Šeldons Sidnijs

Laika smiltis

Sidnijs Šeldons

Laika smiltis

Ar mīlestību veltu Frānsisai Gordonai

Par šā romāna tapšanu lielu pateicību esmu parādā Alisei Fišerei, kas sniedza man nenovērtējamu palīdzību izpētes darbā.

Dižu cilvēku dzīve atgādina mums, ka savu dzīvi varam padarīt cildenu,

Un, aizejot no šīs pasaules, atstāt aiz sevis Pēdas laika smiltīs.

Henrijs Vodsvērts Longfkiovs “Dzīvības psalms

Mirušajiem nav vajadzības celties augšā.

Viņi ir saplūduši ar zemi, un zemi nekad nav iespējams iekarot, jo tā pastāvēs bezgalīgi. tā pārdzīvos visas tirānijas izpausmes. Tie, kas viņsaulē aizgājuši ar godu, un nav citu vīru, kas tur iegājuši ar lielāku godu kā tie, kuri krita par Spāniju, jau ieguvuši nemirstību.

Ernests Hemingvejs

Autora piezīme

Šis romāns ir cilvēka iztēles auglis. Un tomēr…

Romantiskā zeme, kas cilvēku apziņā saistās ar fiamenko, donu Kihotu un eksotiskām senjoritām ar bruņrupuču čaulas ķemmēm matos, ir tā pali zeme, kas piedzīvojusi inkvizīciju un vienus no asiņainākajiem pilsoņu kariem cilvēces vēsturē. Kaujās par varu starp republikāņiem un dumpīgajiem nacionālistiem dzīvību zaudējuši vairāk nekā pusmiljons cilvēku. 1936. gadā no februāra līdz jūnijam tika pastrādātas divsimt sešdesmit deviņas politiskas slepkavības, nacionālisti sodīja ar nāvi caurmērā tūkstoš republikāņu mēnesī, un nekāda sērošana par mirušajiem netika pieļauta. Līdz pamatiem tika nodedzināts simt sešdesmit baznīcu, ar varu no klosteriem padzītas mūķenes, “it kā tās būtu prostitūtas no priekanama”, kā par kādu agrāk vēsturē notikušu Spānijas valsts un Baznīcas konfliktu rakstīja Sensimons. Tika iznīcinātas laikrakstu redakcijas, un pa visu zemi kā masveida epidēmija plosījās streiki un sacelšanās. Pilsoņu karš beidzās ar nacionālistu uzvaru, kuru vadonis bija Franko, bet pēc viņa nāves Spānija kļuva par monarhiju.

Pilsoņu karš, kas ilga no 1936. līdz 1939. gadam, oficiāli ir beidzies, bet divas toreiz karojošās Spānijas tā arī nav izlīgušas. Šodien Spānijā plosās cits karš, partizānu karš, kuru izcīna baski, lai atgūtu Republikas laikā iegūto,

bet, sākoties Franko režīmam, zaudēto autonomiju. Šā kara ieroči ir spridzekļi, metodes banku aplaupīšanas, lai iegūtu naudu, par kuru šos spridzekļus sagādāt, politiskas slepkavības un nemieri.

Kad Madrides slimnīcā, policijas spīdzināts, nomira kāds ETA Euzkadita Azkatasuna (Basku separātistu kustība par dzimteni un brīvību) biedrs, sākās valsts mēroga streiki, galu galā no amata vajadzēja atkāpties Spānijas policijas ģenerāldirektoram, pieciem drošības dienesta priekšniekiem un diviem simtiem policijas augstāko virsnieku.

1986. gadā Barselonā baski publiski sadedzināja Spānijas karogu. Tūkstošiem iedzīvotāju bēga no Pamplonas, kad tur sākās basku nacionālistu sadursmes ar policijas spēkiem. Šie konflikti vairākās vietās pārauga dumpjos, kas vēlāk izvērsās visā Spānijā un apdraudēja valdības stabilitāti. Atriebības kārē militarizētās policijas vienības zaudēja savaldību un uz labu laimi apšaudīja gan basku mājas, gan veikalus. Nekad vēl terorisms nav bijis tik nežēlīgs.

Šis romāns ir cilvēka iztēles auglis. Un tomēr…

Pirmā nodaļa

Spānija, Pamplona 1976

“Ja plāns izgāzīsies, mēs visi iesim bojā. ” Viņš pēdējo reizi domās visu pārskatīja, iedziļinoties un pārbaudot detaļas, meklējot kļūdas. Bet neko neatrada. Plāns bija riskants un prasīja precīzi, līdz sekundes simtdaļai ievērot noteiktos laikus. Ja viss izdosies, tas būs varens, dižā Sida1 cienīgs varoņdarbs. Ja ne…

“Raizēšanās laiks nu jau ir aiz muguras," Haimē Miro filozofiski sprieda. “Pienācis laiks rīkoties. ”

Haimē Miro bija dzīva leģenda, basku tautas varonis un Spānijas valdības lāsts. Sešas pēdas garajam vīrietim bija paskarbi, inteliģenti sejas vaibsti, muskuļots augums un domīgas, tumšas acis. Liecinieku aprakstos viņš parasti tika minēts garāks, tumsnējāks un nežēlīgāks, nekā bija patiesībā. Haimē Miro piemita sarežģīts raksturs, šis vīrs vienlaikus bija reālists, kas apzinājās, ka izredzes uz izdzīvošanu ir gaužām niecīgas, un romantiķis, kurš gatavs min par savu pārliecību.

Pamplona bija galīgi sajukusi prātā. Bija atausis pēdējais Svētā Fermīna svētku svinību rīts, kurā bija paredzēts vēršu skrējiens, kas notika ik gadus no 7. līdz 14. jūlijam. Pilsētā no visas pasaules bija saplūdis trīsdesmit

1 Sitis Kumpeuilors vēsturisks .spāņu bruņinieks (11. g.sj. (Tulk. ļiiez.)

tūkstošu skatītāju. Daži bija ieradušies, lai nolūkotos bīstamajās vēršu skriešanas sacīkstēs, citi gribēja apliecināt savu vīrišķību piedaloties skriet satrakotajiem dzīvniekiem pa priekšu. Viesnīcu numuri jau labi sen bija rezervēti, un studenti no Navarras nakti pārlaida durvju ailās, banku foajē, mašīnās, publiskajā parkā, pat uz ielām un ietvēm.

Tūristi drūzmējās kafejnīcās un viesnīcās, skatījās trokšņainās, košās papjēmašē gigantes' parādes un klausījās maršējošo orķestru spēlētajā mūzikā. Tiem, kas piedalījās parādē, mugurā bija violeti apmetņi ar zaļām, granātsarkanām vai zeltītām kapucēm. Plūstot pa ielām, šīs procesijas izskatījās kā varavīksnes upes. Vispārējo troksni un jucekli vēl pastiprināja petaržu sprāgšana uz tramvaja sliedēm.

Ļaužu pūļi bija ieradušies uz vakara vēršu cīņām, bet viskrāšņākais notikums bija encierro skriešanās ar vēršiem, kas vēlāk piedalīsies korridā.

Iepriekšējā naktī bez desmit minūtēm divpadsmitos pilsētas zemākajā daļā vērši bija izdzīti no aploka, lai tie pārskrietu pāri tiltam uz citu aploku Santodomingo ielas tālākajā galā, kur lopiņiem vajadzēja palikt pa nakti. Šorīt vēršus palaidīs vaļā, un tie drāzīsies pa šauro Santodomingo ielu, kuru no abām pusēm nosprostoja koka barjeras. Sasnieguši ielas pretējo galu, dzīvnieki saskries Hemingveja laukumā iekārtotajos aplokos, kur paliks līdz cīņu sākumam pēcpusdienā.

No pusnakts līdz sešiem rītā pilsētas viesi palika nomodā, dzēra, dziedāja un mīlējās, visi bija pārāk uzbudināti, lai spētu aizmigt. Tie, kas grasījās piedalīties vēršu skrējienā, ap kaklu bija apsējuši sarkanās Svētā Fermīna šalles.

Ceturksni pēc sešiem pa ielām sāka staigāt orķestri, kas spēlēja satraucošo Navarras mūziku. Precīzi septiņos gaisā aiztraucās raķete, signalizējot, ka aploka vārti atvērti.

Pūlis bija drudžainu gaidu pārņemts. Pēc dažām sekundēm izšāvās otra raķete, lai brīdinātu pilsētu, ka vērši sākuši skriet.

Tas, kas notika turpmāk, bija neaizmirstams skats. Vispirms atplūda troksnis. Tas sākās kā viegla, tāla, gandrīz nemanāma vējpūsma, tad skaņa pieņēmās spēkā arvien vairāk un vairāk, līdz uzsprāga dzīvnieku nagu dimdēšanā, un beidzot redzeslokā iebrāzās seši vērši un seši milzīgi buļļi. Tūkstoš piecsimt mārciņu smagie dzīvnieki joņoja pa Santodomingo ielu kā nāvi nesoši ekspresvilcieni. Aiz koka barjerām, kas bija novietotas ielu krustojumos, stāvēja simtiem dedzīgu, nervozu jaunekļu, kuri bija nolēmuši, stājoties aci pret aci ar satrakotajiem vēršiem, apliecināt savu drosmi.

No ielas tālākā gala dzīvnieki skrēja garām Estrafetas ielai un Ilavjēra ielai, garām farmcicias', apģērbu veikaliem un augļu tirgotavām uz Hemingveja laukuma pusi. No murdošā pūļa atskanēja saucieni “Ole/”. Vēršiem tuvojoties, sākās neprātīga joņošana, lai izbēgtu asajiem ragiem un nāvi nesošajām dzīvnieku kājām. Pēkšņā reālas nāves apjausma lika dažiem dalībniekiem skrienot meklēt glābiņu durvju ailās un ugunsdrošības lūkās. Tos pavadīja nicīgi saucieni 7Cobardon!”gļēvulis. Nedaudzos, kas paklupa un nokrita vēršiem ceļā, steigšus aizrāva drošībā.

Aiz koka barjeras stāvēja kāds mazs zēns ar vectēvu. Redzot notikumus, kas risinājās tikai dažu pēdu attālumā, abiem bija satraukumā aizrāvusies elpa.

-    Paskaties uz tiem! iesaucās vecais vīrs. i MagnificoP

Zēns nodrebēja.

-   Tengo miedo, Abne/o. Man bail.

Večuks apņēma mazdēlu ap pleciem.

-   Si\ Manolo. Tas biedē. Bet tas ir arī brīnišķīgi. Es

1 Aptieku. (Tulk’ no sp. vai.)

2 Lieliski! (Tulk. nu sp. vai.)

'Jā. (Tulk. no sp. vai.)

reiz piedalījos šādā skrējienā. Tam nekas nevar līdzināties. Tu sacenties ar nāvi, un šī apziņa liek tev justies kā vīram.

Dzīvniekiem parasti vajadzēja tieši divas minūtes, lai noauļotu deviņus simtus jardu pa Santodomingo ielu līdz arēnai, un brīdī, kad vērši droši atradās aplokā, gaisā uzšāvās trešā raķete. Tajā dienā trešā raķete tā arī neizlidoja, jo atgadījās kas tāds, kas Pamplonas vēršu skriešanas četrsimt gadu ilgajā vēsturē vēl nekad nebija noticis.

Kad dzīvnieki joņoja pa šauro ielu, kāds pusducis košos ferici' kostīmos ģērbušos vīru pārcēla barjeras, vērši bija spiesti novirzīties no taisnā ceļa un izskrēja savā vaļā pilsētas centrā. Notikums, kas vēl pirms maza brīža bija priecīgi svētki, vienā mirklī pārvērtās par ļaunu murgu. Satrakotie lopiņi metās sastingušo vērotāju barā. Mazais zēns un vectēvs gāja bojā vieni no pirmajiem, jo mežonīgie vērši viņus notrieca zemē un sabradāja. Niknumā triekti ragi uzšķērda bērnu ratiņus, nogalinot tajā guļošo mazuli un notriecot zemē māti, kur vina tika samīdīta. Plosījās nāve. Dzīvnieki cirtās bezpalīdzīgajos malā stāvētājos, gāžot zemē sievietes un bērnus, durot garos, nāvējošos ragus kājāmgājējos, pārtikas stendos, statujās, aizslaukot malā visu, kam bija tā nelaime patrāpīties briesmoņu ceļā. Ļaudis šausmās kliedza un, izmisīgi cīnīdamies, centās pabēgt no satracinātajiem milzeņiem.

Piepeši vēršu ceļā parādījās košsarkana smagā mašīna, dzīvnieki pagriezās un metās uz tās pusi, lejup pa Estrellas ielu, kas veda uz cārcclPamplonas cietumu.

Cdrcel bija draudīga divstāvu akmens ēka ar pamatīgi aizrestotiem logiem. Visos četros stūros slējās pa tornītim, un virs ieejas plandīja Spānijas sarkandzeltenais karogs. Pa akmens vārtiem varēja nokļūt nelielā pagalmā. Otrajā stāvā atradās rinda kameru, un tajās mitinājās ieslodzītie, kurus gaidīja nāvessods.

Smagnējs cietumsargs Poliet a Arni ada formastērpā pa otrā stāva koridoru veda vienkāršā melnā talārā ģērbtu priesteri. Policists bija bruņojies ar automātu.

Pamanījis, ka, ieraugot ieroci, priestera acis pavīd jautājums, sargs paskaidroja:

-   Piesardzības, tēvs, te nekad nevar būt par daudz. Šajā stāvā uzturas pasaules pašas padibenes.

Sargs norādīja, lai priesteris iziet cauri metāla detektora pakavam, šī ierīce stipri līdzinājās tai, kas redzama lidostās.

-   Piedodiet, tēvs, bet noteikumi…

-   Protams, mans dēls.

Garīdzniekam ejot cauri drošības vārtiem, koridorā spalgi iekaucās sirēna. Apsardzes vīrs instinktīvi ciešāk satvēra automātu.

Priesteris pagriezās un uzsmaidīja pavadonim.

-   Vainīgs, viņš sacīja, noņemot smagu metāla krustu, kas ķēdē karājās ap kaklu, un sniedza to sargam. Šoreiz, ejot cauri detektoram, sirēna neatskanēja. Apsargs atdeva garīdzniekam krustu, un abi turpināja ceļu cietuma dzīlēs.

Tuvojoties kamerām, viņiem pretī plūda nomācoša smirdoņa.

Sargs bija filozofiskā noskaņojumā.

-    Ziniet, tēvs, jūs tikai velti šķiežat te laiku. Šiem nezvēriem nav dvēseļu, kuras vajadzētu glābt.

-  Tomēr mums jāmēģina, mans dēls.

Sargs pašūpoja galvu.

-   Ticiet man, šiem abiem neliešiem elles vārti jau atvērti.

Priesteris pārsteigts pavērās sargā.

-   Abiem? Man teica, ka te ir trīs cilvēki, kuri vēlas izsūdzēt grēkus.

Uzrunātais paraustīja plecus.

-    Mēs jums ietaupījām mazliet laika. Samora šorīt cietuma slimnīcā nomira. Sirdslēkme.

Priesteris un sargs bija sasnieguši divas kameras pašā gaiteņa galā.

-   Esam klāt, tēvs.

Sargs atslēdza durvis un piesardzīgi pakāpās malā, ļaujot garīdzniekam ieiet kamerā. Tad aizslēdza durvis un palika ārpusē stāvam, modri klausoties, vai negadīsies kādas nepatikšanas.

Priesteris piegāja pie cilvēka, kas gulēja uz netīrajām cietuma nārām.

-   Kā tevi sauc, mans dēls?

-  Rikardo Meljado.

Tēvs no augšas cieši vērās gulošajā. Grūti bija pateikt, kā šis cilvēks izskatījās. Seja pietūkusi un sadauzīta. Acis gandrīz nemaz nevarēja redzēt. Ar biezi sapampušajām lūpām ieslodzītais izmocīja:

-  Priecājos, tēvs, ka varējāt atnākt.

-   Tava pestīšana, mans dēls, ir baznīcas visupirmais pienākums, priesteris atbildēja.

-  Vai mani šorīt pakārs?

Garīdznieks viegli noglauda ieslodzītā plecu.

-  Tev piespriesto nāvessodu izpildīs ar garoti.

Rikardo Meljado nenovērsdamies no apakšas uz augšu vērās sarunbiedrā.

-   Nē!

-   Man ļoti žēl. Pavēli izdevis pats premjerministrs.

Tad viņš uzlika roku cietumniekam uz galvas un sāka

skandēt:

-  Dime tuspecados1 …

-   Esmu daudz grēkojis domās, vārdos un darbos, bet es to no sirds nožēloju, Rikardo Meljado sacīja.

-   Ruego a nuestro Paclre celestial par la salvacion de tu alma. En el nombre del Paclre, del Hijo y del Espiritu San to2 …

1 Izsūdzi man savus grēkus. (Tulk. no sp. vai.)

2 Lūdzu, mūsu Debesu Tēvs, par mūsu dvēseļu pestīšanu. Dieva Tēva. Dieva Dēla un Svētā Gara vārdā. (Tulk. no sp ml.)

“Kāda stulba laika šķiešana! Dievs law zellim vienkārši iespļaus acis, "ārpusē gaidošais sargs nodomāja.

-      Adios\ mans dēls. Lai Dievs uzņem tavu dvēseli mierā. Priesteris beidza lūgšanu.

Dieva kalps pienāca pie kameras durvīm, sargs tās atslēdza, tad pakāpās atpakaļ un turēja automātu nomērķētu uz ieslodzīto. Kad durvis atkal bija aizslēgtas, sargs piegāja pie blakus kameras un atvēra tai duivis.

-    Viņš ir jūsu rīcībā, tēvs.

Priesteris iegāja otrā kamerā. Arī tās iemītnieks bija smagi piekauts. Garīdznieks ilgi viņā skatījās.

-     Kāds ir tavs vārds, mans dēls?

-     Fēlikss Karpio. Tas bija drukns, bārdains vīrs, pāri vaigam stiepās svaiga, košsarkana rēta, ko pat bārda neapslēpa. Es nebaidos mirt, tēvs.

-       Tas ir labi, mans dēls. Mēs neviens netiekam taupīts.

Kamēr garīgais tēvs klausījās Karpio grēksūdzi, cauri cietuma ēkas sienām sāka spiesties attāli trokšņi, sākumā slāpēti, tad arvien skaļāki. Mūrus drebināja lopu kāju pērkonīgā dimdoņa un bēgoša pūļa kliedzieni. Sargs iztrūcies ieklausījās. Troksnis strauji tuvojās.

-       Tēvs, labāk pasteidzieties. Ārā notiek kaut kas ērmots.

-     Esmu beidzis.

Sargs steigšus atslēdza kameras durvis. Priesteris iznāca gaitenī, un sargs durvis aizslēdza. No cietuma ieejas puses atskanēja skaļš brīkšķis. Sargs pagriezās, lai palūkotos pa šauro, aizrestoto lodziņu.

-     Pie joda, kas tas par elles troksni?

-    Izklausās, kāds vēlas papildināt mūsu klausītāju pulku. Vai drīkstu to aizņemties? priesteris vaicāja.

-     Ko aizņemties?

-Jūsu ieroci, porfavor1 .

'Ardievu. (Tulk. no sp. vai.)

1 Lūdzu. (Tulk. no sp. vai.)

Runājot priesteris piegāja cietumsargam cieši klāt. Klusiņām viņš atdalīja augšējo daļu krustam, kas karājās kaklā, un kļuva redzams garš, ļaunu vēstošs duncis. Ar zibensātru kustību garīdznieks iegrūda asmeni sargam krūtīs.

-    Redziet, mans dēls, viņš sacīja, izņemot mirstošajam sargam no rokām automātu, mēs ar Dievu esam nolēmuši, ka jums ierocis vairs nebūs vajadzīgs. In Nomine PaterJ , Haimē Miro noteica, svētulīgi pārmetot sev krustu.

Sargs saļima uz cementa grīdas. Haimē Miro paņēma no līķa atslēgas un ātri atslēdza abu kameru durvis. No ielas plūstošais troksnis arvien auga.

-  Kustēsimies, Haimē nokomandēja.

Rikardo Meljado paņēma automātu.

-   No tevis iznāktu viens sasodīti labs priesteris. Es tev gandrīz noticēju. Viņš mēģināja pasmaidīt ar pietūkušajām lūpām.

-   Viņi nu gan jūs pamatīgi apstrādājuši, ko? Neraizējieties. Viņi par to samaksās.

Haimē saņēma abus vīrus ap vidu un balstīdams veda tos pa koridoru.

-   Kas notika ar Samoru?

-   Sargi sadauzīja viņu līdz nāvei. Mēs dzirdējām, kā viņš kliedza. Kruķi aizstiepa Samoru uz cietuma slimnīcu un pēc tam teica, ka viņš miris no sirdslēkmes.

Nācējiem ceļu aizšķērsoja slēgtas dzelzs durvis.

-  Gaidiet te, Haimē piekodināja.

Viņš piegāja pie durvīm un sacīja otrā pusē stāvošajam sargam:

-  Esmu šeit beidzis.

Sargs atslēdza durvis.

-   Pasteidzieties, tēvs. Arā notiek kas nelāgs… Viņš tā arī nepabeidza teikumu. Haimē nazim ietriecoties sarga ķermenī, viņam pa muti izšļācās asinis.

Maskotais priesteris pamāja abiem vīriem.

-   Iesim.

Fēlikss Karpio paņēma sarga ieroci, un trijotne sāka kāpt lejup. Ārā valdīja haoss. Policisti drudžaini skraidīja, cenšoties noskaidrot, kas īsti noticis, un tikt galā ar veselu baru kliedzošu ļaužu cietuma pagalmā, kuri rāpās iekšā, lai patvertos no satrakotajiem vēršiem. Viens no dzīvniekiem bija uzbrucis ēkas fasādei, kārpot akmens vārtus. Cits plosīja zemē gulošu līķi formastērpā.

Pagalmā ar ieslēgtu motoru stāvēja sarkanā mašīna. Šajā juceklī trīs vīri pārvietojās gandrīz nemanīti, bet tie, kas redzēja bēgļus, bija pārāk aizņemti, glābjoties paši, lai censtos bēgšanu novērst. Nesakot ne vārda, Haimē un viņa vīri ielēca mašīnas aizmugurē, un tā aiztraucās pa cilvēku pilnajām ielām, izklīdinot uz visām pusēm pārbijušos gājējus.

Guardia Civil, vietējās policijas bruņotās vienības, greznojušās zaļos formastērpos un melnās lakādas cepurēs, veltīgi mēģināja ieviest kārtību histērijas pārņemto ļaužu jūklī. Polida Armaclci, kas izvietota provinču galvaspilsētās, ari bija bezpalīdzīga šīs neprāta ainas priekšā. Cilvēki traucās visos virzienos, izmisīgi cenšoties vairīties no mežonīgajiem vēršiem. Panikā bēgot, viņi bradāja pakritušos. Veci vīri un sievietes pirmām kārtām tika nogāzti zem skrejošā pūļa kājām.

Haimē šausmās vērās uz satriecošo skatu.

-   Nebija paredzēts, ka viss izvērtīsies tā! viņš iesaucās. Haimē bezpalīdzīgi raudzījās mežonīgajā slaktiņā, kuru viņš nekādi nevarēja apturēt. Lai neredzētu, viņš aizvēra acis.

Sarkanā mašīna sasniedza Pamplonas nomali un turpināja ceļu dienvidu virzienā, histēriju, troksni un jucekli atstājot aizmugurē.

-  Uz kurieni mēs braucam, Haimē? Rikardo Meljado ieprasījās.

-    Pie Torres ir droša māja. Uzkavēsimies tur līdz tumsai, tad dosimies tālāk.

Fēlikss Karpio sāpēs viebās.

Haimē Miro seja, skatoties biedrā, pauda līdzjūtību.

-   Drīz būsim galā, draugs, viņš klusi sacīja.

Bet drausmīgais skats, kāds bija pavēries Pamplonas ielās, viņam neizgāja no prāta.

Pēc pusstundas viņi tuvojās mazajam ciematiņam Torrei, apbrauca to un apstājās pie nomaļas mājas kalnos, kas slējās pie ciemata. Haimē palīdzēja abiem ievainotajiem izkāpt no mašīnas.

-  Pusnaktī jums atbrauks pakaļ, šoferis sacīja.

-   Saki, lai atved ārstu, Haimē norīkoja. Un atbrīvojies no mašīnas.

Trīs viri iegāja mājā. Tā bija ferma, vienkārša un ērta, ar kamīnu dzīvojamā istabā un resnām griestu sijām. Uz galda gulēja zīmīte. Haimē Miro izlasīja to un pasmaidīja par sveicienu: “Mi casa es su easaTurpat stāvēja vīna pudeles. Haimē salēja dzērienu glāzēs.

-   Man trūkst vārdu, lai tev pateiktos, draugs. Uz tavu veselību! Rikardo Meljado uzsauca tostu.

Arī Haimē pacēla glāzi.

-   Iedzersim par brīvību.

Piepeši būrītī iečiepstējās kanārijputniņš. Haimē piegāja tuvāk un brīdi noskatījās, kā putniņš izmisīgi plivina spārnus. Tad atvēra būra durvis, maigi saņēma mazo radībiņu rokās un aiznesa pie atvērtā loga.

-   Lido projām, pajaritc?, viņš klusi sacīja. Visām dzīvām radībām jābūt brīvām.

1 Mans nams ir tavs nams. (Tulk nu sp. vai.)

1 Putniņš. (Tulk. no sp. vai)

Otrā nodaļa

Madride

Premjerministrs Leopoldo Martiness dusmās ārdījās. Viņš bija pastaipa auguma briļļaini». Šobrīd viņš runājot drebēja pie visām miesām.

-   Haimē Miro par katru cenu jāaptur! viņš kliedza augstā, spalgā balsī. Vai jūs mani saprotat? Premjerministrs naidpilnu skatienu pavērās sešos telpā sēdošajos cilvēkos. Mēs dzenam pēdas vienam teroristam, bet vesela armija un policija nespēj viņu atrast.

Sanāksme notika Monkloas pilī, kur valdības galva dzīvoja un strādāja. Rezidence atradās piecus kilometrus no Madrides centra, pie Galisijas šosejas, uz šīs autostrādes gan nebija izliktas nekādas ceļa zīmes. No zaļiem ķieģeļiem celtajai ēkai bija pa sargtornim katrā stūrī, balkoni ar čuguna margām un zaļas žalūzijas.

Diena bija tveicīga un sausa, cik vien tālu varēja redzēt pa logiem, kā spokainu karavīru bataljons cēlās karstuma viļņu stabi.

-   Vakar Miro Pamplonu pārvērta par kaujas lauku. Martiness trieca ar dūri pa galdu. Noslepkavoja divus sargus un izveda no cietuma divus savus teroristus. Sis nelietis palaida brīvībā vēršus, kas samina daudzus nevainīgus cilvēkus.

Bridi neviens neko neteica.

Stājoties amatā, ministrs pašapmierināts bija deklarējis: “Pirmais uzdevums, ko es sev izvirzu, apturēt separātisku grupu darbību. Madride kļūs par lielo apvienotāju. Tā andalūziešus, baskus, kataloņus un galisiešus pārvērtīs par spāņiem.”

Viņš, kā izrādījās, bija pārsteidzies ar savu optimismu. Nevaldāmie un neatkarīgie baski bija citās domās, un pāri valstij nekavēts joprojām vēlās ETA rīkoto spridzināšanu, banku aplaupīšanu un demonstrāciju vilnis.

-  Es viņu atradīšu, klusi ierunājās vīrietis, kas sēdēja Martinesam labajā pusē.

Runātājs bija pulkvedis Ramons Akoka, SUV Speciālo uzdevumu vienības vadītājs. Šī grupa bija izveidota īpaši cīņai ar basku teroristiem. Akoka bija apmēram gadus sešdesmit piecus vecs milzis ar rētainu seju un aukstām obsidiāna acīm. Pilsoņu kara laikā viņš bija jauns virsnieks, kas karoja Fransisko Franko pusē, un joprojām bija saglabājis fanātisku uzticību Franko filozofijai: “Mēs esam atbildīgi tikai Dieva un vēstures priekšā.”

Akoka bija izcils karavīrs un viens no tiem adjutantiem, kuram Franko bija uzticējies visvairāk. Šobrīd pulkvedim pietrūka “dzelzs dūres” disciplīnas, kārtība, ka tiem, kuri apšauba likumu vai tam nepakļaujas, sods tiek izpildīts nekavējoties. Viņš bija piedzīvojis pilsoņu kara jucekli, kad vienā pusē karoja nacionālisti aliansē ar monarhistiem, nepakļāvīgiem ģenerāļiem, zemes īpašniekiem, Baznīcas vadību un fašistiskajiem falangistiem, bet otrā republikāņu valdības spēki, kuros iekļāvās sociālisti, komunisti, liberāļi un basku un kataloņu separātisti. Tas bija drausmīgs iznīcības un nāves laiks, neprāts, kas aprija apmēram desmit valstu armijas un kaujas tehniku un beidzoties atstāja šausminošu kritušo statistiku. Tagad baski atkal bija sākuši cīnīties un slepkavot.

Pulkveža Akokas vadītā pretterorisma vienība bija prasmīgu un nepiekāpīgu kaujinieku grupa. Vīri strādāja

pagrīdē, maskējās un nebija plašākai sabiedrībai pazīstami, viņi atteicās fotografēties, jo baidījās no atmaksas.

Ja kācls vispār spējīgs apturēt Haimē Mira, tad tikai pulkvedis Akoka, ” sprieda premjerministrs. Bet te slēpās kāds āķis. “Kurš būs tas, kas apturēs pulkvedi Akoku?’’

Ne jau Martiness bija izvirzījis pulkvedi par atbildīgo. Kādu nakti bija iezvanījies premjerministra privātās līnijas telefons. Balsi viņš pazina uzreiz.

-  Mēs esam nopietni nobažījušies par Haimē Miro un teroristu izdarībām. Mēs ieteiktu jums par SUV priekšnieku iecelt pulkvedi Ramonu Akoku. Vai sapratāt?

-Jā, kungs. Es par to visdrīzākajā laikā parūpēšos.

Savienojums pārtrūka.

Balss piederēja kādam OPUS MUNDO loceklim. Tā bija slepena sazvērnieku organizācija, kurā bija iesaistījušies baņķieri, juristi, varenu korporāciju vadītāji un ministru kabineta locekļi. Baumoja, ka tās rīcībā esot neizmērojami finansu līdzekļi, bet tas, no kurienes nauda nāca un kā tā tika izlietota un tērēta, palika noslēpums. Tika uzskatīts, ka uzdot pārlieku daudz jautājumu par šo organizāciju būtu kaitīgi veselībai.

Saskaņā ar saņemtajām instrukcijām premjerministrs bija iecēlis pulkvedi Akoku par atbildīgo, bet šis milzis, kā izrādījās, bija nevaldāms fanātiķis. Viņa SUV bija radījusi varas teroru. Premjerministrs iedomājās basku dumpiniekus, ko Akokas vīri bija notvēruši netālu no Pamplonas. Tiesa viņiem piesprieda nāvessodu pakarot. Pulkvedis Akoka uzstāja, ka sods izpildāms ar barbarisko garoti dzelzs apkakli, kurā ierīkots ass durklis. Apkaklei lēnām savelkoties, durklis neizbēgami salauza mugurkaulu un pārrāva upura muguras smadzenes.

Haimē Miro bija kļuvis par pulkveža Akokas apmātību.

-  Es vēlos dabūt viņa galvu, Akoka sacīja. Nocērtiet galvu, un basku pretošanās kustība iznīks.

“Pārspīlējums, ’’Martiness nodomāja, tomēr viņam vajadzēja atzīt, ka zināma patiesība šajos vārdos slēpās. I laimē Miro bija harismātisks līderis, kas fanātiski ticēja

izvirzītajam mērķim un tādēļ bija ļoti bīstams. “Bet savā ziņā, ” premjerministrs risināja savu domu tālāk, “pulkvedis Akoka ir tikpat bīstams. ”

Tobrīd runāja Primo Kasado, drošības dienesta ģenerāldirektors.

-   Jūsu Ekselence, neviens nevarēja paredzēt to, kas notika Pamplonā. Haimē Miro ir…

-           Es zinu, kas viņš ir, ministrs asi pārtrauca Kasado.

-   Es gribu zināt, kur viņš ir. Martiness pagriezās pret pulkvedi Akoku. •

-    Esmu viņam uz pēdām, pulkvedis sacīja. Viņa balss telpā viesa saltumu. Es gribētu atgādināt Jūsu Ekselencei, ka mēs necīnāmies ar vienu cilvēku. Mēs cīnāmies ar basku tautu. Viņi nodrošina Haimē Miro un viņa teroristus ar pārtiku, ieročiem un pajumti. Šis cilvēks viņu acīs ir varonis. Taču neraizējieties. Drīz šis varonis karāsies cilpā. Protams, es viņam spriedīšu taisnu tiesu.

“Nevis mēs. Es.” Premjerministrs ieprātojās, vai arī pārējie to pamanījuši, jā, "viņš nervozi domāja, “pavisam drīz kaut kas būs jādara ar pulkvedi Akoku. ”

Premjerministrs piecēlās.

-  Tas šodienai viss, kungi.

Vīri cēlās uz iešanu. Visi, vienīgi Akoka ne.

* Leopoldo Maitiness sāka soļot pa kabinetu šurpu turpu.

1 Nolādētie baski! Kāpēc viņiem nepietiek ar to, ka ir spāņi? Ko vēl viņiem vajag?

-    Viņi alkst varas, Akoka atbildēja. Viņi vēlas autonomiju, savu valodu un karogu…

-   Nē. Kamēr es būšu premjerministrs, tas nenotiks. Es neļaušu viņiem izraut gabalus no Spānijas. Valdība noteiks, ko viņi var dabūt un ko nevar. Viņi ir tikai tumša masa, kas…

Kabinetā ienāca adjutants.

-    Atvainojiet, Jūsu Ekselence. Viņa balss skanēja vainīgi. Ieradies bīskaps Ibaness.

-  Suti viņu iekšā.

Pulkveža acis samiedzās.

-  Varat nešaubīties, ka Baznīca atbalsta visu šo traci. Pienācis laiks viņiem dot mācību.

"Baznīca ir viena no lielākajām likteņa ironijām mūsu vēsturē, " pulkvedis Akoka rūgti nosmīkņāja.

Pilsoņu kara sākumā Katoļu baznīca nostājās nacionālistu spēku pusē. Pāvests atbalstīja ģenerālisimusu Franko un tādējādi ļāva tam pasludināt, ka viņa cīņai ir Dieva svētība. Bet, kad sākās uzbrukumi basku baznīcām, klosteriem un priesteriem, Baznīca atsauca savu atbalstu. “Baskiem un kataloņiem jādod lielāka brīvība,” Baznīca prasīja. “Un nekavējoties pārtrauciet nogalināt basku priesterus."

Ģenerālisimuss Franko ārdījās kā negudrs. Kā Baznīca iedrošinās izteikt savas prasības valdībai?

Sākās novājināšanas karš. Franko armija uzbruka vēl vairākām baznīcām un klosteriem. Noslepkavoja mūķenes un priesterus. Bīskapiem noteica mājas arestus, garīdzniekiem visā Spānijā uzlika soda naudu par sprediķiem, kurus valdība uzskatīja par musinošiem. Tikai tad, kad augstākā garīdzniecība piedraudēja Franko izslēgt no baznīcas, uzbrukumi mitējās.

“Nolādētā Baznīca!” Akoka sodījās. Tagad, kad Franko miris, tā atkal bāž savu degunu, kur nevajag. Pulkvedis pagriezās pret premjerministru.

-   Pienācis laiks bīskapam atgādināt, kas vada Spāniju.

Bīskaps Kalvo Ibaness bija kalsns, trausla izskata vīrs

ar kuplu baltu matu mākoni. Viņš raudzījās premjerministrā un pulkvedī caur pensneju.

-  Buenas tardes

Pulkvedis Akoka juta mutē saskrienam žulti. Ieraugot garīdznieku, viņam jau kļuva slikti. Šie Jūdas āži veda savas stulbās avis uz nokaušanu.

Bīskaps stāvēja, gaidīdams uzaicinājumu apsēsties. Tas neatskanēja. Arī ar pulkvedi viņš netika iepazīstināts. Tā bija apzināta necieņas izrādīšana.

Premjerministrs lūkojās uz pulkvedi, gaidot kādu mājienu.

Akoka asi ierunājās:

-    Mūsu ausis sasniegušas dažas satraucošas ziņas. Mums vēsta, ka basku nemiernieki notur sapulces katoļu klosteros. Vēl mēs esam saņēmuši informāciju, ka Baznīca atļaujot dumpiniekiem glabāt ieročus gan vīriešu, gan sieviešu klosteros. Apsūdzētāja balsī skanēja tērauds. Kas palīdz Spānijas ienaidniekiem, tas pats kļūst par Spānijas ienaidnieku.

Brīdi bīskaps Ibaness vērās pulkvedī, tad pievērsās premjerministram Martinesam.

-Jūsu Ekselence, visu cieņu, bet mēs visi esam Spānijas bērni. Baski nav jūsu ienaidnieki. Viņi tikai lūdz brīvību, lai…

-   Viņi nelūdz! Akoka iekliedzās. Viņi pieprasa! Viņi staigā apkārt, zagdami, aplaupīdami bankas, slepkavodami policistus, un jūs uzdrošināties apgalvot, ka viņi nav mūsu ienaidnieki?

-    Atzīstu, ka gadījušies nepiedodami ekscesi. Bet reizēm, cīnoties par savu pārliecību…

-   Viņiem nekādas pārliecības nav, viņi ir pārliecināti tikai par sevi. Spānija viņiem nerūp nemaz. Kā sacījis viens no mūsu dižajiem rakstniekiem: “Spānijā nevienam nerūp kopējais labums. Katra grupa rūpējas tikai par sevi. Baznīca, baski, kataloņi. Ikkatrs saka, lai pārējie brauc uz elli.”

Bīskaps saprata, ka pulkvedis Akoka sagrozījis Ortegas i Gaseta sacīto. Pilnīgā citātā vajadzētu minēt ari valdību un armiju, bet pulkvedis to izgudrēm bija noklusējis. Garīdznieks no jauna uzrunāja premjerministru, cerēdams uz auglīgāku diskusiju.

-  Jūsu Ekselence, Katoļu baznīca…

Maitiness juta, ka Akoka gājis par tālu.

-   Nepārprotiet mūs, bīskap. Principā šī valdība atbalsta Katoļu baznīcu par visiem simt procentiem.

-  Bet mēs nevaram pieļaut, lai jūsu baznīcas un klosteri tiktu izmantoti pret mums. Ja jūs ari turpmāk ļausiet

baskiem glabāt savās ēkās ieročus un noturēt sanāksmes, jums jārēķinās ar sekām, atkal ierunājās pulkvedis Akoka.

-  Esmu pārliecināts, ka jums sniegtie ziņojumi ir maldinoši, bīskaps mierīgi iebilda. Tomēr es šo lietu izpētīšu.

-   Paldies, bīskap. Tas būtu viss, premjerministrs nomurmināja.

Premjerministrs Martiness un pulkvedis Akoka pavadīja baznīcas kalpu skatieniem.

-   Ko jūs par to domājat? Martiness apjautājās.

-  Viņš zina, kas notiek.

Premjerministrs nopūtās. “Šobrīd man jau tā pieliek problēmu, tai es vēl ielaistos strīdos ar Baznīcu. ”

-  Ja Baznīca ir basku pusē, tad tā ir pret mums. Pulkveža Akokas balss kļuva skarbāka. Gribētu lūgt jums atļauju pārmācīt bīskapu.

Premjerministrs redzēja fanātisko spīdumu pulkveža acīs. Martiness kļuva piesardzīgs.

-  Vai jūs tiešām esat saņēmis ziņojumus, ka baznīcas sniedz dumpiniekiem atbalstu?

-   Protams, Jūsu Ekselence.

Nekādi nebija iespējams noteikt, vai šis cilvēks runā taisnību. Premjerministrs zināja, cik ļoti Akoka ienīst Baznīcu. Varbūt nemaz nebūtu par ļaunu, ja garīdzniecība izbaudītu kādu pātagas cirtienu, kaut tikai varētu būt drošs, ka pulkvedis Akoka neiet par tālu. Premjerministrs Martiness stāvēja, domās iegrimis.

Klusumu pārtrauca Akoka.

-  Ja baznīcas slēpj nemierniekus, tām jāsaņem sods.

Negribīgi premjerministrs pamāja ar galvu.

-   Kur jūs sāksiet?

-    Haimē Miro ar saviem vīriem vakar esot redzēts Avilā. Visticamāk viņi slēpjas sieviešu klosterī.

Premjerministrs pieņēma lēmumu.

-   Pārmeklējiet to, viņš deva pavēli.

Šis lēmums aizsāka notikumu ķēdi, kas satricināja Spāniju un visu pasauli.

Trešā nodaļa

Avila

Klusums līdzinājās lēnam sniegpārslu lidojumam, liegs un pūkains, mierinošs kā vasaras vēja čuksts, rāms kā zvaigžņu ceļi debesīs. Stingrā reglamenta cisterciešu ordeņa sieviešu klosteris atradās ārpus mūra, kas apjoza visaugstāk kalnos uzcelto Spānijas pilsētu Avilu. Tā atradās simt divpadsmit kilometru uz ziemeļrietumiem no Madrides. Klosteris bija radīts dzīvei klusumā. Noteikumi bija pieņemti 1601. gadā un cauri gadsimtiem palikuši nemainīgi liturģija, garīgie vingrinājumi, stingra noslēgtība, grēku nožēla un klusums. Vienmēr klusums.

Klosteris bija vienkārša taisnstūrveida smagnēju akmens ēku grupa ar krusta eju iekšpusē un baznīcu kā galveno dominanti pašā centrā. Iekšējo pagalmu ietverošās vaļējās arkas ļāva ēkās iekļūt gaismai, kas lija uz lielajām grīdas flīzēm, kuras nedzirdamiem soļiem mina mūķenes. Klosterī uzturējās četrdesmit māsas, viņas gāja baznīcā lūgties un dzīvoja virs krusta ejas. Avilas klosteris bija viens no septiņiem, kas no vairākiem simtiem Spānijā vēl saglabājušies. Šīs kulta celtnes nopostīja pilsoņu kara laikā kādā no tiem periodiskajiem pret Baznīcu vērstajiem uzskatu uzplūdiem, kādus Spānija piedzīvojusi gadsimtu gaitā.

Stingrā reglamenta cisterciešu ordeņa sieviešu klosteris bija veltīts tikai un vienīgi lūgšanu dzīvei. Šajā vietā neeksistēja gadalaiku maiņa, sievietes, kas šeit ienāca, uz visiem laikiem tika noslēgtas no pasaules. Cisterciešu dzīve balstījās uz kontemplāciju1 un grēku nožēlu, ik dienas tika noturēti dievkalpojumi, noslēgtība bija pilnīga un nemainīga.

Visas māsas ģērbās vienādi, un viņu drēbes, tāpat kā itin visu šajā klosterī, bija skāris gadsimtos iedibinātais simbolisms. Capucheapmetnis ar kapuci — simbolizēja nevainību un vienkāršību, linauduma tunika atteikšanos no pasaules darbiem un pakļaušanos, skapulārs nelieli četrstūrveida vilnas auduma apmetnīši ap pleciem gatavību smagi strādāt, lln pēdējais šā tērpa elements bija sejas aizsegs linauduma auts, kas, salocīts ap galvu, aizklāja zodu, vaigus un kaklu.

Klostera sienas ietvēra veselu tīklu iekšēju gaiteņu un kāpņu, kas savienoja ēdamistabu, kopējo telpu, celles un kapelu, un visur valdīja auksta, tīra plašuma gaisotne. Biezām, sīkām rūtīm stiklotie logi atklāja skatu uz augsta mūra ieskautu dārzu. Ikvienu logu aizrestoja resni dzelzs stieņi. Logi bija augstāk par cilvēka augumu, lai skats pa tiem nenovērstu mūķeņu uzmanību. Refektorijs jeb ēdamzāle bija gara, askētiska telpa ar aizslēģotiem logiem, kurus vēl arī sedza aizkari. Uz griestiem un sienām senlaicīgos svečturos degošās sveces meta ēnas, kas lika raisīties atminām.

>

Četros simtos gadu klostera sienās nekas nebija mainījies, vienīgi sejas. Māsām nepiederēja nekādas personiskas lietas, jo viņas ilgojās būt trūcīgas, pārspēt nabadzībā Kristu. Arī baznīca bija kaila, bez kādiem rotājumiem, vienīgi tā glabāja neizmērojami vērtīgu tīra zelta krustu, kuru jau sen klosterim bija dāvinājusi kāda bagāta garīdznieka amata kandidāte. Krusts bija tik klajā pretrunā ar ordeņa askētis

1 Iedziļināšanās Dieva vārdā un darbos, atzišana izzinot. (Tulk. ļiicz.)

mu, ka šo vērtīgo lietu turēja noslēptu refektorijā skapītī. Baznīcā pie altāra atradās vienkāršs koka kaists.

Sievietes, kas dalīja savu dzīvi ar To Kungu, dzīvoja kopā, strādāja kopā, ēda kopā un lūdza Dievu kopā, taču viņas nekad nepieskārās cita citai un nesarunājās. Vienīgie pieļautie izņēmumi bija mise un tad, kad priore māte Betīna uzrunāja kādu no mūķenēm sava kabineta noslēgtībā. Un pat tad, cik vien iespējams, tika izmantota senatnē izgudrota zīmju valoda.

Māte bija religeuse1 jau pāri septiņdesmit gadiem, smaidīga, sarkankrūtītim līdzīga večiņa, jautra un enerģiska, kas pilnā mērā baudīja klostera dzīves mieru, prieku un Dievam atdotas dzīves svētību. Māte Betīna līdz fanātismam mīlēja savas aizbilstamās, tāpēc, kad radās nepieciešamība spaidu kārtā atgādināt disciplīnu, viņa juta lielākas sāpes nekā pati sodītā.

Mūķenes pa gaiteņiem un kmsta ejām staigāja nolaistu skatienu, ar krūšu līmenī sakrustotām un piedurknēs paslēptām rokām viņas gāja garām māsām, nesakot ne vārda, nedz arī izrādot kādu pazīšanas zīmi. Vienīgā klosterī dzirdamā balss bija zvani zvani, kurus Viktors Igo nosaucis par “torņu operu”.

Māsas nāca no dažādiem sociāliem slāņiem un dažādām valstīm. Šo sieviešu tēvi bija aristokrāti, zemnieki, karavīri… Viņas klosterī bija ieradušās bagātas un nabadzīgas, izglītotas un analfabētes, nožēlojamas un izcilas, bet tagad Dieva acīs viņas visas bija vienādas, vienotas kopīgajā vēlmē dzīvot mūžīgā laulībā ar Jēzu.

Dzīvesveids klosterī bija spartisks. Ziemā aukstums grieza kā ar nazi, cauri biezajām rūtīm ar grūtībām iespiedās salta, blāva gaisma. Mūķenes neizģērbušās gulēja uz salmu paklājiem, sedzās ar rupjiem vilnas pārsegiem. Ikvienai bija pašai sava maza mazītiņa celle, kurā atradās tikai salmu paklājs un koka krēsls ar taisnu atzveltni. Nekādu

mazgājamo ierīču. Stūrī uz grīdas stāvēja neliela māla krūka un bļoda. Neviena mūķene, tikai māte Betīna, nedrīkstēja ieiet citas mūķenes cellē. Nebija nekādu atpūtas brīžu, tikai darbs un lūgšanas. Varēja nodarboties ar adīšanu, grāmatu iesiešanu, aušanu un maizes cepšanu. Katru dienu astoņas stundas tika veltītas lūgšanām divas rīta dievkalpojuma stundas matins un lauds, pirmā lūgšanu stunda prime, trešā lūgšanu stunda terce, sestā lūgšanu stunda sext, devītā lūgšanu stunda norie, vakara dievkalpojuma stunda vespers un pēdējā dievkalpojuma stunda compline. Līdztekus tām bija vēl citas Dievam veltītas svētdarbibas svētības saņemšana, garīgas dziesmas un litānijas.

Matins notika tad, kad daļa zemeslodes iedzīvotāju gulēja, daļa grima grēkā.

Lauds, rītausmas dievkalpojums, risinājās pēc matins. Uzlecošā saule tika sveikta kā uzvarējušā un apskaidrotā Kristus tēls.

Prime bija rīta lūgšanas baznīcā, izlūdzoties svētību dienas darbiem.

Terce notika deviņos no rīta, to Svētais Augustīns bija veltījis Svētajam Garam.

Sext tika teikta pusdivpadsmitos, tā bija paredzēta cilvēcisko kaislību karstuma dzesēšanai.

None klusi tika noskaitīta trijos pēcpusdienā, Kristus nāves stundā.

Vespers bija vakara dievkalpojums baznīcā, tāpat kā lauds bija rītausmas dievkalpojums.

Compline noslēdza kanoniskās lūgšanu stundas. Tās bija nakts lūgšanas, sagatavošanās nāvei, tāpat kā miegam, lai beigtu dienu ar mīlas pilnu padevību. Manus tuas, dominē, commendo spiritum meum. Redemisti nos, dominē, deus, veritatisJ

Dažos ordeņos šaustīšana bija pārtraukta, bet cisterciešu ordeņa gan sieviešu, gan vīriešu klosteros šī

1 Kungs, es uzticu savu garu Tavām rokām. Tu esi izpircis mūs, Kungs, Patiesības Dievs. (Tulk no Un. vai.)

tradīcija vēl bija saglabājusies. Vismaz reizi nedēļā, dažkārt pat katru dienu, mūķenes sodīja savu ķermeni ar Paklausību divpadsmit collu gani pātagu ar tievu, vaskotu auklu, kurai bija seši mezgloti zari. Cirtieni bija ļoti sāpīgi, un ar šo pātagu mūķenes šaustīja muguru, kājas, dibenu. Bcmārs no Klervo, cisterciešu askētiskais abats, bija mācījis: “Kristus ķermenis ir vienās brūcēs… mūsu ķermeņiem jālīdzinās mūsu Kunga savainotajai miesai.”

Šī dzīve bija askētiskāka nekā jebkurā cietumā, tomēr klostera iemītnieces dzīvoja tādā ekstāzē, kādu nekad nebija pazinušas ārpasaulē. Viņas bija atteikušās no fiziskas mīlestības, mantas un izvēles brīvības, bet līdz ar to viņas bija atteikušās arī no alkatības un konkurences, naida un skaudības, visām prasībām un kārdinājumiem, bez kuriem pasaule nav iedomājama. Klostera sienās valdīja visaptverošs miers un neizsakāms prieks par vienotību ar Dievu. Telpās un māsu sirdīs mājoja apskaužami rāms gars un skaidrība. Klosteris varbūt bija cietums, bet tas bija cietums Ēdenes dārzā, un tās, kuras no brīva prāta bija izvēlējušās te ierasties un palikt, zināja, ka viņas gaida laimes pilna mūžība.

Māsu Lučiju uzmodināja klostera zvanu skaņas. Satrūkusies viņa atvēra acis un brīdi nesaprata, kur atrodas. Mazā celle, kurā viņa gulēja, bija drūma un melna. Zvans vēstīja, ka pulkstenis ir trīs naktī, jāsākas vigiliju dievkalpojumam, kamēr ārpusē pasaule vēl grima tumsā.

“Pie joda! Šis režīms mani nogalinās, ” māsa Lūcija nolādējās.

Viņa gulēja uz muguras mazajā, neērtajā guļvietā, izmisīgi ilgodamās pēc cigaretes. Negribīgi viņa piespieda sevi celties augšā. Smagais habits, kuru viņa valkāja un kurā gulēja, kā smilšpapīrs berza maigo ādu. Lūcija iedomājās skaistos dizainera darinātos tērpus, kas karājās skapjos viņas Romas dzīvoklī un kalnu namiņā Gštādē.

Māsa Lūcija dzirdēja aiz celles durvīm klusu švīkstoņu, tur pulcējās mūķenes. Nevērīgi viņa saklāja gultu un izgā

ja gaitenī, kur māsas nolaistām acīm stājās rindā. Lēnām viņas sāka virzīties uz kapelas pusi.

"Viņas izskatās pēc stulbu pingvīnu bara, ” māsa Lučija nodomāja. Kādēļ šīs sievietes no brīvas gribas aizmetušas projām savu dzīvi, atsakoties no seksa, skaistām drēbēm un gardiem ēdieniem? Tas sniedzās pāri Lūcijas saprašanai. “Ja nav šo prieku, kāda jēga tad vispār dzīvot? Un šie sasodītie noteikumi!'’

Kad māsa Lučija ienāca klosterī, māte Betīna bija sacījusi:

-   Tev jāstaigā ar noliektu galvu. Turi rokas saliktas zem habita. Sper īsus solīšus. Staigā lēnām. Tu nedrīksti saskatīties ne ar vienu no māsām, pat ne palūkoties uz kādu. Tu nedrīksti runāt. Tavas ausis domātas tikai Dieva vārdu uzklausīšanai.

-Jā, godājamā māte.

Pēc tam Lučija veselu mēnesi mācījās.

-  Tās, kas nāk šurp, nāk nevis pievienoties mūķenēm, bet dzīvot divatā ar Dievu. Gara vientulība ir būtiska, lai savienotas ar Dievu, lln to stingri sargā klusēšanas likums.

-Jā, godājamā māte.

-     Tev vienmēr jāpakļaujas acu klusēšanai. Ieskatīšanās citu acīs radītu bezjēdzīgus tēlus, kas novērstu tavu uzmanību.

-  Jā, godājamā māte.

-   Pirmais, ko tu šeit iemācīsies, būs nolīdzināt pagātni, atbrīvoties no veciem ieradumiem un pasaulīgām tieksmēm, izdzēst visus pagātnes tēlus. Tu izpildīsi grēku nožēlas un pazemošanās rituālu, atkailinot sevi līdz pašgribēšanai un pašmīlestībai, tas tevi attīrīs. Nepietiek, ka nožēlojam pagātnē izdarītos pārkāpumus. Kad reiz esam atklājušas bezgalīgo Dieva skaistumu un svētumu, mēs vēlamies izpirkt ne tikai savus grēkus, liet katru izdarītu grēku.

-Jā, svētā māte.

-    Tev jācīnās ar savu jutekliskumu, ko Svētā Krusta Jānis sauca par “sajūtu nakti”.

-Jā, svētā māte.

-  Visas mūķenes dzīvo klusumā un noslēgtībā, it kā jau atrastos debesīs. Šajā tīrajā, nenovērtējamā klusumā, pēc kura māsas alkst, viņas spēj klausīties tajā un iegūt Dievu.

Mēneša beigās Lučija nodeva pirmos zvērestus. Ceremonijas dienā viņai noskuva matus. Šis piedzīvojums traumēja. Procedūai veica pati priore. Viņa ieaicināja Lučiju savā kabinetā un ar rokas mājienu lika apsēsties. Tad nostājās jaunajai māsai aiz muguras, un, pirms Lučija aptvēra, kas notiek, viņa dzirdēja nošņikstam šķēres un juta, ka tiek parauti mati. Viņa jau grasījās protestēt, tad piepeši saprata, ka tādējādi viņa tikai vēl labāk nomaskēsies. “Vēlāk, es mierīgi varēšu matus ataudzēt, ” Lučija nosprieda. “Bet tagad es izskatīšos kā noplūkta vista. ”

Kad Lučija atgriezās drūmajā, viņai ierādītajā kambarī, viņa nodomāja: “Te jau izskatās pēc odžu migas.” Grīdu klāja tikai kaili dēļi. Telpas lielāko daļu aizņēma salmu cisas un krēsls ar taisnu atzveltni. I.učijai ļoti gribējās dabūt kādu avīz.i. “Tukšs numurs, ” viņa saprata. Šīs vietas iemītnieces neko nezināja par avīzēm, tāpat kā par radio un televīziju. Klosteri ar ārpasauli nesaistīja itin nekas.

Bet visvairāk Lučiju kaitināja nedabiskais klusums. Vienīgais sazināšanās līdzeklis bija roku kustības. Šo zīmju mācīšanās dzina Lučiju ārprātā. Ja vajadzēja slotu, viņai mācīja izstiept labo roku un kustināt to no labās puses uz kreiso, it kā slaucītu. Kad māte Betīna bija neapmierināta, viņa sev priekšā trīs reizes salika kopā mazos pirkstiņus, bet pārējie pirksti spiedās plaukstā. Kad Lučija darbu darīja pārāk lēni, priore labās rokas delnu piespieda pie kreisā pleca. Lai izteiktu Lūcijai pārmetumu, māte Betīna no labās auss pārbrauca ar visiem labās rokas pirkstiem pa vaigu uz leju.

“Ak mūžs, ” Lučija piktojās, “izskatās, ka viņai iekodusi blusa. ’’

Viņas bija nonākušas pie kapelas. Mūķenes klusi skaitīja lūgšanas, bet Lūcijas domas bija pievērstas svarīgākām lietām par Dievu.

“Pēc mēneša vai diviem, kad policija pārtrauks mani meklēt, es tikšu prom no šis trako mājas. ”

Pēc rīta lūgšanām māsa I.učija kopā ar citām mūķenēm soļoja uz ēdamzāli, kā katru rītu slepeni pārkāpdama noteikumus, pētot savu biedreņu sejas. Tā šeit bija vienīgā izklaidēšanās. Lūcija nespēja ticēt, ka neviena no māsām nezina, kā izskatās pārējās.

Mūķeņu sejas viņu apbūra. Dažas bija vecas, dažas jaunas, citas skaistas, citas neglītas. Bet viņa nesaprata, kāpēc viņas visas šķiet tik laimīgas. Trīs sejas Lūcijai likās īpaši interesantas. Pirmā bija māsa Terēza, kurai droši vien jau bija pāri sešdesmit gadiem. Viņa ne tuvu nebija .skaistule, taču mūķenei piemita īpašs garīgums, kas padarīja viņu gandrīz pārdabiski pievilcīgu. Likās, viņa iekšēji vienmēr smaida, it kā sirdī glabātu kādu brīnišķīgu noslēpumu.

Otra mūķene, kas saistīja Lūcijas uzmanību, bija Grasiela. Satriecoši skaista sieviete, kam varēja būt mazliet pāri trīsdesmit. Viņai bija olīvkrāsas āda, smalki sejas vaibsti un acis kā mirdzoši, melni ezeri.

“Viņa varētu būt kinozvaigzne, ” Lūcija prātoja. “Nez kāda bijusi viņas dzīve? Kāpēc viņai vajadzējis aprakt seri tādā caurumā kā šis?”

Trešās mūķenes vārds bija Megana. Arī viņa bija modinājusi Lūcijas interesi. Zilas acis, gaišas uzacis un skropstas. Viņai bija tuvu pie trīsdesmit gadiem, un viņa izskatījās jauna un atklāta.

“Ko viņa te dara? Ko ikviena no šīm trim sievietēm te dara? Viņas ieslēgtas šajās sienās, dabūjušas mazas celles, pretīgu ēdienu, astoņas stundas lūgšanu, smagu darbu un nepietiekamu miegu. Viņām jābūt pazzo1 visām trim. ”

Lūcija bija labākā situācijā par šim māsām, jo viņas iespundētas te uz visu mūžu, bet Lučija pēc diviem mēnešiem aizlaidīsies. “Varbūt trim, ” viņa mazliet piekāpās. “Šī ir nevainojama paslēptuve. Es būtu muļķe, ja steigtos to pamest. Pēc dažiem mēnešiem policijai būs apnicis mani meklēt. Kad būšu likusi projām un dabūšu no Šveices bankas savu naudu, varbūt es par šo vājprātīgo namu uzrakstīšu grāmatu. ”

Pirms dažām dienām māte Betīna bija aizsūtījusi māsu Lučiju uz kabinetu pēc kāda dokumenta. Tikusi tur iekšā, viņa bija izmantojusi izdevību un sākusi pētīt mapes. Diemžēl viņu pieķēra okšķerēšanā.

-  Tev jāizpērk grēki ar Paklausību, māte Betīna bija ar zīmēm parādījusi.

Māsa Lučija lēnprātīgi nolieca galvu un ar žestiem atbildēja:

-Jā, svēto māt.

Grēciniece atgriezās cellē, un pēc dažām minūtēm māsas, kuras gāja pa gaiteni, dzirdēja drausmīgo pātagas švīkstoņu, kad tā svilpdama šķēla gaisu un krita atkal un atkal. Bet viņas nevarēja zināt, ka māsa Lučija per salmu guļvietu.

“Šīs savādnieces visapkārt varbūt irsadistes vai mazohist es, bet ne jūsu padevīgā kalpone. ”

Viņas sēdēja refektorijā četrdesmit mūķenes ap diviem gariem galdiem. Cistercieši bija stingri veģetārieši. Tāpēc, ka miesa prasīja gaļu, tā bija aizliegta. Krietni pirms saullēkta tika pasniegta tasīte tējas vai kafijas un dažas unces sausas maizes. Galveno maltīti šeit ieturēja vienpadsmitos no rīta, un tajā bija plāna zupa, daži dārzeņi un šad tad kāds gabaliņš augļu.

Māte Betīna bija mācījusi Lūcijai: “Mēs esam šeit nevis tādēļ, lai izpatiktu mūsu miesas iegribām, bet gan tādēļ, lai kalpotu Dievam.”

"Tādas brokastis es nedotu pat savam kaķim, ” māsa Lučija domāja. "Esmu pavadījusi šeit divus mēnešus un varu derēt, ka esmu zaudējusi desmit mārciņu. Šī ir reliģiska novājēšanas iestāde. ”

Kad brokastis beidzās, divas mūķenes katra galda galā novietoja pa bļodai. Ap galdu sēdošās māsas sūtīja savus šķīvjus tai, kas stāvēja pie ūdens bļodas. Viņa nomazgāja šķīvi, noslaucīja to ar dvieli un sūtīja atpakaļ. Ūdens kļuva arvien tumšāks un taukaināks.

“Un tā viņas dzīvos visu atlikušo mūžu, ” Lučija ar riebumu domāja. “Nu labi. Es nevaru sūdzēties. Tas, kas šeit noliek, pilnīgi noteikti ir labāk, nekā mūža ieslodzījums cietumā. ”

Bet viņa būtu ar mieru atdot savu nemirstīgo dvēseli par vienu cigareti.

Piecsimt jardu no klostera uz ceļa pulkvedis Ramons Akoka un divi duči īpaši izmeklētu vīru no SUV Speciālo uzdevumu vienības gatavojās uzbrukumam.

Ceturtā nodaļa

Pulkvedim Ramonam Akokam piemita mednieka instinkts. Viņam ļoti patika pakaļdzīšanās, bet pats nogalināšanas bridis sniedza dziļu, iekšēju gandarījumu. Reiz kādam draugam viņš bija atzinies: “Nogalinot es izjūtu orgasmu. Turklāt nav svarīgi, kas ir medījums briedis, zaķis vai cilvēks -, nogalināšanas process sniedz ko tādu, kas liek tev justies kā Dievam.”

Akoka bija dienējis militārās izlūkošanas vienībā un īsā laikā izpelnījies nepārspējama izlūka reputāciju. Viņš bija bezbailīgs, bezsirdīgs un gudrs karavīrs, šo īpašību kopums bija piesaistījis ģenerāļa Franko palīga uzmanību.

Franko komandā Akoka bija iestājies kā leitnants, un nepilnos trijos gados guvis gandrīz nedzirdētus panākumus viņš strauji uzdienēja līdz pulkveža pakāpei. Pulkvedis tika iecelts par vadītāju falangistiem, tā bija speciāla komanda, ko izmantoja Franko pretinieku iebiedēšanai.

Kara laikā Akoku pie sevis bija ataicinājis kāds no OPIJS MUNDO locekļiem.

-    Gribu, lai jūs saprastu, ka mēs ar jums runājam, saņēmuši ģenerāļa Franko atļauju.

-Jā, kungs.

-  Mēs jau kādu laiku jūs vērojam, pulkvedi. Un mums patīk tas, ko redzam.

-   Pateicos, kungs.

-   Mums šad tad gadās uzdevumi, kas ir… augstākajā mērā konfidenciāli… formulēsim to tā. Un ļoti bīstami.

-   Es sapratu, kungs.

-   Mums ir daudz ienaidnieku. Cilvēki, kuri nesaprot, cik nozīmīgu darbu mēs darām.

-Jā, kungs.

-  Reizēm viņi mēģina jaukties mūsu darīšanās. Bet to mēs nedrīkstam pieļaut.

-Jā, kungs.

-  Esmu pārliecināts, ka mums lieti noderētu tāds vīrs kā jūs, pulkvedi. Ceru, ka mēs viens otm saprotam.

-  Jā, kungs. Jutīšos pagodināts, ja varēšu pakalpot.

-   Mēs gribētu, lai jūs turpinātu dienestu armijā. Mums tas būtu ļoti vērtīgi. Bet laiku pa laikam mēs uzticēsim jums īstenot īpašus projektus.

-   Pateicos, kungs.

-Jūs nekad nedrīkstat mūs pieminēt.

-  Jā, protams, kungs.

Pie rakstāmgalda sēdošais cilvēks Akoku bija darījis nemierīgu. Kaut kas viņā bija tāds, kas apkārtējos radīja stindzinošas bailes.

Zināmā laika periodā pulkvedis Akoka tika aicināts izpildīt kādu pusduci OPUS MUNDO uzdevumu. Kā jau viņam bija teikts, tie bija ļoti bīstami. Un augstākajā mērā konfidenciāli.

Kādas OPUS MUNDO misijas izpildes laikā Akoka iepazinās ar jauku meiteni no cienījamas ģimenes. Līdz tam visas pulkveža sievietes bija bijušas vai nu prostitūtas, vai tās, kuras apgrozījās karaspēku vienību tuvumā, tāpēc viņš pret vājo dzimumu izturējās ar skarbu nicinājumu. Dažām sievietēm pulkveža spēcīgais raksturs likās pievilcīgs, un viņas iemīlējās. Šīm nelaimīgajām Akoka pataupīja īpaši nežēlīgu apiešanos.

bet Susanna Seredilja bija augusi citā pasaulē. Viņas tēvs bija pasniedzējs Madrides universitātē, un māte bija

juriste. Septiņpadsmit gadu vecumā Susannai bija nobriedušas sievietes augums un Madonnas eņģeliskā seja. Ramons Akoka nekad nebija saticis ko līdzīgu šai sievietei bērnam. Viņas liegais trauslums modināja rūdītajā karavīrā maigumu, viņš pats nemaz nebija zinājis, ka ir spējīgs tādu just. Akoka neprātīgi iemīlējās Susannā, un gan meitenes vecākiem, gan pulkvedim neizprotamu iemeslu pēc ari Susanna iemīlējās Akokā.

Medusmēneša laikā jaunajam vīram likās, ka viņš savā mūžā nav pazinis nevienu sievieti. Viņš zināja, kas ir iekāre, bet nekad agrāk nebija piedzīvojis baudu, ko sniedz mīlestības un kaisles apvienojums.

