjuarts jūs nolīga?»

Privātdetektīvs paraustīja plecus. «Pieņemsim, ka man vajadzēja kaut ko izpētīt ārpus tiešajiem pienākumiem.»

Maks izzvejoja avīzes izgriezumu no sava kabatas portfeļa un pasniedza to Rorkam. «Kaut ko līdzīgu šim? Es atradu to Stjuarta kabinetā.»

Rorks pārlasīja to. «Varbūt. Tātad, kuru man pārbaudīt?»

«Varbūt sāksim ar šo izgriezumu. Noskaidrojiet, kas ir ar to. Tad pārbaudiet Edvardu Hārgrīvu. Un viņa draugu šeit, Alekšu Kraistosu.»

«Jūs gribat apstrādātu materiālu vai netīru melnrakstu?»

«Melnrakstu.»

Rorks pierakstīja vārdus mazā piezīmju grāmatiņā, līdzīgi tai, kāda bija Kirbijam, un pievienoja Maka darba un mājas telefona numurus.

«Jūs sen pazīstat Kirbiju?» Maks jautāja.

Rorks aizvēra piezīmju grāmatiņu un ielika to žaketes kabatā. «Divdesmit gadu dienestā.»

«Viņam ir grūti saprasties ar cilvēkiem? Vai vienkārši nepatīk veterinārārsti?»

Rorks paraustīja plecus. «Domāju, ka viņš nav noskaņots pret jums. Problēmas atrisinājums vairāk meklējams Kirbija sievā. Viņa ir kuce uz riteņiem. Viņš gandrīz nekad nav mājās, ziniet, atnāk uz darbu agri, paliek vēlu. Es domāju, Kirbijs šķirtos no viņas, ja varētu to atļauties. Viņai galvenais ir dzīvnieki, māja pilna noklīdeņiem. Un visu, ko vina mīl, viņš ienīst. Parastais laulāto karš,» viņš teica, vienā malkā iztukšodams kokteili. Tad piecēlās. «Es pienākšu atkal.»

«Nekavējieties pārāk ilgi. Var gadīties, ka jums jāzaudē vēl viens klients.» Maks vēroja sakumpušo muguru piesardzīgi izejot no restorāna.

* * *

Hārgrīvs un Kraistoss pētīja viens otru pāri rakstāmgalda koka virsmai.

«Mēs zaudējam kontroli. Jāatkāpjas, līdz viss norimst un mēs noskaidrojam, cik daudz viņš zina,» Hārgrīvs teica.

«Es tev atkārtoju: nomierinies. Neviens neko nezina… Viņi nevar zināt,» Kraistoss atbildēja un nevērīgi atgāzās vienā no ādas atzveltņiem. Viņš pārlika ceļgalam pavisam ikdienišķu kurpi un izvilka tikpat ikdienišķu cigarešu paciņu.

«Kā tu tik droši zini? Var taču gadīties tas otrs puisis. Iespējams, ka viņš ir to paredzējis.» Hārgrīvs piecēlās un sāka soļot šurpu turpu. «Pastāv varbūtība, ka pirmais nogalinātais pirms nāves ir kaut ko teicis. Tad attiecīgi izriet, ka otrs, slepkava, varētu zināt par slēptuvi, un kā pats saproti, par mums.»

«Tu esi pārāk daudz saskatījies filmas,» Kraistoss teica. «Pirmais slepkava nezināja, kas viņu nolīdzis. Mēs pat nezinām, kurš tas varēja būt. Viņam vienīgi vajadzēja izkārtot «nelaimes gadījumu» ar H. L. Hārgrīvu. Un viss, kas bija jādara otrajam slepkavam, bija nogalināt pirmo. Mierīgi. Viss nokārtots, anonīmi, tiešām labi nostrādāts. Kad tas bija padarīts, otrais puisis nosūtīja H. L. Hārgrīva gredzenu tieši tā, kā mēs plānojām,» Kraistoss pasmīnēja. Viņa izteiksmē nebija nekāda humora.

Hārgrīvs paskatījās uz sava tēva divdesmit četru karātu zelta un divu karātu dimanta gredzenu, kas dzirkstīja viņa labās rokas zeltnesī. Viņš smagi apsēdās vadītāja krēslā. Gredzens likās neparasti ciešs.

«Mana ģimene zina, kā nokārtot tādas lietas. Tas ir viņu darbs. Nav neviena starp dzīvajiem, kas varētu saistīt mūs ar H. L. Hārgrīva nāvi,» Kraistoss teica, spēlēdamies ar cigareti.

Sākumā viss likās tik vienkārši. Kraistosam bija pieejami visi sakari, kas varēja padarīt šo lietu iespējamu, pat sterili tīru. Ar H. L. Hārgrīvu notika nelaime, parasts atgadījums nepastāvīgajā Āfrikā. Tad viņš, Edvards, mantotu tēva piecdesmit piecus miljonus, samaksātu parādus un atdotu palielu kumosu Kraistosam. Protams, viņš nebija pat pieminēts H. L. testamentā.

Hārgrīvs cieši uzlūkoja sava tēva eļļā gleznoto portretu, kas joprojām karājās kantorī. Viņš nespēja uzkavēties Šai telpā, neizjūtot tā mokošo klātesmi. Sis zinošais skatiens, šīs acis, kas vienmēr vēroja viņu. Vecais direktors vīpsnāja, joprojām paturot sev tiesības smieties pēdējam. Hārgrīvs sajuta mutē skābu garšu.

«Tas nolādētais testaments. Viņam vajadzēja atstāt man… Bet viņš aiziet un visu atstāj zoodārzam un tai lellītei.» Hārgrīvs skarbi iesmējās. «Mans vienmēr godprātīgais tēvs un divdesmit gadus jaunāka zoodārza viesu uzņēmēja. Brīnums, ka Džoena viņu nenogalināja.»

Kraistoss paraustīja plecus. «Jā, nu, tagad ir iznācis vēl labāk. Tu esi direktors un es pārbaudu norēķinus un vadu grāmatvedību. Galu galā mēs esam dabūjuši H. L. naudu. Louks ir mums ķešā, un valde domā, ka esam tik tīri, lai spētu staigāt pat pa ūdens virsu. Kas tad vēl tevi uztrauc?» Kraistosa mute atkal izpletās smaidā, acīm tai pašā laikā saglabājot dzedru nopietnību.

«Tātad, ja tas nebija otrais galinātājs — tavs puisis — kas tad sūta zīmītes? Pirmajā tika pavēstīts, ka viņš ir informēts par mūsu nodomiem. Tagad viņš grib lauvas tiesu. Ko tas nozīmē?» Hārgrīvs nervozi spēlējās ar aproču pogu.

«Paklau, Hārgrīv, tu šeit vis neesi gluži Misters Popularitāte. Vairāk gan ir tā, ka joprojām daudziem nepatīk tava stāšanās tēva vietā. Louks iebīdīja tevi krēslā, apejot pamatīgu konkurenci,» izpūzdams dūmus pret griestiem, noteica Kraistoss. «Un neuztraucies, mēs esam sa- žmieguši grāmatvedību tā, ka tai čīkst kauliņi. Neviens nevar neko pierādīt, pat ja redzētu, ka mēs stiepjam laukā naudu groziem.»

«Varbūt tas viss ietilpa Louka aprēķinos?»

«Louks dabūja vadošu amatu Pirmajā Depozītu bankā, pateicoties tev. Viņš sagādāja tev šo darbu, tu nodevi viņam zoodārza banku lietas. Tu domā, ka viņš grib atkal uzvandīt nogulsnējušos netīrumus? Neuztraucies, tas nebūtu Louka stilā,» Kraistoss teica, pieceldamies, lai dotos prom.

Hārgrīvs nolūkojās, cik klusi Kraistoss atstāja kabinetu. Bija bīstami izvēlēties tādu vīru par partneri — apmēram tāpat, kā peldēt kopā ar haizivi. Tā vai nu peld tev līdzās vai arī apēd tevi lenčā.

Hārgrīvs bija riskējis sadarboties ar šo vīru tikai tāpēc, ka Kraistoss bija rets meistars finansu trikos. Viņš bija to pārbaudījis Ņūdžersijā. Tomēr vēl nozīmīgāks šai izvēlē bija faktors, kas saistījās ar Kraistosa ģimenes nodomiem attiecībā uz H. L. Hārgrīva piecdesmit pieciem miljoniem dolāru. Un jaunajam Hārgrīvam bija jāpiekrīt, ka to dēj viņš varētu sadarboties ar jebkuru.

Viņš piegāja pie atstatus neuzkrītoši ierīkotā bāriņa un ielēja sev pinču trīs pirkstu līmenī. Ceļā uz leju tas visu

kārtīgi izdedzināja, un tomēr nepalīdzēja.

* * *

Maks panāca Kraistosu brīdī, kad tas slēdza vaļā savu kabinetu. Maks bija laika trūkumā un viņam bija nepieciešama informācija. Kā galvenais finansists, Kraistoss bija strādājis tik cieši līdzās Stjuartam, kā neviens cits.

«Vai jums būtu kāda minūte laika?» Maks jautāja, sekodams Kraistosam kabinetā un aizvērdams durvis. «Es sāku nopietni šaubīties par to, ka vilki nogalinājuši Stjuartu. Jūs abi strādājāt ļoti ciešā saistībā. Vai viņam bija kādi ienaidnieki, par kuriem jūs varētu zināt?»

«Es patiesībā nepazinu viņu tik labi.» Kraistoss ievilka dūmu no jau aizdegtas cigaretes. «Un, protams, es viņu pazinu tikai sakarā ar darbu. Par viņa personīgo dzīvi man ir tikai aptuvens priekšstats. Bet ienaidnieki? To es nezinu. Viņš un Eds bija ne gluži sirdsdraugi, bet es neteiktu arī, ka nāvīgi ienaidnieki.» Vienā kustībā ar lēnu, plašu žestu, viņš nogludināja savu brokāta kaklasaiti. «Kas jūs vedina domāt, ka to neizdarīja vilki?»

«Nevis domāju, bet zinu. Un varu to pierādīt,» Maks strupi atteica.

Kraistoss ieklepojās, strauji izrāva cigareti un cieši paskatījās uz viņu. «Ak tā?»

«Atgadījums nenorisinājās atbilstoši tam, kā būtu izturējies vilku bars. Tas bija pārāk smalki nostrādāts. Profesionāļa darbs, saprotat?» Pat kabineta blāvajā apgaismojumā lūkojoties, Maks būtu varējis apzvērēt, ka Kraistosa sejā mirkli iezagās dīvaini vaibsti, vien sekundi ilgā uzliesmojumā nolasāmi.

«Labi — kurš tad?»

«Protams, ir vēl kādas neskaidrības, ar kurām man jātiek galā, pirms es ko gribu atklāt, bet kopējā aina jau sāk iegūt aprises. Paldies, ka veltījāt man savu laiku.» Maks piecēlās.

«Vai jūs mani turpmāk informēsiet? Ja es varētu kaut kā palīdzēt, pasakiet man,» Kraistoss teica, pastiepdams vēsu, sausu roku.

Tiklīdz Maks izgāja no istabas, Kraistoss pasniedzās pēc telefona.

* * *

Zoodārzs bija tikko uz dienu slēgts.

Bez Stjuarta viss tajā šķita dīvaini tukšs. Nerātnais, augumā nelielais administrators būtu varējis jautri au- lēkšot apkārt, izzobojot strādniekus, tīrot un uzlasot dažādas drazas, pavisam dabiski skūpstot mazuļus ar vēlējumu, lai Dievs par viņiem rūpējas. Ar notikušo tikai vēlreiz pierādījies, ka labie cilvēki vienmēr aiziet pirmie, Maks nodomāja.

Viņš iegāja savā kabinetā, izņēma no skapīša skūšanās piederumus un, lūkodamies notraipītajā apskašu telpas spogulī, nodzina dienā izlīdušos rugājus. Kāda iemesla dēļ, kurā viņš negribēja pārāk iedziļināties, viņš pirms tikšanās ar Klēru mazliet nervozēja. Maks uzvilka tīru kreklu un bikses, ko mēdza turēt kabinetā. Veroties spogulī, viņš atsukāja atpakaļ biezos, tumšos matus. Lai gan nekas tāds nebija domāts, dakteris tomēr jutās kā pirms satikšanās. Viņa atmiņā uzplaiksnīja pirmais vakars ar Sāru, un Maks nejauši aizcirta skapīša durvis mazliet stiprāk kā nepieciešams. Iekšpusē viņš dzirdēja apgāžamies Old Spice flakonu.

* * *

Bufetnieks samazināja apgaismojumu, kamēr Maks reizē ar citiem apmeklētājiem plūda caur dubultajām ozolkoka durvīm un tālāk pie bāra.

Klēra gaidīja vienā no kabīnēm restorāna dziļumā. Divi puiši pie bāra viņu pētīja. Kad Maks ieslīdēja vietā viņai blakus, viņi atkal pievērsās saviem dzērieniem.

«Es jau esmu dabūjusi žvingulīti,» viņa teica, norādot uz to, kas bija palicis no džina ar toniku.

«Es došos jūsu pēdās,» teica Maks. Viņš pamāja oficiantei, pasūtīja alu, tad pārdomāja un izvēlējās djūveru. Šodien tiešām bija īstā diena, lai kārtīgi iedzertu.

«Kā veicas?» Klēra jautāja.

«Es vēlētos, kaut varētu pateikt kaut ko noteiktu, bet man nav gluži nekā. Nekas neiet uz priekšu. Slepkavību izmeklēšana man ir sveši ūdeni.»

«Vai esat labs peldētājs?»

«Aizmirstu par zemūdens straumēm.» Kirbijam izrādījās taisnība, Maks bija uzņēmies par daudz. «Tad nu pastāstiet jūs man, ko zināt par Hārgrīvu. Un Kraistosu. Hārgrīvam un Stjuartam, šķiet, bija atšķirīgi uzskati.»

Klēra īsi un strupi iesmējās. «Es izteikšos visai maigi. Tie divi bija uz nažiem no pirmās dienas. Edvards nav tāds tips, kas viegli varētu iepatikties. Kas attiecas uz Kraistosu…» viņa paraustīja plecus, «es neuzticos cilvēkam, kas spēj smieties bez smaida.»

«Viss tagad ir tā mainījies,» viņa turpināja. «Darbs pie H. L. Hārgrīva bija līdzdalība piedzīvojumā. Tajā varēja just entuziasmu, mērķus. Varbūt pat misiju palīdzēt zemeslodei. Eds ir tikai vīrs, kas dara darbu, un es pat nedomāju, ka viņam tas patīk.»

«Tad kāpēc viņš uzņēmās šo amatu?»

«Es nevaru to saprast. Es nezinu, iespējams, ka viņš rūpējas tikai pats par sevi. Viņš un viņa tēvs nepārtraukti naidojās. Eds rīkojās tā, it kā viss, kā dēļ viņa tēvs strādāja, būtu… Grūti izskaidrot, varbūt, nesvarīgs. Edam vienmēr paticis plašs vēriens. Modernās mašīnas, viss ārišķīgais, vai jūs saprotat? Runājot par H. L. gredzenu. Eds valkā to kā trofeju vai kaut ko līdzīgu. Tas tiešām kaitina. H. L. strādāja bez atpūtas, nomira, varētu teikt, dzīves ideālu vārdā. Kenijas valdība dāvināja šo gredzenu H. L. kā atzinības zīmi. Tagad Eds valkā to tādēļ, ka tas ir vērtīgs, daļa no viņa mantojuma.» Klēra pacēla savu glāzi un iedzēra lielu malku. «Nepārprotiet mani, Eds ir labs administrators, bet viņam nav sirds.»

«Ko Eds darīja, pirms pārņēma tēva amatu?»

«Man šķiet, ka viņš strādāja kādā bankā Ņūdžersijā. Augstākajā vadības līmenī. Runā, ka viņš it kā esot sanaidojies ar visaugstākajiem dūžiem.»

«Vai Hārgrīvs atveda Kraistosu sev līdzi pēc kopīga darba bankā?»

Klēra papurināja galvu. «Es nedomāju. Viņi iepazinās, kad Eds strādāja Ņūarkā, tomēr Kraistoss strādāja citā vietā. Eds viņu šeit nolīga dažas nedēļas pēc tam, kad bija pārņēmis direktora amatu.»

Maks nogulsnēja to atmiņā.

«Vai Hārgrīvs ir precējies?»

«Kura sieviete vinu ņemtu?»

«Kā ir ar jums?» Maks jautāja.

«Kā jūs to domājat?»

«Vai esat precējusies?»

«Ak… Vai jūs domājat, ka es šeit sēdētu, ja tā būtu?» Klēra veltīja viņam ilgu skatienu. «Nē, neesmu. Un jūs?»

«Biju.»

«Un tagad atdots otrreizējai lietošanai, jā?» Maks neizpratnē uzlūkoja viņu.

«Otrreizējai lietošanai… Šķirts, jūs taču saprotat. Atpakaļ tirgū.»

«Es esmu…» Vārds neizteikts pielipa viņam pie mēles. Arī piecus gadus pēc notikušā šis apzīmējums Makam joprojām likās svešs, nepiemērots. Atraitņi bija veci vīri, kas savos astoņdesmit gados spēlēja nebeidzamas golfa partijas, ja vien nebija aizņemti makšķerēšanā kopā ar saviem vecajiem draugiem. «… Atraitnis.»

«Ak, piedodiet.»

Ledus gabaliņiem skaļi tinkšķot, Maks iedzēra malku. Viņš skatījās uz Klēru. Šai sievietē bija kaut kas nomierinošs un atklāts. Un kaut kas viņu mudināja, varbūt tā bija gruzdoša nepieciešamība, stāstīt Klērai tālāk.

«Mana sieva nomira pirms pieciem gadiem. Ārpus- dzemdes grūtniecība. Mēs bijām apmetušies nometnē Vašingtonas štatā. Gājām pārgājienā, lai viņa varētu pabeigt pētīt, kādu ietekmi uz dabu atstājusi kāda kokapstrādes kompānija, kura izcirta mūžamežu. Mēs zinājām, ka viņa ir stāvoklī, bet domājām, ka vēl ir laiks.» Maks palūdza oficiantei vēl vienu glāzi. «Tā vai citādi, mēs bijām tur nodzīvojuši dažas dienas. Viņa neteica man, ka kaut kas nav kārtībā. Tāda viņa bija. Piecas pēdas divas collas un sasodīti neatlaidīga. Viņa pamodināja mani nakts vidū, mokoties lielās sāpēs.» Neko neredzot, Maks skatījās pāri dīkajai drūzmai ap bāru. «Man vajadzēja viņu iznest. Bez apstāšanās gāju pa stigu tik ātri, cik vien varēju, tomēr pagāja divpadsmit stundas. Ap dienas vidu viņa zaudēja samaņu un līdz brīdim, kad mēs iestreipuļojām tuvākajā slimnīcā, atradās šoka stāvoklī. Tur viņu aizveda tieši uz operāciju zāli.»

Maks skandināja glāzē ledus gabaliņus. Viņš redzēja asinīm notraipījušos ķirurgu iznākot pa divviru durvīm, it kā tas būtu noticis vakar. «Viņai bija plīsis olvads. Viņi izmēģināja visu, histerektomiju, asinspārliešanas, visu. Viņi teica, ka, ja vien es būtu atvedis viņu agrāk…» Maka balss aizlūza.

Klēra pasniedzās un uzlika plaukstu uz viņa rokas. Maks paspieda viņas roku. Klēra pieklājīgi atvainojās un devās uz dāmu istabu.

Pēc dažām sekundēm parādījās oficiante ar jaunu dzērienu partiju, «jūsu draudzene teica, ka jums tas varētu noderēt.»

Pirms Klēra atgriezās, Maks bija izdzēris savu glāzi.

Klēra ieslīdēja atpakaļ savā vietā un cieši paskatījās uz Maku. «Vai ar jums viss kārtībā?» viņa jautāja.

Maks pamāja. «Pastāstiet man par Votermenu.»

«Netu? Uzaudzis šeit, pilsētā. Patiesībā kopā ar Edu gājis augstskolā. Kāds teica, ka viņi reiz bijuši labi draugi, bet kaut kā sanaidojušies.»

«Eds Hārgrīvs un Nets Votermens bijuši draugi?»

«Tā es dzirdēju, bet es nekad neesmu pat redzējusi, ka vini runātu viens ar otru.»

Maks pārdomāja dzirdēto. Dzīvnieku kopējs bija šeit, kad nomira gan Stjuarts, gan Džoena. Patiesībā Votermens bija atradies gaiteņa priekštelpā, kad viņš atrada zirnekļus. Pat Makam tas šķita pārāk acīm redzami, kaut gan iespējams bija viss. Un tieši tagad viņam būtu jāņem vērā viss iespējamais.

Maks jau gribēja ierosināt pasūtīt pusdienas, kad bārmenis ieslēdza televizoru. Kadri no zoodārza zibsnīja diktora aizmugurē, kamēr viņš stāstīja baigo stāstu par Stjuarta nāvi — it kā nejaušu sadursmi ar vilkiem.

Klēra klusēdama skatījās, līdz diktors turpināja ar politiskām ziņām.

«Ko nu?»

Maks sajuta, ka spriedze kāpj un kāpj. Vaļošanās laiks bija cauri. «Es zinu, ka apsolīju jums pusdienas, bet man kaut kas jāpārbauda. Vai jūs neiebilstu, ja es aizietu?»

Klēra izskatījās mazliet vīlusies. «Nē, protams, nē.»

Pie Klēras mašīnas Maks atspieda plecu pret tās durvju rāmi. «Piedodiet par pusdienām. Ja es ātri beigtu, vai tad es varētu varbūt ienākt vakarā uz kādu tasīti?»

Klēra uzsmaidīja viņam. «To es varētu sagādāt.»

Viņas tumšās acis atradās ēnā, kamēr Maks skatījās lejup uz viņas gludo ādu, valgajām lūpām. Klēra noteikti bija kaut kas vairāk nekā viņš bija gaidījis. Viņai bija smadzenes, skaistums un līdzjūtība, un viņš pretojās tieksmei pievilkt viņu tuvāk. Viņš nebija tā juties ilgu, ilgu laiku.

Maks pieliecās un viegli noskūpstīja Klēru uz vaiga.

«Paldies, ka uzklausīji. Parasti es pie galda tā neiz- plūstu.» Viņš samulsis pasmīnēja.

«Es priecājos, ka tu to izdarīji,» Klēra teica. «Tie vilki tev tiešām ir svarīgi, vai ne?»

Maks vilcinājās, meklēdams vārdus. «Ja reiz esi zaudējis kaut ko neaizvietojamu, tu skaidri zini, cik daudz zaudē. Uzliec kafijkannu,» viņš teica, maigi piesizdams viņai pie degungala, «es atnākšu,» un devās uz savu

mašīnu. Vecais rovers, atdzīvojies, ierūcās.

* * *

Pilsētas nomalē stāvošais Dekera treilers bija tumšs. Pārvietojamo māju no četrām pusēm ietvēra biezs mežs.

Virzienā, kur biezoknis beidzās ātrāk, to pāršķēla šaurs, grambains ceļš. Dzeltens mēness iezīmēja kastveidīgā treilera kontūras un aizmirstu sarūsējušu ševroletu, kas stāvēja nomaļus starp nezālēm.

Maks bija cerējis, ka Dekers varētu mazliet izgaismot Stjuarta nāves mīklainos apstākļus. No visiem zoodārza darbiniekiem Dekeram bija vislielākā pieredze. Kontakti ar savvaļas dzīvniekiem, aprūpējot tos zoodārzā, bija kā tāla atbalss salīdzinājumā ar reālu sastapšanos šo dārza iemītnieku dzimtajās takās. Ārpusē instinkts un izdzīvošana bija nešķirami jēdzieni. Ja vilki būtu nogalinājuši Stjuartu, incidentu varētu saistīt ar šo pirmatnējo spēku ietekmi, un Dekeram vajadzētu to zināt.

Ja nenem vērā kāda nezināma kukaiņa čirkstonu biezoknī, mežā valdīja pilnīgs klusums. Maks izvilka saburzītu papīra drisku un zīmuli un uzšņāpa zīmīti, ierakstot tajā savu mājas telefona numuru. Viņš izkāpa no rovera un taustīdamies gāja uz treilera priekšējām durvīm.

Zāle nebija pļauta nedēļām ilgi, varbūt nekad, un sniedzās līdz ceļgaliem. Nenoteikti iemīdīta taka virzījās vajadzīgajā virzienā. Maks kāpa pāri salauztiem dārza krēsliem un aizmirstām mājsaimniecības ierīcēm. Tumši, neskaidrajās aprisēs neidentificējami priekšmeti stāvēja, atbalstīti pret treileri.

Maks sasniedza priekšējās durvis, atvēra aizkaru un iestiprināja zīmīti spraugā. Viņš brīdi šaubījās, vai Dekers to tumsā vispār ieraudzīs, kad aizmugurē vairāk nojauta nekā izdzirdēja kādu kustību. Viņš piesardzīgi pagriezās un cieši ielūkojās krūmos. Pret piķa melno fonu mēness gaismā iezīmējās priekšmetu silueti. Viņš jau mēģināja atbrīvoties no nepatīkamās sajūtas, kad liels tumsas blāķis rupji un draudīgi ierūcās.

Zemā, vibrējošā rūkšana, no kuras mati cēlās stāvus, ielauzās viņa uztverē pēkšņā trokšņa un kustības eksplozijā. Cenzdamies noteikt cēloni, Maks ātri atkāpās trīs soļus atpakaļ. Viņš sažņaudza saujā zīmuli kā nazi, gatavojoties likt to lietā.

Veterināra priekšā reālu apveidu ieguva milzīgs, melns suns, kura kaulus drumslot radušie zobi sitās ar ložmetēja kārtas cienīgu klaboņu. Izstiepjoties garumā, dzīvnieks gandrīz sasniedza Maka auguma izmērus. Kad suns metās gaisā, mērķēdams uz viņa seju, dakteris juta caur sevi izplūstam adrenalīnu. Aizsargājoties pacēlis uz augšu rokas, Maks atlēca atpakaļ un gatavojās sagrābt suni aiz rīkles.

Novērtēdams, ka dzīvnieka ķermenis varētu trāpīt viņa krūšu augstumā un nogāzt zemē, Maks gaidīja grūdienu. Lai noturētu līdzsvaru, Maks novietoja kāju sev aizmugurē un juta, ka tā aiz kaut kā aizķeras. Mēģinādams to atbrīvot, viņš paklupa un krita sāņus atpakaļ. Dzīvnieks piezemējās dažu collu attālumā un mežonīgi metās viņam virsū, karstu siekalu pavedieni dzēla Makam sejā.

Smagajā ķēdē, kas žvadzēdama stiepās no suņa dzelkšņotās kakla siksnas līdz treilera šasijai, atstarojās mēnessgaismas atspīdums. Suns bija tik tuvu, ka Maks uz siksnas misiņa plāksnītes varēja izlasīt glīti iegravēto vārdu «Sātans». Viņš žigli ievēlās nezālēs.

Pastiepies lejup, veterinārs atbrīvoja kāju no čūsku ķeramās cilpas, kas bija viņu paklupinājusi, un meta to sunim. Sātans turpināja draudīgi ņirbināt zobus, raustīdamies nostieptās ķēdes galā. Viņš acīmredzot gribēja Maku izmantot kā nakts uzkodu, un nebija šaubu, ka kaujās rūdītais suns ir pietiekoši spēcīgs, lai to izdarītu. Uzrausies kājās, Maks steidzīgi atkāpās uz roveru.

Noguris līdz nāvei, veterinārs ievilkās atpakaļ vecajā automašīnā un izbrauca uz grambainā ceļa. Viņš domāja par savu dzīvokli ar tā vienvietīgo apbružāto dīvānu, kas bezcerīgi gaidīja viesus. Maks zināja, kur viņam labāk būtu vajadzējis atrasties.

6. nodala

Atsaucoties uz Klēras durvju zvanu, otrpus durvīm apmēram ceļgalu augstumā atskanēja riešana. Mazu nadziņu skrāpēšanās aprāvās, tiklīdz ierunājās sievietes balss.

Klēra atvēra durvis un pakāpās malā, līdz Maks ienāca. Viendabīgā, tumšā un kustīgā kažokotā bumba veidoja neprātīgus astotniekus ap Klēras potītēm, līdz, šaudīklim vēlreiz tuvojoties, viņa to notvēra. «Pī, nomierinies,» viņa teica juceklim, «tas ir Maks, draugs.» Zem smagām spalvu bārkstīm spīguļoja mazas actiņas.

Maks pastiepa roku, un viņu sveica pētoša sārta mēlīte. «Pī?»

Klēra iesmējās — skaņa bija spēcīga un veselīga. «Pirms pāris gadiem es liku savus krāmus atkritumu konteinerā, un kaut kas sakustējās,» viņa teica, iedama dziļāk dzīvoklī. «Es domāju, ka tā ir žurka, un sāku spiegt, bet viņš ierējās. Nezinu, kurš kuru vairāk nobiedēja. Nu, kopš tā laika viņš ir Pī.»

Mazais šunelis izrāvās viņai no rokām un uzlēca uz puķaina dīvāna. Viņam acīmredzot bija laba dzīve. Maks

pievienojās Pī uz guļvietas, un suņuks ierāpās viņam klēpī.

«Tu viņam patīc. Tas ir neparasti. Kafiju?» Klēra jautāja, ieiedama virtuvē.

«Labi stipru, lūdzu.»

«Vai kaut kas nav kārtībā?»

«Sliktāk.» Maks paberzēja zodu. Viņa roka mazliet drebēja, un Maks ātri savilka to dūrē. Kaut kur šo jūtu murskuļa dziļumā slēpās dusmas, ārkārtīgas dusmas. Vienmēr kaut kā gadījās, ka cilvēks nostājās pret dzīvnieku, pret dabu, pats pret sevi. Un nekad cilvēks neko nebija mēģinājis saprast. Maks atspieda galvu pret dīvānu un aizvēra acis. Pī atgūlās un izdvesa apmierinātu nopūtu.

«Tu izskaties noguris līdz nāvei,» Klēra teica, uzmanīgi ienesdama istabā divas pielietas, karsti kūpošas kafijas tases.

Viņa valkāja liela izmēra spilgti sārtu T-kreklu, kas viduklī bija apjozts, iezīmējot izteikti sievišķīgu augumu. Garas kājas pazuda zem krekla apakšmalas ap augšstilba vidu. Virs galvas saspraustie tumšie, viļņainie mati atsedza graciozu kaklu un smalkus, pareizi veidotus vaibstus. Klēra nemaz nebija lietojusi kosmētiku, un Maks domāja, ka viņa nekad nav izskatījusies skaistāka. Kā eksotisks, aizkustinošs flamingo.

Veterinārs šeit jutās kā mājās. Jauna vieta un būtne, par kuru rūpēties.

Maks iedzēra malku melnās kafijas. «Pastāsti man par sevi. Manu dzīvesstāstu tu zini,» viņš teica.

Klēra apsēdās viņam blakus uz dīvāna, pavelkot vienu kāju zem sevis. «Nav daudz, ko stāstīt, tiešām. Šeit,

Bostonā, pabeidzu sieviešu koledžu, pēc mēneša apprecējos un pēc septiņiem gadiem izšķīros. Ievācos šajā dzīvoklī un kopš tā laika dzīvoju šeit. Bērnu nav, alimentu arī, nekādu saišu.»

«Civilizēta pieeja dzīvei.»

«Tas nav tā, kā izklausās.»

«Labi.» Maks nemierīgi piecēlās un piegāja pie loga, skatīdamies ārā uz autostāvvietas spilgto apgaismojumu.

«Tu jūties labi?» Klēra jautāja, uzlūkodama viņu.

Maks nepagriezdamies paraustīja plecus. «Piedod, šodien vienkārši ir gājis kā pa elli. Ja padomā, pēdējā laikā tādu dienu bijis daudz. Visu plānu pilnīgs sabrukums… Biju iedomājies, ka šeit viss ievirzīsies kaut kā citādi. Ka es beidzot varēšu dzīvot mierīgi.»