Trīs mēnešus pēc laulībām Susanna paziņoja, ka gaida bērnu. Akoka jutās neprātīgi laimīgs. Jaunās ģimenes prieku vēl palielināja tas, ka pulkvedis tika nokomandēts darbā uz skaisto Kastilblanko ciematiņu Basku zemē. Tas notika 1936. gada rudeni, kad republikāņu un nacionālistu cīniņi bija visniknākie.

Kādā rāmā svētdienas rītā Ramons Akoka un viņa sieva dzēra kafiju ciemata laukumā, kad piepeši to piepildīja basku demonstranti.

-   Es gribu, lai tu ej mājās, Akoka sacīja. Būs nepatikšanas.

-   Bet tu…?

-  Lūdzu. Ar mani viss būs kārtībā.

Demonstranti kļuva nemierīgāki.

Atvieglots Ramons Akoka noskatījās, kā viņa sieva attālinās no pūļa. Viņa tuvojās sieviešu klosterim, kas atradās tālākajā laukuma malā. Bet, tiklīdz Susanna pienāca pie ēkas, durvis atsprāga vaļā un, šāvieniem rībot, laukumā izbrāzās vesela straume klosterī slēpušos basku. Akoka bezpalīdzīgi noskatījās, kā sieva saļimst zem ložu krusas. Tajā dienā viņš zvērēja atriebties baskiem un Baznīcai.

Un tagad viņš atradās Avilā, kur stāvēja pie cita klostera vārtiem. Šoreiz viņi mirs. ”

Klosteris grima tumsā, kāda valdīja pirms saullēkta. Māsa Terēza, labajā rokā cieši saspiedusi Paklausību, spēcīgi trieca to pret savu augumu, izjuzdama mezgloto auklu sitienus uz miesas un klusi skaitīdama miserere'. Viņa gandrīz iekliedzās, bet, tā kā trokšņot nebija ļauts, viņa kliedzienus noslāpēja sevi. "Piedod, Jēzu, manus grēkus. Redzi, kā es sodu sevi, kā Tu tiki sodīts, un kā es cērtu sev brūces, kā brūces tika cirstas Tev. Ļauj man ciest, kā Tu esi cietis. ”

No sāpēm mūķene bija tuvu ģībonim. Vēl trīs reizes viņa ļāva pātagai krist, tad nomocījusies sabruka savā guļvietā. Asinis nebija redzamas. Tas bija aizliegts. Viebdamās sāpēs, ko sagādāja katra kustība, māsa Terēza ieguldīja pātagu melnajā futrālī un nolika to kaktā. Tas tur stāvēja aizvien kā pastāvīgs atgādinājums, ka pat mazākais grēks jāizpērk sāpēs.

Māsai Terēzai bija nejauši gadījies izdarīt pārkāpumu šorīt, kad viņa ar nodurtu skatienu pagriezās ap gaiteņa stūri un uztriecās māsai Grasielai. Satrūkusies māsa Terēza bija ieskatījusies otrai klostera māsai sejā. Viņa nekavējoties bija ziņojusi par savu pārkāpumu, un māte Betlna neapmierināta sarauca pieri un parādīja Paklausības zīmi pirkstus savilkusi, it kā turot pātagu, īkšķa galu piespiedusi rādītājpirksta iekšpusei, viņa trīs reizes ar labo roku pieskārās te vienam, te otram plecam.

Gulēdama salmu gultā, māsa Terēza nespēja izdzēst no prāta jaunās meitenes ārkārtīgi skaisto seju, kurā bija ieskatījusies. Viņa zināja, ka nekad mūžā māsu neuzrunās un pat nepaskatīsies uz viņu, jo niecīgākā tuvības izpausme starp mūķenēm tika bargi sodīta. Stingras morāles un fiziska askētisma gaisotnē netika ļauts attīstīties nekādām attiecībām. Ja divas māsas strādāja blakus un likās, ka viņām patīk šī klusā biedriskuma izjūta, māte Betlna viņas nekavējoties izšķira. Māsām neļāva arī sēdēt divas reizes

1 Katoļu dziedājums "Apžēlojies par mani. Dievs!". (Tulk. piez.)

pēc kārtas pie galda blakus tai pašai mūķenei. Baznīca delikāti šādas divu mūķeņu simpātijas dēvēja par “īpašu draudzību”, kas bija jāsoda nekavējoties un bargi. Māsa Terēza bija saņēmusi sodu par noteikumu pārkāpšanu.

Kā no liela attāluma līdz māsas Terēzas ausīm atplūda zvanu skaņas. Tā bija Dieva balss, kas izteica viņai pārmetumu.

Blakus cellē zvanu skaņas atbalsojās māsas Grasielas sapņu labirintos, un zvanīšana tajos jaucās ar gultas atsperu piedauzīgu čīkstēšanu. Viņai tuvojās Maurs kails, pietūkušu failu, rokas izstiepis, lai sakamptu viņu. Māsa Grasiela atvēra acis, viņa uzreiz bija pilnībā pamodusies, sirds smagi sitās. Pārbijusies viņa pavērās apkārt, taču mazajā cellē viņa bija viena pati un dzirdēt varēja tikai zvanu mierinošos dimdienus.

Māsa Grasiela nometās ceļos pie guļvietas. "Jēzu, pateicos, ka esi mani atbrīvojis no pagātnes. Pateicos par prieku, ko man sagādā dzīve Tavā gaismā. Ļauj man baudīt tikai Tavas klātbūtnes laimi. Palīdzi, Mīļais, būt godīgai pret aicinājumu, ko Tu man esi devis. Palīdzi man mazināt Tavas svētās sirds bēdas. ”

Grasiela piecēlās, rūpīgi saklāja gultu, tad pievienojās pārējo māsu procesijai, kas devās uz kapelu uz matiņš. Nāsīs iesitās degošu sveču pazīstamā smarža, un pēdas cauri sandaļu zolēm juta izmīdīto klona grīdu.

Sākumā, kad māsa Grasiela iestājās klosterī, viņa nebija sapratusi mātes priores vārdus, ka mūķene ir sieviete, kura no visa atteikusies, lai visu iegūtu. Tolaik māsai Grasielai bija tikai četrpadsmit gadu. Tagad, kad kopš tā brīža pagājis septiņpadsmit gadu, viņa priores sacīto saprata. Kontemplācijā viņa ieguva itin visu, jo kontemplācija bija prāta atbilde dvēselei. Viņas dienas piepildīja brīnišķīgs miers.

“Paldies, ka ļāvi man aizmirst, Tēvs. Paldies, ka stāvi man blakus. Bez Tevis es nespētu pārdzīvot savu drausmīgo pagātni… Paldies Tev… Paldies Tev…"

Pēc matins mūķenes atgriezās savās cellēs, lai gulētu līdz laudslīdz saullēktam.

Ārpusē, kur ari vēl valdīja tumsa, pulkvedis Ramons Akoka ar saviem vīriem ātri virzījās uz priekšu. Kad viņi sasniedza klosteri, pulkvedis sacīja:

-   Haimē Miro un viņa dumpinieki būs bruņoti. Nepaļaujieties uz gadījumu.

Akoka lūkojās uz klostera vārtiem, un uz mirkli viņa acis skatīja citu klosteri, no kura skrien ārā basku partizāni, un kā Susanna saļimst ložu krusā.

-   Nepūlieties saņemt Haimē Miro dzīvu, pulkvedis piebilda.

Māsu Meganu pamodināja klusums. Tas bija citāds nekā parasti, šajā klusumā virmoja kustība, steidzīgi švīkstēja gaisa plūsmas, čukstēja cilvēku augumi. Viņa ^ uztvēra trokšņus, kādus piecpadsmit klosterī pavadītajos *gādos nebija dzirdējusi. Piepeši Meganu pārņēma nojauta, ka atgadījies kaut kas briesmīgs.

Viņa tumsā klusi piecēlās un atvēra celles durvis. Neticami, bet garais akmens gaitenis bija pilns vīriešu. No mātes Betīnas celles, vilkdams viņu aiz rokas, nāca ārā milzis ar rētainu seju. Megana satriekta skatījās. “Man rādās murgi, ” viņa domāja. “Te taču nevar būt vīrieši. ”

-   Kur tu viņu slēp? pulkvedis Akoka skarbi uzbrēca.

Mātes Betīnas sejā atspoguļojās neiedomājamas šausmas.

-   Kuš! Te ir Dieva templis! Jūs zaimojat tā svētumu! Viņai drebēja balss. Jums tūlīt pat jāiet projām.

Pulkvedis vēl ciešāk saspieda priores roku un sapurināja viņu.

-   Man vajadzīgs Miro, māsa.

Murgs, izrādījās, bija īstenība.

Sāka vērties vaļā arī citu ceļļu durvis, un gaitenī iznāca mūķenes, kuru sejas pauda pilnīgu apjukumu. Māsas dzīvē nebija pieredzējušas itin neko tādu, kas sagatavotu viņas šim ārkārtējam notikumam.

Pulkvedis Akoka pagaida māti Betīnu sānis un pievērsās Patrisio Arrjetam, vienam no saviem tuvākajiem palīgiem.

-   Pārmeklējiet klosteri! No bēniņiem līdz pagrabam.

Akokas viri izklīda pa ēku, iebruka kapelā, refektorijā

un cellēs, pamodinot tās mūķenes, kuras vēl gulēja, rupji ar spēku uzrāva viņas kājās un grūda pa koridoriem uz kapelu. Klostera māsas nebilda ne vārda, pat šādā brīdī nelaužot klusēšanas zvērestu. Viss norisinājās kā filmā, kurai nogriezta skaņa.

Akokas vīrus pildīja atriebības alkas. Viņi visi bija falangisti un ļoti labi atcerējās, kā pilsoņu kara laikā Baznīca bija vērsusies pret viņiem un atbalstījusi lojālistus, kuri cīnījās pret falangistu karsti mīlēto vadoni ģenerālisimusu Franko. Tagad bija izdevība piedzīt daļu parāda. Mūķeņu gribasspēks un klusēšana uzbrucējus nokaitināja vēl vairāk.

Kad Akoka gāja garām kādai cellei, no tās atskanēja skaļš kliedziens. Viņš ielūkojās iekšā un redzēja, ka viens no viņa vīriem norauj mūķenei habitu. Pulkvedis devās tālāk.

Māsa Lūcija uztrūkās no skaļām vīriešu balsīm. Panikā viņa uzrāvās sēdus. “Policija mani atradusi, ” bija pirmā doma, kas iešāvās prātā. "Sasodīts, man jātiek no šejienes projām." Bet no klostera izkļūt varēja tikai pa lielajām durvīm, jo tā bija vienīgā izeja.

Lūcija steigšus piecēlās un pavērās pa durvju spraugu gaitenī. Skats, kas atklājās acīm, viņu satrieca. Koridors bija pilns nevis ar policistiem, bet bruņotiem vīriešiem civilapģērbos, kuri dauzīja lampas un lauza galdus. Viņi skraidīja pa klosteri, saceļot neiedomājamu jucekli.

Šā haosa vidū stāvēja māte Betīna, klusi lūdza Dievu un noskatījās, kā iebrucēji apgāna sirdij dārgo klosteri. Viņai blakus nostājās māsa Megana, un arī Lūcija viņām pievienojās.

-   Kas te, pie jo… kas te notiek? Kas viņi tādi ir? Lučija vaicāja. Kopš iestāšanās klosterī tie bija viņas pirmie skaļi izteiktie vārdi.

Māte Betīna trīs reizes iebāza labo roku kreisajā padusē tas nozīmēja “slēpties”.

Lučija apstulbusi blenza klostera priekšniecē.

-  Jūs taču tagad varat runāt. Dieva dēļ, muksim projām no šejienes. Es tiešām tā domāju, Dieva dēļ.

Patrisio Arrjeta piesteidzās pie Akokas.

-   Pulkvedi, visur esam izmeklējušies. Nekas neliecina, ka Haimē Miro ar saviem bandītiem būtu šeit.

-   Meklējiet vēl! Akoka iespītējās.

Tajā brīdi māte Betīna atcerējās vienīgo dārgumu, kas piederēja klosterim. Viņa piesteidzās pie māsas Terēzas un iečukstēja viņai ausi.

-    Man tev ir uzdevums. Paņem no refektorija zelta krustu un nogādā to Mendavijas klosterī. Tev tas jānes no šejienes projām. Pasteidzies!

Māsa Terēza tik ļoti trīcēja, ka galvassega plivinājās. Kā paralizēta viņa skatījās mātē Betīnā. Pēdējos trīsdesmit sava mūža gadus māsa Terēza bija nodzīvojusi šajā klosterī. Viņa nespēja pat iedomāties, ka būtu tas jāpamet. Viņa pacēla roku, kas nozīmēja: “Es nevaru.”

Māti Betīnu pārņēma izmisums.

-    Krusts nedrīkst krist šo sātana kalpu rokās. Izdari to Jēzus vārdā.

Māsas Terēzas acīs atmirdzēja gaisma, un viņa saslējās visā augumā. Parādījusi ar zīmēm “Jēzus dēļ”, viņa pagriezās un aizsteidzās uz ēdamzāli.

Mazajai grupiņai tuvojās māsa Grasiela, kas brīnumos ieplestām acīm vērās haosā, kurš valdīja visapkārt.

Vīrieši kļuva arvien negantāki, lauza visu, kas gadījās pa rokai. Pulkvedis Akoka atzinīgi viņus vēroja.

Lučija pagriezās pret Meganu un Grasielu.

-   Es nezinu, kā jūs abas, bet es taisīšos, ka tieku no šā elles cauruma laukā. Vai nāksiet man līdzi?

Abas uzrunātās blenza Lučijā, pārāk apdullušas, lai spētu atbildēt.

Viņām, nesdama kaut ko audekla gabalā ievīkstītu, steigšus tuvojās māsa Terēza. Daži kaujinieki stūma vairākas mūķenes uz refektoriju.

-   Iesim, Lučija aicināja.

Māsas Terēza, Megana un Grasiela mirkli vilcinājās,

bet tad sekoja Lūcijai uz lielajām klostera durvīm. Pagriezušās ap stūri, viņas ieraudzīja, ka durvis uzlauztas.

Negaidīti mūķenēm priekšā iznira vīrietis.

-   Vai kaut kur saposušās, dāmas? Ejiet atpakaļ. Mani draugi jums kaut ko sagatavojuši.

-   Mums ir dāvana arī tev. Lūcija atbildēja, paņēma vienu no smagajiem metāla svečturiem, kas stāvēja uz galda, un pasmaidīja.

Vīrietis apmulsis skatījās drosminiecē.

-   Ko tad tu ar to darīsi?

-   Lūk, ko. Lūcija trieca svečturi vīrietim pa galvu, un viņš bez samaņas saļima zemē.

Trīs mūķenes skatījās, šausmās iepletušas acis.

-   Kustieties! Lučija uzkliedza.

Pēc mirkļa Lučija, Megana, Grasiela un Terēza jau bija ārā priekšējā pagalmā un, zvaigznēm pie debesīm mirdzot, izgāja pa vārtiem.

Lučija apstājās.

-   Es jūs tagad pametīšu. Jūs noteikti meklēs, tāpēc labāk posieties no šejienes tālāk.

Viņa pagriezās un sāka iet uz kalniem, kas tālumā slējās augstu virs klostera ēkām. "Kamērpirmais meklēšanas trakums paiet, patveršos tur augšā, tad došos uz Šveici. Vai nav viena sasodīta neveiksme? Tie neģēli izpostīja tik lielisku slēptuvi. ”

Lučija, kāpjot augstāk, pameta skatienu lejup. Viņa varēja redzēt trīs māsas. Neticami, bet viņas joprojām kā melnā audumā satītas statujas stāvēja pie klostera vārtiem. “Dieva dēļ, ” Lučija sirdījās. “Lasieties projām no turienes,

kamēr neesat noķertas. Kustieties taču!”

t

Viņas nejaudāja pakustēties. It kā jušanas spējas tik ilgi bijušas paralizētas, ka tagad viņas nespētu aptvert, kas ar viņām notiek. Mūķenes nenovērsdamās lūkojās sev uz kājām. Viņas bija tik apdullušas, ka nevarēja padomāt. Māsas ilgi bija mitušas aiz Dieva valstības vārtiem, noslēgtas no

pasaules, un tagad, izgrūstas ārpus sargājošajām sienām, ļāvās apjukumam un panikai. Nevienai nebija ne mazākās nojautas, kur iet vai ko darīt. Klosterī dzīve tika organizēta viņu vietā. Viņas pabaroja, apģērba, viņām teica, ko darīt un kad darīt. Dzīve tur bija ritējusi saskaņā ar Likumu. Un pēkšņi Likuma vairs nebija. Ko Dievs no viņām vēlas? Kāds ir Viņa nodoms? Mūķenes stāvēja saspiedušās kopā, baidīdamās runāt, baidīdamās paskatīties cita uz citu.

Nedroši māsa Terēza norādīja uz tālumā redzamajām Avilas ugunīm un parādīja ar žestiem “Turp”. Vilcinādamās visas sāka iet uz pilsētas pusi.

No pakalniem vērodama notiekošo, I.učija nodomāja: “Nē, idiotes! Tā būs pirmā vieta, kur ķērāji jūs meklēs. Bet tā ir jūsu problēma. Man ir pašai savas rūpes." Brīdi viņa stāvēja, skatīdamās, kā māsas iet pretī savai nolemtībai, pretī nāvei. “Sasodīts!"

Lučija klumburoja lejup pa nogāzi. Klupdama oļos, kas ripoja viņai no kāju apakšas, viņa traucās pakaļ ripojošajiem akmentiņiem, lempīgajam habitam kavējot gaitu.

-   Pagaidiet, viņa sauca. Apstājieties!

Māsas apstājās un pagriezās.

Lučija aizelsusies skrēja pie viņām.

-  Jūs ejat uz nepareizo pusi. Pilsēta būs pirmā vieta, kur jūs meklēs. Jums kaut kur jāpaslēpjas.

Trīs māsas klusēdamas vērās Lūcijā.

-  Kalnos! Rāpieties kalnos! Sekojiet man, viņa nepacietīgi iesaucās.

Viņa no jauna pagriezās un devās atpakaļ uz nogāzi. Pārējās brīdi skatījās, tad zosu gājienā sāka iet Lūcijai nopakaļ.

Laiku pa laikam Lučija pameta skatienu pār plecu, lai pārbaudītu, vai māsas viņai seko. “Kāpēc man jābāž deguns citu darīšanās?” viņa sev pārmeta. “Man taču nav par viņām jāatbild. Turēties kopā ir riskantāk. ’’ Tomēr Lučija rāpās augšup, aizvien pārliecinādamās, vai pārējās bēgles ir saskatāmas.

Viņām klājās grūti, un ik reizi, kad mūķenes atpalika, Lučija apstājās pagaidīt. "No rīta es viņas pametīšu. ”

-   Kustēsimies ātrāk! Lučija mudināja.

Klosteri meklēšana bija beigusies. Apstulbušās mūķenes, saplēstiem un asinīm notraipītiem habitiem, tika iestumtas slēgtās kravas mašīnās bez kādām identifikācijas zīmēm.

-   Aizvediet viņas uz manu štābu Madridē, pulkvedis Akoka pavēlēja. Nelaidiet nevienu viņām klāt.

-   Par ko aizturētas…?

-   Teroristu slēpšana.

-   Jā, pulkvedi, Patrisio Arrjeta sacīja. Viņš mirkli vilcinājās. Četru mūķeņu trūkst.

Pulkveža Akokas skatiens kļuva salts.

-   Atrodiet viņas.

Pulkvedis Akoka traucās atpakaļ uz Madridi, lai ziņotu premjerministram.

-   I laimē Miro aizbēga, pirms mēs nokļuvām klosterī.

Premjerministrs Martiness palocīja galvu.

-    Jā, es dzirdēju. Taču viņam bija jādomā, vai Haimē Miro tur vispār jebkad bijis. Vairs nebija nekādu šaubu, ka pulkvedis Akoka kļuvis bīstami neaprēķināms. Jau bija saņemti nikni protesti par brutālo iebrukumu sieviešu klosterī. Martiness, rūpīgi izvēloties vārdus, sacīja:

-   Šo notikumu dēļ mani jau vajā žurnālisti.

-   Avīžnieki no tā terorista taisa varoni, Akoka akmenscietu seju noskaldīja. Mēs nedrīkstam ļaut viņiem diktēt mums noteikumus.

-   I laimē Miro nostāda valdību ļoti nepatīkamā situācijā, pulkvedi. Un šīs četras mūķenes… ja viņas runās…

-   Neraizējieties. Tālu viņas netiks. Es viņas notveršu un ari Miro atradīšu.

Premjerministrs jau bija nācis pie secinājuma, ka riskēt viņš vairs nevar atļauties.

-    Pulkvedi, es gribu, lai jūs parūpējaties, ka pret trīsdesmit sešām mūķenēm, kuras esat aizturējis, apietas ar pienācīgo cieņu. Turklāt esmu izdevis pavēli Miro un pārējo teroristu meklēšanā iesaistīt bruņotos spēkus. Jūs sadarbosieties ar pulkvedi Sostelo.

Iestājās gara, ļaunu vēstījoša pauze.

-   Kurš no mums būs atbildīgais par operāciju? Akokas acis bija ledusaukstas.

Premjerministrs norija kakla ieķērušos kamolu.

-Jūs, protams.

Kalnos ausa rīts, kad Lūcija un trīs māsas gāja uz ziemeļaustrumiem projām no Avilas un klostera. Mūķenes, pieradušas kustēties klusi, nekādu troksni nesacēla. Dzirdēt varēja vienīgi viņu drēbju švīkstēšanu, rožukroņa kreļļu klikstēšanu, šad tad kāda pārlūzuša zara krakšķi un spēji ievilktu elpu, viņām kāpjot arvien augstāk un augstāk.

Viņas sasniedza Gvadarramas kalnu plato un gāja pa bedrainu ceļu, kuram abās pusēs slējās akmeņu sienas. Ceļinieces pagāja garām pļavām, kurās ganījās aitas un kazas. Līdz saullēktam bēgles bija nostaigājušas vairākas jūdzes un nonāca mežainā apvidū pie maza ciematiņa Viljakastīnas.

“Te es viņas atstāšu, ” Lūcija nolēma. “Lai nu viņu Dievs rūpējas par viņām. Par mani Viņš īpaši parūpējies." Viņa ar rūgtumu pasmīnēja. “Šveice ir tālāk nekā jebkad. Man nav ne naudas, ne pases, un ģērbusies esmu kā izvadītāja. Tagacl iebrucēji jau būs pamanījuši, ka esam aizlaidušās. Viņi mierā neliksies, līdz mūs atradīs. Jo ātrāk es tieku no viņām vaļā, jo labāk. ”

Bet tajā brīdī notika kaut kas tāds, kas lika Lūcijai mainīt plānus. Māsa Terēza gāja starp kokiem, viņai aizķērās kāja, un sainis, ko mūķene bija sargājusi, nokrita zemē. Audekla gabals aitiņās, un Lūcija izbrīnīta vērās uz lielu, smalki inkrustētu zelta krustu, kas zaigoja uzlecošās saules staros.

“Tas taču īsts zelts, ” Lūcija konstatēja. “Kāds tur augšā tomēr domā par mani. Tas krusts ir īsta Dieva dāvana. Kā no debesīm nokritusi. Krusts kļūs par manu biļeti uz Šveici. "

Lūcija noskatījās, kā māsa Terēza paceļ krustu un rūpīgi to satin audeklā. Sparīgā itāliete pie sevis smaidīja. Krustu piesavināties nebūs grūti. Šīs mūķenes darītu visu, ko viņa liek.

Avila mutuļoja. Ziņas par uzbrukumu sieviešu klosterim izplatījās ātri. Tēvs Berrendo tika izvēlēts par pārstāvi, kuram jātiekas ar pulkvedi Akoku. Priesterim jau bija pāri septiņdesmit, ārējais trauslums slēpa lielu iekšēju spēku. Saviem draudzes locekļiem viņš bija sirsnīgs un saprotošs gans. Bet šobrīd viņu bija pārņēmis salts niknums.

Pulkvedis Akoka lika garīdzniekam gaidīt veselu stundu, līdz ļāva apmeklētāju ievest savā kabinetā.

Tēvs Berrendo iztika bez ievada.

-   Jūs ar saviem vīriem bez kāda iemesla iebrukāt sieviešu klosterī. Tā ir nepiedodama rīcība.

-   Mēs vienkārši pildījām savu pienākumu, pulkvedis strupi izmeta. Klosterī tika slēpts I laimē Miro un viņa slepkavnieku banda, tā ka, redziet, māsas pašas vainīgas šajā uzbrukumā. Mēs esam viņas aizturējuši, lai nopratinātu.

-  Vai atradāt klosterī I laimē Miro? dusmīgi noprasīja priesteris.

Pulkvedis Akoka bez vilcināšanās atbildēja:

-   Nē. Viņš ar saviem dumpiniekiem aizbēga, pirms mēs paguvām ierasties. Bet mēs viņus atradīsim, un taisnība triumfēs.

“Mana taisnība, ’’ pulkvedis Akoka domās asinskāri piebilda.

Piektā nodaļa

Mūķenēm iešana vedās lēni. Viņu apģērbs nepavisam nebija piemērots ceļošanai pa kalnainu apvidu. Sandales bija pārāk plānas, lai pasargātu kājas no akmeņainās zemes, bet habiti nemitīgi kaut kur aizķērās. Māsa Terēza atklāja, ka nespēj pat noskaitīt rožukroni, jo abas rokas bija vajadzīgas, lai neļautu zariem sisties sejā.

Dienas gaismā brīvība šķita vēl draudīgāka. Dievs bija izdzinis māsas no Ēdenes dārza svešā, briesmu pilnā pasaulē, un Viņa vadība, uz kuru viņas tik ilgi bija paļāvušās, piepeši bija izgaisusi. Sievietes atradās neiezīmētā apvidū, bez kartes un kompasa. Mūri, kas tik ilgi bija sargājuši viņas no ļaunuma, negaidīti bija pazuduši, un viņas jutās kailas un kā apskatei izliktas. No visām pusēm glūnēja briesmas, bet viņām vairs nebija patvēruma. Viņas bija izraidītās. Lauku skati un skaņas, pie kurām mūķenes nebija pieradušas, mulsināja. Jutekļus kairināja kukaiņu sīkšana, putnu dziesmas un svelmējošas, zilas debesis. Bet viņas biedēja vēl kaut kas.

Tikko izbēgušas no klostera, Terēza, Grasiela un Megana, joprojām instinktīvi ievērojot ordeņa noteikumus, bija cītīgi vairījušās paskatīties cita uz citu. Bet tagad viņas pamanīja, ka alkatīgi pēta likteņbiedru sejas. Pēc ilgajiem klusēšanas gadiem viņām bija grūti atsākt runāt, bet, kad viņas tomēr saņēmās, vārdi ķērās, it kā viņas apgūtu kādu

jaunu, nepazīstamu māku. Pašu balsis ausis skanēja pavisam savādi. Vienīgi Lūcija šķita nekautrējamies un bija droša par sevi, tādēļ pārējās neapzināti izvirzīja viņu par vadoni.

-    Mēs varētu iepazīties, Lūcija ierosināja. Mani sauc māsa Lūcija.

Pēc neveiklas pauzes bikli ieskanējās Grasielas balss.

-   Es esmu māsa Grasiela.

“Tumšmatainā, satriecoši skaistā mūķene. ”

-   Es esmu māsa Megana.

“Jaunā gaišmate ar pārsteidzoši zilajām acīm."

-   Un es esmu māsa Terēza.

“Vecākā no mums. Diez cik. viņai gadu? Piecdesmit? Sešdesmit?”

Gulēdama mežā pie ciemata, Lūcija prātoja: “Viņas ir kā tikko izšķīlušies putnēni, kas izkrituši no ligzdas. Vienas viņas nenodzīvos ne piecas minūtes. Nu, pašas vainīgas. Es ņemšu krustu un laidīšos uz Šveici.”

Lūcija aizgāja līdz pļaviņas malai, ko viņas bija izvēlējušās par atpūtas vietu, un caur koku stumbriem palūkojās uz mazo ciematiņu ielejā. Pa ielām staigāja daži cilvēki, bet vīrus, kas bija iebrukuši klosterī, nemanīja. “Ir laiks, ” Lučija nolēma. “Šī ir īstā izdevība. ”

Viņa pagriezās pret mūķenēm.

-   Es noiešu lejā uz ciematu un pamēģināšu sameklēt mums kaut ko ēdamu. Jūs gaidiet mani te. Viņa ar galvu pamāja uz māsas Terēzas pusi. Tu nāksi man līdzi.

Uzrunātā mūķene apjuka. Trīsdesmit gadus viņa bija paklausījusi tikai mātes Betīnas pavēlēm, nu pēkšņi šī māsa uzņēmusies komandēšanu. “Bet itin viss, kas notiek, ir Dieva griba, ’’māsa Terēza sprieda. 'Viņš sūtījis šo māsu mums palīgā, tātad viņa runā Dieva vārdā. ”

-   Man pēc iespējas ātrāk jānogādā šis krusts Mendavijas klosterī.

-   Pareizi. Lejā palūgsim, lai parāda mums uz turieni ceļu.

Abas kāpa lejup pa nogāzi uz ciematu, un Lučija visu laiku vērīgi raudzījās apkārt, vai viņām nedraud briesmas. Bet viss bija mierīgi.

“Tas nebūs grūti, ” viņa priecājās.

Gājējas sasniedza ciemata nomali, kur ceļa malā stāvēja zīme ar uzrakstu VlIJAKASTlNA. Priekšā stiepās galvenā iela. Pa kreisi atzarojās šaura, tukša ieliņa.

“Labi, ” Lučija nodomāja. Tam, kas tūlīt te notiks, nebūs neviena liecinieka.

LIn viņa iegriezās šķērsieliņā.

-   Iesim šeit. Te mūs redzēs mazāk cilvēku.

Māsa Terēza pamāja ar galvu un paklausīgi sekoja. Galvenais jautājums, kas nodarbināja viņas ceļabiedri, bija, kā atņemt viņai krustu.

» >

“Es to izraušu un skriešu projām, ” Lučija gudroja, “bet māsa Terēza droši vien kliegs un piesaistīs uzmanību. Nē, man jāparūpējas, lai viņa klusē. ”

Turpat zemē mētājās resns zars, Lučija apstājās, tad pieliecās to pacelt. Rungulis bija pasmags. "Lieliski." Viņa stāvēja un gaidīja, kad vecākā mūķene pienāks tuvāk.

-   Māsa Terēza…

Mūķene pagriezās, lai paskatītos, un Lučija jau pacēla nūju, kad no zila gaisa atskanēja vīrieša balss:

-   Dievs ar jums, māsas.

Lučija, gatava dot kājām vaļu, apcirtās apkārt. Netālu stāvēja vīrietis garā, brūnā habitā un mūka apmetnī. Viņš bija garš un vājš, ar asiem sejas vaibstiem un bezgrēcīgu izteiksmi, tādu Lučija vēl nekad nebija redzējusi. Acīs šķita mirdzam silta, iekšēja gaisma, balss skanēja liegi un maigi.

-   Es esmu brālis Migels Karriljo.

Lūcijas prāts sāka drudžaini darboties. Pirmais plāns nu bija izjaukts. Bet tad gluži negaidot viņai radās cits, vēl labāks.

-   Paldies Dievam, ka jūs mūs atradāt! viņa iesaucās. Šis vīrietis būs viņas glābiņš. Viņš noteikti zina vieglāko ceļu, kā tikt projām no Spānijas. Mēs esam no Avilas

cisterciešu klostera, viņa stāstīja. Pagājušajā nakti tur iebruka kāda banda. Visas mūķenes saņēma gūstā. Bet četrām izdevās aizbēgt.

Kad mūks ierunājās, viņa balsī jautās dusmas.

-   Es nāku no Sanhenerro vīriešu klostera, kur esmu nodzīvojis pēdējos divdesmit gadus. Pie mums iebruka aizvakarnakt. Viņš nopūtās. Zinu, ka Dievam ir kāds plāns visiem saviem bērniem, tomēr jāatzlst, ka šobrīd es nespēju iedomāties, kāds tas ir.

-   Tie viri mūs meklē, Lučija turpināja. Ļoti svarīgi, lai mēs, cik drīz vien iespējams, tiekam projām no Spānijas. Vai jūs zināt, kā to izdarīt?

-  Domāju, ka varēšu jums palīdzēt, māsa. Dievs savedis mūs kopā. Aizvediet mani pie pārējām. Mūks mīļi pasmaidīja.

Dažu minūšu laikā Lučija jau bija aizvedusi mūku pie savā m ceļabiedrēm.

-   Šis ir brālis Karriljo, viņa iepazīstināja māsas ar mūku. Pēdējos divdesmit gadus viņš nodzīvojis klosteri. Bet tagad ieradies mums palīdzēt.

Mūķeņu attieksme pret brāli Karriljo bija atšķirīga. Grasiela neuzdrīkstējās tieši paraudzīties uz viņu; Megana savukārt ar ašu, ieinteresētu skatienu jaunpienācēju nopētīja; māsa Terēza raudzījās uz mūku kā Dieva sūtni, kas aizvedīs viņas uz Mendavijas klosteri.

-   Vīri, kas iebruka klosteri, bez šaubām, jūs meklēs. Bet viņi meklēs četras mūķenes. Tātad vispirmām kārtām jums jāpārģērbjas, brālis Karriljo sacīja.

-   Mums nav citu drēbju, Megana iebilda.

Mūks apveltīja viņu ar svētlaimīgu smaidu.

-   Mūsu Kungam pieder ļoti plaša garderobe. Nebēdā nenieka, mans bērns. Viņš mūs apgādās. Iesim atpakaļ uz ciematu.

Bija divi pēcpusdienā, siestas laiks. Brālis Karriljo un četras klostera māsas gāja pa ciemata galveno ielu. lūko

damies apkārt, lai uzmanītos no vajātājiem. Veikali bija slēgti, bet restorāni un bāri atvērti, pa to vaļējām durvīm plūda savāda, asa, disonējoša, tāda kā aizsmakusi mūzika.

Brālis Karriljo ievēroja māsas Terēzas sejas izteiksmi.

-   Tas ir rokenrols, viņš paskaidroja. Mūsdienu jauniešiem tāda mūzika ļoti patīk.

Pārītis jaunu sieviešu, kas stāvēja kāda bāra priekšā, noskatījās uz garāmejošajām mūķenēm. Viņas savukārt ieplestām acīm blenza uz sieviešu savādo apģērbu. Vienai mugurā bija tik īsi svārki, ka tie tik tikko apsedza dibenu, otrai svārki gan bija garāki, bet šķēlumi abās pusēs sniedzās gandrīz līdz gurniem. Abām mugurā bija adītas piegulošas jaciņas bez piedurknēm.

“Viņas ir tikpat kā kailas. "Māsu Terēžu pārņēma šausmas.

Durvju ailā stāvēja vīrietis, ģērbies džemperī ar atlokāmu apkakli, jocīgā žaketē pavisam bez apkakles, un ap kaklu viņam bija dārgakmeņiem rotāts medaljons.

Ejot garām vīna pagrabam, māsām nāsīs iesitās svešas smakas. Nikotīns un viskijs.

Megana nenovērsdamās skatījās uz ielas otru pusi. Tad viņa apstājās.

-   Kas ir? Kas par lietu? brālis Karriljo ieprasījās un pagriezās, lai paskatītos.

Megana raudzījās uz sievieti, kas rokās nesa zīdaini. Cik gadu pagājis, kopš viņa redzējusi zīdaini vai mazu bērnu? Pēdējo reizi tas notika bāreņu namā pirms četrpadsmit gadiem. Spējā atklāsmē Megana aptvēra, cik tālu viņa dzīvojusi no apkārtējās pasaules.

Arī māsa Terēza sastingušu skatu vērās bērnā. “Tas ir Monikas mazulis.” Zīdainis ielas otrā pusē skaļi raudāja. “Bērns kliedz, jo es viņu pametu. Bet nē, tas nav iespējams. Tas nolika pirms trīsdesmit gadiem. ” Māsa Terēza novērsās, bet raudas joprojām skanēja viņai ausīs. Viņi devās tālāk.

Grupiņa pagāja garām kinoteātrim. Uz afišām bija

rakstīts “Trīs mīļākie", un izliktās fotogrāfijas rādija trūcīgi ģērbušās sievietes, kas apskāvušās ar puskailu vīrieti.

-   Ak, tās ir… viņas ir gandrīz kailas! māsa Terēza iesaucās.

Mūks sarauca pieri.

-   Jā. Kauns un negods, ko šodien ļauj rādīt kinoteātros. Sī filma ir tīrā pornogrāfija. Intīmas un slēpjamas darbības izliktas visu apskatei. Viņi Dieva bērnus pārvērš par dzīvniekiem.

Ielas malā atradās dzelzslietu veikals, frizētava, ziedu un saldumu tirgotavas, tie visi bija slēgti siestas stundai, un pie katra ar kādreiz pazīstamiem, neskaidri atmiņā saglabātiem priekšmetiem piekrauta skatloga māsas apstājās un ilgi tos pētīja.

Kad viņi nonāca pie sieviešu apģērbu veikala, brālis Karriljo teica:

-   Apstāsimies.

Skatlogam priekšā bija aizvilkta žalūzija, un durvīs karājās plāksnīte ar uzrakstu SLĒGTS.

-   Lūdzu, pagaidiet mani šeit.

Četras sievietes noskatījās, kā mūks pazūd aiz stūra. Neko nesaprazdamas, viņas vērās cita citā. Kur viņš aizgāja? Ja nu viņš neatgriežas?

Pēc dažām minūtēm viņas izdzirdēja veramies veikala durvis, un uz sliekšņa starodams nostājās brālis Karriljo. Viņš aicināja māsas iekšā.

-  Ašāk!

Kad visas bija sagājušas veiklā, brālis Karriljo aizslēdza durvis.

-   Kāpēc jūs…? Lučija painteresējās.

-   Dievs mums devis ne tikai parādes durvis, bet arī sētaspuses durvis, viņš loti nopietni atbildēja, bet viņa tonī ieskanējās mazliet draiskulīga nots, kas lika Meganas lūpām savilkties smaida.

Māsas kā apburtas raudzījās apkārt. Veikals līdzinājās daudzkrāsainam pilnības ragam ar kleitām un svīteriem, krūšturiem un zeķēm, augstpapēžu kurpēm un bolero

jaciņām. Tādus priekšmetus viņas nebija redzējušas gadiem ilgi. Apģērbu fasoni šķita tik neparasti. Tur bija somiņas un pūdernīcas, šallītes un blūzes. Te viss bija cilvēka prātam neaptveramā daudzumā. Sievietes stāvēja un brīnījās pavērtām mutēm.

-   Mums jārīkojas ātri, brālis Karriljo brīdināja, jo jātiek projām, pirms beigusies siesta un veikali atkal tiek vērti vaļā. Izvēlieties pašas. Ņemiet, kas jums der.

Lūcija priecājās: "Paldies Dievam, ka beidzot atkal varēšu apģērbties, kā sievietei klājas. ” Viņa devās pie statīva ar kleitām un sāka tās apskatīt tuvāk. Viņa izvēlējās bēškrāsas svārkus un pieskaņotu dzeltenbrūnu zīda blūzi. “Nav jau nekāda “Balenciaga”, bet pagaidām būs gana laba." Paņēmusi biksītes, krūšturi un mīkstus zābaciņus, Lūcija aizgāja aiz statīva ar drēbēm, noģērbās un pāris minūšu laikā bija gatava doties projām.

Pārējās gausi meklēja piemērotu apģērbu.

Grasiela izraudzījās baltu kleitu, kas izcēla viņas melnos matus un tumsnējo sejas krāsu, un sandaļu pāri.

Megana paņēma raibu, tumšzilu kokvilnas kleitu, kas sniedzās labu tiesu zem ceļa, un kurpes ar zemiem papēžiem.

Māsai Terēzai drēbes atrast bija visgrūtāk. No piedāvāto apģērbu daudzuma viņai griezās galva. Tur bija gan zīda, gan flaneļa, gan tvīda un ādas izstrādājumi. Viņa redzēja kokvilnas, pikē, velveta drēbes ar ielocēm, rūtiņām tin svītriņām visvisādās krāsās. Bet visi šķita… “trūcīgi” bija tas vārds, kas māsai Terēzai nāca prātā. Trīsdesmit gadus viņas augumu piedienīgi sedza smagais, viņas aicinājumam atbilstošais habits. Un tagad brālis prasīja, lai viņa šīs drānas nomet un ietērpjas nepieklājīgos kankaros. Tomēr galu galā viņa izvēlējās svārkus visgarākos, kādus varēja atrast, un kokvilnas blūzi ar garām piedurknēm un augstu apkakli.

-    Pasteidzieties, māsas. Ģērbieties nost un velciet mugurā jaunās drēbes, brālis Karriljo mudināja.

Neveikli juzdamās, mūķenes saskatījās.

-     Es, protams,' pagaidīšu iekštelpās. Mūks pasmaidīja.

Viņš iegāja veikala kantora telpās.

Māsas sāka vilkt nost mūķeņu habitus, mokoši kaunēdamās cita no citas.

Kantorī brālis Karriljo bija pievilcis krēslu pie durvju augšmalā ierīkota lodziņa un pa to skatījās, kā māsas izģērbjas. Viņam bija risināma nopietna problēma: “Kuru lai es izdrāžu pirmo?"

Migels Karriljo zagļa gailas bija sācis jau desmit gadu vecumā. Šai pasaulē viņš ienāca ar gaišiem, sprogainiem matiem un eņģeļa seju, kas viņa izvēlētajā arodā bija pasakaina vērtība. Puika sāka no pašas apakšas ar maciņu izvilkšanu un sīku lietiņu čiepšanu veikalos, augot viņa darbības lauks kļuva plašāks un viņš sāka aptīrīt piedzērušos un uzbrukt turīgām sievietēm. Tā kā viņš bija neticami glīts, viņam ļoti veicās. Migels izperināja vairākas oriģinālas krāpšanas, citu par citu meistarīgāku. Diemžēl pēdējā krāpšana bija neveiksmīga viņš iekrita.

Izlikdamies par mūku no kāda attāla klostera, Karriljo staigāja no baznīcas uz baznīcu un lūdza naktsmājas. Tās viņam nekad netika liegtas, bet no rītiem, kad priesteri nāca slēgt vaļā dievnama durvis, kopā ar sirsnīgo mūku bija pazudušas visas vērtīgās piemiņas lietas.

Diemžēl liktenis Karriljo vairs nesaudzēja. Pirms divām dienām Beharā, mazā pilsētiņā netālu no Avilas, priesteris bija negaidīti atgriezies baznīcā un pieķēris Migelu Karriljo zogam vērtslietas. Garīdznieks bija muskuļots, smagnējs vīrs, viņš notrieca mūku zemē un piedraudēja nodot zagli policijai. Karriljo paķēra kautiņa sākumā zemē nokritušu masīvu sudraba kausu un iesita ar to priesterim pa galvu. Vai nu biķeris bija pārlieku smags, vai mācītāja galvaskauss par plānu, bet viņš gulēja uz grīdas miris. Migels Karriljo panikā bēga, izmisīgi vēlēda

mies tikt pēc iespējas tālāk no nozieguma vietas. Ejot cauri Avilai, viņš bija dzirdējis ļaudis runājam par pulkveža Akokas un slepenās SIJV iebrukumu sieviešu klosteri. Liktenim bija labpaticis iegrozīt tā, lai Karriljo nejauši satiktu četras izbēgušās mūķenes.

Tagad nepacietīgās gaidās viņš pētīja kailos augumus un domāja: “Pastāv vēl viena interesanta detaļa. Ja jau pulkvedis Akoka ar savu vienību meklē māsas, tad pilnīgi iespējams, ka par viņu galvām izsludināta jaukā, apaļa summiņā. Vispirms es ar viņām izpriecāšos un tad nodošu Akokam. ”

Sievietes, izņemot jau pilnīgi apģērbušos Lučiju, bija kailas. Karriljo skatījās, kā viņas neveikli velk mugurā jauno apakšveļu, kā beidz ģērbšanos, mocīdamās ar neierasto pogāšanos un rāvējslēdzēju aizvilkšanu. Viņas steidzās. lai tiktu projām, iekams nav notvertas.

“Laiks ķerties pie darba," Karriljo apmierināts nolēma. Viņš piecēlās no krēsla un izgāja tirdzniecības zālē. Piegājis klāt mūķenēm, viņš atzinīgi tās noskatīja.

-   Lieliski. Neviens visā pasaulē nepateiks, ka jūs esat mūķenes. Es ieteiktu apsiet ap galvu šalles. Viņš pats izvēlējās katrai vienu un vēroja, kā viņas apsien tās ap galvu.

Migels Karriljo bija pieņēmis lēmumu. Grasiela būs pirmā. Viņa neapšaubāmi bija viena no skaistākajām sievietēm, ko viņš savā mūžā redzējis. Un kāds augums! “Kā viņa varējusi to izmantot tik nelietderīgi un atdot Dievam? ILs viņai parādīšu, ko ar to darit. ”

Mūks uzrunāja Lučiju, Terēžu un Meganu.

-  Jūs noteikti esat izsalkušas. Ejiet uz kafejnīcu, kam mēs šurpceļā pagājām garām, un gaidiet mūs tur. Aiziešu līdz baznīcai un aizņemšos no priestera naudu, lai varam paēst. Tad pagriezās pret Grasielu. Gribu, lai jūs nākat man līdzi, māsa, jūs izstāstīsiet priesterim, kas notika klosterī.

-   Es… nu labi.

-    Pēc maza brītiņa būsim klāt. Es ieteiktu iziet pa sētaspuses durvīm, Karriljo teica pārējām trim.

Viņš noskatījās, kā I.učija, Terēza un Megana aiziet. Kad dzirdēja aiz viņām aizveramies durvis, Migels pagriezās pret Grasielu. “Fantastiska sieviete, ” viņš nopriecājās. "Varbūt paturēšu viņu pie sevis, ierādīšu kādus zagšanas paņēmienus. Viņa varētu labi noderēt. ”

Grasiela vēroja klostera brāli.

-  Esmu gatava.

-   Ne gluži. Karriljo izlikās viņu brīdi vērojam. Nē, baidos, ka tā neies cauri. Tā kleita jums galīgi neder. Velciet to nost.

-   Bet… kādēļ?

-             Tas nav jūsu izmērs, Karriljo veikli atbildēja.

-   Cilvēkiem šī kleita kritīs acīs, bet mēs nevēlamies piesaistīt uzmanību.

Pavilcinājusies Grasiela aizgāja aiz drēbju statīva.

-  Veiklāk. Mums ir ļoti maz laika.

Māsa neveikli pārvilka kleitu pāri galvai. Kad viņa stāvēja biksītēs un krūšturī, pēkšņi parādījās Karriljo.

-  Velc nost visu! Viņa balss skanēja piesmakusi. Grasiela cieši skatījās mūkā.

-   Ko? Nē! viņa iekliedzās. Es… Es nevaru. Lūdzu…

es…

Karriljo pienāca tuvāk.

-   Es tev palīdzēšu, māsa.

Rokas pastiepās, un viņš norāva Grasielai krūšturi un noplēsa biksītes.

-   Nē! vina kliedza. Tu nedrīksti! Izbeidz!

Karriljo smaidīja.

-   Carita', mēs tikko sākam. Tev tas ļoti patiks.

Vīrieša spēcīgās rokas apskāva mūķeni. Tad viņš

nogrūda Grasielu zemē un pacēla uz augšu savu habitu.

Likās, ka Grasielas apziņā pēkšņi nolaidies priekškars. Tas bija Maurs, kas triecās viņā, kas plosīja viņas miesu,

un spalgi skanēja viņas mātes kliedzieni. Viņa pārbijusies domāja: ‘‘Nē, vairs ne. Nē, lūdzu… vairs ne…”

Tagad viņa nikni cīnījās, grūžot Karriljo nost no sevis, cenšoties piecelties.

-   Nolādētā! vīrietis iebļāvās.

Viņš trieca ar dūri Grasielai pa seju, un viņa sastingusi un apdullusi atkrita atmuguriski uz grīdas.

Viņa juta, ka atgriežas pagātnē.

Atpakaļ… Atpakaļ…

Sestā nodaļa

Spānijā, Lasnavasa del Markesa 1950

Viņai bija pieci gadi. Pirmās atmiņas saistījās ar nebeidzamu kailu, svešu vīriešu rindu, kas kāpa iekšā un ārā no viņas mātes gultas.

-   Tie visi ir tavi tēvoči. Tev pret viņiem jāizturas ar cieņu, māte paskaidroja.

Vīrieši bija bezkaunīgi, rupji un nepavisam ne patīkami. Viņi uzkavējās vienu nakti, nedēļu vai mēnesi un tad pazuda. Kad viens aizgāja, Doloresa Pinjero nekavējoties meklēja nākamo.

Jaunībā Doloresa bija īsta skaistule, un Grasiela bija mantojusi mātes daiļumu. Jau bērnībā Grasiela izraisīja cilvēkos apbrīnu. Viņai bija augsti vaigu kauli, olīvkrāsas āda, mirdzoši, melni mati un biezas, garas skropstas. Jau agri meitenes augumiņš solīja, ka drīz pienāks laiks un tas uzplauks visā savā burvībā.

Gadiem ritot, Doloresa Pinjero aptaukojās un dzīves sūrums atstāja netīkamas pēdas viņas daiļajā, izteiksmīgajā sejā. Kaut arī skaistums jau bija zudis, sieviete vēl aizvien likās pievilcīga, turklāt runāja, ka gultā viņa esot ļoti kaislīga. Mīlēšanās bija Doloresas vienīgais talants. Un viņa lika to lietā, cenšoties sagādāt vīriešiem tādu prieku, lai ievilinātu viņus slazdā, pēc tam cerot noturēt par savas

miesas cenu. Šo to iztikai Grasielas māte nopelnīja ar šūšanu, bet pret darbu viņa izturējās nevērīgi, tādēļ pasūtījumus saņēma tikai no tām ciemata sievietēm, kas neko labāku nevarēja atļauties.

Doloresa Pinjero ienīda savu meitu, jo viņa nemitīgi atgādināja vienīgo vīrieti, kuru Doloresa jebkad bija mīlējusi. Grasielas tēvs bija izskatīgs, jauns mehāniķis, kurš bija jauno Doloresu bildinājis. l'n viņa kaismīgi bija ļāvusies sevi pavest. Bet, kad viņa paziņoja, ka gaida bērnu, līgavainis nozuda, pametot jauno sievieti vienu ar savas sēklas augli.

Doloresa sava ugunīgā temperamenta uzurdītās dusmas izgāza uz bērnu. Ik reizi, kad Grasiela neizdarīja mātei pa prātam, viņa sita meiteni un kliedza: “Tu esi tikpat stulba kā tavs tēvs!”

Mazajai nebija iespējas izbēgi no sitienu krusas vai nepārtrauktās bļaušanas. Katru rītu Grasiela pamodusies lūdza Dievu: “Lūdzu, Dievs, neļauj mammai mani šodien pērt. Dievs, lūdzu, dari mammu šodien laimīgu. Lūdzu, Dievs, liec mammai šodien teikt, ka viņa mīl mani."

Kad Doloresa nesita vai neapvainoja meiteni, viņa to gluži vienkārši ignorēja. Grasiela pati gatavoja sev ēdienu un rūpējās par apģērbu. Viņa sagatavoja pusdienas, ko ņemt līdzi uz skolu, bet skolotājai sacīja: “Mamma šodien izcepa man pīrādziņus. Viņa zina, cik ļoti man tie garšo.” Vai arī ieminējās: “lis saplēsu kleitu, bet mamma to sašuva. Viņai patīk par mani rūpēties.” Citreiz meitene teica: “Mēs ar mammu rīt iesim uz kino.”

Skolotājai, to klausoties, sirds vai lūza. Lasnavasa del Markesa bija mazs miestiņš stundas brauciena attālumā no Avilas, un, kā jau parasts šādos ciematos, visi par visiem zināja visu. Vietējo iedzīvotāju acīs Doloresas Pinjero dzīvesveids bija apkaunojošs, un šī attieksme skāra arī Grasielu. Mātes, lai pasargātu savu bērnu tikumu, neļāva viņiem ar Grasielu rotaļāties. Viņa apmeklēja skolu nelielajā Kristus laukumā, bet viņai nebija ne draugu, ne rotaļu

•

biedru. Doloresas meita bija viena no gudrākajiem bērniem skolā, taču atzīmes vina saņēma loti sliktas. No-

’ j ? >

guruma pēc Grasielai bija grūti koncentrēties.

-   Grasiela, tev jāiet agrāk gulēt, lai varētu pietiekami atpūsties, citādi tu nespēj kārtīgi izpildīt uzdoto, skolotāja viņu raja.

Taču meitenes nogurumam nebija nekāda sakara ar vēlu gulētiešanu. Grasiela ar māti dzīvoja mazā, divistabu casa1 . Meitene gulēja šaurā kambarītī, ko no guļamistabas atdalīja plāns, padilis aizkars. Vai gan Grasiela drīkstēja skolotājai stāstīt par neķītrajām skaņām, kas viņu naktī pamodināja un neļāva aizmigt, jo gribot negribot bija jāklausās, kā māte mīlējās ar kārtējo svešo vīrieti, kuram gadījies nokļūt viņas gultā?

Kad Grasiela atnesa mājās liecību, māte kliedza:

-   Es jau zināju, ka tu saņemsi tādas draņķīgas atzīmes.

Vai tu zini, kāpēc tev tās ir tik sliktas? Tāpēc, ka tu esi stulba. Stulba!

Grasiela tam ticēja un visiem spēkiem pūlējās apspiest asaras.

Pēcpusdienās, kad skola bija slēgta, Grasiela mēdza vienatnē klejot pa šaurajām, līkumotajām ieliņām, kurām gar malām auga akācijas un sikomores, viņa gāja garām balsinātām akmens mājām, kur mīloši tēvi dzīvoja kopā ar savām ģimenēm. Grasielai bija daudz draugu, taču tie mita tikai viņas iztēlē. Šie bērni bija skaistas meitenes un glīti zēni, kas aicināja Grasielu pie sevis uz viesībām, kur galdā cēla brīnišķīgas kūkas un saldējumu. Iztēlē mītošie draugi izturējās draudzīgi un laipni, viņi visi uzskatīja Grasielu par ļoti gudru. Kad mātes nebija tuvumā, viņa ar šiem bērniem risināja garas sarunas.

“Grasiela, vai tu palīdzēsi man izpildīt mājasdarbu? Es nesaprotu, kā atrisināt uzdevumus, bet tev rēķināšanā padodas tik labi."

“Ko šovakar darīsim, Grasiela? Varam aiziet uz kino vai tāpat uz pilsētu iedzert kokakolu. ”

“Vai mamma tev ļaus atnākt pie mums uz vakariņām, Grasiela? Mums būs paelja. ”

“Nē, diemžēl nevarēšu. Mamma jūtas vientulīgi, ja neesmu mājās. Sapmti, viņai neviena cita nav. ”

Svētdienās Grasiela cēlās agri, klusi saģērbās, sargādamās pamodināt mammu, un to tēvoci, kas gulēja viņas gultā. Tad meitene devās uz Svētā lluana Batistas baznīcu, kur tēvs Peress runāja par to, kādi prieki cilvēkus gaida pēc nāves, un stāstīja pasaku par Jēzu. Grasiela nevarēja vien sagaidīt, kad nomirs un satiks Jēzu.

Tēvs Peress bija pievilcīgs priesteris, kuram nesen bija apritējis četrdesmit gadu. Jau pirms vairākiem gadiem viņš bija ieradies I.asnavasā del Markesā, un kopš tā laika bija kalpojis bagātiem un nabagiem, slimiem un veseliem. Mazajā ciematiņā nebija noslēpumu, kurus viņš nezinātu. Tēvs Peress zināja, ka Grasiela regulāri apmeklē baznīcu, tāpat viņš labi zināja nostāstus par svešajiem vīriešiem, ar kuriem Doloresa Pinjero dalīja savu gultu. Šī māja nebija piemērots miteklis mazai meitenei, bet neviens neko nevarēja līdzēt. Priesteris brīnījās, ka no Grasielas izaugusi tik laba meitene. Viņa bija laipna, maiga un nekad nesūdzējās vai nestāstīja par dzīvi mājās.

Ik svētdienas rītu viņa ienāca baznīcā tīrā, kārtīgā apģērbā. Tēvs Peress nešaubījās, ka to mazgājusi meitene pati. Garīdznieks zināja, ka citi ciemata bērni Grasielu atstumj, un viņam mazās bija no sirds žēl. Tāpēc viņš apņēmās katru svētdienu pēc dievkalpojuma īsu brīdi pavadīt kopā ar Doloresas meitu, un, ja vien laiks atļāva, viņš aizveda Grasielu uz nelielu kafejnīcu un pacienāja ar heladd.

Ziemā Grasielas dzīve līdzinājās drūmai ainavai, tā bija monotona un bez prieka. Lasnavasa del Markesa atra

1 Saldējums. (Tulk. no sp. vai)

dās kalnu ieskautā ielejā, un tāpēc ziema vilkās sešus mēnešus. Vasaras pārciest bija vieglāk, jo tad sabrauca tūristi, kas piepildīja ciematu ar smiekliem un dejām, un ielas atdzīvojās. Tūristi pulcējās Manuela Delgado Barredo laukumā, kur bija uzbūvēta neliela akmens estrāde, un klausījās orķestra spēlēšanā un skatījās vietējos iedzīvotājus kailām kājām dejojam sardana vairākus gadsimtus vecu tautasdeju. Rokās sadevušies, košos tērpos ģērbušies vīrieši un sievietes graciozi kustējās pa apli. Grasiela vēroja iebraucējus, kad viņi sēdēja ielu kafejnīcās, dzēra aperitivos, iepirkās pescaderia zivju tirgū vai farmacia. Vienos pēc pusdienas vīna pagrabs bija pilns tūristu, kas dzēra chateo un knibinājās ap tapas jūras veltēm, olīvām un kartupeļu čipsiem.

Visvairāk Grasielai ik vakaru patika skatīties pasēd. Jauni puiši un meitenes atsevišķās, tikai savam dzimumam piederošās grupiņās pastaigājās pa Lielo laukumu, zēni noskatīja meitenes, bet no ielu kafejnīcām modri kā vanagi jaunos ļaudis uzmanīja vecāki, vecvecāki un draugi. Tāds bija tradicionālais lakstošanās rituāls, kas tika ievērots jau daudzus gadsimtus. Grasiela ļoti ilgojās tajā piedalīties, bet māte aizliedza.

-             Vai tu gribi būt puta2 ? viņa uzkliedza meitai.

-   Turies no zēniem tālāk. Viņi grib tikai vienu. Es to zinu no savas pieredzes, Doloresa rūgtuma pilnā balsī piemetināja.

Dienas vēl kaut kā varēja paciest, bet naktis pagāja vienās mokās. Cauri plānajam aizkaram, kas atdalīja abas guļvietas, Grasiela dzirdēja kaislus vaidus, kustēšanos, saraustītu elpu un vienmēr arī rupjības.

-   Ātrāk… stiprāk!

-   / Cogeme/3

1 Pastaigāšanās. (Tulk. no sp tml.)

1 Ielasmeita. (Tulk. no sp. vai.)

> Ņem mani! (Tulk. no sp. vai.)

-   iMāmame la verga/'

-   /Metelo en el culo!2

Grasielai vēl nebija desmit gadu, kad viņa jau bija dzirdējusi itin visus rupjos vārdus, kādi vien spāņu valodā bija. Tie tika gan čukstēti, gan izkliegti, gan izgrūsti caur zobiem, gan izvaidēti. Šie kaisles izpaudumi meitenei riebās, un tomēr arī modināja viņā savādas ilgas.

Kad Grasiela bija četrpadsmit gadus veca, pie viņām ievācās Maurs. Tā viņu dēvēja māte. Tik milzīgu vīrieti viņa vēl nebija redzējusi. Āda viņam bija spīdīgi melna un mati noskūti. Viņam bija plati pleci, krūškurvis kā muca un delnas kā lāpstas. Maurs bija ieradies naktī, kad Grasiela gulēja, tāpēc pirmo reizi viņa to ieraudzīja no rīta, kad viņš atgrūda aizkaru un pilnīgi kails garām Doloresas meitas gultai gāja uz mazmājiņu, kas atradās pagalmā. Grasiela palūkojās uz kārtējo svešo vīrieti, un viņai gandrīz aizrāvās elpa. Viņš tiešām bija milzis, visas ķermeņa daļas viņam bija milzīgas. “Tas nogalinās manu mammu, ’’Grasiela nobijās.

Maurs cieši vērās meitenē.

-   Nu, nu. Kas tad te mums ir?

Doloresa Pinjero izlēca no gultas un nostājās blakus savam piegulētājam.

-   Mana meita, viņa noskaldīja.

Ieraugot vīrietim blakus mātes kailo augumu, Grasiela piepeši apmulsa.

Maurs pasmaidīja, atklājot skaistus, baltus, līdzenus zobus.

-   Kā tevi sauc, guapcč?

Grasiela bija pārāk sakaunējusies no pieaugušo cilvēku kailuma, lai runātu.

-   Viņas vārds ir Grasiela. Viņa ir debila.

-   Bet skaista. Tu arī jaunībā tā noteikti izskatījies.

'Paņem mutē! (Tulk. no sp. vai.)

1 Liec iekša! (Tulk. no sp. vai.)

■‘Skaista. (Tulk no sp. vai.)

-    Es vēl tagad esmu jauna, Doloresa atcirta. Tad uzrunāja meitu. Apģērbies. Nokavēsi skolu.

-Jā, mammu.

Maurs stāvēja un skatījās uz meiteni.

Vecākā sieviete saņēma Maura roku un labinādamās aicināja:

-   Nāc gultā, cjuericio'. Mēs vēl neesam beiguši.

-    Vēlāk, Maurs izmeta. Viņš nenovērsa acis no Grasielas.

Maurs palika. Katru dienu, nākot mājās no skolas, Grasiela lūdza Dievu, lai viņš būtu aizgājis. Nesaprotamu iemeslu pēc šis “tēvocis” viņai uzdzina šausmas. Viņš vienmēr pret Doloresas meitu izturējās pieklājīgi, neuzmācās viņai, bet, Grasielai iedomājoties vien Mauru, viņas augumam pārskrēja drebuļi.

Pret māti Maurs izturējās pavisam citādi. Gandrīz cauru dienu viņš palika mazajā namiņā un dzēra. Viņš pievāca visu Doloresas nopelnīto naudu. Dažkārt naktīs Grasiela dzirdēja, kā milzis starp divām mīlēšanās reizēm sit viņas māti. No rīta Doloresa staigāja ar zilu aci vai pārsistu lūpu.

-  Mammu, kāpēc tu to paciet? Grasiela jautāja.

-   Tu to nevari saprast, māte īgni atteica. Viņš ir īsts vīrietis, ne tāds punduris kā citi. Un viņa koķeti izlaida pirkstus sev caur matiem. Turklāt viņš ir neprātīgi manī iemīlējies.

Grasiela tam neticēja. Viņa zināja, ka Maurs māti izmanto, bet vairāk protestēt viņa neuzdrošinājās. Viņa ļoti baidījās no mātes negantā rakstura ja Doloresa Pinjero sadusmojās, tad, šķita, zaudēja prātu. Reiz viņa ar virtuves nazi dzinās pakaļ Grasielai, jo meitene bija atļāvusies vienam no “tēvočiem” pagatavot tēju.

Kādu svētdienas rītu Grasiela piecēlās agri, lai sapostos gājienam uz baznīcu. Māte bija aizgājusi viņai bija

jāaiznes klientēm dažas kleitas. Bridi, kad Grasiela vilka pāri galvai naktskreklu, aizkars tika atbīdīts malā un parādījās Maurs. Viņš bija kails.

-   Kur ir tava māte, gnapa?

-   Mamma jau agri aizgāja. Viņai ir darīšanas.

Maurs cieši pētīja Grasielas kailo augumiņu.

-    Tu nudien esi īsta skaistule, viņš klusiņām novilka.

Grasiela juta, ka pietvīkst. Viņa zināja, kas tagad būtu jādara. Jāapsedz kailums, jāuzvelk svārki, blūze un jāiet projām. Bet viņa, nespēdama pakustēties, stāvēja. Viņa vēroja, kā turpat acu priekšā sāk tūkt un slieties uz augšu Maura vīrišķības apliecinājums. Ausis ieskanējās balsis:

“Ātrāk… stiprāk!”

Grasiela bija tuvu ģībonim.

-   Tu esi bērns. Velc mugurā drēbes un dodies projām, Maurs ierunājās piesmakušā balsī.

Un Grasiela juta, ka sāk kustēties. Virzīties tuvāk vīrietim. Viņa pastiepa rokas un apvija tās viņam ap vidu, cietais loceklis piekļāvās viņas augumam.

-  Nē, Grasiela ievaidējās. Es neesmu bērns.

Drīz vien viņa sajuta sāpes, tādas mokas viņa vēl nebija piedzīvojusi. Sāpes bija plosošas, neizturamas. Tas bija brīnišķīgi, pacilājoši, skaisti. Ekstāzē kliedzot, viņa cieši sakrampēja rokas ap Maura augumu. Milzis sagādāja Grasielai orgasmu pēc orgasma, un viņa nodomāja: “Tātad te slēpjas viss noslēpums. ” Cik brīnišķīgi beidzot uzzināt visas radības noslēpumu, beidzot kļūt par dzīves daļu, uzzināt, kas ir prieks, no šā brīža un mūžīgi.

-   Velns un elle, ko tu dari?

Tā bija Doloresas Pinjero balss, uz vienu mirkli viss apstājās, laiks sastinga. Māte stāvēja pie gultas un skatījās lejup uz savu meitu un Mauru.

Grasiela palūkojās augšup uz māti, pārlieku nobijusies, lai spētu izdabūt pār lūpām kaut vārdu. Doloresas acīs pamazām saplūda neprātīgs niknums.

-  Tu, kuce! viņa auroja. Tu samaitātā kuce!

-  Mamma… lūdzu…

Doloresa paķēra pie gultas stāvošu, smagu dzelzs pelnutrauku un trieca ar to meitai pa galvu.

Tas bija pēdējais, ko Grasiela atcerējās.

Viņa atmodās lielā baltā slimnīcas palātā, kurā bija divpadsmit gultu. Tajās visās gulēja slimnieki. Nogurušas medicīnas māsas tekāja šurpu turpu, cenšoties izpildīt pacientu vajadzības.

Grasielu graizīja plosošas sāpes. Kad vien viņa pakustējās, pa augumu aizplūda ugunīgas upes. Tā viņa gulēja un klausījās citu pacientu kunkstos un vaidos.

Vēlu pēcpusdienā pie meitenes gultas apstājās jauns interns. Viņam bija mazliet pāri trīsdesmit, bet ārsts izskatījās vecs un noguris.

-   Nu, viņš noteica, tu beidzot esi pamodusies.

-   Kur es atrodos? Runāšana sagādāja sāpes.

-  Avilā, provinces centrālās slimnīcas sociālajā palātā. Tevi atveda vakar. Ļoti smagā stāvoklī. Mums vajadzēja sašūt tev pieri, ārsts stāstīja. Galvenais ķirurgs nolēma pats uzlikt šuves. Viņš teica, ka tu esot pārāk skaista, lai staigātu ar rētu.

"Viņškļūdās, "Grasiela domāja. “Man visu mūžu patiks rētas."

Nākamajā dienā Grasielu apraudzīt atnāca tēvs Peress. Māsa nolika pie gultas krēslu. Priesteris raudzījās jaunajā, skaistajā meitenē, kas bālu seju gulēja gultā, un viņa sirds žēlabās sažņaudzās. Briesmīgais notikums bija izvērties par Lasnavasas del Markesas skandālu, bet neviens nespēja meitenei palīdzēt. Doloresa Pinjero bija pastāstījusi polieta, ka viņas meita galvu savainojusi krītot.

Tēvs Peress jautāja:

-  Vai tu jūties labāk, bērns?

Grasiela pamāja ar galvu, un šī kustība lika galvā sisties vairākiem āmuriem.

-  Polida iztaujā kaimiņus. Vai tu gribi, lai es izmeklētājiem kaut ko pastāstu?

Ilgi valdīja klusums.

-   Tas bija nelaimes gadījums, beidzot meitene atbildēja.

Priesteris nespēja skatīties Grasielai acīs.

-  Skaidrs. Viņam bija jānodod kāda ziņa, ko izteikt bija neaprakstāmi sāpīgi. Grasiela, es runāju ar tavu māti…

Viņa jau zināja.

-   Es… Es vairs nedrīkstu atgriezties mājās, vai ne?

-  Jā, diemžēl nedrīksti. Mēs par to vēl parunāsim. Tēvs Peress saņēma meitenes roku. Rīt atnākšu tevi apciemot.

-   Paldies, tēvs.

Kad garīdznieks bija aizgājis, slimniece gulēja gultā un lūdzās: “Mīļais Dievs, ļauj man nomirt. Es negribu dzīvot. ”

Viņai nebija kur iet un nebija neviena cilvēka, pie kā iet. Nekad viņa vairs neredzēs savas mājas. Viņa vairs neredzēs skolu un skolotāju pazīstamās sejas. Viņai šajā pasaulē nekā vairs nebija.

Pie gultas apstājās māsiņa.

-   Vai tev kaut ko vajag?

Grasiela pacēla izmisušu skatienu. Ko lai viņa saka?

Nākamajā dienā atkal atnāca jaunais interns.

-   Man ir labas ziņas, viņš neveikli iesāka. Tu jau esi tik vesela, ka vari pamest slimnīcu. Tie bija meli, toties nākamais teikums atbilda patiesībai. Mums vajadzīga gulta.

Viņa drīkstēja iet… bet uz kurieni?

Kad pēc stundas slimnīcā ieradās tēvs Peress, viņam līdzi bija kāds cits priesteris.

-   Šis ir tēvs Berrendo, mans sens draugs.

Grasiela palūkojās augšup uz kalsno priesteri.

-   Tēvs.

“Peresam taisnība, "tēvs Uerrendo nodomāja. “Viņa ir skaista. ”

Tēvs Peress bija draugam izstāstījis, kas noticis ar Grasielu. Vecākais priesteris bija iedomājies, ka redzēs kādas ārējas zīmes, kas liecinātu par vidi, kurā bērns līdz šim dzīvojis, nocietināšanos, bailes vai pašnožēlu. Bet jaunās meitenes sejā neko tādu neredzēja.

-   Man ļoti žēl, ka tev jāpiedzīvo tik grūti laiki, tēvs Berrendo sacīja. Aiz šiem vārdiem slēpās kāda dziļāka jēga.

-   Grasiela, man jāatgriežas Lasnavasā del Markesā. Atstāju tevi tēva Berrendo ziņā, tēvs Peress ierunājās.

Slimnieci pēkšņi pārņēma panika. Viņa jutās tā, it kā tiktu pārcirsta pēdējā saite ar mājām.

-   Neejiet projām! bērns lūdzās.

Tēvs Peress saņēma Grasielas roku savā plaukstā.

-            Es zinu, ka tu jūties pamesta, viņš sirsnīgi sacīja,

-   bet tā tas nav. Tici man, bērns, tā nav.

Gultai tuvojās māsa, kas nesa rokā kaut kādu vīstokli. Viņa sniedza to Grasielai.

-   Te ir tavas drēbes. Diemžēl tagad tev jādodas projām.

Panika auga.

-   Tūlīt?

Abi priesteri pārmija skatienus.

-   Tu varētu apģērbties un nākt man līdzi, ieteicās tēvs Berrendo. Un mēs aprunāsimies.

Piecpadsmit minūtes vēlāk tēvs Berrendo palīdzēja Grasielai iziet pa slimnīcas durvīm siltā saulītē. Ēkas priekšā atradās dārzs, kurā ziedēja košas puķes, bet mazā meitene bija pārāk apjukusi, lai tās ievērotu.

Kad abi bija apsēdušies tēva Berrendo kabinetā, viņš sacīja:

-  Tēvs Peress man stāstīja, ka tev neesot kur palikt.

Grasiela palocīja galvu.

-  Vai radinieku tev nav?

-  Tikai… To bija grūti izteikt. Tikai… mamma.

-   Tēvs Peress vēl teica, ka, dzīvodama ciematā, tu bieži esot gājusi uz baznīcu.

Šo ciematu viņa nemūžam vairs neredzēs.

-Jā.

Grasiela atcerējās svētdienas rītus, skaistos dievkalpojumus baznīcā, to, kā viņa bija ilgojusies būt pie Jēzus un aizbēgt no sāpēm, ko viņai sagādāja dzīve.

-    Grasiela, vai esi kādreiz domājusi par iestāšanos klosterī?

-   Nē. Šis priekšlikums viņu izbiedēja.

-   Te, Avilā, ir sieviešu klosteris… cisterciešu ordeņa klosteris. Tur par tevi rūpētos.

-  Es… es nezinu.

-   Visi tur nevar iekļūt, tēvs Berrendo stāstīja. Un man tevi jābrīdina, ka nevienā citā klosterī nav tik stingra kārtība. Ja reiz būsi iegājusi pa tiem vārtiem un devusi zvērestu, tu būsi solījusi Dievam nekad no turienes neaiziet.

Grasiela sēdēja, lūkojās laukā pa logu, bet prātā jaucās visādas domas. Tas, ka būs jānoslēdzas no pasaules, iedvesa šausmas. “It kā cietumā.’' Bet ko gan pasaule var viņai piedāvāt? Neizturamas sāpes un ciešanas. Viņa bieži bija apsvērusi iespēju izdarīt pašnāvību. Klosteris būtu ceļš prom no nožēlojamās dzīves.

Tēvs Berrendo pārtrauca Grasielas domu gailu.

-   Tas tev jāizlemj pašai, mans bērns. Ja vēlies, aizvedīšu tevi pie mātes priores.

-   Labi. Viņa palocīja galvu.

Māte Betīna pētīja viņai pretī sēdošās jaunās meitenes seju. Pagājušajā naktī viņa pirmo reizi pēc daudziem, daudziem gadiem atkal bija dzirdējusi balsi. "Pie tevis atnāks jauna meitene. Pasargā viņu. ”

-   Cik tev gadu, mīļā?

-   Četrpadsmit.

“Viņa ir gana veca klosterim. "Ceturtajā gadsimtā pāvests bija noteicis, ka par mūķenēm var kļūt meitenes no divpadsmit gadu vecuma.

-   Es baidos, Grasiela atzinās mātei Betīnai.

“Es baidos.”Šie divi vārdi atbalsojās Betīnas prātā. “Es baidos…"

Tas bija noticis tik sen, pirms daudziem gadiem, kad viņa pati bija runājusi ar priesteri.

-   Es nezinu, vai tas ir mans aicinājums, tēvs. Es baidos.

-   Betīna, pirmā saskare ar Dievu var ļoti biedēt, un nav viegli pieņemt lēmumu veltīt savu mūžu Viņam.

“Kā es atradu savu aicinājumu?" Betīna pūlējās atcerēties.

Viņa nekad nebija ne mazākā mērā interesējusies par reliģiju. Bērnībā viņa vairījās no baznīcas un svētdienas skolas. Pusaudzes gados viņu vairāk vilināja jauni apģērbi, ballītes un zēni. Ja viņas Madrides draugiem kāds būtu

lūdzis izveidot sarakstu ar to meiteņu vārdiem, kuras visti-

f ’

camāk varētu kļūt par mūķenēm, Betīnas vārds būtu viens no pēdējiem. Pareizāk būtu teikt, ka viņas vārdu sarakstā vispār nevarētu atrast. Bet, kad Betīna sasniedza deviņpadsmit gadu vecumu, atgadījās notikumi, kas mainīja viņas dzīvi.

Viņa aizmigusi gulēja gultā, un kāda balss sacīja:

“Betīna, celies augšā un ej ārā.”

Viņa atvēra acis un satrūkusies piecēlās sēdus. Ieslēgusi naktslampiņu, viņa redzēja, ka istabā ir viena pati. “Cik ērmots sapnis!”

Bet balss bija likusies īsta. Betīna atkal apgūlās, tomēr aizmigt vairs nespēja.

“Betīna, celies augšā un ej ārā.”

“Tā ir mana zemapziņa, ’’viņa meklēja izskaidrojumu tam, kas notiek. "Kāpēc man nakts vidū vajadzētu iet ārā?"

Betīna izslēdza gaismu, bet tūlīt atkal ieslēdza. “Tas ir stulbi. ”

Tomēr viņa uzvilka rītakleitu un čības un nokāpa apakšstāvā. Visi mājnieki gulēja.

Kad meitene atvēra virtuves durvis, viņai uzmācās baiļu vilnis, jo neizskaidrojamā kārtā viņa zināja, ka jāiziet pa sētaspuses durvīm pagalmā. Viņa pavērās tumsā apkārt un pamanīja blāvi vizam mēnessgaismu uz veca, laukā iznesta ledusskapja, kur tagad glabāja darbarīkus.

Piepeši Betīna saprata, kādēļ atrodas šeit. Kā hipnotizēta viņa piegāja pie ledusskapja un atvēra durvis. Iekšā, jau samaņu zaudējis, gulēja viņas trīsgadīgais brālītis.

Tas bija pirmais gadījums. Tolaik Betīna uztvēra to kā pavisam normālu parādību. “Es noteikti dzirdēju, kā brālītis piecēlās un izgāja pagalmā. Zinot, kā tur stāv ledusskapis, baidījos par mazo un izgāju pārbaudīt. ”

Nākamo atgadījumu vairs nebija tik vienkārši izskaidrot. Tas notika mēnesi vēlāk.

“Tev jānodzēš uguns,” miegā Betīna dzirdēja balsi sakām.

Pilnīgi uzmodusies, viņa piecēlās sēdus, asinis strauji pulsēja. Un atkal viņa vairs nespēja iemigt. Uzvilkusi rītakleitu un čības, viņa izgāja gaitenī. Nemanīja ne dūmu, ne uguns. Viņa atvēra vecāku guļamistabas durvis. Tad nokāpa apakšstāvā un izstaigāja visas istabas. Nekādu zīmju, ka kaut kur degtu.

'Esmu galīga idiote, ” Betīna sevi rāja. “Tas bijis tikai

SĢpniS. ”

Viņa devās atpakaļ uz gultu, kad visu māju satricināja sprādziens. Viņai ar ģimeni izdevās izglābties, un ugunsdzēsēji apdzēsa liesmas.

-  Pagrabā sāka degt, ugunsdzēsējs paskaidroja, un uzsprāga boilers.

Nākamais gadījums notika pēc trim nedēļām. Šoreiz tas nebija sapnis.

Kad Betīna sēdēja uz terases un lasīja, viņa redzēja

pāri pagalmam aizejam kādu svešinieku. Vīrietis palūkojās uz viņu, un tajā pašā mirklī Betīna sajuta no viņa plūstam gandrīz taustāmu ļaunprātību. Svešais pagriezās un nākamajā mirklī jau bija nozudis.

Betīna nespēja izmest viņu no prāta.

Pēc trim dienām viņa kādā biroju ēkā gaidīja liftu. Durvis atvērās, un viņa jau gandrīz iegāja iekšā, kad pamanīja liftnieku. Tas bija tas pats vīrs, ko viņa bija redzējusi dārzā. Betīna nobijusies atkāpās. Durvis aizvērās, un lifta kabīne cēlās augšā. Pēc brīža tā nogāzās, un visi pasažieri gāja bojā.

Svētdien Betīna aizgāja uz baznīcu.

"Mīļais Kungs, es nesaprotu, kas notiek, un man ir bail. Lūdzu, vadi mani un saki, kas man pēc Tava prāta jādara. ”

Atbildi Betīna saņēma jau nākamajā naktī miegā. Balss pateica vienu vārdu: “Uzticība. ”

Viņa visu nakti par to domāja un no rīta devās aprunāties ar priesteri.

Tas ļoti uzmanīgi noklausījās meitenes stāstu.

-   Ā! Tu esi viena no laimīgajām. Tu esi izraudzīta.

-   Kam izraudzīta?

-    Vai esi gatava veltīt savu dzīvi Dievam, mans bērns?

-   Es… es nezinu. Es baidos.

Bet pēdīgi viņa iestājās klosterī.

“Es izvēlējos pareizo ceļu, ” māte Betīna domāja, “jo nekad neesmu bijusi tik laimīga… ”

Un tagad te bija daudz cietis bērns, kas teica: “Es baidos.”

Māte Betīna saņēma Grasielas roku.

-   Nesteidzies, Grasiela. Dievs nekur nepazudīs. Padomā, tad nāc atkal šurp un mēs aprunāsimies.

Bet par ko lai viņa domā? “Man nav kuriet, "Grasiela domās sacīja. Un klusums būtu ļoti patīkams. “Esmu jau

dzirdējusi pārāk daudz šausminošu skaņu. ” Viņa paskatījās uz klostera priekšnieci un sacīja:

-  Es priecātos dzīvot klusumā.

Tas bija noticis pirms septiņpadsmit gadiem, un tad Grasiela pirmo reizi bija iepazinusi mieru. Viņas dzīve bija veltīta Dievam. Pagātne vairs nepiederēja viņai. Viņai bija piedotas šausmas, kurās bija aizritējusi bērnība. Grasiela bija Kristus līgava un, kad dzīvei pienāks gals, dosies pie Viņa.

Dziļā klusumā ritot gadiem, par spīti ļaunajiem murgiem, kas šad tad tomēr Grasielu piemeklēja, briesmīgās skaņas viņas prātā pamazām izbalēja.

Māsa Grasiela bija norīkota darbam dārzā, viņai bija jārūpējas par Dieva mazajām varavīksnēm, un nekad viņai neapnika to krāšņums. No visām pusēm kā akmens kalni viņu ietvēra augstie klostera mūri, bet dārzkopei nekad nelikās, ka tie viņu būtu ieslēguši. Tie sargāja no pretīgās ārpasaules, pasaules, kuru viņa nemūžam vairs nevēlējās redzēt.

Dzīve klosterī ritēja rāmā mierā. Bet tad piepeši baismie murgi pārvērtās īstenībā. Viņas pasaulē iebruka barbari. Tie ar varu izvilka Grasielu no viņas svētnīcas un iegrūda tajā pasaulē, no kuras viņa bija atteikusies. Vienā mirklī spēji atgriezās pagātnes grēki, pildot mūķenes sirdi ar šausmām. Maurs bija atgriezies. Viņa juta sejā cērtamies vina karsto dvašu. Cīkstoties ar vinu, Grasiela atvēra acis > > ’ un ieraudzīja, ka viņai virsū uzgūlies mūks, kurš grib viņu izvarot. Viņš murmināja:

-   Neturies man pretī, māsa. Tev tas patiks!

-   Mamma! Grasiela skaļi iekliedzās. Mamma! Palīdzi man!

Septītā nodaļa

Lučija Karmine, ejot pa ielu kopā ar Meganu un Terēžu, jutās brīnišķīgi. Cik pasakaini atkal valkāt sievišķīgas drēbes un dzirdēt, kā pret ādu čaukst zīds! Viņa paskatījās uz abām māsām. Varēja redzēt, ka viņu solis ir nedrošs un ka viņas nav pieradušas pie jaunajām drēbēm apģērbušās svārkos un zeķēs, viņas mulsa. “Izskatās, ka abas nokritušas no kādas citas planētas. Šajā jau nu viņas neiederas nekādā ziņā, ’’Lučija sprieda. “Tikpat labi viņas varētu sev piestiprināt uzrakstu ŅEMIET MŪS CIET. ”

Māsa Terēza no visām trim jutās visneērtāk. Trīsdesmit klosteri pavadītie gadi bija dziļi viņā iedēstījuši pieticības izjūtu, bet notikumi, kas viņai varmācīgi tika uzspiesti, to grāva. Pasaule, kurai arī viņa kādreiz bija piederējusi, šobrīd šķita nereāla. īstā realitāte bija klosteris, un Terēza ļoti ilgojās pēc iespējas ātrāk traukties atpakaļ uz svētlaimīgo patvērumu, ko sniedza tā drošie mūri.

Megana juta, ka uz ielas pie viņas kavējas vīriešu skatieni, un pietvīka. Tik ilgi dzīvodama sieviešu vidū, viņa jau bija aizmirsusi, kā ir skatīties uz vīrieti. Un ja viņš vēl apvelta tevi ar smaidu…. Tas mulsināja, bija nepieklājīgi… aizraujoši. Vīrieši Meganā izraisīja sajūtas, kuras jau sen bija apglabātas. Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņa apzinājās savu sievišķību.

Mūķenes atkal gāja garām bāram, kuru bija redzējušas

šurpceļā. Pa durvīm uz ielas plūda trokšņaina mūzika. Kā brālis Karriljo bija to nosaucis? “Rokenrols. Mūsdienu jauniešiem tāda mūzika ļoti pat ik." Kaut kas Meganu darīja nemierīgu. Un piepeši viņa saprata, kas tas ir. Ejot garām kinoteātrim, mūks bija ieminējies: "Kauns un negods, ko šodien ļauj rādīt kinoteātros. Sī filma ir tīrā pornogrāfija. Intīmas un slēpjamas darbības izliktas visu apskatei.”

Meganas sirds sāka sisties straujāk. Ja brālis Karriljo pēdējos divdesmit gadus pavadījis klosterī, kā gan viņš varēja pazīt rokenrolu vai zināt, ko rāda filmā? Kaut kas nebija kārtībā.

Megana pagriezās pret Lučiju un Terēžu un steigšus izgrūda:

-   Mums jāiet atpakaļ uz veikalu.

Mirkli abas māsas skatījās, kā Megana apcērtas un aizskrien pa ielu, tad ātri sekoja.

Grasiela gulēja uz grīdas un izmisīgi, skrāpējot un plosoties centās atbrīvoties no Karriljo.

-   Pie velna! Paliec mierā! Viņš kļuva nikns.

Izdzirdējis troksni, mūks pacēla skatienu un ieraudzīja, ka pret viņa galvu traucas kurpes papēdis, pēc tam viņš neko vairs neatcerējās.

Megana palīdzēja drebošajai Grasielai piecelties no grīdas un turēja viņu apskautu.

-   Kuš. Viss ir kārtībā. Viņš tevi vairs neaiztiks.

Pagāja vairākas minūtes, iekams Grasiela varēja parunāt.

-    Viņš… viņš… šoreiz es nebiju vainīga, viņa lūdzošā balsī stāstīja.

Pa to laiku arī Lūcija un Terēza bija ieskrējušas veikalā. Lūcijai pietika ar vienu skatienu, lai aptvertu situāciju.

-   Nelietis!

Viņa lūkojās uz bezsamaņā gulošo puskailo vīrieti. Kamēr pārējās mūķenes skatījās, Lučija paķēra no letes vairākas jostas un cieši sasēja Migelam Karriljo rokas uz muguras.

-   Sasien viņam kājas, viņa sacīja Meganai, kas uzreiz ķērās pie darba.

Beidzot Lūcija apmierināta izslējās.

-    Tā. Kad viņi pēcpusdienā vērs vaļā veikalu, šis “mūks” varēs paskaidrot, ko te darījis. Viņa cieši paskatījās uz Grasielu. Vai ar tevi viss ir labi?

-   Bs… es… jā. Viņa mēģināja pasmaidīt.

-   Labāk iesim projām no šejienes, ierunājās Megana. Apģērbies. Ātri.

Kad viņas jau gatavojās iet ārā, Lučija pārējām uzsauca:

-   Pagaidiet vienu brīdi!

Piegājusi pie kases, viņa atlauza atslēgu. Atvilktnē bija daži simti pesetu. Sagrābusi naudaszīmes saujā, viņa paņēma no letes somiņu un sabāza guvumu tur iekšā. To darot, viiia redzēja Terēzas acīs nosodījumu.

-   Paskaties, māsa, uz to no citāda viedokļa. Ja Dievs nebūtu gribējis mums dot šo naudu, Viņš nebūtu to tur nolicis, Lučija izskaidroja savu rīcību.

Mūķenes sēdēja kafejnīcā un apspriedās. Runāja māsa Terēza.

-  Mums, cik ātri vien spējam, jānogādā krusts Mendavijas klosterī. Ari mēs pašas tur būsim drošībā.

“Tikai ne es,” Lučija nodomāja. “Mana drošības ķīla atrodas Šveices bankā. Bet jādara viss pēc kārtas. Vispirms jādabū tas krusts. ”

-   Mendavijas klosteris ir uz ziemeļiem no šejienes, vai ne?

-Jā-

-   Tie vīrieši mūs mekles pilsētās. Tāpēc šonakt gulēsim kalnos.

“Neviens nedzirdēs pat tad, ja viņa kliegs. ”

Viesmīle atnesa ēdienkarti. Māsas apmulsušu seju pētīja ēdienu nosaukumus. Pēkšņi Lučija visu saprata. Daudzus gadus šīs sievietes neko nebija varējušas izvēlēties.

Klosterī viņas diendienā ēda vienkāršos ēdienus, kas tika nolikti viņām priekšā uz galda. Gluži negaidot viņām piedāvāja plašu nepazīstamu gardumu klāstu.

Pirmā izvēlējās māsa Terēza.

-   Es… es ņemšu kafiju un maizi.

Māsa Grasiela viņai pievienojās.

-   Es arī.

-   Mums priekšā garš, nogurdinošs ceļš. Es ieteiktu pasūtīt kaut ko barojošāku, piemēram, olas, Megana iebilda.

Lūcija pavērās viņā pavisam citām acīm. “Šī māsa jāpatur acīs, ’’viņa sev pieteica. Bet skaļi sacīja:

-   Māsai Meganai taisnība. Ļaujiet man pasūtīt, māsas.

Un viņa lika atnest šķēlītēs sagrieztus apelsīnus, torlil-

las depatatas', šķiņķi, karstas maizītes, ievārījumu un kafiju.

-   Mēs steidzamies, viņa brīdināja viesmīli.

Pilsēta modīsies puspiecos, kad beidzas siesta. Lūcija vēlējās tikt prom no šejienes, iekams kāds vēl nav atradis apģērbu veikalā sasieto Migelu Karriljo.

Kad uz galda tika salikts ēdiens, māsas sēdēja un nenovērsdamās skatījās uz to.

-   Ķerieties klāt! Lučija mudināja.

Viņas sāka ēst, sākumā negribīgi, tad, nomācot sevī vainas apziņu, ļāvās baudai.

Tikai māsai Terēzai bija grūtības. Viņa paņēma mutē pirmo kumosu, tad izmocīja:

-   Es… es nevaru. Tā… tā ir padošanās.

-  Māsa, tu taču gribi tikt līdz klosterim, vai ne? Tāpēc tev jāēd, lai pietiktu spēka, Megana iebilda.

-    Nu labi. Es ēdīšu. Bet es jums zvēru, ka nekādu prieku man šis ēdiens nesagādās, māsa Terēza stīvi atbildēja.

-   Labi, māsa. Ēd. Lučija tikai ar mokām spēja novaldīt smieklus.

Pēc maltītes Lūcija samaksāja rēķinu ar naudu, ko bija paņēmusi veikala kasē, un ceļinieces izgāja karstajā saulē. Ielas pamazām sāka atdzīvoties, vērās vaļā veikali. “Tagad Migels Karriljo droši vien būs jau atrasts, ” Lūcija lēsa.

Viņa ar Terēžu dega nepacietībā ātrāk pamest ciematu, bet Megana un Grasiela, apkārtējo skatu, skaņu un smaržu apburtas, gāja pavisam lēnām.

Tikai tad, kad viņas bija sasniegušas ciemata nomali un sākušas kāpt kalnos, Lūcija pamazām nomierinājās. Viņas virzījās uz ziemeļiem. Kāpjot augšup pa kalnaino zemi, iešana veicās lēni. Lūcija juta kārdinājumu piedāvāties māsai Terēzai panest saini, taču viņa negribēja darīt neko tādu, kas varētu modināt vecākās sievietes aizdomas.

Kad gājējas bija nonākušas diezgan augstu kalnos nelielā izcirtumā, ko no visām pusēm ietvēra koki, Lučija teica:

-  Šeit mēs varam pārlaist nakti. No rīta dosimies tālāk uz Mendavijas klosteri.

Pārējās piekrizdamas māja ar galvām, jo ticēja Lūcijai.

Saule gausi slīdēja pār zilo debesjumu, izcirtumā valdīja klusums, ko pārtrauca tikai vasaras mierīgās skaņas. Beidzot iestājās nakts.

Cita pēc citas sievietes izstiepās zaļajā zālē.

Lučija gulēja, nedzirdami elpodama, klausījās, kad beidzot klusums kļūs vēl dziļāks, un gaidīja ceļabiedres aizmiegam, lai varētu īstenot savu plānu.

Māsa Terēza nespēja aizmigt. Likās ļoti savādi gulēt zem zvaigznēm, kad tepat blakus bija vairākas māsas. Viņām tagad bija vārds, arī sejas un balsis, tāpēc Terēza baidījās, ka Dievs viņu sodīs par šīm aizliegtajām zināšanām. Viņa jutās bezcerīgi apmaldījusies.

Arī māsai Meganai nenāca miegs. Viņu bija pārņēmis satraukums par dienā piedzīvotajiem notikumiem. “Kā es varēju zināt, ka tas mūks ir krāpnieks?” viņa lauzīja galvu.

"Un kur es ņēmu drosmi aizstāvēt masu Grasielu?” Vina

f )

pasmaidīja, nespēdama nejusties kaut mazu drusciņu ar sevi apmierināta par spiti tam, ka labi apzinājās lepnība ir grēks.

Tikai Grasiela, pārdzīvojuma emocionāli iztukšota, bija aizmigusi. Viņa mētājās un grozījās, jo miegā viņu vajāja sapņi, kāds viņai dzinās pakaļ pa tumšu, bezgalīgu koridoru.

Lūcija Karmine gulēja nekustēdamās un gaidīja. Tā viņa nogulēja gandrīz divas stundas, tad klusiņām piecēlās sēdus un tumsā lavījās pie māsas Terēzas. Viņa paņems saini un muks.

Tuvodamās māsas Terēzas guļvietai, Lūcija ieraudzīja, ka vecākā māsa ir nomodā un, ceļos nometusies, lūdz Dievu. “Sasodīts/” Lūcija steidzīgi devās atpakaļ.

Viņa atkal gulēja, ar varu piespiezdama sevi būt pacietīgai. Māsa Terēza taču nevar skaitīt lūgšanas visu nakti. Kādreiz viņai būs jāliekas gulēt.

Tikmēr Lučija kala nākotnes plānus. Ar veikalā paņemto naudu pietiks, lai ar autobusu vai vilcienu aizbrauktu līdz Madridei. Tur nebūs grūti sameklēt kādu lombardu. Viņa jau iztēlojās, kā ies iekšā un piedāvās zelta krustu. Uzpircējam noteikti radīsies aizdomas, ka krusts ir zagts, bet tas nav svarīgi. Gan jau viņam netrūks klientu, kas tīkos to nopirkt.

“Es jums par to došu simt tūkstošu pesetu. ”

Viņa paņems krustu no letes.

“Tad jau labāk pārdodos pati. ”

“Simt piecdesmit tūkstošu pesetu. ”

“Tad es labāk izkausēju krustu un ļauju zeltam satecēt notekā. ”

“Divi simti tūkstošu. Vairāk es nevaru dot."

“Jūs mani aplaupāt gaišā dienas laikā, bet es piekrītu. ”

Uzpircējs jau pastieps pret guvumu kāras rokas.

“Ar vienu noteikumu. ”

"Noteikumu?"

“Jā. Esmu pazaudējusi pasi. Vai pazīstat kādu cilvēku, kas varētu man izkārtot jaunu pasi?” У iņa joprojām turēs rokas uz krusta.

Lombarda īpašnieks vilcināsies, tad teiks:

“Man nejauši ir viens draugs, kas dara tādas lielas. ”

Un tad darījums būs noslēgts. Viņa dosies ceļā uz Sveici, pretī brīvībai. Piepeši Lučija atcerējās tēva vārdus: “Ja tu dzīvotu desmit mūžus, arī tad nespētu iztērēt visu naudu, kas tur glabājas."

Plakstiņi lēnām slīga lejup. Šī bijusi gara diena. Pusmiegā Lučija dzirdēja no ciemata atplūstam baznīcas zvanus. Šīs skaņas pārrāva aizsprostu un atbrīvoja atmiņas par citu vietu, citu laiku…

Astotā nodaļa

Sicīlija, Taortnina 1968

Katru rītu viņu modināja Svētā Dominika baznīcas zvanu skaņas. Šis dievnams atradās augstu Peloritani kalnos, kas slejas ap Taorrninu. Viņai ļoti patika mosties lēnām un izstaipīties laiski kā kaķim. Acis palika aizvērtas, zinot, ka jāatceras kaut kas brīnišķīgs. “Kas tas ir?” Šis jautājums kā ķircinādams kavējās prātā, taču viņa to atvairīja, nevēlēdamās vēl zināt atbildi, jo gribēja pilnā mērā izbaudīt pārsteigumu. Tad piepeši prātu pārpludināja prieka vēsts. Viņa bija Lučija Marija Karmine, Andželo Karmines meita, un ar to pietika, lai padarītu laimīgu ikvienu cilvēku šajā pasaulē.

Viņi dzīvoja lielā, kā no bilžu grāmatas izņemtā villā, kur strādāja vairāk kalpotāju, nekā piecpadsmit gadus vecā Lučija spēja saskaitīt. Katru rītu miesassargs bruņotā limuzīnā veda meiteni uz skolu. Bērnībā viņai bija skaistākās kleitas un dārgākās rotaļlietas visā Sicīlijā, un, protams, klasesbiedri viņu apskauda.

Bet Lūcijas dzīves centrā bija viņas tēvs. Meitas acīs viņš bija pasaules skaistākais vīrietis. Andželo Karmine bija maza auguma, drukns vīrs ar skarbiem sejas vaibstiem un nemierpilnām brūnām acīm, no kurām starot staroja varas apziņa. Andželo bija ari divi dēli Arnaldo un Viktors,

bet meitu viņš dievināja. Un Lučija savukārt pielūdza tēvu. Kad priesteri baznīcā runāja par Dievu, viņa allaž domāja par savu tēvu.

Rītos viņš mēdza pienākt pie viņas gultas un sacīt: “Laiks celties un iet uz skolu, faccia d’angeld."

Tā, protams, nebija taisnība. Lučija apzinājās, ka patiesībā viņa nemaz nav tik skaista. Objektīvi pētot sevi spogulī, viņa bija secinājusi: “Esmu pievilcīga. ”Jā. Drīzāk pārsteidzoša, nevis skaista. Spoguļattēls rādīja jaunu meiteni ar iegarenu seju, baltu ādu, vienādiem, baltiem zobiem, izteiktu… varbūt pārāk izteiktu?… zodu… baudkārām, pilnīgām… varbūt pārāk pilnīgām… lūpām un tumšām, gudrām acīm. Sejai, lai to sauktu par daiļu, kaut kā pietrūka, toties augums to atlīdzināja pilnā mērā. Piecpadsmit gadu vecumā Lūcijai bija nobriedušas sievietes ķermenis ar apaļīgām, stingrām krūtīm, slaidu vidukli un gurniem, kas kustoties pauda jutekliskus solījumus.

-             Mēs tevi ātri izprecināsim, tēvs mēdza mēļot.

-   Drīz vien tu dzīsi jaunekļus neprātā, pazzo, mana mazā jaunava.

-   Es gribu precēt tādu vīrieti kā tu, tēt, bet otra tāda

nav.

Andželo smējās.

-   Tas nekas. Mēs sameklēsim tev princi. Tu esi dzimusi zem laimīgas zvaigznes, un kādu dienu tu uzzināsi, ko tas nozīmē, kad vīrietis tur tevi rokās un mīlē.

Lučija pietvīka.

-  Jā, tēt.

Tiesa, neviens nebija ar Lučiju mīlējies… pēdējo divpadsmit stundu laikā. Viens no Lūcijas miesassargiem, Benito Patass, allaž nāca pie viņas gultā, kad tēva nebija pilsētā. Tas, ka viņi ar Benito mīlējās Karmines mājā, palielināja aizrautību, jo Lučija lieliski saprata ja tēvs uzzinātu, kas notiek, viņš nogalinātu abus vainīgos.

Benito jau bija pāri trīsdesmit, un viņam glaimoja, ka

varenā Andželo Karmines skaistā, nevainīgā meita vainadziņa noņemšanai izraudzījusi tieši viņu.

-   Vai bija tā, kā tu cerēji? pēc pirmās mīlēšanās reizes Benito apjautājās.

-   Ak jā, Lučija čukstēja. Vēl labāk.

Un viņa nodomāja: “Viņšgan nav tik labs kā Mario, Tonijs vai Enriko, tomēr noteikti labāks par Roberto un Leo. ” Pārējo vārdus viņa nespēja atcerēties.

Trīspadsmit gadu vecumā Lučija juta, ka nevainību saglabājusi jau pietiekami ilgi. Uzmanīgāk palūkojusies apkārt, viņa nolēma, ka laimīgais zēns, kurš padarīs viņu par sievieti, būs Paolo Kastello, Andželo Karmines ārsta dēls. Paolo bija septiņpadsmit, viņš bija gara auguma un spēcīgs, turklāt savas skolas labākais futbola spēlētājs. Lučija neprātīgi viņā iemīlējās jau pirmajā reizē, kad puisi ieraudzīja. Viņai izdevās, cik iespējams bieži, it kā nejauši ar viņu satikties. Paolo pat prātā nenāca, ka viņu nemitīgās satikšanās tiek rūpīgi plānotas. Jauneklis Andželo Karmines pievilcīgo meitu uzskatīja par bērnu. Bet kādā karstā augusta dienā Lučija nolēma, ka ilgāk gaidīt vairs nespēj. Viņa piezvanīja Paolo.

-   Paolo… zvana Lučija Karmine. Mans tēvs vēlētos ar tevi šo to apspriest un grib zināt, vai tu šopēcpusdien varētu ar viņu tikties mūsu mājās pie baseina?

Jaunais Kastello jutās gan pārsteigts, gan glaimots. Pret Andželo Karmini Paolo izturējās ar dziļu bijību, bet viņam nebija ne jausmas, ka lielais mafioso vispār pamanījis viņa eksistenci.

-   Ar lielāko prieku, Paolo atbildēja. Cikos lai es ierodos?

-  Trijos.

Siestas laikā, kad visi guļ. Baseina māja atradās nomaļus, Karmines plašā zemes īpašuma tālākajā galā, turklāt tēvs bija izbraucis no pilsētas. Nebija ne mazākā riska, ka viņu tikšanos kāds varētu pārtraukt.

Paolo ieradās precīzi norādītajā stundā. Dārza vārtiņi

bija vaļā, un viņš devās tieši uz baseina māju. Apstājās pie aizvērtajām durvim un pieklauvēja.

-   Karmines kungs? Pronlo'…?

Nekādas atbildes. Paolo ieskatījās pulkstenī. Piesardzīgi viņš vēra durvis un gāja iekšā.

-   Karmines kungs?

Viņam tuvojās kāds stāvs.

-   Paolo…

Puisis pazina Lūcijas balsi.

-   Lūcija, es meklēju tavu tēvu. Vai viņš ir šeit?

Tagad meitene bija pienākusi tuvāk, tik tuvu, lai Paolo redzētu, ka viņa ir pilnīgi kaila.

-   Mans Dievs! Paolo aizrāvās elpa. Ko…?

-   Gribu ar tevi mīlēties.

-    Tu taču esi pazzo\ Tu esi vēl bērns. Es laižos projām. Un viņš sāka kāpties uz durvīm.

-   Ej vien. Es pateikšu tēvam, ka tu mani izvaroji.

-   Nē, to tu nedarīsi.

-   Aizej un tad tu redzēsi.

Paolo apstājās. Viņam nebija itin nekādu šaubu, kāds izvērstos viņa liktenis, ja Lučija savus draudus izpildītu. Kastrācija būtu tikai sākums.

Viņš atgriezās pie Lūcijas, lai vestu meiteni pie prāta.

-   Lučija, mīļā…

-   Man patīk, ka tu mani tā sauc.

-   Nē… uzklausi mani, Lučija. Tas ir ļoti nopietni. Ja tu pateiksi tēvam, ka es tevi izvaroju, viņš mani nogalinās.

-   Es to zinu.

Paolo mēģināja vēlreiz.

-   Mans tēvs tiks iegrūsts negodā. Visa mana ģimene būs iegrūsta negodā.

-   Es zinu.

Tas bija bezcerīgi.

-   Ko tu gribi no manis?

-   Lai tu ar mani izdari to.

-   Nē. Tas nav iespējams. Ja tavs tēvs to uzzinātu, viņš mani nogalinātu.

-   Un, ja tu no šejienes aiziesi, viņš ari tevi nogalinās. Diez kāda izvēle tev nav, vai ne?

Paolo, būdams tuvu panikai, vērās Lučijā.

-   Kāpēc tieši es, Lūcija?

-  Tāpēc, ka es tevi mīlu, Paolo! Viņa saņēma puiša rokas un viegli saspieda tās starp kājām. Es esmu sieviete. Liec man tā arī justies.

Pustumsā Paolo varēja saskatīt divus vienādos krūšu*, uzkalniņus, cietos galiņus un mīkstos, tumšos matiņus starp kājām.

“Jēzus, ” Paolo domāja. "Ko lai es daru?”

Lūcija aizveda jaunekli pie dīvāna, palīdzēja viņam atbrīvoties no biksēm un veļas. Tad nometās ceļos, paņēma mutē viņa pietūkušo locekli un pasūca. Viņš nodomāja: “Lūcija to ir darījusi jau agrāk.” Un, kad viņš gulēja meitenei virsū, dziļi ietiecies viņā, kad viņas rokas bija cieši apvītas ap puiša augumu un viņas gurni alkaini berzējās pret viņa gurniem, Paolo nodomāja: “Ak Dievs, viņa ir vienreizīga. ”

Lūcija bija septītajās debesīs. Likās, ka viņa mīlas priekiem ir radīta. Viņa instinktīvi zināja, kas jādara, lai sagādātu patiku Paolo un arī sev. Viss augums dega kā ugunīs. Viņa juta tuvojamies augstāko baudas mirkli, arvien tuvāk un tuvāk, un, kad tas beidzot notika, Lučija no prieka skaļi iekliedzās. Abi mīlētāji gulēja iztukšoti un smagi elpoja.

-   Rīt šajā pašā laikā, beidzot Lučija ierunājās.

Kad Lūcijai palika sešpadsmit gadu, Andželo Karmine nolēma, ka pienācis laiks meitai parādīt kaut ko no pasaules. Kopā ar pavadoni, kādu pavecāku krustmāti Rozu, Lučija skolas brīvdienas pavadīja Kapri un Iskijas salā, Venēcijā, Romā un vēl vairākās vietās.

-Tev jākļūst inteliģentai… tu nedrīksti palikt zemniece kā tavs papiņš. Ceļojumi papildinās tavu izglītību.

Kapri salā krustmāte Roza aizvedīs tevi apskatīt kartēziešu Svētā Jēkaba klosteri un Sanmikelas villu, Jūras laukumu…

-Jā, tēt.

-   Venēcijā ir Svētā Marka bazilika, Dodžu pils, Svētā Džordžio baznīca un Akadēmijas muzejs.

-Jā, tēt.

-   Roma ir pasaules dārgumu glabātava. Tur tev jāapskata Vatikāns, bazilika “Santa Maria Maggiore” un, protams, Borgēzes galerija.

-   Protams.

-   Un Milāna! Tev jāaiziet uz Konservatoriju noklausīties kādu koncertu. Pasūtīšu tev un krustmātei Rozai biļetes uz “La ScalaFlorencē iegriezīsieties Mākslas muzejā, Ufici muzejā. Tur ir desmitiem baznīcu un muzeju.

-Jā, tēt.

Viltīgi rīkojoties, Lūcijai izdevās izvairīties ņo visu šo vietu apmeklējuma. Krustmāte Roza pieprasīja, ka ik dienas jāievēro siestas laiks un vakaros agri jādodas pie miera.

-  Tev arī jāatpūšas, bērns.

-   Protams, krustmāt Roza.

Un tā, kamēr krustmāte gulēja, Lūcija dejoja Kapri deju zālēs, brauca carrozza', ko vilka spalvu pušķiem rotāti zirgi, kādā piejūras kūrortā pievienojās grupiņai koledžas zēnu, piedalījās pludmales piknikos, ar funikuleru pacēlās augšā Anakapri, kur kopā ar franču studentiem Umberto I laukumā iedzēra kādu glāzīti.

Venēcijā izskatīgs gondoljers pavadīja Lučiju uz diskotēku un zvejnieks veda makšķerēt pie Kjodžas. Bet krustmāte Roza gulēja.

Romā Lūcija dzēra Apūlijas vīnu, atklāja dažādus ekscentriskus restorānus, piemēram, “Marle”, “Ranieri” un “Giggi Fāzi".

Lai kur mazā ceļotāja devās, viņa atrada nomaļus bāriņus, naktsklubus un romantiskus, glītus vīriešus. Viņa do

māja: “Mīļajam lēlim taisnība. Ceļojumi paplašina manu izglītību. ”

Gultā viņa iemācījās runāt vairākās valodās un secināja: “Tā ir nesalīdzināmi patīkamāka metode nekā valodu stundās skolā. "

Atgriezusies mājās Taorminā, Lūcija tuvākajām draudzenēm atklāja savus noslēpumus:

-   Neapolē es biju kaila, Salerno mani nomētāja ar akmeņiem, Florencē man uzmācās, un Lukā tiku izmīlēta.

Sicīlija bija brīnums, ko vērts izpētīt, sala ar grieķu tempļiem, romiešu un bizantiešu amfiteātriem, kapelām, arābu pirtīm un švābu pilīm.

Lučijai šķita, ka Palermo valda uzdzīve un dzīvesprieks, viņai ļoti patika klaiņot pa Kaisu, senlaicīgo arābu kvartālu, un apmeklēt Opera dei Pupi leļļu teātri. Bet viņas dzimtā pilsēta Taormina tomēr bija vislabākā. Skaista kā tūristiem domātajās atklātnītēs, šī pilsēta atradās Jonijas jūras kalnainajā krastā, no kurienes pavērās skats uz pasauli. Te bija gan apģērbu un juvelieru veikali, gan bāri un skaisti, senlaicīgi laukumi, gan trattorias' un greznas viesnīcas, kā “Excelsior Palace" un “San Domenico’’.

Līkumotais ceļš, kas vijās augšup no Naksosas ostas, bija stāvs, šaurs un bīstams. Piecpadsmitajā dzimšanas dienā Lūcija Karmine dāvanā saņēma automašīnu un tūlīt pārkāpa visus satiksmes noteikumus, bet neviens karabinieris pārgalvīgo braucēju neapturēja. Jo viņa taču bija Andželo Karmines meita.

Tiem, kas bija pietiekami drosmīgi vai pietiekami stulbi, lai uzdotu jautājumus, Andželo Karmine nodarbojās ar nekustamo īpašumu tirdzniecību. Daļēji tā bija taisnība, jo Karmines ģimenei piederēja villa Taorminā, māja pie Koino ezera, kalnu namiņš Gštādē, dzīvoklis Romā un liela ferma

netālu no Romas. Taču tā bija iegrozījies, ka Andželo nodarbojās arī ar kolorītāku biznesu. Viņam piederēja ducis priekanamu, divi kazino, seši kuģi, kas ieveda kokaīnu no viņa plantācijām Kolumbijā, viņš bija saistīts ar daudziem citiem ļoti noslēpumainiem biznesa veidiem, arī augļošanu. Andželo Karmine bija Sicīlijas mafijas priekšgalā, tāpēc bija normāli, ka viņš dzīvoja labi. Viņa dzīvesstāsts bija labs piemērs citiem, tas bija aizkustinošs paraugs, kā nabadzīgs sicīliešu zemnieks, kurš ir gana mērķtiecīgs un prot smagi strādāt, var gūt panākumus un kļūt bagāts.

Karmine savu karjeru iesāka divpadsmit gadu vecumā, strādājot par mafijas izsūtāmo zēnu. Piecpadsmit gados viņš jau bija augļotāju “izsitējs” un sešpadsmit gados pirmo reizi izdarīja slepkavību, līdz ar to galīgi nosakot savu dzīves ceļu. Drīz pēc tam Andželo apprecēja Annu, Lūcijas māti. Turpmākajos gados Karmine tika pa organizācijas nedrošajām karjeras kāpnēm līdz pašai augšai, aiz sevis atstājot ne mazumu mirušu ienaidnieku. Viņš mainījās, bet Anna palika tā pati vienkāršā zemnieku meiča, kāda bija, precoties ar Andželo. Viņa dzemdēja vīram trīs jaukus bērnus, bet ar to arī viņas devums Kauninu dzīvei beidzās. Kā zinādama, ka viņai vairs nav vietas savas ģimenes dzīvē, viņa paklausīgi nomira, turklāt viņai pietika prāta, lai nesaceltu lielu troksni ap šo notikumu.

Arnaldo un Viktors strādāja kopā ar tēvu. Kopš agras bērnības Lučija klausījās aizraujošās tēva un brāļu sarunās, viņa dzirdēja stāstus, kā Karmines gudrībā un spēkā pārspējuši savus pretiniekus. Lūcijas acīs tēvs bija spožās bruņās tērpts bruņinieks. Tēva un brāļu darbībā viņa nesaskatīja nekā nosodāma. Tieši pretēji, viņi palīdzēja cilvēkiem. Ja ļaudis gribēja spēlēt azartspēles, kāpēc viņiem to ar muļķīgiem likumiem aizliegt? Ja vīriešiem prieku sagādāja mīlestības pirkšana, kāpēc viņiem nepalīdzēt? Un cik augstsirdīgi rīkojās tēvs un brāļi, aizdodot naudu cilvēkiem, kurus noraidīja cietsirdīgie baņķieri! Lučija uzskatīja, ka viņas ģimenes vīrieši ir paraugpilsoņi. To pierādīja

tēva draugu izvēle. Reizi nedēļā Andželo Karmine savā villā rīkoja plašas vakariņas, un ak, kādi ļaudis sēdēja pie viņa galda! Tur parasti bija pilsētas mērs, vairāki domnieki un tiesneši, viņiem blakus sēdēja kinozvaigznes un operdziedātāji, bieži vien ari policijas šefs un kāds monsinjors. Vairākas reizes gadā ieradās ari pats gubernators.

Lūcija dzīvoja idillisku dzīvi, kurā netrūka viesību, skaistu drēbju un rotaslietu, mašīnu, kalpotāju un ietekmīgu draugu. Bet tad februārī viņas divdesmit trešajā dzimšanas dienā visam pēkšņi pienāca gals.

Tas sākās pavisam nevainīgi. Villā pie tēva ieradās divi vīri. Viens no viņiem bija Karmines draugs, policijas šefs, otrs leitnants.

-    Atvainojiet, Padronepolicijas priekšnieks pazemīgi sacīja, bet komisārs spiež mani nokārtot kādu muļķīgu formalitāti. Tūkstoškārt piedodiet, Padrone, bet, ja jūs būtu tik laipns un atbrauktu man līdzi uz iecirkni, es rūpētos, lai jūs pagūtu atgriezties mājās uz meitas dzimšanas dienas balli.

-             Nekādu problēmu, Karmine labsirdīgi atteica.

-   Ikvienam jāpilda savs pienākums. Viņš smaidīja. Šis jaunais, prezidenta ieceltais komisārs… kā amerikāņi saka… “zīmējas”, ko?

-    Baidos, ka tā ir. Policijas šefs nopūtās. Bet neraizējieties. Mēs abi esam redzējuši, ka šādi nemiera cēlēji ātri nāk un ātri iet, vai ne, Padrone?

Abi vīri nosmējās un devās uz policijas iecirkni.

Andželo Karmine neatgriezās mājās uz svinībām ne tajā dienā, ne nākamajā. Patiesībā viņš nekad vairs neredzēja nevienu no savām mājām. Valsts iesniedza simt apsūdzības rakstu pret viņu, tur bija minētas gan slepkavības, gan narkotiku tirdzniecība, prostitūcija, ļaunprātīga dedzināšana, gan daudzi citi noziegumi. Atbrīvošana pret drošības naudu netika atļauta. Policija izveidoja smalku

tiklu, kas savāca visu Karmines noziedzīgo organizāciju. Andželo bija rēķinājies ar saviem ietekmīgajiem sakariem Sicīlijā, cerēja, ka apsūdzība tiks atcelta, bet nakts vidū viņš tika aizvests uz Romu un ievietots “Regina Coeli”, bēdīgi slavenajā “Debesu valdnieces” cietumā. Andželo tika ieslēgts mazā kamerā ar aizrestotiem logiem, vienu radiatoru, guļamlāvu un tualeti bez sēdekļa. Tas bija kas nedzirdēts! Tāda necieņa nebija iedomājama.

Sākumā Karmine bija pārliecināts, ka Tommazo Kontorno, viņa jurists, nekavējoties nokārtos bosa atbrīvošanu.

Kad Kontorno ienāca cietuma apmeklētāju telpā, Karmine bruka viņam virsū.

-   Tie nelieši slēguši manus bordeļus, iznīcinājuši manu narkotiku biznesu un zina visu par naudas “atmazgāšanu”. Kāds nespēj noturēt mēli aiz zobiem. Noskaidro, kurš tas ir, un atnes viņa mēli man.

-            Neraizējieties, Padrone, Kontorno mierināja bosu.

-   Mēs viņu sameklēsim.

Jurista optimisms bija nepamatots. Lai pasargātu lieciniekus, valsts līdz tiesas procesa sākumam nepārprotami atteicās atklāt vinu vārdus, j

Divas dienas pirms tiesas Andželo Karmine un citi mafijas locekļi tika pārvesti uz Rebibijas cietumu ar stingrāku režīmu. Tas atradās divpadsmit jūdžu no Romas. Tiesas zāle turpat blakus bija celta kā ložu necaurlaidīgs bunkurs. Roku dzelžos un kāju važās saslēgtos simt sešdesmit apsūdzētos mafijas locekļus ieveda zālē pa pazemes tuneli un ieslēdza trīsdesmit no tērauda un ložu droša stikla veidotos būros. Gan iekšpusē, gan ārpusē stāvēja bruņotu sargu rindas, skatītājus pirms ielaišanas zālē pārmeklēja.

Kad zālē ieveda Andželo Karmini, viņa sirds priekā salēcās, jo lietu iztiesāja tiesnesis Džovanni Bušeta, vīrs, kas piecpadsmit gadu bija saņēmis algu no Karmines ģimenes un bieži viesojies viņu namā. Beidzot Karmine zināja, ka taisnība uzvarēs.

Tiesas sēde sākās. Andželo Karmine paļāvās, ka viņu sargās omertā Sicīlijas klusēšanas kodekss. Bet viņam par lielu pārsteigumu galvenais liecinieks bija neviens cits kā Benito Patass, paša miesassargs. Patass tik sen jau kalpoja Karmines ģimenei un baudīja tādu uzticību, ka viņam atļāva atrasties sapulču telpās, kur pārsprieda slepenus darījumu jautājumus. Un, tā kā šie darījumi neiekļāvās itin nekādos policijas nolikumā minētajos likuma pantos, Patasam bija izdevies iegūt ārkārtīgi svarīgu informāciju. Policija aizturēja Patasu tikai dažas minūtes pēc tam, kad viņš aukstasinīgi bija sakropļojis un noslepkavojis savas mīļākās jauno draugu. Likuma kalpi piedraudēja aizturētajam ar mūža ieslodzījumu, un viņš apmaiņai pret vieglāku soda mēru negribīgi piekrita palīdzēt izveidot lietu pret Karmini. Tagad Andželo Karmine, šausmu pārņemts un neticēdams savām acīm un ausīm, pieredzēja, kā Benito stāv tiesas zālē un atklāj Karmines valstības pašus slepenākos noslēpumus.

Arī Lučija katru dienu sēdēja zālē un klausījās, kā vīrietis, kurš reiz bijis viņas mīļākais, iznīcina viņas tēvu un brāļus.

Benito Patasa liecība atvēra slūžas. Kad komisārs sāka izmeklēšanu, pieteicās daudzi cietušie, kas bija ar mieru pastāstīt, ko Andželo Karmine un viņa rokaspuiši pastrādājuši. Mafija bija ar varu iejaukusies šo cilvēku darījumos, šantažējusi viņus, piespiedusi nodarboties ar prostitūciju, noslepkavojusi vai sakropļojusi viņu tuviniekus, pārdevusi bērniem narkotikas. Šo briesmu darbu saraksts bija nebeidzams.

Vēl lielāku triecienu deva liecības, ko sniedza pentitigrēkus nožēlojušie mafijas darboņi kuri ari bija nolēmuši runāt.

Lūcijai atļāva apmeklēt tēvu cietumā.

Andželo priecājās par meitas apmeklējumu. Apskāvis Lučiju, viņš čukstēja:

-   Nebēdā nenieka, faccia cl'angelu. Tiesnesis Džovanni Bušeta ir mans slepenais trumpis. Viņš labi pārzina visus likuma trikus un liks tos lietā, lai tavs tēvs un brāļi tiktu attaisnoti.

Izrādījās, ka Andželo Karmine ir slikts pravietis.

Mafijas ekscesi bija pārmēru saniknojuši sabiedrību, un, kad tiesas process galu galā beidzās, tiesnesis Džovanni Bušeta, viltīgs politiķis, notiesāja mafijas locekļus uz gariem gadiem cietumā, bet Andželo Karminem un viņa diviem dēliem piesprieda maksimālo pēc Itālijas likumiem noteikto sodu mūža ieslodzījumu, ar iespēju pēc divdesmit astoņiem gadiem iesniegt lūgumu par apžēlošanu.

Andželo Karminem tas nozīmēja nāvessodu.

Visa Itālija gavilēja. Taisnība beidzot bija triumfējusi. Bet Lučija dzīvoja kā prātam neaptveramā murgā. Trīs vīrieši, kurus viņa mīlēja vairāk par visu šajā pasaulē, tika sūtīti uz elli. Tēvs īsā laikā bija tā pārvērties, ka meitai sirds lūza. Dažu dienu laikā Andželo bija novecojis. Augums sakrities, veselīgā sārtā sejas krāsa izbalējusi.

-   Viņi mani nodevuši, viņš sūrojās. Viņi visi mani nodevuši. Tiesnesis Džovanni Bušeta… es biju viņu nopircis, Lučija! Es viņu padarīju bagātu, bet viņš man tā atlīdzināja. Un Patass. Es pret viņu izturējos kā tēvs. Kas noticis ar šo pasauli? Kas noticis ar godaprātu? Viņi ir sicīlieši, tāpat kā es.

Lučija saņēma tēva roku plaukstās un klusi sacīja:

-   Es arī esmu siciliete, tēt. Tu tiksi atriebts. Zvēru pie savas dzīvības.

-   Mana dzīve ir beigusies, tēvs sacīja. Bet tev vēl savējā jādzīvo. Man Cīrihē ir konts. Bankā "Leu”. Ja tu dzīvotu desmit mūžus, arī tad tu nespētu iztērēt visu naudu, kas tur glabājas. Viņš iečukstēja meitai ausī konta numuru. Pamet nolādēto Itāliju. Ņem naudu un baudi dzīvi.

Lūcija tēvu cieši apskāva.

-   Tēt…

-   Ja tev kādreiz nepieciešams drauga padoms, vari uzticēties Dominikāni Darelam. Mēs esam kā brāļi. Viņam Francijā, Bezjē, netālu no Spānijas robežas, ir māja.

-   Es to atcerēšos.

-   Apsoli, ka pametīsi Itāliju.

-Jā, tēt. Bet man vispirms kaut kas jāizdara.

Viena lieta ir degt alkās pēc atriebības, bet izdomāt, kā to paveikt, pavisam cita. Viņa bija viena pati, un šo apņemšanos īstenot nebūs viegli. Lučija atcerējās itāliešu sakāmvārdu "Rubare il mestiere."“Nozodz viņu amatu.” “Man jādomā tā, kā domā viņi. ”

Dažas nedēļas pēc tam, kad Lūcijas Karmines tēvs un brāļi bija sākuši izciest sodu, viņa negaidīti ieradās tiesneša Džovanni Bušetas mājā. Durvis atvēra tiesnesis pats.

Viņš pārsteigts blenza uz sliekšņa stāvošajā Lūcijā. Viesojoties Karmines namā, tiesnesis bieži meiteni bija redzējis, bet viņiem nebija par ko runāt.

-   Lučija Karmine! Ko tad jūs te darāt? Jūs taču ne…

-   Esmu atnākusi izteikt jums pateicību, jūsu godība.

Tiesnesis aizdomīgi vērās viešņā.

-   Par ko?

Lučija ieskatījās viņam dziļi acīs.

-   Par to, ka atklājāt visiem, kas mans tēvs un brāļi patiesībā bija. Es kā tāda vientiese dzīvoju tajā šausmu namā. Man nebija ne jausmas, kādi briesmoņi… Meitenei balss aizlūza, un viņa sāka šņukstēt.

Bušeta neziņā stāvēja uz sliekšņa, tad noglāstīja Lūcijai plecu.

-   Kuš, kuš. Nāciet iekšā iedzert tēju.

-   P… paldies.

Kad abi bija apsēdušies dzīvojamā istabā, tiesnesis Bušeta ierunājās:

-   Pilnīgi neaptverami, ka jums ir tāda attieksme pret tēvu. Man palika iespaids, ka esat ļoti tuvi.

-   Tikai tāpēc, ka es nenojautu, ar ko viņš un brāļi nodarbojas. Bet kad uzzināju… Viņa nodrebinājās. Jūs nevarat iedomāties, kā es jutos. Gribēju tikt projām, bet man nebija kur palikt.

-   Es nesapratu. Tiesnesis glāstīja nelaimīgās meitenes roku. Baidos, ka būšu jūs nepareizi novērtējis, mīļā.

-   Es no viņa izmisīgi baidījos, Lučija kaismīgi apgalvoja.

Tiesnesis Bušeta ievēroja ne jau pirmo reizi cik skaista jauna sieviete ir Andželo meita. Vienkāršā melnā kleita, kas viņai šobrīd bija mugurā, izcēla kārdinošā auguma aprises. Bušeta lūkojās uz apaļīgajām krūtīm un nespēja neredzēt, ka viņa jau ir pieaugusi.

“Tas būtu interesants piedzīvojums, "Bušeta risināja savu domu, “gulēt ar Andželo Karmines meitu. Tagad viņš zaudējis savu varu un man neko nevar padarīt. Vecais nelietis iedomājās, ka nopircis mani, bet es viņam biju pārāk ciets rieksts. Lučija droši vien vēl ir nevainīga. Es viņai varētu gultā šo to iemācīt. ”

Pavecāka saimniecības vadītāja ienesa paplāti ar tējas piedenimiem un šķīvi ar cepumiem. Viņa nolika to uz galda.

-   Vai ieliet?

-   Ļaujiet man, Lučija ieteicās. Balss skanēja sirsnīgi un daudzsološi.

Tiesnesis Bušeta uzsmaidīja viešņai.

-   Varat iet, viņš atlaida saimniecības vadītāju.

-Jā, kungs.

Tiesnesis noskatījās, kā Lučija lēnām pieiet pie mazā galdiņa, kur kalpotāja bija nolikusi paplāti, un ļoti rūpīgi salej tasītēs tēju sev un mājastēvam.

-   Es jūtu, Lučija, ka mēs abi varētu kļūt par labiem draugiem, Džovanni Bušeta pētīja situāciju.

Lučija apveltīja viņu ar pavedinošu smaidu.

-   Es ļoti priecātos, jūsu godība.

-Lūdzu… Džovanni.

-   Džovanni. Un Karmines meita sniedza tiesnesim tasīti. Savējo viņa pacēla, kā uzsaukdama tostu. Par neliešu nāvi.

Smaidīdams Bušeta cēla pie lūpām tasīti.

-   Par neliešu nāvi. Viņš nodzēra malciņu un saviebās. Tēja bija rūgta.

-   Vai tēja ir pārāk…?

-   Nē, nē. Viss kārtībā, mīļā.

Lūcija vēlreiz pacēla tasīti.

-   Par mūsu draudzību.

Viņa iedzēra vēl vienu malciņu, un tiesnesis darīja to pašu.

-   Par…

So tostu Bušeta tā arī nepabeidza. Piepeši viņu sagrāba krampji, viņam likās, ka sirdī dur sarkani nokaitēts krāsns kruķis. Viņš piespieda krūtīm roku.

-   Ak mans Dievs! Izsauciet ārstu…

Lūcija sēdēja, mierīgi malkodama tēju, viņa noskatījās, kā tiesnesis uzraušas kājās, tad noveļas uz grīdas. Viņa augums vēl brīdi raustījās, tad sastinga.

-   Viens pie vietas, tēt, Lūcija noteica.

Brīdī, kad Benito Patass savā kamerā lika pasjansu, cietumsargs paziņoja:

-   Pie tevis viesis. Sieviete.

Benito staroja. Viņam kā informatoram tika noteikts īpašs režīms ar daudzām privilēģijām, un pretēja dzimuma viesu apmeklējumi bija viena no tām. Patasam bija kāds ducis mīļāko, un tās pa kārtai viņu apciemoja. Nez, kura ieradusies šodien.

Viņš noskatīja sevi mazajā, pie kameras sienas piekārtajā spogulītī, iezieda matos nedaudz pomādes, atmeta kādu nepaklausīgu šķipsnu atpakaļ un sekoja sargam pa gaiteni, kas veda uz to cietuma spārnu, kur atradās tikšanās telpas.

Sargs pamāja, lai Benito iet iekšā. Patass, patīkamu priekšnojautu pārņemts, cēli iesoļoja istabā. Ticis pāri slieksnim, viņš pārsteigumā sastinga un mēmi blenza uz viešņu.

-   Lučija! Mans Dievs, ko, pie velna, tu te dari? Kā tu tiki iekšā?

-   Es iestāstīju, ka esam saderināti, Benito, viņa klusi atbildēja.

Lūcija bija ģērbusies burvīgā sarkana zīda kleitā ar dziļu izgriezumu, audums cieši kļāvās ap viņas augumu.

Benito Patass soli atkāpās.

-   Ārā!

-   Kā vēlies. Bet vispirms tev mani jāuzklausa. Kad es redzēju, ka tu stāvēji liecinieku tribīnē un apsūdzēji manu tēvu un brāļus, es tevi ienīdu. Gribēju tevi nogalināt. Viņa pievirzījās tuvāk. Bet tad es aptvēru, ka tu rīkojies ļoti drosmīgi. Tu uzdrīkstējies piecelties un pateikt patiesību. Mans tēvs un brāļi nebija ļauni cilvēki, bet viņi darīja ļaunas lietas, un tu biji vienīgais, kurš bija tik stiprs, lai nostātos pret viņiem.

-   Tici man, Lučija, Benito taisnojās, policija mani piespieda…

-             Tev nekas nav jāskaidro, viņa klusi iebilda.

-   Katrā ziņā ne man. Atceries pirmo reizi, kad mēs mīlējāmies? Toreiz es sapratu, ka mīlu tevi un mīlēšu vienmēr.

-   Lučija, es nekad nedarītu to, ko…

-     Caro\ gribu, lai mēs aizmirstam notikušo. Kas darīts, padarīts. Tagad svarīgi esam tikai mēs abi.

Lučija jau stāvēja bijušajam mīļākajam tik tuvu, ka viņš . juta viņas reibinošās smaržas. Viņa prāts apskurba.

-   Vai… vai tu to saki no tiesas?

-   Nekad neesmu bijusi tik patiesa. Tāpēc jau šodien atnācu, lai tev to pierādītu. Pierādītu, ka piederu tev. Ne tikai ar vārdiem.

Lūcijas rokas pieskārās kleitas lencītēm un nākamajā mirklī sarkanais zīds noslīdēja uz grīdas. Viņa bija kaila.

-   Vai tagad tu man tici?

Ak Dievs, cik viņa skaista!

-Jā, es tev ticu. Benito balss bija piesmakusi.

Lūcija piegāja vēl tuvāk, un abu augumi saskārās.

-   Izģērbies, viņa čukstēja. Ātrāk!

Viņa noskatījās, kā Patass velk nost drēbes. Nometis apģērbu, viņš saņēma meitenes roku un veda viņu uz istabiņas kaktu, kur stāvēja gulta. Priekšspēlei viņš laiku velti netērēja. Vienā mirklī Benito jau gulēja Lūcijai virsū, iepleta viņai kājas un ar iedomīgu smīnu uz lūpām iegāja viņā.

-   Kā vecos laikos, viņš pašapmierināts izmeta. Tu nespēj mani aizmirst, vai ne?

-   Nespēju, Lučija čukstēja viņam ausī. Un zini, kāpēc es nevarēju tevi aizmirst?

-   Nē, mi amord. Pasaki.

-  Tāpēc, ka es, tāpat kā mans tēvs, esmu sicīliete.

Viņa pastiepa roku pie galvas un izvilka garu, greznu

adatu, kas saturēja matu smago mezglu.

Benito Patass sajuta kaut ko ieduramies zem ribām, pēkšņās sāpēs viņš atpleta muti kliedzienam, bet Lūcijas lūpas skūpstā sedza viņa muti. Benito ķermenim raustoties un lokoties agonijā virs viņas, atriebēja izbaudīja orgasmu.

Pēc īsa brīža viņa jau bija apģērbusies, un garā adata saturēja augšā matus. Benito aizvērtām acīm gulēja zem segas. Lučija pieklauvēja pie kameras durvīm un uzsmaidīja sargam, kas tās atvēra.

-   Viņš ir aizmidzis, viņa čukstēja.