Maka atmiņu kamols pašķetinājās laikā atpakaļ. «Es aizbraucu, lai dienētu Vjetnamā. Pieņemsim, ka es ticēju pasaciņai par labiem puisīšiem. Viss likās vienkārši, tiešām pilnīgi skaidri, vai saproti? Es domāju, ka tas bija politisks jautājums. Bet tā nebija. Varbūt nekad nav tā, ka vienkārši tiek sameklēts ērts attaisnojums zemiskai un netīrai cilvēka dabai.» Maks atspiedās pret loga rāmi. «Mēs izliekamies, ka šausmināmies, ja cilvēks dara tieši to pašu, ko dzīvnieki, lai gan, protams, mēs to nokārtojam krietni efektīvāk. Mēs liekam lietā vismodernākos ieročus — šautenes, nažus, sprāgstvielas, juridiskus līgumus. Mēs viebjamies, cik loti mums žēl, ka tā notiek, bet, protams, saprotam, ka tas nepieciešams jebkura mērķa īstenošanai, ko mēs attaisnojam. Vienīgā patiesā atšķirība starp mums un dzīvniekiem ir tā, ka mēs neēdam to, ko esam nogalinājuši.»

Klēra klusi nopūtās. «Tā ir diezgan smaga apsūdzība.»

«Labi, pasaki man, vai tiešām ir kāda starpība, vai nogalināt cilvēku ar šaujamo vai arī nogalināt viņa mūža darbu ar intrigām? Un tā mēs izturamies pret būtnēm, kas ir spējīgas cīnīties pretī. Tiem, kas tiešām ir bezpalīdzīgi — dzīvniekiem, videi, planētai — nepaliek nekādu izredžu.»

«Reiz es biju zoodārzā, kur tieši pie galvenās ieejas atradās milzīgs spogulis,» Klēra teica. «Tas bija pats pirmais eksponāts, ko apmeklētājs redzēja. Pāri spogulim bija rakstīts: JŪS SKATĀTIES UZ VISBĪSTAMĀKO DZĪVNIEKU PASAULĒ. Diezgan precīzs apraksts.»

Maks klusējot lūkojās pa logu.

«Tāpēc cilvēkiem, kas līdzīgi tev, būtu jāaizstāv viss, kam patiešām ir vērtība,» Klēra turpināja.

«Es nezinu, varbūt sabiedrība jau ir nokavējusi. Neviens vairs neuztraucas,» Maks teica. «Donalds Stjuarts tiek nogalināts, un tas nav nekas vairāk kā niecīgs zibsnis uz dzīves lielā ekrāna.

Es esmu cīnījies desmit, nē, piecpadsmit gadus, un kāds no tā bijis labums? Tie, kam ir vara, rūpējas par savām personiskajām interesēm, saņem politisku atbalstu, un buldozeri strādā. Tā ir zaudēta kauja.» Maks atspieda pieri pret vēso loga stiklu. «Tad kāpēc vienkārši nekļūt zemākam par zāli un nenodoties visiem tiem sīkumiem, ar ko ik dienas var nosist laiku.»

«Tu to varētu?»

«Tu nesaproti,» Maks teica. Saspringti spiežot loga rāmi, viņa pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti. «Tas viss mani tracina. Vai nav smieklīgi? Vispirms es vēlos kaut ko izdarīt vispārējā stāvokļa labā, un, ja tas neizdodas, viss, ko es gribu, ir sameklēt tuvāko Kalašņikova automātu. Gandrīz vai šķiet, ka cilvēks spēj saprast tikai to, kas ir lielāks un stiprāks par viņu, kas var sadot viņam pa pēcpusi.»

Viņš atkal pagriezās pret logu, kad stāvvietas iesārtajā gaismā piesardzīgi ieslīdēja vājš bezpajumtes kaķis un metās pāri asfaltam, lai paslēptos zem rovera. Sava veida drošības zona naidīgajā pasaulē.

«Es neesmu labāks, un tas mani biedē,» viņš klusi teica.

Klēra no aizmugures pienāca Makam klāt un aplika rokas ap viņa vidukli, iespiežot galvu ieplakā starp lāpstiņām. Viņš juta no Klēras plūstam vieglu kokosriekstu smaržu un viņas siltos, maigos izliekumus.

«Mans draugs, tu esi pārāk ilgi ar visu to palicis viens,» viņa čukstēja, pieglaudušies Makam.

Viņš pagriezās un pievilka Klēru tuvu klāt, paslēpjot seju starp viņas kaklu un plecu. Maka ķermenis ar katru šūnu dzēra viņas siltumu. Maks būtu gribējis tā nekustīgi stāvēt visu mūžu.

Klēra atrāvās un ieskatījās viņa nogurušajās, tumšajās acīs, it kā lasot domas. «Vai tu vēlies šonakt palikt šeit?»

«Paldies,» Maks noteica, atglauzdams atpakaļ viņas tumšo matu šķipsnu. «Ir vēls, un es emocionāli vai fiziski gluži neesmu tam gatavs. Turklāt darbs un izpriecas ne pārāk sader vienā maisā, vai kaut kā tamlīdzīgi.» Viņš greizi pasmaidīja.

«Dažreiz,» viņa lēni atbildēja, «ir jāriskē kaut kā svarīga dēļ.»

Maks noliecās un domīgi, vilcinoties sievieti noskūpstīja. Viņš zināja, ka Klēra varētu padarīt viņu laimīgu.

Kažokainais kamoliņš sekoja Makam priekštelpā un smilkstot pavadīja ciemiņu, kad viņš atstāja Klēras dzīvokli.

* * *

Modinātājs rādīja 5.00 no rīta, un Maks vēl arvien nomodā gulēja uz muguras un cauri izzūdošajai krēslai skatījās griestos. Viņš apvēlās otrādi un jau simto reizi šai naktī uzbužināja spilvenu. Beidzot viņš saniknots piecēlās un īsajās biksītēs iegāja virtuvē uzvārīt kafiju.

Maks bija pāri galvai ieracies lielā kastē, meklējot sudrablietas, kad viņam likās, ka dzird pirmo zvanu pie durvīm. Viņš pārbaudīja, vai pulkstenis rāda pareizi. Paskatījies caur durvju actiņu, Maks ieraudzīja pret dzelzs margām atspiedušos Kirbiju, kura mēteļa apkakle bija sacelta, sargājot detektīvu no aukstās rīta dvesmas.

«Vai jūs zināt, cik tagad pulkstenis?» Maks prasīja, atraudams durvis.

«Jā, īstais laiks darbam,» detektīvs atteica, neaicināts ieslādams dzīvoklī.

Maks devās uz guļamistabu. «Mirklīti pagaidiet, līdz es uzvilkšu bikses.»

«Parūpējieties par šo te, tiklīdz būsiet kārtībā,» Kirbijs teica, izvilcis no lietusmēteļa azotes mazu, pelēku kakēnu.

Kaķēns bija slapjš, vājš un tikai pāris nedēļas vecs. Galvā, kas izskatījās pārāk liela vārgajam ķermenītim, mirgoja aizmiglotas zilas acis. Kirbijs iespieda nelaimes čupiņu veterināram rokās.

«Viņš ir pavisam jauniņš, un es iedomājos, ka jums būtu jāzina, kā par viņu parūpēties,» Kirbijs strupi noteica un aizgriezās.

Maks stāvēja un pārsteigts skatījās uz vārgi ņaudošo kaķēnu. Kirbijs bija pats pēdējais, ko ārsts būtu varējis iztēloties pie savām durvīm, vienalga, vai ar dzīvnieku rokās, ar kādu vajadzību vai vēl cita iemesla dēļ.

«Kur, pie velna, jūs viņu atradāt?»

«Šīrīta apgaitā es aizturēju vienu tipu par atkritumu izgāšanu nevietā. Bija vēl tumšs, un man likās, ka viņš izmetis pa logu kaut kādas drazas. Es iedevu viņam pavēsti un jau gāju atpakaļ uz patruļmašīnu, kad izdzirdēju troksni. Šo te es atradu izsviestajā somā. Otrs nebija izdzīvojis.»

Maks atdeva kaķēnu detektīvam. «Lūdzu, paturiet vinu, kamēr es sameklēšu termoforu un kaut ko ēdamu. Viņš droši vien ir pārsalis.»

«Es turēju viņu siltumā zem mēteļa.»

Maks vēlreiz izbrīnīti nopētīja detektīvu. «Jūs graujat savu tēlu, Kirbij,» viņš teica, rakņājoties kastēs.

«Mirkļa vājība,» Kirbijs norūca, sabruka uz apdriskātā dīvāna un lēni novērtēja dzīvokli. «Ceru, ka jūs neesat maksājis dekoratoram.»

Uzvaroši iesaucies, Maks pacēla augšup termoforu. Viņš iztukšoja citā kastē atlikušo kastes saturu un izklāja tās iekšpusi ar dvieļiem. Ielicis iekšā sildītāju, viņš paņēma vāro kaķēnu un iekārtoja to jaunajā guļvietā. Maka pazušanai virtuvē sekoja katlu šķindoņa.

«Spriežot pēc šīm skaņām, šķiet, labāk šeit neēst,» Kirbijs sauca. «Kā jums liekas, vai viņš izturēs?»

Maks atgriezās ar mazu zīdaiņu pudelīti, kas bija piepildīta ar atšķaidītu kaķenes piena aizvietotāju. «Es vienmēr esmu nesis mājās pamestus dzīvniekus, un šī ir tieši tā lieta/kas mazulim vajadzīga. Es domāju, ka viņš izdzīvos.»

«Ilknis.» Maks paskatījās uz kaķēnu, kurš gandrīz pazuda guļvietas krokās. «Izaudzis viņš tāds kļūs,» Kirbijs aizstāvēdamies teica.

«Vai varu jautāt, kāpēc jūs atnesāt viņu šurp? Kāpēc ne savai sievai?»

«Es negribētu to darīt, un, jo ilgāk, jo labāk,» Kirbijs noburkšķēja. Viņš pēkšņi piecēlās un stampāja uz durvīm.

«Kad jūs gribat viņu atpakaļ?» Maks jautāja.

«Ak, nē. Nē. Man viņš nav vajadzīgs,» Kirbijs teica, vēlreiz paskatoties apkārt, «bet, spriežot pēc tā, kā šeit izskatās, jums gan.»

Detektīvs pagriezās, ieturēja pauzi un paskatījās pulkstenī. «Pēc trīsdesmit sešām stundām jūsu termiņš būs beidzies, Makintair.» Aiz viņa smagi aizcirtās durvis.

Maks skatījās uz durvīm vēl ilgi pēc tam, kad Kirbijs bija aizgājis. Pasniedzies lejup, ārsts iecēla Ilkni sev klēpī, kaķēna murrāšana bija vienīgā skaņa, kas aizpildīja tukšo dzīvokli.

* + *

Vēl pēc stundas Maks bija atstājis Ilkni zoodārza mazuļu novietnes privātajā sektorā pabarošanai un maigai aprūpei. Tad veterinārs devās uz videonovērošanas nodaļu. Viņš pāršķiroja lentes, līdz atrada materiālu par vienu no pirmajiem Siennas vingrinājumiem Stjuarta noslepkavošanas vakarā.

Maks ielika lenti videomagnetofonā un paātrinātā gaitā pārskatīja pirmās divas novērojumu stundas. - 115

Izvairīdamās pārnest svaru uz ievainotās kājas, Sienna kliboja apkārt. Mazliet pēc septiņiem vilcene iekārtojās stūrī savā guļvietā un iemiga. Filmas nākošajās divdesmit minūtēs viņa bija redzama mierīgi atpūšoties. Maks jau gribēja pārtīt lenti uz priekšu, kad pēkšņi Sienna pacēla galvu.

Viņas ķermenis manāmi saspringa, ausis saslējās uz priekšu, acis kļuva modras. Vilcene piesardzīgi piecēlās un nolieca galvu, pieglaužot ausis cieši pie stūrainā galvaskausa. Atiezās maza baltu zobu svītriņa, garā sarkanā spalva uz vilcenes skausta it kā uzliesmoja. Maks tūlīt pazina vilka klasisko trauksmes pozu.

Sienna pārvietojās uz iežogojuma tālāko daļu un atņirdza zobus. Maks gandrīz varēja saklausīt vilcenes dziļo, dobjo brīdinājuma rūkšanu.

Ekrānā parādījās divi balti priekšmeti. Divi sīki, bet skaidri saredzami balti priekšmeti, kuri virzījās vilku kopējā iežogojuma virzienā ar sekundes daļas starplaiku. Pazinis šos priekšmetus, Maks izbijās, viņa vēderā kaut kas jūtami sagriezās. Dakteris ātri pārbaudīja novērojumu žurnālu — 7.37 vakarā —, bet nekas nebija atzīmēts. Ar asu baiļu sajūtu viņš skatījās tālāk.

Tikmēr teniskurpes turpināja lēnām kustēties, to baltais audums noteikti bija pazīstams. Maks nometa tālvadības pulti uz galda. Dažas minūtes iepriekš Džefs Vinsents kasetē bija redzams pie pērtiķu sprosta. Medicīnas eksperts bija novērtējis, ka Stjuarts miris ap to pašu laiku. Maks pārvilka roku pār nosvīdušo seju. Bet šī filma rādīja Džefu pie vilku iežogojuma tikai dažas minūtes vēlāk. Pietiekoši, lai viņš būtu bijis klāt, kad mira Stjuarts.

Bet kāpēc? Kāpēc jaunais sargs būtu gribējis nogalināt galveno administratoru? Vai, ja Kirbijam taisnība un Stjuartu nogalinājuši vilki, tad kāpēc Džefs nebija administratoram palīdzējis? Uzbrukums droši vien bijis agresīvs un loti trokšņains. Nebūtu grūti to pamanīt.

«Sveiki, dok, vai būs kādi jauni uzdevumi?»

Maks salēcās no Esteres balss. Viņa stāvēja durvīs, nogaidoši skatīdamās. «Ak, nē, nē, paldies. Es gribu paņemt līdzi Siennas un Mollijas lentes. Šovakar strādāšu mājās,» Maks atbildēja. «Ester, es tikko izskatīju pagājušās nakts filmu par Siennu. Pie vilku iežogojuma bija kāds baltās teniskurpēs, bet jūs to neesat atzīmējusi žurnālā. Kāpēc tā?»

«Ak, tas bija tikai Džefs Vinsents, jaunais sargs. Viņš gāja savā apgaitā. Es parasti nepierakstu sarga ierašanos,» viņa teica, pēkšņi uztraukusies. «Vai kaut kas noticis?»

«Nē, es nedomāju. Tā vienkārši bija tāda dīvaina nakts. Paldies.»

Ar manāmu atvieglojumu sejā sieviete pamāja un nozuda.

Maks tina lenti uz priekšu līdz 9.00 vakarā. Sienna, manāmi satraukta, soļoja uz priekšu un atpakaļ, skatīdamās uz pārējo vilku pusi. 9.10 vakarā filma rādīja staigājam gar kameru Maka darba zābakus, kad viņš nolaida sadalošos vārtus un ieslēdza prožektorus.

Maks lēni apturēja lenti un, stingi vērdamies tukšajā ekrānā, izņēma to no magnetofona. Ap Stjuarta noslepkavošanas laiku Džefs Vinsents bija redzams gan pie vilkiem, gan pērtiķiem. Šīs vietas neatradās tādā secībā, kādā viņam būtu jāveic apgaita, un starp Džefa atrašanos katrā no abām vietām bija tikai kādu piecu minūšu starpība. Viņam būtu vajadzējis braukt — vai skriet — tieši no pērtiķu sprosta pie vilkiem. Džefam būtu jāierodas pie vilku mītnes taisnā ceļā un ar iepriekšēju nodomu.

Maks savāca abas lentes, ielika tās savā ārsta somā un izgāja no novērošanas telpas. Izdevība Džefam Vinsen- tam bija, bet kāds viņam bijis motīvs, lai noslepkavotu Stjuartu?

Maks izgāja saules gaismā un paspēra dažus soļus pa taku uz sava kabineta pusi. Kaut kas nebija kārtībā. Kaut kas grūti nosakāms. Šī nenoformulējamā sajūta iezīdās dziļi vina smadzenēs un nelaida vaļā.

Maks pēkšņi apstājās. Pagriezies viņš skrēja atpakaļ uz novērošanas telpu, aizslēdza durvis un iegrūda Siennas lentu atpakaļ magnetofonā. Aiztinis filmu līdz 7.30 vakarā, viņš uzmanīgi skatījās. Pēc tam Maks to caur- skatīja vēlreiz un vēl trešo reizi.

Teniskurpēm pie vilku mītnes uz sāniem bija izšūti burti «NB». «Nevv Balance» modeļa teniskurpes.

Maks ātri ielika magnetofonā gorillu lenti un pārtina to, līdz skaitītājs rādīja to pašu laiku. Šeit uz Mollijas filmas bija redzams liela izmēra teniskurpju pāris, tā kapes augšdaļai pāri bija skaidri ar zilu krāsu iespiests «Nike».

Divi dažādi kurpju pāri. Maks ar dobju troksni atkrita krēslā. Tajā vakarā, kad Stjuarts nomira, pie vilku mītnes bija atradies vēl kāds. Slepkava.

7. nodala

Maks paķēra abas kasetes un steidzās uz savu kabinetu. Aizvēris durvis, viņš nolika filmas uz galda un pasniedzās pēc telefona. Ārsts jau grieza Kirbija numuru, tad pēkšņi nolika klausuli atpakaļ. Kirbijs būtu smējies viņam sejā. Divi atšķirīgi teniseņu pāri, protams, nozīmēja divus dažādus cilvēkus, bet grūti pierādīt, ka viens no tiem bijis slepkava. Vēl svarīgāk, nebija pierādāms, kas šīs kurpes valkājis. Kirbijs būtu gribējis drošus pierādījumus. Tātad pagaidām, līdz viņš varēs sniegt Kirbi- jam pārliecinošus faktu materiālus, Makam vajadzēja spēlēt uzmanīgi, neatklājot kārtis. Veterinārs pasniedzās pēc radiotelefona tieši tad, kad Dekers pieklauvēja, atvēra kabineta durvis un ienāca iekšā.

«Saņēmu jūsu zīmīti.»

«Ak, jā. Un es sastapu mīlošo Fido.»

Dekers, redzami apmierināts, smīnēja. «Man jau likās, ka jūs droši vien esat uzskrējis Sātanam. Viņam patīk viesi.»

«Varu to apliecināt. Kas viņš patiesībā ir, ja nerunājam par to, kam viņš pieder?»

Dekers aizgāja līdz galdam un apsēdās uz tā malas.

«Hibrīds. Rotveilers — vilks. Dabūju viņu, kad biju Dien- vidāfrikā. Šie suņi ir agresīvi, bezbailīgi un var skriet jūdzēm tālu. Džungļos es viņu izmantoju, lai aizsargātos. Zināmā mērā esmu viņam pieķēries.»

Kopējs uzmeta skatienu videokasetēm uz galda un pagrūda vienu no tām ar īkšķa nagu. «Maza nakts izprieca? Kaut kas interesants?» Viņš pacēla vienu un izlasīja nosaukumu.

«Tikai Mollijas ieraksti. Mēģinu noskaidrot, kāpēc viņai kavējas dzemdības.» Maks piespieda sevi izlikties vienaldzīgam.

Dekers nosvieda kaseti, un Maks klusi nopūtās. «Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?»

«Vēlos dzirdēt jūsu domas par to, kas noticis ar vilkiem. Liekas, es tiešām neesmu viņus pietiekoši novērtējis. Sākumā domāju, ka Stjuartu nogalinājis kāds cits, bet tagad ir pavisam skaidrs, ka to izdarījuši vilki.»

Dekers paraustīja plecus. «Vilki var būt diezgan slīpēti, «sevišķi barvedis. Stjuarts droši vien viņus kaut kā izaicinājis. Liela kļūda. Vilkiem nekad nevar pilnīgi uzticēties.»

«jums taisnība, labi, paldies, Deker. Piedodiet, ka sakaitināju jūsu suni. Citreiz pirms nākšanas es atcerēšos, ka jāpiezvana.»

Dekers devās uz durvīm. «Esmu bez telefona,» viņš izmeta un pazuda priekštelpā.

Maks pagaidīja minūti, tad pagrāba videokasetes un iegrūda tās rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Paņēmis somu, viņš izgāja no kabineta, aizslēdza durvis, paspēra piecus soļus, tad pārdomāja, atgriezās atpakaļ kabinetā un ielika kasetes somā. Tad Maks vēlreiz atstāja kabinetu un aizslēdza aiz sevis durvis.

Tiklīdz Maks iebāza galvu O'Mellija kambarīša lieluma kabinetā, piecdesmit piecus gadus vecā drošības dienesta priekšnieka sārtā seja izplūda īriskā smīnā.

«Vai jums ir kāda minūte laika?» veterinārs jautāja.

O'Mellijs ar mājienu lūdza viņu iekšā, un Maks ātri pārliecinājās, ka kabineta priekštelpā neviena nav. Viņš aizvēra durvis un apsēdās pretī šefam. O'Melllijs ziņkārīgi lūkojās Makā.

«Man vajadzīga jūsu palīdzība, un tai jābūt konfidenciālai. Tas ir saistīts ar Stjuarta nāves vakaru.»

«Protams. Kas par lietu?»

«Kas tovakar atradās dārzā, teiksim, starp sešiem un astoņiem trīsdesmit?»

«Tas ir vienkārši, brītiņu pagaidiet.» O'Mellijs pazuda priekštelpā un atgriezās ar reģistrācijas žurnālu. «Paskatīsimies, tā, tā, Džefs Vinsents bija naktssargs. Attīstības komitejas locekļi bija šeit — vai jums vajadzīgi viņu vārdi?»

Maks papurināja galvu. «Nē, es pats viņus redzēju. Vai ir vēl kāds?»

«Jūs, Stjuarts un Estere. Tas ir viss.»

«Vairāk neviens šajā laikā nav ierakstīts vai izrakstīts? Vai šeit ir kāds ceļš, pa kuru varētu iekļūt dārzā, neejot caur caurlaidi?»

O'Mellijs pakratīja galvu. «Nē, ja vien tas cilvēks nav augstlēcējs. Visas ieejas ir aizslēgtas un tiek pārbaudītas katrā apgaitā. Mums ir desmit pēdu augsts iežogojums ar dzeloņstiepli galā — mēs to uzlikām pagājušajā gadā pēc tam, kad radās grūtības ar vairākiem patversmes bērniem. Droši vien kāds varētu izgriezt sev ceļu, ja viņam būtu īstie darbarīki, bet mēs pārbaudām nožogojumu katru dienu dienas mainas laikā. Tā ir dala no mūsu apdrošināšanas līguma nosacījumiem. Mēs neesam atraduši žogā nekādus caurumus. Kādēļ jūs tā jautājat?»

«To nevajadzētu pārāk popularizēt. Es neticu, ka Stjuartu nogalinājuši vilki. Domāju, ka kāds ir iekļuvis iekšā un izdarījis tā, lai izskatītos, ka vainīgi vilki.»

O'Mellijs veltīja viņam vēsu, neatlaidīgu skatienu, īriskā seja pietvīka mazliet sārtāka. «Jūs gribat teikt, ka mans personāls nav pienācīgi veicis savu darbu?»

«Nē, to es nesaku. Tagad nesāksim pārskatīt visus, kas strādāja, šef. Es domāju, lai nu kurš, bet šis cilvēks pazīst zoodārzu un ir slīpēts, patiešām slīpēts. Vai Votermens tajā vakarā nebija šeit?»

O'Mellijs pamāja. «Tas nav nekas neparasts. Ļoti daudzi kopēji paliek pēc darba, lai paveiktu papīru darbus. Protams, tonakt Votermenu tincināja policija. Mūs visus izjautāja.» O'Mellijs uzmeta skatienu sarakstam. «Liekas, viņš aizejot nav atzīmējies. Bet tā nakts bija diezgan traka. Patiesībā arī jūs neesat to izdarījis.»

«Ak, man ļoti žēl.» Maks izlikdamies berzēja pierē kādu neesošu traipu. «Kā ar sardzes apgaitām… vai kādi vārti varēja būt atstāti novārtā? Varbūt tie nejauši palikuši neaizslēgti?»

«Noteiktās apgaitas vietās sargiem kontrolpostenī jāatzīmē laiks. Pulksteņi ir pie visām ēkām un vārtiem. Džefs tajā vakarā bija atzīmējies visur, tieši pēc grafika. Es tajā jau ieskatījos. Tāpat darīja policija. Kas vēl, dok?»

Maks papurināja galvu. Tas apstiprināja, ka Džefs nebija varējis ar piecu minūšu starplaiku atrasties pie divām dažādām mītnēm un tai pašā laikā iekļauties savos parastajos kontrollaikos. Tajā vakarā dārzā bija atradusies vēl kāda persona «Nevv Balance» teniskurpēs. Bet kurš gan? Maks pateicās šefam un izgāja.

* * *

Stjuarta kabineta durvis klusi aizvērās, kad Maks tās piesardzīgi atlaida. Vajadzēja tomēr būt vēl kaut kam tādam, kam viņš nebija pievērsis uzmanību. Kaut kam, ko Stjuarts zinājis, ieguvis vai atklājis. Kaut kam, kas izrādījās pietiekoši svarīgs iemesls slepkavībai.

Maks sāka ar kartotēkām. Viņš izvilka no savas ārsta somas plānu vīlīti un ķimerējās ar slēdzenēm. Pirmā no tām atlēca vaļā pēc piecu minūšu izmēģināšanās. Kad veterinārs bija atdabūjis vaļā sesto, veicās jau labāk.

Vākos nebija nekā svarīga. Blankas, darbinieku personīgās lietas, darba grafiki, rēķini par maksājumiem. Parasts pārvaldes papīru kalns.

Maks pievērsās galdam, pārbaudot katru atvilktni no iekšpuses un apakšpuses. Viņš apgrieza otrādi zīmuļu turētāju. Nekā. Kabinets bija smacīgs, un, kad ārsts iztukšoja Stjuarta žaketes kabatas, viņa seju pārklāja plāna sviedru kārtiņa. Nekā.

Viņš apsēdās pie galda un lēni apskatīja istabu. Stjuarts bija uzsvērti kārtīgs un tāda tipa cilvēks, kam likās, ka viss jādara pašam, ja Donaldam būtu bijis kaut kas tik vērtīgs, ka varētu maksāt dzīvību, droši vien viņš vēlētos, lai tas atrastos tuvumā viegli uzmanāms. Kur gan viņš būtu to nolicis?

Griestu flīzes bija rūpīgi iestrādātas apmetumā, grīdu klāja viengabalains vinila segums. Pagāja piecpadsmit minūtes, bet Maks joprojām bija ar tukšām rokām. Vēl sliktāk — viņam nebija ne jausmas, ko īsti meklēt.

Sanervozējies viņš piecēlās, pasniedzās pēc savas ārsta somas un pagriezās uz durvīm, aiz inerces iešūpodams sev priekšā somu. Tā atsitās pret telefonu, apsviežot melno plastmasas korpusu ar ciparnīcu uz leju. Apstājies Maks cieši uzlūkoja telefonu.

Paņēmis vīli, viņš izkustināja skrūves, kas turēja vāku. Iekšējie mehānismi neveikli novēlās no galda, atbrīvojot starp zvaniem cieši iespiestu papīra taisnstūri.

Maks atlocīja papīrus un izgludināja tos uz galda, atklādams trīs samazinātas grāmatvedības virsgrāmatas fotokopijas. Divas lappuses aptvēra zoodārza ieņēmumus un izdevumus pēdējos divos mēnešos. Trešā lappuse bija zoodārza investīciju virsgrāmatas kopija.

Maks ātri izpētīja skaitļus. Viss šķita kārtībā. Visi konti bija līdzsvarā, un ieguldījumu plūsma starp tiem šķita samērīga. Maks paraustīja plecus un sāka likt papīrus savā ārsta somā, tad pārdomāja un ielocīja tos atpakaļ telefonā. Viņš stingri ieskrūvēja skrūves vietā.

Kāpēc Stjuarts slēpis finansu datus sava telefona iekšpusē? Varēja tikai pieņemt, ka šīs lietas noslēptas tad, kad tās bijušas vērtīgas vai varējušas pierādīt kāda cilvēka līdzdalību noziegumā. Un, ja izdara šādus loģiskus apsvērumus, tad — vai Stjuarts noslēpis šo informāciju tāpēc, ka tā skārusi viņu pašu vai arī attiekusies uz kādu citu?

Maks izgāja no kabineta un viņam joprojām nedeva

miera vairāki nepatīkami jautājumi.

* * *

Klēra ar diktofona austiņām galvā strādāja pie rakstāmmašīnas. Maks kādus mirkļus stāvēja un skatījās uz viņu, pirms Klēra viņu ievēroja. Klēra pasmaidīja, apturēja pirkstu virs taustiņa kādu sekundi ilgāk, pabeidza teikumu un nonēma austiņas.

«Laipni lūdzu. Kā varu tev palīdzēt?»

«Vai tu kā burve izpildi vēlēšanos?»

«Kā to lai saka.»

«Es negribētu nelietderīgi izlietot tik ļoti labu iespēju, bet man jāsatiek boss.»

«Ak, cik garlaicīgi.» Klēra nospieda sarunu ierīces pogu. «Mister Hārgrīv, doktors Makintairs vēlētos jūs satikt.»

Maks iegāja direktora kabinetā un, degošu trīsu pārņemts, apsēdās.

«Nu, ko jūs esat atklājis, doktor?» Hārgrīvs atgāzās savā tūkstoš dolāru vērtajā vadītāja krēslā.

Maks bija plānojis pastāstīt Hārgrīvam par to, ko bija atklājis, bet, tikko atvēris muti, pārdomāja. Viņa instinkti raidīja brīdinājumu. «Man ir daži pieturas punkti, un es esmu uz pēdām, bet vēl nav nekā, ko es varētu droši apgalvot.»

«Baidos, ka man vajadzīgs kaut kas mazliet konkrētāks. Vakar jūs teicāt, ka jums ir pierādījumi. Tātad, vai jums ir kas konkrēts?»

Maks saprata, ka ir iedzīts stūrī. Viņam vajadzēja dot Hārgrīvam kaut ko, miera zīmi, lai atstātu šefu laimīgā nezinā, tomēr neatklātu viņam visu.

«Ir viena lieta. Rādās, ka Stjuarts tieši pirrps savas nāves nolīdzis privātdetektīvu, un šis Rorks ir piekritis turpināt uzsākto izmeklēšanu.»

«Kādu izmeklēšanu?» Hārgrīva acis pēkšņi bija kļuvušas piesardzīgas. Maks to ievēroja jau par vēlu.

«Ak, es neesmu gluži pārliecināts, par kādu kompāniju Ņūdžersijā. Es atradu Stjuarta kabinetā avīzes izgriezumu.»

Hārgrīvs pietrūkās no sava sēdekļa un devās pie spoguļotā bāra. Ar visu savu būtni Maks tiecās izprast Hārgrīva reakciju.

«Es gribētu redzēt to rakstu.»

«Es atstāju to savā kabinetā, atvainojiet,» Maks meloja.

Hārgrīvs pēkšņi atgriezās pie sava galda un nesteidzīgā piesardzībā apsēdās. «Šī šarāde ir bijusi pietiekoši ilga, doktor Makintair. Reizi par visām reizēm noliksim visu šo jucekli malā. Es ceru, ka jūs veltīsiet savu laiku rūpēm par dzīvniekiem, nevis amatieriskai okšķerēšanai. Vai es izteicos pietiekoši skaidri?»

' «Bet man vēl ir mazliet laika līdz termiņa beigām.»

«Jūs neklausāties, doktor — jūsu izmeklēšana ir beigusies.»

«Jūs gribat man teikt, ka taisāties nobeigt vilkus, pirms man ir bijusi iespēja pierādīt viņu nevainību!» Maks pielēca kājās, lieliem soļiem piegāja pie galda un pārliecās pār direktoru. Niknums sagrāba ārstu kvēlojošā tvērienā, no piesardzības vairs nebija ne vēsts.