Sargs skatījās skaistajā sievietē un smaidīja.

-Jūs droši vien viņu nokausējāt.

-   Es tā ceru, Lučija atbildēja.

Šīs divas pārdrošās slepkavības sacēla Itālijā īstu vētru. Mafijas vadoņa jaunā, skaistā meita bija atmaksājusi

par pāridarljumiem tēvam un brāļiem. Viegli satraucamā Itālijas sabiedrība uzgavilēja viņai un turēja īkšķi, lai atriebējai izdotos aizbēgt. Taču policija, gluži dabiski, bija citādās domās. I.učija Karmine bija noslepkavojusi cienījamu tiesnesi, un otru slepkavību pastrādājusi cietuma sienās. Policija uzskatīja, ka šī meitene ņirgājusies par viņiem, un tas likuma sargu acis bija tikpat smags nodarījums kā Lūcijas pastrādātie noziegumi. Avīžnieki vareni izpriecājās uz viņu rēķina.

-  Nolieciet viņas galvu uz bluķa! policijas komisārs kliedza uz savu vietnieku. Un izdariet to šodien.

Pēdu dzīšanai lika norīkoti papildu spēki, bet šis jezgas vaininiece tikmēr slēpās Salvatores Džuzepes mājā. Viņš bija viens no Karmines vīriem, kam bija izdevies izvairīties no aresta.

Sākumā Lučija tīkoja vienīgi atriebt tēva un brāļu godu. Viņa saprata, ka var tikt pieķerta, un bija gatava pilnībā ziedoties. Bet, kad viņai bija izdevies iziet no cietuma, domas mainījās un par mērķi kļuva ciņa par izdzīvošanu. Tagad, kad viņa bija izdarījusi to, ko vēlējās, dzīvība atkal kļuva dārga. Es nejaušu viņiem sevi notvert, ” Lučija sev zvērēja. “Nekad. ”

Salvatore Džuzepe un viņa sieva darīja visu, ko varēja, lai mainītu meitenes izskatu. Lūcijai izbalināja matus, notraipīja zobus, uzlika brilles un ieģērba slikti piegulošās drēbēs.

Salvatore kritiski noskatīja savu roku darbu.

-   Nav slikti, viņš sprieda. Bet ar to ir par maz. Mums jādabū tevi ārā no Itālijas. Tev jādodas uz valsti, kur tava fotogrāfija neatrodas visu avīžu pirmajās lappusēs. Tur, kur tu dažus mēnešus vari paslēpties.

Tad Lučija atcerējās: “Ja tev kādreiz nepieciešams drauga padoms, vari uzticēties Dominikam Barelam. Mēs esam kā brāļi. Viņam Francijā, Bezjē, netālu no Spānijas robežas, ir māja. ”

-   Es zinu, kur varu paslēpties, viņa sacīja. Man tikai vajadzīga pase.

-   To es nokārtošu.

Divdesmit četras stundas vēlāk Lučija turēja rokā pasi, kas bija izrakstīta uz Lūcijas Romas vārda. Tajā bija ielīmēta fotogrāfija, kas uzņemta viņas jaunajā izskatā.

-   Uz kurieni tu brauksi?

-  Tēvam Francijā dzīvo draugs. Viņš man palīdzēs.

-   Ja tu vēlies, lai es pavadu tevi līdz robežai… Salvatore vaicājoši ieminējās.

Viņi abi saprata, cik tas būtu bīstami.

-   Nē, Salvatore, Lučija atteicās. Tu jau manā labā esi daudz darījis. Man jābrauc vienai.

Nākamajā rītā Salvatore Džuzepe noīrēja “Fiat" uz Lūcijas Romas vārda un pasniedza viņai mašīnas atslēgas.

-   Esi uzmanīga, viņš lūdza.

-   Neraizējies. Esmu dzimusi zem laimīgas zvaigznes.

Vai tad tā nebija apgalvojis viņas tēvs?

Pie Itālijas-Francijas robežas stāvēja gara mašīnu rinda, kas uz priekšu virzījās gausi. Tuvojoties imigrācijas postenim, Lučija nervozēja arvien stiprāk. Viņu noteikti meklē visos robežpunktos. Ja viņa kritīs policijas rokās, tad dabūs mūža ieslodzījumu. "Tādā gadījumā es labāk izdarīšu pašnāvību, "viņa nolēma.

Bija pienākusi Lūcijas rinda uzrādīt dokumentus imigrācijas posteņa ierēdnim.

-   Pasi, jaunkundz.

Lučija pa mašīnas lodziņu pasniedza pasi melnajos vāciņos. Ierēdnis to paņēma, uzmeta skatienu braucējai, un viņa redzēja, ka virsnieka acīs pazib neizpratne. Viņš vēlreiz ielūkojās pasē, tad atkal pievērsās sievietei pie stūres, šoreiz jau uzmanīgāk. Lučija juta, ka saspringst.

-Jūs esat Lučija Karmine, ierēdnis beidzot paziņoja.

Devītā nodaļa

-   Nē! Lūcija iekliedzās. Asinis vienā mirklī aizplūda no sejas. Viņa izmisīgi raudzījās apkārt, kā aizbēgt. Tādas iespējas nebija. Un piepeši notika neticamais robežsargs pasmaidīja. Viņš pieliecās tuvāk Lūcijai un pačukstēja:

-Jūsu tēvs, jaunkundz, labi izturējās pret manu ģimeni. Varat braukt tālāk. Lai jums veicas.

Lučijai no atvieglojuma sareiba galva.

-   Grazie.'

Viņa nospieda gāzes pedāli un nobrauca atlikušos divdesmit jardus līdz Francijas robežai. Franču imigrācijas ierēdnis lepojās ar lielām zināšanām sieviešu skaistuma jautājumos, bet to dāmu, kas tikko bija piebraukusi pie viņa posteņa, nu nekādi nevarētu saukt par skaistuli. Peļu pelēki mati, brilles ar biezām lēcām, plankumaini zobi, turklāt viņa bija nevīžīgi ģērbusies.

"Kāpēc itālietes nevārētu būt tikpat skaistas kā francūzietes, "robežsargs ar riebumu nodomāja. Iespiedis Lučijai pasē zīmogu, viņš pamāja, lai neglītene brauc tālāk.

Pēc sešām stundām viņa ieradās Bezjē.

Klausule tika pacelta jau pēc pirmā signāla, un patīkama vīrieša balss sacīja:

1 Paldies. (Tulk. no it. vai.)

-   Klausos.

-   Pasauciet, lūdzu, Dominiku Darelu.

-   Dominiks Darels klausās. Kas zvana?

-   Lučija Karmine. Mans tēvs teica…

-   Lučija! Vīrieša balsī skanēja gan prieks, gan sirsnība. Es jau cerēju, ka tu piezvanīsi.

-   Man vajadzīga palīdzība.

-  Vari uz mani paļauties.

Lūcijai no sirds kā akmens novēlās. Pirmās labās ziņas pēc ļoti ilga laika. Piepeši viņa aptvēra, cik iztukšota jūtas.

-   Man nepieciešama vieta, kur paslēpties no policijas.

-   Nekādu problēmu. Mums ar sievu ir padomā viena teicama vietiņa, kur tu varēsi patverties, cik ilgi vien vajadzēs.

Gandrīz pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

-   Paldies.

-   Kur tu atrodies, Lučija?

-   Es esmu…

Tajā brīdī telefonā nokrakšķēja policijas rācijas savienojuma trokšņi, un tā nekavējoties tika izslēgta.

-   Lučija…

Viņa nojauta, ka kaut kas nav kārtībā.

-   Lučija… kur tu esi? Aizbraukšu tev pakaļ.

“Kāpēc viņam mājās ir policijas rācija?” Turklāt klausule tika pacelta nekavējoties. It kā viņš būtu šo zvanu gaidījis.

-   Lučija… vai tu mani dzirdi?

Viņa zināja, pilnīgi nešaubīgi, ka cilvēks, kurš runāja pa telefonu, ir policists. Tātad tīkls jau izmests. Šī saruna ir ierakstīta.

-   Lučija…

Viņa aši nolika klausuli un steidzās ārā no būdiņas. “Man jātiek projām no Fra ncijas," viņa izlēma.

Atgriezusies mašīnā, Lučija no cimdu nodalījuma izņēma karti. Līdz Spānijas robežai bija tikai dažu stundu brau

ciens. Viņa atkal noglabāja karti, iedarbināja motoru un devās dienvidrietumu virzienā uz Sansebastjanu.

Bet pie Spānijas robežas viss nogāja greizi.

-   Lūdzu, jūsu pasi.

Lūcija spāņu robežsargam pasniedza prasīto. Viņš pārlaida paviršu skatienu dokumentam un jau deva to atpakaļ, kad nezināma iemesla pēc sāka šaubīties. Viņš ciešāk ieskatījās pie stūres sēdošajā sievietē, un viņa sejas izteiksme mainījās.

-   Vienu mirklīti, lūdzu. Man pase būs jāapzīmogo iekšā.

“Viņš mani pazina, "Lūcija izmisusi saprata. Viņa noskatījās, kā ierēdnis ieiet mazā koka mājiņā iekārtotā muitas punktā un rāda pasi kolēģim. Abi robežsargi satraukti apspriedās. Jābēg projām. Viņa atvēra mašīnas durvis un izkāpa. Blakus Lūcijas mašīnai stāvēja ekskursiju autobuss, kurā pašlaik kāpa iekšā trokšņaina grupa vācu tūristu, kas nupat bija izgājuši muitas kontroli. Uzraksts autobusa priekša vēstīja, ka tas dodas uz Madridi.

-   Achlung/' ekskursijas vadītājs sauca. Schnell!2

Lučija pameta skatienu uz muitas ēku. Robežsargs,

kas bija paņēmis viņas pasi, satraukts kliedza telefonā.

-   Visi autobusā, bitte3 .

Vairs nedomādama, Lučija pievienojās smejošo, tērgājošo tūristu pulciņam un, novērsusi seju no gida, iekāpa autobusā. Zemu noliekusi galvu, viņa apsēdās pašā aizmugurē. “Brauc!”viņa lūdzās. “Tūlīt."

Pa logu viņa redzēja, ka abiem robežsargiem pievienojies trešais un trijatā visi pēta aizdomīgo pasi. It kā atbildot uz Lūcijas lūgšanām, autobusa durvis aizvērās un iedūcās motors. Pēc brīža autobuss jau izripoja no Sansebastjanas un devās uz Madridi. Kas notiks, kad muitnieki

1 Uzmanību! (Tulk. no vācu vai.)

‘ Ātri. (Tulk. no vācu vai.)

•’ Lūdzu. (Tulk no vācu vai)

atklās, ka Lūcija pametusi mašīnu? Sākumā viņi, iespējams, nodomās, ka sieviete aizgājusi uz tualeti. Viņi gaidīs, tad beidzot sūtīs kādu viņai pakaļ. Pēc tam visticamāk pārmeklēs apkārtni, ja nu gadījumā aizbēgusī slēpjas kaut kur tuvumā. Pa to laiku robežu būs šķērsojuši jau vairāki desmiti mašīnu un autobusu. Policijai nebūs ne mazākās nojautas, kur viņa palikusi vai kurā virzienā devusies.

Autobusā braucošie acīmredzot bija devušies brīvdienās, lai labi izklaidētos. “Kāpēc gan ne?" Lučija ar rūgtumu domāja. “Viņiem pa pēdām nedzenas policija. Vai bija vērts riskēt ar visu atlikušo mūžu, lai atriebtu tēvu un brāļus?” Iztēlē viņa vēlreiz izdzīvoja ainas ar tiesnesi Kušetu un Benito.

“Es jūtu, Lučija, ka mēs abi varētu kļūt par labiem draugiem… Par neliešu nāvi.”

Un Benito Patass: “Kā vecos laikos. Tu nespēj mani aizmirst, vai ne?"

Viņa bija likusi diviem nodevējiem samaksāt par viņas ģimenei nodarīto. “Vai bija vērts?" Neģēļi ir miruši, bet tēvs un brāļi tik un tā visu mūžu pavadīs ciešanās, jā gan, ” Lūcija nolēma. “Bija vērts. ”

Kāds sāka dziedāt vācu dziesmu, un pārējie pievienojās.

“ln Mьnchen ist ein Hqfbrau Haus, ein, zwei, suja…"

“Aršiem cilvēkiem es kādu brīdi būšu drošībā, "Lučija sevi mierināja. “Kad iebrauksim Madridē, domāšu, ko darīt tālāk. ”

Bet Madridē viņa neiebrauca.

Pie mūriem apjoztās Avilas autobusam bija ieplānota apstāšanās, lai braucēji varētu kaut ko iedzert un, kā gids delikāti izteicās, “sakārtoties”.

-   Alle raus vom bus/' gids uzsauca.

Lučija palika sēžam un skatāmies, kā pasažieri ceļas

kājās un dodas uz priekšējām durvīm. “Būs drošāk, ja palikšu te. ” Bet gids viņu pamanīja.

-  Kāpiet ārā, jaunkundzi viņš sauca. Mums ir tikai piecpadsmit minūtes laika.

Lūcija vilcinājās, tad negribīgi piecēlās un devās uz durvīm.

Kad viņa gāja garām gidam, tas teica:

-   Warten Sie bitte!' Jūs neesat no šīs grupas.

Lūcija viņam mīļi uzsmaidīja.

-   Neesmu gan, viņa atzinās. Redziet, man Sansebastjanā salūza mašīna, bet Madridē man ir ļoti svarīgas darīšanas, tāpēc es…

-   Nein!2 gids ieaurojās. Tas nav iespējams. Šī ir privāta ekskursija.

-   Zinu, Lučija sacīja, bet, saprotiet, man vajag…

-  Tas jums jākārto ar firmas biroju Minhenē.

-   Es nevaru. Man ārkārtīgi jāsteidzas un…

-   Nein, nein. Jūs man sagādāsiet nepatikšanas. Ejiet projām, citādi es izsaukšu policiju.

-   Bet…

Viņa varēja teikt, ko vien gribēja, ekskursijas vadītāju nekas nespēja ietekmēt. Divdesmit minūtes vēlāk Lučija noskatījās, kā autobuss sakustas un rūkdams aizbrauc Madrides virzienā. Tā nu viņa bija izmesta sēklī bez pases, gandrīz ari bez naudas, turklāt tagad jau vairāku valstu policija dzen viņai pēdas, lai arestētu par slepkavībām.

Nelaimīgā pagriezās apkārt, lai apskatītu vietu, kur nokļuvusi. Autobuss bija apstājies apaļas celtnes priekšā, pie kuras karājās uzraksts ESTAClONDEAUTOBUSES.

“Es varu iesēsties citā autobusā, ” Lūcijai radās ideja.

Un viņa iegāja autoostā. Tā bija plaša ēka ar marmora sienām, kurās bija apmēram ducis biļešu kasu lodziņu ar uzrakstiem: SEGOVIJA… MUNJOGALINDO… VALJADOLIDA… SA1AMANKA… MADHIDE… Kāpnes un eskalators veda lejup

1 Ludzu. pagaidiet! (Tulk. no vācu vai.)

2 Nē! (Tulk. no vācu vai.)

uz autobusu pieturvietām. Tur bija pasteleriakur pārdeva virtuļus, saldumus un sviestmaizes vaskotā papīrā, un pēkšņi Lūcija manīja, ka ir izsalkusi.

“Labāk neko nepirkšu, ” viņa domāja, “iekams nezināšu, cik maksā biļete. ”

Tiklīdz viņa paspēra pāris soļu uz kases pusi, pie kuras karājās uzraksts M ADR IDE, autoostā iesteidzas divi formastērpos ģērbušies policisti. Viens no tiem rokā turēja fotogrāfiju. Viņi gāja pēc kārtas pie visiem lodziņiem, rādīdami fotogrāfiju biļešu pārdevējiem.

“Viņi meklē mani. Tas draņķa ekskursijas vadītājs mani nodevis. ”

Tajā brīdī no eskalatora nokāpa kāda tikko atbraukusi ģimene. Kad viņi devās uz durvīm, I.učija viņiem tuvojās un, iejukusi bariņā, izgāja ārā.

Viņa gāja pa Avilas bruģētajām ieliņām, cenšoties apvaldīt gaitu, lai nepievērstu sev uzmanību. Tad iegriezās kādā ielā, kurai abās pusēs slējās granīta mājas ar čuguna balkonu margām. Sasniegusi De la Santa laukumu, Lūcija apsēdās parkā uz soliņa un lauzīja galvu, ko darīt tālāk. Kādus simt jardus no viņas uz soliņiem sēdēja vairākas sievietes un daži pārīši, kas baudīja pēcpusdienas saules siltumu.

Kamēr Lučija tur tā sēdēja, parādījās policija mašīna. Tā apstājās laukuma otrā malā, un no tās izkāpa divi policisti. Viņi piegāja pie sievietes, kas sēdēja viena pati, un sāka to iztaujāt. Lūcijai gribējās mesties skriešus.

Kaut arī sirds izmisīgi dauzījās, viņa piespieda sevi lēni piecelties un bez steigas doties prom no policistiem. Nākamo ielu gluži neticamā kārtā sauca par Dzīvības un nāves ielu. “Vai tā ir kāda zīme?"

Laukumā atradās dabiska lieluma akmens lauvas ar izkārtām mēlēm, un Lūcijas drudžainā fantāzija radīja iedomu, ka tās dzenas viņai pakaļ. Priekšā varēja redzēt lielu katedrāli, kuras fasādē bija izcirsts bareljefs ar jaunu meiteni un smaidošu galvaskausu. Pat gaiss likās nāves piesūcies.

Lūcija izdzirdēja baznīcas zvanus un palūkojās ārā pa pilsētas atvērtajiem vārtiem. Tālumā, augstu kalnos, pacēlās klostera mūri. Lučija stāvēja un, acu nenovērsdama, raudzījās uz tiem.

-  Kāpēc esi pie mums atnākusi, mana meita? klusā balsī jautāja māte Betīna.

-  Man vajadzīgs patvērums.

-   Un tu esi nolēmusi meklēt patvērumu pie Dieva? “Tieši tā. ’’

-  Jā. Lučija sāka improvizēt. Es vienmēr esmu to vēlējusies… veltīt savu dzīvi Garam.

-  Mūsu dvēselēs jau ir tas, ko mēs visi vēlamies, vai ne, mana meita?

“Jēziņ, viņa patiešām man tic,” viņa iekšēji nopriecājās.

-   Tev jāsaprot, ka cisterciešu ordenī kārtība ir stingrāka nekā citos ordeņos, mans bērns. Mēs esam pilnībā noslēgti no pasaules, māte Betīna sacīja.

Šie vārdi Lūcijas ausīs skanēja kā mūzika.

-  Tie, kas ienāk pa šiem vārtiem, dod zvērestu nekad šo vietu vairs nepamest.

-  Es negribu iet projām, viņa centās iegalvot klostera priekšniecei. “Katrā ziņā vismaz dažus mēnešus.”

Māte Betīna piecēlās.

-  Tas ir nopietns lēmums. Es ieteiktu tev tagad iet un padomāt, pirms izšķiries par šo soli.

Lučija juta, ka situācija mainās uz slikto pusi, un viņu sagrāba panika. Viņai nebija kur iet. Vienīgā cerība bija palikt šo sienu aizsardzībā.

-  Esmu jau to apsvērusi! Lučija ātri iesaucās. Ticiet man, māte Betīna, es ne par ko citu nedomāju. Gribu atteikties no pasaules. Viņa ieskatījās vecākajai sievietei acīs. Neko citu es tā nevēlos kā palikt šeit. Viņas balss skanēja patiesi.

Māte Betīna juta neizpratni. Lūdzējā jautās kaut kas satraucošs un drudžains, un tas māti darīja nemierīgu. Un

tomēr, vai ir kāds labāks iemesls ierasties šajā vietā, kur garu nomierina meditācija un lūgšanas?

-   Vai tu esi katoliete?

-Jā-

Māte Betfna paņēma vecmodīgu zoss spalvu.

-   Pasaki man savu vārdu, bērns.

-   Mani sauc Lučija Kar… Roma.

-   Vai tavi vecāki ir dzīvi?

-   Tēvs.

-   Kas viņš ir?

-    Biznesmenis. Viņš ir pensijā. Atcerējusies, cik bāls un sakrities tēvs izskatījās, kad viņa to bija redzējusi pēdējo reizi, Lūcijai sirdī iedūra sāpe.

-   Vai tev ir māsas un brāļi?

-   Divi brāļi.

-   Un kas viņi ir?

Lučija nolēma, ka viņai jādara viss, lai sev palīdzētu.

-   Viņi ir priesteri.

-  Cik jauki!

Ši iztaujāšana ilga trīs stundas. Beidzot māte Betīna sacīja:

-   Sameklēšu tev gultu, kur pārlaist nakti. No rīta tu sāksi mācības. Kad tās beigsies, varēsi iestāties ordenī, ja nebūsi mainījusi savu nodomu. Bet es tevi brīdinu tu esi izvēlējusies ļoti grūti/ceļu.

-   Ticiet man, Lučija nopietni sacīja. man nav izvēles.

Nakts vējš bija maigs un silts, tas, klusi čukstēdams, slīdēja pāri meža izcirtumam, un Lučija gulēja saldā miegā. Viņa patlaban redzēja sevi skaistā villā, kur notika viesības, arī tēvs un brāļi bija tur. Visi jauki pavadīja laiku līdz brīdim, kad istabā ienāca svešinieks un jautāja:

-    Kas, pie joda, tie par ļautiņiem? Tad gaisma nodzisa, bet sejā iespīdēja ass stars. Lučija uzmodās un pielēca sēdus. Spožā gaisma darīja viņu aklu.

Laukumiņā ap mūķenēm bija sastājies apmēram pusducis viru. Tā kā acīs spīdēja gaisma, Lūcija spēja nojaust vienīgi siluetus.

-    Kas jūs esat? viens no vīriem skarbi noprasīja. Balss skanēja dobji un asi.

No miega vairs nebija ne miņas. Lūcijas prāts uzreiz kļuva modrs. Viņa iekritusi slazdā. Bet, ja svešie būtu no policijas, viņi gan zinātu, kas šīs par mūķenēm. Kas viņi ir, un ko naktī dara mežā?

Viņa nolēma riskēt.

-   Mēs esam Avilas klostera māsas. Pie mums ielauzās kādi valdības sūtīti vīri un…

-    Mēs par to esam dzirdējuši, vīrietis viņu pārtrauca.

Arī pārējās māsas bija pamodušās, pārbijušās un piecēlušās sēdus.

-   Kas… kas esat jūs? Megana ieprasījās.

-   Mani sauc Haimē Miro.

Viņi bija seši, ģērbušies rupja auduma biksēs, ādas jakās, svīteros ar atlokāmu apkakli, audekla kurpēs ar virvju zolēm un tradicionālajās basku beretēs. Viņiem bija daudz ieroču, un blāvajā mēnessgaismā viņi izskatījās dēmoniski. Šķita, divi ir smagi piekauti.

Vīrietis, kurš sevi nosauca par Ilaimē Miro, bija gara auguma un kalsns, ar kvēlojošām melnām acīm.

-   Iespējams, viņām ir sekots. Viņš pievērsās vienam no grupas. Paskaties, kas apkārt notiek.

-   Si.

Lučija aptvēra, ka grupas loceklis, kurš atbildēja, bija sieviete. Lučija noskatījās, kā svešā klusi pazūd starp kokiem.

-   Ko mēs ar viņām darīsim? Rikardo Meljado vaicāja.

-   Nada.' Atstāsim tepat un iesim tālāk, Haimē Miro atbildēja.

1 Neko. (Tulk. no s/>. vai.)

Viens kaujinieks sāka iebilst.

-   I laimē… viņas ir Jēzus mazās māsas.

-   Tad lai Jēzus ari par viņām rūpējas, Miro strupi izmeta. Mums ir jādara darbs.

Tagad mūķenes, gaidīdamas, kas notiks, stāvēja kājās. Vīri, sagājuši ap Ilaimē, strīdējās.

-    Mēs nevaram pieļaut, ka viņas notver. Akoka ar saviem rokaspuišiem viņas meklē.

-  Viņi meklē mūs, amigo'.

-   Bez mūsu palīdzības māsas neizglābsies.

Haimē Miro stingri palika pie sava.

-   Nē. Viņu dēļ mēs neriskēsim ar dzīvību. Mums ir pašiem savas problēmas.

Fēlikss Karpio, viens no Miro palīgiem, sacīja:

-   1 laimē, mēs varētu pavadīt viņas kādu gabalu tālāk no ceļa. Lai viņas tiek no šis bīstamās vietas projām. Tad viņš pagriezās pret mūķenēm. Uz kurieni jūs, māsas, dodaties?

Atbildēja Terēza, Dieva gaismai mirdzot acīs.

-   Man uzticēta svēta misija. Mendavijā ir klosteris, kas mūs uzņems.

Fēlikss Karpio vēlreiz vērsās pie Haimē Miro.

-   Mēs varam viņas līdz turienei pavadīt. Mendavija ir pa ceļam uz Sansebastjanu.

-   Tu, sasodītais idiot|! Kāpēc tu nepacel plakātu, lai itin visi zinātu, uz kurieni ejam? Haimē pārskaities uzkliedza Fēliksam.

-   Es tikai gribēju…

-   iMierda!1 Haimē balsī jautās riebums. Tagad mums vairs nav izvēles. Mums jāņem viņas līdzi. Ja Akoka mūķenes atradīs, tad piespiedīs arī runāt. Viņu dēļ mums būs jāiet lēnām, un Akokam ar saviem miesniekiem būs daudz vieglāk uziet mūsu pēdas.

Lučija klausījās tikai ar vienu ausi. Zelta krusts gulēja

'Draugs. (Tulk. no sp. vai)

1 Sasodīts! (Tulk. no sp. vai.)

tik kārdinoši tuvu. “Bet šie sasodītie veči! Tev, Dievs, ir pavāji ar laika izjū tu, bet humors Tev pavisam draņķīgs."

-   Labi, — Haimē Miro drūmi piekrita. Mums jādara viss, ko spējam. Aizvedīsim māsas uz klosteri un tur atstāsim, bet mēs nevaram iet visi kopā kā tādi kumēdiņu rādītāji. Viņš uzrunāja mūķenes, nespējot nomākt dusmas, kas skanēja balsi. Vai kāda no jums vismaz zina, uz kuru pusi Mendavija atrodas?

Māsas skatījās cita uz citu.

-   Ne gluži, Grasiela atbildēja.

-  Tad kā, pie joda, jūs cerējāt tur nonākt?

-   Dievs mūs vadīs, Terēza ar pārliecību sacīja.

Vēl kāds no vīriem, Rubio Arsano, pasmaidīja.

-Jums veicas. Viņš pamāja ar galvu uz Haimē pusi.

-   Viņš pats personiski atnācis jūs pavadīt, māsa.

Grupas vadītāja skatiens lika viņam apklust.

-   Mēs sadalīsimies grupiņās. Iesim pa trim dažādiem ceļiem.

Haimē no mugursomas izvilka karti, vīri satupās ap to un apgaismoja ar kabatas lukturīšiem.

-  Mendavijas sieviešu klosteris atrodas te, uz dienvidaustrumiem no Logronjo. Es iešu uz ziemeļiem cauri Valjadolidai, tad līdz Burgosai. Viņš vilka ar pirkstu pa karti, tad pievērsās Rubio, slaidam, izskatīgam vīrietim. Tu iesi uz Olmedo, līdz Penjafjelai un Arandai de Duero.

-   Labi, atnigo.

Haimē Miro atkal koncentrējās kartes pētīšanai. Viņš pacēla skatienu uz Rikardo Meljado, uz vienu no tiem, kuram bija sadauzīta seja.

-  Rikardo, ej uz Segoviju, tad pa kalniem līdz Kereso de Abaho un tālāk uz Soriju. Visi satiksimies Logronjo. Haimē nolika karti. No šejienes līdz Logronjo ir divsimt desmit kilometru. Prātā kaut ko aprēķinājis, viņš piebilda: Satiksimies pēc septiņām dienām. Turieties nost no galvenajiem ceļiem.

-   Kurā vietā Logronjo mēs satiksimies? Fēlikss pajautāja.

-   Nākamajā nedēļā tur uzstājas Japānas cirks, Rikardo ieminējās.

-   Labi. Tur ari tiksimies. Dienas izrādē.

-   Ar kuru grupu ies māsas? Fēlikss Karpio uzdeva nākamo jautājumu.

-   Mēs viņas sadalīsim.

"Irpienācis laiks šo spēlīti izbeigt,” Lūcija nolēma.

-  Ja karavīri meklē jūs, kungs, tad mums drošāk būtu ceļot atsevišķi.

-   Bet mums bīstamāk, māsa, Haimē atcirta. Tagad jūs par mūsu plāniem zināt pārāk daudz.

-   Turklāt, virs, vārdā Rubio, piebilda, jums nav nekādu izredžu. Mēs šo zemi pazīstam. Mēs esam baski, un cilvēki, kas dzīvo ziemeļos, ir mūsu draugi. Viņi mums palīdzēs un noslēps mūs no nacionālistu karavīriem. Vienas pašas jūs līdz Mendavijai nemūžam netiksiet.

“Es negribu doties uz Mendaviju, idiots tāds. ”

-   Nu, tad sāksim kustēties. Gribu, lai līdz saullēktam esam jau tālu no šejienes, I laimē Miro norūca.

Māsa Megana klusēdama stāvēja un klausījās cilvēkā, kas deva pavēles. Viņš bija rupjš un iedomīgs, bet savādā kārtā šķita, ka viņš izstaro varas apziņu, kura nomierina.

Haimē paskatījās uz Terēžu un norādīja uz Tomasu Sanhero un Rubio Arsano.

-   Viņi būs atbildīgi par jums.

-   Par mani atbild Dievs, māsa Terēza salti atteica.

-   Kā tad, Haimē ironiski noteica. Laikam jau tieši tāpēc jūs te atkūlāties.

Rubio piegāja pie Terēzas.

-    Rubio Arsano, jūsu padevīgs kalps, māsa. Kā jūs sauc?

-   Esmu māsa Terēza.

-   Es iešu kopā ar māsu Terēžu, aši ieteicās Lūcija. Viņa nekādā ziņā neļaus šiem vīriem šķirt viņu no zelta krusta.

Haimē pamāja ar galvu.

-  I-abi. Tad norādīja uz Grasielu. Rikardo, tu ņem šo.

-   Bueno Rikardo Meljado piekrītoši palocīja galvu.

Pie grupas atgriezās sieviete, kuru Haimē bija

aizsūtījis izlūkos.

-   Viss tīrs, viņa ziņoja.

-   Labi. Haimē paskatījās uz Meganu. Jūs nāksiet mums līdzi, māsa.

Megana pamāja ar galvu. Haimē Miro bija viņu apbūris. Un ari svešajā sievietē slēpās kaut kas intriģējošs. Viņa bija melnīgsnēja un naidpilna, viņas sejā, kas atsauca atmiņā vanagu, bija kaut kas no plēsoņas. Mute šķita kā asiņojoša brūce. Viņa bija ārkārtīgi seksuāla.

Sieviete piegāja pie Meganas.

-  Esmu Amparo Hirona. Turi muti ciet, māsa, un viss būs kārtībā.

-   Iesim. Pēc septiņām dienām Logronjo. Neizlaidiet māsas no acīm, Haimē uzrunāja visu grupu.

Māsa Terēza un puisis, kuru sauca Rubio Arsano, jau bija sākuši iet lejup pa taku. Lūcija steigšus viņiem pievienojās. Viņa bija redzējusi karti, ko Rubio Arsano bija ielicis mugursomā. “Es to paņemšu," Lūcija nolēma, “kad viņš gulēs."

Un sākās bēgļu ceļš cauri visai Spānijai.

Desmita nodaļa

Migels Karriljo nervozēja. Pareizāk būtu teikt, Migels Karriljo stipri nervozēja. Šī viņam nebija izvērtusies par labāko dienu. No rīta tā bija iesākusies ļoti labi viņš satika četras mūķenes un iestāstīja viņām, ka ir mūks, bet beidzās tas viss ar spērienu pa galvu un samaņas zaudēšanu. Un tagad viņš sasietām rokām un kājām gulēja pamests apģērbu veikalā uz grīdas.

Sasieto mūku atrada veikala īpašnieka sieva smagnēja, pavecāka sieviete ar Ūsiņām un nešpetnu raksturu. Ieraudzījusi uz grīdas sasietu cilvēku, viņa iesaucās:

-   iMadre de Dios!] Kas tu tāds? Ko tu te dari?

Karriljo centās likt lietā visu savu šarmu.

-   Paldies Dievam, jaunkundz, ka jūs atnācāt. Viņš nekad vēl nebija saticis sievieti, kas tik nepārprotami būtu jāuzrunā par “kundzi”. Jau sen cenšos atbrīvoties no šīm siksnām, lai pa jūsu telefonu izsauktu policiju.

-Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

Migels pūlējās pakustēties, lai ieņemtu ērtāku stāvokli.

-  Izskaidrojums, jaunkundz, ir pavisam vienkāršs. Esmu brālis Gonsaless. Nāku no klostera, kas atrodas netālu no Madrides. Gāju garām jūsu skaistajam veikalam, kad ieraudzīju laužamies te iekšā divus jaunus vīriešus. Uz-

1 Dievmāte. (Tulk. no sp. ml.)

skatīju, ka man, Dieva vīram, būtu pienākums iejaukties. Sekoju viņiem veikalā, cerot abus pārliecināt, ka viņi rīkojas aplam, bet viņi mani uzveica un sasēja. Ja jūs būtu tik laipna un mani atraisītu…

-  iMierda!

Mūks stīvi blenza sievietē.

-   Kā jūs, lūdzu, teicāt?

-   Kas tu esi?

-   Es jau pastāstīju, es esmu…

-Tu esi vislielākais melis, ko savā mūžā esmu redzējusi.

Viņa piegāja pie mūķeņu pamestajiem habitiem.

-   Kas tie tādi?

-   Ā! Tie, jā. Abi vīrieši bija tajos ģērbušies, maskējušies, redziet, un…

-    Bet te ir četri habiti. Tu teici, ka iebrucēji bijuši divi.

-Tiesa. Vēlāk viņiem pievienojās vēl divi un…

Sieva devās pie telefona.

-   Ko jūs darīsiet?

-   Izsaukšu policiju.

-   Ticiet man, to nevajag darīt. Tiklīdz jūs mani atbrīvosiet, es iešu uz iecirkni un visu izstāstīšu.

Sieviete viņā no augšas noskatījās.

-Tavs habits ir vaļā, brāli.

Policisti juta pret viņu vēl mazāk līdzjūtības nekā veikalniece. Karriljo nopratināja četri zemessargi. Ar zaļajiem formastērpiem un astoņpadsmitā gadsimta melnajām lakādas cepurēm pilnīgi pietika, lai iedzītu bailes ikvienā Spānijas iedzīvotājā, un uz Karriljo to maģiskā vara iedarbojās pilnā mērā.

-   Vai jūs apzināties, ka mats matā atbilstat tā vīrieša aprakstam, kurš ziemeļos noslepkavojis priesteri?

Karriljo nopūtās.

-   Es par to nebrīnos. Man ir dvīņubrālis, lai debesis

viņu soda. Viņa dēļ jau ari es iestājos klosteri. Mūsu nabaga māte…

-   Aiztaupiet mums šos pekstiņus.

Istabā ienāca milzīga auguma vīrs ar rētainu seju.

-   Labdien, pulkvedi Akoka.

-  Vai tas ir tas vīrs?

-   Jā, pulkvedi. Kopā ar viņu veikalā mēs atradām mūķeņu tērpus, tāpēc domājām, ka jūs varbūt gribēsiet viņu nopratināt pats.

Pulkvedis Ramons Akoka piegāja pie neveiksmju piemeklētā Karriljo.

-  Jā. Es to darīšu ļoti labprāt.

Karriljo dāvāja pulkvedim pieglaimīgu smaidu.

-   Priecājos, ka esat ieradies, pulkvedi. Man baznīca uzticējusi misijas darbu, tādēļ ir ļoti svarīgi, lai es iespējami drīzāk nokļūtu Barselonā. Kā jau paskaidroju šiem jaukajiem kungiem, esmu apstākļu upuris. Par tādu es kļuvu vienkārši tāpēc, ka vēlējos būt žēlsirdīgais samarietis.

Pulkvedis Akoka apmierināts pamāja ar galvu.

-   Tā kā jūs steidzaties, centīšos velti netērēt jūsu laiku.

Karriljo uzsmaidīja pratinātājam starojošu smaidu.

-   Pateicos, pulkvedi.

-   Uzdošu jums dažus pavisam vienkāršus jautājumus. Ja stāstīsiet patiesību, viss būs kārtībā. Ja melosiet, jums tas būs ļoti sāpīgi. Viņš paņēma kaut ko rokā.

-   Dieva bērni nemelo, Karriljo svētulīgi noskandēja.

-  Ļoti priecājos to dzirdēt. Pastāstiet man par četrām mūķenēm.

-   Par četrām mūķenēm es neko ne…

Dūrei, kas triecās pret mūka seju, bija metāla kauliņi, un asinis izšļācās pa visu istabu.

-   Ak Dievs! Ko jūs darāt? Karriljo noelsās.

Pulkvedis Akoka atkārtoja prasību.

-   Pastāstiet man par četrām mūķenēm.

-   Es ne…

Dūre atkal ietriecās Karriljo sejā, izsitot zobus.

-   Nevajag. Es… Mūks spļāva asinis.

-  Pastāstiet man par četrām mūķenēm. Akokas balss skanēja klusi un mierīgi.

-   Es… Karriljo redzēja pacelto dūri. — Jā! Es… es… Vārdi aizgūtnēm plūda pār sasistajām lūpām. Viņas bija Viljakastīnā, viņas bēga no klostera. Lūdzu, nesitiet mani vairs.

-  Turpini.

-     Es… Es teicu, ka palīdzēšu viņām. Vajadzēja pārģērbties.

-   Un tu ielauzies veikalā…

-   Nē. Es… jā. Es… viņas nozaga dažas drēbes, iebelza man pa galvu un pameta.

-  Vai viņas teica, uz kurieni dodas?

Piepeši Karriljo pamodās nesaprotama pašcieņa.

-   Nē. Tam, ka viņš nepieminēja Mendaviju, nebija nekāda sakara ar mūķeņu aizsargāšanu. Par viņām Karriljo nospļāvās. Klusēja viņš tāpēc, ka pulkvedis bija sabojājis viņa seju. Tagad, kad viņu izlaidīs no cietuma, būs ļoti grūti nopelnīt iztiku.

Pulkvedis Akoka pagriezās pret zemessargiem.

-   Redzējāt, ko var izdarīt ar nelielu, draudzīgu aprunāšanos? Apcietiniet viņu par slepkavību un sūtiet uz Madridi.

Lučija, māsa Terēza, Rubio Arsano un Tomass Sanhero, vairoties no lielajiem ceļiem un šķērsojot labības laukus, gāja uz ziemeļrietumiem. Viņu mērķis bija Olmedo. Ceļmalās viņi redzēja ganāmies aitu un kazu barus. ŠI nevainīgā, pastorālā ainava bija ironiskā kontrastā ar nopietnajām briesmām, kas viņiem draudēja. Ceļoja viņi naktī. Saulei lecot, bēgļi devās uz nomaļu vietiņu kalnos.

-   Olmedo ir tur priekšā. Šeit mēs paliksim līdz naktij. Jūs, māsas, abas izskatāties tā, it kā jums nenāktu par ļaunu nosnausties, Rubio Arsano ieminējās.

Fiziski māsa Terēza bija pārgurusi. Bet emocionālā ziņā ar viņu risinājās kaut kas tāds, kas uztrauca nesalīdzināmi vairāk. Viņa juta, ka zūd saikne ar realitāti. Viss sākās ar to, ka viņa pazaudēja savu dārgo rožukroni. Viņa nesaprata, vai pazaudējusi to pati… bet varbūt kāds krelles nozadzis? Terēza to droši nezināja. Jau aizmirsies, cik īsti gadu rožukronis sniedzis viņai mierinājumu. Cik tūkstošus “Hsi sveicināta, Marija!”, cik tēvreižu un cik “Svētās rožukroņa karalienes”? Lūgšanu krelles bija kļuvušas par daļu no viņas pašas, par daļu no viņas drošības, un tagad tās bija pazudušas.

Vai viņa rožukroni bija pazaudējusi jau klosterī uzbrukuma laikā? Un vai vispār klosterim kāds bija uzbrucis? Šobrīd tas likās neiespējami. Māsa Terēza vairs nespēja atšķirt, kas ir reāls un kas iedomas. Vai uz ielas redzētais mazulis bija Monikas bērns? Varbūt Dievs viņu izjoko? Tas viss tik ļoti mulsināja. Viņas jaunībā viss bija vienkārši. Kad viņa bija jauna…

Vienpadsmitā nodaļa

Francija, Eze 1924

Astoņu gadu vecumā Terēžu de Fosē laimīgu spēja darīt galvenokārt baznīca. Tā līdzinājās svēta uguns liesmām, kas neatvairāmi vilka meiteni pie sevis sildīties. Viņa apmeklēja Balto grēknožēlotāju kapelu, lūdza Dievu Monako katedrālē un Ceļotāju dievmātes baznīcā Kannās, bet visbiežāk gāja uz Ezē baznīcu.

Māja, kurā Terēza dzīvoja, atradās kalnā virs viduslaiku ciematiņa Kzē Montekarlo tuvumā, no šā kalna pavērās skats uz Rivjēras piekrasti. Ciematiņš bija it kā uzmeties uz augstas klints, un Terēzai šķita, ka no tās var pārredzēt visu pasauli. Pašā virsotnē atradās vīriešu klosteris, bet pa nogāzi līdz zilgmojošajai Vidusjūrai lejup liecās māju rindas.

Monika, gadu jaunākā Terēzas māsa, bija ģimenes skaistule. Jau bērnībā ikviens skaidri redzēja, ka meitene izveidosies par elegantu sievieti. Viņai bija smalki sejas vaibsti, dzirkstošas, zilas acis un atbruņojoša pašpārliecinātība, kas lieliski atbilda viņas izskatam.

Savukārt Terēza bija neglītais pīlēns. Atklāti sakot, dc Fosē kaunējās par savu vecāko meitu. Ja Terēzai trūktu pievilcības tradicionālajā izpratnē, vecāki meitu aizsūtītu izdarīt plastisko operāciju saīsināt degunu, pabīdīt uz priekšu zodu vai izlabot acu formu. Bet nelaime tā, ka

visi Terēzas sejas vaibsti bija it kā mazliet izšķobījušies. Viss it kā bija izkustējies no savas vietas kā cirka māksliniecei, kas izkrāsojusi seju cilvēku smīdināšanai.

Dievs meiteni nebija apdāvinājis izskata ziņā, toties bija to kompensējis, apveltot Terēžu ar nenovērtējami dārgu balvu. Viņai bija eņģeļa balss. Cilvēki to pamanīja jau pirmajā reizē, kad dzirdēja viņu dziedam baznīcas korī. Draudzes locekļi pārsteigti klausījās tīrajos, dzidrajos toņos, kas skanēja no šā mazā bērna lūpām. Terēza auga lielāka, un arī balss kļuva arvien skaistāka. Baznīcā viņa izpildīja visas solodzicsmas. Tur viņa jutās piederīga. Bet ārpus dievnama Terēza bija pārlieku bikla, jo kautrējās par savu izskatu.

Monikai skolā bija vesels pulks draugu. Viņai klāt lipa gan zēni, gan meitenes. Bērni gribēja ar Moniku spēlēties, gribēja, lai viņus redz kopā ar šo skaisto meiteni. Viņu aicināja uz visām viesībām. Arī Terēžu ielūdza, bet tikai tādēļ, lai pildītu pieklājības normas. Meitene to apzinājās, un tas viņai ļoti sāpēja.

-     Renē, tu nevari ielūgt vienu no de Fosē māsām. Tas nebūtu pieklājīgi.

Monika kaunējās par savu neglīto māsu. Viņai šķita, ka tas kaut kādā mērā skar arī viņu.

Vecāki pret Terēžu izturējās tā, kā jau vecākiem pieklājas. Viņi nekurnēdami pildīja savus pienākumus, tomēr pilnīgi skaidri varēja redzēt, ka Moniku viņi dievina. De Fosē vecākā meita ilgojās tikai pēc viena, pēc tā, kas vecāku attieksmē triika, mīlestības.

Terēza bija paklausīgs bērns, kas labprāt un ar prieku pakalpoja citiem, laba skolniece, viņa mīlēja mūziku, vēsturi, svešvalodas un uzcītīgi pildīja skolā uzdotos darbus. Skolotājiem, mājas kalpotājiem un ciemata iedzīvotājiem bija neglītās meitenes žēl. Kāds pārdevējs, kad Terēza reiz izgāja no viņa veikala, noteica: “Dievs, šo bērnu radot, bijis nevīžīgs.”

Vienīgā vieta, kur Terēza atrada mīlestību, bija baznīca.

Priesteris viņu mīlēja, un Jēzus ari viņu mīlēja. Katru ritu viņa gāja uz misi un skaitīja lūgšanas pie visām četrpadsmit Krusta ceļa freskām. Nometusies ceļos vēsajā, velvētajā baznīcā, Terēza juta Dieva klātbūtni. Kad viņa dziedāja, visu būtni pildīja cerības un gaidas. Šķita, neapšaubāmi notiks kaut kas brīnišķīgs. Un vienīgi šīs sajūtas dēļ viņa spēja panest dzīves nastu.

Terēza nekad nestāstīja vecākiem vai māsai, ka jūtas nelaimīga, jo nevēlējās uzkraut viņu pleciem smagumu. Viņa paturēja noslēpumā arī to, cik ļoti Dievs viņu mīl un cik ļoti viņa mīl Dievu.

Terēza dievināja savu māsu. Viņas abas spēlējās de Fosē zemes īpašumā, un Terēza allaž ļāva mazajai māsiņai gūt uzvaru spēlēs. Kopā viņas pētīja pasauli, pa stāvajiem, klintī izcirstajiem akmens pakāpieniem kāpa lejup uz Ezē ciematu, klejoja pa šaurajām ieliņām ar veikalu rindām abās pusēs un noskatījās māksliniekos, kas pārdeva savus darinājumus.

Kad meitenes sasniedza pusaudžu vecumu, ciematnieku pareģojumi piepildījās. Monika kļuva arvien skaistāka, un viņai apkārt grozījās daudz zēnu, bet Terēzai draugu bija maz. Viņa sēdēja mājās, šuva, lasīja vai gāja uz ciematu iepirkties.

Kādu dienu, ejot garām dzīvojamās istabas pavērtajām durvīm, Terēza dzirdēja māti un tēvu spriežam par viņu.

-     Terēza paliks vecmeitās. Mums par viņu būs jārūpējas līdz mūža galam.

-   Gan jau kāds atradīsies. Viņai ir tik jauks raksturs.

-    Ne jau labs raksturs vajadzīgs šodienas jaunajiem vīriešiem. Viņi grib sievieti, kas spēj sagādāt prieku gultā.

Meitene skrēja projām, cik ātri spēja.

Terēza joprojām svētdienās dziedāja baznīcā. Tieši tāpēc radās cerības, kas solīja pārmainīt viņas dzīvi. Viena no draudzes loceklēm bija Nefa kundze, kas bija arī kādas Nicas radiostacijas direktora krustmāte.

Vienu svētdienas ritu šī dāma uzrunāja Terēžu.

-   Mīļā, tu šeit velti iznieko savu dzīvi. Tev ir unikāla balss. Tev to vajadzētu likt lietā.

-  Es jau to daru. Es…

-    Es nerunāju par… kundze palūkojās apkārt, …par šo. Es runāju par to, ka tev savu balsi vajadzētu likt lietā profesionāli. Tici man, es protu novērtēt talantīgu dziedātāju. Gribu, lai tu kaut ko nodziedātu manam māsasdēlam. Viņš noteikti paņems tevi dziedāt radio. Vai tevi tas interesē?

-    Es… es nezinu. Jau šāda iespēja vien Terēzi biedēja.

-  Aprunājies ar saviem vecākiem.

-   Manuprāt, tā ir brīnišķīga doma, priecājās Terēzas māte.

-  Tev tas varētu nākt par labu, piekrita tēvs.

bet Monika pret šo piedāvājumu izturējās atturīgi.

-   Tu neesi profesionāle, viņa aizrādīja. Tu vari kļūt par apsmieklu. Bet ne jau tikko minēto iemeslu pēc Monika vēlējās māsu atturēt. Patiesībā Monika baidījās, ka Terēzai veiksies. Jo Monika taču vienmēr bija atradusies uzmanības centrā. “Nav godīgi, ” viņa īgņojās, “ka Dievs devis Terēzai tik labu balsi. Un ja nu viņa no tiesas kļūst slavena? Es palikšu malā, un mani neviens vairs neievēros. ”

Un tā Monika centās pierunāt māsu, lai neiet uz noklausīšanos.

Bet nākamajā svētdienā baznīcā Nefa kundze apturēja Terēžu un sacīja:

-   Es runāju ar savu māsasdēlu. Viņš labprāt tevi noklausīsies. Tev jāierodas pie viņa trešdien pulksten trijos.

Un tā nākamās nedēļas trešdienā Terēza ļoti satraukta ieradās radiostudijā Nicā un satikās ar direktoru.

-             Esmu Luijs Bonē, viņš strupi stādījās priekšā.

-   Varu veltīt jums piecas minūtes.

Terēzas trūcīgie fiziskie dotumi tikai apstiprināja direktora lielākās bažas. Jau agrāk krustmāte bija sūtījusi viņam ne vienu talantu vien.

“Teikšu, lai viņa labāk turas pie saviem podiem un pannām. ” Bet viņš zināja, ka neko tādu neteiks. Jo krustmāte bija ļoti bagāta un viņš bija tās vienīgais mantinieks.

Terēza sekoja Luijam Bonē pa šauru gaiteni uz skaņu studiju.

-   Vai esat kādreiz uzstājusies kā profesionāla māksliniece?

-   Nē, kungs. Terēzas blūze mirka sviedros. “Kāpēc es ļāvos pierunātiesviņa sev pārmeta. Arvien augošajā panikā viņa bija gatava bēgt projām.

Bonē lika meitenei nostāties pie mikrofona.

-   Šodien te nav neviena, kas varētu spēlēt klavieres, tādēļ jums būs jādzied a cappetla. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

-Jā, kungs.

-   Brīnišķīgi. Neskaitāmas reizes viņš jau bija domājis, vai tiešām krustmāte ir tik bagāta, ka būtu vērts noņemties ar šo stulbo noklausīšanos.

-   Es būšu pie pults. Jums ir laiks vienai dziesmai.

-   Kungs… ko lai es…?

Bet direktora jau vairs nebija studijā. Terēza bija palikusi viena pati un tukšu skatienu vērās priekšā stāvošajā mikrofonā. Viņai nebija ne jausmas, ko lai dzied.

‘Vienkārši aizej un aprunājies ar viņu,” Bonē krustmāte bija teikusi. “Katru sestdienas vakaru pa radio pārraida muzikālu programmu un…”

"Man jātiek no šejienes projām. ”

Nez no kurienes atskanēja Luija balss.

-   Man nav laika gaidīt visu dienu.

-   Piedodiet. Es nevaru…

Taču nu jau direktors bija nolēmis meiteni sodīt par to, ka viņa šķiedusi Luija Bonē dārgo laiku.

-   Tikai dažas frāzes, viņš uzstāja. Ar to pietiks, lai

t

varētu ziņot krustmātei, ka meitēns izgāzies. Varbūt tā viņa vienreiz pārtrauks sūtīt pie krustdēla savus jaunos talantus.

-   Es gaidu! viņš nepacietīgi uzsauca.

Luijs atgāzās krēslā un aizsmēķēja cigareti. Jāstrādā vēl četras stundas. Šovakar viņu gaidīs Iveta. Pirms došanās uz mājām pie sievas vēl pietiks laika iegriezties Ivetas dzīvoklī. Varbūt atliks pat kāds brītiņš, lai…

Tajā mirklī atskanēja dziedāšana, un viņš nespēja ticēt tam, ko dzirdēja paša ausis. Balss skanēja tik tīri un maigi, ka Luijam pa muguru noskrēja skudriņas. Dziedājumā varēja saklausīt ilgas un alkas, balss vēstīja par vientulību un izmisumu, par zaudētu mīlestību un mirušiem sapņiem, un direktoram acīs saskrēja asaras. Šī balss atmodināja viņā jūtas, kuras, kā viņš bija domājis, jau sen mirušas. Viņš spēja tikai nočukstēt: “Jēzus Kristus! Kur viņa līdz šim dzīvojusi?’’

Pults telpā nejauši bija iegriezies inženieris, un tagad viņš stāvēja kā pārakmeņojies un klausījās. Studijas durvis bija palikušas vaļā, un, dziedāšanas pievilināti, pamazām sanāca cilvēki. Viņi stāvēja un klusēdami klausījās, kā sirds sāpjpilnās skaņās izmisusi sauc pēc mīlestības. Neatskanēja ne mazākais blakus troksnītis.

Kad dziesma beidzās, iestājās ilgs klusums, līdz viena no sievietēm to pārtrauca.

-   Lai kas būtu šī dziedātāja, neļaujiet viņai aiziet.

Luijs Bonē iesteidzās ierakstu studijā. Terēza gatavojās

iet projām.

-   Piedodiet, ka es tā kavējos. Redziet, es nekad…

-   Apsēdies, Marija.

-   Terēza.

-   Piedod. Direktors dziļi ievilka elpu. Katru sestdienas vakaru mēs pārraidām muzikālu programmu.

-   Zinu. Es to klausos.

-   Vai tu gribētu tajā piedalīties?

Terēza blenza vīrietī, nespēdama ticēt savām ausīm.

-Jūs gribat teikt… jūs gribat pieņemt mani darbā!

-   No šīs nedēļas. Sāksim ar pašu mazumiņu. Tev tas būs liels notikums.

Tas bija pārāk skaisti, lai būtu patiesi. "Man par dziedāšanu maksās naudu."

-  Tev maksās? Cik? Monika jautāja.

-   Ks nezinu. Man vienalga. “Svarīgi ir tas, ka esmu kādam vajadzīga, "Terēza gandrīz pateica skaļi, bet laikā aprāvās.

-    Brīnišķīgi jaunumi. Tātad tu dziedāsi pa radio! tēvs priecājās.

Māte jau kala lielus plānus.

-   Mēs gādāsim, lai mūsu draugi klausītos un pēc tam sūtītu vēstules, kurās izteiktu tev atzinību.

Terēza skatījās uz Moniku un gaidīja, ka māsa teiks: “Tev tas nav jādara. Terēza jau tāpat dzied ļoti labi.”

Bet Monika klusēja. "Gan tas drīz pāries, ” viņa domāja.

Taču viņa maldījās.

Sestdienas vakarā pārraižu telpā Terēza bija tuvu izmisumam.

-    Tici man, Luijs Bonē viņu mierināja. Tas ir pilnīgi dabiski. Bez lampu drudža neiztiek neviens mākslinieks.

Viņi sēdēja mazā, izpildītājiem paredzētā istabiņā ar zaļi krāsotām sienām.

-  Tu kļūsi par sensāciju.

-   Es tūlīt vemšu.

-  Tam nav laika. Pēc divām minūtēm tev jāuzstājas.

Pēcpusdienā Terēza bija izmēģinājusi dziesmas kopā

ar nelielu orķestrīti, kas spēlēs pavadījumu. Mēģinājums noritēja pavisam neparasti. Uz skatuves, no kuras notika pārraide, drūzmējās radiostacijas darbinieki. Viņi visi bija dzirdējuši par jauno meitenei ar neticami skaisto balsi.

Sanākušie klusēdami klausījās, kā Terēza mēģina dziesmas, kuras viņa vēlāk izpildīs dzīvajā ēterā. Neviens no klausītājiem nešaubījās, ka ir liecinieki ievērojamas zvaigznes dzimšanai.

-   Žēl gan, ka viņa nav smukāka, ierakstu vadītājs izmeta, bet pa radio jau neviens to neredzēs.

Terēzas priekšnesums tovakar bija lielisks. Viņa saprata, ka nekad nav dziedājusi tik labi. Un kas zina, kur šis ceļš viņu aizvedīs? Iespējams, viņa kļūs slavena un vīrieši gulēs viņai pie kājām, lūdzot, lai viņa ar tiem precas. Tāpat kā viņi lūdzās Moniku.

-   No sirds priecājos par tevi, māšel. Tikai neaizraujies. Tādas lietas nekad nevelkas ilgi, it kā nolasījusi māsas domas, Monika sacīja.

“Šoreiz būs citādi," Terēza laimīga domāja. “Beidzot ari es esmu cilvēks. Es kaut ko nozīmēju. "

Pirmdien no rīta telefoniste pieteica tālsarunu un prasīja pēc Terēzas.

-             Droši vien kāds muļķīgi joko, tēvs brīdināja.

-   Zvanītājs apgalvo, ka esot Žaks Remē.

“Ievērojamākais režisors Francijā. " Terēza paņēma klausuli un piesardzīgi sacīja:

-   Es klausos.

-   De Fosas jaunkundze?

-Jā.

-   Terēza de Fosa?

-Jā.

-  Runā Žaks Remē. Sestdienas vakarā dzirdēju jūs pa radio. Tieši jūs es meklēju.

-   Nesaprotu…

-     Es teātrī “Comйdie Franзaise” iestudēju izrādi, mūziklu. Nākamajā nedēļā sākšu mēģinājumus. Visu laiku meklēju cilvēku ar tādu balsi kā jums. Atklāti sakot, pasaulē nevienam nav tādas balss. Kas ir jūsu aģents?

-   Aģents? Es… Man nav aģenta.

-  Tad es pats pie jums aizbraukšu, un mēs izstrādāsim līgumu.

-    Remē kungs… es… es neesmu glīta. Bija ļoti sāpīgi sacīt šos vārdus, bet Terēza saprata, ka tas jādara. “Viņš nedrīkst lolot veltas cerības. ”

Režisors iesmējās.

-   Gan kļūsiet skaista, kad būšu dabūjis jūs savās rokās. Teātris ir izlikšanās māksla. Skatuves grims reizēm veic neticamas pārvērtības.

-   Bet…

-   Uz redzēšanos rīt.

Tas jau bija augstākās fantāzijas sapnis. Spēlēt galveno lomu Remē izrādē!

-             Es ar viņu aprunāšos par līgumu, sacīja tēvs.

-   Darīšanās ar teātra ļaudīm jābūt uzmanīgiem.

-   Mums jānopērk tev jauna kleita, māte uztraukusies paziņoja. Un es ielūgšu viņu uz vakariņām.

Monika neteica neko. Tas nebija izturams. Neiedomājami, ka viņas māsa kļūs par zvaigzni. Varbūt varētu kaut kā…

Monika pasteidzās pirmā satikties ar Žaku Remē viņu villas apakšstāvā, kad viņš pēcpusdienā ieradās. Atbraucēju sveicināja jauna meitene, tik daiļa, ka režisoram salēcās sirds. Viņa bija ģērbusies vienkāršā baltā pēcpusdienas kleitiņā, kas līdz pilnībai izcēla meitenes augumu.

“Mans Dievs, ” Remē nodomāja. “Tāds skaistums un tāda balss/ Viņa ir nevainojama. Viņa kļūs par pasaules mēroga zvaigzni. ”

-   Ne izteikt nevaru, kā priecājos ar jums iepazīties! Remē iesaucās.

Monika silti pasmaidīja.

-    Arī es priecājos ar jums iepazīties. Esmu jūsu pielūdzēja, Remē kungs.

-  Labi. Tad mēs strādāsim kopā. Paņēmu līdzi scenāriju. Tas ir skaists mīlas stāsts un, manuprāt…

Tajā brīdī istabā ienāca Terēza. Viņai mugurā bija jauna kleita, bet tajā viņa izskatījās neveikla. Ieraudzījusi Žaku Remē, viņa apstājās.

-   Ak… labdien. Es nezināju, ka esat jau šeit. Es gribēju teikt… tik agri.

Viesis vaicājoši paskatījās uz Moniku.

-  Tā ir mana māsa, Monika iepazīstināja. Terēza.

Abas meitenes skatījās, kā mainās režisora sejas izteiksme. Vispirms tajā atspoguļojās pārsteigums, tad vilšanās un beidzot riebums.

-Jūs esat dziedātāja?

-Jā-

Remē pagriezās pret Moniku.

-   Un jūs esat…

Viņa nevainīgi smaidīja.

-   Es esmu Terēzas māsa.

Remē vēlreiz pagriezās un nopētīja Terēžu, tad papurināja galvu.

-    Piedodiet, viņš sacīja. Jūs esat pārāk… Režisors meklēja saudzīgākus vārdus. Jūs esat pārāk… jauna. Atvainojiet, bet man jāatgriežas Parīzē.

Un māsas noskatījās, kā Žaks Remē iziet pa durvīm.

"Nostrādāja!”Monika iekšēji gavilēja. “Nostrādāja.”

Terēza vairs nepiedalījās nevienā radiopārraidē. Luijs Bonē, uz ceļiem krizdams, lūdzās, lai Terēza atgriežas, bet ievainojums bija cirtis pārāk dziļu brūci.

“Kā gan cilvēks, kas paskatījies uz manu māsu, '’Terēza domāja, “vargribēt mani?Esmu tik neglīta.”

Līdz sava mūža galam viņa neaizmirsīs Zaķa Remē sejas izteiksmi.

“Pati esmu vainīga, ka sapņoju muļķīgus sapņus, "viņa sevi rāja. “Tā Dievs mani soda. ”

Pēc šā notikuma Terēza dziedāja tikai baznīcā un vēl vairāk noslēdzās sevī.

Nākamo desmit gadu laikā skaistā Monika noraidīja vairāk nekā duci bildinājumu. Mēra, baņķiera, ārsta un ciemata tirgotāju dēli vēlējās precēt de Fosē skaisto meitu. Pielūdzēji nāca visvisādi, sākot no jaunekļiem, kas tikko beiguši skolu, līdz stabilitāti ieguvušiem un veiksmīgiem vīriem ap gadiem četrdesmit vai piecdesmit. Viņi bija bagāti un nabagi, skaisti un neglīti, izglītoti un skolas solā nesēdējuši. Bet visiem Monika pateica “non".

-   Ko tu īsti meklē? tēvs apjucis jautāja.

-   Tēt, viņi visi ir garlaicīgi. Ezē ir tik prasts miests. Mans sapņu princis dzīvo Parīzē.

Un tēvs paklausīgi aizsūtīja meitu uz Parīzi. Pēdējā brīdī viņš lika braukt arī Terēzai. Abas meitenes apmetās mazā viesnīciņā netālu no Boloņas meža.

Māsas Parīzi redzēja katra citādu. Monika apmeklēja labdarības balles, ieturēja izsmalcinātas vakariņas un dzēra lēju ar augstdzimušiem jauniem vīriešiem. Terēza gāja uz Invalīdu baznīcu kompleksu un Luvru. Monika skatījās zirgu skriešanās sacīkstes Longšampā un galā koncertus Malmezonā. Terēza Parīzes Dievmātes katedrālē skaitīja lūgšanas un pastaigājās pa koku apēnotu taku gar Senmartēna kanālu. Monika apmeklēja Maksima restorānu un “Moulin Rouge”, bet Terēza klīda gar kuģu piestātnēm, šķirstīja stendos izliktās grāmatas, aplūkoja ziedus pie puķu pārdevējiem un šad tad iegriezās Sendenī bazilikā. Terēzai Parīze patika, bet Monika uzskatīja, ka ceļojums ir galīgi neizdevies.

Kad abas de Fosē jaunkundzes atgriezās mājās, Monika pavēstīja:

-   Nevaru atrast nevienu vīrieti, kuru gribētu precēt.

-   Tu nesatiki nevienu, kas tev liktos interesants? tēvs vaicāja.

-  Ne gluži. Bija viens jauneklis, kas veda mani vakariņās uz Maksima restorānu. Viņa tēvam pieder ogļraktuves.

-   Kāds viņš bija? māte dega nepacietībā uzzināt.

-  Ak, viņš bija bagāts, glīts, pieklājīgs un mani dievināja.

-  Vai viņš tevi bildināja?

-   Ik pa desmit minūtēm. Beidzot es vienkārši atteicos ar vinu tikties.

>

Māte dziļā neizpratnē vērās meitā.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka viņš spēja runāt tikai par oglēm bitumena ogles, ogļu gabali, melnas ogles, pelēkas ogles. Garlaicība, garlaicība, garlaicība.

Tomēr nākamajā gadā Monika nolēma, ka atkal brauks uz Parīzi.

-    Salikšu savas mantas. Terēza uzreiz bija gatava braucēja.

Monika pakratīja galvu.

-   Nē. Šoreiz es labāk došos turp viena.

Tā, kamēr Monika dzīvojās pa Parīzi, Terēza palika mājās, katru rītu gāja uz baznīcu un lūdza Dievu, lai Viņš dod māsai skaistu princi. Un vienu dienu notika brīnums. Brīnums tāpēc, ka tas atgadījās ar Terēžu. Viņu sauca Rauls Žirado.

Kādu svētdienu jaunais cilvēks bija aizgājis uz Terēzas baznīcu un klausījies viņu dziedam. Neko tādu viņš vēl nebija dzirdējis. “Mati ar šo meiteni jāiepazīstas, "viņš sev nosolījās.

Terēza grasījās šūt kleitu, tādēļ agri pirmdienas rītā viņa iegriezās ciemata veikalā nopirkt audumu. Aiz letes stāvēja Rauls Žirado.

Terēzai ienākot, viņš pacēla skatienu un viņa seja iemirdzējās priekā.

-   Balss!

Terēza apjukusi skatījās jaunajā vīrietī.

-   Es… Kā, lūdzu?

-    Vakar dzirdēju, kā jūs baznīcā dziedājāt. Tā bija pasaka.

Vīrietis bija izskatīgs, gara auguma, ar gudrām, mirdzošām, tumšām acīm un skaistām, jutekliskām lūpām. Viņam bija mazliet pāri trīsdesmit, tātad kādu gadu vai divus vecāks par Terēžu.

Terēza jutās pārsteigta, ka pārdevējs ir tik glīts, viņa sāka pat stostīties. Strauji pukstošu sirdi viņa skatījās vīrieti.

-   P… Paldies, viņa izmocīja. Es… es… man, lūdzu, vajadzētu trīs jardus muslīna.

Rauls smaidīja.

-   Ar lielāko prieku. Lūdzu, nāciet šeit.

Pēkšņi Terēza vairs nespēja domāt par pirkumu. Tik neatvairāmi viņa apzinājās jaunā vīrieša klātbūtni, glīto seju un šarmu, viņa vīrišķīgo auru.

Kad Terēza bija izvēlējusies audumu un Rauls to saiņoja, viņa tomēr saņēmās un pajautāja:

-Jūs… jūs šeit esat jaunienācējs, vai ne?