Hārgrīvs akmenscietu skatienu lūkojās Makā, uz viņa skūtās virslūpas vīdēja sīks sviedru traipiņš.

«Mums bija noruna, Hārgrīv, vīrs pret vīru. Es nedomāju ļaut jums no tās izlocīties. Man ir laiks līdz 5.00 rītvakar, un es gribu to izmantot.»

«Es varētu vienkārši atlaist jūs par nepakļaušanos, un tas izbeigtu jūsu izmeklēšanu.»

«Un varbūt valde vēlētos dzirdēt par to — mūsu norunu, manu liecību… ko meklē Rorks?» Maks šāva uz labu laimi tukšā gaisā, bet tas bija vienīgais gājiens, kas viņam bija atlicis. Viņš aizturēja elpu, gaidot Hārgrīva reakciju.

Hārgrīvs atvirzījās no galda un ar tikko valdāmu niknumu teica: «Doktor Makintair, saprotiet, ko es saku. Ja jūs turpināsiet šo farsu, uzskatiet, ka jūsu darbs šeit ir beidzies.»

Maks izjuta mazliet prieka, aizcērtot milzīgās kabineta durvis, kad, apgriezies uz papēža, izdrāzās ārā. Hārgrīva durvju otrā pusē viņš dziļi ieelpoja.

«Es pat šeit visu dzirdēju!» Klēras seja bija bāla, acis ieplestas.

Joprojām cenšoties savaldīties, Maks pamāja. «Ko tu domā darīt?»

«Cik daudz laika man ir?» viņš pasmīnēdams jautāja. «Tu neesi iesaistīts un neriskē. Tu vienkārši aizej no šīs nolādētās ēkas.»

«Un aizejot pielaižu tai uguni.» «Ar tevi viss kārtībā, Makintair,» viņa teica. «Kādu brīdi es biju par tevi uztraukusies.»

Viņā atausa nojausma par kaut ko jau reiz dzirdētu. Atstājot kabinetu, Maks uzspieda Klērai skūpstu un solīja viņu vakarā sameklēt. Galu galā, ja reiz viņš bija atlaists,

tad Klēra vairs ar darba lietām nesaistījās.

* * *

Maks bija pieveicis pusi virtuļa, pirms pār viņu kā sitiens pa galvu gāzās visa notikušā apjēga. Tas prasīja visu vina uzmanību.

«Ak, nolādēts.» Maks atbalstīja zodu rokā un skatījās ārā pa logu uz zālēdāju kompleksu. Tikko viņš kādas pusizceptas teorijas dēļ bija zaudējis vislabāko darbu, kāds viņam jebkad bijis. Ja nu viņam nebija taisnība, un vilki patiešām uzbrukuši Stjuartam? Viņā ielavījās šaubas. Bet, vai nu šauboties, vai nešauboties, viņš bija gatavs cīņai līdz galam, līdz pēdējam atlikušajam bandinie- kam, kamēr šai partijā kādam izdotos pieteikt matu.

Un bija vēl kas, ko Maks nešaubīgi apzinājās — ja Sārai būtu bijis iespējams sekot līdzi tam, kas šeit norisinās, viņa būtu nenovērtējams atbalsts. Tas ārkārtīgi uzmundrināja. Un pirmoreiz ierasti trulās zaudējuma sāpes kļuva mierinošas.

Atstājis kafetēriju, ar melno ārsta somu rokā viņš devās uz vilku iežogojumu.

Kad aiz stūra parādījās Maks, Sienna spēra pirmos izmēģinājuma soļus uz ievainotās kājas.

Dakteris apstājās un klusi skatījās. Tikai pirms pāris dienām vilcenes atlabšana būtu vinu saviļņojusi. Viņš būtu saucis Stjuartu dalīties uzvaras priekā. Sienna atveseļosies. Likteņa ironija — uzbrukums, kas vilcēni bija gandrīz nogalinājis, varēja glābt viņas dzīvību. Sienna bija vienīgais vilks, kas nevarēja būt iejaukts Stjuarta nāvē. Ja viņas biedri, bara locekļi, tiktu iznīcināti, Sienna paliktu vienīgais izdzīvojušais sarkanais vilks. Pasaules populācija būtu nonākusi līdz kritiskajam līmenim.

Vilku mītnes stikla skatloga priekšā daži apmeklētāji staipīja kaklus, lai redzētu, kas notiek iekšpusē. Maks pagaidīja, kamēr viņi bija pagājuši garām laukumam un iekļuvuši ērgļu apskates zonā, tad iegāja iežogojumā. Toka un viņa ģimene valstījās divu kritušu egļu ēnā. Pāri un apkārt iecietīgajiem pieaugušajiem draiskojās trīs sešus mēnešus veci vilcēni.

Maks vēlreiz apbrīnoja vilku ģimenes struktūru. Eksperti uzskata, ka vilkiem ir visaugstāk attīstītā sociālā organizācija dzīvnieku valstī. Medības ir komandas darbs. Nepieaugušie dzīvnieki, kas ir pārāk jauni, lai tajās piedalītos, palīdz, sargājot jaundzimušos, kamēr pārējie medī. Vilku mīlas pāri paliek kopā gadiem ilgi, un pat tēviņi palīdz rūpēties par jaunuļiem. Viens rotaļīgs vilcēns bija satvēris Tokas asti, barvedim draiskuli pacietīgi ignorējot.

Pēdējie pētījumi parādījuši, ka vilki reti uzbrūk pat mājlopiem, vienīgi gadījumos, kad viņu dabiskais laupījums vairs nav pieejams vai tie sapulcējušies pārāk mazā teritorijā, lai sevi uzturētu. Pie vilku ielaušanās cilvēku teritorijā gandrīz vienmēr vainojams bads vai trakumsērga.

Parasti agresors izrādījās cilvēks, Maks drūmi nodomāja. Tomēr bailes no vilkiem kā mežonīgiem slepkavām joprojām pastāv — vēl kopš viduslaikiem. Tikai cilvēku bailes vien varētu kļūt par nāves spriedumu vilkiem, ja kāds mēģinātu noskaidrot savstarpējās attiecības ar tiesas starpniecību.

Maks vēroja, kā meņģējās divi jauni vilki, atgādinot priekšpilsētas pagalmā draiskojošos vācu aitu suņa kucēnus. Šie vilki nebija ne traki, ne izbadējušies. Kas varēja atgadīties ar Stjuartu? Pat, ja Toka galvenajam administratoram uzbruktu, Stjuarts būtu spējis vilku atvairīt pietiekoši ilgi, lai pāri žogam nokļūtu drošībā.

Kāpēc Stjuarts neaplēja vilku ar logu tīrāmo šķidrumu vai pat neizlietoja tīrītāju kā ieroci? Stjuarta ķermenis izskatījās tā, it kā viņš līdz pēdējam būtu mazgājis logu. Šādu stāvokli Maks pēc vilku bara uzbrukuma nevarēja iedomāties. Nevarēja būt šaubu. Un nu videolentē bija redzams kāds «Nevv Balance» teniskurpēs. Kurš gan tas varēja būt?

Maks ierakstīja Siennas medicīniskajā kartītē piezīmi par viņas atlabšanu un nolika to atpakaļ plauktā. Pēcpusdienas saule sāka laisties koku galotnēs, un daktera pulkstenis rādīja četri trīsdesmit. Vēl pusstunda un zoodārzu slēgs. Viņam bija atlikušas vairs tikai divdesmit četras stundas.

* * *

Atslēgas pagriezienā Maka kabineta durvju slēdzenē bija kas neierasts, tas piesaistīja viņa uzmanību. Maks atgrūda durvis un piesardzīgi ielūkojās telpā.

Dokumentu turētāji stāvēja, kā viņš tos bija atstājis, neaizskarti uz rakstāmgalda. Atvilktnes joprojām ciet, tāpat aizslēdzamais skapītis. Medicīniskās kartītes gulēja, saliktas kaudzē tāpat kā iepriekš, vairāk vai mazāk viss likās bez izmaiņām. Viss bija līdz pat apskašu telpai pārredzams. Tā izskatījās līdzīgi. Tomēr kabineta iekārtojumā kaut kas bija citādi. Pārmaiņa bija gandrīz nemanāma.

Maks sastinga un apskatīja istabu, lietu pēc lietas. Rakstāmgalda krēsls bija iegriezts neierastā leņķī. Viņa žakete karājās uz cita āķa. Kafijas kauss nolikts atpakaļ ar osiņu pa kreisi. Bet Maks bija labrocis. Viņš pasniedzās pēc sava radiotelefona. Pirms ilga laika bijušais karavīrs bija iemācījies, ka šīm detaļām ir nozīme.

«Trīs — četri — trīs — četri. Kods Septiņi R. Trīs — četri — astoņi — viens. Atkārtoju.»

Sardzes kabīne nekavējoties atsaucās uz ielaušanās signālu. Varēja vairs būt atlikušas tikai dažas minūtes, līdz ieradīsies drošības komanda. Gaidot O'Melliju, Maks apstaigāja kabinetu un konstatēja nelielās izmaiņas. Medikamenti aptieciņā bija sajaukti, tomēr, kā likās, nekas nebija pazudis. Veterināra instrumenti un medicīniskie palīgmateriāli bija pārkārtoti, bet atradās turpat, kur vienmēr. Izskatījās, it kā nelūgtais viesis būtu metodiski pārmeklējis telpas, tiecoties pēc kaut kā īpaša.

O'Mellijs ieradās pēc trim minūtēm. «Vai kaut kas pazudis?»

«Nekas, cik varu spriest. Tikai pārkārtots. Esmu gandrīz pārliecināts, ka visi medikamenti ir šeit, bet es pārskaitīšu.»

«Vai jūs turat šeit naudu?»

«Naudas man nav nekur.»

«Jums noteikti bijis kaut kas, ko viņi meklējuši. Es pajautāšu, vai kāds nav kaut ko redzējis.» Ar radiotelefonu rokā O'Mellijs pazuda.

Kas gan tāds Makam varētu piederēt, lai kāds tik ļoti vēlētos riskēt agrā pēcpusdienā pārmeklēt viņa kabinetu? Viņam nebija nekā vērtīga. Viņš taču pat neturēja pie sevis svešas lietas, kas varētu piesaistīt uzmanību.

Maks pēkšņi apstājās. Vienīgā intriģējošā lieta varēja būt avīzes izgriezums. Un vienīgā persona, kas zināja, ka viņam ir šis izgriezums, bija Edvards Hārgrīvs. Maku pārņēma nepatīkama sajūta, kas brieda kaut kur iekšienē.

Uz kabineta rakstāmgalda skaļi iezvanījās telefons. Maks pasniedzās pēc klausules.

«Makintair? Šeit Rorks. Es domāju, ka man ir kaut kas priekš jums.»

«Kas?» Maks pievilka krēslu tuvāk un apsēdās, kad kabinetā ienāca Votermens un Dekers. Votermens riņķoja telpai apkārt un svilpoja klusu, nepazīstamu motīvu.Dekers pārlika muskuļotu roku pāri dokumentu turētājam un nogaidoši skatījās uz Maku.

Maks mazliet pagriezās krēslā un pieklusināja balsi. «Varbūt es varētu vēlāk piezvanīt jums?»

«Nevarat. Es esmu lidostā, un lidmašīna tūlīt izlidos. Dodos uz Džersiju to pārbaudīt.»

«Uz Ņūdžersiju! Par ko mēs runājām?»

«Ja nemaldos, tad par smadzeņu čakarēšanu. Es piezvanīšu jums, tiklīdz būšu pārliecināts. Bet labāk esiet uzmanīgs.» Kad Rorks pakāra klausuli, telefons apklusa.

Maks pagriezās un nolika klausuli vietā. Votermens apklusa pusnotī.

«O'Mellijs teica, ka kāds pārkārtojis jūsu kabinetu, bet es biju gaidījis kaut ko mazliet iespaidīgāku,» Votermens zobojās.

«Kurš gan nav kārs uz jociņiem,» Maks atbildēja.

Bija pagājusi gara diena, jau pāris šādu dienu, un Maks nebija ticis necik tuvāk patiesībai, lai atklātu, kas nogalinājis Stjuartu. Pat tad, ja Rorks atrastu kaut ko noderīgu, varētu būt par vēlu. Rīt 5.00 pēcpusdienā vilkiem tiks izpildīts spriedums.

Izgājuši ārā, visi trīs izbaudīja agrā septembra vakara veldzi.

«Vai neiedzersim kopā kādu alu?» Dekers jautāja.

Maks un Votermens atteicās, aizbildinoties ar aizņemtību. Abi dzīvnieku kopēji devās sardzes būdas virzienā, bet Maks — uz mazuļu novietni.

Savilcies blīvā, pelēkā bumbiņā, Ilknis bija cieši aizmidzis, kad Maks viņu pacēla. Veterinārs vēroja, kā pastiprinās kaķēna elpošana, kad tas sāka apzināties Maka klātbūtni. Nenoteiktās spraudziņās parādījās maigs zilums, kas paplašinoties pārtapa pilnīgi apaļos acu ābolos.

«Hei, puis, es domāju, ka tu šodien esi mazliet pieņēmies svarā.»

Mazais kaķēns žāvājās un staipījās. Makam glaudot kaķēna galvu, viņa plaukstā ievibrējās vājas trīsas.

«Izskatās, ka mēs abi esam izmesti ārā, ko, puis?» Murrāšana kļuva skaļāka. «Rīt es ņemšu tevi uz mājām. Kad būšu bezdarbnieks.» Viņš ielika kaķēnu atpakaļ guļvietā, atstāja mazuļu novietni un devās atpakaļ uz savu kabinetu.

Nebija nozīmes atlikt to vēl ilgāk. Maks uzgrieza Kirbija numuru, un pēc otrā zvana detektīvs atbildēja.

«Nu, Džo Piektdieni, kā klājas? Vai ir kaut kas, ko mēs varam iesniegt tiesā?»

Maks svārstījās. «Es neesmu pārliecināts. Stjuarta noslepkavošanas nakts videolentēs es atklāju kaut ko, kas, manuprāt, jums būtu jāredz. Ar to var nepietikt, tomēr tur atrodams pierādījums tam, ka pie vilku iežogojuma ap slepkavības laiku atradies kāds, kas nebija Stjuarts.»

«Kas tas ir par pierādījumu?»

«Teniskurpes.»

Kirbijs izgrūda sprauslāšanai līdzīgu skaņu. «Teniskurpes?»

«Kirbij, uzklausiet mani. Videolente rāda sargu «Nike» teniskurpēs pie pērtiķu mājas tieši pirms septiņiem trīsdesmit. Vilku novērošanas kasete fiksējusi kādu «New Balance» teniskurpēs pie vilku mītnes dažas minūtes vēlāk. Ja tas nebija slepkava, tad šai personai vismaz vajadzēja dzirdēt saķeršanos. Stjuarts noteikti būtu saucis palīgā, ja viņam uzbruktu. Tā nu reiz nav gluži tāda situācija, ko varētu sagaidīt stoiciskā mierā.»

«Kurš tad bija tajās «Nevv Balance» tenisenēs?»

«Es nezinu.» Maks brīdi klusēja. «Bet šorīt es Hārgrīvam — vienam no tiem, kuru izsekošanai Stjuarts algoja Rorku — pieminēju, ka manā kabinetā ir avīzes izgriezums par Ņūdžersijas apvienību, un pēcpusdienā mans kabinets bija uzlauzts. Nekas nav pazudis, bet izskatās, ka kāds to pārmeklējis.»

«Hārgrīvs! Jūsu direktors?» Kirbijs aizelsdamies smējās. «Jūsu priekšnieks iegājis jūsu kabinetā, kamēr neviens neredz, un meklējis pa visu kabinetu avīzes izgriezumu par kādas arodbiedrības pensiju fondu?» Kirbijs atkal izplūda smieklos. «Tas ir viss?»

«Tas ir viss, ko varu pastāstīt.»

«Kā uz visu šo lietu attiecināt teniskurpju pāri? Uzklausiet vienu prātīgu vārdu, Makintair, nepametiet savu ikdienas darbu.»

«Par vēlu.»

«Kas?»

«Nekas.» Makam bija jāatzīst, ka tas pat viņam pašam izklausījās diezgan nepārliecinoši. Hārgrīvs diez vai būtu pārmeklējis kabinetu pats, un, pat ja viņš būtu kādu nolīdzis, kāpēc vjņš interesētos par kaut kādu arodbiedrību? Un kas viņam būtu darāms ar teniskurpju pāri? Visticamāk, ka vakarā, kad gāja bojā Stjuarts, Hārgrīvs būs valkājis savas iemīļotās ādas iešļūcenes. Maks sāka justies neērti. Viņš bija priecīgs, ka nevajadzēja runāt ar Kirbiju klātienē. «Labi, tad nepūlieties.»

«Nē, es paskatīšos. Atstājiet filmas sarga būdā. Es nosūtīšu pēc tām mašīnu. Satiksimies rīt tieši piecos. Kur jūs vēlētos ar mani tikties?»

Asa vainas apziņa kā tērauda ledus cirtnis ieurbās

Maka pakrūtē. Viņš bija pametis vilkus nelaimē. Viņa dēļ tie mirs. Maks-savaldīja kaislu vēlmi izraut kabeli no sienas un kailām rokām samīcīt telefonu drumslās. «Pie vilku iežogojuma,» viņš klusi noteica.

«Un kādam ierocim jūs dotu priekšroku?»

«Klausieties, jūs…»

«Atvainojiet,» Kirbijs teica. «Es esmu saņēmis laboratorijas analīzi asinīm, ko atrada uz tā lielā vilka. Asinis nav piederējušas cilvēkam. Tās, izrādās, bijušas vilka asinis. Pēc visa spriežot, Stjuarts mēģinājis cīnīties pretī. Šķiet, ka jūs gribējāt to zināt.»

Maks pateicās viņam un lēni nolika klausuli. Pirms viņš paspēja noņemt roku no tās, telefons iezvanījās vēlreiz.

«Mak?» līnijā atskanēja Klēras balss. «Tikko zvanīja Amēlija Bola. Viņa grib tevi satikt, cik drīz vien iespējams. Nav nekas ārkārtējs, bet kaut kādas darīšanas.»

Maks pasmīnēja.

* * *

Piecpadsmit minūtes vēlāk rovers drebēdams virzījās pa platu braucamceļu uz muižas galvenajiem vārtiem. Ieskanoties zvanam, Džozefs atvēra durvis.

Bolās jaunkundze stāvēja foajē pie marmora galda un apgrieza kātus svaigu ziedu pušķim. Rūpīgi apstrādājusi katru ziedu, viņa lika tos garā vācu kristāla vāzē. Viņas baltie mati bija savīti augšup biezā mezglā virs galvas, dažas šķipsnas noslīdējušas lejup uz kakla. Joprojām stalto augumu ietvēra puķains sauļošanās kostīms. Makam, stāvot pie durvīm, Amēlija bija redzama īpatnā rakursā, kas padarīja viņas vecumu īsti nenosakāmu kādu divdesmit gadu intervālā.

«Paldies, ka ieradāties, dakter Makintair. Lūdzu, nāciet iekšā. Es tūlīt pabeigšu. Darbošanās ap svaigiem ziediem rada neatkārtojamu emocionālu pacēlumu.» Viņa runāja ar Maku, vienlaikus rūpīgi darbojoties ap katru ziedu.

«Es saņēmu zinu, ka vēlaties mani satikt. Vai kāds no kakiem ir saslimis?»

Amēlija viegli, skanīgi iesmējās. «Ak, nē. Viņi jūtas labi. Pat Džizilda. Nē, es gribēju parunāt ar jums par ko citu.»

Maks apmulsis gaidīja.

«Zoodārzā patiesi ir norisinājušās diezgan satraucošas lietas, un es domāju, ka jūs vislabāk varētu man palīdzēt,» viņa teica. «Senāk es vienmēr biju apmierināta ar Roklendas zoodārza finansiālo vadību. Vai zināt, ka esmu padarījusi zoodārzu par vienu no galvenajiem manu ziedojumu saņēmējiem?» Šķiet, šaubīdamās, vina ieturēja pauzi. «Būsim atklāti, dakter Makintair. Es esmu norūpējusies par dažu ievērojama apjoma ziedojumu izlietošanu. īpaši tas attiecas uz manām dotācijām.»

«Nu, es esmu pārliecināts, ka Alekss Kraistoss vai Eds Hārgrīvs ar prieku būs gatavi apspriest ar jums šīs lietas. Es esmu tikai veterinārārsts. Neesmu saistīts ar finansēm.»

«Klausieties, dakter Makintair, jūs esat attapīgs vīrs. Un pieredzējis lielu zoodārzu darījumos. Cik man zināms, savā iepriekšējā amatā Kalifornijā jūs pārzinājāt diezgan veselīgu budžetu.» Viņa veltīja Makam vērtējošu skatienu. «Vai jūs nepārsteidz, ka Roklendā viss nenorisinās tā, kā tam vajadzētu būt?»

Maks redzēja, kā viņas sarkankrūtīša olas zilās krāsas acīs izteiksme mainās no maigi starojošām līdz dimantcieti skadrām. Finansiste Amēlija Bola bija savā elementā.

«jā, vispār norisinājās diskusija par putnu mītnes projekta atlikšanu. Tieši pirms savas bojāejas Donalds Stjuarts cīnījās pret šāda lēmuma pieņemšanu.»

«Kas šo lēmumu izstrādāja?»

«Eds Hārgrīvs. Bet valde to apstiprināja.»

Vecā lēdija pavīpsnāja. «Valde, sekojot Edam Hārgrīvam, lēktu no klints. Kāpēc projektu atlika?»

«Nepietika līdzekļu.»

«Muļķības. Tieši līdzekļu izlietojums ir tas, par ko es gribu runāt,» Amēlija teica, ar negaidītu blīkšķi noliekot uz galda šķēres. Viņa pagriezās, ar noteiktu soli iegāja salonā un pamāja Makam uz dīvāniņu sev pretī. «Es devu norādījumu izlietot pusmiljonu no zoodārza līdzekļiem tieši putnu mītnei. Miljons dolāru kopsumma bija vairāk kā pietiekoša, lai apmaksātu pat visaugstāko līgumcenu, kāda varētu tikt noteikta šim projektam.»

«Es neatceros, ka pēdējā finansu ziņojumā izpildkomitejas sēdē būtu pieminēts jūsu ziedojums,» Maks teica.

«Kad tas bija?»

«Pirms trim dienām.»

«Es nodevu šo ziedojumu personiski Edam Hārgrīvam pirms mēneša. Nu, tad pastāstiet, kas noticis ar manu naudu?»

«Mis Bola, pašlaik es nekādā ziņā nevaru apspriest šo tēmu, kamēr man nav precīzas informācijas par to. Pēdējā finansu ziņojumā bija ietverts vienīgi H. L. Hārgrīva novēlējums zoodārzam par gandrīz piecdesmit pieciem miljoniem dolāru.»

Bolās jaunkundze atliecās atpakaļ un sakrustoja rokas uz krūtīm. Kādu mirkli viņa pavērsa skatu augšup. «Piecdesmit pieci miljoni, ieguldīti ar vidēju procentu likmi — pieņemot, ka mēs esam konservatīvi un neatļau- jamies neko pārāk vilinošu vai riskantu — dotu gada ienākumu gandrīz piecus miljonus. Pilnīgi pietiekami, lai finansētu vairākas putnu mītnes. Faktiski šis viens noguldījums dotu ienākumu vai visa zoodārza gada budžeta apjomā. Ja vēl pieskaita tam manu dāvinājumu, vai jums nešķiet, ka zoodārza rīcībā ir diezgan nozīmīgs kapitāls?»

«Neapšaubāmi, man ir jums jāpiekrīt.»

«Šis secinājums ļauj mums atkal atgriezties pie iemesla, kādēļ jūs esat šeit. Es biju plānojusi ziedot zoodārzam vēl mazliet naudas, ko izlietot vienīgi jaunam veterinārajam aprīkojumam. Vai varbūt kādai nepieciešamai medicīniskai iekārtai? Taču, ja nevaru būt pārliecināta, kā nauda tiek izlietota, tad es nevēlētos izšķirties par šādu soli.»

«Ko jūs no manis gribētu, Amēlij?»

«Noskaidrojiet, kas tai elles katlā notiek.»

Maks ar pavērtu muti apbrīnoja mazo lēdiju. Šī sieviete zināja savu vērtību. Viņa bija no tiem neatlaidīgajiem klientiem, kas ietu līdz pašiem paradīzes vārtiem un liktu svētajam Pēterim ieviest kārtību. Un viņš tiešām paklausītu.

«Es darīšu visu, kas ir manos spēkos. Bet man nav pieejami zoodārza finansu dokumenti. Tie visi ir kompjū- terā, un es nezinu kodu.»

«Kā jau teicu, jūs esat apķērīgs vīrs. Rēķini tiek atzīmēti virsgrāmatā, un tikai pēc tam finansu nodaļa tos ievada kompjūterā.» Sieviete piecēlās un pastiepa savu smalko roku. Viņas rokasspiedienā tomēr izpaudās vadītāja tvēriena stingrums. «Es nestāstu jums to visu aiz gara laika, Mak. Vienmēr esmu pratusi sajust kārtīgu darījumu un saost, kad tas tāds nav.»

Dakteris atvadījās un izgāja pa parādes durvīm, pirms no kādiem iespaidīgās savrupmājas dziļumiem paspētu iznirt Džozefs. Ļaujot roveram ripot atpakaļ pa garo, grantēto ceļu, Maks gremdējās dziļās pārdomās.

* * *

Maks nespēja pilnīgi atbrīvoties no satraukuma par sakritību starp avīzes fragmentu un domu, kas viņa galvā šaudījās šurpu turpu. Raksts bija par kravas automašīnu šoferu arodbiedrības pensiju fonda piesavināšanos. Tagad radās iespaids, ka zoodārzam ir kāda brīva — vai nereģistrēta — nauda. Maz ticams, ka tik sīkumains vīrs kā Kraistoss būtu kļūdījies.

Iespējams, būtu vērts rūpīgāk izpētīt Stjuarta noslēpto virsgrāmatas kopiju.

* * *

Maks iebrauca savā stāvvietā, pasniedzās pēc pasažiera sēdeklī esošās melnās ārsta piederumu somas un jau bija gandrīz izkāpis no rovera, kad izdzirda kādu saucam viņa vārdu. Atskatījies veterinārs ieraudzīja pāri zoodārza stāvlaukumam uz viņa pusi skrienam Hiltonu Louku.

«Priecājos, ka jūs noķēru. Kā tā lieta virzās uz priekšu?» Louks jautāja. Maks papurināja galvu. Šis jautājums viņam jau bija apnicis.

«Vai ar vilkiem, hm, rīt būs cauri?»

«īsi pirms zoodārza slēgšanas es tikšos ar Kirbiju. Var gadīties, ka tas man būs pēdējais pienākums šeit,» Maks atbildēja.

Louks izskatījās apmulsis. «Ko jūs ar to domājat?»

«Hārgrīvs paziņoja, ka tad, ja es nebeigšu izšķiest laiku, tēlodams Diku Treisiju, man nāksies meklēt citu darbu. Protams, pēc tam, kad būšu nolicis gar zemi vilkus.» Maks atskārta sevi žņaudzījam durvju rāmi un apzinīgi izlēma doties tālāk.

Louks neveikli mīņājās. «Vilku nolaišana no kājām tiešām būtu mazliet pārspīlēta izrīcība. Galu galā viņi ir plēsoņas. Vai jūs nevēlētos paskatīties, kas iznāktu, ja es mēģinātu šo lietu ar Edvardu izrunāt? Varbūt varu viņu piedabūt grozīt lēmumu attiecībā uz tik drīzu jūsu atlaišanu.»

«Protams, ja jūs domājat, ka viņš piekritīs šādai sarunai. Man šeit patīk. Varētu iedzīvoties pat uz ilgu laiku. Nu es atkal atcerējos, Hilt, ka man jāatver noguldījuma rēķins vietējā bankā. Zoodārzam ir konts jūsu Pirmajā Depozītu bankā? Vai es nekļūdos?»

Louks nedaudz iztaisnojās. «Protams, ir. Pirmā Depozītu banka ir finansu iestāde, kas veic visas iespējamās operācijas. Es labprāt kopā ar jums pasēdētu un visu izstāstītu.»

«Lieliski. Vai es varētu uzskatīt, ka, lai kādus ieguldījumus zoodārzs izdarītu, tie visi būtu droši un garantēti — jūs saprotat? Es netaisos mest kādas cilpas…»

«Ak, tie ir pavisam droši, Mak. Es pats personiski kontrolēju visus zoodārza noguldījumus. Pašlaik banka labprāt pieņem termiņnoguldījumus. Mums ir plaša termiņu izvēle atbilstoši jūsu vajadzībām… un summas, ko jūs vēlētos noguldīt.» Louka acīs bija ielijuši spozme.

«Kādus nosacījumus zoodārzs izmanto?»

«Alekss Kraistoss dod priekšroku īstermiņa noguldījumiem. No sešiem mēnešiem līdz, visilgākais, diviem gadiem. Mēs balansējam noguldījumus tā, lai divu gadu periodā starplaikos ar tiem varētu darboties.»

«Droši vien H. L. Hārgrīva novēlējums, tie piecdesmit pieci miljoni, prasa īpašu apiešanos. Tas noteikti aizņem jums daudz laika.»

«O, Kraistoss pieprasīja, lai mēs tik lielu summu ieguldītu valsts kases zīmēs. Visos kases zīmju iepirkumos banka darbojas kā zoodārza aģents.» Daudz netrūka, lai Louks sajūsmā sāktu dejot.

«Paldies, Hilt, varbūt es šonedēļ pienākšu, un mēs varēsim šo lietu apspriest. Esmu atlicis mazliet naudas un vēlētos tos noguldīt. Ja man vēl būs darbs.»

Louks pieliecās mazliet tuvāk un pieklusināja balsi. «Es padomāšu, kā no savas puses iespaidot Edvardu. Domāju, ka tas viss ir mazliet uzpūsts. Cik jūs, ē, apmēram bijāt domājis noguldīt?»

«Mūs visus ir satraukusi Stjuarta nāve,» Maks viņu pārtrauca. «Un, lai iegūtu apstiprinājumu, ka vilki nav tajā vainojami, es būtu gatavs upurēt savu karjeru. Tomēr nevar būt arī tā, ka kāds nekad nekļūdās. Viss liecina, ka vainīgs bijis Toka. Ir pārbaudīti visi cilvēki, kas tai laikā atradās teritorijā. Turklāt es pats redzēju jūsu komitejas locekļus.»

«Tā tas ir. Stjuarts nemaz neparādījās, un Hārgrīvs bija vienīgais, kas izgāja no sanāksmes,» Louks teica.

Makam aizrāvās elpa. «Hārgrīvs izgāja no sanāksmes?»

«Tikai uz minūti.»

«Kad?»

«Tūlīt pēc tās sākuma.»

«Tātad septiņos?» Maks juta, ka satraukums sāk no- plakt. Stjuarts bija nogalināts ap pusastoņiem.

«Nē, mēs sākām vēlāk. Varēja būt kādas piecpadsmit minūtes vai divdesmit minūtes pāri septiņiem,» Louks teica. «Bet, pagaidiet mirklīti, jūs taču nedomājat, ka Eds…?»

«Nē, ak, protams, nē. Es vienkārši nevaru izturēt, ka būs jāzaudē vilki.»

Louks izskatījās atvieglots. «Labi, es raudzlšos, vai nevaru pacīnīties par jūsu vietu. Jūsu zināšanas, dakter, mums šeit ir vajadzīgas, vai nu sarkanie vilki ir, vai arī to nav. Kad gribēsiet apspriest savas finanses, piezvaniet man.»