Viņš paskatījās uz pircēju un pasmaidīja tādu smaidu, ka Terēzai pār muguru pārskrēja skudriņas.

-    Oui.1 Ezē ierados tikai pirms divām dienām. Šis veikals pieder manai krustmātei, viņai bija nepieciešams palīgs, un tā es nolēmu te kādu brīdi pastrādāt.

“Cik ilgi tas irbridi?” Terēza atskārta, ka uzdevusi sev jautājumu.

-Jums vajadzētu dziedāt uz skatuves, Rauls sacīja.

Terēzas acu priekšā iznira Remē sejas izteiksme, ieraugot viņu. Nē, viņa nemūžam vairs neriskēs nostāties publikas priekšā.

-   Paldies, viņa nomurmināja.

Raulu aizkustināja Terēzas apmulsums un biklums, tāpēc jauneklis mēģināja viņu iesaistīt sarunā.

-   Ezē nekad agrāk neesmu bijis. Skaists, mazs ciematiņš.

-  Jā, Terēza nočukstēja.

-   Vai esat šeit dzimusi?

-Jā-

-   Vai jums Ezē patīk?

-Jā.

Terēza paķēra savu sainīti un bēga projām.

Taču mājās viņa izdomāja iemeslu, kāpēc nākamajā dienā atkal būtu jāiet uz veikalu. Pusi nakts viņa gulēja nomodā, sacerēdama, ko teiks Raulam.

“Priecājos, ka jums patīk Ezē…

Ziniet, klosteris ir celts četrpadsmitajā gadsimtā….

Vai esat kādreiz bijis Devansas Svētā Pāvila baznīcā? Tur ir [oti jauka kapela…

Man patīk Montekarlo. Un jums? Brīnišķīgi, ka tā atrodas tik tuvu. Reizēm mēs ar māsu aizbraucam uz Lielo Karnīzes ielu un ejam uz Forantuāna teātri. Vai jūs esat tur bijis? Tas ir liels brivdabas teātiis…

Vai jūs zināt, ka Nicu agrāk sauca par Nīkaju? Ak nezinājāt? Jā, tā bija. Te sensenos laikos dzīvojuši grieķi. Nicā ir muzejs, kurā var apskatīt alu cilvēku mirstīgās atliekās, viņi te mituši pirms tūkstošiem gadu. Vai tas nav interesanti?”

Terēza bija bruņojusies ar vairākiem desmitiem šādu vārdisku izspēju. Par nožēlu, tiklīdz viņa iegāja veikalā un ieraudzīja Raulu, visas frāzes izlidoja no galvas. Viņa vienkārši skatījās pārdevējā, nespēdama parunāt.

-   Bonjour!\ Rauls priecīgs uzsauca. Cik patīkami jūs atkal redzēt, de Fosas jaunkundz.

-   M… mērci.2 Viņa jutās kā idiote. “Man ir trīsdesmit gadu, "viņa sev atgādināja, "bet es uzvedos kā muļķa skolniece. Tūlīt izbeidz. ”

Bet to viņa nespēja.

-   Un kā es jums varu pakalpot šodien?

-   Man… man vēl vajag muslīnu.

Tas viņai nemaz nebija vajadzīgs.

Viņa noskatījās pakaļ Raulam, kas gāja pēc auduma baķa. Tad viņš nolika to uz letes un sāka mērīt.

-   Cik jardu jums vajag?

1 Labdien! (Tulk. nofr. vai.)

'Paldies. (Tulk. nofr. vai.)

Terēza gribēja teikt, ka divus, bet tā vietā viņai izspruka:

-   Vai jūs esat precējies?

Smaidīdams Rauls paskatījās vaicātājā.

-   Nē. Man vēl nav tā laimējies.

“Drīz tas noliks, "Terēza nodomāja. “Tiklīdz no Parīzes atgriezīsies Monika."

Monika viņu dievinās. Viņi ir kā radīti viens otram. Iedomājoties, kā Monika priecāsies, kad satiksies ar Raulu, Terēza jutās laimīga. Cik tas būs pasakaini, ka Rauls Žirado kļūs par viņas svaini!

Nākamajā dienā, kad Terēza gāja garām veikalam, Rauls viņu ieraudzīja un izsteidzās ārā.

-   Labdien, jaunkundzi Jau grasījos atvilkt elpu. Vai jūs negribētu kopā ar mani iedzert tēju? Ja neesat aizņemta.

-   Es… man… jā, paldies.

Raula klātbūtnē viņa nespēja neko pateikt, taču viņš izturējās ļoti jauki. Viņš darīja visu iespējamo, lai Terēza justos brīvi, un drīz vien viņa pamanīja, ka stāsta svešiniekam tādas lietas, ko nevienam nebija atklājusi. Viņi runāja par vientulību.

-             Pūlī cilvēks var justies vientuļš, Terēza sacīja.

-   Es cilvēku jūrā vienmēr jūtos kā vientuļa sala.

Rauls pasmaidīja.

-   Es saprotu.

-Jums gan noteikti ir ļoti daudz draugu.

-   Paziņas. Ja runājam atklāti, vai cilvēkam vispār var būt daudz draugu?

Viņa jutās tā, it kā sarunātos ar savu spoguļattēlu. Stunda aiztecēja ļoti ātri, un Raulam vajadzēja atgriezties darbā.

-   Vai rīt nāksiet ar mani pusdienās? viņš jautāja, pieceļoties no galdiņa.

Viņš, protams, bija ļoti laipns. Terēza zināja, ka nevienam vīrietim nespēj patikt. Katrā ziņā ne tik brīnišķīgam kā Rauls Zirado. Viņa nešaubījās, ka Rauls tik draudzīgi izturas pret visiem cilvēkiem.

-   Ar lielāko prieku, Terēza tomēr atbildēja.

Kad viņi satikās nākamajā dienā, Rauls zēniski izmeta:

-   Man iedeva brīvu pēcpusdienu. Varbūt mēs varētu aizbraukt uz Nicu, ja neesat pārāk aizņemta.

Viņi brauca pa Vidējo Karnīzes ielu, Raula mašīnai bija nolaists jumts, un pilsēta zem viņiem pletās kā burvju paklājs. Terēza atslīga sēdeklī un ļāvās domām: "Nekad neesmu bijusi tik laimīga."Tad viņu pārņēma vainas apziņa. “Es priecājos par Moniku. ”

Monikai nākamajā dienā vajadzēja atgriezties no Parīzes. Rauls būs Terēzas dāvana māsai. Vecākā de Fosa jaunkundze bija gana reāli domājoša būtne, lai saprastu, ka šīspasaules rauli nav domāti viņai. Viņa savā mūžā bija piedzīvojusi daudz sāpju un jau sen sapratusi, kas ir un kas nav iespējams. Izskatīgais vīrietis, kas sēdēja viņai blakus pie mašīnas stūres, bija nesasniedzams sapnis, par kuru viņa pat nedrīkstēja domāt.

Viņi pusdienoja viesnīcā “Le Chantecler" Nicā. Maltīte bija izsmalcināta, tomēr vēlāk Terēza nespēja atcerēties, ko īsti ēdusi. Šķita, viņa ar Raulu nemitīgi sarunājās. Viņiem bija tik daudz, ko teikt otram. Rauls bija asprātīgs un burvīgs, un šķita, ka Terēza viņu interesē… patiesi interesē. Viņš vēlējās uzzināt jaunās draudzenes viedokli par daudzām lietām un uzmanīgi klausījās atbildes. Gandrīz visos jautājumos viņiem bija vienādi uzskati. It kā viņi būtu dvēseļu draugi. Ja Terēzai uzmācās nožēla par to, kam visdrīzākajā laikā jānotiek, viņa apņēmīgi un stingri izstūma šīs domas no prāta.

-  Vai jūs nevēlētos rītvakar atnākt pie mums vakariņās? No Parīzes atgriežas mana māsa. Gribētu jūs iepazīstināt.

-   Ar lielāko prieku, Terēza.

Kad nākamajā dienā pārbrauca Monika, Terēza steidzās viņai pretī jau pie durvīm.

Par spīti savai apņēmībai, viņa nespēja noturēties nepajautājusi:

-   Vai Parīzē iepazinies ar katlu interesantu vīrieti? Un elpu aizturējusi, gaidīja māsas atbildi.

-   Vīrieši joprojām tur ir tikpat garlaicīgi, Monika īgni izmeta.

Tātad Dievs bija pieņēmis galīgo lēmumu.

-   Esmu ielūgusi uz vakariņām kādu kungu, Terēza sacīja. Domāju, ka tev viņš patiks.

“Es nedrīkstu izrādīt, cik Rauls man ir mīļš, ” Terēza nodomāja.

Tajā vakarā precīzi pusastoņos sulainis viesistabā ieveda Raulu Žirado. Tur viņu jau gaidīja Terēza, Monika un meiteņu vecāki.

-   Šī ir mana māte un tēvs. Rauls Žirado.

-   Priecājos iepazīties.

Terēza dziji ievilka elpu.

-   Un mana māsa Monika.

-   Priecājos iepazīties, Monikas sejas izteiksme pauda pieklājību, bet neko vairāk.

Terēza lūkojās uz Raulu, gaidot, ka viņa sejā atspoguļosies lielais pārsteigums par Monikas skaistumu.

-Jūtos pagodināts, atskanēja tikai pieklājīga frāze.

Terēza, elpu aizturējusi, gaidīja, kad starp šiem diviem cilvēkiem sāks lēkāt dzirkstelītes, jo viņa zināja, ka tā jānotiek. Bet Rauls lūkojās tikai uz Terēžu.

-Jūs, Terēza, šovakar izskatāties skaista.

Viņa pietvīka un nomurmināja:

-   P… Paldies.

Viss tovakar notika ačgārni. Terēzas plāns savest kopā Raulu un Moniku, noskatīties, kā viņi apprecas, un iegūt Raulu par svaini nepavirzijās uz priekšu ne par sprīdi. Neticami, bet Rauls visu uzmanību veltīja viņai Terēzai. Likās, sāk piepildīties kāds neiedomājams sapnis. Viņa jutās kā Pelnrušķīte, atšķirība tikai tā, ka viņa bija neglītā māsa, tomēr princis izvēlējies viņu. Tā bija pasaka, taču tā pārvērtās īstenībā, kaut gan Terēza visiem spēkiem cīnījās pret

Raulu un viņa pievilcību, jo zināja, ka tas ir pārlieku skaisti, lai būtu patiesi, un viņa izmisīgi baidījās atkal likt sāpināta. Visus šos gadus viņa bija slēpusi savas jūtas, sargādamās no sāpēm, ko rada noraidījums. Un arī tagad gluži instinktīvi mēģināja darīt to pašu. Ret Rauls bija neatvairāms.

-   Es dzirdēju jūsu meitu dziedam, viņš sacīja de Fosē pārim. Viņa ir īsts brīnums!

Terēza atkal nosarka.

-   Terēzas balss visiem ļoti patīk, Monika mīļi piebilda.

Vakars pagāja kā reibonī. Bet pats labākais brīdis pienāca pašās beigās.

Pēc vakariņām Rauls sacīja vecajiem de Fosē:

-Jūsu māja ir ļoti skaista. Tad pagriezās pret Terēžu. Vai jūs neparādītu man dārzu?

Terēza palūkojās uz Moniku, cenšoties noprast māsas jūtas, bet viņa bija pilnīgi vienaldzīga.

"Viņai jūbūt kurlai, mēmai un aklai, "Terēza brīnījās.

Tad viņa atcerējās neskaitāmās reizes, kad Monika bija braukusi uz Parīzi, Kannām un Sentropezu meklēt savu nevainojamo princi, bet tā arī nebija atradusi.

“Tātad tā nav šo vīriešu vaina. Vainīga ir mana māsa pati. Viņa nemaz nezina, ko grib. ”

Terēza pagriezās pret Raulu.

-   Labprāt.

Kad viņi bija izgājuši dārzā, Terēza tomēr nespēja atmest ar roku savam nodomam.

-   Kā jums patika Monika?

-  Viņa šķiet ļoti jauka, Rauls atbildēja. Bet labāk pajautājiet, kā man patika viņas māsa.

To pateicis, Rauls Terēžu apskāva un noskūpstīja.

Neko tādu viņa agrāk nebija piedzīvojusi. Viņa drebēja Raula roku apskāvienā un domāja: “Paldies, Tev, Dievs. Ak, paldies. ”

-   Vai rīt ēdīsi ar mani vakariņas? Rauls jautāja.

-Jā, Terēza izdvesa. Ak jā.

Kad abas māsas bija palikušas divatā, Monika ierunājās:

-   Šķiet, ka tu viņam patiešām patīc.

-   Tā laikam ir, Terēza kautri atzina.

-   Un tev viņš patīk?

-Jā.

-            Nu, esi piesardzīga, lielā māsa! Monika iesmējās.

-   Pārāk neaizraujies.

“Pārvēlu,"Terēza bezpalīdzīgi nodomāja. “Pārvēlu."

Pēc tam Terēza ar Raulu pavadīja kopā katru dienu. Parasti Monika bija kopā ar viņiem. Trijotne pastaigājās pa Nicas ielām un pludmalēm un smējās par viesnīcām, kas bija izgreznotas kā kāzu tortes. Viņi pusdienoja jaukā kafejnīcā Antibā, apmeklēja Matisa kapelu Devansā. Vakariņas ieturēja villā “Zelta zirgs” vai pasakainajā Sanmišelas fermā. Kādu rītu pulksten piecos visi trīs devās uz zemnieku tirgu Montekarlo ielās un sapirkās svaigu maizi, dārzeņus un augļus.

Svētdienās, kad Terēzai vajadzēja dziedāt baznīcā, Rauls un Monika gāja klausīties, pēc dievkalpojuma viņš apskāva Terēžu un sacīja:

-   Tu patiešām esi īsts brīnums. Es tavā dziedāšanā varētu klausīties visu mūžu.

Četras nedēļas pēc iepazīšanās Rauls lūdza Terēzas roku.

-   Tu noteikti vari dabūt jebkuru vīrieti, Terēza, viņš sacīja, bet es justos ļoti pagodināts, ja tu izvēlētos mani.

Vienu briesmīgu mirkli šķita, ka Rauls viņu izsmej, bet, pirms Terēza paguva kaut ko bilst, viņš jau runāja tālāk:

-   Mīļā, man jāatzīstas, ka esmu pazinis ļoti daudzas sievietes, bet tu esi visjūtīgākā, vistalantīgākā un sirsnīgākā…

Katrs vārds Terēzas ausīs skanēja kā mūzika. Viņa gribēja smieties un raudāt vienlaikus. “Cik bagātīgi Dievs mani svētījis!" viņa brīnījās. “Es mīlu un tieku mīlēta.”

-  Vai tu nāksi pie manis par sievu?

Viņas skatiens neļāva šaubīties par atbildi.

Kad Rauls aizgāja, Terēza vārda tiešā nozīmē ielidoja bibliotēkā, kur māte, tēvs un māsa dzēra kafiju.

-   Rauls mani bildināja! Viņas seja kvēloja, un viņa bija kļuvusi gandrīz skaista.

Pārsteigti, mēmi no brīnumiem de Fosi blenza vecākajā meitā. Klusumu pārtrauca Monika.

-  Terēza, vai tu droši zini, ka Raulu neinteresē mūsu nauda?

Šie vārdi bija kā pliķis vecākās māsas sejā.

-   Es nedomāju neko ļaunu, Monika turpināja, bet viss risinās tik strauji.

Terēza bija apņēmusies neļaut sabojāt savu laimi.

-   Es zinu, ka tu vēlies mani pasargāt, viņa sacīja māsai, bet Raulam pašam ir nauda. Viņa tēvs atstājis nelielu mantojumu, un viņš nebaidās strādāt, lai pelnītu iztiku. Viņa saņēma Monikas roku un teica: Lūdzu, priecājies par mani, Monika. Nebiju domājusi, ka kaut reiz ko tādu jutīšu. Es varētu aiz laimes nomirt.

Tad visi trīs ģimenes locekļi apskāva Terēžu, pauda savu prieku un satraukti sāka kalt plānus kāzu svinībām.

Ļoti agri nākamajā rītā Terēza aizgāja uz baznīcu un, nometusies ceļos, lūdza Dievu.

“Paldies Tev, Tēvs. Paldies, ka dāvā man tādu laimi. Darīšu visu, ko spēšu, lai būtu vērta Tavas un Rauta mīlestības. Āmen.”

Iegājusi veikalā, Terēza viņa jutās tā, it kā staigātu sprīdi virs zemes, sacīja:

-Ja jums nebūtu iebildumu, kungs, es gribētu izvēlēties audumu kāzu kleitai.

Rauls iesmējās un apskāva līgavu.

-   Tu kāzu dienā būsi ļoti skaista.

Un Terēza saprata, ka viņš tā patiešām domā. Tas bija brīnums.

Kāzas bija noliktas pēc mēneša, laulībām vajadzēja notikt ciemata baznīcā. Monika, protams, būs līgavas māsa.

Piektdienas pēcpusdienā pulksten piecos Terēza pēdējo reizi runāja ar Raulu. Sestdien pusvienos viņa sakristejā gaidīja līgavaini, kas kavējās jau pusstundu. Viņai tuvojās priesteris. Terēza redzēja, ka garīdznieks ir satraukts, un brīnījās par to. Viņš pienāca pie Terēzas, saņēma viņu aiz rokas un paveda malā. Viņai sāka strauji sisties sirds.

-   Kas ir? Vai kaut kas noticis? Vai Raulam kaut kas atgadījies?

-   Ak, mana mīļā! Priesterim bija grūti runāt. Mana nabaga mazā Terēza.

Viņa juta mostamies bailes.

-   Kas ir, tēvs? Sakiet!

-   Es… Es pirms brīža saņēmu ziņas. Rauls…

-  Vai noticis nelaimes gadījums? Vai viņš ir ievainots?

-   …Žirado šorīt agri no rīta pametis ciematu.

-    Ko viņš izdarījis? Tad jau laikam gadījies kas ārkārtējs, ja viņam vajadzēja…

-    Viņš aizbraucis kopā ar tavu māsu. Viņi redzēti iekāpjam Parīzes vilcienā.

Sakristeja sāka griezties. “Nē, ’’Terēza domāja. "Es nedrīkstu ģībt. Es nedrīkstu sevi apkaunot Dieva priekšā. ”

Par tālākajiem notikumiem viņai bija tikai miglainas atmiņas. Kā no liela attāluma viņa dzirdēja mācītāju uzrunājam kāzu viesus, tad neskaidri saklausīja baznīcā saceļamies troksni.

Māte apskāva Terēžu.

-    Mana nabaga Terēza! Kā tava māsa var būt tik nežēlīga! Man ļoti, ļoti žēl.

Bet pamesto līgavu pēkšņi pārņēma miers. Viņa zināja, kā visu nokārtot.

-    Nebēdājies, mammu. Nepārmet Raulam, ka viņš iemīlējies Monikā. Tā notiktu ar jebkuru vīrieti. Man vajadzēja zināt, ka neviens vīrietis nespēj mani mīlēt.

-  Tu maldies! iesaucās tēvs. Tu esi desmit Moniku vērta.

Bet viņa atzinība nāca daudzus gadus par vēlu.

-   Es tagad gribētu iet mājās. Lūdzu.

Un de Fosi devās cauri pūlim. Ļaudis baznīcā pašķīrās viņu priekšā un klusuciešot noskatījās.

Kad viņi atgriezās mājās, Terēza klusi sacīja:

-    Lūdzu, neraizējieties par mani. Es apsolu, ka viss būs kārtībā.

Tad viņa uzkāpa tēva istabā, paņēma bārdas nazi un pārgrieza vēnas.

Divpadsmita nodaļa

Kad Tcrēza atvēra acis, pie viņas gultas stāvēja ģimenes ārsts un ciemata mācītājs.

-    Nē! viņa iekliedzās. F.s nevēlos atgriezties. Ļaujiet man nomirt. Ļaujiet man nomirt!

-   Pašnāvība ir nāves grēks. Dievs dāvājis tev dzīvību, Terēza. Tikai Viņš var izlemt, kad to atņemt. Tu esi jauna. Tev priekšā vēl visa dzīve, teica priesteris.

-   IJn ko es ar to darīšu? Terēza šņukstēja. Cietīšu vēl vairāk? Es nevaru izturēt jau pašreizējās sāpes. Nevaru izturēt!

-Jēzus izturēja sāpes un mūsu dēļ gāja nāvē. Neuzgriez Viņam muguru, priesteris maigā balsī atbildēja.

Ārsts beidza izmeklēt Terēžu.

-   Tev jāatpūšas. Pateicu tavai mātei, lai kādu laiku dod tev viegli sagremojamu ēdienu. Viņš pakratīja pirkstu. Bet ēdienkartē bārdas naži nav iekļauti.

Nākamajā rītā Terēza ar mokām izkāpa no gultas. Kad viņa ienāca dzīvojamā istabā, māte satraukta iesaucās:

-   Kāpēc tu esi piecēlusies? Ārsts lika…

-   Man jāiet uz baznīcu. Man jārunā ar Dievu, Terēza čērkstošā balsī atbildēja.

Māte negribēja viņu laist.

-   lešu tev lidzi.

-   Nē. Man jāiet vienai.

-   Bet…

Tēvs palocīja galvu.

-   Lai iet.

Vecāki noskatījās, kā meita, kurā bija mirušas visas jūtas, iziet no mājas.

-  Kas ar viņu notiks? Terēzas māte ievaimanājās.

-   Dievs vien zina.

Terēza iegāja baznīcā, kur viss bija tik pazīstams, piegāja pie altāra un nometās ceļos.

-    Dievs, esmu atnākusi uz Tavu namu, lai kaut ko pateiktu. Es Tevi nicinu. Es nicinu Tevi par to, ka ļāvi man piedzimt neglītai. Es nicinu Tevi par to, ka ļāvi manai māsai piedzimt skaistai. Es nicinu Tevi par to, ka ļāvi atņemt man vienīgo vīrieti, kuru savā mūžā esmu mīlējusi. Es Tev uzspļauju.

Pēdējos vārdus viņa pateica tik skaļi, ka cilvēki pagriezās un skatījās, kā viņa pieceļas un klupdama krizdama iet ārā no baznīcas.

Terēza nebūtu ticējusi, ka var tik ļoti sāpēt. Neizturami. Viņa nespēja domāt ne par ko citu. Viņa nespēja ne ēst, ne gulēt. Pasaule likās tāla un miglā tīta. Kā filmas kadri prātā uzplaiksnīja atmiņas.

Viņa atcerējās dienu, kad viņa ar Raulu un Moniku bija gājuši pa Nicas pludmali.

-Jauka diena, varam izpeldēties, Rauls bija ieminējies.

-    Es labprāt, bet mēs to nevaram. Terēza neprot peldēt.

-    Man nav iebildumu, ja jūs abi peldaties. Es jūs pagaidīšu viesnīcā.

Un viņa bija jutusies tik priecīga, ka Rauls ar Moniku labi saprotas.

Viņi pusdieno mazā restorāniņā netālu no Kanjas. Zāles pārzinis saka:

-   Omārs šodien ir īpaši labs.

-   Es to ņemšu, Monika paziņo. Nabaga Terēza gan nevar. Viņai pret vēžveidīgajiem ir alerģija.

Sentropeza.

-   Man ļoti pietrūkst izjādes ar zirgiem. Mājās es jāju katru rītu. Vai gribi ar mani izjāt, Terēza?

-   Es… Diemžēl es neprotu jāt, Raul.

-   Man nebūtu iebildumu jāt tev līdzi, Monika piedāvājas. Man ļoti patīk jāt.

Un viņi bija projām visu rīta cēlienu.

Simtiem reižu viņa varēja saprast, kas notiek, bet viņa visus šos mājienus bija palaidusi garām neievērotus. Viņa bija akla, jo vēlējās tāda būt. Skatieni, ko Rauls ar Moniku pārmija, nevainīgā roku saskaršanās, čuksti un smiekli.

“Kā es varēju būt tāda muļķe?”

Naktis, kad Terēzai izdevās aizsnausties, viņa redzēja sapni. Katru reizi mazliet citādu, bet pamatā tas bija viens un tas pats sapnis.

Rauls un Monika brauc vilcienā un kaili mīlējās. Vilciens brauc pāri tiltam, kas uzcelts pār dziļu aizu, tilts sabrūk, un visi pasažieri nositas.

Rauls un Monika viesnīcas gultā kaili. Rauls noliek cigareti, istaba vienā mirklī uzliesmo, un viņi abi sadeg, bet viņu kliedzieni pamodina Terēžu.

Rauls un Monika nokrīt no kalna, noslīkst upē, iet bojā lidmašīnas katastrofā.

Sapnis vienmēr bija citāds.

Tas vienmēr bija viens un tas pats sapnis.

Terēzas vecāki bija ļoti nobažījušies. Viņiem atlika tikai noskatīties, kā meita pamazām dziest, bet palīdzēt viņi nekādi nespēja. Un tad piepeši Terēza sāka ēst. Viņa ēda bez apstājas. Šķita, viņai nekad nav gana. Viņa atguva iepriekšējo svaru, tad pieņēmās miesās vēl un vēl, līdz kļuva ļoti resna.

Kad vecāki mēģināja ierunāties par viņas pārdzīvojumiem, Terēza atteica:

-  Tagad ar mani viss ir kārtībā. Neraizējieties par mani.

Terēza turpināja dzīvot tā, it kā nekas slikts nebūtu

noticis. Viņa aizvien vēl gāja uz ciematu iepirkties un darīja tos pašus darbus, ko agrāk. Katru vakaru viņa kopā ar vecākiem ieturēja maltīti, lasīja un šuva. Viņa ap sevi bija uzcēlusi emocionālu mūri un stingri apņēmusies nevienam neļaut tam pārkāpt. “Neviens vīrietis nekad negribēs uz mani paskatīties. Nemūžam.”

Arēji šķita, ka ar Terēžu viss ir kārtībā. Iekšēji viņa grima dziļā, izmisuma pilnā vientulības bezdibenī. Pat tad, kad bija kopā ar citiem cilvēkiem, viņa sēdēja vientuļā krēslā, vientuļā istabā, vientuļā mājā, vientuļā pasaulē.

Bija pagājis mazliet vairāk nekā gads, kopš Rauls pametis Terēžu. Kādu dienu viņas tēvs posās uz Avilu.

-    Man tur kārtojamas šādas tādas darīšanas, viņš sacīja meitai. Bet pēc tam es būšu brīvs. Tu varētu braukt man līdzi. Avila ir ļoti interesanta pilsēta. Tev nāks par labu uz kādu brīdi tikt no šejienes projām.

-   Nē, paldies, tēt.

De Fosa kungs saskatījās ar sievu un padevās.

-   Kā vēlies.

Tajā brīdī istabā ienāca sulainis.

-   Atvainojiet, de Fosas jaunkundz. Jums tikko atnesa vēstuli.

Terēza vēl nebija atvērusi aploksni, kad viņu jau pārņēma ļaunas priekšnojautas.

Vēstulē bija rakstīts:

“Terēza, mana mīļā Terēza!

Dievs zina, ka pēc tā briesmīgā pāridarījuma man nav tiesību saukt Tevi par mīļo, bet es apsolu, ka centīšos mazināt šo ļaunumu, kaut arī man vajadzētu šim uzdevu

mam veltīt visu savu mūžu. Nezinu, no kuras vietas lai sāku stāstīt.

Monika ir aizbēgusi un pametusi mani ar mūsu divus mēnešus veco meitiņu. Atklāti runājot, jūtos atvieglots. Atzīšos, ka no tās dienas, kad atstāju Tevi, esmu dzīvojis ellē. Nemūžam nesapratīšu, kādēļ es to izdarīju. Laikam jau Monika bija mani nobūrusi. Tomēr es jau no paša sākuma zināju, ka mūsu laulība būs briesmīga kļūda. Jo sieviete, kuru es vienmēr esmu mīlējis, esi Tu. Tagad zinu, ka vienīgi blakus Tev es varētu rast laimi. Kad lasīsi šo vēstuli, es jau būšu ceļā pie Tevis.

Es mīlu Tevi un vienmēr esmu mīlējis, Terēza. Mūsu kopīgās dzīves vārdā es lūdzu Tev piedošanu. Es gribu…”

Terēza nespēja izlasīt vēstuli līdz galam. Doma, ka ieraudzīs Raulu un viņa un Monikas bērnu, šķita neaptverama, neķītra.

Gandrīz histēriski viņa nometa vēstuli zemē.

-    Man jātiek projām no šejienes! Terēza kliedza. -Šovakar. Tūlīt. Lūdzu… lūdzu!

Vecāki nespēja nomierināt meitu.

-  Ja Rauls brauc šurp, tēvs sacīja, lev vismaz ar viņu jāaprunājas.

-    Nē! Ja es viņu ieraudzīšu, es viņu nogalināšu. Viņa saķēra tēva rokas, asaras straumēm plūda pār vaigiem. Ņem mani līdzi! Terēza lūdzās.

Viņa būtu ar mieru doties jebkur, lai vienīgi tiktu no šejienes projām.

Tajā vakarā Terēza ar tēvu aizbrauca uz Avilu.

De Fosē kungu ļoti nomāca vecākās meitas lielā nelaime. Pēc dabas viņš nebija nekāds jūtelīgais, taču pēdējā gada laikā Terēza ar savu drosmi bija izpelnījusies viņa apbrīnu. Ar paceltu galvu viņa bija skatījusies acīs ciemata iedzīvotājiem un ne reizīti nebija sūdzējusies. Viņš jutās bezpalīdzīgs un nezināja, kā Terēžu mierināt.

Atcerējies, ka meita lielu mierinājumu bija smēlusies baznīcā, tēvs, kad viņi bija ieradušies Avilā, sacīja:

-     Vietējais priesteris, tēvs Berrendo, ir mans sens draugs. Varbūt viņš spēj tev palīdzēt. Vai tu aprunāsies ar

vinu?

)

-   Nē. Ar Dievu viņai vairs nebija nekā kopīga. Kamēr tēvs kārtoja lietas, Terēza viena pati palika

viesnīcas numurā. Pārnācis viņš redzēja, ka meita joprojām sēž tajā pašā krēslā un blenž sienā.

-   Terēza, lūdzu, aprunājies ar tēvu Berrendo.

-   Nē.

De Fosē kungam trūka padoma. Terēza atteicās iziet no viesnīcas un atteicās arī atgriezties Kzē.

Priesteris ieradās pie Terēzas kā pēdējais glābiņš.

-   Tavs tēvs man stāstīja, ka agrāk tu bieži esot gājusi baznīcā.

Terēza ielūkojās kalsnā priestera acīs un vienaldzīgi atbildēja:

-    Mani tas vairs nesaista. Baznīca man neko nevar piedāvāt.

Tēvs Berrendo pasmaidīja.

-     Baznīcai ir ko piedāvāt ikvienam, mans bērns. Baznīca dod mums cerības un sapņus…

-    Fs jau savus sapņus esmu atēdusies līdz kaklam. Nekad mūžā es vairs nesapņošu.

Viņš saņēma sievietes rokas un ieraudzīja baltas rētas tikko samanāmas kā krietni izbalējušas atmiņas kur bārdas nazis bija pārgriezis ādu.

-    Dievs tam netic. Parunā ar Viņu, un Viņš tev pateiks.

Terēza sēdēja un stīvi skatījās sienā. Kad priesteris beidzot devās projām, viņa to pat nepamanīja.

Nākamajā rītā Terēza iegāja vēsajā, velvētajā baznīcā, un gandrīz tūlīt viņu apņēma agrāk pazīstamā miera izjuta. Pēdējo reizi viņa baznīcā bija ienākusi, lai Dievu nolādētu.

Viņu pārņēma dziļš kauns. Ne jau Dievs bija viņu nodevis, vainojams bija pašas vājums.

-   Piedod man, Terēza čukstēja. Esmu grēkojusi. Dzīvojusi naidā. Palīdzi man. Lūdzu, palīdzi man.

Kad Terēza pacēla acis, viņa ieraudzīja sev priekšā stāvam tēvu Berrendo. Pēc tam kad Terēza bija beigusi lūgšanu, garīdznieks ieveda viņu savā kabinetā aiz sakristejas.

-    Es nezinu, ko darit, tēvs. Es nekam vairs neticu. Esmu zaudējusi ticību. Terēzas balsī skanēja izmisums.

-  Vai tad, kad biji maza meitene, tev bija ticība?

-Jā. ^oti liela.

-    Tad tev tā vēl ir, mans bērns. Ticība ir īsta un pastāvīga. Viss cits ir pārejošs.

Todien viņi runājās stundām ilgi.

Kad vēlā pēcpusdienā Terēza atgriezās viesnīcā, tēvs sacīja:

-   Man jābrauc atpakaļ uz Ezē. Vai tu esi gatava atgriezties mājās?

-   Nē, tēt. Ļauj man te kādu laiku pakavēties.

Tēvs vilcinājās.

-  Vai ar tevi viss būs kārtībā?

-Jā, tēt. Es apsolu.

Pēc tam tēvs Berrendo un Terēza tikās katru dienu. Priesterim sirds vai lūza aiz līdzjūtības, ko viņš juta pret šo sievieti. Dieva kalps Terēzā redzēja nevis resnu, nepievilcīgu sievieti, bet skaistu, nelaimīgu garu. Viņi sprieda par Dievu, par radīšanu, par dzīves jēgu un lēnām, gandrīz pret savu gribu Terēza atkal guva mierinājumu. Kādu dienu tēva Berrendo vārdi izraisīja viņā dziļu atsaukšanos.

-   Mans bērns, ja tu netici šai pasaulei, tici nākamajai pasaulei. Tici pasaulei, kur tevi gaida Jēzus.

Un pirmo reizi kopš dienas, kurai vajadzēja kļūt par Terēzas kāzu dienu, viņa atkal izjuta mieru. Tāpat kā

agrāk, baznīca kļuva par nelaimīgās patvērumu. Bet vajadzēja domāt par nākotni.

-   Man nav kur iet.

-Tu vari atgriezties mājās.

-    Nē. Tur es nekad nevarēšu ieiet. Nemūžam es nespēšu satikties ar Raulu. Nezinu, ko lai dara. Gribu paslēpties, bet man nav tādas vietas.

Tēvs Berrendo ilgi klusēja. Beidzot viņš ierunājās.

-   Tu vari palikt šeit.

Apmulsusi Terēza paraudzījās apkārt.

-   Šeit?

-  Tepat netālu ir cisterciešu ordeņa sieviešu klosteris. Garīdznieks paliecās uz priekšu. Ļauj, es tev par to pastāstīšu. Tā ir pasaule pasaulē, kur visi savu dzīvi velta Dievam. Tā ir vieta, kur gūt mieru un atpūtu.

Terēzas sirds juta pacilātību.

-   Izklausās brīnišķīgi.

-   Bet man tevi jābrīdina. Šajā klosterī valda viens no stingrākajiem reglamentiem pasaulē. Tās, kuras tur iestājas, nodod šķīstības, klusēšanas un paklausības zvērestu. Kas reiz tur iegājis, nekad no turienes neiznāk.

Šie vārdi lika Terēzai iekšēji notrīsēt.

-   Es nekad negribēšu iet projām. Tieši to visu laiku esmu meklējusi, tēvs. Es nicinu pasauli, kurā dzīvoju.

Tomēr tēvs Berrendo vēl raizējās. Viņš zināja, ka Terēza klosteri saskartos ar pilnīgi citādu dzīvi, nekā dzīvojusi līdz šim.

-   Atgriešanās ceļa no turienes nav.

-   Es negriezīšos atpakaļ.

Agri nākamajā dienā tēvs Berrendo veda Terēžu uz klosteri, lai iepazīstinātu ar māti Betīnu. Viņš atstāja abas sievietes sarunājamies.

Tiklīdz Terēza iegāja klostera ēkā, viņa zināja. “Beidzot!” viņa gavilēja. “Beidzot.”

Pēc tikšanās ar klostera priekšnieci viņa nepacietībā zvanīja tēvam un mātei.

-    Es uztraucos par tevi, māte sacīja. Kad tu brauksi mājās?

-   Es esmu mājās.

Rituālu izpildīja Avilas bīskaps.

-    Kungs, mūsu Radītāj, svētī savu kalponi, lai viņa liek stiprināta debesu tikumos, lai viņa var saglabāt pilnīgu ticību un šķistu uzticību.

-   Mīlot mūsu Kungu Jēzu Kristu, esmu nicinājusi šīs pasaules valstību un laicīgos labumus, Terēza atbildēja.

Bīskaps pārmeta viņai krustu.

-   De largilatis tuae fonle defluxit ut curn bonorem nupliamm nulla interdicta minuissent ac super sanctum conjugium nuplialis benediclio pennaneret exislerent conubium, concupiscerenl sacramentum, nec imitarentur quod nuptiis agitur, sed diligerent quod nuptiispraenotaLur. Āmen.

-   Āmen.

-    Es dodu tevi par līgavu Jēzum Kristum, Augstākā Tēva dēlam. Tādēļ saņem Svētā Gara zīmogu, lai tevi var saukt par Dieva līgavu. Ja kalposi Viņam uzticīgi, būsi kronēta mūžīgi. Bīskaps piecēlās. Dievs, Visuvarenais Tēvs, debess un zemes Radītājs, kuram labpaticis izraudzīt tevi laulībai, kā svēto Mariju, mūsu Kunga Jēzus Kristus māti ad beatae Mariae, matris Domini nostri, Ješu Cbristi, consortium svētī tevi, lai tu Dieva un Viņa eņģeļu klātbūtnē neatlaidīgi, neskarta un neaptraipīta turies pie sava mērķa, mīlestības, šķīstības un ievēro klusumu, lai tu izpelnītos saņemt Viņa svētības kroni caur Kristu mūsu Kungu. Dievs darīs tevi stipru, kad miesa savārgs, stiprinās, kad gars kļūs vājš, atvieglos tevi un pārvaldīs tavu prātu ar svētumu, un vadīs tavas gaitas. Āmen.

Tagad, pēc trīsdesmit gadiem, guļot mežā un skatoties, kā pie apvāršņa uzaust saule, Terēza domāja: "Klosterī iestāties mani mudināja nepareizi iemesli. Es nesteidzos pie Dieva. Es bēgu projām no pasaules. Bet Dievs lasīja manā dvēselē. ’’

Viņai bija sešdesmit gadu, un pēdējos trīsdesmit no tiem viņa bija jutusies tik laimīga kā nekad. Piepeši viņa tika iemesta atpakaļ pasaulē, no kuras bēga. Un prāts viņu pievīla.

Terēza vairs nebija droša par to, kas notiek īstenībā un kas ne. Pagātne un tagadne šķita jaucamies kopā dīvainā, galvu reibinošā juceklī. "Kāpēc tā notiek ar mani? Ko Dievs man gatavo?”

Trīspadsmitā nodaļa

Māsa Megana šo ceļojumu uztvēra kā piedzīvojumu. Viņa jau bija pieradusi pie apkārtējiem skatiem un skaņām, un tas, ka viņa tik ātri bija iedzīvojusies jaunos apstākļos, viņu pašu pārsteidza.

Viņai ļoti patika ceļabiedri. Amparo Hirona bija spēcīga sieviete, kas itin viegli turēja līdzi abiem vīriešiem, tomēr tajā pašā laikā viņa bija ļoti sievišķīga.

Fēlikss Karpio, druknais vīrs ar sarkanīgo bārdu un rētu, šķita draudzīgi noskaņots un patīkams.

Bet visvairāk no visas grupas Meganu saistīja I laimē Miro. Nelokāmā griba un nesatricināmā ticība, kas staroja no šā vīrieša, Meganai atgādināja klostera māsas.

Ceļojuma sākumā Haimē, Amparo un Fēlikss nesa uz pleciem guļammaisus un ieročus.

-   Dodiet man panest vienu guļammaisu, Megana piedāvājās.

Haimē Miro izbrīnīts pavērās mūķenē, tad paraustīja plecus.

-  Labi, māsa.

Un viņš iedeva Meganai nesamo. Sainis bija smagāks, nekā likās no skata, taču viņa nežēlojās. “Kamēr vien būšu ar viņiem kopā, es darīšu savu daļu darba. ”

Meganai šķita, ka viņi, vadoties tikai pēc mēnessgaismas, gājuši bezgala ilgi, tumsā klupdami, saņemdami sejā zam sitienus, saskrāpēdamies krūmos, insektu sakosti.

“Kas ir šie cilvēki?” Megana prātoja. “Un kāpēc viņas vajā?” Viņa jutās vienota ar saviem jaunajiem ceļabiedriem, jo ari mūķenes tika meklētas.

Gājēji reti pārmija pa vārdam, tomēr šad tad viņi risināja neizprotamas sarunas.

-   Vai Valjadolidā viss sagatavots?

-   Tieši tā, Haimē. Rubio un Tomass gaidīs mūs pie bankas vēršu cīņas laikā.

-    Labi. Paziņojiet Largo Kortesam, lai mūs sagaida. Bet datumu neminiet.

-   Comprenclo

“Kas ir Largo Kortess, Rubio un Tomass?” Megana netika gudra. Un kas vēršu cīņu laikā notiks pie bankas? Viņa jau gandrīz pavaicāja, bet pēdējā brīdī pārdomāja. “Nez kāpēc man šķiet, ka viņiem nepatiktu jautājum i. ”

Austot rītam, viņi saoda dūmu smārdu, kas plūda no ielejas.

-   Gaidiet te, Haimē nočukstēja. Esiet klusi.

Viņi noskatījās, kā viņš aiziet līdz mežmalai un tur izzūd skatienam.

-   Kas notiek? Megana ieprasījās.

-   Aizveries! Amparo Hirona nikni nošņāca.

I laimē Miro atgriezās pēc piecpadsmit minūtēm.

-   Karavīri. Mēs apiesim viņiem apkārt.

Apmēram pusjūdzi viņi gāja atpakaļ pa savām pēdām, tad piesardzīgi pa mežu lavījās uz priekšu, līdz nonāca pie kāda sānceļa. Priekšā pavērās lauki, no kuriem bagātīgi plūda siena un gatavu augļu smarža.

Meganas ziņkārība guva virsroku.

-   Kāpēc jūs meklē karavīri? viņa jautāja.

-   Teiksim tā, mums īsti nesakrīt uzskati, atbildēja Haimē.

Ar to bija jāsamierinās. “Pagaidām, ’’viņa nodomāja, jo apņēmās uzzināt par šo cilvēku vairāk.

Pēc pusstundas, kad bēgļi bija nonākuši nomaļā meža pļaviņā, Haimē sacīja:

-   Saule jau uzlēkusi. Mēs paliksim te līdz vakaram. Tad viņš paskatījās uz Meganu. Šonakt mums būs jāiet ātrāk.

Viņa palocīja galvu.

-  Labi.

Haimē paņēma guļammaisus un tos atritināja.

-   Ņemiet manējo, māsa. Esmu pieradis gulēt uz zemes, Fēlikss Karpio uzrunāja Meganu.

-  Tas ir jūsu maiss, Megana iebilda. Es nevaru…

-    Dieva dēļ! Amparo strupi izmeta. Lien maisā. Mums nav nekādas vēlēšanās, lai tavi spiedzieni, ieraugot zirnekli, neļauj mums gulēt. Sievietes balsī skanēja naidīgums, kuru Megana nespēja izskaidrot.

Nesakot vairs ne vārda, mūķene ielīda guļammaisā. “Kas viņai neclocl mieru?” viņa domāja.

Megana skatījās, kā dažu pēdu attālumā no viņas Haimē atritina guļammaisu un ielien iekšā. Amparo Miroņa ielīda pie viņa. “Skaidrs, ” Megana nodomāja.

Haimē paskatījās uz mūķeni.

-   Centieties izgulēties, viņš teica. Mums priekšā vēl tāls ceļš.

Meganu pamodināja vaidi. Izklausījās, ka cilvēku moka briesmīgas sāpes. Norūpējusies viņa piecēlās sēdus. Šīs skaņas nāca no Haimē guļammaisa. “Viņš noteikti ir neglābjami slims, "bija pirmā doma, kas iešāvās Meganai prātā.

Vaidi kļuva skaļāki, tad atskanēja Amparo Hironas balss:

-   Ak, jā, jā! Dod man to, qnendo. Stiprāk! Jā! Tagad! Tagad!

Megana nosarka. Viņa centās aizspiest ausis, lai nedzirdētu šīs skaņas, bet velti. Un gribot negribot viņa sāka domāt, kā būtu, ja Haimē Miro mīlētu viņu.

Tūlīt viņa pārkrustījās un sāka skaitīt lūgšanu: “Piedod man, Tēvs. Ļauj, lai manas domas pildi tikai Tu. Liec manam garam meklēt Tevi, lai tas var atrast savu avotu un labo Tevī. ”

Bet elsas neaprima. Beidzot, kad Megana jau domāja, ka nespēs to izturēt nevienu mirkli ilgāk, tās apklusa. Taču aizmigt neļāva citas skaņas. Trokšņi, kas atbalsojās apkārtējā mežā. Visur skanēja putnu mīlas dziesmu kakofonija, čirkstēja sienāži, čabinājās mazāki dzīvnieki un dobji ņurdēja lielāki. Megana bija aizmirsusi, cik pasaule trokšņaina. Viņai ļoti trūka klostera brīnišķīgā klusuma. Pašai par pārsteigumu, viņai trūka pat bērnunama. Briesmīgā, brīnišķīgā bērnunama…

Četrpadsmita nodaļa

Avila 1957

Viņa tika dēvēta par Briesmīgo Meganu.

Viņa tika dēvēta par Zilacaino velnēnu.

Viņa tika dēvēta par Nepārspējamo Meganu.

Viņai bija desmit gadu.

Bāreņu namā Megana tika nodota zīdaiņa vecumā. Meitenīti uz savu durvju sliekšņa atrada kāds zemnieks un viņa sieva, bet viņi nespēja uzņemties rūpes par pamesto bērnu.

Bērnunams bija neizskatīga, balsināta divstāvu ēka vienā no Aviļas nabadzīgākajiem nomales rajoniem Svētā Vinsenta laukuma malā. Šo iestādi vadīja Mersedese Anhelesa, īsta amazone, kas aiz skarbas izturēšanās slēpa sirsnīgu pieķeršanos saviem aizbilstamajiem.

Megana izskata ziņā stipri atšķīrās no citiem bērniem. Ar gaišajiem matiem un košzilajām acīm viņa spilgti izcēlās tumšacaino, tumšmataino bērneļu vidū. Bet jau pašā sākumā bija redzams, ka Megana atšķiras arī citādā veidā. Viņa bija līdz fanātismam neatkarīga barvede un blēņdare. Kad bērnunamā gadījās kāda ķibele, Mersedese Anlie-i lesa nemaz nešaubījās, ka vainojama Megana.

Gadu gaitā šis sparīgais meitēns organizēja protesta kampaņu, pieprasot labāku ēdienu, mēģināja saliedēt

bērnus apvienībā, izgudroja neiedomājamus veidus audzinātāju pārmācīšanai un arī vairākas reizes centās aizbēgt. Protams, bērni Meganu bija ļoti iemīļojuši. Kaut arī daudzi no patversmes iemītniekiem bija vecāki par mazo dumpinieci, visi griezās pie viņas pēc padoma. Viņa bija dzimusi vadone. Un mazākajiem bērniem ārkārtīgi patika klausīties Meganas stāstos. Viņai piemita ļoti dzīva iztēle.

-   Kas bija mani vecāki, Megana?

-   Ahā! Tavs tēvs bija ļoti veikls dārglietu zaglis. Nakts vidū pa viesnīcas jumtu viņš ielīda numurā un nozaga kādai slavenai aktrisei briljantu. Bet tajā brīdi, kad tavs tēvs lika briljantu kabatā, aktrise pamodās. Viņa ieslēdza gaismu un ieraudzīja zagli.

-  Vai viņa lika tēvu arestēt?

-   Nē. Viņš bija ļoti skaists.

-   Un kas notika tālāk?

-  Viņi iemīlējās un apprecējās. Tad piedzimi tu.

-   Bet kāpēc vecāki ielika mani bērnunamā? Vai viņi mani nemīlēja?

Uz šo jautājumu jau atbildēt bija grūtāk.

-    Protams, ka viņi tevi mīlēja. Bet… nu… viņi bija aizbraukuši uz Šveici slēpot un gāja bojā drausmīgā lavīnā…

-   Kas ir drausmīga lavīna?

-   Tā ir milzīga sniega kaudze, kas vienā mirklī sāk velties lejup no kalna un aprok tevi.

-  Un abi gan tēvs, gan māte gāja bojā?

-   Jā. Un viņu pēdējie vārdi bija, ka mīl tevi. Taču nebija neviena, kas par tevi rūpētos, tādēļ tu tiki nogādāts šeit.

Megana tikpat dedzīgi kā citi bērni vēlējās uzzināt, kas ir viņas vecāki, un vakaros līdz aizmigšanai fantazēja visādus stāstus: “Mans tēvs piedalījās pilsoņu karā. Viņš bija kapteinis un ļoti drosmīgs karavīrs. Reiz viņu kaujā ievainoja, un mana māte bija medicīnas māsa, kas viņu kopa. Viņi apprecējās, tad tēvs atgriezās frontē un tika

nogalināts. Māte bija pārāk trūcīga, lai mani uzturētu, viņai vajadzēja atstāt mani pie lauku mājas. Tas salauza viņai sirdi. ” Tad meitene no žēluma raudāja par savu drosmīgo, karā kritušo tēvu un bēdu salauzto māti.

Vai cits stāsts: “Mans tēvs bija matadors. Viens no slavenākajiem pasaulē. Viņš bija Spānijas mīlulis. Visi viņu dievināja. Mana māte bija skaistaJlamenko dejotāja. Viņi apprecējās, tad kādu dienu milzīgs, nikns vērsis nogalināja tēvu. Un māte bija spiesta no manis atteikties. ”

Vai arī: “Mans tēvs bija viltīgs spiegs no kādas citas zemes…”

Šīm fantāzijām nekad nebija gala.

Bāreņu namā mitinājās trīsdesmit bērnu, sākot no pamestiem, tikko pasaulē nākušiem zīdainīšiem līdz četrpadsmit gadus veciem pusaudžiem. Vairākums bija spānieši, bet bija arī bērni no citām valstīm, un Megana iemācījās tekoši runāt vairākās valodās. Viņas guļamistabā dzīvoja ducis meiteņu. Līdz vēlai naktij čukstus tika risinātas sarunas par lellēm un apģērbiem, bet, meitenēm augot lielākām, tika pārspriests arī sekss. Drīz vien tas kļuva par galveno sarunu tematu.

-   Esmu dzirdējusi, ka ļoti sāpot.

-    Man vienalga. Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu pamēģināt.

-    Es noteikti precēšos, bet nekad neļaušu savam vīram ar mani darīt to. Manuprāt, tas ir neķītri.

Kādu nakti, kad visi gulēja, meiteņu guļamistabā ielavījās Primo Kondē, viens no jaunajiem bērnunama zēniem. Viņš devās pie Meganas gultas.

-   Megana… viņš čukstēja.

Meitene uzreiz pamodās.

-   Primo? Kas noticis?

Viņš nobijies raudāja.

-  Vai varu iekāpt pie tevis gultā?

-  Jā. Tikai klusu.

Primo bija trīspadsmit gadu, tikpat cik Meganai, taču zēns savam vecumam bija mazs augumā un agrā bērnībā ticis seksuāli izmantots. Tāpēc viņu mocīja ļauni murgi, un naktīs viņš bieži kliegdams pamodās. Citi bērni viņu izsmēja, bet Megana puisēnu aizstāvēja.

Primo iekāpa gultā, un Megana juta, ka pār zēna vaigiem plūst asaras. Viņa cieši apskāva nelaimīgo.

-   Viss ir labi, viņa čukstēja. Viss ir labi.

Viņa maigi Primo šūpoja, līdz šņuksti mitējās. Abu augumi bija cieši sakļāvušies, un Megana juta zēna augošo uzbudinājumu.

-   Primo…

-   Piedod. Es… es tur neko nevaru darīt.

Viņa cietais loceklis spiedās pret Meganas augumu.

-   Es tevi mīlu, Megana. Tu esi vienīgā visā pasaulē, kuru es mīlu.

-  Tu jau vēl neesi bijis pasaulē.

-   Lūdzu, nesmejies par mani.

-   Es nesmejos.

-   Man neviena cita nav, tikai tu.

-   Es zinu.

-   Es mīlu tevi.

-  Es tevi arī mīlu, Primo.

-   Megana… vai tu… ļautu man tevi mīlēt? Lūdzu.

-   Nē.

Iestājās klusums.

-    Piedod, ka iztraucēju tevi. Iešu atpakaļ uz savu gultu. Viņa balss bija pilna sāpju. Un viņš kāpa ārā no gultas.

-   Pagaidi. Megana cieši apskāva Primo, vēlēdamās mazināt viņa ciešanas un arī pati juzdamās uzbudināta.

-   Primo, es… Es nevaru ļaut tev sevi mīlēt, bet es varu izdarīt kaut ko tādu, ka tu jutīsies labāk. Vai esi ar mieru?

-  Jā, viņš neskaidri nomurmināja.

Primo mugurā bija pidžama. Megana parāva auklu, kas saturēja bikses, un iebāza tajās roku. “Viņš ir vīrietis, ”

viņa nodomāja, tad maigi saņēma Primo locekli un sāka to glāstīt.

-   Ak, cik brīnišķīgi! viņš ievaidējās un brīdi vēlāk piebilda: Ak Dievs, es mīlu tevi, Megana.

Viņas augums dega kā ugunīs, un, ja tobrīd Primo būtu sacījis: “Es gribu ar tevi mīlēties,” viņa būtu piekritusi.

Bet viņš gulēja kluss un pēc dažām minūtēm atgriezās savā gultā.

Tajā naktī Megana vairs nespēja iemigt. Un viņa nekad vairs neļāva Primo kāpt savā gultā.

Kārdinājums bija pārāk liels.

Laiku pa laikam kāds bērns tika aicināts uz priekšnieces kabinetu satikties ar potenciālajiem audžuvecākiem. Tādās reizēs bāreņu vidū izcēlās liels satraukums, jo tas nozīmēja iespēju izbēgt no patversmes nomācošās rutīnas, iespēju tikt īstās mājās un kādam piederēt.

Vairākus gadus Megana noskatījās, kā risinās bērnu izvēle. Audzēkņi nonāca tirgotāju, zemnieku, baņķieru, veikalu īpašnieku mājās. Bet vienmēr izvēlējās citu bērnu, nekad Meganu. Tā notika tāpēc, ka viņas blēņdares reputācija nevienam nebija noslēpums. Viņa dzirdēja iespējamo audžuvecāku sarunas.

-  Viņa ir ļoti skaista, bet grūti valdāma.

-  Vai tā nav tā meitene, kas pagājušajā mēnesī bērnunamā iemānīja divpadsmit suņus?

-   Runā, viņa esot barvede. Baidos, ka viņa nesadzīvos ar mūsu bērniem.

Šiem cilvēkiem nebija ne jausmas, cik ļoti bērni Meganu mīlēja.

Reizi nedēļā uz bērnunamu nāca tēvs Berrendo un apmeklēja visas istabas. Megana šos apciemojumus ļoti gaidīja. Viņa bija kaislīga lasītāja, tādēļ priesteris un Mersedese Anhelesa rūpējās, lai meitene vienmēr būtu nodrošināta ar grāmatām. Ar tēvu Berrendo viņa varēja pār

runāt tādus jautājumus, kādus ar citiem apspriest neuzdrīkstējās. Un tas zemnieku pāris, kurš bija atradis Meganu, arī bija vērsies pēc padoma pie tēva Berrendo.

-   Kāpēc viņi negribēja mani paturēt? Megana jautāja.

-    Viņi ļoti gribēja, Megana, taču viņi bija veci un slimi, priesteris centās saudzīgi paskaidrot.

-   Kā tu domā, kāpēc īstie vecāki mani pameta tajā fermā?

-   Esmu pārliecināts, ka viņi bija ļoti trūcīgi un nevarēja atļauties tevi paturēt.

Kļūstot vecāka, Megana arvien vairāk un vairāk pievērsās Dievam. Viņu skāra Katoļu baznīcas intelektuālie aspekti. Viņa lasīja Svētā Augustīna “Atzīšanos”, Asīzes Franciska, Tomasa Mora, Tomasa Mērtona un daudzu citu darbus. Megana regulāri gāja baznīcā, viņai prieku sagādāja svinīgie rituāli mise, vakarēdiens, svētības saņemšana. Bet varbūt visvairāk Meganai patika brīnišķīgā miera izjūta, kas viņu vienmēr apņēma baznīcā.

-   Es gribu kļūt par katolieti, kādu dienu Megana sacīja tēvam Berrendo.

Viņš saņēma meitenes roku un, acīm dzirkstot, sacīja:

-  Varbūt tu jau tā esi, Megana, bet mēs to nokārtosim kā nākas.

-   Vai tu tici Dievam, Visuvarenajam Tēvam, debess un zemes Radītājam?

-Jā, ticu!

-   Vai tu tici Jēzum Kristum, Viņa vienīgajam dēlam, kurš piedzima un cieta?

-Jā, ticu!

-   Vai tu tici Svētajam Garam, svētai, vispārējai baznīcai, svētajai sadraudzei, grēku piedošanai, miesas augšāmcelšanai un mūžīgai dzīvošanai?

-Jā, es ticu!

Priesteris viegli uzpūta meitenes sejai.

-  Exi ab eci, spiritus immunde. Atbrīvo viņu, nešķīstais gars, un dod vietu Svētajam Garam, Mierinātājam. Viņš vēlreiz uzpūta viņas sejai. Megana, ar savu elpu saņem labo Garu un Dieva svētību. Lai miers ar tevi.

Piecpadsmit gadu vecumā Megana bija izveidojusies par skaistu jaunu sievieti ar gariem, gaišiem matiem un pienbaltu ādu, un viņa vēl vairāk izcēlās savu biedru vidū.

Kādu dienu vina tika aicināta uz Mersedeses Anhelesas kabinetu. Tur bija arī tēvs Berrendo.

-  Labdien, tēvs.

-   Labdien, mīļā Megana.

-  Diemžēl mums radušās grūtības, Megana, sarunu iesāka Mersedese Anhelesa.

-    Ak tā? Megana pūlējās atcerēties savu pēdējo nedarbu.

-   Mūsu namā bērniem ir noteikta vecuma robeža piecpadsmit gadi -, un tu jau esi nosvinējusi savu piecpadsmito dzimšanas dienu, direktore sacīja.

Meganai, protams, šis noteikums bija zināms jau sen. Bet viņa to bija noglabājusi kaut kur dziļi, tlziļi, jo nevēlējās skatīties patiesībai acīs, ka visā pasaulē nav vietas, uz kurieni viņa varētu iet, ka nevienam viņa nav vajadzīga un ka atkal būs pamesta.

-Vai man… Vai man jāiet projām?

Laipnā amazone bija bēdīga, bet viņai nebija izvēles.

-  Baidos, ka likumi jāievēro. Mēs varam sameklēt tev kalpones vietu.

Meganai nebija ko teikt.

Klusumu pārtrauca tēvs Berrendo.

-   Uz kurieni tu vēlētos doties?

Domājot, ko atbildēt uz jautājumu, Meganai prātā iešāvās doma. Bija kāda vieta, kur viņa varētu doties.

No divpadsmit gadu vecuma viņa, palīdzot pelnīt savu uzturēšanas maksu bāreņu namā, bija devusies uz

pilsētu izpildīt dažādus uzdevumus, un bieži viņai bija vajadzējis iegriezties cisterciešu ordeņa sieviešu klosterī. Vienmēr viņai bija kas nododams mātei Betīnai. Megana pazagšus bija nolūkojusies mūķenēs, kad viņas lūdza Dievu vai staigāja pa gaiteņiem, un ik reizi juta gandrīz visaptverošu mieru.

Mātei Betīnai bija iepatikusies attapīgā jaunā meitene, un viņas jau sen mēdza risināt garas sarunas.

-    Kāpēc cilvēki stājas klosteros? reiz Megana bija jautājusi.

-   Cilvēki pie mums nāk, dažādu iemeslu mudināti. Vairākums vēlas savu dzīvi ziedot Dievam. Bet daži atnāk tāpēc, ka zaudējuši cerības. Mēs viņiem tās dodam. Vēl citiem šķiet, ka viņu dzīvei nav jēgas. Mēs parādām, ka dzīves jēga ir Dievs. Un ir arī tādi, kas jūtas pamesti un vēlas kādam piederēt.

Šie vārdi bija skāruši jūtīgu stīgu meitenes dvēselē. “Es nekad nevienam īsti neesmu piederējusi, "Megana domāja. "Šī ir mana iespēja. ”

-   Domāju, ka vēlos iestāties klosterī.

Pēc sešām nedēļām viņa nodeva zvērestus.

Beidzot Megana bija atradusi to, ko tik ilgi meklējusi. Viņa kādam piederēja. Mūķenes bija viņas māsas, ģimene, kas viņai nekad nebija bijusi, un viņas visas bija pakļautas vienam Tēvam.

Megana klosterī strādāja par grāmatvedi. Viņu apbūra senā zīmju valoda, ko māsas izmantoja, kad vajadzēja sazināties ar māli Betīnu. Sistēma sastāvēja no četrsimt septiņdesmit divām zīmēm, ar tām pietika, lai pavēstītu visu nepieciešamo.

Kad bija pienākusi kādas māsas kārta slaucīt putekļus garajos gaiteņos, māte Betīna pastiepa uz priekšu labo roku ar delnas pamatni uz augšu un tai uzpūta. Ja mūķenei bija sacēlusies temperatūra, viņa aizgāja pie klostera priekšnieces un piespieda labās rokas vidējā pirksta un

rādītājpirksta galiņus kreisās rokas locītavai. Ja kavējās kāda lūguma izpilde, priore labās rokas dūri pacēla pie labā pleca un pavirzīja to nedaudz uz priekšu un leju.

"Rit. ”

Kādu novembra rītu Megana iepazinās ar rituāliem, kas izpildāmi, saskaroties ar nāvi. Viena no mūķenēm mira, un krusta ejā tika grabināts koka grabulis, tas bija signāls sākt rituālu, kas nebija mainīts kopš 1030. gada. Visas, kas varēja atsaukties uz šo aicinājumu, steidzās uz izolatoru un nometās ceļos svaidīšanas ceremonijai un psalmu skandēšanai. Mūķenes klusi lūdza svētos, lai aizbilst par mūžībā aizejošās māsas dvēseli. Lai parādītu, ka pienācis laiks pēdējam sakramentam, māte Betīna pastiepa uz priekšu kreiso roku ar delnu uz augšu un ar labās rokas īkšķi uzvilka uz delnas krustu.

Un pēdīgi tika parādīta arī pašas nāves zīme māsa ar labās rokas īkšķi viegli pieskārās zodam un viegli pacēla to uz augšu.

Kad bija noskaitītas pēdējās lūgšanas, mirstīgās atliekas uz stundu tika atstātas bez uzraudzības, lai dvēsele mierīgi varētu tās pamest. Gultas kājgalī koka svečturi dega lielā Lieldienu svece kristiešu simbols mūžīgai gaismai.

Izolatora māsa nomazgāja līķi un ietērpa mirušo mūķeni viņas habitā, virs baltās galvassegas uzlika melnu skapulāru, uzvilka rupjas zeķes un ar rokām darinātas sandales. Kāda māsa ienesa no svaigiem, klostera dārzā plūktiem ziediem darinātu vainagu. Kad mirusī sieviete bija apģērbta, sešas māsas procesijā aiznesa nelaiķi uz baznīcu un novietoja uz katafalka, kas bija apklāts ar baltu palagu un pagriezts pret altāri. Dieva priekšā aizgājēja netika atstāta viena, abās pusēs katafalkam divas mūķenes plandījošā Lieldienu sveces gaismā visu dienu un nakti skaitīja lūgšanas.

Nākamās dienas pēcpusdienā pēc rekviēma mises pa klostera eju mūķenes aiznesa mirušo uz savrupu, ar aug

stu mūri apjoztu kapsētu, kur klostera iemītnieces arī pēc nāves saglabāja savu noslēgtību. Māsas, pa trim katrā pusē, ar baltiem linu dvieļiem lēnām ielaida aizgājēju kapā. Pēc cisterciešu tradīcijas, mirušie tika guldīti zemē neapsegti, bez zārka. Sākoties pēdējai dievkalpojuma daļai, kas veltīta mirušajai māsai, divas mūķenes lēnām bēra zemi uz nekustīgā ķermeņa, tad visas atgriezās baznīcā teikt grēku nožēlas psalmus. Trīs reizes viņas lūdzās, lai Dievs apžēlojas par mirušās dvēseli.

“Domino miserere superpeccatrice."

“Dominē miserere super peccatrice. ”

“Dominē miserere super peccatrice. ”

Bieži gadījās, ka jauno Meganu pārņēma melanholija. Klosteris deva viņai mieru, tomēr kaut kas viņu urdīja. Šķita, kaut kā pietrūkst. Viņa juta ilgas, kurām sen jau vajadzēja būt aizmirstām. Viņa pieķēra sevi domājam par bāreņu namā palikušajiem draugiem un prātojam, kas ar viņiem noticis. Viņa gudroja, kas notiek pasaulē, pasaulē, no kuras viņa atteikusies, pasaulē, kur mīt mūzika, dejas un smiekli.

Megana aizgāja pie mātes Betīnas.

-   Laiku pa laikam tā notiek ar mums visām, māte mierināja jauno mūķeni. Baznīca to sauc par acedia. Tas ir gara panīkums, sātana ierocis. Neraizējies par to, bērns. Gan jau pāries.

Un pārgāja arī.

Bet bija kaut kas tāds, kas nepārgāja, dvēseles dzīlēs mītošas ilgas atklāt, kas ir viņas vecāki. “To es nekad nezināšu, ” Megana izmisusi domāja. “Kamēr vien dzīvošu.”

Piecpadsmita nodaļa

Ņujorka 1976

Ārpusē pie Ņujorkas viesnīcas “Waldorf-Astoria” ar pelēko fasādi pulcējās žurnālisti, lai noskatītos vakartērpos saposušos slavenību parādi. Aplūkojamie, izkāpuši no saviem limuzīniem, drīz vien nozuda aiz virpuļdurvīm un no turienes devās tālāk uz Lielo balles zāli trešajā stāvā. Viesi bija sabraukuši no visas pasaules.

Plaiksnīja fotoaparātu zibspuldžu zibšņi, un skanēja reportieru saucieni: “Viceprezidenta kungs, vai jūs, lūdzu, nepaskatītos šurp?” “Gubernator Ēdams, vai es, lūdzu, varētu nofotografēt jūs vēlreiz?”

Te grozījās gan senatori un pat vairāku valstu valdības pārstāvji, gan biznesa varenās haizivis, gan citi ievērojami cilvēki. Viņi visi bija te ieradušies, lai nosvinētu Elenas Skotas sešdesmito dzimšanas dienu. Atklāti runājot, viņi godināja ne tik daudz Elenu Skotu pašu, cik viena no pasaulē varenākā konglomerāta, “Scott Industries”, filantropiju. Milzīgajai, aizvien vēl augošajai biznesa impērijai piederēja naftas kompānijas un tēraudlietuves, komunikāciju sistēmas un bankas. Arī visa šovakar ieņemtā nauda aizies starptautiskām labdarības organizācijām.