Louks pasniedza ārstam vizītkarti, pagriezās un devās pie sava tumši pelēkā oldsmobiļa, iekāpa tajā un aizbrauca, atstājot Votermena džipu vienīgi rovera sabiedrībā. Maks nesteidzīgi iesēdās atpakaļ vadītāja sēdeklī. Kamēr viņš ar neko neredzošu skatu raudzījās caur vējstiklu, saule slīdēja lejup zoodārza ezerā. Iekrāsojot asfaltu duļķaini brūnu, ieslēdzās stāvlaukuma automātiskais apgaismojums.

Zoodārzs bija izmantojis termiņnoguldījumus, taču nule kā pārvērtis savu naudu valsts kases zīmēs. Kādēļ Amēlijas Bolās dāvinājums nebija parādījies finansu ziņojumā? Pusmiljona dolāru ieguldījumam zoodārza rēķinā, kaut tikai uz dažiem mēnešiem, noteikti vajadzēja būt redzamam. Maks izlēca no mašīnas, paķēra savā ārsta somā kabatas lukturīti un gar sarga kabīni devās uz Stjuarta kantori. Ierakstīdamies kontroles žurnālā, viņš redzēja Džefu Vinsentu sēžam O'Mellija grozāmajā krēslā un saitējam savas «Nike» tenisenes. Izņemot novērojumu vadītāju, Maks bija vienīgā līdz šim reģistrētā persona.

* * *

Ja neņem vērā vieglu pelējuma smaku, Stjuarta kabinets izskatījās tieši tāpat, kā viņam aizejot. Maks klusi aizvēra un aizslēdza durvis. Ieslēdzis rakstāmgalda apgaismojumu, viņš ardesmitcentu monētu atvēra telefona pamatni un izņēma virsgrāmatas fotokopijas.

Izvilcis kreiso augšējo atvilktni, dakteris sameklēja vākus ar izpildu komitejas sēdes protokoliem un Kraisto- sa pēdējā finansu ziņojuma kopiju. Maks apsēdās uz krēsla malas un sāka izskatīt atzīmes par H. L. Hārgrīva nāves mēnesī ienākušajiem rēķiniem.

Pēc pusotras stundas Maks nometa zīmuli uz galda un paberzēja skaustu. Roklenda bija maisījusies kā pa ķešu, un tikai H. L. novēlējums bija piešķīris zoodārza bankas bilancei kosmiskus mērogus. Līdz tam ar Amē- lijas Bolās stabiliem kapitālieguldījumiem tika panākts pietiekams nodrošinājums, lai novērstu jebkādu vajadzību pēc valdības dotācijām. Pēc grafika bija izdoti Louka tēriņnoguldījumi, tā papildinot palielo ienākumu no ieejas maksām, biedru naudām un automašīnu stāvvietas izmantošanas.

Pēdējā mēneša laikā Kraistoss bija piedabūjis Louku caur Pirmo Depozītu banku piesaistīt milzīgo piedesmit piecu miljonu novēlējumu Federālo Rezervju bankai, ieguldīdams to valsts kases vekseļos ar. gada termiņu un 100 000 dolāru peļņu.

Klāt pievienotā rēķinu uzskaite rādīja, ka apmēram nedēļu vēlāk daļa no Amēlijas Bolās ziedojuma izlietota valsts kases zīmju iepirkšanai par 250 000 dolāru. Ar šādu zoodārza finansiālo stāvokli jebkurš direktors varētu pret sevi izraisīt nāvīgu skaudību.

Vienīgā neparastā lieta virsgrāmatas lapā bija malā — šķiet, atsevišķā bankas kontā — atlikta ievērojama summa dzīvnieku pirkšanai. Zem katra grāmatojuma bija atzīmētas dzīvnieku sugas. Visjaunākais ieraksts, par Āfrikas lauvu, bija grāmatojums 250 000 dolāru apmērā.

Maks pasēdās uz priekšu un pārlasīja rēķinu uzskaiti. Pastāvot sadarbībai starp Amerikas un citu zemju zoodārziem, savvaļas dzīvnieku iepirkšana bija kļuvusi ne vien arvien mazāk nepieciešama, bet daudzos gadījumos arī nelikumīga. Savstarpēja vienošanās par dzīvnieku audzēšanu un aizdošanu lielākoties atbrīvoja no līdzekļu ieguldīšanas to gūstīšanai savvaļā. Nebija nekādas nepieciešamības pirkt savvaļas lauvu, turklāt, jo nozīmīgāk, absurda bija šādam aktam atvēlētā summa. Tik lielai naudai varētu atbilst vienīgi melnā Āfrikas degunradža vaislas pāris, jo zoodārzi tiecās iegūt šos dzīvniekus, lai pasargātu no iznīcināšanas.

Jo interesantāk, ka ne šajā, ne iepriekšējā mēnesī izpildu komitejas finansu atskaitēs šī rēķina nebija. Maks piesita ar zīmuļa galu zodam un pasniedzās pēc telefona. Pagāja vairākas minūtes, līdz Amēlija atbildēja.

«Bolās jaunkundz, piedodiet, ka jūs traucēju. Es esmu atradis kaut ko līdzīgu virsgrāmatai un salīdzinājis to ar Alekša Kraistosa finansu atskaiti, kas aptver pēdējos divus mēnešus. Pat pieļaujot dažas nepilnības, kopsavilkums rāda, ka Roklenda ir neiedragājama kā klints.

Kā varu spriest, zoodārzs kapitāla ieguldīšanai, arī attiecībā uz jūsu ziedojumiem, izmantojis termiņnoguldījumus, līdz H. L. atstāja tos piecdesmit piecus miljonus. Šķiet, ka pēc tam Alekss Kraistoss ķēries pie kases zīmēm,» Maks teica.

«Tas nav nekas neparasts. Kases zīmēm ir visaugstāk iespējamā drošības pakāpe, trīskāršs A, un tām nav noteikts simttūkstoš dolāru apdrošinājuma ierobežojums kā depozītiem. Ņemot vērā tādu summu, es būtu rīkojusies tāpat,» viņa teica.

«Tās tad nu būtu visas izmaiņas, ko es pamanīju. Jūsu ziedojumi ir ierakstīti šajā virsgrāmatā, taču tie nefigurē pēdējā finansu atskaitē. Tā varētu būt bijusi vienkārša pārskatīšanās.»

«Vai mans pusmiljons ir iereģistrēts? Kā tas ieguldīts?»

«Virsgrāmatā redzams, ka puse, tieši tāpat kā H. L. nauda, izlietota kases zīmēs. Pārējo es tiešām nevarēju atrast.»

«Mak, tagad klausieties uzmanīgi. Vai virsgrāmatā ir kādi konti īpašiem pasākumiem? īpaši tādi, kas atvērti aptuveni pirms mēneša?»

Maks vēlreiz ieskatījās pēdējā lappusē. «Visi maksājumu rēķini izskatās normāli. Samērā liels konts izveidots dzīvnieku iepirkšanai, kas ir mazliet dīvaini. Es nezināju, ka mēs esam paplašinājuši savu kolekciju.»

Vada otrā galā Maks izdzirda spalgus smieklus. «Es to zināju. Man ir nojauta, ka līdzekļi no dāvinājumiem skaidrā naudā un nauda, kas ieguldīta kases zīmēs, ar skanīgu nosaukumu tiek ieskaitīta iepirkšanas kontā. Fiktīvais konts kalpo tikai kā ceļš, lai izdabūtu naudu no vietējās bankas un padarītu to pieejamu. Mums jāatrod, 10—1189 145 kam uz šo kontu ir pilnvaras. Lai ari kura vārds tur atklātos, šis cilvēks ir galvenā persona visā šajā lietā.»

«Kādā lietā?»

«Piesavināšanās lietā.»

Maks cieši uzlūkoja melno klausuli.

«Kases zīmes ir gandrīz tikpat viegli pārdodamas, kā iegūstamas. Federālā banka parasti patur šīs zīmes, taču federālo rezervju sistēmas ietvaros pārskaita tās uz jebkuru kontu, kas reģistrēts ar tādu pašu vārdu kā pircējam. Pēc tam šīs zīmes par skaidru naudu var pārdot otrreizējā tirgū. Šai zemē daudz vairāk noņemas ar kases zīmju nekā preču tirdzniecību.»

«Bet vai tas nebūtu jādara bankai?»

«Jā, bet kopš banka par pārskaitīšanu saņem krietnu atalgojumu, tā labprāt sekmē kases zīmju pārdošanu. Pārdevējs saņemtu mazāk naudas, nekā kases zīmju nomināls, tomēr tādā gadījumā viņš acīmredzot par visu H. L. Hārgrīva piecdesmit piecu miljonu pārdošanu nezaudētu vairāk kā desmit pilnas vērtības zīmes. Pārdevējs vienīgi paraksta saistību rakstu, un pircējs, iegūstot banknotes ar atlaidi, aiziet, sajūsmas pārņemts, vēl pilnīgi neizprotot situāciju. Pārdevējam tas noteikti atmaksājas, pat ar nelielu vērtības zudumu.»

Maks klusi iesvilpās. «Tad Hiltonam Loukam jābūt tur iesaistītam.»

«Nav nepieciešams. Kases zīmes var piesaistīt jebkurai bankai, krājkasei un kredītiestādei vai investīciju firmai ārpus štata robežām vai pat citā valstī. Kamēr vien tās iekļaujas Federālās bankas piesaistes sistēmā.»

«Bet vai zoodārza revidents nebūtu pamanījis pēkšņi pazūdam žūksni naudas?»

«Kopš Roķlendu finansē privāti, tās norēķinus pārbauda tikai reizi gadā, ievācot nodokļus. 990 T forma. Pārpārēm laika, lai kāds iebāztu kabatā miljonus un aizlaistos uz Bufalo. Vai drīzāk uz Dienvidameriku. Mums jāzina, kur šis fiktīvais rēķins tiek turēts, un kā vārds aiz tā slēpjas.»

«Man stāstīja, ka Eds Hārgrīvs strādājis bankā Ņū- džersijā. Man liekas, ka tas bija Ņūārkā. Tieši pirms viņš dabūja vietu šeit.»

«Eds Hārgrīvs… Gluži neticami tas nebūtu. Es vēl dažiem cilvēkiem piezvanīšu.» Pirms viņš paspēja atbildēt, Amēlija jau bija sarunu beigusi.

Maks lēni nolika klausuli atpakaļ uz āķa. Ja bijusi shēma, kā piesavināties zoodārza naudu, un Stjuarts to atklājis, piecdesmit pieci miljoni tiešām izrādītos slepkavības vērti. īpaši, ja Hārgrīvam bija sešpadsmit komitejas locekļi, kas apstiprinātu viņa alibi.

Kas par to, ja Hārgrīvs neizskatījās pēc tipiska slepkavas. Lielākā daļa slepkavu nemēdz gluži skraidīt apkārt ar masku galvā. Turklāt, Maks bija redzējis nogalinām ļoti daudz cilvēku, kas nebūt nelīdzinājās šim tipam.

Un, patiesību sakot, Maks nodomāja, pārāk stipras aizdomas mani nenomoka. Iespējams, ka es tikai meklēju salmiņu, pie kā pieķerties. Mēģinot atrast kaut kādas sakarības. Turklāt, ja uz klints rodas brīva kritiena draudi — vai šie draudi rodas pēkšņi — šis salmiņš strauji kļūst pietiekami pievilcīgs. Maks jutās kā puišelis, kas balansē uz kraujas malas.

Ja nu tiešām Hārgrīvs ir nogalinājis Stjuartu? Cik daudz laika viņam būtu vajadzējis, lai no galvenās ēkas nokļūtu līdz vilku mītnei, nogalinātu Stjuartu un atgriezis 147 tos atpakaļ sanāksmē? Ja tā, vai citi komitejas locekļi, aizņemti savā nodarbē, spētu fiksēt, cikdaudz laika pagājis? Pastāvēja tikai viens ceļš, kā to uzzināt. Maks piecēlās un izgāja no kabineta.

Pienācis pie galvenās mītnes parādes durvīm, viņš paskatījās pulkstenī. Dakteris sāka ātriem soļiem iet uz vilku mītni, kad viņa skatienu piesaistīja kustība otrā stāva logā. Maks ienira atpakaļ no ēkas krītošā ēnā.

Gar Hārgrīva kabineta lielo logu aizslīdēja kāda cilvēka siluets. Uz pretējās sienas dziļāk aizmugurē kustējās vēl kāda ēna. Ko Hārgrīvs šeit darīja? Savu atrašanos zoodārza teritorijā viņš nebija reģistrējis. Maks nevarēja atcerēties, vai zeltainais mersedess bija atradies stāvvietā.

Maks vēroja, līdz Hārgrīvs pienāca tieši pie loga. Likās, ka, skatoties ārā, direktors sarunājās ar kādu sev aiz muguras. Maks atkāpās dziļāk ziedošā dzīvžoga ēnā. Kaut kas Hārgrīva kustībās, kad viņš pagriezās, māja ar rokām un rādīja ar pirkstu otras personas virzienā, liecināja par satraukumu. Uzsitis ar dūri pa palodzi, direktors aizdrāzās no loga un pazuda skatienam.

Maks pārcilāja prātā iedomu par iezagšanos ēkā, lai noskaidrotu, kam piederējusi otra ēna, tomēr no tās atteicās. Nebija nekādas iespējas nepamanītam ieskatīties Hārgrīva kabinetā. Tomēr, ārā ejot, vajadzētu pārbaudīt mašīnas stāvvietā. Sardze piereģistrēja visas darbinieku mašīnas, turklāt Džefs Vinsents bija dakterim parādā kādu pakalpojumu.

Maks vēlreiz paskatījās pulkstenī un devās ceļā. Ejot ātrā solī, gājiens no galvenās ēkas līdz vilku iežogojumam ilga četras minūtes un desmit sekundes. Hārgrīvs nebūtu varējis to izdarīt ievērojami ātrāk, atgriežoties sanāksmē bez manāmas aizelšanās. Kopā ar ceļu atpakaļ gājiens būtu prasījis turpat vai desmit minūtes.

Hārgrīvam, neapšaubāmi, būtu bijis nepieciešams laiks arī pašai slepkavībai. Stjuartam bija saplosīta rīkle un stipri sakropļota labā roka. Tas bija visai netradicionāls veids, kā nogalināt, pie tam stipri vien laikietilpīgs. Tikai profesionālis vai vājprātīgais varētu tik nežēlīgi nogalināt un jau pēc dažām minūtēm bez satraukuma ierasties apspriedē. Maks apgriezās, lai dotos atpakaļ uz zoodārza autostāvvietu. /

Dziļi aizdomājies, Maks gandrīz nepamanīja tumšo stāvu, kas nozuda biezādaino dzīvnieku mītnes katlu telpas durvīs. Veterinārs nesteidzīgi pārlaida skatienu administrācijas ēkai. Hārgrīva kabinetā joprojām iedegta gaisma, taču neviens tur vairs nebija saredzams. Maks novērsās un devās pakaļ nezināmajai personai katlu telpā.

Piesardzīgi ieejot karstajā, trokšņainajā telpā, Maks lēnām pārlūkoja telpu, lai nepalaistu garām ne mazāko kustību. Notupies mazā nišā pie ieejas, viņš gaidīja un skatījās, kā ne mazāk karstā vietā bija rīkojies pirms daudziem gadiem. Pēc kādām minūtēm viņš piecēlās un klusi piezagās vienam no desmit pēdu augstajiem katliem. Nopētījis apkārtni, Maks secināja, ka telpa ir tukša. Tās vidū uz grīdas gulēja viens vienīgs ķirurga plastmasas cimds.

Neklausot instinktīvai nojausmai, veterinārs tomēr piegāja pie cimda, paskatījās apkārt un noliecās, lai to paceltu. Acumirklīgo kustību aizmugurē viņš sajuta pārāk vēlu. Pēc sekundes daļas, kaut kam cietam trāpot pa Maka galvaskausa pamatni, viņa acupriekšā izšāvās sīki gaismas punktiņi. Kājām ļimstot, pārsteidzoši mīksti un gaidoši tuvojās cementa grīda. Maks centās aizvelties prom un aizsargāt galvu, tomēr ķermenis neklausīja.

Maka redzeslokā iekļuva «Nevv Balance» teniskurpju pāris, kas tuvojās labajai ausij. Viņš pūlējās saskatīt uzbrucēja seju, tomēr baltās tenisenes pakāpeniski izgaisa

raibā pelēkumā, tad melnā nebūtībā.

* * *

Kāduviet zemapziņā Makam uzplandīja apjausma, ka viņš tiek valstīts. Iluzorais priekšstats, ka tas varētu notikt ar kādu citu, lēni personificējās viņā pašā. Ar kunkstieniem gaiņādamies no pēkšņā nemiera sīrupainajā tumsā, Maks centās nokratīt žņaudzošo tvērienu, kas apņēma viņa kreiso roku. Kā iztālēm viņš dzirdēja slāpētu, dobju troksni, kas satricināja melno,cieši aptverošo bezsamaņas kokonu. Maks izdzirdēja neskaidru, taču pazīstamu skaņu, kāda varēja rasties, aizcērtoties ziloņu iežogojuma durvīm.

Sī skaņa un ķermeņa rīvēšanās gar raupjo un stingro virsmu palīdzēja Makam koncentrēties. Viņš vārgi cīnījās pretī, taču tas neko nedeva. Maks atdarīja acis, kaut ari valdīja pilnīga tumsa, viņš konstatēja, ka atrodas ziloņa snuķa tvērienā. Acumirklī Maks atguva pilnīgu rīcībspēju un sāka cīņu par dzīvību.

Maks lūdza Dievu, lai drausmīgajā tvērienā viņu nebūtu apžņaudzis lielais Āfrikas ziloņu tēviņš Koko. Viņš tikko sāka ar brīvo roku taustīties, lai iegūtu nojausmu par ziloņa lielumu, kad daktera ķermenis tika pacelts un triekts pret betona sienu. No viņa plaušām izlauzās skaļš, sāpīgs gārdziens. Cenzdamies atgūt elpu, Maks secināja, ka šis zilonis nav Koko. Tēviņš ar savu sešu tonnu spēku būtu jau pirmajā atsitienā brutāli sadragājis katru kauliņu.

Šis zilonis bija mazāks un, biezādainā nebēdnībā mētādams Maku, spēlējās ar viņu, kā ieguvis jaunu rotaļlietu. Maks minēdams domāja, ka tai vajadzētu būt vienai no Āfrikas ziloņmātēm. Tomēr, kļūstot par jebkura ziloņa aktīvas darbības objektu, viņa dzīvība tik un tā bija apdraudēta, un Maks cīnījās, lai atbrīvotu roku. Atsaucoties ziloņmāte bez piepūles šūpoja viņu gaisā šurp un turp. Dakteris tiecās satvert snuķi ar otru roku, bet ziloniene nevērīgi kratīja viņu ar savu masīvo galvu kā tādu uzmācīgu knisli.

Maks juta, ka ir pacelts augstāk, drausmīgā spiediena iespaidā smeldza rokas kauli. Tā viņš varēja zaudēt roku uz visiem laikiem. Maks izmisīgi centās atcerēties kopēja komandas.

«Met zemē,» viņš kliedza.

Kad Maks nokrita zemē uz cietās grīdas, spējas, svilinošas sāpes viņa labajā plecā apliecināja, ka plecs saņēmis visu trieciena spēku. Apķēris plecu, viņš žigli vēlās prom no dzīvnieka, nespējot tumsā apjaust, kur atrodas. Maks apzinājās, ka viņam draud briesmas tikt saspiestam — kaut nejauši. Vajadzēja sasniegt drošības zonu, mazu, aizsargātu laukumiņu, ko kopēji izmantoja neparedzētos gadījumos.

Rāpdamies uz priekšu, viņš ar rokām sataustīja iežogojuma sienu un, saklausot ziloņa tuvošanos, taustījās tālāk. Ziloņa asā oža vienlīdz jutīgi darbojās gan gaismā, gan tumsā. Dakteris saprata, ka ziloniene spēj viņu

sameklēt dažos mirkļos. Dzīvnieks atradās tieši aiz muguras. Lai atrastu ieeju drošības zonā, viņa rīcībā bija ne vairāk kā dažas sekundes.

Uzdzenot pamatīgu zosādu, Maka skaustu apdvesa klusa šņākāšana. Ziloņmāte snaikstīja snuķi ap viņa kreiso ausi, tad zem zoda. Tiecoties atgūt savu rotaļlietu, nu varēja gadīties, ka viņa neviļus aptin snuķi ap tuvāko ķermeņa daļu. Veterināra kakls tad pārtrūktu pēc pirmā rāviena.

Maks nometās uz grīdas un izmisīgi rāpās uz priekšu. Dažas collas no ārsta kreisās kājas pret zemi nobūkšķēja ziloņa pēda. Sāpīgiem, asiem elpas vilcieniem, plēsdams pret betonu bikšu ceļgalus, Maks metās tālāk Čūskai līdzīgais snuķis sataustīja viņu vēlreiz. Atrada un čamdījās augšup gar viņa augšstilba iekšpusi. Kur gan atrodas drošības sektors? Vai viņš virzījās pareizajā virzienā?

Gar Maka labo kāju noslīdēja ziloņa otras priekškājas pēda, nobrāžot pārslīdēja Maka labajai kājai, un dakteris apjauta, ka ziloņmāte ar visu savu četru tonnu svaru nu atrodas tieši virs viņa. Ziloņa snuķis locījās ap Maka kāju nedaudz virs ceļgala. Maks metās uz priekšu pēdējā izmisīgā lēcienā un ietriecās astoņcollīgajos tērauda stabos, kas aizsargāja drošības sektoru. Ar abām rokām ieķēries tērauda konstrukcijās, viņš rāvās tām cauri, atsitoties ar seju pret sienu šaurās ejas pretējā pusē. Zonas iekšpusē, gandrīz aizsniedzot haki krekla muguru, viņam sekoja ziņkārīgais snuķis.

Maks piespieda seju vēsajai cementa sienai un, cenšoties sarauties pēc iespējas tievāks, ievilka dziļāk krūšu- kurvi. Viņš taustījās pēc sava radiotelefona. Jostas skava bija tukša. Pagriezies apkārt, Maks atspieda sviedros sa- mirkušo muguru pret sienu un nogaidīja, līdz norimsies elpa. Zaudējusi interesi, ziloņmāte aizšjūkāja tumsā.

Īslaicīgi atgūtā drošība neturpinātos mūžīgi. Drošības sektors bija iekārtots tā, lai citiem kopējiem radītu iespēju atnākt laikā kādam palīgā, nevis aizsargātu cilvēku visu nakti. Varēja gadīties, ka ziloniene, ziņkāres un garlaicības dīdīta, vēl atgriežas. Viņas snuķis izvilktu veterināru caur stieņiem tik ātri, ka tur nebūtu, ko noskatīties. Kā cilvēkveidīgu makaronu. Maks centās par to nedomāt.

Kā no šīs vietas izkļūt? Mēģināt tumsā atrast mazās, ar tēraudu oderētās kopēja durvis, pirms zilonis viņu sasniegtu, būtu tas pats, kas mēģināt no Pasaules Tirdzniecības centra jumta ielēkt bērnu rotaļu baseiniņā. Pat, ja šīs durvis nebūtu aizslēgtas. Otras, lielākas, dzīvnieku durvis tika hidrauliski turētas ciet ar tūkstoš divsimt mārciņu spiedienu. Tās nebija pa spēkam izkustināt pat zilonim. Maks bija redzējis, kā ziloņi to mēģināja.

Ziemas krātiņš bija būvēts tā, lai izturētu svarā iespaidīgo radījumu nemitīgu uzgrūšanos. Sienas bija astoņpadsmit pēdas augstas, divas pēdas biezas un pilnīgi gludas. Arī caur skatloga trīskāršo, rūdīto bruņustiklu bez kalēja vesera izlauzties būtu neiespējami.

Makam bija iespēja virzīties caur drošības sektoru virknējumu un tad mēģināt atrast ceļu ārā. Katrā sektora tālākais gals atvērās cita ziloņa krātiņā. Visi krātiņi bija tā savienoti, lai kopēji, neizejot gaitenī, varētu pārvietoties visā celtnes garumā. Tomēr iešana cauri ziloņa krātiņam melnā tumsā būtu došanās pašnāvībā. īpaši, ja viens no ziloņiem bija Koko. Tā būtu kļūda, kuru var izdarīt reizi mūžā.

ja vien Maks varētu nokļūt pie mazā zilonēna Bobija.

Tur viņš būtu drošībā — vismaz no šiem smagajiem četrpēdaiņiem.

Tieši no priekšpuses pret viņa haki kreklu triecās karsta gaisa brāzma. Ziloņmāte bija atpakaļ, lai atsāktu savu rotaļu. Ilgāk šeit uzturēties nedrīkstēja.

Collu pa collai Maks virzījās uz sektora otru galu. Blakuskrātiņā bija dzirdama masīvu kāju mīcīšanās. Dakteris apstājās, aizturēja elpu un klausījās. Pēc skaņām spriežot, dzīvnieks varēja būt bruņutanka lielumā. Maks noskaitīja lūgšanu un, pieplacis sienai, iegāja krātiņā. Uz viņa pusi virzījās četras kājas krietna koka stumbra apmēros. Zilonis varēja viņu saost, bet Maks dzīvnieku neredzēja. Veterināra sirds mežonīgi dauzījās, padarot elpu īsu un ātru. Maks koncentrējās un bija gatavs lēkt atpakaļ drošības sektorā.

«Sajūta kā ieslēgtam pretīgā atejā,» viņš murmināja. Tomēr vairumā ateju neatrodas milzīgi dzīvnieki, kas vēlas spēlēties ar cilvēka ķermeni. Šļūcošā skaņa tuvojās.

No tumsas izlīda snuķis un paberzējās gar veterināra vaigu. Makam pamira ceļgali, un viņš labprāt būtu kliedzis. Šis snuķis tomēr bija mazs. Tas bija Bobija snuķis. Maks braucīja ar roku gar snuķi tālāk un iekšā jaunuļa mutē, tā sirsnīgi sveicinot viņu ziloņa manierē. Atsaucoties mazais zellis maigi dvesa veterināra sejā.

Kad Maks noslīga uz drošības sektora pakāpiena, Bobijs atvirzījās tālāk. Lai kurš arī būtu dakteri šeit pametis, tas bija gan gudrs, gan nežēlīgs cilvēks. Turklāt viņš nemēdza atstāt pierādījumus. Pastāvēja iespēja, ka uzbrucējs varētu atgriezties un atklāt, ka Maks vēl nav pārvērties taukā plankumā uz krātiņa grīdas. Viņš piecēlās. Pārvietošanās caur drošības sektoriem viņu ilgi neaizsargās. .Viņam bija jāatrod veids, kā tikt ārā no šīs būves, turklāt nevilcinoties.

Vienīgais iespējamais virziens bija augšup. Augšup pa astoņpadsmit pēdas augsto, gludo betona sienu. Iežogojuma sānu sienas virzījās taisnā līnijā atpakaļ līdz kopēju koridoram, kur tās savienojās ar celtnes aizmugures fasādi, ietverot to visā garumā. Katrā ēkas galā atrodas pieslienamās kāpnes, kas ved uz jumtu. Ticis tur, viņš varētu pa biezādaino dzīvnieku mītnes jumtu nokļūt līdz plēsoņu zonas jumtam un tā ugunsdrošības evakuācijas kāpnēm. '

Makam bija jānokļūst augšā uz sienas. Bija nepieciešamas trepes. Bobijs. Lai gan jauns, zilonis tomēr bija krietnu septiņu pēdu augstumā. Ja vēl pieskaitītu dažas pēdas snuķa un Maka paša sešas pēdas, tad viņš tur varētu tikt.

Satvēris Bobiju aiz auss, Maks taustījās, līdz atrada sienu. Pievedis Bobiju pie tās, viņš deva zilonēnam komandu apstāties. Maks tumsā slidināja roku lejup gar dzīvnieka snuķi, aizāķēja kāju un deva komandu celt. Pat ar 200 mārciņu smagā Maka pacelšanu zilonim vajadzētu tikt galā kā ar nieku. Maks vienīgi uztraucās, kā piedabūt Bobiju palaist viņu vaļā.

Maks tumsā juta, ka atraujas no zemes. Cenzdamies noturēt līdzsvarā savu augumu, viņš atbalstījās ar roku pret ziloņa plato pieri. Daktera otra roka taustījās pa sienu augšup, meklējot augšējo malu. Ausīs skaļi atbalsojās sirds dunoņa.

Atstājot Maku pusceļā, Bobijs apstājās, turēdams snuķi galvas augstumā. Maks atspiedās ar roku pret sienu un pastiepās augšup. Nekā. Tumsā nebija iespējams saskatīt, cik īsti pietrūkst — colla vai jūdze.

Pēkšņi, blakus krātiņā atveroties kopēja durvīm, mītnē atbalsojās to čīkstoņa. Maks apspieda satraukuma uzbangojumu. Lai arī kas bija viņu šeit nogādājis, šis cilvēks bija nogalinājis Stjuartu, un nu bija Maka kārta.

Maks vēlreiz čukstus pavēlēja Bobijam celt. Bobijs pastiepa snuķi augšup un turēja. Maks saņēmās un, uz labu laimi metoties tumsā, atspērās izšķiroši izmisīgam lēcienam augšup. Viņš lidoja augšup un sāka jau krist, kad ar rokām pieķērās augšējai dzegai. Dakteris smagi atsitās pret sienu, nelīdzenā betona šķautne griezās rokās. Maks saklausīja, ka Bobijs satraukumā atvirzījās, un viņš palika karājamies astoņpadsmit pēdas virs iežogojuma grīdas.

Viņš uzšūpoja kāju augšup, aizāķēja to aiz dzegas, uzvilkās līdz augšai, līdz beidzot tika uz sienas. Pieplacis sienas augšējai malai, Maks ieklausījās, saceļot ar elpu sīkus putekļu mākonīšus. Kopēja durvis tuvējā krātiņā aizcirtās.

8. nodala

Soļi no kopēju durvīm ātri attālinājās, un meklējošos lokos tumsu uzvandīja lukturīša stars. Cik vien ļāva Maka apmēri, viņš sarāvās un pieplaka sienai tās vidusdaļā. Ja uzbrucējs ieslēgtu ēkas apgaismojumu, viņš Maku atrastu pāris minūtēs. Šaura gaismas šautra iztaustīja dažas collas zem vietas, kur viņš gulēja. Maks piespieda sevi saglabāt pilnīgu mieru, ar ātriem, sekliem vilcieniem ierobežojot elpošanu. Noliecis galvu un sasprindzis ik šķiedrā, viņš gaidīja.

Soļu skaņa koridorā liecināja par sistemātisku virzīšanos no krātiņa uz krātiņu. Pēc katras durvju aizciršanās Maks dzirdēja, kā, atkrītot vietā, noklaudz aizbīdņi. Tieši zem viņa atskanēja skaļas lamas. Tad neredzamais apmeklētājs pagriezās un soļu ritms paātrinājās, liecinot par skrējienu cauri koridoram un ārā pa tālākajām durvīm.

Nenolaizdams acis no sava pulksteņa fluorescējošajiem rādītājiem, Maks palika nekustīgi guļam vēl piecpadsmit minūtes. Tieši zem viņa katrs savā sienas pusē nemierīgi mīņājās Bobijs un ziloņmāte.

Maks piesardzīgi rāpoja pa sienas augšmalu, līdz tā savienojās ar ēkas aizmugures fasādi un pagriezās pret pieslienamajām kāpnēm. Pārvietošanās norisa stipri lēni, tomēr, baidoties uz nelīdzenās virsmas zaudēt līdzsvaru, Maks neuzdrošinājās piecelties. Maldinoša pārliecība, ka viņš dzird uzbrucēja atgriešanos, lika Makam ik pa brīdim apstāties un ieklausīties. Pagriežot rokturi, lūka kāpņu galā atvērās, un viņš izrāpās uz jumta. Klusi aiz sevis to aizvēris, Maks apstājās, ar baudu ieelpoja vēso nakts gaisu un neviļus sajuta drebuli. Šī spiegošana kļūst mazliet par traku, viņš nodomāja.

Turēdamies tuvu jumta korei, Maks virzījās uz plēsēju mītni, līdz sasniedza ugunsdzēsēju kāpņu augšējos pakāpienus. Vēlreiz apstājies, ieklausīdamies un vērdamies apkārtnē, viņš nogaidīja. Makam smeldza galva tieši virs labās auss, kur bija parādījies puns. Ievainojums plecā pie katras kustības sāpīgi dūra.

Sasniedzis telefonu, Maks varētu griezties pie sargiem, tomēr šo domu nācās nekavējoties atmest. Viņš nojauta spēli aizkulisēs. Ar Džoenu Nordstromu bija saistīts tikai viens cilvēks, kas turklāt nesatika ar Donaldu Stjuartu un gribēja apturēt Maka izmeklēšanu — vienīgais, kas darbojās ar bankām. Tas bija Edvards Hārgrīvs.

Direktoram katrā ziņā vajadzēja būt spēkam, kas noteica notikumu attīstību. Gadījumi, kas līdzīgi šeit pieredzētajiem, nenorisinās paši no sevis, kādam tie jāvada. Lai to darītu, nepieciešamas pazīšanās un nauda, liela nauda.

Mēnessgaismas rāmās noskaņas vienīgā traucētāja bija žurka, kas ēdienu palieku meklējumos šaudījās pāri takai. Maks žigli nokāpa pa ugunsdzēsēju kāpnēm un skriešus devās uz Hārgrīva kabinetu. Turoties ēnā, viņš līkumodams meta cilpas, atceroties līdzīgu nakti Vjetnamā, kad mēness neparasti spožajos staros viss izgaismojās kā dienas vidū. Toreiz Maks bija zaudējis daudz vīru.

Galvenās ēkas parādes durvis atvērās klusi. Ieejot tumsas apņemtajā foajē, Maks dzirdēja, kā, drudžaini vicinot spārnus, gaisā uztrūkās makao. Uzkāpis augšā, traucoties pa diviem pakāpieniem reizē, viņš taustīdamies gar sienu gāja tālāk cauri koridoram uz pusatvērtajām kabineta durvīm. Uz koridora grīdas neregulārā taisnstūrī krita gaisma. Ēkā valdīja draudīgs klusums.

Sasniedzis Hārgrīva kabinetu, Maks gar stūri uzmanīgi tajā ieskatījās. Telpa bija pilnīgi klusa, un viņš krasi saasināja uztveri. Hārgrīva rakstāmgalda mala bija tik tikko saskatāma. Maks uz pirkstgaliem piegāja pie Klēras galda, paņēma nāvējoša dunča cienīgu vēstuļu atvērēju un virzījās uz direktora durvīm. Pastiepis roku, viņš lēni atgrūda tās pret sienu.

Hārgrīva galds bija gandrīz tukšs, pār vienu tā malu nestabili nokārās lampa. Kā gigantiska, nedzīva vabole kājām gaisā mētājās atzveltnes krēsls. Bārs tālākajā stūrī bija atrauts vaļā, glāzes izkritušas un saplīsušas, atklājot tukšu seifu. Blakus tam uz dārgā austrumu paklāja gulēja Eds Hārgrīvs — collas attālumā zem kreisās lāpstiņas viņa pelēkais, svītrotais uzvalks bija caurplēsts ar vienu vienīgu sīka kalibra lodes caurumiņu.

Ievērojis plankumu, Maks satraukts atspiedās pret durvju stenderi. Beidzot saņēmies aktīvai rīcībai, viņš nedabiski svārstīgā solī piegāja klāt Hārgrīvam un mēģināja sataustīt pulsu. Acu zīlītes šim vīram bija platas un nekustīgas.

Piegājis pie rakstāmgalda, Maks sameklēja telefonu un uzgrieza sardzes numuru. Tad viņš piezvanīja Kirbi- jam. Nolicis klausuli, dakteris stīvi iegāja atpakaļ Klēras kabinetā un apsēdās uz viņas rakstāmgalda. Tas nebija nekā izskaidrojams, tomēr šai vietā viņš jutās labāk.

* * *

«Šķiet, ka līķu atrašana jums kļūst par ierastu lietu,» pēc nepilnām desmit minūtēm, iestājies durvīs, noteica Kirbijs. Viņam aiz muguras puslokā stāvēja formās tērpti ierēdni.

Maks neatbildēja. Viņš nodomāja, ka ir redzējis jau tik daudz mirušu ķermeņu, cik viens otrs visā mūžā. Lai nu kā, to nebija vienkārši pārdzīvot.

«Atkal jūs?» Steidzoties garām asistentu grupas pavadībā, pauda izbrīnu medicīnas eksperts.

Maks pazina militāro dresūru. Kantoris piepildījās ar dažādiem policijas ierēdņiem, kas stingri un noteikti veica savus pienākumus. Maks centās neievērot aizdomu pilnos skatienus. Trīs nāves gadījumi trīs dienu laikā, un visas reizes viņš atradies līdzās.

Pierakstīdams kaut ko uzmanības vērtu savā piezīmju grāmatiņā, Kirbijs iznāca no Hārgrīva kabineta. «Izkūpējusi šāda tāda naudiņa. Izskatās, ka laupītājs licis Hārgrīvam atvērt seifu. Pārsteigumā viņš sācis ar to cīņu.»

«Laupīšana? Kirbij, izskatās, ka jūs esat apvests ap stūri. Šeit turpinās plānveidīga darbība, vai jūs neredzat sakarību?»

«Vienīgā sakarība, ko es redzu, ir tā, kura stāv man priekšā.» Runādams detektīvs turpināja kricelēt. «īsti nezinu, kas vēl ir pazudis. Man būs jārunā ar sekretāri. Kā vinu sauc?»

«Klēra. Klēra Bērka.»

«Ak, tiešām,» Kirbijs veltīja viņam zīmīgu skatienu. «Labi, parādiet man, kā jūs atradāt upuri.»

Meks sekoja viņam kabinetā.

«Es ieraudzīju Hārgrīva kabinetā gaismu, tāpēc ienācu iekšā un atvēru durvis. Tā es viņu atradu. Es pieskāros tikai Hārgrīvam — lai redzētu, vai viņš ir dzīvs — un telefonam, lai piezvanītu jums un sardzei. Tas ir viss.»

«Cikos tas varēja būt?»

«Desmitos trīsdesmit piecās».

Kirbijs cieši paskatījās uz viņu.

«Tieši pirms aiziešanas no biezādaino dzīvnieku mītnes es ieskatījos pulkstenī. Es domāju, ka nepieciešamas vēl apmēram astoņas līdz desmit minūtes, lai nokļūtu līdz šejienei un ienāktu kabinetā,» Maks aizstāvēdamies teica.

«Kas atgadījies jūsu galvai?»

Maks nespēja sevi piespiest pilnīgi atklāti visu izstāstīt. Varbūt tāpēc, ka, neapšaubāmi, kopaina izskatās vairāk kā aizdomīga. Vēlreiz. Galu galā Hārgrīvs bija miris, kabinets apgriezts otrādi, un Maks izskatījās kā zaudētājs postīšanas sacensībās. Maks piesardzīgi pieskārās no zoss olas izskatā daudz neatpaliekošam bumbulim virs vina auss. /

«Es uzskrēju caurulei katlu telpā.»

«Tas ir viss?»

«Tas ir viss, ko varu pastāstīt.»

Kirbija acis nedaudz samiedzās. «Jums jābūt uzmanīgākam.»

Medicīnas eksperts turpināja iezīmēt ķermeņa stāvokli. Maks dīvainā aizrautībā skatījās, kad viņu pārņēma nejauša iedoma par Hārgrīvu.

Direktora galva bija nedabiskā leņķī pagriezusies sānis, labā roka pārmesta pāri galvai, viena tradicionāli brūnā iešlūcene ar spārnveida purngalu atsista nost. Apkārt asi kontūrētajam lodes caurumam asinis bija iezīmējušas apļveida plankumu.

«Viņa gredzens. Tas ir prom,» Maks pēkšņi teica.

Kirbijs ar zināmām cerībām lūkojās medicīnas ekspertā, kas beidza savu apskati. Vīrs pārliecās pāri Hārgrīvam un pacēla tā ļengano roku. «Viņam taisnība. Uz upura labās rokas trešā pirksta ir gredzena nospiedums.»

«Nu, tas lietu nedaudz atšķetina. Acīmredzot Hārgrīvu piespieda atvērt seifu. Viņi cīnījās, un noziedznieks viņu nošāva, tad iztukšoja naudas atvilktni un paņēma gredzenu.» Policists ar apmierinātu nopūtu aizcirta savu piezīmju grāmatiņu. «Man patīk, kad visu tik loģiski var izsecināt.»

«Kāpēc gan tādā gadījumā nav paņemts viņa pulkstenis? Tas rolekss ir krietnas summiņas vērts,» Maks teica.

«O, detektīv Makintair, atvainojiet,» Kirbijs teica. «Varbūt jums ir vēl kāda spoža teorija?»

«Paklausieties, apmēram desmit minūtes pāri deviņiem es gāju garām un redzēju Hārgrīvu stāvam pie tā loga un runājam ar kādu šeit pie galda. Draudzīgas pārrunas tās nebija.»

«Kas tas bija par cilvēku?» Kirbijs jautāja.

«Es nevarēju saskatīt.»

«Vai tur bija tikai viens cilvēks?»

«Neesmu pārliecināts. Es redzēju tikai Hārgrīvu un vēl kāda ēnu.»

«Par ko viņi strīdējās?»

Maks juta, ka viņam kļūst karsti. «Es nevarēju sadzirdēt. Redzamas bija vienīgi Hārgrīva roku kustības un jūtu izpausmes.»

«A, tātad jūs spējat nolasīt ķermeņa valodu.»

Maks valdīja dusmas. «Labi, dariet, kā jums tīk. Ja jūs ar mani esat ticis galā, tad es eju mājās.»

Kirbijs zīmīgi paskatījās pulkstenī. «Līdz rītdienai.»

Maks ieturēja pauzi un lūkojās detektīvā. «Viena lieta ir droša, Kirbij, vismaz to jūs nevarat pārmest Tokam,» teica Maks, norādot uz līķi. «Vilki ir draņķīgi šāvēji.»

Maks saņēmās un izgāja no kantora.

* **

Rovers stāvēja turpat, kur Maks bija to atstājis, varbūt kādus vairākus simt gadus atpakaļ. Ja neņem vērā plašu izvēli marķētu un nemarķētu policijas automašīnu, stāvvieta bija tukša. Neaizņemts bija arī Hārgrīva stāvlaukums.

Maka plecs dega, un likās, nopietni pastāv iespēja, ka viņa galvas labā puse varētu atdalīties.

Viņš vēlējās vienīgi aizmirsties, iet mājup, ielīst jaukā, siltā gultā un iedomāties, ka tam visam nav nekādas nozīmes. Vēl svarīgāk izlikties, ka viņam ir vienalga. Maks vadīja roveru mājup.

Pat, ja Hārgrīvs ticis nogalināts ar nolūku, tas neatbrīvoja vilkus no cilpas par Stjuarta nāvi. Šā vai tā, viņam vēl bija jāpierāda, ka vilki bijuši sazvērestības upuri, jāpierāda tas rīt līdz zoodārza slēgšanai.

Kurš būtu ieguvējs, noslepkavojot galveno administratoru, Džoenu un tagad Hārgrīvu? Maks klusībā lā- n» 163 dējās. Pat Kirbijs, iespējams, nevarēja šīs slepkavības nodabūt malā kā nesaistītas vai kā nelaimīgu starpgadījumu sēriju.

Problēma vienīgi, ka Makam nebija citu pierādījumu, kā vien videolentes ar diviem dažādiem teniskurpju pāriem divās dažādās vietās vienā un tajā pašā laikā. Nevienā no šīm situācijām nebija konkrētu pierādījumu. Un tagad vēl galvenais aizdomās turamais bija noasiņojis uz paklāja.

Zaudējis cerības, Maks uzsita pa stūri. Vienā lietā Kirbijam bija taisnība — Maks bija uzņēmies pārāk daudz.

Viņš nolika roveru stāvvietā un iegāja savā dzīvoklī. Nometis atslēgas, Maks devās uz virtuvi, — izsalkums beidzot pārspēja nogurumu. Atvēris ledusskapja durvis, viņš truli skatījās tukšajos plauktos, tad lēni durvis aizvēra. Aizvēris acis, viņš atspieda pieri pret gludo metālu.

Makam arī iepriekš bija gadījušies nepatīkami vakari, tomēr, kad Sāra bija dzīva, dakteris zināja, ka viņa gaidīs. Pie zāļu tējas tasītes Sāra mēdza viņu apburt ar maigumā slēptu iekšēju spēku. Maks iztēlē gluži reāli juta tās smaržu, dzirdēja karotītes tinkšķus gar tasīti. Viņi bija partneri, kas vājuma reizes pārvarēja kopā. Ierastā tukšuma smeldze viņā sajaucās ar izsalkumu.

Pēc Sāras nāves Maks nebija bēdzis no vientulības, saistoties ar pirmo sievieti, kas izrādīja simpātijas. Tālāk ceļu lauzis viņš bija viens. Makam vajadzēja būt pārliecinātam, ka lietas, par kurām viņi bija cīnījušies kopā, bijušas viņam patiesi tuvas. Tā viņš bija sev pierādījis, ka ir spējīgs gūt panākumus arī vienatnē. Tomēr šoreiz viņš to nevēlējās.

Pagāja piecas minūtes, un viņš jau bija sameklējis

Klēras numuru telefonu grāmatā, uzgriezis to savā zvanu pāradresētājā un aizslēdzis dzīvokļa durvis. Tikai tagad Maks izprata, ka Klēra pievilka ar spēju izraisīt tādu pat stabilitātes izjūtu, kā Sāra. Nu jau Maks jutās labāk.

* * *

Kad Klēra pēc piektā zvana atvēra durvis, bija tikko pāri pusnaktij. Kažociņam plīvojot, Pī meta neprātīgus lokus ap viņa kājām.

«Vai šeit ir Pestīšanas armija?»

«Vai tev, brāl, būtu nepieciešama palīdzība?»

«Es vēlos termoforu un mazliet ledus,» Maks teica ienākot dzīvoklī un ar kāju aizverot durvis. Ar abām rokām Maks bija apskāvis pakļāvīgo Klēras augumu.

Maku apņēma maigs, reibinošs vieglas kokosriekstu smaržas mākonis. Klēras persiku krāsas satīna mājas tērps bija gluds un vēss. Viņa jutās labi Maka rokās. Tā bija pasargātības sajūta.

Atbrīvojusies Klēra ieveda Maku dzīvojamā istabā un maigi nospieda uz dīvāna. «Tu taču esi ticis pie viena drausmīga puna,» viņa teica, nozūdot blakusistabā.

«Paldies.»

Klēra iznāca ārā, nesot padusē iespiestu pudeli ar karstu ūdeni, ledus pūsli vienā rokā un neatšķaidītu skotu viskiju otrā.

«Lūdzu. Ja pirmie divi nelīdzēs, es garantēju, ka trešais palīdzēs.» Viņa basām kājām iegāja atpakaļ virtuvē un atgriezās ar norasojušu baltvīna glāzi. Garāmejot ieslēgusi maigu mūziku, Klēra atkrita uz dīvāna, izvilka Pī no Maka klēpja un iedzēra malku.

«Vai tu negribēji ko vaicāt?» Maks vaicāja.

«Par ko?»

«Par to, kas noticis. Par manu galvu, šo punu?»

«Es domāju, tu man izstāstīsi, kad būsi atguvies.»

Klēra bija lietišķa, un Maks zināja, ko viņa ar to domā. Neticami, vai tiešām vēlreiz šai dzīvē varētu tā veikties, viņš nodomāja.

«Eds Hārgrīvs ir miris.»

Nedaudz nobālējusi, Klēra aizrijās ar pusmalku vīna. «Kad? Kā? Ak Dievs.»

Maks piesardzīgi pārlika ledus sainīti Everesta lieluma punam otrā pusē. «Šonakt, viņa kabinetā. Viņš strīdējās ar kādu, es gan nezinu, ar ko īsti, un pēc četrdesmit piecām minūtēm es atradu viņu mirušu. Nošautu. Kirbijs domā, ka tā bijusi zādzība ar ielaušanos un tik bēdīgām sekām.»

Klēra brīdi klusēja. «Šī nelaime mani īpaši nesatriec, tomēr viņš nebija pelnījis nāvi. Ar to es domāju, ka diez vai tajā seifā kaut kas bija. H. L. Hārgrīvs mēdza tajā turēt savus personīgos papīrus un lietas. Man šķiet, ka Eds pat nezināja šifru.»

«Viņa dimanta gredzens arī ir prom. Bet, zini, es nedomāju, ka tā bijusi zādzība. Hārgrīvs tiešām ar kādu izskaidrojās, un ar laupītāju parasti nestrīdas, īpaši, ja viņš sev biedros paņēmis šaujamo.»

Klēra pamāja. Maks jau gribēja iemalkot viskiju, kad ledainas tirpas pakausī lika viņa rokai apstāties pusceļā. «Kā tu varēji zināt, ka seifs bija atvērts?» viņš jautāja.

Klēra uz dīvāna neērti sakustējās. «Ak, nu es tikai pieņēmu… pēc kā vēl laupītājs būtu nācis?»

Maks aizdomīgi paskatījās uz Klēru, viņā cīnījās neatšķetināms pretrunīgu jūtu sajaukums.

«Mak, kādēļ tu uz mani tā skaties?»

Viņš piespiezdamies pasmaidīja. Maks tiecās ignorēt domu, kas viņam uzdzina zosādu.

«Vai policijai ir kāds priekšstats, kas to ir izdarījis?» Klēra jautāja, pārtraucot ieilgušo klusumu.

Maks paraustīja plecus un papurināja galvu, vēlreiz griežoties pie nezināmo atšķetināšanas. Viņš laikam kopainā nebija pamanījis kādu nozīmīgu detaļu. Kaut ko, kas palīdzētu sakārtot visu šo sajukumu kārtīgi pa plauktiņiem. Mīklas Maks necieta. «Starp citu, ceru, ka tu neie- bildīsi — es lūdzu zvanīt man uz šejieni. Būtu jāpienāk svarīgam zvanam no kāda zeļļa Ņūdžersijā, kas nedaudz izgaismos šeit notiekošo. Cerams.»

«Re,» ar mīlu smaidinu mutes kaktiņos Klēra noteica.

«Man gan bija padomā gluži pretējais.» Viņa pasniedzās, izslēdza galda lampu un tuvojās Maka sejai.

Jebkāda doma par došanos atpakaļ uz viņa paša dzīvokli šai naktī attālinājās no Maka smaržīgā sapņu mākonī.

* * *

Maks sekoja viņai priekšnamā kādas neizbēgamas vainas apziņas priekšsajūtā. Šī vainas izjūta mūždien ielauzās, nostājoties starp viņu un ikvienu vērā ņemamu sievieti, ar kuru Maks bija kopā. Viņa krēslainajā atmiņu teātrī it kā atkal būtu jāveras iztēles priekškaram, atklājot vijīgas mīlas ainas ar Sāru, ko neiecietīgi papildinātu gultas veļas čaukstoņa. Viņš gan bija iemācījies uzmācīgās domas daļēji ignorēt, pietiekoši labi, lai rīkotos, tomēr šī norise vienmēr atstāja viņā neapmierinātību. Ne ar sievieti, bet sevi pašu.

Klēras mājas tērps nočabot ieslīdēja kaudzē uz guļamistabas plīša grīdsegas. Viņa smaidīja un aicināja. Maks spēra soli tuvāk un, nojautas iegrožots, gaidīja, lai nocietinātu sevi pret pazīstamo sāpi. Taču tā netuvojās.

Viņš nolaida roku uz Klēras krustu smalki zīdainās ādas un juta tās atsaucību. Klēra cieši iekļāvās Maka roku aplocē, un viņš sievieti maigi noguldīja.

Kopš ilga laika pirmoreiz viņa kaisles zemapziņā neieblāzmojās Sāra. Uzstājīgi rēgainās iztēles vietā pavisam ķermeniski reāla bija ienākusi Klēra, gluda, maiga un daudzveidīga. Maks ļāvās viņas izliekumu un pacēlumu valodai līdz galējai intoksikācijai. Palagu vēsumā atbrīvojās abpusēji hipnotiska uguns.

*

Šis sapnis vienmēr sākās ar vienu un to pašu. Silta saule pār viņa ādu, blakus Sāra, ejot pa putu izraibinātajām smiltīm. Viņi smejas. Viņš sniedzas uz Sāras pusi, bet šoreiz viņa atraujas. Ar savu mazo plaukstu Maka mirusī sieva mīļi noglāsta Maka vaigu. Pagriezusies viņa iet pa pludmali prom. Maks cenšas sekot, taču viņa atmāj, liekot palikt. Viņa smaida. Sāras sīkais apveids izgaist attālajā okeāna šļakatu plīvurā.

Maku apņem sirdi plosošs grūtsirdības uzvilnījums, un viņš saprot, ka ir jau arī tam laiks. Viņš stāv krastmalā, viļņiem izskalojot smiltis no pēdu apakšas, un Maks ļauj Sārai zust.

* * *

Uzstājīgs zvans pamodināja Maku nedaudz pāri pus- trijiem. Klēra miegaini grozījās viņam līdzās, taustoties pēc telefona.

«Vai tev parasti zvana tik vēlu?» viņš vaicāja. Klēra papurināja savu izspūrušo galvu, un viņš pacēla klausuli.

«Hallo?»

«Makintairs? Te Rorks. Es esmu pie tā ticis, un jūs neticēsiet.» Privātdetektīva balss bija tik skaļa un dedzīga, ka Maks juta nebūt ne atklātā vīra uztraukumu.

«Man ir nepieciešams viss, ko vien jūs esat dabūjis, un steidzami,» Maks atteica.

«Es nevaru ar pilnīgu pārliecību izstāstīt, kā Stjuartu nogalināja, taču esmu itin drošs, vellos, kāpēc. Viss kārtībā, Stjuartam bija šādas tādas ziņas par Hārgrīvu un Kraistosu. Šiki. Jūsu direktors ir stipri nerātns zēns. Bijis tāds gan agrāk, gan ir joprojām.

Uz viņu un Kraistosu krita aizdomas par slepenu darbību, lai izkrāptu naudu — atcerieties rakstu, ko jūs atradāt. Uz Kraistosu — sakarā ar kravas mašīnu šoferu apvienību, un uz Hārgrīvu — saistībā ar vietējo banku. Ierēdņi nespēja pieķert viņus ar konkrētiem pierādījumiem, tomēr abi vīri atkāpās no saviem amatiem. Daži no ierindas darbiniekiem pieprasījuši H. L. Hārgrīvam izpirkt grēkus, lai izvilktu no cilpas savu dēlu un Hārgrīvu vārdu.

Kas attiecas uz Kraistosu, viņam ir gara tumšu biznesa darījumu vēsture, dažkārt pat uz vienu roku ar mafiju, un miesās stipra vīra slava, kas var ķerties arī pie vardarbības. Viņš sadziedājās ar Hārgrīvu, kad strādāja apvienībā. Kraistoss bija viņu galvenais finansists.

Taču tā bija informācija, lai vien iesildītos. Zoodārzā ir norisinājušās dažas patiešām lielas lietas. Manā rīcībā ir pietiekami daudz mēslu attiecībā uz Hārgrīvu, lai varētu viņu aprakt,» teica Rorks.

«Tas ļoti iederētos. Hārgrīvs ir beigts,» Maks atbildēja.

Otrā galā sekoja ilgs klusums.

«Rork? Vai jūs mani dzirdējāt? Hārgrīvs šovakar ir nošauts savā kantorī. Kirbijs uzskata, ka viņš uzdūries kramplauzim.»

«Kur ir Kraistoss?»

«Nezinu.»

«Sakiet Kirbijam, ka nepieciešams, lai viņš atrastu Kraistosu, un ātri. Es joprojām neesmu atšifrējis kādu svešu kārti. Visa tā draņķība slēpj sevī ko vairāk, kā vienkārši dažu veču nomušīšanu. Pēc stundas man jātiekas ar kādu puisi, kurš apgalvo, ka varot visu man atšķetināt. Tad mēs mēģināsim izdabūt šo lietu dienasgaismā.»

«Tātad Stjuarts ir noslepkavots un vilki nav vainīgi?»

«Tas jauneklis šovakar man pateiks, kas ir vainīgs, bet, rādās, viņš nezina, kā tieši tas noticis, joprojām pastāv versija, ka tur bijuši iesaistīti vilki. Atcerieties, cietuma uzraugs atver krātiņu un iegrūž kristieti pie lauvām. Kurš beigu beigās viņu nogalināja — cilvēks vai dzīvnieks?»

«Tas jums izdevās lieliski.» Maks juta, kā ar pretīgu trīsoņu zūd pārliecība.

«Tiklīdz mēs ar to puisi beigsim, lidošu atpakaļ. Kur jūs būsiet?»

«Nosakiet vietu jūs.»

«Ja es drāzīšos kosmiskā ātrumā, tad būšu jūsu mītnē pēc divarpus stundām. Esiet tur.» Rorks nolika klausuli.

Maks apgriezās apkārt, piekļāva Klēras muguru savam plecam un iegremdēja seju viņas tumšbrūnajos matos.

«Jā, tā nu tas ir. Rorks nav varējis iegūt pietiekamus pierādījumus, lai vilkus atbrīvotu no aizdomām par notikušo. Viņš žina, ka kāds ir nogalinājis Stjuartu vai vismaz ir to noorganizējis, tomēr nav spējis pilnīgi izslēgt no līdzdalības vilkus.»

«Mak, humānisma vārdā tu esi darījis visu iespējamo. Šo vilku labā tu esi upurējis savu darbu. Neviens nevarētu tev pārmest, ka neesi ziedojis visu labāko no sevis,» Klēra uzspieda uz viņa vaiga skūpstu, izlīda no palagiem un devās uz vannasistabu. «Tā kā esmu pamodusies, vai tev nebūtu nekas iebilstams, ja es paietu zem dušas?»

Kamēr tecēja ūdens, Maks pārcilāja katru sīkāko informāciju, kāda vien bija viņa rīcībā. Taču viss atradums bija tikai savstarpēji nesaistītu atziņu drumslas. H. L. Hārgrīva un Džoenas slepenais mīlas stāsts, misēklis ar Ralfa Danesto dāvināto čūsku, atšķirīgās tenisa kurpes, nenormāla vilku izturēšanās, mistiskais zoodārza bankas rēķins, krāpšana Ņūdžersijas apvienībā un Džoenas nelaimi vēstošais brīdinājums uz kantora priekštelpas grīdas. Kādēļ Džoena tiecās izstāstīt viņam par H. L. Hārgrīva gredzenu brīdī, kad viņa cīnījās par savu dzīvību? Nekas no visa tā nedeva apjēgu.

Un bija acīm redzams, ka kāds gribēja izslēgt viņu no spēles. Kurš gan? Cerot apturēt nebeidzamo tukšo galvas lauzīšanu, viņš paņēma spilvenu un pārlika to pāri galvai.

Kad Klēra iznāca no dušas, atskanēja viņas balss. «Vai tu šeit taisies uz pašnāvību?»

Maks atsedza galvu un vēroja viņas atspulgu vannas- istabas spogulī. Garās joslās gar ķermeni uz leju Klēra izlīdzināja talka pūderi. Viņas siluets pret gaismu aizmugurē bija spēcīgs, slaids un veselīgs, un lielas pūderslotiņas vēzieni tajā akcentēja katru izteiksmīgu līniju. Līdz viņam uzvēsmoja kokosriekstu smarža.

«Šī smarža man patīk, vai tas ir pūderis?»

«Jā, kaut kāds sajaukums, bet sliktāks par smaržu,» viņa atsaucās.

Pūderis. Šis vārds bija kā nāvīgs šāviens starp acīm.

Viņš tvēra pēc klausules un pavērās pulkstenī. Griežot Kirbija vietējo numuru, viņš lūdzās, lai policists vēl būtu savā vietā, joprojām strādātu, ērcinot savu sievu. Uz astoto signālu detektīvs atbildēja.

«Makintair, kaut nu tas, ko jūs taisāties teikt, būtu labāks par labu.»

«Mums vajadzētu kaut ko ātri pārbaudīt. Kad es atradu Stjuartu vilku iežogojumā, viņam bija rokās ķirurga cimdi. Taisnība? Ja tā, es redzēju pūderi ārpusē, kad medicīnas eksperts tos Stjuartam novilka. Viņš noslaucīja rokas biksēs.»

«Jūs zvanāt man trijos no rīta, lai parunātu par pūderi?»

«Ja Stjuarts pats bija uzvilcis cimdus, pūderim vajadzētu būt iekšpusē, nevis ārā. Tas vajadzīgs, lai, rokām svīstot, neļautu cimdiem pielipt. Tādējādi vienīgā iespēja, kā pūderis varēja nokļūt uz eksperta rokām, bija tāda, ka cimdiem vajadzēja būt uzvilktiem ar iekšpusi uz āru.»

«Un tad?

«Vai gan jūs būtu vilcis cimdus ačgārni uz otru pusi, ja jūs mazgātu logus? Tos cimdus sev nebija uzvilcis Stjuarts. Tie viņam bija uzvilkti, iespējams, pēc nāves.

Nu jau es esmu pārliecināts, ka nāves brīdī vilkiem bija blakus kāds «New Balance» tenisa kurpēs, un es varu derēt, ka gadījumā, ja jūsu laboratorija pārbaudīs, viņi kaut kur pūderētajā slānī atradīs vēl kādus pirkstu nospiedumus.

Varmāka pēc slepkavības novilka cimdus un, cimdi apgriezās ar iekšpusi uz āru. Tad viņš tos uzvilka Stjuartam, lai izskatītos pārliecinoši — tā, it kā viņš būtu mazgājis logus. Un tas bijis kāds, kas pazīst zoodārzu. Kāds, kurš zina, ka mēs vienmēr velkam cimdus, kad darbojamies ar ķīmiskām vielām. Tā ir pieņemts.»

Sekoja ilga pauze, līdz Kirbijs ierunājās. «Tā nu ir vismuļķīgākā doma, kādu es kopš ilga laika esmu dzirdējis. Padodieties, dakter, vainīgi ir vilki. Un liecieties mierā.»

Maks nolēma riskēt. «Vienmēr atrastos kādi, kas būtu spējīgi pamest kaķēnu Ilkni guļam ceļmalā. Pamestu kaķi mirstam un nepieļaujot citu domu. Bet jūs tā neizdarījāt. Jūs atnesāt to man, pārtraucāt savas gaitas, lai dotu viņam izšķirošu iespēju. Tas ir viss, ko es no jums gribu, Kirbij, dodiet vilkiem pēdējo iespēju. Pašu pēdējo.»

«Jēziņ, tagad vieta vijoļmūzikai.»

«Pārbaudiet cimdus. Padomājiet par to. Tad atceliet vilku pārņemšanu.»

«Kādēļ man tas būtu jādara?» Kirbijs paģērēja.

«Tādēļ — ja katrs no mums nerūpēsies, necīnīsies, lai aizsargātu tos, kuri nespēj aizsargāt sevi, tad mēs visi esam jukuši. Kādreiz, kādā aspektā, iespējams, mēs visi esam bezpalīdzīgi. Kādam ir jārūpējas.»

Detektīvs neatbildēja.

«Turklāt no Ņūdžersijas zvanīja Rorks. Viņš teica, ka Hārgrīvs bijis iesaistīts kādā lielā lietā. Rorks atgriezīsies pēc dažām stundām. Viņš teica, lai izstāstu jums, ka nepieciešams sameklēt Kraistosu, un ātri.»

«Kraistosu? Finansu ierēdni?»

«Tāds ir uzdevums.»

«Kas attiecas uz Rorku, tad viņam es ticu,» Kirbijs aizklāja klausuli un nodeva informāciju kādam aiz viņa.

«Ir vēl kāda lieta, kas man no jums nepieciešama,» Maks teica.

«Ak Dievs.»