“Scott Industries" ienākuma avoti bija atrodami ikvienā pasaules daļā. Pirms divdesmit septiņiem gadiem šīs kom-

p&nijas prezidents Mailo Skots negaidīti bija miris ar sirdstrieku un milzu impērijas vadību pārņēma nelaiķa sieva Elena. Turpmākie gadi pierādīja, ka viņa ir nepārspējama biznesmene, jo vairāk nekā trīs reizes palielināja "Scoll Industries ” aktīvus.

“Waldorf-Astoria” Lielā balles zāle bija ļoti plaša telpa, ieturēta bēša un zeltainos toņos, sarkans paklājs sedza skatuvi vienā malā. Zāli puslokā ietvēra balkons ar trīsdesmit trim ložām. Katrā no tām karājās kristāla lustra.

Balkona centrā sēdēja goda viesis. Kopumā pie garajiem, ar mirdzošiem sudraba traukiem klātajiem galdiem vakariņoja vismaz seši simti vīriešu un sieviešu.

Pēc maltītes uz skatuves kāpa Ņujorkas gubernators.

-   Viceprezidenta kungs, dāmas un kungi, godājamie viesi! Šovakar esam sapulcējušies ar vienu nolūku paust cieņu ievērojamai sievietei un viņas nesavtīgajai augstsirdībai, kuru esam redzējuši daudzu gadu garumā. Elena Skota ir cilvēks, kurš gūtu panākumus jebkurā dzīves jomā. Viņa varētu būt izcila zinātniece vai ārste. Tikpat labi viņa varētu kļūt par varenu politiķi, un man jāsaka, ja Elena Skota nolems balotēties Amerikas Savienoto Valstu prezidenta vēlēšanās, es būšu pirmais, kas nodos savu balsi par viņu. Protams, ne jau nākamajās, bet aiznākamajās vēlēšanās.

Atskanēja smiekli un aplausi.

-   Bet Elena Skota ir kas daudz vairāk nekā vienīgi lieliska sieviete. Viņa ir žēlsirdīga, līdzjūtīga, cilvēcīga būtne, kas nekad nevilcinās iejaukties sarežģījumos, ar kādiem šodien saskaras pasaule…

Viņš runāja vēl krienu brīdi, bet Elena Skota vairs neklausījās. “Kā viņš maldās, ’’ gavilniece pie sevis ironizēja. “Cik loti viņi visi maldās! “Scott Industries” vispār nepieder man. Mēs ar Mailo to nozagām. Un es esmu vainojama vēl smagākā noziegumā par zagšanu. Nu jau vairs tam nav nekādas nozīmes. Tagad vairs ne. Jo es drīz būšu mirusi."

Viņa precīzi atcerējās vārdus, ko ārsts bija teicis, kamēr viņa lasīja laboratorijas slēdzienu, kurš vienlaikus bija arī viņas nāves spriedums.

-   Man ārkārtīgi žēl, Skotas kundze, bet diemžēl nav iespējams to pateikt saudzīgāk. Vēzis jau pārņēmis visu jūsu limfātisko sistēmu. Operēt ir par vēlu.

Viņa bija jutusi iegulstam kuņģī svina smagumu.

-   Cik… cik laika man vēl atlicis?

Ārsts vilcinājās.

-   Gads… varbūt.

“Par maz. Man vēl ir tik daudz darāma. ”

-   Jūs par to, protams, nevienam neteiksiet. Viņas balss skanēja mierīgi.

-   Bez šaubām.

-   Paldies, doktor.

Elena nespēja atcerēties nedz to, kā atstājusi Kolumbijas Prezbiteriešu medicīnas centru, nedz arī braucienu mājup. Vienīgā doma, kas pulsēja galvā, bija: “Man viņa jāatrod, pirms nomirstu. ”

Gubernators beidza runu.

-   Dāmas un kungi, man ir tas gods un privilēģija lūgt jūsu priekšā Elenu Skotas kundzi.

Cilvēki piecēlās kājās. Atbildot uz šīm ovācijām, arī Elena piecēlās un devās uz skatuvi sīka, sirma kundze ar staltu stāju, eleganti ģērbusies, pūlēdamās izstarot dzīvessparu, kura viņai vairs nebija. ‘'Skaloties uz mani, viņi skatās it kā uz tālas, sen apdzisušas zvaigznes gaismu, ” Elena rūgti pasmīnēja. “Patiesībā manis te nemaz vairs nav. ”

Uzkāpusi uz skatuves, viņa pagaidīja, līdz norimst aplausi. “Viņi aplaudē briesmonim. Ko šie ļaudis darītu, ja zinātu patiesību?" Runājot kundzes balss skanēja noteikti.

-  Viceprezidenta kungs, senatori, gubernator Ēdams…

“Gads, " tikmēr galvā risinājās citas domas. “Kur gan

viņa atrodas, un vai vispār vēl ir dzīva? Man tas jānoskaidro. "

Viņa runāja, sacīja tos vārdus, kurus skatītāji gaidīja.

-   Ar prieku pieņemu šo goda parādīšanu ne vien sev, bet visiem cilvēkiem, kas smagi strādājuši, lai atvieglotu rūpju nastu tiem, kuriem veicies mazāk par mums…

Domas atkal aizslīdēja atpakaļ četrdesmit divu gadu pagātnē uz Indiānas štata pilsētiņu Gēri…

Astoņpadsmit gadu vecumā Elena Dudāša strādāja “Scott Industries” automātu daļu ražošanas uzņēmumā Gēri, Indiānas štatā. Viņa bija pievilcīga, komunikabla meitene, kas labi sapratās ar kolēģiem. Kad kādu dienu uzņēmumu pārskatīt ieradās Mailo Skots, Elenu izraudzījās viņam par pavadoni.

-   Ei! Kā būs ar tevi, Elen? Varbūt tu apprecēsies ar šefa brāli, un mēs visi vēlāk vergosim tev.

-    Kā gan citādi? Un tas notiks tad, kad pūcei aste ziedēs! Elena Dudāša nosmējās.

Mailo Skots nepavisam nebija tāds, kā Elena bija viņu iedomājusies. Viņam bija mazliet pāri trīsdesmit, viņš bija garš un kalsns. "Tiri glīts, ” meitene viņu novērtēja. Viņš izturējās bikli, gandrīz godbijīgi.

-   Ļoti laipni, Dudāšas jaunkundz, ka atradāt laiku, lai mani izvadātu pa uzņēmumu. Ceru, ka neatrauju jūs no darba.

Meitene pasmaidīja.

-  Cem, ka atraujat gan.

Ar viņu bija viegli sarunāties.

“Grūti aptveri, ka es te gvelžu muļķības ar šefa brāli. Ko teiks mamma un tētis, kad uzzinās?”

Šķita, ka Mailo no tiesas rūp strādnieki un viņu grūtības. Elena aizveda Skotu uz cehu, kur ražoja zobratus un pārslēgu mehānismus. Viņa parādīja rūdīšanas telpu, kur mīkstās detaļas tika apstrādātas, tad iesaiņošanas un nosūtīšanas nodaļu. Izskatījās, ka redzētais Skotu iespaidojis.

-    Cik liels ir šis uzņēmums! Vai ne, Dudāšas jaunkundz?

“Viņam tas viss pieder, bet viņš izturas kā brīnumu pārņemts bērns, laikam, jau cilvēki ir loti dažādi. ”

Nelaime notika komplektēšanas cehā. Pie griestiem piestiprinātajā ierīcē, kas pārvietoja dzelzs stieņus uz mašīnu darbnīcu, pārtrūka trose, un smagā dzelzs krava gāzās lejup. Mailo Skots stāvēja tieši zem tās. To, kas notiek, Elena pamanīja sekundes simtdaļu pirms kravas atraisīšanās un, neko nedomādama, pagrūda Mailo projām. Pati viņa nepaguva atlēkt sāņus, un divi no lielajiem stieņiem uzkrita viņai virsū. Elena zaudēja samaņu.

Atmodās viņa slimnīcas privātā palātā. Telpu no vienas vietas pildīja ziedi. Kad Elena atvēra acis un paskatījās apkārt, viņa neviļus nodomāja: "Usmu mirusi un nonākusi debesis. ”

Tur bija orhidejas, rozes, lilijas, krizantēmas un reti ziedi, par kuru izcelsmi viņai nebija ne mazākās nojautas.

Labā roka bija ieģipsēta, ribas pārsietas, viss augums sāpēja kā sadauzīts.

Ienāca medicīnas māsa.

-    A, jūs esat pamodusies, Dudāšas jaunkundz. Pateikšu ārstam.

-   Kur… kur es atrodos?

-   Bleika centrā… tā ir privāta slimnīca.

Elena pārlaida skatienu plašajai telpai. “Es nemūžam nevarēšu to samaksāt. ”

-  Mēs visu laiku uzklausām jums domātos zvanus.

-  Kādus zvanus?

-   Žurnālisti laužas iekšā, lai jūs intervētu. Arī draugi ir zvanījuši. Vairākas reizes interesējies Skota kungs…

“Mailo Skots!"

-  Vai ar viņu viss ir kārtībā?

-  Kā, lūdzu?

-  Vai viņš necieta nelaimes gadījumā?

-   Nē. Viņš atkal bija atnācis no rīta, bet jūs gulējāt.

-  Viņš bija atnācis pie manis?

-  Jā. Māsa pavērās apkārt. Ziedus sanesis galvenokārt vinš.

j

“Neticami. ”

-   Uzgaidāmā telpā ir jūsu māte un tēvs. Vai gribat viņus redzēt?

-  Protams.

-  Tad es sūtīšu viņus iekšā.

“Brālīt balto, vēl nekad slimnīcā pret mani nav tā izturējušies, ” Elena brīnījās.

Palātā ienāca vecāki un tuvojās slimnieces gultai. Abi bija dzimuši Polijā, tādēļ viņu angļu valoda bija neveikla. Elenas tēvs bija mehāniķis, drukns, smagnējs vīrs pāri piecdesmit, bet māte bija maza auguma zemniece no Ziemeļeiropas.

-   Atnesu tev zupu, Elen.

-   Mamin… slimnīcās pacientiem dod ēst.

-   Bet ne jau tādu zupu, kādu es vāru. Ēd, un tu ātrāk atveseļosies.

-  Vai avīzi redzēji? Es atnesu tev vienu eksemplāru, ierunājās tēvs.

Viņš sniedza meitai laikrakstu. Liels virsraksts vēstīja: FABRIKAS STRĀDNIECE RISKĒ AR DZĪVĪBU, LAI GLĀBTU ĪPAŠNIEKU.

Elena rakstu izlasīja divas reizes.

-   Izglābdama viņam dzīvību, tu rīkojies ļoti drosmīgi.

“Drosmīgi? Ja man būtu bijis laiks padomāt, es glābtu

savu dzīvību. Neko tik stulbu savā mūžā vēl neesmu darījusi. Ārprāts, mani taču varēja nosist!’’

Mailo Skots ieradās Elenu apraudzīt vēlāk. Viņš atnesa kārtējo puķu pušķi.

-   Tās jums, viņš kautrīgi teica. Ārsti saka, jūs izveseļosieties. Es… Man trūkst vārdu, lai izteiktu savu pateicību.

-   Nav jau par ko.

-   Tik drosmīgu rīcību es vēl nekad nebiju piedzīvojis. Jūs izglābāt man dzīvību.

Elena mēģināja pakustēties, bet šī piepūle radīja asas sāpes rokā.

-  Vai jums kaut kur sāp?

-   Viss ir labi. Sāns sāka pulsēt sāpēs. Ko ārsti teica, kas man vainas?

-Jūs esot salauzusi roku un trīs ribas.

Sliktākas ziņas pavēstīt nebūtu iespējams. Hiēnas acis saplūda asaras.

-   Kas noticis?

Kā lai viņa to pasaka? Mailo tikai smietos par viņu. Viņa jau ilgi krāja naudu, lai pavadītu brīvdienas Ņujorkā, kurp viņa un dažas citas fabrikas strādnieces bija nolēmušas doties. Par to viņa bija sen sapņojusi. '‘Tagacl kādu mēnesi vai pat ilgāk es nevarēšu strādāt. Ardievu, Manhetena!”

Elena strādāja no piecpadsmit gadu vecuma. Viņa vienmēr dedzīgi sargāja savu neatkarību un paļāvās tikai uz sevi, bet šobrīd viņa domāja: “Ja nu viņš jūtas tik pateicīgs, tad varbūt samaksās kādu dalu no slimnīcas rēķiniem. Bet es jau nu to nelūgšu." Pamazām slimniece kļuva miegaina. “Droši vien vainīgas zāles."

Miegainā balsī viņa nomurmināja:

-   Paldies par visiem šiem ziediem, Skota kungs. Ļoti priecājos, ka mani apciemojāt. “Par rēķiniem es raizēšos vēlāk. ”

Un Elena Dudāša aizmiga.

Nākamajā rītā Elenas palātā ienāca izskatīgs gara auguma vīrietis.

-   Labrīt, Dudāšas jaunkundz. Kā šorīt jūtaties?

-  Paldies, labāk.

-    Mani sauc Sems Nortons, esmu “Scott Industries" galvenais sabiedrisko attiecību speciālists.

-             Ak! Elena viņu nekad agrāk nebija redzējusi.

-   Vai jūs dzīvojat šeit?

-   Nē. Es atlidoju no Vašingtonas.

-   Lai satiktos ar mani?

-  Lai jums palīdzētu.

-  Palīdzētu? Kādā lietā?

-    Ārpusē pulcējas masu saziņas līdzekļu pārstāvji, Dudāšas jaunkundz. Tā kā jūs laikam gan nekad neesat piedalījusies preses konferencē, es iedomājos, ka jums, iespējams, noderētu palīdzība.

-   Ko jūs vēlaties?

-   Žurnālisti galvenokārt gribēs zināt, kā un kāpēc jūs izglābāt Skota kungu.

-    Ā! Uz to atbildēt ir viegli. Ja man būtu bijis laiks apdomāties, es mestos projām kā plēsta.

Nortons cieši skatījās Elenā.

-   Dudāšas jaunkundz… es gan tā neteiktu.

-   Un kāpēc ne? Tā ir taisnība.

Kaut ko tādu Nortons nebija gaidījis. Meitenei acīmredzot nebija absolūti nekādas nojēgas par to, kas notiek.

Elenu kaut kas nomāca, un viņa nolēma to atklāt.

-  Vai jūs tiksieties ar Skota kungu?

-Jā.

-  Vai jūs neizdarītu man pakalpojumu?

-Ja vien varēšu, kāpēc ne.

-    Es zinu, ka nelaime nenotika viņa vainas pēc un viņš nelūdza mani grūst viņu malā, bet… Spēcīgā neatkarības apziņa lika Elenai vilcināties. Ak, lai paliek.

“Te nu, lūk, tas ir,” Nortons nodomāja. Nez, cik lielu atlīdzību viņa mēģinās izspiest? Un kas tas būs? Nauda? Labāks darbs? Vēl kaut kas cits?

-  Lūdzu, turpiniet, Dudāšas jaunkundz.

Un viņa izmocīja savu sakāmo.

-   Lieta tāda, ka man nav daudz naudas, turklāt šīs nelaimes pēc es zaudēšu ari daļu algas. Šaubos, vai varu atļauties šādas slimnīcas rēķinus. Negribu Skota kungu apgrūtināt, bet, ja viņš varētu palīdzēt man dabūt aizņēmumu, es visu vēlāk atmaksātu. Ieraudzījusi Nortona sejas izteiksmi, viņa to pārprata. Piedodiet. Laikam jau izklausos ļoti mantkārīga. Redziet, es krāju naudu ceļojumam un… nu, šis negadījums visu izposta. Elena dziļi

ievilka elpu. Bet tā nav Skota kunga problēma. Gan jau es tikšu galā.

Sems Nortons viņu gandrīz noskūpstīja.

“Kad pēdējo reizi esm u saskāries ar patiesu nevain ību? Ar to pietiek, lai atgulu ticību cilvēces sievišķajai daļai. ”

Kad viņš apsēdās uz slimnieces gultas malas, vēsā, profesionālā attieksme viņa sejā bija izzudusi. Sems saņēma meitenes roku.

-   Elena, man ir tāda sajūta, ka mēs kļūsim draugi. Ks apsolu, ka jums nebūs jāraizējas par naudu. Bet vispirms mums jātiek galā ar preses konferenci. Mēs gribam, lai jūs izskatītos labi, tāpēc… Viņš aprāvās. Runāšu atklāti. Mani darba pienākumi prasa panākt, lai pēc preses konferences labi izskatītos “Scott Industries”. Vai jūs mani saprotat?

-   Domāju, jā. Jūs gribat teikt, ka nebūtu īsti pareizi, ja es atzītos, ka mani nepavisam neinteresēja Mailo Skota glābšana? Nesalīdzināmi labāk izklausītos, ja es teiktu kaut ko tādā garā: “Man ļoti patīk strādāt “Scott Industries”. Tāpēc, ieraugot Mailo Skotam draudošās briesmas, es sapratu, ka man jāmēģina viņš glābt, pat riskējot ar savu dzīvību”.

-Jā.

Viņa iesmējās.

-   Labi. Ja jums tas nāks par labu. Bet jūs, Nortona kungs, es nevēlos mānīt. Es nezinu, kāpēc tā rīkojos.

Nortons pasmaidīja.

-   Lai tas paliek mūsu noslēpums. Nu, es laidīšu lauvas iekšā.

Bija sanākuši vairāk nekā divi duči reportieru un fotogrāfu no dažādām radiostacijām, laikrakstu un žurnālu redakcijām. Notikums bija sensacionāls, un prese gribēja no tā gūt maksimālu labumu. Ne jau katru dienu skaista, jauna darbiniece riskē ar dzīvību, lai glābtu fabrikas īpašnieka brāli. Un fakts, ka šis brālis nejaušības pēc bija Mailo Skots, notikumam itin nemaz nenāca par ļaunu.

-    Dudāšas jaunkundz… kad redzējāt to kvantumu dzelzs gāžamies jums virsū, kāda bija jūsu pirmā doma?

Klena nopietnu seju paskatījās Semā Nortonā un atbildēja:

-   Es domāju: “Man jāglābj Skota kungs. Es nekad sev nepiedošu, ja ļaušu viņam mirt.”

Preses konference ritēja gludi, bet, tiklīdz Sems Nortons pamanīja pirmās noguruma pazīmes slimniecē, viņš sacīja:

-Tas viss, dāmas un kungi. Liels paldies.

-   Vai es visu izdarīju pareizi?

-Jūs bijāt lieliska. Tagad paguliet.

Elena gulēja nemierīgi. Viņa sapņoja, ka atrodas Empire State Building apakšējā stāvā, bet sargi neļauj braukt augšā, jo viņai nav naudas, par ko nopirkt biļeti.

Tajā pēcpusdienā Elenu apciemot ieradās Mailo Skots. Ieraugot viesi, Elena bija pārsteigta. Viņa bija dzirdējusi, ka Mailo mājas esot Ņujorkā.

-    Man stāstīja, ka preses konference noritējusi ļoti veiksmīgi. Jūs esat īsta varone.

-    Skota kungs… man jums kas jāsaka. Es neesmu nekāda varone. Es pat nepadomāju, ka jūs vajadzētu glābt. Es… es to izdarīju tāpat vien.

-  Es zinu. Sems Nortons man izstāstīja.

-   Nu tad…

-   Elen, varonība izpaužas dažādi. Jūs nedomājāt glābt mani, jūs to izdarījāt automātiski, nevis glābāties pati.

-   Es… es tikai gribēju, lai jūs to zinātu.

-    Sems man pateica arī to, ka jūs raizējaties par slimnīcas rēķinu apmaksu.

-Nu…

-   Tas jau ir nokārtots. Un kas attiecas uz algas zaudēšanu… Mailo pasmaidīja. Dudāšas jaunkundz, es… jūs laikam nespējat iedomāties, kādu pateicību esmu jums parādā.

-Jūs man neko neesat parādā.

-   Ārsts teica, ka rit jūs tikšot izrakstīta no slimnīcas. Vai drīkstu uzaicināt jūs vakariņās?

“Viņš nesaprot, ” Elena domāja. “Man nav vajadzīga viņa labdarība. Vai žēlums. ”

-  Sakot, ka jūs man neko neesat parādā, es nudien tā domāju. Paldies, ka samaksājāt par slimnīcu. Mēs esam norēķinājušies.

-   Labi. Vai tagad drīkstu uzaicināt jūs vakariņās?

Tā viss sākās. Mailo Skots palika Gēri visu nedēļu un katru vakaru tikās ar Elenu.

-    Esi uzmanīga. Bagāti īpašnieki nevadā fabrikas strādnieces pa restorāniem, ja viņiem kaut ko nevajag, vecāki brīdināja meitu.

Sākumā tieši tāda bija arī Elenas attieksme, bet Mailo to drīz mainīja. Viņš allaž uzvedās kā nevainojams džentlmenis, un beidzot Elena aptvēra: “Viņam patiešām patīk būt ar mani kopā. ”

Mailo bija kautrīgs un atturīgs, bet Elena tieša un atklāta. Līdz šim Mailo bija pazinis sievietes, kas dega nepacietībā kļūt par varenās Skotu dinastijas daļu. Viņas bija spēlējušas savas aprēķina spēlītes. Elena Dudāša bija pirmā absolūti godīgā sieviete, ko Mailo satika. Viņa sacīja to, ko domāja. Viņa bija attapīga, viņa bija pievilcīga, bet galvenais ar viņu kopā bija jauki. Nedēļas beigās abi jaunieši jau bija iemīlējušies.

-   Es gribu precēties ar tevi, Mailo sacīja. Ne par ko citu nespēju domāt. Vai tu būsi mana sieva?

-   Nē.

Arī Elena nebija spējusi domāt ne par ko citu. Bet patiesībā viņa neaprakstāmi baidījās. Skotu sabiedriskais stāvoklis bija tuvs Karaliskās ģimenes stāvoklim, cik nu Amerikā tas iespējams. Viņi bija slaveni, bagāti un vareni. “Es neiederos viņu aprindās. Es tikai padarīšu sevi par apsmieklu. Un Mailo ari.” Bet viņa saprata, ka ir'jau šajā kaujā zaudējusi.

Viņus salaulāja miertiesnesis Griničā, Konektikutas štatā, tad viņi devās ceļojumā uz Manhetenu, lai Elena Dudāša varētu iepazīties ar vīra radiem.

Bairons Skots sagaidīja brāli ar skarbiem vārdiem.

-   Velns parāvis, ko tu esi izdarījis… apprecējis poļu avantūristi! Vai tu esi prātu izkūkojis?

Sūzana Skota bija tikpat nepiekāpīga.

-   Protams, viņa apprecēja Mailo naudas dēļ. Kad tā poliete atklās, ka vīriņam naudas nav, mēs nokārtosim laulību atcelšanu. Šī kopdzīve nevilksies ilgi.

Bet viņi Elenu Dudāšu bija novērtējuši nepiedodami zemu.

-   Tavs brālis ar sievu mani ienīst, bet es jau neapprecējos ar viņiem. Es apprecējos ar tevi. Taču es nevēlos nostāties starp tevi un Baironu. Ja tu tādēļ jutīsies ļoti nelaimīgs, Mailo, pasaki man, un es došos projām.

Mailo apskāva savu jauno sievu un čukstēja:

-   Es tevi dievinu. Kad Bairons ar Sūzanu tevi iepazīs, arī viņi tevi dievinās.

Viņa piekļāvās vīram un domāja: “Cik viņš ir naivs. Un cik ļoti es viņu mīlu. ”

Bairons un Sūzana neizturējās pret jauno radinieci slikti. Bet viņi bija aizbildnieciski. Šiem cilvēkiem Elena vienmēr būs mazā poļu meitenīte, kas strādājusi vienā no Skotu fabrikām.

Elena vēroja, lasīja un mācījās. Viņa noskatījās, kā ģērbjas Mailo draugu sievas, un darīja tāpat. Viņa bija apņēmusies kļūt par piemērotu laulāto draudzeni savam vīram, un ar laiku tas viņai izdevās. Tikai ne vīrabrāļa un viņa sievas acīs. Un pamazām Elenas naivitāte pārvērtās cinismā. "Bagātie un varenie nemaz nav tik cēli," viņa secināja. “Neko citu viņi nevēlas kā vienīgi kļūt vēl bagātāki un varenāki. ”

Elena fanātiski centās Mailo pasargāt, taču viņa nespēja vīram necik palīdzēt. “Scott Industries" bija viens no

nedaudziem privātiem konglomerātiem pasaulē, un visas akcijas piederēja Baironam. Viņa jaunākais brālis bija tikai algots darbinieks, un šo faktu īpašnieks nekad neļāva Mailo aizmirst. Bairons pret jaunāko Skotu izturējās nevērīgi. Viņš vienmēr Mailo lika darīt nepatīkamos darbus un nekad nepateicās viņam.

-    Kāpēc tu ar to samierinies, Mailo? Tev viņš nav vajadzīgs. Mēs varam aizbraukt no šejienes. Tu spēj pats uzsākt savu biznesu.

-   Es nevaru pamest "Scotf Industries". Esmu nepieciešams Baironam.

Bet ar laiku Elena saprata īsto iemeslu. Mailo bija vājš. Viņam vajadzēja kādu spēcīgāku, uz kā balstīties. Tad viņa saprata, ka vīram nekad nepietiks drosmes kompāniju pamest.

“Labi, ” viņa nikni nodomāja. “Kādu dienu šis konglomerāts piederēs viņam. Bairons nedzīvos mūžīgi. Mailo ir viņa vienīgais mantinieks."

Kad Sūzana paziņoja, ka gaida bērnu, Elena jutās satriekta. “Bērns mantos visu. ”

Pēc sievas dzemdībām Bairons sacīja:

-   Piedzimusi meitene, bet es viņai iemācīšu, kā vadīt uzņēmumu.

“Nelietis, ” Elena dusmojās. Viņai sāpēja sirds par Mailo.

-  Viņa ir īsta skaistule, vai ne? Mailo tikai noteica.

Sešpadsmita nodaļa

“Lockheed Lodestar”pilots bija nobažījies.

-   Priekšā debesis stipri samākušās. Man tas nepatīk. Viņš pamāja ar galvu otrajam pilotam. Pārņem vadību. Tad viņš no vadības kabīnes devās uz salonu.

Līdztekus abiem pilotiem lidmašīnā bija pieci pasažieri Bairons Skots, “Scott Industries” nepārspējamais, dinamiskais dibinātājs un galvenais izpilddirektors, viņa pievilcīgā sieva Sūzana, viņu gadu vecā meitiņa Patricija, Mailo Skots, Bairona jaunākais brālis, un viņa sieva Hiēna. Viņi kompānijas lidmašīnā no Parīzes lidoja uz Madridi. Pēdējā brīdī Sūzana bija iedomājusies ņemt līdzi ari bērnu.

-   Nevaru izturēt, ka tik ilgi viņu neredzēšu, viņa bija sūdzējusies vīram.

-  Vai tu baidies, ka mazā mūs aizmirsīs? viņš ķircinājās. Labi. Ņemsim viņu līdzi.

Tagad, kad Otrais pasaules karš bija beidzies, “Scott Industries” strauji sāka ieņemt vietu Eiropas tirgū. Bairons devās uz Madridi, jo gribēja izpētīt iespējas atvērt tur jaunu tēraudrCipniecības uzņēmumu.

Pie viņa pienāca pilots.

-   Atvainojiet, kungs. Mēs tuvojamies negaisa mākoņiem. Diez ko labi neizskatās. Vai gribat griezties atpakaļ?

Bairons palūkojās pa mazo iluminatoru. Viņi lidoja

cauri pelēku gubu mākoņu blīvai, un ik pa brīdim tos izgaismoja tāla zibens atplaiksnījumi.

-   Man šovakar Madridē paredzēta tikšanās. Vai varat negaisa rajonam tikt apkārt?

-   Mēģināšu. Ja nevarēšu, tad nekas cits neatliks kā griezties atpakaļ.

Bairons pamāja.

-   Labi.

-   Lūdzu, visi piesprādzējieties.

Pilots aizsteidzās atpakaļ uz kabīni.

Sūzana bija dzirdējusi sarunu. Viņa paņēma rokās bērnu un cieši piespieda sev klāt, piepeši vēlēdamās, kaut nebūtu ņēmusi viņu līdzi. “Jāsaka Baironam, lai liek pilotam griezt atpakaļ, "viņa nodomāja.

-   Bairon…

Gluži negaidīti viņi bija ielidojuši negaisa epicentrā, lidmašīna brāzmainajā vējā sāka mētāties augšup lejup. Zvārošanās kļuva arvien spēcīgāka. Pret rūtīm triecās lietus strūklas, un negaisa mākoņi pilnībā aizsedza skatu. Pasažieriem bija tāda sajūta, it kā viņi lēkātu pa viļņojošu vates jūru.

Bairons nospieda iekšējās sazināšanās sistēmas slēdzi.

-   Bleik, kur mēs atrodamies?

-   Virs Avilas, tas ir piecdesmit piecas jūdzes uz ziemeļrietumiem no Madrides.

Bairons atkal pavērās ārā.

-  Aizmirsīsim šovakar Madridi. Mums jāgriežas apkārt un jālaižas projām, cik ātri varam.

-  Sapratu.

Lēmums tika pieņemts kādu pussekundi par vēlu. Pilots, sasvēris lidmašīnu uz sāniem, sāka to griezt apkārt, kad negaidīti viņam priekšā iznira kalna virsotne. Izvairīties no sadursmes nepietika laika. Atskanēja griezīgs, plīstošs troksnis, debesis eksplodēja, lidmašīnai ietriecoties kalna nogāzē. Gaisakuģis sašķīda gabalos, izkaisīdams plašajā plato fizelāžas fragmentus un spārnu atliekas.

Pēc sadursmes iestājās nedabisks klusums, kas šķietami ilga veselu mūžību. To pārtrauca liesmu sprakstoņa, tām sākot laizīt lidmašīnas korpusa apakšējo daļu.

-   Elen…

Elena Skota atvēra acis. Viņa gulēja zem koka. Mailo, pārliecies pāri, pliķēja viņai pa vaigiem. Ieraudzījis, ka sieva dzīva, viņš iesaucās:

-  Paldies Dievam!

Elena piecēlās sēdus. Galva griezās un dunēja, visas maliņas sāpēja. Viņa palūkojās uz apkārt izmētātajiem, šausminošajiem vraka gabaliem, uz to, kas bija palicis pāri no pasažieru lidmašīnas, un nodrebinājās.

-   Kur pārējie? viņa piesmakuši nočukstēja.

-  Vini ir miruši.

Elena skatījās vīrā.

-  Ak mans Dievs! Nē!

Mailo, bēdās sastingušu seju, palocīja galvu.

-   Bairons, Sūzana, maziņā, piloti visi.

Elena Skota atkal aizvēra acis un klusi noskaitīja lūgšanu. “Kāpēc mēs ar Mailo esam saudzēti?" viņai ienāca prātā. Tikai ar grūtībām viņa spēja domāt daudzmaz sakarīgi. “Mums jādodas lejup un jāmeklē palīgi. Bet ir jau par vēlu. Viņi visi ir miruši. "Tam nebija iespējams noticēt. Tikai pirms brīža viņi bija tik dzīvespriecīgi.

-  Vai tu vari piecelties?

-   Es… Šķiet, ka jā.

Mailo palīdzēja sievai tikt uz kājām. Elenai uznāca šķebinošs reibonis, un brīdi viņa stāvēja, gaidīdama, kad tas pāries.

Mailo pagriezās, lai paskatītos uz lidmašīnu. Liesmas cēlās augstāk.

-    Mums jātiek projām, viņš sacīja. Kuru katru mirkli tas vraks ies gaisā.

Abi izdzīvojušie klusiņām pakāpās malā un noraudzījās, kā plosās uguns. Pēc mirkļa uzsprāga degvielas tvertnes, un lidmašīnu aprija liesmas.

-   Brīnums, ka mēs esam palikuši dzīvi, Mailo ierunājās.

Elena lūkojās degošajā lidmašīnā. Kaut kas viņai nedeva mieru, bet viņa vēl nespēja skaidri domāt. Kaut kas saistībā ar “Scott Industries”. Un piepeši viņa aptvēra.

-   Mailo?

-Jā? Viņš klausījās visai izklaidīgi.

-   Tas ir liktenis.

Dedzība sievas balsī lika Mailo pagriezties.

-   Kas?

-    “Scotl Industries"… tagad pieder tev.

-   Es ne…

-   Mailo, Dievs uzņēmumu atstājis tev. Elenas balsi skanēja arvien nepacietīgāka kaisle. Visu mūžu tu esi dzīvojis lielā brāļa ēnā. Tagad domas raisījās skaidri, sakarīgi, un viņa aizmirsa galvassāpes un reiboni. Vārdi rāvās ārā tik varenā straumē, ka viss augums drebēja. Divdesmit gadus tu strādāji Bairona labā, cēli viņa kompāniju. Tās panākumi tikpat lielā mērā sasniegti ar tavu darbu, bet vai viņš… vai viņš tev kaut reizi par to ir pateicies? Nē. Vienmēr tikai viņa kompānija, viņa panākumi, viņa peļņa. Bet tagad tu… beidzot tev ir izdevība parādīt, ko tu spēj.

Mailo, šausmu pārņemts, raudzījās sievā.

-   Elen… viņu miesas ir… Kā tu vari domāt par tādām lietām…?

-  Jā. Bet mēs viņus nenogalinājām. Pienākusi mūsu kārta, Mailo. Beidzot mēs parādīsim, ko protam. Neviens, kas varētu pieprasīt kompāniju sev, nav palicis dzīvs. Tā ir mūsu! Tavējā!

Un tajā brīdī viņi izdzirdēja bērna raudas. Elena un Mailo Skoti neticīgi skatījās viens otrā.

-  Tā ir Patricija! Viņa ir dzīva. Ak mans Dievs!

Bērnu viņi atrada pie kāda krūmu pudura. Brīnumainā kārtā meitene nebija pat ievainota.

Mailo maigi pacēla brāļameitu un piekļāva sev klāt.

-   Kuš, kuš! Viss ir labi, mīlulīt, viņš čukstēja. Viss būs labi.

Elena stāvēja viņam blakus, un jaunās sievietes sejas izteiksme liecināja, ka viņa jūtas satriekta.

-  Tu… Tu teici, ka viņa mirusi.

-   Droši vien no trieciena bija zaudējusi samaņu.

Elena ilgi raudzījās Patricijā.

-   Viņai vajadzēja iet bojā kopā ar pārējiem, viņa aizžņaugtā balsi izmocīja.

Mailo apstulbis paskatījās uz sievu.

-   Ko tu runā?

-   Bairons testamentā visu novēlējis Patricijai. Tu nu vari priecāties, ka nākamos gadus būsi viņai par aukli, lai pieaugusi viņa pret tevi izturētos tikpat nicinoši kā tēvs. Vai to tu vēlies?

Mailo klusēja.

-   Mums nekad vairs nebūs tādas izdevības. Elena lūkojās bērnā, un acīs viņai dega tik mežonīgs niknums, kādu Mailo nekad nebija redzējis, l.ikās, viņa gribētu…

"Viņa zaudējusi [mītu. Viņai ir smadzeņu satricinājums. ”

-   Dieva dēļ, Elen, ko tu domā?

Krietnu brīdi viņa skatījās vīrā, tad mežonīgais spīdums apdzisa.

-            Nezinu, viņa rāmi atteica. Bet pēc brīža piebilda:

-    Mēs varam kaut ko darīt. Mēs varam viņu kaut kur atstāt, Mailo. Pilots teica, ka lidojam virs Avilas. Te noteikti apgrozās tūristu pūļi. Nav nekāda iemesla, kāpēc bērns tiktu saistīts ar lidmašīnas katastrofu.

Mailo purināja galvu.

-  Draugi zina, ka Bairons un Sūzana paņēma Patriciju līdzi.

Elena paraudzījās uz degošo lidmašīnu.

-  Tas nav nekas. Viņi visi sadega. Mēs šeit noturēsim sēru dievkalpojumu.

-   Elena, Mailo turējās pretī sievas iedomām. Tā mēs nedrīkstam darīt. Mēs nemūžam netiksim cauri ar veselu ādu.

-  Dievs to izdarīja, lai mums palīdzētu. Mēs jau esam tikuši sveikā cauri.

Bairona brālis skatījās uz bērnu.

-   Bet viņa ir tik…

-  Viņai nekas nenotiks, Elena mierināja. Noliksim viņu pie kādas jaukas lauku mājas pilsētas nomalē. Kāds viņu adoptēs, meitene izaugs un dzīvos šeit laimīga.

Skots purināja galvu.

-   Es to nevaru. Nē.

-Ja tu mani mīli, tad darīsi to mūsu dēļ. Tev jāizvēlas, Mailo. Tu vari paturēt mani vai arī visu mūžu vergot sava brāļa bērnam.

-   Lūdzu, es…

-  Vai tu mani mīli?

-  Vairāk par savu dzīvību, viņš vienkārši sacīja.

-  Tad pierādi.

Skoti tumsā un stiprā vējā uzmanīgi rāpās lejā no kalna. Lidmašīna bija nogāzusies mežiem apaugušā apvidū, koku lapotne bija apslāpējusi troksni, tāpēc pilsētnieki par traģēdiju vēl neko nezināja.

Pēc trim stundām Elena un Mailo nonāca pie nelielas lauku mājiņas Aviļas nomalē. Saule vēl nebija uzlēkusi.

-   Mēs atstāsim viņu šeit, Elena čukstēja.

Mailo mēģināja vēl pēdējo reizi.

-   Elen, vai mēs nevarētu…?

-   Liec nost! viņa uzbrēca.

Vairs nesakot ne vārda, Mailo pagriezās un aiznesa brāļameitu pie mājas durvīm. Meitenīte bija ietīta segā, bet mugurā viņai bija tikai saplēsts sārts naktskrekliņš.

Mailo ilgi asaru pilnām acīm vērās Patricijā, tad saudzīgi nolika viņu zemē un nočukstēja:

-   Lai tev dzīvē veicas, mīļumiņ.

Asunsionu Morasu pamodināja zīdaiņa raudāšana. Pusmiegā vienu mirkli viņa nodomāja, ka blēj kaza vai jērs. “Kā tas ticis laukā no kūts?'’

Dusmīgi purpinādama, viņa izkāpa no siltās gultas, uzvilka vecu rītakleitu un devās pie durvīm.

Kad viņa ieraudzīja zemē spārdāmies raudošu bērnu, Asunsiona iesaucās:

-   i Madre de Dios! un sāka skaļā balsī saukt vīru.

Viņi ienesa bērnu iekšā un skatījās uz to. Mazā nemitējās raudāt, un šķita, ka āda tai jau kļūst zilgana.

-   Mums jāved viņa uz slimnīcu.

Vecīši steidzīgi ietina atradeni vēl vienā segā un ar savu pikapu aizveda uz slimnīcu. Abi zemnieki apsēdās uz sola garā gaitenī un gaidīja, kad viņiem kāds pievērsis uzmanību. Pēc pusstundas atnāca ārsts un paņēma mazo, lai izmeklētu.

-  Meitenītei ir plaušu karsonis, atgriezies viņš paziņoja.

-   Vai vina izdzīvos?

Ārsts paraustīja plecus.

Mailo un Elena ievēlās Avilas policijas iecirknī.

Dežurējošais seržants paskatījās uz abiem netīrajiem tūristiem.

-  Buenos dias) Kā varu jums palīdzēt?

-   Notikusi baismīga nelaime, Mailo stāstīja. Mūsu lidmašīna ietriecās kalnā un…

Stundu vēlāk uz kalnu devās glābēju komanda. Kad viņi ieradās notikuma vietā, vairs bija redzamas tikai kvēlojošas, pārogļojušās lidmašīnas atlūzas un tās pasažieru mirstīgās atliekas.

Spānijas varas iestādes lidmašīnas katastrofas apstākļus izmeklēja visai virspusēji.

-   Pilotam nevajadzēja lidot tik negantā vētrā. Negadījums noticis pilota kļūdas pēc.

Nevienam no Avilas iedzīvotājiem pat prātā nenāca saistīt aviokatastrofu ar zīdaini, kas pamests pie lauku mājas durvīm.

Viss bija beidzies.

Viss tikai sākās.

Mailo un Elena sarīkoja piemiņas dievkalpojumu Baironam, viņa sievai Sūzanai un meitai Patricijai. Atgriezušies Ņujorkā, Skoti lūdza noturēt otru piemiņas dievkalpojumu mirušo satriektajiem draugiem.

-   Kāda drausmīga traģēdija! Nabaga mazā Patricija.

-Jā, Elena skumji sacīja. Vienīgais mierinājums ir

tas, ka viss norisinājās ātri viņi nepaguva just sāpes.

Jaunumi par lidmašīnas avāriju satricināja uzņēmēju mieru. Gandrīz visi bija vienisprātis, ka ar Bairona Skota nāvi apvienība “Scotl Industries" cietusi neatgūstamu zaudējumu.

-   Neklausies, ko viņi runā, Elena Skota mierināja vīru, tu esi labāks biznesmenis, nekā Bairons jebkad bijis. Kompānija izaugs vēl lielāka.

Mailo apskāva sievu.

-   Nezinu, ko es bez tevis iesāktu.

-  To tu nekad neuzzināsi. No šā brīža mums būs viss, par ko esam sapņojuši. Viņa pasmaidīja.

Piekļāvusies vīram, viņa prātoja: "Kas to būtu domājis, ka Elena Dudāša no trūcīgas polu ģimenes, kas dzīvoja lndiānas štata Cēri pilsētiņā, sacīs. “No šā brīža mums būs viss, par ko esam sapņojuši. ””

Un viņa bija apņēmusies to panākt.

Meitenīte desmit dienu nogulēja slimnīcā, cīnīdamās par savu dzīvību. Kad krīze bija garām, tēvs Berrendo aizgāja pie zemnieka un viņa sievas. \

-    Atnesu jums priecīgas ziņas, viņš apmierināts sacīja. Bērniņš izveseļosies.

Morasi pārmija padrūmus skatienus.

-   Priecājos, ka mazā palikusi dzīva, zemnieks izvairīgi noteica.

Tēvs Berrendo staroja.

-   Tā ir Dieva dāvana.

-   Protams, tēvs. Bet mēs ar sievu visu pārrunājām un nolēmām, ka Dievs pret mums bijis pārlieku devīgs. Viņa dāvana gribēs ēst. Mēs nevaram atļauties viņu paturēt.

-            Bet viņa ir tik skaista, tēvs Berrendo atgādināja.

-   Un…

-   Tā ir. Bet mēs abi esam veci un slimi un nevaram uzņemties atbildību audzināt bērnu. Dievam sava dāvana būs jāņem atpakaļ.

Un, tā kā bērnu nebija kur likt, mazā tika nodota Avilas bērnunamā.

Mailo un Elena sēdēja Bairona Skota advokāta kabinetā, kur bija ieradušies, lai noklausītos testamentu. Telpā neviena vairāk nebija. Elenu bija pārņēmis gandrīz neizturams priecīgs uzbudinājums. Daži uz papīra uzrakstīti vārdi padarīs viņu un Mailo neiedomājami bagātus.

"Mēs nopirksim vecmeistaru darbus, zemes īpašumu Sautbemptonā un pili Francijā. Un ar to viss tikai sāksies. ”

Jurists sāka runāt, un Elena visu uzmanību pievērsa viņam. Pirms vairākiem mēnešiem viņa bija redzējusi Bairona testamentu, tāpēc pilnīgi precīzi zināja, kas tur rakstīts.

"Gadījumā, ja mēs abi ar sievu nomirtu, es novēlu visas“ Scott Industries” akcijas savam vienīgajam bērnam, Patricijai, un norīkoju savu brāli Mailo par testamenta izpildītāju līdz meitas pilngadībai, kad viņa varēs pārņemt īpašumu…”

"Tagad viss ir mainījies, ” Elena satraukta nodomāja.

Jurists Lorenss Grejs svinīgi iesāka:

-   Notikušais mums visiem bija drausmīgs trieciens. Es zinu, cik ļoti jūs mīlējāt brāli, Mailo, un kas attiecas uz mazulīti… Advokāts pašūpoja galvu. Bet dzīvei jāturpinās. Iespējams, ka jūs to nezināt, bet jūsu brālis ir mainījis savu pēdējo gribu. Neapgrūtināšu jūs ar juridis

kiem terminiem. Nolasīšu jums tikai lietas būtību. Viņš pašķirstīja testamentu un atrada rindkopu, ko bija meklējis.

-   “Es grozu savu testamentu un novēlu savai meitai Patricijai piecus miljonus dolāru plus vienu miljonu dolāru katru gadu visu mūžu. Visas “Scotl Industries ’akcijas, kas reģistrētas uz mana vārda, kā pateicību par daudzu gadu uzticamu un nenovērtējamu darbu kompānijā manto mans brālis Mailo.”

Mailo šķita, ka istaba sāk griezties.

Greja kungs atrāva skatienu no dokumentiem.

-   Vai nejūtaties labi?

Mailo bija grūti elpot. “Mīļais Dievs, ko mēs esam izdarijuši? Mēs esam atņēmuši Patricijai mantošanas tiesības, un tas nemaz nebija vajadzīgs. Tagad varam viņai tās atdot. ”

Viņš pagriezās, lai Elenai kaut ko teiktu, bet viņas skatiens neļāva runāt.

-   Jābūt kaut kam, ko mēs varam darīt, Elena. Mēs nevaram Patriciju tā vienkārši pamest. Ne tagad.

Šī saruna notika Piektās avēnijas dzīvoklī, kad viņi posās uz kādām labdarības vakariņām.

-    Tieši to mēs darīsim, Elena teica. Ja vien tu nevēlies viņu vest šurp un mēģināt izskaidrot, kāpēc mēs teicām, ka Patricija sadegusi lidmašīnā.

Mailo uz to nevarēja atbildēt. Bridi padomājis, viņš sacīja:

-   Nu labi. Tad sūtīsim viņai katru mēnesi naudu, lai…

-    Neesi nu muļķis, Mailo. Sievas balss skanēja skarbi. Sūtīt viņai naudu? Lai policija sāk interesēties, kāpēc tai meitenei pienāk nauda, un tā sadzen mums pēdas? Nē. Ja tev nedod mieru sirdsapziņa, liksim, lai kompānija pārskaita naudu labdarības iestādēm. Izmet bērnu no prāta, Mailo. Viņa ir mimsi. To neaizmirsti.

Neaizmirsti… neaizmirsti… neaizmirsti…

Šis vārds atbalsojās Elenas Skotas prātā, kad viņa pār

laida skatienu “WaldorJ-Astoria ” balles zālē sanākušajiem ļaudīm un pabeidza runu. Cilvēki, kājās piecēlušies, viņai uzgavilēja.

"Jūssumināt mirušu sievieti, "viņa sevī ironizēja.

Tajā naktī atgriezās spoki. Elena bija domājusi, ka jau sen tos aizdzinusi. Sākumā pēc svaiņa un viņa ģimenes piemiņas dievkalpojumiem nakts viesi ieradās visai bieži. Virs gultas šūpojās bāli miglas lēveri, un ausī čukstēja balsis. Viņa, sirdij strauji sitoties, pamodās, bet istabā neviena nebija. Mailo viņa par sapņiem neko nebija teikusi. Viņam bija vājš raksturs, un nav izslēgts, ka viņš būtu sabijies un izdarījis kādu muļķību, kas apdraudētu kompāniju. Ja patiesība nāktu gaismā, skandāls izpostītu “Scott IndustriesElena bija cieši apņēmusies, ka tas nekad nenotiks. Tādēļ viņa klusēdama pacieta spoku klātbūtni, līdz beidzot tie izgaisa un atstāja viņu mierā.

Tagad, naktī pēc banketa, tie bija atgriezušies. Elena pamodās, piecēlās gultā sēdus un palūkojās apkārt. Istabā valdīja miers un klusums, bet viņa zināja, ka tie šeit bijuši. Ko viņi gribēja teikt? Vai tiem bija zināms, ka Elena viņiem drīz pievienosies?

Viņa piecēlās un izgāja plašajā, ar antīkām mēbelēm iekārtotajā dzīvojamā istabā, mājā, ko viņa bija nopirkusi pēc Mailo aiziešanas mūžībā. Elena skatījās uz jauko istabu un domāja: “Nabaga Mailo. ” Viņam nebija laika izbaudīt labumus, ko deva brāļa nāve. Gadu pēc lidmašīnas katastrofas Mailo nomira ar sirdstrieku. Elena Skota bija ņēmusi kompānijas stūri savās rokās un vadījusi to tik prasmīgi un gudri, ka “Scott Industries” pasaules ietekme arvien vēl strauji palielinājās.

“Kompānija pieder Skotu ģimenei, ” Elena sprieda. “Es to neatstāšu anonīmiem svešiniekiem. ”

Un tā viņas domas aizklīda līdz Bairona un Sūzanas meitai. Viņa bija pilntiesīgā troņa mantiniece, tas nekas, ka

tronis viņai bija nozagts. Vai Hiēnas domās ielavījās bailes? Vai arī tā bija vēlēšanās pirms nāves izpirkt grēkus?

Visu nakti Elena Skota nosēdēja dzīvojamā istabā, vērdamās tukšumā, domādama un kaldama plānus. Cik laika pagājis? Divdesmit astoņi gadi. Patricija tagad būtu pieaugusi sieviete, ja pieņem, ka viņa vēl ir dzīva. Kā izvērtusies viņas dzīve? Vai viņa apprecējusies ar zemnieku, varbūt ar ciemata veikalnieku? Vai viņai ir bērni? Vai viņa joprojām dzīvo Avilā vai pārcēlusies uz citu vietu?

“Man viņa jāatrod, "Elena nolēma. “Un drīz. Ja Patricija ir dzīva, man viņa jāredz, man ar viņu jārunā. Man beidzot jānoslēdz rēķini. Nauda melus var pārvērst par patiesību. Gan jau atradīšu veidu, kā atrisināt situāciju, neatklājot viņai patiesību. ”

Nākamajā rītā Elena izsauca pie sevis Alanu Takeru, “Scott Industries” drošības dienesta šefu. Viņš agrāk bija strādājis par izmeklētāju. Takers bija vīrietis ap gadiem četrdesmit, kalsns, papliku pakausi, dzeltenīgu sejas krāsu, bet uzcītīgs un lielisks sava darba pratējs.

-   Man jums ir kāds uzdevums.

-  Jā, Skotas kundze.

Elena Takeru brīdi vēroja, nevarēdama izšķirties, cik daudz stāstīt. “Es viņam nevaru stāstīt neko, ” viņa nolēma. “Kamēr vien dzīvošu, ne sevi, ne kompāniju nepakļaušu briesmām. Lai viņš vispirms atrod Patriciju, tad izlemšu, ko darīt. ”

Viņa paliecās viz priekšu.

-    Pirms divdesmit astoņiem gadiem Spānijā Avilas pilsētas nomalē pie zemnieka mājas durvīm tika nolikts bērns. Gribu, lai jūs noskaidrojat, kur meitenīte atrodas šodien, un pēc iespējas ātrāk atvedat viņu pie manis.

Alana Takera seja palika neizteiksmīga. Skotas kundzei nepatika darbinieki, kas izrādīja savas emocijas.

-Jā, kundze. Rīt pat došos ceļā.

Septiņpadsmitā nodaļa

Pulkvedis Ramons Akoka bija pacilātā noskaņojumā. Beidzot visi mozaīkas gabaliņi sakrita.

Kabinetā ienāca ziņnesis.

-   Ieradies pulkvedis Sostelo.

-   Ved iekšā.

“Man viņš vairs nebūs vajadzīgs, ” Akoka nicīgi sprieda. “Lai atgriežas pie saviem alvas zaldātiņiem. ”

Ienāca pulkvedis Falje Sostelo.

-   Pulkvedi.

-   Pulkvedi.

“Kāda ironija, ” Sostelo domāja. "Mums abiem ir vienāda dienesta pakāpe, bet rētainajam milzim pietiek spēka mani salauzt. Tāpēc ka viņš saistīts «r OPIJS MUNDO.”

Tas, ka jāierodas pēc Akokas aicinājuma, koda Sostelo kaulā it kā viņš būtu kāds nenozīmīgs apakšnieks. Bet viņam izdevās savas jūtas apslāpēt.

-   Vai jūs vēlējāties mani redzēt?

-Jā. Akoka pamāja uz krēslu. Sēdieties. Man jums paziņojami daži jaunumi. Mūķenes ir pie I-Iaimē Miro.

-Ko?

-  Jā. Viņas bēg kopā ar Miro un viņa kaujiniekiem. Un viņi sadalījušies trijās grupās.

-   Kā… kā jūs to zināt?

Ramons Akoka atzvēlās krēslā.

-   Vai šahu spēlējat?

-   Nē.

-     Žēl. Ļoti pamācoša spēle. Lai kļūtu par labu spēlētāju, jāiejūtas pretinieka ādā. Mēs ar Haimē Miro spēlējam šahu.

Falje Sostelo cieši skatījās Akokā.

-   Es nesaprotu, kā…

-    Ne jau burtiski, pulkvedi. Mēs neizmantojam šaha dēli. Mēs liekam lietā savu prātu. Es droši vien izprotu Haimē Miro labāk nekā jebkurš cits visā pasaulē. Es zināju, ka viņš centīsies uzspridzināt aizsprostu pie Puente la Reinas. Tur mēs notvērām trīs viņa vīrus, un Miro pats tikai laimīgas nejaušības pēc tika projām veselu ādu. Es zināju, ka viņš mēģinās savus biedrus glābt, bet viņš savukārt zināja, ka es to zinu. Akoka paraustīja plecus.

-    Es gan neiedomājos, ka bēgšanas organizēšanai viņš izmantos vēršus. Pulkveža balsī ieskanējās tāda kā apbrīna.

-   Izklausās, it kā jūs…

-   Viņu apbrīnotu? Es apbrīnoju viņa prātu. Bet pašu cilvēku nicinu.

-   Vai jūs zināt, kādā virzienā Miro devies?

-  Grupa virzās uz ziemeļiem. Trīs dienu laikā es viņu notveršu.

Pulkvedis Sostelo, pavēris muti, dziļā izbrīnā blenza kolēģī.

-   Es beidzot pieteikšu viņam matu.

Tiesa, pulkvedis Akoka izprata Haimē Miro un zināja, kā darbojas baska prāts, bet ar to nepietika. Pulkvedim, lai nodrošinātu uzvaru, bija vajadzīgs kāds īpašs trumpis, un nu viņš bija to atradis.

-Kā…?

-    Viens no Miro grupas dalībniekiem, pulkvedis Akoka paskaidroja, ir nodevējs.

Rubio, Tomass un abas mūķenes vairījās no lielām

pilsētām, pa sānu celiņiem gāja garām ciematiem ar akmens mājām, ganībām, kur aitas un kazas plūca zāli un kur gani tranzistoruztvērējos klausījās mūziku vai futbola spēles translāciju. Apkārtējā ainava atklāja kolorītu pagātnes un tagadnes pretstatījumu, taču Lūcijas prāts bija nodarbināts ar citām domām.

Viņa turējās māsas Terēzas tuvumā, gaidīdama pirmo izdevību paķert krustu un aizbēgt. Abi vīri allaž atradās viņām blakus. Rubio Arsano bija saprātīgākais no viņiem, garš augumā, izskatīgs un jautrs pēc dabas. “Vienkāršs zemnieks," Lučija novērtēja. Tomasam Sanhero bija trausla miesas būve, un mati viņam jau metās paplāni. “Viņš vairāk atgādina kurpnieku nekā teroristu. Viņus apvest ap stūri nebūs grūti. ”

Naktī viņi gāja pa līdzenumiem, kās pletās uz ziemeļiem no Avilas. Veldzi viņiem sniedza vēji, kas pūta no Gvadarramas kalniem. Mēnessgaismā tukšie līdzenumi likās spokaini. Ceļa malās pletās granjas1 , kur audzēja kviešus, olīvkokus, vīnogulājus un kukurūzu. Pārtikai bēgļi ņēma kartupeļus, salātus, augļus no kokiem, olas un cāļus no vistu sprostiem.

-   Visi Spānijas lauki ir viens milzīgs tirgus, Rubio Arsano ieminējās.

Tomass Sanhero pasmaidīja.

-   Un viss par velti.

Māsa Terēza vispār nesaprata, kas apkārt notiek. Vienīgā doma, kas dzina viņu uz priekšu, bija sasniegt Mendavijas klosteri. Krusts kļuva arvien smagāks, taču mūķene bija cieši apņēmusies neizlaist to no rokām. “Drīz," viņa domāja. “Drīz būsim galā. Mēs bēgam no Ģetzemanes uz jauno patvērumu, ko Viņš mums sagatavojis. ”

-   Ko? Lučija ievaicājās.

Māsa Terēza nemaz nebija pamanījusi, ka runā skaļi.

-   Es… neko, viņa noburkšķēja.

Lučija ieskatījās ciešāk. Vecā sieviete likās aizklīdusi

tālu domās, tā kā apmaldījusies, neapzinādamās, kas notiek. Lūcija ar galvu pamāja uz audekla neslavu Terēzai rokās.

-   Vai negribi, lai es to kādu brīdi panesu?

Māsa Terēza piespieda krustu sev klāt.

-   Jēzus nesis vēl smagākas nastas. Viņa vārdā es to varu panest. Vai tad Lūkas evaņģēlijā nav teikts: “Ja kāds grib man sekot, tad tāds lai aizliedz sevi, ik dienas ņem uz sevi savu krustu un staigā man pakaļ.” Es to nesīšu pati. Viņa spītīgi palika pie sava.

Mūķenes balss skanēja savādi.

-   Vai tu jūties slima, māsa?

-   Nemaz.

Bet māsa Terēza tomēr nebija vesela. Visu šo laiku viņa nebija spējusi aizmigt. Viņai reiba galva un bija sacēlusies temperatūra. Prāts atkal izspēlēja dīvainus trikus. “Es nedrīkstu saslimt, ” viņa sevi rāja. “Māsa Betīna būs neapmierināta. ” Bet māsas Betīnas šeit nebija. Cik mulsinoši! Un kas bija šie vīrieši? “Es viņiem neuzticos. Ko viņi no manis grib?"

Rubio Arsano bija mēģinājis uzsākt ar māsu Terēžu sarunu, lai palīdzētu viņai nomierināties.

-Jums, māsa, noteikti šķiet savādi, ka atkal esat izgājusi pasaulē. Cik ilgi jūs nodzīvojāt klosteri?

“Kāpēc viņam tas jāzina?”

-  Trīsdesmit gadus.

-Jā, tas ir ilgs laiks. Kur esat dzimusi?

Terēzai bija sāpīgi šo vārdu pat izrunāt.

-   Ezē.

Puiša seja kļuva priecīga.

-   Ezē? Reiz es tur pavadīju vasaras brīvdienas. Jauka pilsētiņa. Es to labi pazīstu. Atceros…

“Es to labi pazīstu. Cik labi? Vai viņš pazīst Raulu? Vai Rauls viņu atsūtījis šuip?” Un kā zibens spēriens viņu ķēra patiesības atklāsme. Šie svešinieki atsūtīti, lai aizvestu viņu atpakaļ uz Ezē pie Raula Žirado. Viņa tiks nolaupīta.

Dievs viņu soda par Monikas bērna pamešanu. Tagad Terēza vairs nešaubījās, ka bērns, kuru viņa bija redzējusi Viljakastīnas laukumā, piederējis viņas miesīgai māsai.

-  Bet tā taču nevar būt, vai ne? Tas notika pirms trīsdesmit gadiem, viņa pie sevis murmināja. Viņi man melo.

Rubio Arsano vēroja mūķeni un klausījās viņas murmināšanā.

-  Vai nejūtaties labi, māsa?

Terēza parāvās tālāk no vīrieša.

-   Man nekas nekait.

Tagad viņa atklājusi šos neliešus. Viņa neļaus sevi vest atpakaļ pie Raula un bērna. Jātiek Mendavijas klosteri, jāatdod zelta krusts, tad Dievs piedos viņas šausmīgo grēku. “Man jābūl viltīgai. Nedrīkst jaut viņiem nojaust, ka zinu viņu noslēpumu.”

Viņa paskatījās uz Rubio.

-   Es jūtos labi, viņa sacīja.

Pēc gājiena pa sauso, saules izkaltēto zemi ceļinieki nonāca pie neliela ciemata. Melni ģērbušās zemnieku sievas avota krastā zem nojumes, kuru balstīja četri ļoti veci stabi, mazgāja veļu. Ūdens ielija garā koka silē un iztecēja ārā, tādējādi tas vienmēr bija svaigs. Sievietes berza drēbes uz akmens plāksnēm un izskaloja tekošajā ūdenī.

“Kāda mierpilna aina, ” Rubio nopriecājās. Un viņš atcerējās māju, ko bija pametis. “Tāda kādreiz izskatījās Spānija. Ne bumbu sprādzienu, ne slepkavošanas. Vai mēs vēl kādreiz piedzīvosim mieru?'’

-  Buenos dīcis.

-   Buenos dias.

-  Vai mēs drīkstam te padzerties? Ceļošana izkaltē muti.

-   Protams. Lūdzu, dzeriet.

Ūdens bija auksts un atspirdzinošs.

-   Gracias. Adios

-  Adios.

Rubio ļoti negribējās iet projām.

Abas sievietes ar saviem pavadoņiem virzījās uz priekšu garām korķakoka un olīvu birzīm, vasaras gaiss smaržoja pēc gatavām vīnogām un apelsīniem. Aiz muguras palika ābeļu, ķiršu un plūmju pilni augļu dārzi, rosīgas lauku sētas, no kurām skanēja cāļu čiepstēšana, cūku rukšķēšana un kazu mekšķēšana.

Rubio un Tomass, klusu sarunādamies, gāja pa priekšu. “Viņi runā par mani. Viņi domā, ka es nezinu viņu plānus. ” Māsa Terēza pielavījās tuvāk abiem vīriešiem, lai noklausītos sarunu.

-   …Piecsimt tūkstošu pesetu liela atlīdzība par mūsu galvām. Par Haimē pulkvedis Akoka noteikti maksātu vairāk, taču viņam nevajag galvu. Viņš alkst Haimē cojones'. Vīrieši sāka smieties.

Dzirdētā saruna nostiprināja māsas Terēzas pārliecību. “Šie cilvēki ir slepkavas, kas dara sātana darbus, viņi ir paša nelabā sūtņi un te ieradušies, lai nolemtu mani mūžīgai ellei. Bet Dievs ir par viņiem stiprāks. Viņš neļaus mani vest atpakaļ uz mājām. ”

Rauls Žirado, smaidot tik labi pazīstamo smaidu, gāja viņai blakus.

“Balss!”

“Kā, lūdzu?"

“Fs vakar dzirdēju jūs dziedam. Tas bija pasakaini. ”

“Ar ko varu pakalpot?”

“Man, lūdzu, trīs jardus muslīna. ”

“Protams. Nāciet, lūdzu, šeit… Šis veikals pieder manai krustmātei, viņai bija nepieciešams palīgs, un tā es nolēmu te kādu brīdi pastrādāt."

“Tu noteikti vari dabūt jebkuru vīrieti, Terēza, bet es justos ļoti pagodināts, ja tu izvēlētos mani. ”

Viņš bija tik iznesīgs.

"Nekad neesmu pazinis tādu cilvēku kā tevi, mīļā. ” Rauls apskauj un skūpsta viņu.

“Tu būsi ļoti skaista ligava. ”

“Bet tagad esmu Kristus līgava. Es nevaru atgriezties pie Raula. ”

Lučija cieši vēroja māsu Terēžu. Viņa sarunājās pati ar sevi, bet vārdus nevarēja saprast.

“Viņa jūdzas nost, ” Lučija sprieda. “Viņa to neizturēs. Man drīz jādabū tas krusts savās rokās. ”

Jau krēsloja, kad viņi tālumā ieraudzīja Olmedo pilsētas aprises.

Rubio apstājās.

-  Tur noteikti būs karavīri. Dosimies augšā kalnos un apiesim pilsētu ar līkumu.

Tā viņi nogriezās no ceļa un, pametuši līdzenumu, sāka kāpt kalnos pie Olmedo. Saule rietēdama it kā ritēja pa kalnu virsotnēm, un debesis pamazām satumsa.

-    Mums atlikušas vairs tikai dažas jūdzes, Rubio Arsano iedrošinot sacīja. Tad varēsim atpūsties.

Kad ceļotāju pulciņš bija sasniedzis kādas augstas kalnu grēdas virsotni, Tomass Sanhero pēkšņi pacēla roku.

-   Apstājieties, viņš nočukstēja.

Rubio piegāja pie biedra, un kopā viņi tuvojās kraujas malai, lai ieskatītos ielejā. Tur bija ierīkota karavīru nometne.

-   IMierda! Rubio nošņāca. Tur noteikti ir vesels vads. Nakti mēs pārlaidīsim tepat augšā. No rīta viņi droši vien dosies projām, un mēs varēsim darīt to pašu. Viņš pagriezās pret Lučiju un māsu Terēžu, visiem spēkiem cenšoties noslēpt, cik norūpējies ir. Māsas, mēs apmetīsimies uz nakti tepat. Mums jāizturas ļoti klusu. Tur lejā ir karavīri, un mums nav vajadzīgs, lai viņi mūs atrod.

Labākus jaunumus Lučija nevarēja vēlēties. "Kolosāli, ” viņa nopriecājās. “Naktī es ar krustu aizlaidišos. Karavīru dēļ viņi neuzdrīkstēsies man dzīties pakaļ. ”

Māsai Terēzai šī vēsts nozīmēja pavisam ko citu. Viņa bija noklausījusies vīriešu sarunā, ka viņiem pēdas dzen kāds cilvēks, ko sauc par pulkvedi Akoku. “Viņipulkvedi Akoku nosauca par ienaidnieku. Bet šie vīri ir mani

ienaidnieki, tātad tas nozīmē, ka pulkvedis ir mans draugs. Pateicos, Dievs, ka esi atsūtījis man pulkvedi Akoku. ”

Garais, kuru sauca par Rubio, šobrīd viņai kaut ko teica.

-   Vai jūs saprotat, māsa? Mums jāizturas ļoti, ļoti klusi.

-Jā, es saprotu. "Es saprotu vairāk, nekā jūs domājat.” Viņiem nebija ne jausmas, ka Dievs devis mūķenei spēju ielūkoties viņu ļaunajās sirdīs.

-   Saprotu, cik jums abām noteikti ir grūti, bet neraizējieties. Mēs parūpēsimies, lai jūs sveikas un veselas nonākat klosteri. Tomass Sanhero laipnā balsī teica.