«Man precīzi jāzina, kas kopā ar H. L. Hārgrīva ķermeni tika atsūtīts atpakaļ, kad viņi atlidināja to mājup no Āfrikas. Viņa privāto mantu uzskaitījums.»

«Kāds tam, pie velna, būtu sakars ar notikušo?» Kirbijs iekliedzās.

«Jums izdodas mani sasmīdināt.» Maks beidza telefona sarunu ar Kirbiju, kurš joprojām lādējās.

9. nodala

Kad Maks ieripināja mašīnu stāvvietā pie savas mājas, bija tikai nedaudz pāri pieciem. Zemu pustumšajās debesīs ar neskaidri rožainu pietvīkumu sevi pieteica saule.

Pēc dažām minūtēm tai vajadzētu iegailēties pār horizontu, iemetot miljoniem cilvēku kārtējo dienas gaitu ritenī kā kāmjus cirkā.

Pirms apklust, rovers noklepojās un, vēl nedaudz miega varā, Maks no tā izkāpa.

Galvu noliecis, viņš tuvojās ieejas durvīm, pirkstos grozīdams atslēgu riņķi. Agrā rīta gaisma meta pār ieeju tumšu ēnu, padarot aprises neskaidras. Nepārskatāmības dēļ Maks konstatēja, ka durvis stāv atvērtas tikai tad, kad bija jau pienācis pavisam klāt un sniedzās pēc roktura.

Viņš soli atkāpās. Durvis veterinārs bija radis slēgt nedomājot; gadiem ilgi strādājot ar bīstamiem dzīvniekiem, šī darbība viņam bija kļuvusi automātiska. Kopš ielaušanās gadījuma viņa kantorī Maks īpaši uzmanījās, lai iepriekšējā vakarā aizslēgtu šīs durvis. Viņš nostājās durvju ailas malā un ieklausījās. Nāves klusums. Maks iekšēji juta, kā pakausī apdullinošā skaļumā griezās pazīstamie trauksmes zvani.

Pa pusei saliecies, Maks uzmanīgi spēra soli dzīvokļa iekšienē. Dzīvojamā istaba bija pustumša, un ar pāris sekundēm bija gana, lai acis pielāgotos.

Rorks sēdēja uz dīvāna, galvu atbalstītu atpakaļ, muti vaļā, sakrustotām rokām pie jostas vietas. Viņš izskatījās sēžam pārsteidzoši stalti. Pārāk stalti cilvēkam ar slimu muguru.

«Rork?» Vīrs nesakustējās. «Rork?» Maks iečukstējās skaļāk.

Maks žigli aplaida skatienu telpai apkārt un iemetās gaitenī. Virzoties uz tukšo virtuvi, viņš pa ceļam vērīgi ielūkojās guļamistabā, nomauca kurpes, caur atvērtām durvīm iebāza galvu tualetē, satvēra savu iemīļoto beisbola nūju un uz pirkstgaliem klusi jo klusi aizlavījās līdz guļamistabai. Aplūkojis vannasistabu un tualeti, Maks apstaigāja katru telpu, līdz pārliecinājās, ka dzīvoklī vairāk neviena nav. Nākotatpakaļ uz dzīvojamo istabu, viņš pa ceļam aizslēdza ieejas durvis.

Stikla maisāmais stiebriņš Rorka kakla sānā apstiprināja viņa izbailes. Mirušā vīra plaukstā cieši ielocīta gulēja zīmīte, kas vēstīja: «Sagatavojies. Tu esi nākošais.»

Kirbija telefonu Maks zināja no galvas.

* * *

«Man jāaicina jūs uz nopratināšanu. Pamatojoties uz aizdomām par slepkavību,» ar kājās stāvošā psiholoģiskās priekšrokas pašapziņu pie sava virtuves galda sēdošajam Makam pavēstīja detektīvs. Maks ieskāva galvu rokās. Viss izskatījās pārāk ļauni, lai viņš Kirbijam varētu ko pārmest.

«Kirbij, es jums stāstīju, Rorks zvanīja no Ņūdžersijas. Viņš man teica, ka mums nepieciešams tikties. Ierados šeit kādu brītiņu pēc pieciem, un ieejas durvis bija vaļā. Atradu viņu tieši tādā pozā kā tagad, ar plaukstā ieķi- binātu zīmīti. Tad es zvanīju jums… Un, jā, tas ir viss, kas man sakāms.»

«Būtu jau arī laiks jums man visu pastāstīt, Makintair,» atvelkot krēslu un sēžoties, noteica Kirbijs. Tālākajā telpā ar saviem pienākumiem nodarbojās morga brigāde. Maks jau sāka pazīt viņus pēc vārda, un tas nevarēja būt tas labākais, ko ielāgot.

«Viss, pie kā esmu ticis, ir atziņu kopa par tukšu vietu. Rorks teica, ka viņš taisās Ņūārkā tikties ar puisi, kurš varētu līdzēt visu rezumēt. Taču viņš nekad neminēja, par kuru vai ko ir runa; vienīgi tikai to, ka Hārgrīvs un Kraistoss bijuši šeit, zoodārzā, iesaistīti kādā lietā. Lielākā, nekā bijām domājuši. Iespējams, ka Rorks ir šo to pierakstījis.»

«Viņa piezīmju grāmatiņa ir pazudusi. Labi, sāksim no sākuma.»

Maks atslējās atpakaļ vieglajā metāla krēslā. «Izmantosim manu teoriju. Visiem nāves gadījumiem jābūt saistītiem un iepriekš sagatavotiem. Tas vienkārši ir par daudz vienkārši — ka šie gadījumi sakristu. Džoenu

Nordstromu sakož kļūdaini noteikta čūska kastē ar mērktiecīgi atslābinātu pamatni. Es dodos pēc pretindes, un pēkšņi ir sabojājies ledusskapis, kā dēļ medicīniskais materiāls nav derīgs. Viņa mēģina man stāstīt kaut ko par H. L. Hārgrīva gredzenu, taču mirst, nespējusi atklāt

12—1189

būtību. Atklājas, ka Džoena ilgu laiku bijusi H. L. Hārgrīva mīļākā un, par pārsteigumu apkārtējiem, mantojusi kaudzi naudas. Edvards iesaistās darbā, ko viņš nekad nav varējis ciest. Viņš nolīgst Alekšu Kraistosu, zelli, ar ko aizdomīgos apstākļos bija sastrādājies Ņūdžersijā.

Stjuarts man stāstīja, ka viņam licies — Hārgrīvs bijis kaut kam sagatavojies — un vēlāk es Stjuartu atrodu mirušu vilku aplokā. Es sāku ošņāties apkārt, un indīgi zirnekļi manā kantorī rod vietu, kur visiem sastapties. Apsardzes darbiniekam piederošu «Nike» firmas tenisa kurpju pāri atklāj videoieraksts pērtiķu mājā, bet vienlaicīgi ar Stjuarta nāvi vilku iežogojumā parādās «Nevv Balance» firmas teniseņu pāris. Šīs pašas «Nevv Balance» tenisa kurpes nokautē mani, un es tieku iemests ziloņu aplokā, no kurienes laimējas izglābties tā, lai ietrāpītos atrast Hārgrīvu beigtu uz rakstainās grīdsegas.»

«Pagaidiet acumirkli, kas īsti ar jums atgadījās ziloņu aplokā?» vaicāja Kirbijs.

«Tumsā tādas lietas kļūst patiesi intriģējošas. Tā es tiku arī pie šī puna uz galvas.»

Kirbija seja neparasti pietvīka. «Ko jūs vēl neesat man pastāstījis?»

«Tas ir viss, patiesi. Jūs jau zināt, ka Rorks devās uz Džersiju, lai pārbaudītu avīzes rakstu, ko es atradu Stjuarta kantorī. Viņš izzināja, ka Edvards un Kraistoss turēti aizdomās par krāpšanu. Kā izrādās, neviens neko īsti nevarēja pierādīt. Interesanti zināt, vai H. L. Hārgrīvs būtu viņus no tās ķezas izpestījis. Es uzgāju ko tādu, kas varētu būt fiktīvs bankas rēķins Roklendā, tomēr pilnīgi drošs par to es neesmu.»

«Kas zināja par Rorka gaitām un Ņūārku?»

Maks brītiņu padomāja. «Hārgrīvs. Es viņam to pastāstīju vakar, kad devos pie viņa vizītē, vai varbūt tas bija šorīt? Man zūd pavediens.» Maks paberzēja savas iekaisušās acis. «Lai kā tas arī būtu, viņš gribēja, lai es atstāstu, ko esmu atradis.»

«Jūs tā arī darījāt?»

«Nē, viņš galvenokārt bija tas, ko es turēju aizdomās. Viņam bija bijis karsts cīniņš ar Stjuartu. Džoena bija viņa tēva mīļākā un mantoja kādu daļu no tās naudas, ko Edvards būtu varējis uzskatīt par savu. Viņš bija vienīgā persona, kas tieši saistījās ar abiem upuriem… Nu kā, vai mani pūliņi nav aizkustinoši?»

«Tā gandrīz ir.»

«Lai vai kā, Hārgrīvs draudēja mani padzīt, ja es turpinātu urķēties apkārt.»

«Viņš jūs padzina?»

«Vairāk nākotnes izteiksmē. Teiksim, šobrīd, redzot Hārgrīvu mirušu, es neesmu pārliecināts. Bija domāts, ka man jāaiziet pēc divpadsmit stundām, skaitot no šā brīža.»

«Jāsaka, mans draugs, ka šis fakts atkal noliek jūs atpakaļ aizdomās turēto sarakstā,» Kirbijs ar klikšķi aizsita ciet savu piezīmju grāmatiņu.

«Kirbij, diez vai tas varētu būt pietiekams motīvs, lai nogalinātu Hārgrīvu. Un tas nevarētu attiekties uz Ror- ku. Vai Stjuartu. Vai Džoenu. Vai izskaidrot, kas bija otrās tenisenēs. Šaubos, vai es būtu sevi filmējis.»

«Viss var būt.» Detektīvs piecēlās un iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā. «Mēs joprojām neesam atraduši Kraistosu vai to čūsku dāvātāju Ralfu Danesto. Tomēr FIB nodarbojas ar Danesto. Pēc dažām stundām viņu iz- 12* ļ7 9 meklēšanas rezultātiem jābūt uz galda. Turklāt mēs pārbaudām jūsu videolentes. Varbūt man vajadzētu dot jums kādu padomu, Makintair? Es turēšos tuvumā.» Kirbijs pavērās savā pulkstenī. «Tiksimies ap slēgšanas laiku.»

Viss liecināja, ka garā diena izvērtīsies par vienu vienīgu elli.

* X- *

Drīz pēc tam, kad Maka dzīvokli bija atstājis pēdējais policists, telefona zvans izdzēsa jebkuru vēl atlikušo cerību aizmigt.

«Doktor Makintair? Runā Estere, novērojumu vadītāja. Piedodiet, ka jūs iztraucēju, bet ar Molliju kaut kas notiek. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņai sākušās dzemdību sāpes.»

«Kā vina izturas?» /

«Visu iepriekšējo stundu vai apmēram tā viņa šaudījās pa būri. Vairākas reizes pārvietoja savu ligzdu. Un nupat sāka mētāties ar rokām.»

«Un kontrakcijas?»

«Nekas tāds, ko es varētu saskatīt monitorā. Bet pašlaik pie viņas ir Viljams Dekers.»

«Dekers? Viņš ir šeit?» Maks pavērās pulkstenī. Tas rādīja nedaudz pāri pusseptiņiem.

«Jā, viņš man teica, lai jums piezvanu.»

«Tūlīt būšu klāt,» Maks noteica, nolika klausuli un aizgāja noskaloties zem dušas. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš stāvēja novērošanas telpā, skatīdamies, kā Mollija nemierīgi mētājās pa savu būri. Tā kā viņas pēdējais bērns bija miris no kādas infekcijas, Mollija atradās atsevišķā nodalījumā, prom no citām gorillu ģimenēm.

Ik pēc dažām minūtēm viņa apstājās, pilnīgā mierā uz nedaudz sekundēm apsēdās, enerģiski savicināja rokas, tad atsāka plosīšanos. Maks ieraudzīja Dekera pakausi, kad viņš, acīmredzot piedāvādams pērtiķienei ūdeni, nosēdās pie gorillas būra.

«Cik ilgi Dekers ir bijis šeit?» Maks vaicāja.

«Nu jau kādas četras stundas. Ieradās šorīt ap trijiem. Teica, ka viņam bijusi priekšnojauta attiecībā uz pērtiķiem,» Estere atbildēja.

Mollija sasniedza savu ligzdu, piegrāba pilnu sauju ar sienu un pātagoja ar to sev pa krūtīm. Maks redzēja, kā kustējās Dekera mute, viņa lēnos un uzmanīgos žestus, caur restēm runājot ar pērtiķieni.

Maks pasniedzās pēc kabatas rācijas un klusi pasauca Dekeru. Monitorā viņš redzēja Dekeru atsprādzējot uztvērēju no jostas.

«Kā viņa izturas?» Maks jautāja.

«Labi. Kad es šeit ierados, viņai bija sākušās pirmās dzemdību sāpes. Viņa ir daudz ko aiztikusi un nomēģinājusi, un pēdējās stundas laikā sākušās stipras kon- trakcijas. Tomēr es joprojām neredzu, ka dzemde būtu paplašinājusies.»

«Vai tu domā, ka viņa ļautu man ieiet? Es negribētu viņu satraukt.»

«Viņa uzvedīsies labi. Šai ziņā viņā nav jūtams nekāds sasprindzinājums.»

Esterei turpinot darbu ar ierakstiem, Maks atstāja monitoru telpu, klusi iegāja pērtiķu mājā un notupās līdzās Dekeram. Mollija piesardzīgi nopētīja abus vīrus un tad turpināja savas ligzdas veidošanu. Maks uzelpoja un apsēdās uz aukstās betona grīdas blakus būrim.

«Liekas, dzemdību sāpes viņai sākās pirms kādām četrarpus stundām. Tomēr nespēju izsecināt, kāpēc sāpes neatgriežas,» cieši uzlūkojot gorillu, noteica Dekers.

«Iespējams, ka bērns ir liels. Vai varbūt tas atrodas netradicionālā pozā. Mollijas ieraksti rāda, ka pirms trim gadiem viņa laidusi mazuli pasaulē viegli. Sarežģījumi radās ar bērna bakteriālo inficēšanos. Dzimstot problēmu nebija,» Maks atbildēja.

Dekers pamāja, neatraujot acis no pērtiķienes. Viņš ar to klusi sarunājās, piešķirot balsij dziļu tembru. Maks pievērsa skatienu Dekeram. Druknā dzīvnieku kopēja izturēšanās bija neierasti liega, negaidīta maiguma caurstrāvota.

«Es sāku uztraukties jau kādu laiku atpakaļ,» Maks teica. Viņš atspiedās ar plecu pret stieņiem un iekārtojās gaidās.

Ap vienpadsmitiem Makam vajadzēja sākt rosīties. Mollijai uznāca stipras sāpes, viņas acīs izteiksmīgi atspoguļojās izbailes. Pērtiķiene vēl sparīgāk mētājās ar rokām, bet nebija nekādu dzemdību attīstības pazīmju. Un stundu iepriekš Mollija bija sākusi zaudēt šķidrumu.

Klusi vērojot, Dekers nekustīgi sēdēja uz cietās grīdas. Laiku pa laikam viņam vajadzēja liegi uzsaukt, lai Molliju iedrošinātu. Maks nepacietīgi izbrauca ar roku caur matiem.

Ja gorillas dzemdības norisa bez komplikācijām, tās parasti neaizņēma vairāk par trim stundām. Mollijai tās jau turpinājās gandrīz trīskārt tik ilgi. Kaut kas nebija kārtībā.

«Domāju, ka jāsauc aukušieris. Viņš varētu sākt gatavošanu ķeizargriezienam. Mums būtu jāsaņem šis bērns,» Maks teica un devās pie telefona.

«Nezvani, dakter. Dod viņai vienkārši nedaudz vairāk laika.» -

«Es nevaru paļauties uz gadījumu, Deker. Var gadīties, ka šodien es zaudēju vilkus, toties man ir sasodīti skaidrs, ka netaisos zaudēt Molliju.»

Dekers nolaida skatienu pret grīdu un tad atkal pievērsās Makam. «Es zinu, tomēr es domāju, ka tas viņai ir pa spēkam. Viņa tik ļoti nopūlas. Mēs esam šeit, lai dotu Mollijai iespēju.» Viņš novilka ar sava zābaka papēdi pār cementu. «Daba ir labi atrisināta sistēma. Tikai cilvēki padara to arvien sārņaināku.»

Maks raudzījās Dekerā tā, it kā redzētu viņā pats sevi. «Vai tu domā, ka cilvēks vispār kādreiz to apjēgs»

Dekers veltīja viņam ciniskas vīpsnās grimasi. «Tādas iespējas nav.»

«Labi, bet ko gan tu šeit tādā gadījumā dari?»

Dekers paraustīja plecus un lūkojās uz Molliju. «Es pieļauju, ka dzīvnieciskā daļa manī ir spējīga ar viņu kaut kā kontaktēties. Es uzskatu, ka dzīvnieki ir gandrīz vienīgie, kam patiešām var ticēt. Jebkurš cits galu galā samelos.»

Maks izanalizēja kopēja teikto vairākus gājienus uz priekšu. «Labi, vēl vienu stundu viņai tiešām var dot. Tad es aicināšu akušieri.»

Cik vien Maks varēja atcerēties, tās bija garākās sešdesmit minūtes viņa pieredzē. Nepalīdzēja arī monotona soļošana. Dekers noslēgti sazvērniecisks sēdēja līdzās būrim, līdz ar katru kontrakciju veltot Mollijai čukstu. Tas, līdzīgi pārliecīgu cerību pārņemta tēva gaidām, viesa Makā nervozitāti.

Maks vēlreiz palūkojās uz pulksteni. Nu jau dzemdību sāpes Mollijai turpinājās vismaz deviņas stundas. Viņš atvēra savu piederumu somu un izņēma trankvili- zatora ieroci un daktera Grīnspena telefona numuru.

«Atvaino, Deker. Tas viņai velkas pietiekami ilgi. Es nevaru riskēt zaudēt gan viņu, gan mazuli. Es taisos viņu noguldīt, tādēļ, kad ieradīsies akušieris, viņa jau būs sagatavota.»

Dekers mierīgi apstājās un ar abām dūrēm cieši ie- žņaudzās būra vārtiņos. Paliecies uz priekšu, viņš iespieda seju starp stieņiem. «Sāc nu, Mollij, tu to vari izdarīt, meitenīt. Pie velna visu, Mollij, spied!»

Caur siena kumšķi, ko viņa bija vicinājusi rokā, Mollija paskatījās uz augšu un savilka lūpas. Viņa piecēlās un devās uz aploka tālāko malu. Stūrī notupusies, viņa pagriezās un ar lielām, asins pieplūdušām acīm skatījās Dekerā. Ar nākamo kontrakciju Mollijai vajadzētu dzemdēt. Nekā.

«Labo meitenīt, Mollij, dari to vēlreiz.» Dekers dudināja.

Līdz ar nākošo kontrakciju izšļācās šķidruma strūkla, ievadot ilgi gaidītā tumsnējā apaļuma parādīšanos Mollijas cirkšņos.

«Tā gan, meitenīt, aiziet. Spied!» Saslējies pirkstgalos uz priekšu, Dekers žņaudzīja stieņus.

Maks satvēra savu binokli, piegāja no sāniem būrim, ātri nogūlās uz grīdas un vēroja. Līdz ar nākošo kontrakciju viņš ieraudzīja mazuļa galvas apveidu, ko ietvēra placenta, pelēka plēve. Dekers sajūsmā burtiski kliedza.

Trešais īsais grūdiens mātes gaidošajās rokās izmeta lielu daudzumu augļa ūdens šķidruma un glumu, elpojošu jaundzimušo.

Pāris mirkļus vēlāk Mollija tīrīja bērniņa degunu un mutīti, mazajai dzīvībiņai dīdoties un vēcinoties. Maks caur binokli aši nofiksēja mazuļa mutes krāsu. Tā bija veselīga un rožaini sārta. No tumšās pauniņas puses mātītes maigajās rokās izlauzās mīkstas, vāri ņaudošas skaņas. Pārliekusies sīkajai radībiņai pāri, Mollija ar zobiem atdalīja nabas saiti un apsēdās, lai rūpīgi apskatītu savu bērniņu. Mazulītis nekavējoties saritinājās pie mātes krūtīm.

Maks piecēlās sēdus un ar ātru kustību izslaucīja pēkšņi pierietējušās acis. Viņš pavērās Dekerā. Smaids smagnējā kopēja sejā pletās no vienas auss līdz otrai. Viņš pastiepa lejup līdz Makam savu milzīgo, ķetnai līdzīgo plaukstu un plašā vēzienā pievilka viņu sev klāt.

«Es zināju, ka viņa to spēs. Vienīgi tā, Mollij. Velns lai parauj, tas bija lieliski.» Viņš jūtu uzplūdā spaidīja Maka roku. «Dabas mātei tas ir nieks, vajag tikai dot iespēju. Turklāt šis bērns nav nekāds sīkala. Es teiktu, kādas četrarpus, varbūt piecas mārciņas. Acīmredzot tāpēc tas viņai vilkās tik ilgi.»

Abi vīri tēvišķa lepnuma gaisotnē vēroja māti un bērnu.

«Tev bija taisnība,» Maks teica. «Turklāt viņi izskatās labi. Tomēr man liekas, es tepat vien paslaistīšos, lai pārliecinātos, ka ar viņiem viss būs tāpat arī turpmāk.» Maks ieskatījās pulkstenī. «Paklau, Deker, kādēļ gan tu nevarētu doties mājās un nosnausties… Un paldies par palīdzību.»

Dekers pamāja, pacēla savu lukturīti un apstājās pie durvīm. «Klausies, dakter, lai tev šopēcpusdien veicas ar vilkiem. To es tev novēlu. Ja vien kāds spēj atrast iespēju, kā atbrīvot tos no aizdomām, tad tas esi tu.» Dekers pagriezās un nozuda aiz durvīm.

Maks nebūt nebija pārliecībā, ka kaut kas tagad spētu novērst aizdomas no vilkiem, jo mazāk viņš. Līdz slēgšanai palika vairs pavisam nedaudz laika, un tas arī bija pēdējais Kirbija dotais termiņš.

1 0. nodala

Maks nebija izvēlīgs. Divas reizes Vjetnamā bija par to gādājuši. Viņam kā mediķim bija jāaprūpē ievainotie, un Maks bija spiests ļaut pretiniekam iegūt ļauna lielceļu slepkavas slavu, tāda, kurš pat nepamet ne skatienu atpakaļ uz savu upuri.

Viņu nesatrauca ellišķīgie gājieni, bet bezspēcības sajūta. Nejauši nelaimes gadījumi kā detaļas kādā lielākā sistēmā. Tāpat kā tagad vilki, bandinieki kāda iepriekš pārdomātā šaha partijā.

Viņš apstājās pie vilku bara, skatījās uz Toku un kā agrāk izjuta kaistošas dusmas. Maks sāka strauji soļot šurpu turpu iežogojuma priekšā. No Kirbija nebija ne vēsts. Maka ārsta piederumu somā atradās letālas trank- vilizatora M 99 devas, viena katram vilkam, ja laboratorija nekā nebūs atradusi. Vilku dzīvības atkarīgas no šiem laboratorijas rezultātiem, tie ir viņu pēdējā iespēja.

Neraugoties uz vēso pēcpusdienas gaisu, viņa mugura pārklājās sviedriem. Maks nometa savu haki krāsas žaketi un mēģināja staigājot atbrīvoties no kamola vēderā. Šķita neiedomājami, ka viņš taisījās padarīt galu

tiem pašiem dzīvniekiem, kurus šeit bija ieradies pasargāt. No vārtu aplodas atdalījās neliela koka skaida, kad to neiecietīgi skāra veterināra smagais darba zābaks. Daudz netrūka, ka, zaudējot pacietību, viņš būtu tos izspēris.

Toka sēdēja neliela krūmāja paēnā un cieši raudzījās viņā, bet bars gaidīja vadoņa signālus. Maks atvēra vārtus un iegāja iežogojumā, aizvēra vērtni un uzmanīgi devās uz vaļējā plača vidieni. Par katru cenu izvairīdamies no saskatīšanās ar veco vilku, viņš noslīga uz zemes. Maks nevērīgi paoda nelielu zariņu un sāka dīki vilkt sausajos putekļos apļus. Kāds no jaunākajiem vilkiem, aiz ziņkārības aizmirstot piesardzību, piecēlās un tiecās nākt tuvāk.

Toka piecēlās un pavirzījās uz priekšu, saspicētām ausīm, ķermeni augstu izslietu. Maks pienācīgā cieņā turēja galvu nolaistu. Lielais tēviņš tuvojās, sagriezies slīpi uz vienu pusi, pienāca rokas sniedziena attālumā un apostīja cilvēku no ceļgaliem līdz zābakiem. Maks sevi piespieda joprojām saglabāt miermīlīgu pašapziņu. Apmierināts Toka ļāva ķermenim noslīgt zemāk, noīdējās, izstiepās visā garumā un nogūlās. Bars atslāba.

Maks lēni atbrīvoja elpu. Nu viņš bija ieguvis vēl lielāku pārliecību, ka šie Stjuarta izauklētie vilki nekādā gadījumā nebūtu uzbrukuši, ja vien tie nav iedzīti strupceļā vai bijuši spiesti cīnīties par savām dzīvībām.

«Vai jūs ir apsēdusi vēlēšanās šķirties no šīs pasaules?» Viņa aizmugurē atskanēja Kirbija balss.

Maks paskatījās pār plecu, lēni piecēlās un atstāja iežogojumu. Kirbijs stāvēja, brīvi atspiedies pret koka žogu.

«Protams, puisim, kurš darīja to pašu, ko jūs, vajadzēja būt veiklam zēnam. Vai policists? Kas to lai zina,» Kirbijs turpināja, rūpīgi vērojot Maku.

Maks paraustīja plecus. «Šķiet, no mūsu puses nevarētu būt iebildumu. Jums bija noņemšanās ar mājasdarbu».

«Es domāju, ka man jūs jāatsvabina no aizdomu sloga.»

«Labi, cik tālu mēs esam tikuši?» Maks nepacietīgi vaicāja.

«Runājiet jūs».

«Ja vilki būtu taisījušies kādam uzbrukt, tad katrā ziņā man, ne Stjuartam. Tomēr es to nespēju pierādīt. Ko darīsim?»

Pārlicis vienu roku pāri žogam, Kirbijs pavīpsnāja. Maks pārvarēja kārdinājumu pašam ķerties pie šīs grimases apstrādāšanas, atrāva vaļā savu piederumu somu, izvilka pielādēto trankvilizatora ieroci un platiem soļiem devās uz vārtiem. «Pieliksim tam visam punktu,» viņš noņurdēja.

«Tas jāizlemj jums.»

«Kas tad nu pēkšņi noticis?»

«Laboratorija atrada pirkstu nospiedumus uz cimdiem.»

«Pūderī?»

Kirbijs pamāja. «Nepilnīgs iespiedums plaukstas locītavas malā. Tieši tai vietā, kur vajadzētu turēt cimdu, to uzvelkot.»

«Jūs gribat teikt, ka man nevajag… vilki ir attaisnoti?»

«Dēvēsim to vienkārši par sprieduma atlikšanu uz laiku. Laboratorija nosūtīja pirkstu nospiedumus izmek-

Iešanai. Es atkal šeit tos salīdzināšu ar katra kopēja pirkstu nospiedumiem, kam būtu bijusi iespēja būt notikuma vietā. Uz rīta pusi identifikācijai vajadzētu beigties. Par šiem asinssūcējiem,» viņš pamāja pret baru, «vēl nav skaidrības.»

«Vai ir izdevies piekļūt tuvāk tam zellim Danesto?»

Kirbijs žāvājoties pakratīja galvu. «Joprojām dzenam pēdas arī Kraistosam. Iespējams, kopā ar kādu meiču.» Kirbijs vēlreiz nožāvājās.

«Vai jūs vispār kaut kad ejat gulēt?»

«Vienīgi tad, kad esmu tik noguris, ka nezinu, kas bez manis vēl gultā atrodas.» Viņš pagriezās, lai ietu. «Ak, jā, es dabūju to H. L. Hārgrīva personīgo mantu sarakstu. Nekas daudz skaidrāks no tā nekļuva. Daži tualetes piederumi, pulkstenis, «Nikon» fotoaparāts, binoklis. Tamlīdzīgas blēņas.» Viņš izvilka no kabatas kompjūtera izdruku un rādīja Makam. «Te tas ir, nomierinieties, es eju mājās.»

Kad Kirbijs nozuda asfalta celiņa galā, Maks ātri pārlaida acis lapai. Tajā bija kādu desmit, lielākoties personisku, priekšmetu nosaukumi. Un kāda acīm redzama paviršība — tas, ko viņš bija meklējis — zelta, divu karātu Dienvidāfrikas briljanta gredzens nebija atsūtīts atpakaļ kopā ar ķermeni. Un ja tas nebija atceļojis mājup ar H. L.

Hārgrīvu, kā gan to dabūja viņa mīlošais dēls Edvards?

* * *

Toka pagriezās, ausis izslējis, signalizējot par kāda ierašanos, kad takas līkumā parādījās Klēra. Maks pārlasīja Kirbija iedoto lapu un iestūma to savā piederumu somā.

«Tu smaidi. Tas ir labi,» viņa teica.

Maks iekļāva vinu savās rokās un sniedza skalu skūpstu.

«Mak, kāds varēja mūs redzēt!»

«Tā ir laba iespēja parādīt, ka es šeit vairs nestrādāju, vai atceries?»

Viņa rotaļīgi iedunkāja Makam pa vēderu, negribīgi atstūma un apsēdās uz novērošanas soliņa. «Tātad, kas šeit norisinājās? Es vienīgi redzēju aizejam Kirbiju.»

«Policija ir atradusi pirkstu nospiedumus uz Stjuarta ķirurga cimda. Tie gan nav ļāvuši viņiem izdarīt kādus noteiktus secinājumus, tomēr tas viņos raisīja «vērā ņemamas šaubas» attiecībā uz vilkiem kā slepkavām.»

. «Izskatās, ka tavs krusta karš tuvojas beigām.»

«Nepavisam. Pat, ja vilki tiek attaisnoti, tas vēl nepierāda, kurš nogalināja Stjuartu. Viņa dēļ tas man ir jāatrod. Un tā mēs atkal atgriežamies pie tā paša jautājuma. Čupiņa atsevišķu pavedienu, ko es nespēju sasaistīt kopā. Nezinu, varbūt man vajadzētu izstaigāt Hārgrīva kantori.»

«Policija izskatīja kantori itin detalizēti, un šorīt Kirbijs pats vēlreiz. Viņš saka, ka Edvards vienkārši fatāli uzskrējis kramplauzim.»

«Kirbijs saka daudz ko,» Maks teica.

«A-hā.»

«Kas ar to bija domāts?»

«Jūs abi esat stipri līdzīgi.»

«Es to neuzskatu par lielu pagodinājumu.»

«Jūs abi taisāt tik daudz dūmu, it kā būtu ugunsgrēks.»

«Kā! Es saku tikai to, ko domāju.»

Klēra pasmaidīja.

«Man prieks, ka tas tev iznāk tik amizanti. Pie viena es gribu izprast, kā gadījās, ka Hārgrīvs vakarvakarā atradās šeit. Bez docentes es biju vienīgā sardzes kabīnē atzīmētā persona — un Hārgrīvs nekādā gadījumā nestrīdējās pats ar sevi. Kā viņš neiegrāmatots varēja šeit atrasties?»

«To pavisam vienkārši raksturo viņa īpašās iespējas ieiet.»

«Vina… kas?»

«Ak, tu pazīsti Edvardu, viņš iedomājās sevi stāvam pāri sabiedrības zemākiem slāņiem. Uzskatīja, ka piereģistrēšanās ieejot un izejot ir direktora pašapziņu pazemojoša procedūra, tādēļ viņš aiz galvenās ēkas bija izveidojis īpašu ieeju. Viņš ieradās un devās prom, kad vien vēlējās. Es tev parādīšu.» Viņi devās galvenās ēkas virzienā.