“Viņš domā Ezē. Cik viltīgs! Viņam uz lūpām ir velna medainie vārdi. Bet mani ir Dievs, un Viņš mani vada."

'

Terēza zināja, kas darāms. Bet jābūt piesardzīgai.

Vīrieši nolika sievietēm guļammaisus vienu otram blakus.

-Tagad jūs abas paguliet.

Mūķenes ierāpās svešajos guļammaisos. Nakts bija neticami dzidra, debesis piebārstītas vizuļojošām zvaigznēm. Lučija vērās tajās un laimīga domāja: "Pēc dažām stundām es jau būšu ceļā uz brīvību. Tikai jāpagaida, kamēr viņi iemigs. ” Un viņa nožāvājās. Viņa nemaz nebija aptvērusi, cik nogurusi patiesībā jūtas. Garais, grūtais gājiens un emocionālais sasprindzinājums nebija pagaisis bez pēdām. Plakstiņi šķita smagi. "Mazu brītiņu atpūtīšos," Lučija nolēma.

Un viņa aizmiga.

Turpat blakus gulēja māsa Terēza, viņai miegs nebija ne prātā, vecā sieviete atkal cīnījās ar demoniem, kas centās viņu pakļaut un dvēseli nosūtīt uz elli. “Man jābūt stiprai. Tas Kungs mani pārbauda. Es tiku izraidīta, lai atkal atrastu ceļu pie Viņa. Šie cilvēki grib stāties man ceļā. Es nedrīkstu to pieļaut. ”

Četros no rīta māsa Terēza klusi piecēlās sēdus un pavērās apkārt. Tikai dažu pēdu attālumā no viņas saldā miegā gulēja Tomass Sanhero. Garais, melnīgsnējais vīr$,

vārdā Rubio, pļaviņas malā, uzgriezis muguru guļošajiem, stāvēja sardzē. Viņa tumšais siluets izcēlās pret koku stumbriem.

Māsa Terēza ļoti klusiņām piecēlās. Mirkli viņa svārstījās, apsvērdama, ko darīt ar krustu. “Vai man ņemt to līdzi? Bet es pavisam drīz atgriezīšos. Jāatrod vieta, kur to noglabāt līdz brīdim, kad atnākšu. "Viņa paskatījās uz aizmigušo Lučiju. “Pie manas māsas Dieva krusts būs drošībā, ” māsa Terēza nolēma.

Klusām viņa aizlavījās līdz Lūcijai un ieslidināja audeklā satīto zelta krustu viņas guļammaisā. Aizmigusi pat nepakustējās. Māsa Terēza pagriezās un iezagās mežā, kur Rubio Arsano skatiens viņu vairs nevarēja aizsniegt, un uzmanīgi sāka rāpties lejup uz armijas nometni. Nogāze bija stāva, un rasā slīdēja kājas, taču Dievs māsai Terēzai piešķīra spārnus, un viņa, ne klūpot, ne krītot, steidzās lejup pretī savai pestīšanai.

Pēkšņi priekšā valdošajā tumsā materializējās vīrieša stāvs.

Kāda balss uzsauca:

-   Kas tur nāk?

-   Māsa Terēza.

Viņa tuvojās sargam, kas bija ģērbies formastērpā un turēja pret nācēju ieroci.

-   No kurienes tu nāc, vecā? viņš skarbi uzsauca.

Mūķene degošu skatienu paskatījās vaicātājā.

-   Mani sūta Dievs.

Sargkareivis brīnīdamies blenza Terēzā.

-   Tiešām?

-Jā. Viņš atsūtīja mani pie pulkveža Akokas.

Karavīrs papurināja galvu.

-   Labāk saki Viņam, ka neesi pulkveža gaumē. Adios, senora.

-    Tu nesaproti. Esmu māsa Terēza no cisterciešu klostera. Mani saņēma gūstā Hairnē Miro un viņa vīri. Viņa noskatījās, kā karavīra vaibstos sastingst pārsteigums.

-Tu esi… tu esi no klostera?

-Jā.

-   No Avilas klostera?

-Jā. Terēza kļuva nepacietīga. Kas ir ar to vīrieti? Vai tad viņš nesaprot, cik svarīgi, lai viņa tiktu glābta no tiem ļaunajiem cilvēkiem?

-    Pulkveža pašlaik šeit nav, māsa… sargkareivis uzmanīgi sacīja.

Tas nu bija negaidīts trieciens.

-   …bet par visu atbild pulkvedis Sostelo. Varu aizvest jūs pie viņa.

-   Vai viņš spēs man palīdzēt?

-   Ak, esmu par to pārliecināts. Lūdzu, nāciet man līdzi.

Karavīrs gandrīz nespēja ticēt savai laimei. Pulkvedis Falje Sostelo, dzenot pēdas četrām mūķenēm, bija izsūtījis veselus eskadronus karavīru sīki pārmeklēt apkārtni, bet viņi bija palikuši tukšā. Tagad viena no meklētajām ieklumburojusi nometnē un pati padevusies tieši viņam. Pulkvedis būs ļoti apmierināts.

Viņi piegāja pie telts, kur pulkvedis Falje Sostelo ar savu vietnieku cītīgi pētīja karti. Kad teltī ienāca sargkareivis ar mūķeni, abi vīrieši pacēla galvu.

-   Atvainojiet, pulkvedi. Šī ir māsa Terēza no cisterciešu klostera.

Pulkvedis Sostelo neticēja savām acīm. Pēdējās trīs dienas visi viņa spēki bija veltīti Haimē Miro un mūķeņu meklēšanai, un tagad viņa priekšā stāvēja viena no tām. Dievs tomēr bija.

-   Apsēdieties, māsa.

“Nav taču laika!" māsa Terēza uztraucās. Viņai jāpiespiež pulkvedis aptvert, cik tas ir steidzami.

-   Mums jāsteidzas. Viņi grib aizvest mani atpakaļ uz

Ezē.

Pulkvedis apmulsa.

-   Kas jūs grib vest atpakaļ uz Ezē?

-   Haimē Miro vīri.

Pulkvedis Sostelo piecēlās.

-   Māsa… vai jūs gadījumā nezināt, kur šie vīri patlaban apmetušies?

Māsa Terēza bija nepacietīga.

-             Protams. Viņa pagriezās un norādīja virzienu.

-  Viņi tajos kalnos slēpjas no jums.

Astoņpadsmitā nodaļa

Avilā Alans Takers ieradās dienu pēc sarunas ar savu darbadevēju. Pēc garā lidojuma Takeram šobrīd vajadzētu būt sagurušam, taču viņš jutās satraukti pacilāts. Hlena Skota nebija sieviete, kas ļāva vaļu saviem untumiem. “Tur slēpjas kaut kas savāds. ” Alans Takers sprieda. “Ja pareizi izspēlēšu savas kāitis, tad nokampšu pamatīgu kumosu. ” Reģistrējoties viesnīcā “Cuatro Postes”, viņš jautāja administratoram:

-   Vai šeit tuvumā ir kāda laikraksta redakcija?

-    Tepat šajā ielā, senjor. Pagriezieties pa kreisi un noejiet divus kvartālus. Tai ēkai nav iespējams garām paiet.

-   Pateicos.

-   De nada.'

Ejot pa galveno ielu un vērojot, kā pilsēta mostas no pēcpusdienas siestas, Takers domāja par noslēpumaino sievieti, kuru atbraucis meklēt. Tas noteikti ir kaut kas svarīgs. Bet kāpēc? Viņam ausīs vēl skanēja Hiēnas Skotas balss:

“Ja viņa ir dzīva, atvediet viņu pie manis. Šo lietu jūs nedrīkstat apspriest ne ar vienu. ”

“Jā, kundze. Ko lai es viņai saku?”

“Vienkārši pasakiet, ka viņas tēva tuvs draugs grib ar viņu satikties. Un viņa brauks jums līdzi. ”

Takers atrada laikraksta redakciju. Iegājis iekšā, viņš

' Nav par ko. (Tulk. no sf>. vai)

tuvojās vienam no sešiem cilvēkiem, kas tur strādāja pie rakstāmgaldiem.

-   Perdone1 , es vēlētos satikt galveno redaktoru.

Uzrunātais vīrietis norādīja uz kāda kabineta durvīm.

-   Tur, senjor.

-   Grodas.

Takers piegāja pie atvērtajām durvīm un palūkojās iekšā. Aiz rakstāmgalda sēdēja vīrietis ap gadiem trīsdesmit pieciem un, dziļi iegrimis darbā, rediģēja kādu rakstu.

-   Piedodiet, amerikānis ierunājās. Vai varu brīdi ar jums aprunāties?

Vīrietis pacēla galvu.

-   Ar ko varu pakalpot?

-   Es meklēju vienu senjoritu.

Redaktors pasmaidīja.

-   Vai to nedarām mēs visi, senjor?

-    Kad meitene vēl bija zīdaiņa vecumā, viņa šajā apkārtnē tika atstāta pie kādas lauku mājas durvīm.

Smaids redaktora sejā izdzisa.

-   Ak tā. Viņa tika pamesta?

-Jā.

-   Un jūs mēģināt viņu atrast?

-Jā.

-   Pirms cik gadiem tas notika, senjor?

-   Pirms divdesmit astoņiem.

Jaunais vīrietis paraustīja plecus.

-  Tad es te vēl nestrādāju.

“Varbūt tas nemaz tik vienkārši nebūs. ”

-   Vai varat ieteikt kādu, kurš spētu man palīdzēt?

Redaktors atgāzās krēslā un domāja.

-   Patiesībā varu gan. Es ieteiktu jums aprunāties ar tēvu Berrenclo.

Tēvs Berrendo ar pledu pār kalsnajiem ceļiem sēdēja savā kabinetā un klausījās svešinieka stāstā.

Kad Alans Takers bija beidzis skaidrot savas ierašanās mērķi, garīdznieks jautāja:

-   Kāpēc jūs vēlaties šo lietu noskaidrot, senjor? Tas taču noticis tik sen. Ko jūs iegūsiet, meiteni atradis?

Takers vilcinājās, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.

-   To es nedrīkstu teikt. Varu vienīgi jums apsolīt, ka es tai sievietei nedarīšu neko ļaunu. Ja tikai jūs varētu man pateikt, kur atrodas tā māja…

“Lauku māja.” Spēji atgriezās atmiņas par to dienu, kad pie tēva Berrendo bija ieradušies Morasi, kas tikko bija mazuli nogādājuši slimnīcā.

“Šķiet, ka viņa neizdzīvos, tēvs. Ko lai mēs darām?"

Tēvs Berrendo bija zvanījis savam draugam policijas priekšniekam Donam Morago.

-    Manuprāt, bērnu pametuši tūristi, kas ieradušies Avilā. Vai iespējams pārbaudīt viesnīcas un pansijas, varbūt kāds ieradies ar zīdaini, bet aizbraucis bez tā?

Policija izskatīja visas reģistrācijas kartītes, kas obligāti izpildāmas viesnīcās, bet neko neatrada.

-   It kā bērns būtu nokritis no gaisa, Dons Morago toreiz brīnījās.

Viņš pats gan nenojauta, cik tuvu bijis noslēpuma atrisinājumam.

Kad tēvs Berrendo aizveda bērnu uz bāreņu patversmi, Mersedese Anhelesa bija jautājusi:

-   Vai mazajai ir vārds?

-   Es nezinu.

-    Vai viņa nebija ietīta sedziņā? Varbūt uz citām drēbītēm bija vārdiņš?

-   Nē.

Mersedese Anhelesa skatījās uz mazuli priestera rokās.

-  Tad mums pašiem būs jādod viņai vārds, vai ne?

Viņa nesen bija lasījusi kādu romantisku romānu, un

viņai ļoti bija paticis galvenās varones vārds.

-    Megana, viņa sacīja. Mēs sauksim viņu par Meganu.

Un četrpadsmit gadus vēlāk tēvs Berrendo bija aizvedis meiteni uz cisterciešu ordeņa sieviešu klosteri.

Pagājis tik daudz gadu, un tagad šis svešinieks meklē atradeni. “Dzive vienmēr noris pa apli, ” tēvs Berrendo filozofēja. “Kaut kādā neizskaidrojamā veidā ari Meganas dzīve nu noslēgusi pilnu loku. Nē, ne Meganas. Tā viņu nosauca bērnunamā. ”

-   Apsēdieties, senjor, tēvs Berrendo aicināja. Tas būs garš stāsts.

Un viņš visu izstāstīja.

Kad priesteris bija beidzis, Alans Takers sēdēja un klusēja, kaut arī domas galvā joņoja trakā ātrumā. Elenas Skotas prasībai atrast pirms divdesmit astoņiem gadiem pie lauku mājas Spānijā pamestu meiteni noteikti bija kāds nopietns iemesls. Priesteris stāstīja, ka sievieti tagad saucot par Meganu.

“Vienkāršipasakiet, ka viņas tēva tuvs draugs grib ar viņu satikties."

Ja atmiņa nevīla, Bairons Skots, viņa sieva un meita pirms daudziem gadiem bija gājuši bojā aviokatastrofā kaut kur Spānijā. Vai šie abi notikumi varētu būt saistīti? Alans Takers juta, ka satraukums aug.

-   Tēvs… es gribētu tikt klosterī, lai redzētu Meganu. Tas ir ļoti svarīgi.

Priesteris nogrozīja galvu.

-   Baidos, ka būsiet nokavējis. Pirms divām dienām klosterim uzbruka valdības karaspēks.

Alans Takers vērās vecajā vīrā.

-   Uzbruka? Un kas notika ar mūķenēm?

-   Visas sagūstīja un aizveda uz Madridi.

Meklētājs pielēca kājās.

-   Paldies, tēvs. Viņš sēdīsies pirmajā lidmašīnā, kas izlido uz Madridi.

Bet tēvs Berrendo nebija pateicis visu.

-   Četras mūķenes aizbēga. Māsa Megana ir viena no viņām.

Apstākļi sarežģījās.

-   Kur viņa atrodas tagad?

-  To neviens nezina. Policija un armija meklē viņu un pārējās māsas.

-    Skaidrs. Parastos apstākļos Alans Takers būtu zvanījis Elenai Skotai un sacījis, ka nonācis strupceļā. Taču viņa detektīva intuīcija sacīja, ka šajā lietā slēpjas kaut kas tāds, kura dēļ vērts turpināt meklējumus.

Tomēr Elenai Skotai viņš piezvanīja.

-   Skotas kundze, radušies sarežģījumi. Takers atstāstīja sarunu ar garīdznieku.

Iestājās klusums.

-  Tātad neviens nezina, kur viņa ir?

-    Viņa un pārējās mūķenes bēguļo, bet ilgi viņām slēpties neizdosies. Viņām pēdas dzen policija un puse no Spānijas bruņotajiem spēkiem. Kad bēgles tiks atrastas, es būšu tur klāt.

Atkal iestājās pauze.

-  Taker, man tas ir ārkārtīgi svarīgi.

-  Jā, Skotas kundze.

Alans Takers no jauna ieradās avīzes redakcijā. Viņam veicās. Tā bija vēl atvērta.

-   Ja drīkstu, es gribētu izskatīt jūsu arhīvu, viņš lūdza redaktoram.

-   Vai meklējat kaut ko konkrētu?

-Jā. Te netālu notikusi aviokatastrofa.

-   Cik sen tas bija, senjor?

-   Pirms divdesmit astoņiem gadiem. Četrdesmit astotajā gadā.

Alanam Takeram vajadzēja tikai piecpadsmit minūtes, lai atrastu meklēto. Virsraksts pats lēktin ielēca acīs.

LIDMAŠĪNAS KATASTROFĀ IET BOJĀ BIZNESMENIS AR ĢIMENI 1948. gada 1. oktobris. Nogāžoties lidmašīnai, sadedzis Bairons Skots, “Scott Industries” prezidents, viņa sieva Sūzana un gadu vecā meitiņa Patricija…

' Esmu uzgājis naudas podu!” Pulss sāka sisties straujāk. "Ja notikumi risinājušies tā, kā man šķiet, tad drīz es būšu bagāts Dīrs… ļoti bagāts. ”

Deviņpadsmitā nodaļa

Viņa kaila gulēja gultā un juta, kā klēpī spiežas Benito Patasa uzbudinātais fails. Bija tik brīnišķīgi just viņa ķermeni, tāpēc viņa pievirzījās vīrietim tuvāk, savus gurnus piekļaujot viņējiem un jūtot, kā tur sarosās vēlme. Viņa sāka Benito glāstīt, uzbudināt vēl vairāk. Tomēr kaut kas nebija kārtībā. "Es taču Palasu nogalināju,” viņa domāja. “Viņš ir miris. ”

Lučija atvēra acis, viegli trīsēdama piecēlās sēdus un laida apkārt iztrūcinātu skatienu. Benito te nebija. Viņa atradās mežā, guļammaisā. Kaut kas spiedās pret viņas cisku. Lučija iebāza maisā roku un izvilka audeklā satīto krustu. Viņa neticīgi blenza uz. to. “Dievs tikko darījis brīnumu tieši man, ” Lučija nodomāja.

Viņai nebija ne jausmas, kā krusts nonācis guļammaisā, un viņai tas arī bija vienalga. Beidzot tas bija rokā. Tagad atlika tikai klusiņām aizlavīties projām no pārējiem.

Lučija bez trokšņa izlīda no guļammaisa un pameta skatienu uz vietu, kur iepriekšējā vakarā bija nolikts guļammaiss māsai Terēzai. Bet viņas tur nebija. Lučija tumsā nopētīja nometni un tikai ar grūtībām saskatīja Tomasa Sanhero siluetu noras malā, viņš raudzījās uz. meža pusi. Kur palicis Rubio, viņa nezināja. “Nav svarīgi. Pienācis laiks lasīties no šejienes projām. ” Lučija sprieda.

Zemu pieliekusies, lai sargs viņu neredzētu, bēgle sāka virzīties projām no nometnes, prom no Sanhero.

Tajā brīdī gāja vaļā elles troksnis.

Pulkvedim Faljem Sostelo bija jāpieņem ļoti svarīgs lēmums. Pats premjerministrs bija viņam licis cieši sadarboties ar pulkvedi Ramonu Akoku palīdzēt viņam notvert I laimē Miro un mūķenes. Bet liktenis bija Sostelo svētījis, ievedot vienu no mūķenēm viņam tieši rokās. Kāpēc dalīties panākumos ar pulkvedi Akoku, ja Sostelo viens pats var noķert teroristus un arī viens pats plūkt visus uzvaras laurus? “Lai pulkvedis Akoka iet pa gaisu, ” Falje Sostelo domāja. “Šī ir mana izdevība. Varbūt OPIJS MUNDO pieņems mani Akokas vietā, kaut arī viņš tur murgo kaut ko par šahu un ielaušanos cilvēku prātos. Nē, pienācis laiks rētainajam milzim saņemt mācību. ”

Pulkvedis Sostelo deva saviem vīriem pavēli.

-   Nevienu gūstā neņemiet. Jums ir darīšana ar teroristiem. Šaujiet viņus nost.

-    Pulkvedi, kopā ar Miro kaujiniekiem ir mūķenes. Vai mums nevajadzētu…? majors Ponte šaubījās.

-   Ļaut teroristiem slēpties aiz mūķcjņu mugurām? Nē, mēs neriskēsim.

Sostelo izraudzījās divpadsmit vīru, kas pavadīs viņu uzbrukumā, un īpaši rūpējās par pamatīgu bruņojumu. Šī komanda tumsā pilnīgi bez trokšņa zagās augšup pa kalna nogāzi. Mēness bija nozudis aiz mākoņiem. Gandrīz neko nevarēja redzēt. “Labi. Viņi neredzēs, ka mēs tuvojamies. ”

Kad vīri bija ieņēmuši pozīcijas, pulkvedis Sostelo kārtības labad uzsauca:

-   Nolieciet ieročus! Jūs esat aplenkti. Un ar to pašu elpas vilcienu izkliedza pavēli: Uguni! Nepārtrauktu uguni!

Kāds ducis automātisko šauteņu izspļāva uguni pār meža pļaviņu.

Tomasam Sanhero nebija nekādu izredžu. Automāta

ložu krusa sakapāja viņa krūtis, un viņš jau bija miris, pirms saļima zemē. Rubio Arsano, sākoties apšaudei, atradās noras otrā malā. Redzējis Sanhero nokrītam zemē, viņš apcirtās apkārt un pacēla ieroci, lai atšaudītos, bet pārdomāja. Pļaviņā valdīja piķmelna tumsa, un karavīri šāva uz labu laimi. Sākdams šaut, viņš atklās savu atrašanās vietu.

Ļoti izbrīnījies Rubio divas pēdas no sevis ieraudzīja Lučiju, kas sarāvusies bija pieplakusi pie zemes.

-   Kur ir māsa Terēza? Rubio čukstēja.

-  Viņa… viņa ir aizgājusi.

-   Necelieties visā augumā! Rubio pavēlēja.

Viņš cieši saķēra māsas roku, un viņi, mezdami līkločus, iejoņoja mežā projām no ienaidnieka apšauties. Skrienot bīstami tuvu sīca lodes, bet jau pēc mirkļa Lūcija un Rubio ienira starp koku stumbriem. Tomēr viņi nepalēnināja soli.

-Turieties pie manis, māsa! Rubio sauca.

Viņi dzirdēja aizmugurē uzbrucēju sacelto kņadu, bet pamazām visi trokšņi apklusa. Mežā, turklāt tintes melnuma tumsā nebija iespējams izsekot bēgļiem.

Rubio apstājās, lai ļautu Lūcijai atvilkt elpu.

-            Šobrīd esam no viņiem atkratījušies, viņš teica.

-   Bet mēs nedrīkstam kavēties.

Lūcija smagi elsoja.

-Ja gribat brīdi atpūsties…?

-   Nē, viņa atteica. Lučija bija pārgurusi, bet nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka viņu notvertu. Tieši tagad, kad viņa dabūjusi krustu. Ar mani viss ir kārtībā, viņa sacīja. Taisāmies projām no šejienes.

Pulkvedis Falje Sostelo bija pamatīgi izgāzies. Viens terorists bija nošauts, bet vienīgi Dievs zināja, cik no viņiem aizbēguši. I laimē Miro viņš nebija sagūstījis, un viņam bija tikai viena mūķene. Sostelo zināja, ka par to visu jāziņo pulkvedim Akokam. Šis izredzes viņu nemaz nesajūsmināja.

Otrreiz zvanot Elenai Skotai, Alans Takers bija vēl vairāk satraukts nekā pirmo reizi.

-   Skotas kundze, esmu atklājis visai interesantus faktus, viņš piesardzīgi ieminējās.

-Jā?

-   Es te izšķirstīju vecas avīzes, cerot kaut ko uzzināt par meiteni.

-   Un? Elena sagatavojās uzklausīt to, ko jau zināja.

Takers centās runāt ikdienišķā toni.

-   Izskatās, ka bērns pamests apmēram tajā pašā laikā, kad jūs cietāt lidmašīnas katastrofā.

Klusums.

-  Tajā, kurā gāja bojā jūsu svainis, viņa sieva un meita Patricija. Takers turpināja.

“Šantāža.” Cita izskaidrojuma nebija. Tātad viņš visu uzzinājis.

-   Taisnība, Elena nevērīgi atbildēja. Man vajadzēja jums to pateikt. Kad atgriezīsieties, es jums visu paskaidrošu. Vai vēl kaut ko uzzinājāt par meiteni?

-   Nē, bet ilgi slēpties viņa nespēs. Visa valsts viņu meklē.

-  Tiklīdz viņa atrodas, tūlīt man paziņojiet.

Līnija apklusa.

Alans Takers sēdēja un blenza uz mēmo klausuli, ko turēja rokā. “Tā nu gan ir aukstasinīga (lāma, ” viņš ar apbrīnu nodomāja. “Nez, kā viņai patiks, ka uzradies partneris?”

“Sūtot Takeru meklēt meiteni, es pieļāvu kļūdu, ’’Elena Skota sev pārmeta. “Tagad man viņš būs jāaptur." Un ko lai viņa dara ar meiteni? ‘‘Mūķene! Neko neplānošu, iekams nebūšu viņu satikusi. ”

Atskanēja iekšējās sakaru sistēmas aparāta signāls, un ierunājās sekretāre:

-  Visi jau sanākuši valdes telpā, Skotas kundze.

-  Eju.

Lučija un Rubio neatlaidīgi virzījās uz priekšu pa mežu. Viņi klupa un slīdēja, cīnījās ar koku zariem, krūmiem un kukaiņiem, bet katrs solis viņus attālināja no vajātājiem.

-    Varam te atpūsties. Viņi mūs vairs neatradīs, beidzot Rubio sacīja.

Bēgļi apstājās augstu kalnos bieza meža vidū.

Lučija nogūlās zemē, viņas elpa joprojām plūda saraustīti. Prātā viņa vēlreiz izdzīvoja pretīgo ainu, par kuras liecinieci bija kļuvusi. Tomasu nošāva bez brīdinājuma. “Tie maitasgabaligribēja novākt mūs visus, ’’Lučija secināja. Par savu dzīvību viņa varēja pateikties vienīgi blakus sēdošajam vīrietim.

Viņa noskatījās, kā Rubio pieceļas un izlūko tuvāko apkārtni.

-   Mēs varam palikt te visu nakti, māsa.

-   Labi. Lučija dega nepacietībā doties uz priekšu, bet vienlaikus labi apzinājās, ka jāatpūšas.

-   Ceļā dosimies ap saullēktu, it kā nolasījis ceļabiedres domas, Rubio ieminējās.

Lučiju mocīja izsalkums. Brīdī, kad viņa iedomājās par ēdienu, atkal ieninājās Rubio:

-  Jums noteikti gribas ēst. Sameklēšu kaut kādu pārtiku. Vai jums nebūs vienai te bail?

-   Nē. Viss būs labi.

Lielais vīrs nometās viņai blakus zemē.

-   Lūdzu, centieties nebaidīties. Saprotu, cik jums grūti atrasties plašā pasaulē pēc tik daudziem klosterī pavadītiem gadiem. Jums noteikti viss šķiet ļoti savāds.

Lučija pacēla uz viņu skatienu un klusi sacīja:

-   Mēģināšu pie tā pierast.

-            Jūs esat ļoti drosmīga, māsa. Rubio piecēlās.

-   Drīz būšu atpakaļ.

Viņa ar skatienu pavadīja Rubio, kas nozuda starp

kokiem. Bija pienācis laiks pieņemt lēmumu. Viņai pavērās divas iespējas aizbēgt tūlīt, censties tikt līdz tuvākajai pilsētai un apmainīt zelta krustu pret pasi un tik daudz naudas, lai nokļūtu Šveicē, un viņa varēja turēties kopā ar šo teroristu, līdz viņi vēl vairāk attālinās no karavīriem. "Tā būs drošāk, ” Lučija nolēma.

Izdzirdusi mežā troksni, viņa strauji apcirtās. Tur nāca Rubio. Viņš smaidīdams tuvojās Lūcijai. Rokā viņš nesa bereti, kas bija līdz malām pilna ar tomātiem, vīnogām un āboliem.

Rubio apsēdās zemē blakus mūķenei.

-  Brokastis. Varēja dabūt jauku, treknu vistiņu, bet tad mums vajadzētu kurt uguni, lai to izceptu, un tā mēs sevi nodotu. Tepat nogāzē ir ferma.

Lučija nespēja novērst acis no pārpilnās beretes.

-   Izskatās lieliski. Mirstu vai badā.

Rubio sniedza viņai ābolu.

-   Pamēģiniet šo.

Drīz vien viņi jau bija paēduši, Rubio kaut ko runāja, bet Lučija, iegrimusi savās domās, nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

-Jūs teicāt, māsa, ka klosterī pavadījāt desmit gadu?

Viņa iztrūkusies pamodās no sapņa, ko bija sapņojusi nomodā.

-   Ko?

-   Jūs esat nodzīvojusi klosterī desmit gadu?

-Nu… Jā.

Viņš nogrozīja galvu.

-   Tad jums nav ne jausmas, kas pa šo laiku noticis.

-Jā… nē.

-   Pēdējo desmit gadu laikā, māsa, pasaule ir krietni mainījusies.

-   Tiešām?

-   Si'. Rubio nopietni atsaucās. Franko ir miris.

-   Nē!

-  Jā gan. Pagājušajā gadā.

“Un par savu mantinieku iecēlis clonu Huanu Kārtošu, ’’viņa klusībā piebilda.

-   Jums varbūt būs grūti noticēt, bet cilvēks pirmo reizi spēris kāju uz Mēness. Tā ir taisnība.

-   Tiešām? “Patiesību sakot, divi cilvēki, ” Lučija domās palaboja. “Kā viņus sauca? Nīls Ārmstrongs un “kaut kāds tur”.”

-   Ak jā. No Ziemeļamerikas. Un vēl ir radīta pasažieru lidmašīna, kas lido ātrāk par skaņu.

-  Neticami. "Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu iesēsties “Concorde”,” Lučija domāja.

Rubio bija tik bērnišķīgs viņš no sirds priecājās, ka var mūķeni iepazīstināt ar jaunākajiem pasaules sasniegumiem.

-  Portugālē notika revolūcija, un Amerikas Savienotajās Valstīs prezidents Niksons bija iejaukts milzīgā skandālā, tāpēc viņam vajadzēja demisionēt.

"Cik Rubio ir mīļš, "Lučija atmaiga.

Viņš izņēma paciņu cigarešu ar stipro, melno Spānijas tabaku.

-   Ceru, ka neaizvainošu jūs, māsa, ja uzsmēķēšu?

-   Nē, viņa atbildēja. Lūdzu, smēķējiet.

Lučija skatījās, kā vīrietis aizkūpina cigareti, un brīdī, kad dūmi iesitās nāsīs, arī viņai radās kāre uzsmēķēt.

-   Vai jums nebūtu iebildumu, ja es arī pamēģinātu?

Rubio pārsteigts skatījās mūķenē.

-Jūs gribat pamēģināt cigareti?

-  Tikai, lai redzētu, kā tas ir, Lučija aši aizbildinājās.

-   Nūjā! Protams.

Viņš pastiepa paciņu. Lučija paņēma cigareti, ielika lūpās, un Rubio to aizdedzināja. Viņa dziļi ievilka dūmus un ļāvās brīnišķīgajai sajūtai, tiem ieplūstot plaušās.

Rubio apmulsis vēroja ceļabiedri. *

Lučija sāka klepot.

-   Tātad tā tas ir.

-   Vai jums patīk?

-   Ne īpaši, bet…

Viņa ievilka vēl vienu dziļu, brīnišķīgu dūmu. Ak Dievs, kā viņai bija trūcis cigarešu! Bet viņa saprata, ka jābūt piesardzīgai. Nebija nekādas vajadzības modināt Rubio aizdomas. Tāpēc Lučija nodzēsa smēķi, kuru neveikli turēja pirkstos. Viņa klosterī bija pavadījusi tikai dažus mēnešus, tomēr Rubio bija taisnība. Bija savādi atkal būt ārā pasaulē. Nez, kā klājas Meganai un Grasielai? Un kas īsti notika ar māsu Terēžu? Vai viņu noķēra karavīri?

Lūcijai sāka sūrstēt acis. Nakts bijusi gara un ļoti saspringta.

-   F.s labprāt mazliet nosnaustos.

-   Neraizējieties. Es jūs sargāšu, māsa.

-   Paldies, Lučija smaidīdama pateicās. Pēc mirkļa viņa jau bija aizmigusi.

Rubio Arsano skatījās lejup uz guļošo mūķeni un domāja: “Nekad vēl neesmu saticis lādu sievieti. ” Viņa bija reliģioza, jo ziedojusi savu dzīvi Dievam, tomēr vienlaikus viņā jautās kaut kas no laicīgās dzīves. Un šonakt viņa izturējās drosmīgi, kā būtu izturējies jebkurš vīrietis. “Tu esi izcila sieviete, ” Rubio Arsano domāja, vērojot aizmigušo Lučiju. “Jēzus mazā māsiņa. ”

Divdesmita nodaļa

Pulkvedis Falje Sostelo smēķēja desmito cigareti. “Ilgāk es to vairs nevaru atlikt, "viņš nosprieda. “No sliktām ziņām labāk ātrāk atbrīvoties. ” Viņš vēl vairākas reizes ievilka dziļi plaušās dūmus, lai nomierinātos, un uzgrieza numuru. Kad klausulē atskanēja Ramona Akokas balss, Sostelo sacīja:

-    Pulkvedi, vakarnakt mēs iebrukām teroristu nometnē, kur, pēc sniegtajām ziņām, bija Haimē Miro. F,s domāju, ka jums tas būtu jāzina.

Iestājās draudīgs klusums.

-  Vai jūs viņu notvērāt?

-   Nē.

-Jūs sākāt operāciju, pat nepakonsultējies ar mani?

-   Nebija laika…

-   Bet ļaut Miro aizlaisties jums laika pietika. Akokas balss liecināja par mežonīgu niknumu. Kas jums lika ķerties pie šīs kaujas operācijas, kuru jūs tik lieliski izpildījāt?

Pulkvedis Sostelo norija siekalas.

-   Mēs sagūstījām vienu no aizbēgušajām mūķenēm. Viņa veda mūs pie Miro un viņa bandas. Uzbrukumā viens cilvēks nogalināts.

-   Bet visi pārējie aizbēga?

-Jā, pulkvedi.

-    Kur šobrīd ir mūķene? Vai arī viņu jūs palaidāt vaļā? Akokas tonis koda kā izkapts.

-  Nē, pulkvedi, Sostelo aši atsaucās. Viņa ir mūsu nometnē. Mēs jau viņu nopratinājām un…

-   Nedariet to. Es pats viņu pratināšu. Ieradīšos pēc stundas. Paskatīsimies, vai spēsiet viņu noturēt, kamēr es nokļūstu nometnē. Akoka nometa klausuli.

Tieši pēc stundas pulkvedis Ramons Akoka ieradās nometnē, kur lika turēta māsa Terēza. Kopā ar pulkvedi atbrauca ducis viņa vīru no SUV.

-   Atvediet mūķeni! pulkvedis Akoka pavēlēja.

Māsu Terēžu aizveda uz galvenā štāba telti, kur viņu

gaidīja pratinātājs. Kad sieviete ienāca, pulkvedis pieklājīgi piecēlās un smaidīdams stādījās priekšā:

-   Es esmu pulkvedis Akoka.

“Beidzot!"

-   Es zināju, ka jūs ieradīsieties. Dievs man to teica.

Akoka apmierināts palocīja galvu.

-   Ak tā? Labi. Lūdzu, sēdieties, māsa.

Bet māsa Terēza bija pārāk satraukta, lai sēdētu.

-  Jums man jāpalīdz.

-   Mēs palīdzēsim viens otram, pulkvedis mierinot sacīja. Vai tas tiesa, ka jūs esat izbēgusi no Avilas cisterciešu klostera?

-   Jā. Tas bija drausmīgi. Visi šie vīrieši. Viņi darīja bezdievīgus darbus un… Viņas balss aprāvās.

“Un muļķības. Mēs ļāvām tev un citām mūķenēm aizbēgt. ”

-   Kā jūs šeit nokļuvāt, māsa?

-    Mani atveda Dievs. Viņš mani pārbauda, kā reiz pārbaudīja…

-  Vai kopā ar Dievu jums uz šejieni līdzi bija atnākuši arī kādi vīrieši, māsa? pulkvedis Akoka pacietīgi taujāja.

-Jā. Viņi mani nolaupīja. Man vajadzēja bēgt.

-    Jūs pateicāt pulkvedim Sostelo, kur šos vīrus meklēt.

-   Jā. Tos ļaunos. Redziet, visu noorganizējis Rauls. Viņš atsūtīja man vēstuli, kurā rakstīja…

-   Māsa, vīrieti, kuru mēs īpaši meklējam, sauc Haimē Miro. Vai esat viņu redzējusi?

Terēza nodrebinājās.

-Jā. Ak jā. Viņš…

Pulkvedis paliecās uz priekšu.

-   Lieliski. Tagad jums man jāpasaka, kur es varu viņu atrast.

-  Viņš kopā ar līdzdalībniekiem ir ceļā uz Ezē.

Akoka, neko nesaprazdams, sarauca pieri.

-   Uz Ezē? Tas ir Francijā?

Mūķene kaut ko neskaidru purpināja.

-Jā. Monika pameta Raulu, un viņš atsūtīja vīrus, kas bērna dēļ mani nolaupīs, lai…

Pulkvedis centās apvaldīt augošo nepacietību.

-    Miro ar teroristiem devies uz ziemeļiem. Bet Ezē atrodas austrumos.

-   Jūs nedrīkstat ļaut viņiem aizvest mani atpakaļ pie Raula. Es nevēlos viņu nekad vairs redzēt. Jūs to noteikti saprotat. Es nespētu to izturēt…

Pulkvedis Akoka strupi pārtrauca apjukušo sievieti.

-   Es par šo Raulu nedodu ne plika graša. Es gribu zināt, kur meklēt Haimē Miro.

-   Es jums teicu. Viņš Ezē mani gaida. Viņš grib…

-   Tu melo. Manuprāt, tu centies Miro pasargāt. Es negribu darīt tev pāri, tāpēc jautāšu vēlreiz. Kur ir Haimē Miro?

Māsa Terēza bezpalīdzīgi vērās pratinātājā.

-   Es nezinu, viņa nočukstēja. Tad izmisīgi paskatījās apkārt. Es nezinu.

-    Tikko tu teici, ka viņš ir Ezē. Pulkveža balss noskanēja kā pātagas cirtiens.

-Jā. Tā man teica Dievs.

Pulkvedim Akokam pietika. Tas sievišķis bija vai nu

nojūdzies, vai kolosāli tēloja. Šā vai tā viņam no šīm Dieva runām metās šķērma dūša.

Viņš pagriezās pret savu adjutantu Patrisio Arrjetu.

-   Māsas atmiņai vajadzīgs pamudinājums. Aizved viņu uz sagādnieka telti. Varbūt tu ar saviem vīriem palīdzēsi viņai atcerēties, kur atrodas Haimē Miro.

-Jā, pulkvedi.

Patrisio Arrjeta ar savu vienību arī bija piedalījies uzbrukumā Avilas klosterim. Viņš jutās vainīgs, ka bija ļāvis četrām mūķenēm aizbēgt. “Nu, tagad mēs varam izpirkt savu vainu, "Arrjeta nodomāja.

Viņš pagriezās pret māsu Terēžu.

-   Nāciet man līdzi, māsa.

-Jā. “Mīļais Jēzu, pateicos Tev," viņa purpināja sev zem deguna. Vai mēs ejam projām? Jūs neļausiet viņiem aizvest mani uz Ezē, vai ne?

-   Nē, Arrjeta droši apgalvoja. Jūs neiesiet uz Ezē.

“Pulkvedim taisnība, "Arrjeta domāja. "Viņa tikai spēlē ar mums spēlītes. Bet tagad mēs viņai iemācīsim dažas jaunas. Nez, vai viņa gidēs klusu vai klaigās?”

Kad viņi pienāca pie sagādnieka telts, Arrjeta ierunājās:

-    Māsa, mēs dodam jums pēdējo iespēju. Kur ir Haimē Miro?

“Vai viņi man šo jautājumu nav uzdevuši jau agrāk? Varbūt to jautāja kāds cits? Tas bija šeit… viss tā saputrojies. ”

-   Miro nolaupīja mani, lai vestu pie Raula, jo Monika viņu pameta un viņš domāja…

-    Bueno. Ja jūs tā vēlaties, Arrjeta noteica. Paskatīsimies, vai nevaram atsvaidzināt jūsu atmiņu.

-Jā. Lūdzu. Viss tik ļoti mulsina.

Teltī bija sanākuši kāds pusducis Akokas vīru un ari daži Sostelo formās ģērbušies karavīri.

Māsa Terēza pacēla skatienu. Kā apreibusi viņa samirkšķināja plakstiņus.

-   Vai šie cilvēki mani tagad vedis uz klosteri?

-   Viņi darīs vēl ko labāku, Arrjeta noņirdza. Viņi aizvedīs jūs uz debesīm, māsa.

Vīrieši sanāca vecajai sievietei apkārt no visām pusēm.

-             Kāda tev skaista kleita, ieteicās viens karavīrs.

-   Mīlulīt, vai tu droši zini, ka esi mūķene?

-   Ak jā! viņa atsaucās. Rauls bija viņu saucis par mīlulīti. “Vai tas ir Rauls?" Saprotiet, lai aizbēgtu no karavīriem, mums bija jāpārģērbjas. “Bet ari šie taču ir karavīri. ’’Viss saplūda vienā miglā.

Kāds karavīrs pastūma Terēžu uz gultas pusi.

-   Skaistule tu neesi, bet paraudzīsim, kā tu izskaties zem visām tām lupatām.

-   Ko jūs darāt?

Runātājs pastiepa roku un noplēsa Terēzas kleitas augšējo daļu, kamēr cits norāva viņai svārkus.

-   Nav slikts rumpītis tik vecai kundzītei, vai ne, zēni?

Viņa spalgi iekliedzās. Viņa vērās apkārt sanākušajos

vīriešos. “Dievs viņus nonāvēs. Viņš neļaus tiem mani aizskart, jo esmu Viņa gara templis, hsmu claļa no Tā Kunga, es dzeni no Viņa šķīstības akas. ”

Kāds karavīrs atsprādzēja sev jostu. Nākamajā mirklī rupjas rokas atpleta Terēzas kājas, un, karavīram uzgulstoties virsū, viņa juta cieto locekli ieslīdam viņas miesā. No mutes izlauzās skaļš kliedziens.

-   Dievs! Sodi viņus!

Māsa Terēza gaidīja pērkona rībienus un dzeļoši baltu zibens atplaiksnījumu, kas viņus visus nogalinātu.

Bet viņai uzgūlās cits karavīrs. Nelaimīgās sievietes acu priekšā sagriezās sarkana migla. Viņa gulēja un gaidīja nākam Dieva sodu pār apvainotājiem, viņa gandrīz pat nemanīja vīriešus, kas plosīja viņas miesu. Ari sāpes viņa vairs nejuta.

Leitnants Arrjeta stāvēja blakus guļvietai. Pēc katra karavīra, kurš nokāpa no Terēzas, viņš vaicāja:

-   Nu, vai pietika, māsa? Jūsu varā ir to jebkuru mirkli pārtraukt. Jums tikai jāpasaka man, kur slēpjas Haimē Miro.

Māsa Terēza viņu nedzirdēja. Iekšēji viņa skaļi kliedza-. “Sit viņus savā spēkā, Kungs! Noslauki tos no zemes virsas, kā Tu noslaucīji netiklus Sodomā un Gomorā."

Neticami, bet Viņš neatbildēja. Tas nevarēja būt, jo Dievs taču bija visur. Tad viņa saprata. Kad sestais virietis iegāja viņā, mūķenei pēkšņi nāca atklāsme. Dievs viņā neklausījās tāpēc, ka Dieva nav. Visus šos gadus Terēza bija sevi mānījusi, pielūgusi augstāko varu un uzticīgi Viņam kalpojusi. Bet nekādas augstākas varas nebija. “Ja Dievs būtu, Viņš mani izglābtu. ”

Sarkanā migla pacēlās, un māsas Terēzas acis pirmo reizi skaidri raudzījās pasaulē. Teltī drūzmējās vismaz ducis vīru, kas gaidīja savu kārtu, lai viņu izvarotu. Gultas vienā malā stāvēja leitnants Arrjeta un noskatījās visā. Rindā stāvošie karavīri bija pilnā formastērpā, viņi pat nepapūlējās izģērbties. Kad viens vīrietis piecēlās no Terēzas, nākamais jau uzmetās viņai virsū un iegāja viņā.

“Dieva nav, toties ir sātans, un šie ir viņa rokaspuiši, ” māsa Terēza domāja. “Un viņiem jāmirst. Visiem. ”

Kad kārtējais karavīrs ievadīja viņā savu locekli, Terēza sagrāba viņa ieroci, kas karājās tam pie sāniem, un, pirms kāds paguva attapties, pagrieza pistoli pret Arrjetu. Lode trāpīja viņu kaklā. Tad mūķene pavērsa ieroci pret pārējiem uzbrucējiem un bez mitas šāva. Četri karavīri saļima uz grīdas, iekams citi aptvēra, kas darāms, un atklāja uguni pret šāvēju. Bija grūti trāpīt, jo viņai virsū gulēja karavīrs.

Māsa Terēza un viņas pēdējais izvarotājs mira vienlaikus.

Divdesmit pirmā nodaļa

Haimē Miro vienā rāvienā pamodās viņu bija iztraucējusi kustība klajumiņa malā. Klusiņām izslīdējis no guļammaisa, viņš piecēlās un paņēma šauteni. Piegājis tuvāk vietai, no kurienes nāca troksnis, Haimē ieraudzīja Meganu, kas, ceļos nometusies, lūdza Dievu. Viņš stāvēja un skatījās uz jauno mūķeni. Ainai, kad šī jaukā sieviete mežā nakts vidū skaita lūgšanas, piemita kāds pārdabisks skaistums, tomēr viņš manīja mostamies sevī pretestību tam, ko redzēja. “Ja Fēlikss Karpio nebūtu izkladzinājis, ka mēs dodamies uz Sansebastjanu, man vispār nevajadzētu krāmēties ar šo klostera māsu."

Sansebastjanā vajadzēja nonākt, cik iespējams drīzāk, tā bija neatliekama nepieciešamība. Pulkvedis Akoka ar saviem vīriem jau bija viņus ielenkuši, un būs grūti izlavīties cauri viņu izmestajam tīklam. Un tagad, kad šī sieviete kā papildu nasta uz grupas pleciem palēnināja tās virzīšanos uz priekšu, briesmas desmitkāršojās.

Pārskaities Haimē tuvojās Meganai, un viņa balss noskanēja skarbāk, nekā viņš bija vēlējies.

-   Es teicu, ka jums jāguļ. Negribu, lai rīt jūsu dēļ būtu jākavējas.

Megana pacēla skatienu un klusi atteica:

-   Piedodiet, ja esmu jūs sadusmojusi.

-    Māsa, es dusmas pataupu svarīgākām lietām. Jūs

mani tikai garlaikojat. Jūs savu mūžu pavadāt, slēpjoties aiz akmens mūriem un gaidot bezmaksas biļeti uz citu pasauli. Jūs man šķebināt, jūs visas.

-  Tāpēc ka mēs ticam citai pasaulei?

-   Nē, māsa. Tāpēc, ka jūs neticat šai. Jūs no tās bēgat.

-   Lai lūgtu par jums Dievu. Mēs savu dzīvi pavadām, aizlūdzot par jums.

-  Un, jūsuprāt, lūgšanas atrisinās šīspasaules problēmas?

-   Ar laiku, jā.

-   Laika nav. Jūsu Dievs nevar dzirdēt jūsu lūgšanas, jo pārāk skaļi skan lielgabalu šāvieni un bumbu saplosītu bērnu kliedzieni.

-  Ja cilvēks tic…

-   Ak, es daudz kam ticu, māsa! Es ticu tam, par ko cīnos. Es tievi saviem vīriem un ieročiem. liet es neticu cilvēkiem, kas staigā pa ūdens virsu. Ja jūs domājat, ka Dievs šobrīd klausās, tad pasakiet Viņam, lai palīdz mums nokļūt Mendavijas klosterī, kur varēsim tikt no jums vaļā.

I laimē dusmojās uz sevi par to, ka zaudējis savaldīšanos. Ne jau šī mūķene vainīga, ka Baznīca stāvēja nomaļus un neko nedarīja, kad Franko falangisti mocīja, izvaroja un slepkavoja baskus un kataloņus. “Tā nav viņas vaina, ” 1 laimē sevi aprāja, “ka mana ģimene ari bija starp upuriem. ”

Toreiz I laimē bija pavisam mazs zēns, bet šīs atmiņas iegūla viņam prātā uz mūžīgiem laikiem…

Viņu nakts vidū pamodināja sprāgstošu bumbu troksnis. Tās krita no debesīm kā skanoši nāves ziedi, kas visur sēj savu iznīcības sēklu.

-   Celies augšā, I laimē! Ātrāk!

Bailes tēva balsī zēnu biedēja vairāk nekā uzlidojuma drausmīgā dārdoņa.

Gernika bija basku galvenais cietoksnis, tāpēc ģenerālis Franko bija nolēmis pārvērst to par pārmācības stundas uzskates līdzekli. “Noslaukiet to no zemes virsas.”

Bīstamās nacistu “Conclor Legion" un kāds pusducis itāliešu lidmašīnu pacēlās, lai dotos triecienuzbrukumā, un žēlastību viņi nepazina.

Haimē, viņa māte, tēvs un abas vecākās māsas bēga kopā ar citiem pilsētas iedzīvotājiem.

-    Uz baznīcu! sauca I laimē tēvs. Uz baznīcu bumbas nemetīs.

Viņam bija taisnība. Visi zināja, ka baznīca ir kaudiljo1 pusē un piever acis uz Franko nežēlīgo izturēšanos pret ienaidniekiem.

Lai mēģinātu glābties, Miro ģimene steidzās uz baznīcu, spiežoties cauri panikas pārņemtajam pūlim.

Mazais zēns, cieši pieķēries tēvam pie rokas, centās neklausīties apkārt dārdošajos, ellišķīgajos trokšņos. Viņš atcerējās laikus, kad tēvs nebaidījās, kad viņiem nevajadzēja bēgt.

-  Vai būs karš, tēt? zēns reiz bija jautājis tēvam.

-   Nē, Ilaimē. Tās tikai tādas avīžu pļāpas. Mēs valdībai lūdzam vienīgi noteiktu neatkarības pakāpi. Baskiem un kataloņiem ir tiesības uz savu valodu, karogu un svētkiem. Tomēr mēs esam viena tauta. Un spānieši nekad necīnīsies ar spāniešiem.

Tolaik Ilaimē bija par mazu, lai to saprastu, taču svaru kausos, protams, bija likts vairāk nekā tikai kataloņu un basku jautājums. Svarīgākais bija iesīkstējušais ideoloģiskais konflikts starp republikāņu valdību un labā spārna nacionālistiem. Sākotnēji sīkā nesaprašanās dzirkstelīte ātri izauga par nevaldāmu ugunsgrēku, kas izplatījās arī uz kādām desmit citām pasaules valstīm.

Kad Franko ar savu bruņoto spēku pārsvaru bija sakāvis republikāņus un Spānija bija nonākusi stingrā nacionālistu kontrolē, viņš pievērsās nemiera cēlējiem baskiem: “Sodiet viņus.”

Un asinis turpināja līt.

1 Spāņu valodas valstīs militārais vai politiskais vadonis; diktatora Franko tituls, (’rulli, ļjiez.)

Basku vadītāju stingrākais kodols nodibināja ETA kustību par brīvu Basku valsti un arī 1 laimē tēvs tika aicināts tajā iestāties.

-    Nē. Tas nav pareizi. Tas, kas mums pēc tiesas pienākas, jāiegūst ar mierīgiem līdzekļiem. Ar karu neko nevar sasniegt.

Taču izrādījās, ka vanagi ir stiprāki par dūjām, un ETA īsā laikā kļuva par varenu spēku.

Haimē bija draugi, kuru tēvi bija iestājušies ETA, un zēns klausījās nostāstos par viņu varonīgajiem darbiem.

-   Mans tēvs ar biedriem uzspridzināja Zemessardzes štābu, viens no draugiem dižojās.

-  Vai esat dzirdējuši par bankas aplaupīšanu Barselonā? To izdarīja mans tēvs. Tagad viņi var nopirkt ieročus, ar ko cīnīties pret fašistiem.

Bet vecākais Miro palika pie sava.

-  Vardarbība nekur neder. Visi jautājumi jārisina sarunu ceļā.

-   Mēs uzlaidām gaisā kādu fabriku Madridē. Kāpēc tavs tēvs nav mūsu pusē? Vai viņš ir gļēvulis?

-    Neklausies savos draugos, Haimē, tēvs viņam sacīja. Viņu rīcība ir noziedzīga.

-   Franko pavēlēja sodīt ar nāvi divpadsmit baskus, pat bez tiesas sprieduma. Mēs organizējam visas tautas streiku. Vai tavs tēvs nāks ar mums?

-   Tēt…?

-    Mēs visi esam spānieši, Haimē. Mēs nedrīkstam ļaut, lai mūs sašķeļ.

Zēns jutās kā saplosīts. “Vai maniem draugiem ir taisnība? Vai mans tēvs ir gļēvulis?" I laimē ticēja tēvam.

Un tad nāca Armagedons. Pasaule bruka. Gernikas ielas pildīja kliedzošs pūlis, kas mēģināja aizbēgt no krītošajām bumbām. Ap ļaudīm cementa un asins strūklās augšup šāvās ēkas, statujas un ietves.

Haimē, viņa vecāki un māsas bija tikuši līdz lielai baznīcai, vienīgajai augstajai celtnei laukumā, kas vēl

nebija sagrauta. Apmēram desmit cilvēku ar dūrēm dauzīja pamatīgās durvis.

-   Laidiet mūs iekšā! Jēzus vārdā, veriet vaļā!

-   Kas šeit notiek? sauca Ilaimē tēvs.

-   Priesteri aizslēguši baznīcu. Viņi nelaidīs mūs iekšā.

-   Uzlauzīsim durvis!

-   Nē!

Haimē pārsteigts paskatījās uz tēvu.

-  Mēs nelauzīsimies Dieva namā, tēvs sacīja. Viņš mūs pasargās, lai kur mēs būtu.

Pārāk vēlu viņi ieraudzīja, ka gar stūri parādās falangistu bariņš un atklāj ložmetēju uguni uz neapbruņoto pūli, nopļaujot vīriešus, sievietes un bērnus. Haimē tēvs, jau jūtot lodes triecamies ķermenī, sagrāba dēlu un nogrūda drošībā uz zemes, ar savu augumu aizsedzot viņu no nāvējošo ložu krusas.

Pēc uzbrukuma šķita, ka pasauli ietinis pārdabisks klusums. Kā uz burvja mājienu apklusa šauteņu zalves, skrienošu soļu dipoņa un kliedzieni. 1 laimē atvēra acis un ilgi gulēja, sajūtot tēva augumu mīlestībā sniegtu patvērumu. Kopā ar simtiem citu ļaužu nošauti bija arī Haimē vecāki un māsas. Un viņu līķu priekšā slējās slēgtās baznīcas durvis.

Vēlu tajā vakarā Haimē slapstīdamies izgāja cauri pilsētai un, kad divas dienas vēlāk sasniedza Bilbao, iestājās liTA.

Virsnieks, kas uzņēma jaunos biedrus, paskatījās uz zēnu un sacīja:

-  Tu esi par jaunu, dēliņ. Tev vajadzētu iet skolā.

-  Jūs būsiet mana skola, I laimē Miro klusi atteica. -Jūs mācīsiet man, kā cīnīties, lai atriebtu savu ģimeni.

Un viņš nekad neskatījās atpakaļ. Viņš cīnījās par sevi un savu ģimeni, un drīz viņa darbi kļuva leģendāri. Haimē izplānoja un īstenoja riskantus uzbrukumus fabrikām un bankām, viņš izpildīja nāvessodu apspiedējiem. Ja tika sagūstīts kāds no viņa vīriem, Ilaimē pārgalvīgi devās viņu atbrīvot.

Izdzirdējis par SUV izveidošanu, kuras uzdevums būs vajāt baskus, viņš pasmaidīja un noteica:

-   Labi. Viņi ir mūs pamanījuši.

Ilaimē nekad nevaicāja sev, vai riskantās akcijas, kuras viņš īstenoja, ir saistītas ar zēnu apvainojumiem “Tavs tēvs ir gļēvulis”, vai arī viņš cenšas pierādīt kaut ko sev un citiem. Pietika ar to, ka viņš atkal un atkal apliecināja savu drosmi, ka viņš nebaidījās riskēt ar dzīvību tā mērķa vārdā, kuram cieši ticēja.

Tagad viena vīra nepiesardzīga mutes palaišana uzgrūdusi I laimē kaklā mūķeni.

“Likteņa ironija, ka viņas baznīca tagad ir mūsu pusē. Taču nu ir stipri par vēlu, ja vien tā nevar noorganizēt Otrreizējo Atnākšanu, kas ļautu atgriezties dzīvē ari manai mātei, tēvam un māsām, "basku vadonis rūgti nosmīnēja.

Naktī viņi gāja cauri baltas mēnessgaismas izraibinātam meža biezoknim. Bēgļi vairījās no pilsētām un lieliem ceļiem, uzmanīgi raudzījās, vai nemanīs kādas zīmes, kas liecinātu par briesmām. Haimē ignorēja Meganu. Viņi abi ar Fēliksu gāja blakus un atcerējās pagātnes piedzīvojumus. Meganā šie stāsti modināja ziņkāri. Viņa nekad nebija pazinusi tādu cilvēku kā Haimē Miro. Tik ļoti pašpārliecinātu.

“Ja kāds mani var aizvest līdz Mendavijai, ” Megana domāja, “tad tikai šis vīrs. ”

Dažbrīd Haimē pret klostera māsu juta žēlumu, pat nevilšu apbrīnu par viņas izturību smagā pārgājiena laikā. Viņam ienāca prātā, kā ar savām Dieva sūtītajām aizbilstamajām galā tiek citi vīri.

Viņam vismaz bija Amparo l lirona. Naktīs Haimē smēlās no viņas lielu mierinājumu.

“Viņa ir mērķim tikpat uzticīga, cik es, "Haimē domāja. "Viņai ir vēl nopietnāks iemesls nīst valdību nekā man.”

Nacionālistu armija bija iznīcinājusi visu Amparo dzimtu. Šī sieviete fanātiski sargāja savu neatkarību, un viņā mita nevaldāma kaisle.

Saullēktā nelielā grupiņa tuvojās Salamankai, pilsētai Tormesas krastos.

-   Šeit sabrauc studenti no visas Spānijas, Fēlikss stāstīja Meganai, mācīties universitātē. Tā ir labākā Spānijas augstskola.

[laimē neklausījās. Viņš visu uzmanību koncentrēja, lai izplānotu nākamo ceļa posmu. “Ja es būtu mednieks, kūres izliktu slazdus?”

-   Salamankā iekšā neiesim. Pie pašas pilsētas atrodas parador. Apstāsimies tur. I laimē sacīja Fēliksam.

Pcimdorhl'p neliela viesnīciņa, kas atradās nomaļus no galvenajiem tūristu maršrutiem. Pa akmens pakāpieniem apmeklētāji nonāca vestibilā, ko sargāja senlaiku bruņutērps.

Grupiņai tuvojoties durvīm, I laimē teica sievietēm:

-   Gaidiet tepat. Viņš pamāja Fēliksam Karpio, un abi vīrieši aizgāja.

-   Kurp viņi devās? Megana gribēja zināt.

Amparo Ilirona uzmeta viņai nicinošu skatienu.

-  Varbūt viņi aizgāja meklēt tavu Dievu.

-  Cerams, ka viņi to atradīs, Megana rāmi noteica.

Pēc desmit minūtēm vīrieši atgriezās.

-   Gaiss tīrs, Haimē sacīja Amparo. Jūs ar māsu dzīvosiet vienā istabā. Fēlikss paliks pie manis. Viņš deva Amparo atslēgu.

-    Querido, es gribu būt pie tevis, nevis… viņa kašķīgi iebilda.

-   Dari, kā teicu. Paturi vinu acīs.

>

Amparo pagriezās pret Meganu.

-  Bueno. Nāc man līdzi, māsa.

Megana sekoja otrai sievietei iekšā viesnīciņā un tad augšup pa kāpnēm.

Istabiņa bija viena no vairākām, kas rindojās gar augšstāva pelēkā, kailā gaiteņa malām. Amparo atslēdza durvis, un abas sievietes iegāja iekšā. Telpa bija maza, noplukusi un trūcīgi mēbelēta, ar dēļu grīdu, balsinātām sienām, gultu, mazu kušeti, apskrambātu tualetes galdiņu un diviem krēsliem.

-  Cik jauka! Megana, paraudzījusies apkārt, iesaucās.

Amparo Miroņa dusmās apcirtās pret mūķeni, nodomājusi, ka tā ņirgājas.

-   Pie joda, kas tu tāda esi, ka vari sūdzēties…?

-  Tā ir tik plaša, Megana turpināja.

Amparo mirkli skatījās istabas biedrē, tad sāka smieties. Protams, šis skabūzītis šķita plašs pēc celles, kur māsa pavadījusi garus gadus.

Amparo sāka izģērbties.

Megana nespēja novērst no viņas acis. Šī bija pirmā reize, kad viņa dienas gaismā pamatīgi aplūkoja Amparo. Sieviete bija skaista, ar sarkaniem matiem, baltu ādu, raženu augumu kuplām krūtīm, šauru vidukli un gurniem, kas ejot šūpojās.

Amparo pamanīja, ka Megana viņu vēro.

-    Māsa… vai tu vari atbildēt uz vienu jautājumu? Kāpēc cilvēki stājas klosterī?

Uz šo jautājumu viņa saņēma pavisam vienkāršu atbildi.

-   Kas var būt vēl brīnišķīgāk, kā veltīt sevi Dieva godībai?

-  Tūlīt uz vietas varu nosaukt tūkstoš lietu. Amparo aizgāja pie gultas un apsēdās uz tās malas. Tu vari gulēt uz kušetes. Cik esmu dzirdējusi par dzīvi klosteros, jūsu Dievs nevēlas, lai jūs justos pārāk ērti.

Megana pasmaidīja.

-   Tas nav svarīgi. Es jūtos ērti iekšēji.

Gaiteņa otrā pusē savā istabā Haimē Miro izstiepās gultā. Fēlikss Karpio mēģināja iekārtoties uz šaurās kušetes. Abi vīri palika pilnīgi apģērbušies. I laimē nogla

bāja zem spilvena ieroci. Fēlikss savējo novietoja viz apdilušā galdiņa blakus kušetei.

-   Kā tu domā, kas viņām liek to darīt? Fēlikss skaļā balsī prātoja.

-  Ko tad, amigo?

-   Uz visu mūžu ieslodzīt sevi klosteri kā tādām cietumniecēm.

Haimē Miro paraustīja plecus.

-   Pajautā māsai. Pie joda, kaut mēs varētu ceļot bez viņas! Mani māc nelaba nojauta.

-   Haimē, Dievs mums par šo krietno darbu pateiks paldies.

-  Vai tu tiešām tam tici? Nesmldini mani.

Fēlikss vairs neiztirzāja šo tematu. Nebija smalkjūtīgi ar Haimē runāt par Katoļu baznīcu. Vīrieši, iegrimuši katrs savās domās, klusēja.

Fēlikss Karpio domāja: “Divus ielika māsas mūsu rokās. Mums viņas droši jānogādā klosteri. ”

Haimē domāja par Amparo. Viņš šobrīd alka pēc šīs sievietes. “Nolādētā mūķene!" Kad Haimē jau vilka segu pār galvu, viņš atcerējās, ka palicis vēl kāds nepadarīts darbiņš.

Mazajā tumšajā apakšstāva vestibilā administrators klusi sēdēja un gaidīja, kad tikko atnākušie viesi aizmigs. Sirds viņam smagi sitās, bet viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru.

Atsaucās garlaicības mākta balss.

-   Policijas iecirknis.

Administrators čukstēja klausulē, kuru turēja viņa brāļadēls.

-   Florian, pie manis apmeties Haimē Miro un trīs viņa ļaudis. Vai tev patiktu izpelnīties viņa sagūstltāja godu?

Divdesmit otra nodaļa

Deviņdesmit jūdžu uz austrumiem mežainā apvidū pa ceļam uz Penjafjelu Lūcija Karmine gulēja saldā miegā.

Rubio Arsano sēdēja un skatījās viņā, nevēlēdamies sievieti modināt. “Viņa dus saldi kā eņģelis, "viņš domāja.

Bet tūlīt lēks saule, laiks doties tālāk.

Rubio noliecās un maigi iečukstēja Lūcijai ausī:

-   Māsa Lučija…

Viņa atvēra acis.

-   Mums laiks iet.

Lučija nožāvājās un laiski izstaipījās. Blūzei bija atnākušas vaļā dažas podziņas un varēja redzēt daļu krūts. Rubio steigšus novērsās.

“Man jāiegrožo savas domas. Viņa ir Jēzus līgava. ”

-   Māsa…

-Jā?

-    Es… Es iedomājos… Vai drīkstu jums ko lūgt? Viņam viegli sārtojās vaigi.

’ J ā?

-    Es… es tik sen neesmu lūdzis Dievu. Bet mani audzināja katoļticībā. Vai jums nebūtu iebildumu noskaitīt kādu lūgšanu?

Lai nu ko, bet to Lučija nebija gaidījusi.

“Cik ilgs laiks pagājis, kopš esmu lūgusi Dievu?” viņai iešāvās prātā. Klostera laiks neskaitījās. Kamēr citas

mūķenes lūdzās, Lūcijas smadzenes bija nodarbinātas ar bēgšanas plāniem.

-   Es… Es ne…

-  Tas mums noteikti abiem nāktu par labu.

Kā lai viņa izskaidro, ka nevienu lūgšanu neatceras?

-   Es… ē-ē… “Jā. ” Vienu viņa tomēr atcerējās. Viņa, maza meitene, ceļos nometusies pie gultiņas, blakus stāv tēvs un gaida, kad varēs viņu sasegt un noskūpstīt. Pavisam lēnām atmiņā atgriezās divdesmit trešā psalma vārdi.

-  Tas Kungs ir mans gans, man netrūkst nenieka. Viņš man liek ganīties zāļainās ganībās. Viņš mani vada pie skaidra ūdens. Viņš atspirdzina manu dvēseli un ved mani pa taisnības ceļiem sava vārda dēļ…

Atmiņas strauji atgriezās.

Viņai ar tēvu bija piederējusi visa pasaule. Un tēvs tik ļoti bija ar meitu lepojies. “Tu esi dzimusi zem laimīgas zvaigznes, faccia d’angelo.”

Dzirdot šos vārdus, Lūcija vienmēr bija jutusies laimīga un skaista. Nekas nespēs viņu sāpināt. Vai tad viņa nebija Andželo Karmines skaistā meita?

-   Jebšu es ari staigāju tumšā ielejā, taču ļaunuma nebīstos…

Ļaunie bija tēva un brāļu ienaidnieki. Un viņa lika tiem samaksāt.

-   …jo Tu esi pie manis, Tava gana vēzda un Tavs gana zizlis mani iepriecina…

“Kur bija Dievs, kad man vajadzēja mierinājumu?”

-   Tu klāj man galdu, maniem ienaidniekiem redzot, Tu svaidi ar eļļu manu galvu, mans kauss ir piepildīts pilns līdz malai…

Tagad Lūcija runāja lēnāk, un vārdi skanēja čukstus. Kas bija noticis, viņa ieprātojās, ar mazo meiteni baltajā iesvētību kleitiņā? Nākotne toreiz bija rādījusies zeltainā mirgā. Kā gan viss bija nogājis greizi? Viss. “Esmu pazaudējusi tēva, brāļus un sevi. ”

Klosterī Lučija par Dievu nebija domājusi. Bet tagad, ārā, mežā kopā ar vienkāršu zemnieku…

“Vai jums nebūtu iebildumu noskaitīt kādu lūgšanu?”

-  Tiešām, labums un žēlastība mani pavadīs visu manu mūžu, un es palikšu tā Kunga namā vienumēr. Lučija pabeidza.

Rubio aizkustināts vēroja mūķeni.

-   Paldies, māsa.

Lučija pamāja, jo parunāt nespēja. “Kas man lēcies?” viņa sev jautāja.

-  Vai esat gatava, māsa?

Viņa paskatījās uz Rubio Arsano un atbildēja:

-Jā. Esmu gatava.

Pēc piecām minūtēm viņi jau atkal bija ceļā.

Viņus panāca pēkšņa lietusgāze, un abi ceļinieki ieskrēja pamestā būdā. Lietus pret būdas jumtu un sienām sitās kā nikna cilvēka dūres.

-   Kā jūs domājat, vai negaiss reiz pāries?

Rubio pasmaidīja.

-  Tas jau nav nekāds negaiss, māsa. Baski to sauc par sirimin. Lietus pāries tikpat negaidīti, kā tas sākās. Pašlaik zeme ir sausa. Tai vajadzīgs lietus.

-   Tiešām?

-  Jā. Es esmu zemnieks.

“To var redzēt, ” Lučija nodomāja.

-   Piedodiet, ka tā saku, māsa, bet mums abiem ir daudz kas kopīgs.

Lučija lūkojās uz pretī stāvošo neveiklo lauķi un brīnījās: “Tas tik ir numurs/”

-   Ak tā?

-   Jā. Es no tiesas ticu, ka dzīvošana lauku mājā daudzējādā ziņā ir līdzīga klostera dzīvei.

Viņas prāts gan šo saikni uztvert nespēja.

-   Es nesaprotu.

-  Klosteri jūs, māsa, daudz domājat par Dievu un Viņa darītajiem brīnumiem. Vai nav taisnība?

-   Ir.

-   Zināmā mērā lauku saimniecība ir Dievs. Jo to no visām pusēm ietver radība. Viss, kas aug, aug no Dieva zemes, vai tie būtu kvieši, olīvas, vai vīnogas… viss nāk no Dieva, vai ne? Tie visi ir brīnumi, tu katru dienu vēro, kā tie notiek, un tu arī kļūsti par brīnuma daļu, jo palīdzi tiem augt.

Lūcijas lūpās neviļus pavīdēja smaids par Rubio balsī dzirdamo dedzību.

Piepeši lietus mitējās.

-   Varam doties tālāk, māsa.

-             Drīz nonāksim pie Duero upes, Rubio sacīja.

-   Tieši mums priekšā atrodas Penjafjelas ūdenskritums. Mēs iesim uz Arandu de Duero un pēc tam uz Logronjo, kur tiksimies ar pārējiem.

“Tu iesi uz šim vietām viens pats, ” Lūcija pie sevis bilda. “Lai tev labi veicas. Es būšu Šveicē, mans draugs."

Pusstundu pirms tam, kad nācēji ieraudzīja ūdenskritumu, viņi izdzirdēja tā dārdoņu. Penjafjelas ūdenskritums bija pasakaini skaists, ūdens šaltis gāzās lejup no klintīm straujajā upē. Troksnis abus gandrīz darīja kurlus.

-   Gribu nomazgāties, Lūcija ieteicās. Šķita, pagājuši jau vairāki gadi, kopš viņa pēdējo reizi mazgājusies.

Rubio Arsano pārsteigts skatījās ceļabiedrē.

-   Šeit?

“Nē, idiot, Romā."

-Jā.

-   Esiet uzmanīga. Pēc lietus upē cēlies ūdens līmenis.

-   Neraizējieties. Lučija stāvēja un pacietīgi gaidīja.

-   Ak jā! Paiešu tālāk, kamēr jūs noģērbsieties.

-  Tālu neejiet! Lučija steigšus iesaucās. Mežos droši vien mitinājās visādi savvaļas zvēri.

Viņa sāka vilkt nost drēbes, un Rubio pagāja dažus jardus uz priekšu un pagrieza pret viņu muguru.

-  Neejiet dziļi, māsa! viņš sauca pār plecu. Šī upe ir viltīga.

Lučija nolika zemē satīto krustu tā, lai varētu to visu laiku paturēt acīs. Vēsais rīta gaiss brīnišķīgi atsvaidzināja kailo ķermeni. Izģērbusies pilnīgi kaila, viņa iekāpa ūdenī. Tas bija auksts un spirdzinošs. Pagriezusies atpakaļ, Lučija redzēja, ka Rubio apņēmīgi lūkojas pretējā virzienā, peldētājai uzgriezis muguru. Viņa pasmaidīja. Visi citi viņai zināmie vīrieši būtu ļāvuši acīm mieloties pie viņas auguma.

Vairīdamās no lielajiem akmeņiem, kas atradās visapkārt, Lučija brida dziļāk, uzšļakstīja sev ūdeni un juta, ka gar kājām plūst spēcīga straume.

Dažas pēdas tālāk upe nesa nelielu, izgāztu koku. Lūcijai griežoties, lai to pavērotu, viņa negaidīti zaudēja līdzsvaru un paslīdēja. Jaunā sieviete skaļi iekliedzās. Krītot viņa ar galvu atsitās pret akmeni.

Rubio atskatījies šausmās ieraudzīja, ka Lučija nozūd strauji plūstošajos, mutuļojošajos ūdeņos.

Divdesmit trešā nodaļa

Seržantam Florianam Santjago Salamankas policijas iecirkni, liekot nost telefona klausuli, drebēja rokas.

"Pie manis apmeties Ilaimē Miro un Iris viņa ļaudis. Vai tev paliktu izpelnīties viņa sagūstitūja godu?”

Valdība par 1 laimē Miro galvu bija izsludinājusi prāvu atlīdzību, un tagad šis basku terorists bija viņa rokās. Atlīdzībā saņemtā nauda mainīs visu Floriana dzīvi. Viņš varēs » > atļauties sūtīt bērnus labākā skolā, sievai nopirkt veļas mazgājamo mašīnu un dārglietas mīļākajai. Protams, vajadzēs jau ari dalīties ar tēvoci. “Došu viņam divdesmit procentus, ’’Santjago nosprieda. “Bet varbūt pietiks ar desmit. ”

Seržants lieliski zināja Haimē Miro reputāciju, un viņam ne prātā nenāca pakļaut briesmām savu dzīvību, mēģinot ķert bīstamo noziedznieku pašam. “Briesmās lai lien citi, bet es saņemšu atlīdzību. ”

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, cenšoties izdomāt, kā šajā situācijā labāk rīkoties. Prātā uzreiz iešāvās pulkveža Akokas vārds. Visi zināja, ka starp pulkvedi un šo izraidīto noziedznieku valda naids uz dzīvību un nāvi. Turklāt Akokas rīcībā bija visa SIJV. Jā, tieši šis ir ceļš, kas ejams.

Santjago pacēla tālruņa klausuli un pēc desmit minūtēm jau runāja ar pašu pulkvedi.

-  Šeit zvana seržants Florians Santjago no Salamankas policijas iecirkņa. Esmu ticis uz pēdām Haimē Miro.

Akoka ar pūlēm saglabāja mierīgu balss toni.

-  Vai esat par to pārliecināts?

-  Jā, pulkvedi. Viņš apmeties viesnīcā "Raimundo de Borgon” pašā pilsētas nomalē. Un paliks tur pa nakti. Mans tēvocis strādā tajā viesnīcā par administratoru. Viņš pats man piezvanīja. Kopā ar Miro ir vēl viens vīrietis un divas sievietes.

-  Vai jūsu tēvocis ir drošs, ka viesis ir Miro?

-   Jā, pulkvedi. Miro ar savu bandu apmeties divās istabās otrajā stāvā sētaspusē.

-   Klausieties ļoti uzmanīgi, seržant. Nekavējoties dodieties uz parador un nostājieties sardzē, uzmaniet, lai neviens no viņiem netiktu projām. Es tur varēšu nokļūt ne agrāk kā pēc stundas. Iekšā jūs nedrīkstat iet. Un turieties tā, lai neviens jūs nemana. Skaidrs? Akoka instruēja seržantu.

-  Jā, pulkvedi. Nekavējoties došos uz viesnīcu. Viņš mirkli vilcinājās. Pulkvedi, es gribēju pajautāt par atlīdzību…

-  Kad Miro būs mums rokā, naudu jūs dabūsiet.

-  Paldies, pulkvedi. Liels…

-   Ejiet.

-   Klausos, pulkvedi.

Florians Santjago nolika klausuli. Viņu mocīja kārdinājums piezvanīt mīļākajai un pavēstīt satraucošos jaunumus, bet gan jau tā pagaidīs. Tā pārsteigums būs lielāks. Pagaidām viņam darāms darbiņš.

Santjago paaicināja vienu no policistiem, kas dežurēja augšstāvā.

-    Pasēdi te, pie pults. Man šis tas jānokārto. Pēc dažām stundām atgriezīšos. “Un atgriezīšos kā bagāts virs, ” Santjago piemetināja. "Vispirms es nopirkšu jaunu mašīnu… sedanu. Zilu. Nē, varbūt labāk baltu.”

Pulkvedis Ramons Akoka nolika klausuli tin nekustīgs palika sēžam krēslā, ļaujot smadzenēm darboties. Šoreiz

nekāda misēkļa nebūs. Šis būs pēdējais gājiens viņu abu šaha partijā. Bet pulkvedim tas jāizdara ļoti uzmanīgi. Gan jau, apzinoties briesmas, Miro būs izlicis sargus.

Akoka pasauca savu adjutantu.

-Jā, pulkvedi?

-   Paņem kādu duci labāko snaiperu un gādā, lai viņiem būtu automāti. Pēc piecpadsmit minūtēm mēs dodamies uz Salamanku.

-  Klausos.

Šoreiz Miro neizbēgs. Pulkvedis jau plānoja uzbrukuma norisi. Parador pilnībā ielenks kordons, kas kustēsies ātri un klusi. “Zaglīgs uzbrukums, iekams slakterim izdodas noslepkavot kādu no maniem vīriem. Mēs nobeigsim viņus miegā. ”

Pēc piecpadsmit minūtēm atgriezās adjutants.

-   Esam gatavi ceļam, pulkvedi.

Seržants Santjago velti netērēja laiku un devās uz parador. Pat bez pulkveža brīdinājuma viņš nebija domājis iet iekšā un gūstīt teroristus. Tagad, pakļaujoties Akokas pavēlei, seržants stāvēja, paslēpies paēnā divdesmit jardu attālumā no viesnīcas. No šīs vietas labi varēja pārskatīt ārdurvis. Nakts bija pavēsa, taču policistu sildīja doma par gaidāmo atlīdzību. Santjago prātoja, vai abas sievietes, kas apmetušās viesnīcā, ir glītas un vai viņas šobrīd mīlējās ar vīriešiem. Par vienu viņš nešaubījās pēc dažām stundām šie ļautiņi būs beigti.

Pilsētā gandrīz bez trokšņa iebrauca armijas smagā mašīna un tuvojās parador.

Kad līdz viesnīcai bija atlikusi viena jūdze, pulkvedis Akoka uzspīdināja kabatas lukturīti un ieskatījās savā kartē, tad uzsauca šoferim:

-   Apstājies tepat! Tālāk mēs iesim kājām. Ievērojiet klusumu.

Santjago pat nemanīja kaujinieku tuvošanos, līdz viņu iztrūcināja čuksts pie pašas auss.

-   Kas jūs esat?

Pagriezies viņš ieraudzīja, ka stāv aci pret aci ar pulkvedi Ramonu Akoku. “Mans Dievs, viņš nu gan izskatās draudīgs, "Santjago nodomāja.

-   Esmu seržants Santjago, pulkvedi.

-  Vai kāds izgājis no viesnīcas?

-    Nē, pulkvedi. Visi ir iekšā un patlaban droši vien jau aizmiguši.

Pulkvedis pagriezās pret adjutantu.

-    Lai puse no mūsu vīriem ielenc viesnīcas apkārtni. Ja kāds mēģina bēgt, šaujiet virsū. Pārējie nāks man līdzi. Bēgļi atrodas divās sētaspuses istabās augšstāvā. Iesim.

Santjago vēroja, kā pulkvedis ar savu komandu, klusi pārvietodamies, dodas iekšā pa viesnīcas parādes durvīm. Nez, vai notiks liela šaudīšanās, viņš prātoja. Un, ja apšaude tomēr sāktos, vai varētu gadīties, ka tēvocis tajā ietu bojā. Tas gan būtu žēl. Bet no otras puses vairs nepaliktu neviena, ar ko dalīt atlīdzībā saņemto naudu.

Kad pulkveža spēki sasniedza kāpņu augšējo pakāpienu, Akoka čukstus pavēlēja:

-   Nepaļaujieties uz nejaušību. Atklājiet uguni, tiklīdz viņus ieraugāt.

-   Pulkvedi, vai man iet jums pa priekšu? adjutants pajautāja.

-   Nē. Akoka bija nolēmis pats izbaudīt to prieku un nogalināt Haimē Miro.

Abas istabas, kurā bija apmetusies Miro grupa, atradās gaiteņa galā. Klusēdams Akoka pamāja, lai seši vīri nostājas pie vienām durvīm, bet seši pie otrām.

-  Aiziet! viņš iekliedzās.

>

Ilgi viņu bija dedzinājušas alkas piedzīvot šo mirkli, un nu tas bija klāt. Pēc pulkveža signāla karavīri izspēra abu istabu durvis un, turēdami ieročus šaušanas gatavībā,

iebruka iekšā. Un tāpat ari viņi palika stāvam tukšo telpu vidū, blenzdami uz saņurcītajām guļvietām.

-    Izretināties! Ātri! Lejā! Akoka spalgi izkliedza pavēles.

Karavīri skrēja pa viesnīcu, ielaužot visu numuru durvis un izraujot no miega viesus. Bet Haimē Miro un pārējos bēgļus nekur nevarēja atrast. Pulkvedis, nikns kā negaisa mākonis, metās lejā, lai pieprasītu paskaidrojumus no administratora. Vestibilā neviena nemanīja.

-   Hi! pulkvedis sauca. Ei! Atbildes nebija. Gļēvulis bija paslēpies.

Viens no karavīriem cieši raudzījās lejā aiz rakstāmgalda.

-   Pulkvedi…

Akoka aizsoļoja līdz galdam un arī pievērsa skatienu grīdai. Pret sienu bija atbalstīts sagumušais administratora līķis, sasiets, ar aizbāztu muti. Kaklā viņam bija uzkārta zīme LŪDZU NETRAUCĒT.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Šausmās sastindzis, Rubio Arsano skatījās, kā Lučija pazūd mutuļojošajos ūdeņos un kā straume rauj viņu uz leju. Pēc pussekundes viņš jau bija pagriezies un joņoja pa krastu, lēkdams pāri nelieliem baļķēniem un krūmiem. Pirmajā upes līkumā viņš uz īsu mirkli redzēja, ka slīkstošā tiek grūsta uz krasta pusi. Rubio ienira ūdenī un, pārvarēdams spēcīgo straumi, drudžaini peldēja pie Lūcijas. Uz priekšu tikt gandrīz nebija iespējams. Rubio juta, ka ari pašu rauj dzelmē. Viņa atradās tikai desmit pēdu attālumā, bet tās šķita nepārvaramas kā jūdzes. Pēdējo reizi pārcilvēciski saņēmis spēkus, Rubio saķēra nelaimīgās roku, pirksti tikai ar grūtībām noturēja tvērienu. Viņš turēja Lučiju cieši, izmisīgi pūloties tikt drošībā uz krasta.

Kad Rubio beidzot izdevās izrāpties malā, viņš izvilka no ūdens Lučiju un atkrita zālē, cīnoties pēc elpas. Lučija bija zaudējusi samaņu un neelpoja. Rubio apgrieza viņu uz vēdera, uzmetās jāteniski virsū un sāka spiest uz plaušām. Aizritēja minūte, vēl viena, un Rubio jau zaudēja cerības, bet tad Lūcijai pa muti izgāzās ūdens strūkla, un viņa ievaidējās. Rubio noskaitīja pateicības lūgšanu.

Viņš turpināja masāžu vairs ne tik stipri -, līdz pamirušās sirds sāka pukstēt vienmērīgi. Lučija no aukstuma drebēja, tādēļ Rubio aizsteidzās pie koku pudura un

saujām rāva nost kokiem lapas. Ar tām viņš apsedza kailo sievieti. Arī viņš pats bija slapjš, drēbes izmirkušas, viņam sala, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Viņu bija pārņēmusi panika, ka ar māsu Lučiju var notikt kas ļauns. Ar sausajām lapām maigi rīvējot viņas kailo augumu, puiša galvā modās necienīgas domas.

“Viņai ir dievietes augums. Piedod man, Kungs, viņa pieder Tev, un es nedrīkstu domāt šīs zemiskās domas… ”

Vieglie glāsti pamazām atmodināja Lučiju. Viņa ar Ivo guļ pludmalē, un viņa maigā mēle slīd pār viņas augumu. "Akjā, "viņa domāja. “Akjā. Tikai nepārtrauc, caro.” Uzbudinājums pārņēma viņu, pirms viņa bija paguvusi atvērt acis.

Kad Lučija bija iekritusi upē, pēdējā doma, kas pazibēja prātā, bija: “Es mirstu. ” Bet viņa bija dzīva un skatījās vīrietī, kurš bija izglābis viņai dzīvību. Bez domāšanas viņa pastiepa roku un uzvilka Rubio sev virsū. Vīrieša sejā pazibēja pārsteigums.

-   Māsa… viņš iebilda. Mēs nedrīkstam…

-   Kuš!

Lūcijas lūpas jau apsedza Rubio muti, tās bija nevaldāmas, alkainas un prasīgas, mēle pētīja viņa muti. Tas bija pāri Rubio spēkiem.

-   Ātrāk! Lučija čukstēja. Ātrāk!

Viņa skatījās, kā Rubio nervozi atbrīvojas no slapjajām drēbēm. “Viņšpelnījis balvu, ” Lučija domāja. “Un es arī. ”

Rubio šaubīdamies tuvojās zemē gulošajai sievietei un ieminējās:

-   Māsa, mums nevajadzētu…

Lučija nebija noskaņota uz runāšanu. Viņa juta, ka vīrietis pievienojas viņas ķermenim rituālā, kurā ne prātam, ne laikam nav nozīmes, un abi kopā atdevās visaptverošajai, brīnišķīgajai sajūtai. Pēc tikšanās ar nāvi tā bija jo saldāka.

Rubio bija pārsteidzoši labs mīlētājs, vienlaikus maigs

un nevaldāms. Tādu jutekliskumu viņa nepavisam nebija gaidījusi. Turklāt, pamanot viņa acīs mirdzošo mīļumu, Lūcijai kaklā piepeši iestrēga asaru kamols.

'Jācer, ka šis lielais vientiesis nesāk mani iemīlēties. Cik ļoti viņš grib man izpalikt! Kad es pēdējo reizi jutu, ka vīrietim nlp sagādāt baudu arī man?" To viņa nespēja atcerēties. Tad iedomājās tēvu. Vai tēvam patiktu Rubio Arsano? Pēc tam viņa lauzīja galvu par to, kāpēc viņai vispār radies tāds jautājums vai tēvam patiktu Rubio Arsano. “Es noteikti esmu jukusi. Es taču esmu Lučija Karmine, Andželo Karmines meita. Es un Rubio dzīvojam pilnīgi atšķirīgas dzīves. Mūs kopā savedis tikai bezjēdzīgs likteņa untums. ”

Rubio turēja viņu rokās un bez mitas atkārtoja:

-   Lučija. Mana Lučija.

Mirdzums viņa acīs atklāja visu, ko viņš juta. “Cik viņš mīļš, ” Lūcijai atkal ienāca prātā. Bet nākamā doma bija citāda: “Kas ar mani notiek? Kāpēc es vispār par viņu tā gudroju? Es bēgu no policijas un… "Piepeši viņa atcerējās zelta krustu un nodrebēja. “Ak mans Dievs! Kā es varēju to kaut uz bridi aizmirst?"

Viņa strauji uzrāvās sēdus.

-   Rubio, es atstāju… saini upes krastā. Vai tu, lūdzu, to neatnestu? Un manas drēbes arī?

-   Protams. Tūlīt būšu atpakaļ.

Lučija sēdēja un gaidīja, ļoti uztraukusies, ka ar krustu būs kaut kas noticis. Un ja nu tas pazudis? Ja nu kāds nācis garām un saini pievācis?

Lučija izjuta milzīgu atvieglojumu, kad redzēja Rubio atgriežamies ar satīto krustu padusē. “Es vairs nedrīkstu izlaist to no acīm, ” viņa apņēmās.

-   Paldies, viņa pateicās Rubio.

Viņš sniedza Lūcijai arī drēbes. Paskatījusies puisī, viņa klusi noteica:

-  Tās maņ šobrīd vēl nebūs vajadzīgas.

Saules pieskārieni kailajam ķermenim sasildīja Lučiju un padarīja viņu gurdu. Cik brīnišķīgi bija gulēt Rubio rokās! It kā viņi te būtu atraduši mierpilnu oāzi. Briesmas, no kurām viņi bēga, šķita gaismas gadu attālumā.

-   Pastāsti man par savu fermu, Lūcija dīki ieteicās.

Rubio seja kļuva gaišāka, un viņa balsī jautās lepnums.

-  Tā bija neliela ferma pie maza ciematiņa, netālu no Bilbao. Mūsu ģimenei tā piederēja jau vairākās paaudzēs.

-   Un kas ar to notika?

Stāstītāja seja uzreiz apmācās.

-   Es esmu basks. Par to Madrides valdība sodīja mani ar paaugstinātiem nodokļiem. Kad es atteicos maksāt, fermu konfiscēja. Tad es satiku Haimē Miro. Es iestājos viņa grupā, lai cīnītos pret valdību un aizstāvētu taisnību. Man ir māte un divas māsas, kādu dienu mēs atgūsim savu māju, un es atkal tur saimniekošu.

Lūcija iedomājās tēvu un brāļus, kas uz mūžu bija ieslodzīti cietumā.

-  Vai jūsu ģimene ir draudzīga?

Rubio silti pasmaidīja.

-   Protams. Ģimene cilvēkam ir visdārgākais, vai tā nav?

“Jā, ” Lūcija domās atbildēja. “Bet es savējo nekad vairs neredzēšu. ”

-   Pastāsti man par saviem tuviniekiem, Lučija, Rubio ieprasījās. Vai pirms iestāšanās klosterī tu viņus mīlēji?

Saruna pievērsās bīstamai tēmai. “Ko lai es viņam slāslu? Mans tēvs pieder mafijai. Viņš un abi mani brāļi sēž cietumā par slepkavību. ”

-Jā… mēs bijām ļoti draudzīgi.

-   Ko dara tavs tēvs?

-   Viņš… viņš ir biznesmenis.

-  Vai tev ir māsas un brāļi?

-   Man ir divi brāļi. Un viņi strādā kopā ar tēvu.

-   Lūcija, kāpēc tu iestājies klosteri?

"Tāpēc, ka policija meklēja mani par divu vīriešu noslepkavošanu. Šī saruna nekavējoties jāpārtrauc, "Lūcija nolēma, bet skaļi viņa sacīja:

-    Man vajadzēja tikt projām. “Tas jau nav tālu no patiesības."

-  Tu juti, ka pasaule… tevi apgrūtina?

-   Kaut kas tamlīdzīgs.

-   Man nav tiesību lo teikt, Lūcija, bet es tevi mīlu.

-   Rubio…

-   Es gribu apprecēties ar tevi. Savā mūžā es to neesmu teicis nevienai citai sievietei.

Šajā vīrietī bija kaut kas aizkustinošs un nopietns. “Viņš neprot tāpat vien rotaļāties, ” Lučija domāja. “Man jāuzmanās, lai nesāpinātu viņu. Bet iedomājieties Andželo Karmines meitu par zemnieka sievu!” Viņa gandrīz iesmējās.

Rubio pārprata šo smaidu.

-   Ne jau mūžīgi es slapstīšos. Valdībai būs jānoslēdz ar mums miers. Tad es atgriezīšos savā fermā. Querida… gribu visu mūžu darīt tevi laimīgu. Mums būs daudz bērnu, un meitenes visas būs līdzīgas tev…

“Es nedrīkstu ļaut viņam tā turpināt, "Lučija apņēmās. “Man tas tūlīt jāpārtrauc. ” Bet nez kādēļ viņa nespēja to izdarīt. Viņa klausījās, kā Rubio zīmē romantiskas kopējās dzīves ainas un atskārta, ka gandrīz vēlas, lai tā notiktu. Viņa bija nogurusi no bēguļošanas. Cik brīnišķīgi būtu atrast patvērumu, kur tu jūties drošībā un kur par tevi rūpējas cilvēks, kas tevi mīl! “Es noteikti sāku zaudēt prātu.”

-            Tagad par to nerunāsim, Lučija beidzot iebilda.

-  Mums jādodas tālāk.

Viņi devās ziemeļaustrumu virzienā gar Duero līkumotajiem krastiem, kur pauguros auga koki ar košzaļu lapotni. Gleznainā ciematiņā Viljalba de Duero ceļinieki nopirka maizi, sieru un vīnu un nenopļautā pļavā ieturēja idillisku maltīti.

Lučija jutās apmierināta, ka blakus ir Rubio. Viņam piemita kāds kluss spēks, kas savukārt piešķīra spēku arī viņai. “Viņš nav paredzēts man, bet kādu sievieti, kurai veiksies, viņš darīs ļoti laimīgu," Lučija domāja.

Kad viņi bija beiguši ēst, Rubio ierunājās:

-   Nākamā pilsēta ir Aranda de Duero. Tā ir diezgan prāva. Būs labāk, ja metīsim tai līkumu, lai izvairītos no SUV un karavīriem.

Šis bija patiesības brīdis, kad vajadzēja Rubio pamest. Viņa bija gaidījusi, līdz viņi nonāks līdz kādai lielākai pilsētai. Rubio Arsano ar savu fermu bija tikai sapnis, bet bēgšana uz Šveici kļūs dzīves realitāte. Viņa apzinājās, cik ļoti sāpinās šo cilvēku, tāpēc nespēja skatīties viņam acīs.

-   Rubio… es gribētu, lai mēs ejam uz pilsētu, viņa teica.

Viņš sarauca pieri.

-Tas varētu būt bīstami, querida. Karavīri…

-  Tur viņi mūs nemeklēs. Lučija centās ātri kaut ko izdomāt. Turklāt es… man vajag citas drēbes. Tādās es tālāk nevaru iet.

Doma par iešanu uz pilsētu Rubio nepatika, bet viņš tikai noteica:

-Ja tu tā vēlies.

Tālu priekšā draudīgi, kā klintīs ar cilvēka roku izcirsts kalns, slējās Arandas de Duero sienas un ēkas.

Rubio mēģināja vēlreiz.

-   Lučija… vai tev noteikti vajag iet uz pilsētu?

' -Jā. Noteikti.

Pārgājuši pār garo tiltu, kas veda uz galveno ielu, Kastīlijas prospektu, abi devās uz pilsētas centru. Viņi pagāja garām cukurfabrikai, vairākām baznīcām un putnu gaļas tirgotavām, gaiss šķita sabiezējis no dažādām smaržām. Ielas abās pusēs slējās veikali un dzīvojamās mājas. Viņi gāja lēnā solī, lai nepiesaistītu sev uzmanību. Beidzot Lūcija atvieglota ieraudzīja to, ko bija meklējusi izkārtni CASA DEEMPENOS. Lombards. Bet viņa neko neteica.

Viņi nonāca pilsētas centrālajā laukumā ar veikaliem, tirgotāju vietām un bāriem un tuvojās krodziņam “Cueva” ar garu Ieti un koka galdiem. Iekšā stāvēja mūzikas kaste, un no ozolkoka griestu sijām nokarājās žāvēti šķiņķa gabali un ķiploku virtenes.

Lučija juta, ka radusies gaidītā izdevība.

-    Rubio, man gribas dzert, viņa ieteicās. Vai varam te iegriezties?

-   Protams.

Rubio paņēma viņu aiz rokas un ieveda krodziņā. Ap leti bija sastājies kāds pusducis viru. Lučija un Rubio izvēlējās galdiņu telpas kaktā.

-   Ko tu gribētu, cļuerida?

-   Pasūti man, lūdzu, glāzi vīna. Es tūlīt atgriezīšos. Man kaut kas jānokārto.

Lučija piecēlās un izgāja uz ielas, pametot apmulsušo Rubio, kas pavadīja viņu ar skatienu.

Tikusi ārā, viņa piespieda sev klāt cieši satīto saini un steidzās atpakaļ uz lombardu. Ielas otrā pusē viņa pamanīja melnu izkārtni ar baltiem burtiem POLIGA. Brīdi viņa, sirdij uz mirkli stājoties pukstēt, to vēroja, tad apmeta bīstamajai celtnei līkumu un iegāja lombardā.

Pāri letes malai tikko varēja saskatīt sažuvušu vīriņu ar lielu galvu.

-  Buenos āas, sefiorila.

-    Buenos dias, senor. Es vēlētos kaut ko pārdot. -

Lūcija tik ļoti nervozēja, ka vajadzēja saspiest kopā ceļgalus, lai tie nedrebētu.

-   S(?

Lūcija attina zelta krustu un pacēla to rokās.

-   Vai… vai jūs interesētu šāda lieta?

Lombarda īpašnieks paņēma krustu rokā, un viņa ievēroja, ka vīriņa acis iedegas.

-   Vai drīkstu vaicāt, kur jūs to dabūjāt?

-   Šo krustu man atstāja tēvocis, kas nesen nomira. Runāšana sagādāja grūtības, jo rīkle bija pilnīgi izkaltusi.

Uzpircējs lēnām grozīja krustu rokās un braucīja ar pirkstiem.

-   Cik jūs par to prasāt?

Sapnis sāka piepildīties.

-   Es gribu divsimt piecdesmit tūkstošu pesetu.

Vīriņš sarauca pieri un papurināja galvu.

-   Nē. Krusts ir tikai simt tūkstošu vērts.

-   Tad jau es labāk eju pārdoties.

-   Varbūt es varētu būt tik augstsirdīgs un dot jums simt piecdesmit tūkstošu pesetu.

-   Es labāk krustu izkausēju un ļauju zeltam aiztecēt pa ielu.

-   Divsimt tūkstoši. Tas ir mans pēdējais vārds.

Lučija atņēma uzpircējam zelta krustu.

-  Jūs aplaupāt mani gaišā dienas laikā, bet esmu ar mieru.

Viņa redzēja, cik lombarda īpašnieks kļūst nervozs.

-   Bueno, senorita. Un viņš stiepa rokas pēc krusta.

Lučija pavilka to atpakaļ.

-   Bet man ir viens noteikums.

-   Un kāds tas būtu, senjorita?

-   Man nozaga pasi. Tāpēc man vajag jaunu, lai varētu izbraukt no Spānijas un apciemot bēdu mākto krustmāti.

Tagad uzpircējs, plati iepletis acis, nopētīja klienti. Tad pamāja ar galvu.

-  Skaidrs.

-   Ja jūs varat palīdzēt atrisināt šīs problēmas, tad krusts pieder jums.

Vīrelis nopūtās.

-   Pie pasēm ir grūti tikt, senjorita. Valsts iestādes ir ļoti stingras.

Lūcija neko neteica, tikai vēroja vīriņu.

-   Diemžēl nevarēšu jums palīdzēt.

-   Paldies, senjor. Un Lūcija devās uz durvju pusi.

Uzpircējs ļāva viņai iet, bet pēdējā brīdī iesaucās:

-  Momentito!1

Lūcija apstājās.

-    Man nupat kaut kas iešāvās prātā. Man ir kāds radinieks, kas šad tad kārto tādas delikātas lietas. Viņš ir attāls radinieks, es ceru, jūs mani saprotat.

-  Saprotu.

-   Es varētu parunāt ar viņu. Kad jums pase vajadzīga?

-   Šodien.

Lielā galva lēnām noliecās.

-   Un, ja es to varēšu nokārtot, tad slēgsim darījumu?

-Tad, kad saņemšu pasi.

-  Norunāts. Atnāciet astoņos, un te būs arī mans radinieks. Viņš jūs tepat nofotografēs, jo pasē jāielīmē bilde.

Lūcija juta, kā dauzās sirds.

-  Paldies, senjor.

-  Vai nevēlaties atstāt krustu te, seifā?

-   Pie manis tas būs drošībā.

-  Tad līdz astoņiem. Hasta luego

Lūcija izgāja no lombarda. Atkal apmetusi līkumu policijas iecirknim, viņa steidzās atpakaļ uz krodziņu, kur gaidīja Rubio. Pamazām soļi kļuva lēnāki. Beidzot viņai veicies! Dabūjusi naudu par krustu, viņa varēs aizbēgt uz Šveici un tikt brīvībā. Tagad vajadzētu priecāties, bet viņa jutās savādi nomākta.

1 Mirklīti! (Tulk. no s/>. vai)

1 Uz redzēšanos. (Tulk. no sp. vai.)

"Kas man kaiš? Esmu tikusi uz ceļa. Rubio drīz mani aizmirsis. Gan jau viņš atradis citu.”

Tad atmiņā atausa skatiens viņa acīs, kad viņš bija teicis: “Es gribu apprecēties ar tevi. ”

“Lai viņš brauc uz elli!”Lučija nolādējās. “Tā galu galā nav mana problēma. ”

Divdesmit piektā nodaļa

Masu saziņas līdzekļi juka prātā. Virsraksti bira kā no pārpilnības raga. Vispirms uzbrukums klosterim, mūķeņu arests par teroristu slēpšanu, četru mūķeņu aizbēgšana, pēc tam viena no viņām nošauj piecus karavīrus un tiek nogalināta pati. Starptautisko ziņu aģentūru aparatūra burtiski svila.

Madridē bija sabraukuši reportieri no visas pasaules, un premjerministrs Leopoldo Martiness, lai kaut nedaudz atvēsinātu nokaitēto gaisotni, bija piekritis rīkot preses konferenci. Viņa kabinetā bija sapulcējušies gandrīz četrdesmit pasaules aģentūru žurnālistu. Premjerministram blakus stāvēja pulkveži Ramons Akoka un Falje Sostelo. Martiness bija lasījis virsrakstus pēcpusdienā iznākušajā Londonas “Times". Viens vēstīja: “Teroristi un mūķenes izbēg Spānijas armijai un policijai.”

-   Premjerministra kungs, vai jums ir kāda nojausma, kur pašlaik atrodas pazudušās mūķenes? jautāja “Paris Match ” reportieris.

-   Par meklēšanas operāciju atbild pulkvedis Akoka. Uz šo jautājumu ļaušu atbildēt viņam, premjerministrs Martiness atteica.

-    Mums ir iemesls ticēt, ka viņas nokļuvušas basku teroristu rokās. Diemžēl man jāteic, ka mūķenes sadarbojas ar teroristiem. Mums ir pierādījumi, kas to apstiprina, Akoka pastāstīja.

Reportieri drudžaini pierakstīja dzirdēto.

-    Ko jūs teiksiet par māsas Terēzas un karavīru nošaušanu?

-   Mums ir informācija, ka māsa Terēza sadarbojās ar Ilairnē Miro. Aizbildinoties, ka palīdzēs mums atrast Miro, mūķene ienāca armijas nometnē un, pirms paspējām viņu apturēt, nošāva piecus karavīrus. Varat man ticēt, ka SUV un armija izmanto katru iespēju, lai nodotu noziedzniekus tiesai.

-   Kas notiks ar arestētajām mūķenēm, kas atvestas uz Madridi?

-   Viņas tiek iztaujātas, Akoka atbildēja.

Premjerministrs dega nepacietībā ātrāk beigt konferenci. Bija ārkārtīgi grūti iegrožot savas dusmas. Neveiksmīgā mūķeņu meklēšana un teroristu gūstīšana lika viņa valdībai un viņam pašam izskatīties nekompetentai un muļķīgai, toties prese pilnā mērā izmantoja situāciju.

-   Vai varat mums kaut ko sīkāk pastāstīt par četrām izbēgušajām mūķenēm, premjerministr? nākamo jautājumu uzdeva “Oggi” reportieris.

-   Atvainojiet. Nekādu informāciju jums vairs nevaru dot. Dāmas un kungi, es atkārtoju, ka valdība dara visu, kas tās spēkos, lai atrastu mūķenes.

-    Premjerministr, saņemti ziņojumi, ka uzbrukums Avilas sieviešu klosterim bijis ļoti nežēlīgs. Ko varat teikt par to?

Šis jautājums Martinesam bija ļoti sāpīgs, jo atbilda patiesībai. Pulkvedis Akoka nepiedodamā kārtā bija pārkāpis savas pilnvaras. Bet ar pulkvedi viņš runās vēlāk. Šobrīd vajadzēja demonstrēt vienotību.

Premjerministrs pagriezās pret pulkvedi tin rāmi sacīja:

-   Uz to atbildēs pulkvedis Akoka.

-   Es arī esmu dzirdējis šīs nepamatotās baumas. Fakti ir pavisam vienkārši. Bijām saņēmuši ziņu, kuru mums

nebija iemesla apšaubīt, ka terorists Haimē Miro un ducis viņa vīru slēpjas cisterciešu ordeņa sieviešu klosterī, turklāt viņi esot pamatīgi bruņojušies. Kamēr mēs pārmeklējām klosteri, noziedznieki aizbēga, viņš paskaidroja.

-   Pulkvedi, esam dzirdējuši, ka daži jūsu vīri uzmākušies…

-   Tie ir nekaunīgi apvainojumi.

-   Paldies, dāmas un kungi. Tas arī viss. Par turpmākajiem notikumiem jūs informēs, premjerministrs Martiness iejaucās.

Kad no kabineta bija izgājuši žurnālisti, premjerministrs vērsās pie pulkvežiem Akokas un Sostelo.

-   Viņi pasaules acīs mūs iztēlo par mežoņiem.

Akoku ne mazākajā mērā neinteresēja premjerministra

uzskats. Viņam bažas darīja telefona zvans, kas bija atskanējis nakts vidū.

-   Vai pulkvedis Akoka?

Šo balsi viņš pazina pārāk labi. Vienā mirklī viņš bija pamodies.

-Jā, kungs.

-   Jūs esat pievīlis mūsu cerības. Bijām gaidījuši jau agrāk redzēt kādus rezultātus.

-  Kungs, drīz viņi būs mums rokā. Akoka pamanīja, ka stipri svīst. Gribu lūgt jūs vēl mazliet paciesties. Jums nebūs jāviļas. Elpu aizturējis, viņš gaidīja atbildi.

-Jums vairs nav daudz laika.

Un klausulē iestājās klusums.

Pulkvedis Akoka nolika klausuli un izmisis domāja. “Kur ir tas maitasgabcils Min)?"

Divdesmit sestā nodaļa

“Es viņu nogalināšu, ” domāja Rikardo Meljado. “Es varētu viņu nožņaugt kailām rokām, nogrūst no klints vai vienkārši nošaut. Nē, laikam jau žņaugšana man sagādātu vislielāko baudu. ”

Tik kaitinošu cilvēcisku būtni kā māsu Grasielu viņš savā mūžā vēl nebija saticis. Viņa bija nepārspējama. Sākumā, kad Haimē Miro bija licis viņam, Rikardo Meljado, pavadīt Grasielu, viņš jutās tīri apmierināts. Tiesa, viņa bija mūķene, bet arī satriecoša skaistule. IJn viņš apņēmās iepazīt mūķeni tuvāk, noskaidrot, kādēļ viņa nolēmusi savu izsmalcināto skaistumu uz mūžu noslēpt klostera mūros. Zem svārkiem un blūzes viņš apjauta kārdinošus nobriedušas sievietes apaļumus. “Šis būs interesants ceļojums, "Rikardo spriedi.

Taču notikumi pavērsās pilnīgi negaidītā virzienā. Nelaime tā, ka māsa Grasiela atteicās ar savu pavadoni runāt. Kopš ceļojuma sākuma viņa nebija bildusi ne vārda, bet visvairāk Rikardo tracināja tas, ka šī mēmule, šķita, ne dusmojās, ne baidījās, ne uztraucās. Nepavisam. Viņa vienkārši paslēpās kādā savas būtnes attālā stūrī un likās absolūti vienaldzīga pret Rikardo un to, kas notika visapkārt. Viņi soļoja diezgan straujā tempā pa karstuma iztveicētiem, putekļainiem un nomaļiem ceļiem, garām saulē zeltaini viļņojošu kviešu, miežu un auzu laukiem un

garām vīnadārziem. Patlaban viņi apgāja ceļā gadījušos ciematu un viņiem līdzās stiepās lauks ar saulespuķēm, kuru platās, dzeltenās sejas griezās līdzi saulei.

-   Vai nevēlaties brīdi atvilkt elpu, māsa? Rikardo ievaicājās pirms Morosas upes šķērsošanas.

Klusums.

Tad viņi tuvojās Segovijai, lai pēc tam turpinātu ceļu uz ziemeļaustrumiem pretī Gvadarramas kalnu sniegotajām virsotnēm. Rikardo joprojām centās uzturēt pieklājīgu sarunu, bet tas bija pilnīgi bezcerīgi.

-   Drīz būsim Segovijā, māsa.

Nekādas reakcijas.

“Ko es tādu esmu izdarījis, ka viņa apvainojusies?”

-  Vai ēst negribat, māsa?

Nekā.

It kā Rikardo te nemaz nebūtu. Tā izsists no sliedēm viņš jutās pirmo reizi mūžā. “Varbūt sieviete ir garīgi atpalikusi, " viņš lauzīja galvu. “Citādi nevar būt. Dievs dāvājis viņai pārpasaulīgu skaistumu un tad nolādējis ar kūtru prātu.” Pats gan viņš tam neticēja.

Kad abi ceļotāji bija nonākuši Segovijas nomalē, Rikardo pamanīja, ka pilsētā ir ļoti daudz cilvēku. Tas nozīmēja, ka zemessargi būs modrāki nekā parasti.

Tuvojoties Grāfa de Čestes laukumam, viņš redzēja pretī nesteidzīgā solī nākam karavīrus un nočukstēja:

-   Saņemiet manu roku, māsa. Mums jāizskatās pēc diviem mīlētājiem, kas izgājuši pastaigāties.

Grasiela viņu ignorēja.

“Jēzin!” Rikardo sevī iesaucās. “Varbūt vina ir kurlmēma.’’ '

Viņš pastiepa roku un satvēra Grasielas plaukstu. Pēkšņā, spīvā pretošanās viņu ārkārtīgi pārsteidza. Mūķene atrāvās, it kā būtu sadzelta.

Zemessargi nāca tuvāk.

Rikardo pieliecās pie Grasielas.

-   Tu nedrīksti dusmoties, viņš skaļi sacīja. Mana māsa arī jūtas tāpat. Vakar pēc vakariņām, kad viņa lika bērnus gulēt, viņa man teica, ka būtu labāk, ja mēs, vīrieši, nesēdētu bārā, pīpēdami smirdošus cigārus un stāstīdami garus stāstus, kad jums, sievietēm, jāiet projām vienām pašām. Varu derēt…

Kārtībnieki bija pagājuši garām. Rikardo pagriezās, lai paskatītos uz Grasielu. Viņas sejā neredzēja itin nekādu izteiksmi. Rikardo iekšēji sāka lamāt Haimē, vēlēdamies, kaut tas būtu viņam ceļabiedros iedevis jebkuru citu mūķeni. Šī bija no salta akmens, un viņš nespēja atrast pietiekami cietu kaltu, kas spētu pārlauzt atturības čaulu.

Kaut arī Rikardo Meljado bija visai pieticīgs puisis, viņš labi apzinājās, ka patīk sievietēm. Daudzas bija to teikušas. Viņam bija gaiša āda, garš, stalti noaudzis augums, patricieša deguns un nevainojami, balti zobi. Meljado ģimene piederēja pie ievērojamākām basku dzimtām. Tēvs bija baņķieris Basku zemes ziemeļdaļā un rūpējās, lai dēls saņemtu labu izglītību. Kamēr Rikardo mācījās Salamankas universitātē, tēvs ar nepacietību gaidīja, kad dēls sāks strādāt ģimenes uzņēmumā.

Atgriezies mājās pēc universitātes beigšanas, Rikardo pildīja savu pienākumu un sāka strādāt bankā, bet pēc neilga laika iesaistījās savas tautas problēmu risināšanā. Viņš apmeklēja mītiņus, piedalījās nemieros un demonstrācijās pret valdību un drīz vien kļuva par vienu no ETA vadītājiem. Tēvs, uzzinājis par dēla darbošanos, iesauca viņu savā milzīgajā, ar paneļiem apšūtajā kabinetā un nolasīja morāli.

-   Rikardo, es arī esmu basks, bet esmu arī darījumu cilvēks. Mēs nedrīkstam pieķēzīt savu ligzdu, musinot uz revolūciju valstī, kur pelnām sev iztiku.

-  Tēvs, neviens jau nemēģina gāzt valdību. Vienīgais, ko mēs prasām, ir brīvība. Tas, kā valdība apspiež baskus un kataloņus, vairs ilgāk nav ciešams.

Meljado seniors atgāzās krēslā un nopētīja savu atvasi.

-    Mans tuvs draugs, pilsētas mērs, vakar man pa klusam šo to pateica. Viņš man deva padomu, ka tev labāk būtu demonstrācijās vairs nepiedalīties. Un nesalīdzināmi labāk būtu, ja tu savu enerģiju ieguldītu banku lietās.

-   Tēvs…

-   Uzklausi mani, Rikardo. Jaunībā arī manās dzīslās ritēja karstas asinis. Bet tās atdzesēt var arī citādi. Tu esi saderinājies ar ļoti jauku meiteni. Ceru, ka jums būs daudz bērnu. Viņš ar roku plašā žestā novilka pa gaisu. Un tu varēsi daudz ko gaidīt no nākotnes.

-   Bet vai tad tu neredzi…?

-   Es redzu krietni skaidrāk par tevi, mans dēls. Tavs nākamais sievastēvs ari nav apmierināts ar tavu rīcību. Man ļoti negribētos, ka notiek kaut kas tāds, kas izjauktu kāzas. Vai tu mani saprati?

-Jā, tēvs.

Nākamajā sestdienā Rikardo Meljado tika arestēts, vadot basku nemierus Barselonas pilsētas arēnā. Viņš atteicās no tēva piedāvājuma samaksāt drošības naudu, ja vien viņš nesamaksātu arī par pārējiem aizturētajiem demonstrantiem. To darīt savukārt atteicās tēvs. Tā Rikardo karjerai pienāca gals, un arī saderināšanās tika atcelta. Tas notika pirms pieciem gadiem. Pieci briesmu pilni gadi, kad izglābties bieži vien izdevies tikai par mata tiesu. Pieci aizrautības pilni gadi, cīnoties par mērķi, kuram viņš no sirds ticēja. Tagad viņš kļuvis par bēgli, viņš bēg no policijas un cauri visai Spānijai ved garīgi atpalikušu, mēmu mūķeni.

-    Mēs iesim šeit, Rikardo sacīja māsai Grasielai. Viņš centās nepieskarties viņas rokai.

No galvenās ielas viņi iegriezās Svētā Valentīna ielā. Uz stūra atradās mūzikas instrumentu veikals.

-  Man ir ideja. Pagaidiet tepat, māsa. Tūlīt atgriezīšos. Rikardo ieteicās.

Iegājis veikalā, viņš piegāja pie jaunā pārdevēja, kas stāvēja aiz letes.

-   Buenos c/ias. Ar ko varu pakalpot?

-   Es gribētu nopirkt divas ģitāras.

Pārdevējs pasmaidīja.

-  Jums paveicies. Mums tikko atveda dažas “Ramirezes”. Tās ir pašas labākās ģitāras.

-   Varbūt kaut ko mazliet vienkāršāku. Mēs ar draugu esam tikai amatieri.

-   Kā vēlaties, senjor. Ko teiksiet par šim? Pārdevējs aizgāja uz nodaļu, kur bija izlikts kāds ducis ģitāru. Varu pārdot jums divus "Konos" instrumentus par pieciem tūkstošiem pesetu gabalā.

-   Paldies, nē. Rikardo izvēlējās divas lētākas. Šis būs pašā laikā, viņš noteica.

Pēc brīža viņš izgāja no veikala uz ielas, nesot abas ģitāras. Daļēji viņš bija cerējis, ka māsa Grasiela būs aizgājusi, bet viņa stāvēja un pacietīgi gaidīja.

Rikardo atlocīja vienas ģitāras plecu siksnu un sniedza instrumentu Grasielai.

-   Lūdzu, māsa. Lieciet to pār plecu.

Viņa skatījās uz Rikardo.

-  Jums nav obligāti jāspēlē, viņš pacietīgi skaidroja. -Tā jāliek maskēšanās nolūkā.

Viņš pastiepa ģitāru uz Grasielas pusi, un viņa negribīgi to paņēma. Viņi soļoja pa Segovijas līkumotajām ielām, līdz nonāca zem milzīga viadukta, ko pirms daudziem gadsimtiem bija uzcēluši romieši.

Rikardo nolēma mēģināt vēlreiz.

-   Vai redzat viaduktu, māsa? Akmeņus kopā nesatur cements. Leģenda stāsta, ka viaduktu pirms diviem tūkstošiem gadu uzcēlis velns. Viņš licis akmeni uz akmeņa, un tos netur kopā nekas, tikai burvestība. Viņš paskatījās, vai mūķene kaut kā reaģēs.

Nekā.

“Brauc uz elli!" Rikardo klusībā nolādējās. ‘‘Es padodos. ”

Visur staigāja zemessargu patruļas, un, kad vien gadījās iet tām garām, Rikardo izlikās iegrimis nopietnā sarunā ar Grasielu, bet allaž ļoti piesargājās, lai viņai nepieskartos.

Šķita, ka policistu un karavīru daudzums arvien palielinās. Par spīti tam, Rikardo jutās samērā drošs. Kārtības sargi varētu meklēt mūķeni habitā un grupiņu I laimē Miro vīru. Viņiem nebija ne mazākā iemesla turēt aizdomās divus jaunus tūristus ar ģitārām.

Rikardo iegribējās ēst. Kaut arī māsa Grasiela nebija bildusi ne vārda, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka arī viņa ir izsalkusi. Drīz viņi nonāca pie mazas kafejnīcas.

-   Mēs te apstāsimies un kaut ko iekodīsim, māsa.

Grasiela stāvēja un vēroja ceļabiedru.

-   Labi. Kā jums tīk. Rikardo nopūtās.

Viņš gāja iekšā kafejnīcā. Pēc brīža Grasiela sekoja.

Kad abi bija apsēdušies, Rikardo jautāja:

-   Ko jūs vēlētos pasūtīt, māsa?

Nekādas atbildes. Viņa spēja iedzīt izmisumā.

Rikardo pasūtīja viesmīlei divas porcijas zupas un divas porcijas chorizos.

Viesmīle atnesa zupu un desiņas. Grasiela apēda visu, kas bija nolikts viņai priekšā. Rikardo ievēroja, ka māsa ēd automātiski, bez ēstgribas, it kā pildītu pienākumu. Pie citiem galdiņiem sēdošie vīrieši nenovērsa no Grasielas ne acu, un Rikardo nevarēja viņiem neko pārmest. “Kaut te bulu Goija, kas atainotu viņas skaistumu, ” viņš domāja.

Par spīti Grasielas kaprīzajai uzvedībai, ik reizi, kad Rikardo paskatījās uz ceļabiedri, viņam kaklā iestrēga kamols, un viņš nozākāja sevi par romantisku muļķi. Viņa bija mīkla, kas noslēpta aiz neiedragājamas sienas. Rikardo Meljado bija pazinis dučiem skaistu sieviešu, bet neviena nebija atstājusi tik spēcīgu iespaidu. Mūķenes

skaistums bija gandrīz vai mistisks. Bet likteņa ironija viņam nebija absolūti nekādas nojautas, kas slēpās aiz šīs neticami skaistās fasādes. Vai viņa bija gudra vai muļķe? Interesanta vai garlaicīga? Salta vai kaislīga? "Ceru, ka viņa ir stulba, garlaicīga un salta," Rikardo prātoja, "pretējā gadījumā es nepārcietīšu, ka man viņa jāzaudē. It kā es viņu varētu iegūt. Viņa pieder Dievam. ” Viņš novērsās, bīdamies, ka māsa varētu nojaust galdabiedra domas.

Kad pienāca laiks doties tālāk, Rikardo samaksāja rēķinu un piecēlās. Ceļojuma laikā viņš bija pamanījis, ka māsa Grasiela viegli klibo, “jānoorganizē kāds transportlīdzeklis, ’’viņš sprieda. “Mums vēl tāls ceļš ejams.”

Ceļotāji sāka iet pa ielu, un pilsētas otrā galā pie Karaliskajiem ābeļdārziem viņi satika čigānu taboru. Karavānā bija četri košām krāsām izrotātu zirgu vilkti pajūgi. Kulbās sēdēja čigānietes ar bērniem, visi braucēji bija ģērbušies savai tautai raksturīgos tērpos.

-   Pagaidiet te, māsa. Pamēģināšu sarunāt, varbūt viņi mūs kādu gabaliņu aizved, Rikardo sacīja.

Un viņš piegāja pie pirmā pajūga kučiera drukna vīra pilnā čigānu ietērpā, pat ar auskariem.

-   Buenas tardes, senjor. Jūs būtu ļoti laipni, ja paņemtu savos ratos mani un manu līgavu.

Čigāns paskatījās uz netālu stāvošo Grasielu.

-   Lai notiek. Uz kurieni dodaties?

-   Uz Gvadarramas kalniem.

-   Varēšu aizvest jūs līdz Kerezo de Abaho.

-   Tas būtu lieliski. Paldies.

Rikardo saņēma čigāna roku un ielika tajā naudu.

-   Rāpieties pēdējos ratos.

-   Gracias.

Rikardo atgriezās pie Grasielas.

-   Čigāni aizvedīs mūs līdz Kerezo de Abaho, viņš sacīja. Mēs brauksim pēdējā pajūgā.

'f

Vienu brīdi viņam jau likās, ka Grasiela atteiksies. Tomēr mazliet vilcinājusies, viņa devās uz ratiem.

Tur sēdēja kāds pusducis čigānu, kas saspiedās ciešāk, dodot vietu jaunpienācējiem. Rāpjoties iekšā, Rikardo gribēja palīdzēt mūķenei tikt augšā, bet, līdzko pieskārās viņas rokai, viņš tika ar pārsteidzošu niknumu atgrūsts. “Labi, brauc uz elli. ” Kad viņa rausās pāri ratu malai, uz mirkli pavīdēja Grasielas kailās kājas, un viņš nespēja atvairīt domu: “Skaistākās kājas, ku jebkad esmu redzējis. ”

Cik ērti spēdami, viņi iekārtojās uz cietās ratu grīdas, un garais ceļojums sākās. Grasiela sēdēja stūrī, acis aizvērusi, bet lūpas kustējās lūgšanā. Rikardo nespēja novērst no viņas acis.

Stundām ritot uz priekšu, saule kļuva karsta kā krāsns spelte un svilināja ceļotājus, zemei izveidojās cieta garoza, debesis pletās kā bezgalīga zilgme bez neviena mākoņa. Laiku pa laikam čigānu kulbas šķērsoja kādu lauku, izbiedējot putnus, kas gandrīz stāvus uzšāvās debesīs. “Buitre leonado,1 ” Rikardo nodomāja. Dzeltenīgie maitasputni.

Vēlā pēcpusdienā čigānu karavāna apstājās, un vecais čigāns tuvojās pēdējiem ratiem.

-            Tālāk jūs vest vairs nevaram, viņš sacīja Rikardo.

-   Mēs dodamies uz Vinvelasu.

“Tas ir uz citu pusi. ”

-   Labi, Rikardo pateicās. Paldies.

Viņš jau pastiepa roku, lai palīdzētu Grasielai izkāpt no ratiem, bet pārdomājis aši to atrāva.

Viņš pagriezās pret veco čigānu.

-   Būtu ļoti pateicīgs, ja jūs mums ar līgavu pārdotu kaut ko ēdamu.

Vecais pievērsās vienai no sievietēm un kaut ko

nesaprotamā valodā pateica, pēc brīža Rikardo rokās tika ielikti divi sainīši.

-  Muchas gracias.' Viņš izņēma naudu.

Čigāns viņu brīdi noskatīja.

-Jūs abi ar māsu jau esat par ēdienu samaksājuši.

“Jūs abi ar māsu." Tātad viņš zināja. Tomēr Rikardo nejuta baiļu. Čigāni, tāpat kā baski un kataloņi, cieta no varas iestāžu netaisnības.

-    Vayan con Dios.2

Rikardo stāvēja un noskatījās, līdz karavāna izzuda skatienam, tad pagriezās pret Grasielu. Viņa klusējot vienaldzīgi bija viņu vērojusi.

-  Jums vairs ilgi nevajadzēs paciest manu klātbūtni, viņš ieteicās. Drīz mēs būsim Logronjo. Tur jūs satiksiet savas draudzenes un varēsiet doties uz Mendavijas klosteri.

Nekādas reakcijas. Tikpat labi viņš būtu varējis runāt ar akmens sienu. “Es runāju ar akmens sienu. ”

Viņi bija izkāpuši no ratiem klusā ielejā, kurā auga bagātīgi ābeļu, bumbieru un vīģu dārzi. Dažas pēdas tālāk tecēja Durtonas upe, pilna ar treknām forelēm. Agrāk Rikardo bieži te makšķerēja. Šī būtu ideāli piemērota vieta atpūtai, bet vēl viņus gaidīja garš ceļš.

Rikardo pagriezās pret tālumā redzamo Gvadarramas kalnu grēdu. Viņš labi pārzināja šo apgabalu. Te bija vairākas takas, kas vijās pa nogāzēm. Cabras, savvaļas kalnu kazas, un vilki klīda pa kalnu pārejām, un, ja viņš ietu viens, Rikardo būtu izvēlējies īsāko ceļu. Bet, tā kā blakus bija māsa, viņš nolēma iet pa drošāko maršrutu.

-   Nu tad ejam, viņš teica. Mums vēl augstu jākāpj.

Viņš nekādā ziņā nevēlējās nokavēt tikšanos ar cīņu

biedriem Logronjo. Lai beidzot par šo klusējošo māsu galva pasāp arī kādam citam.

1 Liels paldies. (Tulk. no sp vai.)

1 Ejiet ar Dievu. (Tulk. no sp. vai)

Māsa Grasiela stāvēja un gaidīja, kad Rikardo rādīs ceļu. Viņš pagriezās un sāka kāpt kalnā. Sperot pirmos soļus uz stāvās kalnu takas, Grasiela paslīdēja uz vaļīgajiem oļiem, un Rikardo gluži automātiski pastiepa roku, lai viņu atbalstītu. Māsa atrāvās no pastieptās rokas un pati tika galā. “Labi, " viņš kārtējo reizi noskaitās. "Lauz ar' kaklu!"

Tā viņi rāpās augšup uz majestātisko virsotni, kas slējās viņiem virs galvas. Taka kļuva stāvāka un šaurāka, vēsais gaiss retāks. Cauri bieziem priežu mežiem viņi virzījās uz austrumiem. Priekšā atradās neliels ciematiņš, kur mēdza atpūsties slēpotāji un alpīnisti. Rikardo zināja, ka tur gaidītu silts ēdiens, varētu gan apsildīties, gan atpūsties. Ļoti kārdinoši. "Pārāk bīstami, ” viņš nosprieda. Tā bija arī ideāla vieta, kur Akoka varētu izliki slazdus.

Rikardo pievērsās māsai Grasielai.

-  Ciematu apiesim ar līkumu. Vai varat vēl kādu brīdi paiet? Drīz atpūtīsimies.

Viņa paskatījās jautātājā un par atbildi pagriezās un gāja tālāk.

Šī klajā nepieklājība aizvainoja Rikardo, un viņš nodomāja: “Paldies Dievam, ka Logronjo tikšu no viņas vaļā. Sasodīts, kāpēc es nemaz par to nepriecājos?"

Iedami pa mežmalu, abi ceļotāji apmeta līkumu ap ciematu un drīz atkal jau bija uz takas, kas veda kalnup. Elpot kļuva arvien grūtāk, un taka slējās arvien stāvāka. Pagriezušies ap līkumu, viņi uzdūrās tukšai ērgļa ligzdai.

- Apgājuši vēl vienu ciematu, kas kluss un mierīgs snauda pēcpusdienas saulē, viņi apstājās tā nomalē atpūsties pie kalnu strauta, kur padzērās ledaino ūdeni.

Līdz ar krēslu Rikardo un Grasiela nonāca paskarbā apvidū, kas bija labi pazīstams ar alām. No šīs vietas taka sāka liekties lejup.

“Sākot no šā brīža, ” Rikardo nosprieda, “būs vieglāk. Grūtākais jau ir aiz muguras. ”

Virs galvas viņš izdzirdēja neskaidru dūkšanu. Rikardo atgāza galvu, lai noskaidrotu, kas tajā vainojams. Piepeši virs kalna galotnes iznira armijas lidmašīna, kas lidoja tieši uz viņu pusi.

-   Gulties! Rikardo iekliedzās. Gulties!

Grasiela tik gāja uz priekšu. Lidmašīna apmeta loku un sāka lēnām laisties zemāk.

-   Gulies! Rikardo iebļāvās no visa spēka.

Ar lēcienu viņš uzmetās Grasielai virsū un nogrūda viņu zemē, nosedzot ar savu augumu. Nākamajā mirklī notika kaut kas tāds, ko Rikardo nu nekādā ziņā nebija gaidījis. Bez kāda brīdinājuma Grasiela sāka histēriski kliegt un cīnīties ar viņu. Viņa spēra uzbrucējam kājstarpē, skrāpēja seju un centās izplēst acis. Bet visvairāk pārsteidza tas, ko viņa teica. Šī dievbijīgā sieviete izvirda tādu lamuvārdu straumi, ka Rikardo jutās šokēts par vārdisko netīrumu vilni, kas gāzās viņam pāri. Neticami, ka tādi vārdi varēja nākt no šīs skaistās, nevainīgās mutes.

Viņš mēģināja satvert Grasielas rokas, lai pasargātos no asajiem nagiem. Zem viņa auguma Grasiela plosījās kā saniknota mežakaķe.

-   Izbeidz! viņš uzkliedza. Es tev neko nedarīšu. Tā ir armijas izlūklidmašīna. Iespējams, viņi mūs ieraudzīja. Mums jālaižas no šejienes projām, ko nagi nes.

Rikardo turēja savu aizbilstamo piespiestu pie zemes, līdz drudžainā cīkstēšanās pēdīgi mitējās. No viņas mutes plūda dīvainas, slāpētas skaņas, un Rikardo saprata, ka viņa raud. Viņš, kam bija liela pieredze attiecībās ar sievietēm, jutās pilnīgi apmulsis. Viņš jāteniski sēdēja uz histērijas pārņemtas mūķenes, kas lamājās kā smagās mašīnas šoferis, un viņam nebija itin nekādas nojausmas, ko darīt turpmāk.

Viņš centās runāt tik mierīgi un saprātīgi, cik vien spēja.

-    Māsa, mums ātri jāatrod vieta, kur paslēpties. Iespējams, ka piloti par mums jau ziņojuši un pēc dažām

stundām te čumēs un mudžēs karavīri. Ja vispār kādreiz gribat nokļūt klosteri, celieties augšā un nāciet man līdzi.

Rikardo brītiņu pagaidīja, tad piesardzīgi nosēdās guļošajai blakus, līdz šņuksti aprima. Beidzot Grasiela piecēlās sēdus. Seja viņai bija notriepta ar smiltīm, mati izspūruši, acis apsarkušas no raudāšanas, tomēr viņa bija tik skaista, ka Rikardo iesmeldzās sirds.

Viņš klusi ierunājās:

-   Piedodiet, ka jūs nobiedēju. Laikam jau es nezinu, kā jūsu klātbūtnē jāizturas. Apsolu, ka turpmāk būšu uzmanīgāks.

Grasiela paskatījās viņā ar mirdzošām, melnām, asaru pilnām acīm, bet Rikardo nebija ne jausmas, ko viņa domā. Nopūties viņš piecēlās. Grasiela darīja tāpat.

-   Šajā apkārtnē ir kāds ducis alu, viņš stāstīja. Uz nakti noslēpsimies kādā no tām. Līdz ar sauli mums atkal jādodas ceļā.

Rikardo seja bija saskrāpēta un asiņoja vietās, kur Grasiela bija ielaidusi nagus, bet, par spīti atgadījumam, viņš juta, cik mūķene ir neaizsargāta un trausla. Aizkustinājumā viņš vēlējās Grasielu mierināt. Bet tagad viņš bija tas, kurš klusēja. Viņam nenāca prātā vārdi, ko varētu pateikt.

Tūkstošiem gadu pūtuši vēji, plūdi un zemestrīces bija izgrauzuši kalnu nogāzēs alas, kuras bija izveidojušās neiedomājami dažādas. Vienas bija tikai nelielas iedobes klintīs, citas kļuvušas par bezgalīgiem tuneļiem, ko cilvēks vēl nebija pētījis.

Jūdzi no vietas, kur bija parādījusies lidmašīna, Rikardo atrada alu, kas, viņaprāt, bija piemērota atpūtai. Zemo ieeju gandrīz pilnībā aizsedza krūmi.

-   Palieciet šeit, viņš sacīja.

Viņš ienira alā un pagājās kādu gabaliņu. Tur bija tumšs, tikai neskaidrs gaismas plankums vīdēja pie ieejas. Nebija iespējams noteikt, cik dziļa ir ala, bet, tā kā tam nebija nekādas nozīmes, tad to nevajadzēja arī pēflt.

Rikardo iznāca ārā no alas pie Grasielas.

-   Izskatās droša, viņš teica. Lūdzu, gaidiet tepat. Es savākšu zarus, ar ko aizsegt ieeju. Būšu atpakaļ pēc dažām minūtēm.

Viņš noskatījās, kā Grasiela, neko nesakot, nozūd alā, un iedomājās, vai atgriezies viņš mūķeni tur vēl atradīs. Un saprata, ka izmisīgi vēlas, lai viņa tur būtu.

No alas Grasiela lūkojās, kā viņas ceļabiedrs aiziet, tad izmisumā sabruka uz aukstās zemes.

“Es vairs nevaru izturēt," viņa sūrojās. "Kur Tu esi, Jēzu? Lūdzu, atbrīvo mani no šis elles. ’’

Un tā tiešām bija elle. jau no paša sākuma Grasiela turējās pretī Rikardo pievilcībai. Viņa domāja par Mauru. "Es baidos no sevis. No jaunuma, kas mīt manī. Es gribu šo vīrieti, bet es to nedrīkstu. ”

Tādēļ viņa bija uzcēlusi starp abiem klusuma sienu, tādā klusumā viņa bija