Tikko sānu celiņš sasniedza Ziemeļamerikas areālam tuvākās ēkas stūri, tas sazarojās. Viens, krietni palietots atzars tiecās uz galvenajām ieejas durvīm; otrs, jaunāks, ko daļēji ieslēpa ziedošs rododendrs, aizliecās aizmugurē.

Klēra gāja pa priekšu. Piecpadsmit pēdu attālumā no ēkas aizmugures fasādes atradās ciešs perimetrāls iežogojums. Tajā bija rūpīgi izcirsti un iemetināti vārtiņi, nodrošināti ar šifra piekaramo atslēgu. Tieši pretī jaunajiem vārtiņiem izvietojās galvenās ēkas sētas durvis.

«Uz kurieni šīs durvis ved?» Maks jautāja.

«Uz kāpnēm, kas iet līdz trešajam stāvam un iziet uz gaiteni, tieši pretī manam kantorim. Šīs un galvenās ieejas durvis slēdzamas ar vienu un to pašu atslēgu.

Hārgrīvs vienmēr novietoja mašīnu tieši aiz žoga. Viņš varēja atslēgt vārtiņus un iekļūt ēkā un savā kantorī caur šīm durvīm.»

«Kas vēl zināja par šiem vārtiņiem?»

«Precīzi nepateikšu, tieši kuri vēl zināja. Taču es domāju, ka Hārgrīvs un Kraistoss bija vienīgie, kas caur tiem staigāja.»

«Tātad viņi, nevienam neredzot, varēja nākt un iet projām no teritorijas. Tāpat to varēja darīt jebkurš cits, kam bija zināms atslēgas šifrs. Vai sardze savās apgaitās to pārbauda?»

«Tas viņiem gan būtu jādara. Vai ne?» Klēra zobgalīgi pavērās viņā.

«Tu esi īsta ragana, ne vienkārši mīļākā, še tev, dārgā,» rotaļīgi uzplīkšķinājis viņas sēžamvietai, noteica Maks. «Man ir kaut kas jāpārbauda. Vai vakarā tiksimies?»

Viņa plati uzsmaidīja Makam un sniedza daudznozīmīgu skūpstu.

Maks pagaidīja, kamēr Klēra ar savu atslēgu atdarīja

sētas durvis un nozuda augšā, kāpnēs.

* * *

Kad Maks piestāja kafetērijā, miega trūkums lika sevi manīt. Personāls aizpildīja pusi telpas. Daži pamāja, vairākums nodūra galvas un izlikās viņu neredzam. Izvēlējies virtuli un tasīti kafijas, Maks pievienojās Dekeram, kas vientuļš sēdēja vietā līdzās logiem.

«Kā veicas?» Dekers vaicāja.

«Ir gājis arī labāk.»

«Dzirdēju, ka tu esot atlaists.»

«Labas ziņas izplatās ātri.» 13—1189 193

«Sevišķi pie mums. Tu biji tas, kas atrada Hārgrīvu?»

Nokodis kumosu virtula, Maks pamāja. «Kā tu vari iedomāties, tad tas nozīmē, ka viņiem vairs nebūs iespējas mainīt savu viedokli par manu nodarbinātību. Varbūt esi manījis Kraistosu?»

«Kopš vakarvakara neesmu.»

Maks ieturēja pauzi. «Vakarvakar tu redzēji Kraistosu?»

«Jā, tas varēja būt ap pusdesmitiem. Viņš pilsētā bija apstājies pie luksofora, tieši pie ieejas uz pandusu, kas ved uz 3. līniju. Ar ieslēgtu pagriezienu. Es stāvēju pie luksofora ielas pretējā pusē.»

Maks centās izlikties mierīgs. «Droši vien vizināja uz Bostonu kādu pelīti. Esmu dzirdējis, ka Kraistoss ir dedzīgs šai ziņā.»

Dekers papurināja galvu. «Viņš bija viens pats Hārgrīva mersedesā un stipri steidzās. Tādēļ viņu ievēroju. Tādu braucēju nemaz nav tik viegli palaist garām nepamanītu.»

Maks vienā rāvienā iztukšoja savu kafijas tasi un atvainojās ar nevaļu. Makam izejot, viņu pavadīja divu kopēju atvadu sveicienu. Izskatījās, ka viņi pamazām aprod ar šķiršanos no kolēģiem.

* * *

Saules ceļā bija atlikusi tikai kāda pēda, lai tā pilnīgi nozustu aiz attālajām austrumu Masačūsetsas kalnu virsotnēm. Pēc stundas būs tumšs, un Maks varēs Džefam Vinsentam uzdot dažus personīgus jautājumus. Var jau teikt, ka pēc tam viņš būs prom. Būtībā viņš zoodārzā jau vairs nestrādāja. No rīta vadību atkal uzņemsies Hiltons Louks, līdz būs iespējams atrast citu direktoru, un

sargiem būs pienākums uzskatīt Maku par tādu pašu apmeklētāju, kā jebkuru citu.

Maks mierīgā gaitā devās atpakaļ uz savu kantori. Viņš apsēdās savā antīkajā kantora krēslā un paraudzījās apkārt. Viņš bija sapņojis par darbu šeit, tas pat pārspēja cerības, bet nu nepilna mēneša laikā sapnis bija pārvērties putekļos. Kad iezvanījās telefons, viņš atslēja kājas pret galdu.

«Makintair?»

«Cik jauki, ka jūs man piezvanījāt, detektīv Kirbij.»

«Es necerēju, ka jūs joprojām būsiet uz strīpas.»

«Ir vēl dažas lietas, kas jāpabeidz. Drīz es paņemšu Ilkni un došos mājās, lai pievienotos bezdarbnieku pulkam. Pāriešu no vienas ekonomiskās statistikas ailes citā.»

«Es domāju, jūs varētu interesēt, ka medicīnas eksperts noteicis Rorka miršanas laiku vairāk nekā stundu, varbūt divas, pirms jūs viņu atradāt. Nogalināts ar garoti. īsts profesionāļa darbs. Kaut kur citur noslepkavots un nogādāts jūsu dzīvoklī.»

«Cik prātīgs gājiens,» Maks paironizēja.

«jā, bet, ņemot vērā jūsu militāro pagātni, šī ziņa tomēr vēl pavisam neļauj jūs izsvītrot no aizdomīgo saraksta. Taču es pieņemu, ka ir kāda persona, kas var apliecināt jūsu atrašanās vietu šorīt starp trijiem un četriem.»

«Tikai es pats.»

«Protams. Un šonakt? Atkal neviens? Vienkārši gadījumam, ja man vajadzēs jūs apcietināt?»

«Vispirms pieklauvējiet.»

Kirbijs smiedamies nolika klausuli.

Bija jau uznākusi nakts, kad Maks savāca dažus medicīnas instrumentus, ielika tos ārsta piederumu somā un devās uz sargu kabīni. Džefam Vinsentam šai laikā vajadzētu būt pabeigušam savu pirmo apgaitas kārtu, un Maks vēlējās tikt ar visu galā.

Kad Maks izejot atzīmējās, sardzes kantoris bija tukšs. Viņš žigli izskatīja otras maiņas laiku kartītes. Maks izrādījās vienīgā līdz šim brīdim piefiksētā persona. Jau pagriezies, lai dotos prom, Maks izdzirda no ēkas sētas puses nākam smejošas balsis.

Cauri šaurajam koridoram uz vīriešu ģērbtuvi Maks devās izdibināt skanas izcelsmi. Uz soliņa smilškrāsas ģērbšanās skapīša priekšā sēdēja Džefs Vinsents, siedams jaunu, brūnu darba zābaku pāri.

«Nu beidzot jūs esat pie tiem ticis,» pārkāpjot telpas slieksnim, noteica Maks.

Džefs pārsteigts pacēla skatienu augšup. «Sveiks, Dok, jā, beidzot. Kaut gan tagad, kad Hārgrīvs ir pagalam, tie man diez vai vairs ir vajadzīgi. Vai ne tā, ko?»

«Bet padomājiet tikai, kādu iespaidu tie atstās uz jauno direktoru,» Maks atbildēja.

«Lai vai kurš tas būtu,» aiz metāla skapīšu rindām atskanēja kāda balss. Slaukot sasvīdušo seju, aiz stūra, tērpies skriešanas tērpa apakšdaļā, iznira Nets Votermens.

Maks pārlaida skatienu no Votermena uz Vinsentu un ievēroja, kā jaunais sargs nedabiski piesarkst.

«Man šķita, ka jūs jau aizgājāt mājās, Net,» Maks teica.

«Ak, jā, bet mēs ar Džefu tūlīt pēc slēgšanas apskrie- nam viņa apgaitu.» Votermens pasmaidīja un, tā kā Džefam zābaka sasaitēšana prasīja vairāk laika nekā parasti nepieciešams, ierastā stilā atspiedās pret skapīša durvīm.

Klusuma brīdis ieilga, līdz Maks sarosījās, lai dotos projām. «Liekas, tas varētu būt veselīgs pasākums. Labi, nekreņķējieties, zēni, šī ir mana pēdējā diena.»

Džefs nedaudz ātrāk, kā pienāktos, uzšāvās kājās un izstiepa roku. Kad Maks atbildot sniedzās pretī, viņa uzmanību piesaistīja kaut kas balts. Paskatījies lejup, viņš uz Votermana teniseņu sāniem ieraudzīja uzlīmi ar burtiem «NB».

Kā zibens atplaiksnījumā Maks trieca Votermenu pret skapīti, saķēris rokām viņa rīkli un atrāvis kopēja pēdas no grīdas. Votermens bija tuvumā, kad mira gan Džoena, gan Stjuarts; koridorā, kad Maka kantorī uzradās zirnekļi, un arī naktī, kad tika nošauts Hārgrīvs, Votermena mašīna aizvien vēl atradās stāvvietā. Votermens bijis klāt kā mākslinieks, kas apskata savu gara darbu. Kliedzot pēc atmaksas, Makā plosījās dusmas.

«Tu, bastard,» Maks rēca caur sakostiem zobiem. «Es tev iztriekšu zobus cauri rīklei, tad es piezvanīšu Kirbijam, un var teikt, ka tu jau pūsti cietumā. Tu nogalināji Stjuartu.»

Maks aiz muguras izdzirdēja, kā Džefs Vinsents asi ievelk elpu. «Acumirkli, dakter, pagaidiet, jūs neesat pareizi sapratis. Tiešām. Nets nenogalināja Stjuartu.»

Šķita, ka skapītim pieplacinātais Votermens ir pamiris. «Makintair, es zvēru pie Dieva, ka neesmu viņu nogalinājis,» Votermens teica.

«Kurš gan vēl varēja valkāt «Nevv Balance» tenisenes. Šī pati persona centās mani pievienot ziloņa pakaišiem. Un tu, draudziņ, sporto ar to pašu firmas zīmi.»

«Laidiet vinu vaļā,» klusi noteica Džefs Vinsents.

«Viņš to nav izdarījis. Kad Stjuartu nogalināja, mēs ar Netu bijām līdzās.»

Maks pār plecu paskatījās uz sargu. Votermens karājās viņa rokās nekustīgs kā mīksta lelle.

«Vienmēr neilgi pēc vakariņām mēs skrienam kopā. jūs man teicāt, ka pērtiķu ierakstā esat redzējis manas «Nike» tenisa kurpes. Nebija iespējams, ka es būtu vēl kādu stundu vairāk atradies pie vilku kopas. Jūs pat varat pārbaudīt laikus, kādos man vajadzēja apgaitās iekļauties. Tai vakarā es gāju, kā precīzi bija noteikts grafikā, un var teikt, ka visu šo laiku Nets aradās kopā ar mani.»

Maks ļāva Votermenam noslīdēt lejā uz grīdas. Kopējs nekustējās, viņa acis bija plaši iepletušās un baiļu pilnas.

«Turklāt, es tikai vakar, kad dabūju šos zābakus, nopirku Netam tās tenisenes. Lūdzu, man joprojām ir līdzi kvīts. Un veikala darbiniekam vajadzētu mūs atcerēties.» Jaunais sardzes vīrs ar trīcošiem pirkstiem izvilka no sava maka saņurcītu papīra gabalu un to atlocīja.

Maks pārmaiņus aplūkoja vienu, tad otru vīrieti, un visbeidzot paņēma veikala kvīti. Abi apavu pāri bija skaidri iedrukāti, pārdošanas datums vakardienas, divas dienas pēc Stjuarta nogalināšanas.

Viņš pasniedza lapiņu atpakaļ sargam. «Piedodiet. Kā redzams, visa šī lieta kopumā ir padarījusi mani pārsteidzīgu. Bet kā tas nākas, Votermen, ka jūs neesat piereģistrēts ienākam vai izejam?»

«Nu, mēs negribam to pārāk popularizēt. Ka es te esmu kopā ar Džefu, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt.» Votermens novērsa skatienu, tad nolaida to pret saviem purngaliem.

Maks nokremšļojās un pagriezās pret durvīm. «Labi. Jā, vēl kāda lieta, Džef. Edvarda Hārgrīva privātā ieeja. Vai tā jūsu apgaitās tiek kontrolēta?»

«Ja jūs domājat iešanu caur vārtiņiem ar piekarināmo atslēgu, tad jā, tiek kontrolēta. Jebkurš, kam ir zināma ciparu kombinācija, varētu miljons reižu nākt un iet, kamēr vien man trāpītos viņu pieķert tieši brīdī, kad tas dotos tiem cauri…» Džefs paraustīja plecus.

«Un tai naktī, kad nogalināja Hārgrīvu, bez manis un novērojumu vadītājas vairāk neviens netika piereģistrēts?»

«Izslēgts. Bez jums, novērojumu vadītājas un Neta, kas bija man līdzās, teritorijā neviens vairāk neatradās.» Džefs nervozi pievērsa skatienu Votermenam, kurš bija gurdi apsēdies uz koka soliņa. «Jūs taču netaisāties neko stāstīt OMellijam? Es gribu teikt, ka joprojām taču veicu savu darbu.»

«Es šeit vairs nestrādāju, vai neatceraties?» atbildēja Maks. «Turklāt, vai jūs nevarētu man izpalīdzēt? Es mazuļu telpā ieliku savu kaķi, bet šobrīd vēl nevaru to nogādāt mājās. Ja es vēlāk pienāktu, vai jūs nevarētu atnest man to līdz vārtiem?»

Jaunais sargs bez minstināšanās piekrita. Maks atstāja apsardzes ēku, iesvieda savu ārsta piederumu somu rove- ra aizmugurē un piestartēja. Vēl viens kliedzoši muļķīgs

iznākums; kā pēc pļaukas, viņš nodomāja.

* * *

Lai ko arī Maks uzsāktu, viss vinu nomāca. Šķita, ka viņš nespēs rast īsto taku, lai izkļūtu no labirinta. Jau simto reizi Maks pārcilāja visas iespējas.

Ja Stjuartu ir nogalinājis kāds cilvēks, kā viņi varēja to noorganizēt? Administrators nebija guvis ievainojumus no tradicionāliem ieročiem. Šaujamā, naža vai vāles. Maks bija sastapies ar šo ieroču radītām brūcēm un ārstē- j is tās Vjetnamā. Viņam bija nācies redzēt pat sprādzienu sekas. Bija pilnīgi skaidrs, ka neviens no šiem ieročiem nevarēja būt izmantots, lai Stjuarts iegūtu tādu kakla ievainojumu vai, kas vēl svarīgāk, lai atstātu zobu pēdas. Stjuarta rokā bija tik skaidri izteikti pakavveida nospier dumi, kas spētu šokēt pat zobārstu.

Maks izbrauca ar plaukstu caur matiem. Viņš virpuļoja apļveidīgā kustībā kā tīģeris, medījot savu asti. Viņš iegrieza roveru savā ielā un piebrauca līdz izejai uz savu stāvvietu. Maks noraizējies paskatījās caur sānu logu, nolādēja sevi, tad pagrieza galvu atpakaļ un pretī tieši mašīnas ceļā ieraudzīja lielu suni.

Ar abām kājām uzspiežot uz bremzēm, viņš parāva stūres ratu pa kreisi. Gaisu caururba skaņa, kāda rodas, asfaltam izslīdot zem nekustīgas gumijas. Vecā rovera dzinējs raustīdamies noslāpa, liekot mašīnas četriem riteņiem slīdēt un sanesot to sānis, un pēc sakratīšanas kā uz veļas dēļa beidzot apstādinot dažu collu attālumā no vecas, stāvošas hondas.

Lādēdamies Maks nekavējoties ieslēdza mašīnu atpakaļgaitā, atvirzījās no bīstami tuvās brauktuves un izlēca no mašīnas. Apejot priekšgalu, viņš redzēja, ka iela ir tukša, ja neskaita retas vēja sadzītu lapu kaudzītes. Purpinot viņš ierausās atpakaļ automobilī un tikko sāka to ripināt, kad bija vēlreiz spiests žmiegt bremzes, lai roveru strauji apturētu.

Suns. Suns vilka augumā. Tāds suns būtu varējis atstāt cilvēka ķermenī vilka cienīgu zobu nospiedumus. Turklāt, ja suns būtu vilka jauktenis, tā nospiedumi varētu būt gandrīz pilnīgi neatšķirami.

11. nodala

Riepām kaucot, Maks apgrieza roveru apkārt un traucās atpakaļ uz zoodārzu, izspiežot veco kasti kā citronu. Ja viņam paveiktos, pie vilku iežogojuma joprojām vajadzētu būt suņa nospiedumiem. Pēdu nospiedumi, kas gan daudz neatšķīrās no vilka, un tomēr ir mazliet atšķirīgi — un jo nozīmīgāk, ka tiem vajadzētu būt arī iežogojuma ārpusē.

Dekers būtu varējis ienākt caur Hārgrīva vārtiņiem un nogaidīt, līdz Džefs un Votermens aiziet teritorijas otrā galā. Neviens nebūtu varējis dzirdēt Stjuarta kliedzienus pēc palīdzības. Pa ceļam Maks domās vēl un vēlreiz pāršķetināja iespējamo scenāriju. Tomēr katru reizi viņš atdūrās pret Dekera cieto alibi.

Savas bojāejas vakarā Dekers pie O'Mellija ar sargiem bija spēlējis pokeru. Viņš bija izgājis, lai paņemtu vairāk naudas, taču ne vairāk kā uz īsu brīdi, turklāt viņam bija datumu un laiku apliecinoša bankas zīme.

Dekers nebūtu varējis vienlaicīgi nogalināt Stjuartu un apmeklēt banku. Lai tiktu galā ar abām lietām, viņam būtu bijusi nepieciešama vismaz stunda vai vēl vairāk.

Pietiekami laika, lai ilgāka viņa prombūtne tiktu pamanīta, jo īpaši tāpēc, ka tie taču bija drošības dienesta vīri.

Maks piedrāzās ar roveru ceļa malā un skaļi nobremzēja līdzās ielas telefona kabīnei. Raušoties laukā, viņš sašķiroja sīknaudu, atrada divdesmitpiecu centu monētu un uzgrieza drošības dienesta vadītāja numuru. O'Mel- lija sieva pieaicināja viņu pie telefona.

«Piedodiet, ka es jūs traucēju, šef, bet man jums vēl kāds jautājums par to vakaru, kad gāja bojā Donalds Stjuarts.»

«Katrā ziņā, Mak, kas par lietu?»

«Jūs beidzāt spēlēt pokeru, kad tajā vakarā ar pusdesmitiem piezvanīja Džefs Vinsents. Vai nedaudz agrāk no spēles neaizgāja vēl kāds?»

«Padomāsim. Dekers izgāja, lai paņemtu naudu, bet drīz atgriezās. Daži puiši aizgāja vēlāk, ap pusnakti. Pārējie vēl bija turpat, kad es atkal ienācu. Kādēļ tas nepieciešams?»

«Es joprojām mēģinu salikt visu pa plauktiņiem. Cik ilgi Dekers bija projām?»

«Pusstundu. Varbūt mirklīti ilgāk. Viņš bija ārā tikai kādus divus vai trīs gājienus un tad spēlēja līdz aptuveni diviem no rīta.»

Pievilts cerībās, Maks atspiedās atpakaļ pret telefona kabīnes gludo stiklu. Nevarēja eksistēt tāds ceļš, pa kuru Dekers būtu varējis nokļūt no O'Mellija līdz bankai, uz zoodārzu, nogalināt Stjuartu un atpakaļ uz pokera spēli, veicot to visu nepilnā stundā. Tikai pasākums zoodārzā vien, pat ja to veiktu profesionālā ātrumā, būtu prasījis apmēram šādu laiku. Vēl viena norakstāma ideja.

«Paldies, šef, jūs apstiprinājāt manas domas,» Maks nolika klausuli un stāvēja, lūkojoties caur stiklu un cenšoties faktu drumslās atrast kaut ko kopīgu. Lai kā viņš tās apviļāja, žmiedza vai spieda, tās savstarpēji nesaistījās. Dekers nevarēja atrasties vienlaikus divās vietās.

Maks atvēra kabīnes durvis un atspiedās pret metāla karkasu, ļaujot naksnīgajai vēsmai viņu atsvaidzināt. Bez jebkādas attieksmes viņš vēroja, kā jauna sieviete ielas pretējā pusē piebrauca pie bankas automāta, izkāpa un ievadīja savu slepeno kodu. Pēc dažām sekundēm mašīna atbildēja. Viņa atvēra nelielu metāla nodalījumu, paņēma naudu un kvīti un, nepacietībā šūpojoties no kājas uz kāju, gaidīja savu kredītkartiņu. Paraudzījusies kvītī, viņa paraustīja plecus, iemeta to mazā, melnā atkritumu urnā pie savām kājām, iebāza naudu kabatā un steidzās atpakaļ uz savu nelielo mašīnu. Sieviete aizbrauca ar naudu un laimīga.

Mūsdienu tehnika ir tiešām apbrīnojama, Maks nodomāja. Kā burvis tu ieliec nevērtīgu plastikāta gabaliņu un saņem atpakaļ likumīgu maksāšanas līdzekli un papīra apliecinājumu tam, cik gauži vienkārši esi to paveicis.

Ir cilvēki, kas nespēj mierīgi noskaidrot, cik vēl viņiem īsti atlicis līdz sarkanajai līnijai, tādēļ tie neskatās uz informējošo kvīti, ko mašīna vienaldzīgi izspļauj. Šie cilvēki vairās no tās kā no slimības un izmet kvīti mazā, melnā atkritumu urnā pie kājām — pēkšņa doma kā kāda satraukumā elektrizēta roka ķēra Maku tieši virs Ādama ābola — atkritumu urna taču netiek iztukšota līdz nākamajām rītam. Tā ir laika jūra, kas pilnībā ļauj klientam nožēlot izdarīto un kvīti atgūt, vai slepkavam izraudzīties vajadzīgo atbilstoši nepieciešamajam laikam un vietai un priecīgi doties prom kopā ar alibi.

Uz telefona kabīnes jumta kā uz laktas tupošs sabozies balodis pavēra vienu aci un ar nicīgu skatu nolūrēja, kā lielais vīrietis iekliegdamies metās pāri ielai uz bankas atkritumu urnu.

* * *

Kad rovers iebrauca zoodārza teritorijā, no sardzes dežūrkabīnes iznāca Džefs Vinsents. Mazās ēcinas iekšienē Maks redzēja staigājam šurpu turpu Netu Votermenu.

«Hei, dakter, vai vēlaties, lai atnesu jūsu kaķi?»

«Nē, lai paliek, man jādabū kāda lieta no mana galda. Kaķi es paņemšu pa ceļam, ārā ejot. Kā jūs skatītos uz to, ja es novietotu šito lūžņu kaudzi pie sava kantora? Es neuzkavēšos pārāk ilgi.»

«Man jāuzrauga, lai satiksmes līdzekļi vakaros neiebrauktu teritorijā, taču, lai notiek, vienu reizi man jums jāatļauj. Es pašlaik atkal uzsāku apgaitu un atgriezīšos apmēram pēc stundas. Ja vēlēsieties izkļūt agrāk, pazvaniet man.» Džefs atvēra vārtus un pamājis ielaida Maku.

Maks novietoja automašīnu skatieniem nepieejamā vietā biezādaino dzīvnieku novietnes rampas lejasdaļā tā, lai nodrošinātos gadījumam, ja kāds iznāktu teritorijā. Jo mazāk cilvēku zināja par viņa atrašanos šeit, jo labāk.

Atstājis ārsta piederumu somu uz blakus sēdekļa, Maks iegāja kaķu mītnē un devās caur sānu koridoru, tad atslēdza sava kantora durvis un iegāja, atstājot durvis pusvirus. Kā uz mājienu iezvanījās telefons.

«Hallo?»

«Makintair, es jūs visur izmeklējos. Sāku jau domāt, ka esat aizmucis.»

«Kas gan jums viss nenāk prātā, un kur pačibējis jūsu

saulainais noskaņojums? Klausieties, Kirbij, nupat man izdevās šo to' sadzīt rokā. Es gandrīz nešaubīgi varu pierādīt, ka Stjuartu nav nogalinājuši vilki, un man ir sasodīti labas izredzes parādīt, kurš to nodarīja.

Vai atceraties Stjuarta kreiso roku? Tā bija varen sa- pluinīta, bet uz tās tomēr bija pamanāms kāds skaidri nolasāms augšzobu nospiedums. Būtu labi, ja jūsu laboratorija varētu to restaurēt ģipša atlējumā. Tam būtu jāapstiprina, ka vilki to neizdarīja.»

«Kurš tādā gadījumā to izdarīja?»

«Suns.»

«Atvainojiet?»

«Savvaļā nepieciešamība medīt izveido garu un šauru galvaskausa un purna formu, bet zobus lielus un šādam nolūkam labi izveidotus. Mājas sunim, kas nepavada dzīvi, nogalinot savu laupījumu, purns kļuvis īsāks un zobi vairāk saspiesti viens pie otra. Ja mēs noņemtu at- spiedumu no zobu pēdām uz Stjuarta rokas un salīdzinātu proporciju starp dzīvnieku mutes augšdaļas platumu un augšējās zobu rindas garumu, es varu likt ķīlā savu karjeru, ka mēs attiecināsim to izcelsmi uz mājas suni, ne vilku.

Tas ir vienīgais ceļš, kā pilnīgi izslēgt vilku. Kopš vilks un suns seroloģiski ir saistīts, asins analīzes nespēj tiem dot attaisnojumu. Gan vilkam, gan sunim abiem ir septiņdesmit astotā numura dubultā hromosoma…» /

«Ak dakter, jūs mani nobeigsiet.»

«Neņemiet ļaunā, bet es tikai gribu precizēt — mēs jau esam tikuši skaidrībā, ka pie Tokas atrastās asinis nepiederēja cilvēkam. Tas nebija grūti izdarāms. Dzīvnieka asinīs ir vairāk antigēnu nekā cilvēka asinīs. Pārbaude mums parādīja, ka tās nebija Stjuarta asinis. Tā mums apliecināja arī, ka asinis nākušas no vilkveidīgā dzīvnieka — taču tas varēja būt gan vilks, gan suns. Abi cēlušies no kopējiem senčiem.

Mēs uzskatījām, ka tās bija Tokas asinis, jo par suni nebijām iedomājušies. Tāpat kā par kādu citu dzīvnieku saistībā ar šo gadījumu. Un kurš gan vispār varēja iedomāties meklēt kādu citu dzīvnieku vilku nodalījuma iekšienē? Turklāt vēl pietiekami lielu, lai tas būtu spējīgs nogalināt cilvēku.

Vienīgais ceļš, lai patiešām precīzi noteiktu, kas uzbruka Stjuartam, ir iegūt informāciju par zobiem. Un, ja nemaldos, tad man vajadzētu atrast arī ķepu nospiedumus — tos es tagad šeit mekleju — kaut kur nožogojuma ārpusē.»

«Jūs gribat teikt, ka tas lēvenis zobu pēdu uz upura rokas var mums pastāstīt, vai uzbrukumu izdarījis suns vai vilks?» jautāja Kirbijs.

«Tieši tā. Stjuarts bija noraizējies par to, ka paaudzēm ilgā uzturēšanās zoodārza apgādē pārveidojusi vilku galvas formu. Jo ilgāk tos kopj, jo vairāk tie pietuvinās mājdzīvniekiem. Vilki zaudē savu sociālo dzīvi, spēju medīt, saīsinās pat to kāju garums.

Bet Toka un lielākais vairums pieaugušo vilku no viņa bara, dzimuši savvaļā, tādēļ to galvas un zobu apveidi ir kā īstiem vilkiem. Stjuarts bija uzsācis taisīt vilku ģipša maskas un apkopot tās katalogā. Mums ir iespēja salīdzināt viņa maskas ar no Stjuarta rokas noņemta atspieduma atlējumu. Un, ja būs, kā teicu, tad es zinu arī, kas nogalināja Stjuartu.»

«Tas zellis ar mambu.»

Makam atkāras žoklis. «Kā gan…?»

«Federālais izmeklēšanas birojs parakājās savās lietās attiecībā uz šo Ralfu Danesto. Kā rādās, viņš ir trešās pasaules algotnis, kam iepaticies kopā ar mums pavadīt nelielu atvaļinājumu. Ralfs Danesto ir alias Viljams Dekers.»

Maks izdzirda aiz sevis klusus solus, un acumirklī pret viņa apakšžokli atdūrās vēss, truls metāls.

Riekstkokā inkrustētā jaudīgā automātiskā brauniņa rokturi turēja liela roka, kuras pirkstā spīguļoja dimants.

«Makintair? Jūs klausāties?» Kirbijs jautāja.

Revolveris pamāja uz telefona pusi.

«Tas ir ļoti interesanti. Labi nostrādāts. Informējiet mani par visu.» Maks lēni lika nost klausuli, kad otra svešā roka no mugurpuses ieķērās viņa krekla apkaklē.

«Man prieks, ka tu spēji būt līdzvērtīgs pretinieks, dakter. Mums bija interesanti tev pasekot,» Dekers teica. «Iespējams, ka tu esi galvenais mūsu intereses objekts.»

Ieroča stobrs — varētu pat teikt, ar maigu pieskārienu — iemājoja mazā iedobē tieši zem Maka labējās auss ļipiņas. Viņš paklausīgi gāja uz priekšu, iedomājoties, kāda gan varētu būt sajūta, kad lode caururbtu viņa pieri.

«Nevv Balance» tenisa kurpēm uz linoleja grīdas čīkstot, cauri garajam koridoram Dekers viņu iedzina kaķ- veidīgo kopšanas zonā. Vienīgā griestu spuldze radīja priekšstatu par šo telpu kā koši dzeltenu laukumu, ko ietver drūmi kakti. Kaķu iežogojuma vārti stāvēja plaši atvērti.

Plača vidū bija izstiepies tīģeris, divpadsmit pēdas no purna līdz astei, neapšaubāmi, tas bija Hercogs. Maks redzēja izplešamies un savelkamies lielā kaķa krūtis. Viena no milzīgajām pieccollīgajām ķepām laiku pa laikam noraustījās. Kaķis bija uz laiku iemidzināts, un Maks tūlīt saprata, ko Dekers iecerējis.

Maks lēnām pagriezās, lai nostātos viņam pretī. Gaismas avots meta uz Dekeru tumšas ēnas, iegremdējot acu dobumus, bet seju pārvēršot ar ādu apvilktā galvaskausā. Viņš virzīja Maku tuvāk gulošajam kaķim un tad atkāpās kādus sešus soļus atpakaļ uz grīdas stāvošās Maka ārsta piederumu somas virzienā. Rokā Dekers dzelžaini turēja 9 mm pistoli, kuras tērauds atstaroja vēsi zilu spīdumu. Viņa izteiksme pauda svešādu vienaldzību, bet acis tumši mirdzēja. Tādas pašas acis kā mambai. Dekers bija vīrs, kas bija radis nogalināt apmēram tāpat, kā vairums cilvēku ieturēt brokastis. Nekādu pārdzīvojumu, tikai parasta tumītes norīšana.

«Tev tur nevajadzēja jaukties. Es mēģināju tevi brīdināt. Tā tu būtu varējis pagarināt savu mūžu.»

«Kā redzi, man lēni pielec.»

Dekers parakājās pie kājām gulošajā Maka piederumu somā un izvilka triecienieroci. Nebija šaubu, tajā atradās M 5050, trankvilizatoru neitralizējošas zāles.

«Deker, pacieties vēl kādu minūti. Vismaz izstāsti man, kāpēc tu nogalināji Stjuartu.»

Dekers ar lēnu, pašapmierinātu grimasi nosmīnēja. «Un Džoenu. Un Hārgrīvu. Un Kraistosu. Nenovērtē mani par zemu, to lietu es pieprotu.»

«Nenāk ne prātā.»

«Hārgrīvs un Kraistoss mēģināja mani savervēt. Viņi mani nolīga, netieši, ar Kraistosa ģimenes starpniecību, kas laiku pa laikam pameta man šitādus darbiņus. Maza kabatas naudiņa, vai pielec? Lai vai kā, mans darbs bija izdarīt visu tā, lai H. L. Hārgrīva nāve izskatītos kā traģisks atgadījums. Malu medniecība izrādījās īsti piemērota.

Es jau tikko kā biju ar visu galā, kad ar manu vārdu līgumā ieradās vēl viens pasistais. Tie bastardi, Hārgrīvs un Kraistoss, mēģināja mani apšņākt. Pasistais bija domājis tikt galā ar mani un tad nosūtīt H. L. Hārgrīva gredzenu kā zīmi, ka tā lietiņa ir cauri. Tomēr iznāca otrādi, es apšņācu viņu, nosūtīju gredzenu un pārrados kā norūpējies zoodārza kopējs.»

«Bet, kad tu parādījies, Hārgrīvam un Kraistosam vajadzēja saprast, ka kaut kas nav kārtībā,» Maks teica, vilcinādams laiku.

«Viņi nezināja, ka ierocis, kas nogalināja Hārgrīvu, biju es. Viņiem bija tikai vārds, Danesto. Mans otrs es. Taču galu galā Kraistoss beidzot visu saprata — caur manu saistību ar viņa ģimeni — un tā mēs līgumu lauzām. Mīnus Hārgrīvs. Man bija jāuzrauga sīkākas lietas, tā sakot, atdodot lielāko kumosu no Hārgrīva daļas.»

«Tu un Kraistoss abi piekrāpāt Hārgrīvu… Labs gājiens, Deker, piekrāpt krāpnieku. Bet kādēļ nogalinājāt Džoenu? Viņai ar to visu nebija nekāda sakara.»

«Viņa zināja, ka gredzens netika atsūtīts kopā ar H. L. Hārgrīva ķermeni — viņa bija klāt, kad nolasīja testamentu — un secināja — lai Eduards Hārgrīvs gredzenu dabūtu, viņam vajadzēja būt saistītam ar tēva nāvi. Es viņu nogalināju, lai neļautu runāt un lai padarītu nedaudz ietekmīgāku savu stāvokli attiecībā pret zēniem sviras otrā galā. Džoena bija tikai neliela detaļa.»

Dekera smiekli izlauzās ar zemu, sirdi stindzinošu skaņu. Ar katru ķermeņa šūnu Maks izjuta baiļu tirpas, kas lika trīsēt pat skaustam. Tieši pie pašas kakla līnijas. Tieši tai vietā, kur Hercogs iegremdēs savus divcollīgos zobus.

«Bet šie zeļļi centās tevi izslēgt no spēles. Kādēļ tu atgriezies?» Maks jautāja.

«Šantāžai. Kraistoss un Hārgrīvs nezināja, kas es biju. Hārgrīvs bija nogalinājis savu tēvu piecdesmit piecu miljonu īpašuma dēļ, un daļēji to nokārtoju es — lauvas tiesa — tā bija mana daļa. No manas puses to varētu traktēt kā grēku atlaišanu par nodevību.»

«Tu gaidīji atzinību no zagļiem? Bet kāda par visu to daļa Stjuartam?»

«Stjuartam bija tas privātdetektīvs, kas ošņājās apkārt. Viņš bija ticis zirgā, šķetinādams Hārgrīva lietu par to krāpšanu Ņūdžersijā, un caur to viņš izzināja, kas norisinās šeit. Caur to viņš tika līdz Kraistosam un vina ģimenei. Un viņi ir mani darba devēji. Tad nu man tiešām vairs nekādas plašās izvēles iespējas neatlika.»

«Un tad tu nogalināji arī Rorku,» Maks klusi noteica.

«Nu, pilnīgi visu es nevaru uzņemties, Kraistoss ataicināja savu ģimeni mājās, lai varētu nokārtot lietu ar Rorku un piešūt viņu tev. Varēja domāt, ka tas liks tev atkāpties. Kā redzams, es nebiju izpratis tevi līdz galam, Makintair.» Dekers pakāpās soli sānis, iegūstot labāku pozīciju šāvienam. «Tie divi, direktora un finansu ierēdņa krēslos, patiešām bija noslēpuši pēdas. Un Kraistoss, vecīt, bija mākslinieks grāmatvedībā. īsts talants — bija.»

«Bija?»

Dekera smieklos atbalsojās nāve. Maks juta, kā vēderā kaut kas sagriežas. Viņš zināja, no kurienes bija uzradušies piltuvveidīgā tīkla audēji zirnekļi un kurš bija viņu atdāvinājis ziloņiem.

«Zinot viņa dabu, secināju, ka Kraistoss ķersies pie lielām lietām. Viņš man stāstīja, ka veids, kā izdarīta krāpšana, ir pilnīgi drošs un viņš nosmels krējumu, tādēļ Hārgrīvs mums vairs nebija vajadzīgs. Kraistoss, bez šaubām, paliktu savā galvenā finansu ierēdņa vietā. Un Hārgrīvs jau bija tiešām sācis raustīties.

Es nošāvu vinu tai vakarā kantorī un tad seifā atradu papīrus, kuros bija redzams, ka Kraistoss ir pārskaitījis uz sava vārda kādā ārzemju bankā kaudzi naudas. Tā es sapratu, ko Kraistoss bija nodomājis. Visu ceļu līdz pat lidostai man vajadzēja viņu medīt.» Dekera lūpas savilkās cietsirdīgā izteiksmē. «Tomēr viņš bija vairāk nekā laimīgs par iespēju man izstāstīt visu, kas attiecās uz rēķinu. Nu esmu bagātāks nekā pats Dievs.»

«Un Stjuarta slepkavība? Tikai detaļa atkāpei?» Maks jautāja.

Dekers paraustīja plecus.

«Kā tev izdevās izkārtot viņa slepkavību tā, lai viss liecinātu, ka to izdarījis Toka?»

Glaimots par saviem radošajiem panākumiem, algotnis burtiski staroja. «Mans labais, vecais draugs, Sātans. Kad Stjuarts atradās vilku iežogojumā, es to ievedu caur Hārgrīva privāto ieeju. Nolaidu atdalošos vārtus, lai nobloķētu vilku baru, un ievedu Sātanu.» Dekera acis dzirk- stīja krēslainajā gaismā. «Trakākais, ko es jebkad esmu redzējis, lai nu kā. Tas parazīts Toka pārlēca taisni pāri žogam, lai aizsargātu Stjuartu. Protams, par vēlu. Visā, pie kā Sātans ķeras, viņš ir tikpat izveicīgs kā es. Nekad agrāk neesmu redzējis vilku aizsargājam cilvēku. Tagad

Sātanu ārā nelaižu. Piesardzībai, gadījumā, ja kāds būtu ko manījis.» Dekers papurināja galvu. «Tiešām žēl, ka nevarēju ļaut tiem pabeigt cīņu. Būtu bijis interesanti redzēt, kurš gūtu virsroku. Sātanam asinis tecēja kā no krāniņa, kad es viņu atrāvu. Tad es atkal pacēlu atdalošos vārtus augšā un nozudu.»

«Kādēļ tu Toku nenošāvi?» Maks vaicāja.

«Profesionāla laipnība.» Dekers izplūda platā smīnā, rādot zobus.

Maks viņu nopētīja. Ja nomet drēbes, Dekers būtībā bija tāds pats plēsoņa kā jebkurš savvaļas dzīvnieks. Un jo drausmīgāka šķita doma, ka par slepkavas motivāciju kalpoja vienīgi pašlabums un alkatība. Savvaļas dzīvnieki nogalina, lai izdzīvotu, cilvēks nogalina, lielākoties dzenoties pēc sava labuma.

Algotnis lēnām atkāpās. Liekot automātisko pistoli kabatā, viņš pacēla ieroci un iešāva ampulu kaķim sānā. Tiešs trāpījums mērķī. Pēc dažām sekundēm tīģeris sagrozījās.

«Man ar šiem gadījies mazliet papraktizēt, strādājot Dienvidamerikā. Vienmēr tie man ir patikuši. Klusi un mīļi. Un nav, kā lidostā, jāķeras pie trauksmes signāla. Labi, tencinu, dakter,» viņš noteica. «Man jau personīgi nav nekādu iebildumu pret tevi, tu jau saproti.»

«Protams.»

Atkāpdamies caur ieejas durvīm, Dekers aiziedams tām piekāra atslēgu. Maks skatījās, kā Hercogs, vēl grīļodamies, pūlējās uzslieties kājās. Maks izrēķināja, ka viņam atlikušas divas, varbūt trīs minūtes, lai tiktu no aploka laukā, pirms viņš kļūtu par tīģera pusdienu maltīti.

12. nodala

Kad tīģeris aizstreipuļoja viņam garām, Maks neviļus parāvās atpakaļ. Joprojām apjucis, Hercogs vēl neaptvēra, ka viņam iežogojuma iekšpusē radusies kompānija. Ar masīvajām pēdām uz cietās cementa grīdas soļu ritmā mīksti skrapšķinot, Hercogs pūlējās izpurināt zāļu radīto apreibumu. Maka virzienā raudzījās divas vēl aizmiglotas acis. Tīģeris bezmērķīgi, nedaudz vairāk kā rokas sniedziena attālumā klaiņoja viņam garām. Maks ātri novērtēja iežogojuma teritoriju, meklējot glābšanās iespējas.

No vienas puses aploks bija nodrošināts ar smagu, ķēžotu žogu un nupat kā aizslēgtām durvīm. Divas blīva betona sienas monotoni pacēlās līdz divdesmit pēdu augstiem griestiem. Ceturtajā sienā bija iebūvēta kaķa ieeja publikas apskatei domātajā stikla telpā. Maks sliecās šai virzienā.

Viena apskates telpas siena — tās fasāde — bija no stikla; aizmugurējo un sānu sienas ietvēra dabisku laukakmeņu un masīvu baļķu izkārtojums ar sienas gleznojumu fonā. Kaķi pa šīm baļķu konstrukcijām kāpelēja no grīdas līdz griestiem viegli kā džungļu bērni.

Vienā sānu sienā, trīs pēdas no griestiem un paslēptas no publikas acīm, atradās reti izmantotas čīkstošas režģu durvis, kas ļāva kopējiem piekļūt apskates zonas augšdaļai. Stjuarts nepiekāpīgi prasīja, lai Maks zoodārzā iegaumētu katrus vārtiņus un durvis. Stjuarts bija teicis, ka kādudien tas varētu glābt viņa dzīvību. Maks savam draugam izdvesa klusu paldies.

Viņam bija viena vienīga iespēja — tikt augšā līdz šim režģim. Pēc dažiem mirkļiem Hercogs būs atbrīvojies no miegazāļu iedarbības un gatavs spēlei starp kaķi un peli cilvēka lielumā.

Maks lēnītiņām aizvirzījās garām joprojām samulsušajam kaķim, kurš transā purināja savu gigantisko galvu. Kāpjoties uz ieejas pusi, Makam iesitās nāsīs kaķa karstā elpa. Pat atrazdamies zāļu iedarbībā, Hercogs instinktīvi sekoja Maka kustībām. Viena kaķa lūpa savērpās augšup, un zema rēkoņa satricināja gaisu.

Sasniedzis lielākā baļķa pamatni, Maks apķēra baļķi, uzlika zābaku uz tā mizas un, ar vienu aci vērojot tīģeri, uzmanīgi rāpās augšup. Šķita, ka baļķis līdz tā divdesmit pēdu augstajai galotnei stiepās bezgalīgi.

Vietā, kur baļķis sasniedza griestus, un viņā pusē sešu pēdu vaļējam atvērumam, tieši zem režģu durvīm stiepās šaura dzega. Dzega bija projektēta tā, lai neļautu 600 mārciņu smagajam kaķim tikt līdz šīm durvīm. Vai arī izbiedētam 200 mārciņu smagam vīram, Maks nodomāja. Tikt līdz dzegai bija viņa vienīgā iespēja.

Darba zābakiem slīdot pa nagu izrētoto koku, Maks saspringtiem muskuļiem cīnījās augšup. Katrs solis viņu nedaudz pietuvināja panākumam. Maks cirta pēdas kokā, cik cieši vien iespējams. Atpllsa liels mizas gabals un nokrita, piezemējoties tieši atžilbstošā kaķa priekšā.

Hercogs apostīja mizu, ar masīvo galvu raugoties, no kurienes tā uzradusies. Maks sastinga trīsās. Viņš iecirta pirkstus baļķī, piespieda seju krūtīm un centās kontrolēt savas stieptās elpas skaņu. Sirds viņā dauzījās, nomācot jebkuras citas izjūtas.

Tīģeris riņķoja ap baļķi un izvagoja pamatni ar nāvīgu nagu pēdām. Hercogs nebija šķīries no trankviliza- tora savā labākajā noskaņojumā.

Tā kā Maks bija spiests noturēt visu sava ķermeņa svaru, viņš juta, kā rokas sāk drebēt, bet kreisās kājas muskulis krampjaini savelkas. Kad viņš nemanāmi pavirzījās, lai mazinātu sasprindzinājumu, Maka zābaks atrāvās no vietas, kur tas ar purngalu turējās, un viņš sāka slīdēt lejup. Ar abām rokām skaujot baļķi, viņš palēnināja savu kritienu, līdz apstājās. Maka elpa izlauzās skaļā, atbalsojošā gārdzienā. Tīģeris pilnīgi atguva možumu un skaidru apjēgu, viņa acis vērās augšup, muskuļi savilkās uzbrukumam. Pēkšņi Hercogs kā lokomotīve pa sliedēm šāvās pa baļķi augšup.

Ar pēdām atsperdamies, Maks, ceļus sakļāvis, kārpījās augšā savā amoka ceļā pa baļķi. Sasniedzis augšu, viņš izmisīgi pārgalvīgā lēcienā metās pāri dziļajam atvērumam, lai sasniegtu dzegu. Maks saskārās ar sienu, pirkstiem knapi aizķerdams režģa apakšējo malu, un šūpodamies iekārās divdesmit pēdu augstumā virs betona grīdas.

Pāris mirkļos Hercogs sasniedza baļķa virsotni, ar nagiem cērtot gaisu dažu sprīžu attālumā no Maka, līdz viņš pieplaka durvīm. Makam nācās atsprāgt atpakaļ, kad, viņam velkoties augšā uz šaurās dzegas, Hercogs paliecās no baļķa uz priekšu, tiecoties sagrābt savu laupījumu. Kaķa mēģinājums aizsniegt upuri samazināja drošības joslu līdz nepilnām trim pēdām. Tīģerim atrodoties tik tuvu, vairs nepietika telpas, lai parautos atpakaļ un atgrūstu vaļā durvis. Viņam vajadzēja likt Hercogam atkāpties.

Izspraucis roku cauri režģim, Maks atgrūda vaļā aizbīdni. Viņš pavirzījās vēl kādus sprīžus līdz dzegas tālākajai malai un pievilkās pie durvju režģiem. Pieķēries durvju augšmalai, viņš, nokarādamies visā augumā, atgrūdās nost no dzegas. Tā kā durvis veroties tuvojās baļķim, Maks apakšā atspērās ar pēdām pret kādu vietu dažas collas zem kaķa. Ieraugot kustību, Hercogs atņirgtiem zobiem sagriezās tai līdzi, un tukšajā telpā atbalsojās tā rēcieni.

Sasniegušas kustības trajektorijas tālāko punktu, durvis uzsāka lēni fatālu kustību atpakaļ pret dzegu. Liekot roku virs rokas, Maks vilkās augšup pa virās slīdošā režģa iekšpusi. Tīģeris taisīja izklupienu, ar nagu aizķerot Maka bikšu staru. Maks izmisīgi atspērās, atbrīvoja savu kāju un, kad durvis atklāja dzegu, metās atvērumā. Atmuguriski smagi nogāzies uz tīģeru ejas metāla grīdas, viņš uzrausās augstāk, aizcirta durvis un ietrieca atpakaļ aizbīdni. Hercogs vīlies rēca un grābāja tukšu gaisu.

Saliecies nespodri izgaismotajā ejā, Maks kāri rija gaisu un mēģināja sakārtot domas. Dekeram vajadzētu atgriezties, lai palūkotos, kā Hercogam veicies. Šis algotnis nebūt nebija tas vīrs, kas divreiz atkārtotu vienu un to pašu kļūdu. Makam bija jātiek no ēkas ārā.

Sviedri kodās Makam acīs, kad viņš līda pa tīģeru eju uz tālākajām trepēm. Apkārtnē skali atbalsojās viņa zābaku soļi pa metāla konstrukciju. Trepju apakšā piecas pēdas pa kreisi atradās ieeja tunelī, kas savienoja mītnes. Izmantojot šo pāreju, Maks varēja piekļūt telefonam pie ieejas rampas uz biezādaino dzīvnieku mītni vai, ja neparasti paveiktos, pie turpat teritorijā novietotā rovera.

Viņš iegāja tunelī un ieklausījās. Pustumsā valdīja klusums un ļaunas priekšnojautas. Ejot viņam šķita, ka veci lūžņi pinas zem kājām un viņa sejai aplipa zīdainu zirnekļtīklu pavedieni. Starp ēnām vīdēja zebras galvaskauss.

Viņš apstājās un aizturēja elpu. Pār viņa zābaku purngalu pīkstēdama pārtraucās žurka. Atmiņas par naktīm svešās zemēs un badīgiem grauzējiem lika viņa ādai iekņudēties.

Sasniedzis biezādaino dzīvnieku mītni, viņš nopētīja apkārtni. Rovers stāvēja kā stāvējis. Maks ātri pieskrēja pie betona kolonnas telpas vidū un saķēra telefonu. Viņa rokās viegli šūpojās klausules vads, nelietojams un klusumu apliecinošs. Maks lēni uzkāra to atpakaļ uz āķa. Dakteris ar prātu atvairīja panikas sajūtu, kas draudēja viņu pārņemt.

Apgriezies viņš skrēja uz rampas vārtiem. Taču aizvērtās dzelzs durvis droši sargāja jauna piekaramā atslēga. Maks krekla piedurknē noslaucīja savu netīrām strīpām pēdoto seju. Laika vairs nebija. Drīz vien viņu meklēs Dekers.

Maks klusi devās uz roveru. Ja būtu iespējams taranēt vārtus ar smago automobili, viņš varbūt spētu pasargāt

Džefu un Votermenu — ja vien viņi jau nebija nogalināti. Lai vai kā, šonakt Dekeram viss bija jānostrādā, kā nākas.

Ielīdis vadītāja sēdeklī, Maks izdvesa atvieglotu nopūtu. Atslēgas joprojām atradās starterī. Rokai trīsot, Maks pagrieza atslēgu. Klusums. Viņš pagrieza to vēlreiz. Nekā, pat ne klikšķa. Izlēcis no mašīnas, viņš atrāva vaļā motora pārsegu. No akumulatora nokarājās pārgriezts vads.

Maks apgāja mašīnai apkārt un no sāniem ieslīga sēdeklī. Kirbijam bija taisnība, viņš acīmredzami bija pārvērtējis savas spējas. Vajadzēja palīdzību. Viņš paskatījās pulkstenī. Pat ja sargs vēl bija dzīvs un sportiski rikšoja savā apgaitā, šai teritorijas daļā viņam vajadzētu parādīties ne ātrāk kā pēc kādas pusstundas. Makam vajadzēja piesaistīt kāda uzmanību. Vienīgais cilvēks, kas vēl atradās teritorijā, bija novērojumu vadītāja. Viņai vajadzēja atrasties savā darba vietā, uzraugot videomonitorus. Kaut kādā veidā Makam vajadzēja likt viņai par sevi ieinteresēties.

Maks izmisīgi pārlūkoja apkārtni, cenšoties ieraudzīt kaut ko noderīgu. Salauztas dakšas, siena kaudze, divas saritinātas dārza šļūtenes un nekā vairāk. Kopēju nelielajā atpūtas telpā varēja ieraudzīt vienīgi divas tukšas kafijas tases, vienu neiztukšotu pelnutrauku, dažus sērkociņus un izlietotu papīra salveti. Maks aizgāja atpakaļ līdz rampai un atkal iesēdās roverā. Pēkšņi viņš uzmeta automobilim ciešu skatienu.

Kāds no Maka Vjetnamas laika draugiem, zeņķis no iekšpilsētas, spēja nepilnās sešdesmit sekundēs aizsvilināt mašīnu. Tā tas bija, jo Maks pats bija uzņēmis laiku. Toreiz tā vienkārši bija tāda izrādīšanās. Kādā piektdienas vakarā pēc pārāk daudz izdzerta alus Tonijs viņam tikai parādīja, kā pārvērst komandanta mašīnu degošā lāpā.

Nerātnā demonstrējuma varonis lietoja eksplozijas aiztures sistēmu — tā, lai pagūtu laikus tikt prom no bīstamās vietas. Maks cerēja, ka spēs atcerēties, kā viss darāms. Viņam vajadzēja cigareti un sērkociņus.

Viņš aizlavījās atpakaļ uz kopēju atpūtas telpu un atrada pusizsmēķētu cigareti un sešus sērkociņus. Atgriezies pie rovera, viņš aizmugurē atāķēja no skavas rezerves kannu un aplēja vadības paneli ar degvielu. Priekšējā sēdeklī izklāja siena ķīpu. Aizdedzinājis cigareti, Maks pielipināja to aiz pieciem atlikušajiem sērkociņiem. Viņš lūdza Dievu, lai ar šiem pieciem sērkociņiem degšanai pietiktu. Tonijs bija izmantojis pilnu kastīti.

Viņš vēlreiz pacēla augšā kannu un izkratīja uz siena atlikušo degvielu. Tad Maks ātri aizskrēja līdz telpas attālākajai vietai un notupās aiz siena ķīpu krāvuma. Pēkšņi tuneļa ieejā parādījās Dekers.

Maks aizturēja elpu un, sirdij dauzoties, lūdzās, lai notiktu eksplozija. Nekā. Viņš dzirdēja tuvojamies soļus.

Dekers apgāja apkārt sakrautā siena stūrim, apstājās un izvilka aiz jostas aizbāzto ieroci. Kad algotnis pagriezās uz viņa pusi, Maks tam uzklupa, ar abām rokām iekrampējies Dekera plaukstas locītavā. Cīniņā abi nogāzās. Dekers cīkstējās ar tuvcīņai trenēta vīra vieglumu un veiklību. Maks cīnījās par savu dzīvību.

Precīzi trāpīts sitiens pa kreisajiem deniņiem, un Maks bija nokdaunā. Dekers atrāva roku nost, iztaisnojās un notēmēja ieroci. Maks saspringa, gaidot lodes triecienu.

Apkārtni satricinošs sprādziens pēkšņi nosita abus vīrus pie zemes, gaiss bija pilns ar lidojošām stikla drumslām. Rovers rēca liesmās.

Uz mirkli apdullināts, Maks piecēlās sēdus un paraudzījās apkārt. Dekers ar joprojām plaukstā cieši satvertu ieroci ļodzīgi centās uzrausties uz viena ceļgala.

Maks uzķepurojās kājās un skrēja uz tuneli. Viņš paskatījās atpakaļ un redzēja, ka Dekers seko.

Maks tuneli aptumšoja un tenterēja, taustoties gar sienu. Viņš centās iztēloties atmiņā, kur bija atradušies lūžņi, kad kājas jau aizķērās aiz tiem. Bez kādas nojausmas viņš pustumsā skrēja tālāk. Maks apzinājās, ka kritiens viņam nozīmētu nāvi. Šādu misēkli Dekers noteikti izmantotu.

Maka elpas sēkšanai pievienojās arvien tuvojošos vieglu soļu dobjais ritms. Maks nedaudz pagriezās, meklējot tumsā Dekeru. Nespēdams viņu ieraudzīt, Maks turpināja skrējienu, vajātāja soļiem tuvojoties, atbalsojoties jo skaļāk, vairs vien nedaudz jardu aiz muguras. Maks pacēla skatienu un ieraudzīja tuneļa galā gaismas taisnstūri. Zaudējis spēju domāt, viņš trakā tempā dzeltenīgajā gaismā joņoja uz durvju pusi.

Dekers viņu panāca, kad Maks ieskrēja dzīvnieku apstrādes zonā. Viņi cīkstējās, atmuguriski ievirzoties kaķu apskates daļā. Dekers cīnījās viegli, ar nedziestošu smīniņu cieši pietuvinātajā sejā.

Trenēts kājas sitiens aiz papēža noguldīja Maku augšpēdus uz grīdas. Viņš pacēla galvu un ieskatījās pret pieri notēmētā un distancējošā ieroča stobra melnajā aplītī, tēmējums tieši zem matu līnijas. Kā pienaglots Maks raudzījās sprūda lēni slīdošā kustībā atpakaļ. De- kers smēja savu plato bezskaņas ņirdzienu. Maks pievēra acis.

Labajā pusē atskanēja zems un dārdošs troksnis. Maks atvēra acis mirklī, kad viņa skatienam pārzibsnīja kāds kustības un krāsas murskulis, līdz pēkšņi iestājās bezsamaņas tumsa — viņa galva tika atsista atpakaļ pret betonu.

Pēc dažām minūtēm atguvies Maks rīstījās, cenzdamies izvairīties no ūdens strūklām, kas pātagoja viņu no visām pusēm. Mitrajā, ūdenspilienu piesātinātajā gaisā varēja apjaust tumšus siluetus, kas turēja pret Hercogu iedarbinātas šļūtenes, kamēr tīģeris aiz kakla pa grīdu vazāja Dekeru. Votermens kliedza: nedrīkst kustēties.

Maks noraudzījās, kā Dekers, līdzīgi uz adatas uzdurtam kukainim, bezpalīdzīgi kulstoties, pretojās spēcīgajam kaķim. Visbeidzot ar vienu veiklu masīvās galvas kustību Hercogs pārtrauca vīra bezjēdzīgo kārpīšanos.

Izmircis līdz ādai, sadauzīts un asiņojošs, Maks ieslēpa seju rokās.

13. nodala

Kopēji ar ūdens strūklām piespieda Hercogu atkāpties no Dekera sakropļotā ķermeņa un ievadīja kaķi citā krātiņā. Kirbijs pieskrēja pie Maka, kas, galvu atmetis atpakaļ, sēdēja, atspiedies pret sienu, un stīvi raudzījās griestos.

«Draudziņ, vai ar jums viss kārtībā?» Kirbijs vaicāja.

Maks lēni pavērsa skatienu un ieraudzīja izmeklētāja izstiepto roku. Maks padeva savu roku, un Kirbijs uzvilka viņu kājās.

«Vai ar jums viss kārtībā?» Kirbijs atkārtoja.

«Šķiet, ka nupat es skatīju savu dzīvi kā palēninātā filmā,» Maks teica, ūdenim strūkliņās plūstot lejup viņa zābakos. «To nepieciešams nedaudz sakārtot.»

«Kam gan tā nav.»

«Tai brīdī, kad jūs saucāt, Dekers ar šaujamo kņu- dināja manu ausi. Kā jūs zinājāt, ka jādodas šurp?»

«Sapratu, ka kaut kas nav kārtībā. Pietrūka jūsu tik ierastās daiļrunības.»

Abi vīri devās uz rampas zonu. «Dekers man visu sīki izskaidroja. Viņš bija nolīgts H. L. Hārgrīva nogalināšanai Āfrikā, bet, kad darījums kļuva neizdevīgs, atgriezās izspiest naudu.»

«No Eda Hārgriva un Alekša Kraistosa,» Kirbijs pārtrauca.

«Pie velna, kā jūs to zināt?»

«Kāda veca, sīka auguma lēdija šorīt Lougenas lidostā redzējusi pār zeltaina mersedesa stūri pārkritušu vīrieti un piezvanīja mums. Mēs tur nokļuvām tieši laikā — lai atsvabinātu Kraistosa dvēseli.»

«Kraistoss ir miris?»

«Kā bankā. Viņš nomira ceļā uz slimnīcu. Dekers vinu nošāva un tad atgriezās, lai jums izkārtotu aerobikas nodarbību šeit, kopā ar jūsu pūkaino draudziņu.» Kirbijs atteica.

«Dekers teica, ka Hārgrīvs un Kraistoss taisījušies izkrāpt naudu, ko H. L. Hārgrīvs bija atstājis zoodārzam. Viņi nav zinājuši, ko bija nolīguši H. L. nogalināšanai, tomēr Kraistoss izsecināja, ka tas bijis Dekers. Tad viņš un Dekers abi izslēguši no spēles Hārgrīvu. Kad es redzēju Hārgrīvu strīdamies ar kādu, šis kāds, kas viņu arī nošāva, izrādās, bijis Dekers. Kraistoss iesēdās Hārgriva mašīnā un laidās lapās. Domāju, viņš cerēja, ka spēs apvest Dekeru ap stūri.»

«Tātad Rorku būtu nogalinājis Dekers?» Kirbijs vaicāja.

Maks papurināja galvu. «Nē, ģimeni Ņūārkā kopā saaicināja Kraistoss. Viņš nevēlējās, lai Rorks uzostu viņa sakarus. Tomēr Dekers nogalināja Stjuartu, lai pastiprinātu spriedzi attiecībās starp Hārgrīvu un Kraistosu.»

Kirbijs apmierināts uzelpoja un aizcirta savu piezīmju grāmatiņu. «Man visās lietās patīk skaidrība.»

Vīri virzījās uz vietu, kur bija savākusies vesela policijas formu kolekcija — caur atvērtajiem rampas vārtiem policisti šaudījās iekšā un ārā. «Nu, kādi tad ir jūsu nodomi, dakter? Vai jūs taisāties palikt šeit?»

Caur durvīm Maks pārlaida skatienu Ziemeļamerikas areālam un gulošajiem bizoņiem, kas tajā veidoja tumšus, paugurveidīgus pacēlumus. «Vēl nezinu. Pastāv vēl daži varianti, kas man jāizpēta, tā ir lieta, par ko man jārunā īpaši.»

Izmeklētāja sejā lēni ievilkās plats smaids. «Es esmu gatavs derēt.»

«Tomēr pirmais darbs, ko es gribu paveikt, ir apciemot Toku ar priecīgu ziņu. Vai nevēlaties, lai es jūs iepazīstinu? Viņš ir viens varens vilks.»

«Jums tā liekas,» Kirbijs teica un nosmīkņāja, bāzdams kabatā savu piezīmju grāmatiņu. Viņš apgriezās uz papēža un aizslīdēja morga brigādes virzienā. Dziļi, sirsnīgi smiekli lidoja viņam nopakaļ.

Maks nolūkojās, kā Kirbijs paiet garām klusi kūpošajam roveram, un neviļus plati pasmaidīja.

Kellija A. Teita Džeks Hanna

LAUVAS TIUSA

Formāts 60x84716. Pils. Nr. 1189. Līgumcena. Licences Nr. 2-1016. Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā. Rīgā. Balasta dambi 3. Iesieta «Paraugtipogrāfijā». Rīgā, PuSkina ielā 12. Vāks iespiests tipogrāfijā «Puma».

Content

Teita Kellija A., et al Lauvas tiesa

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

1 0. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala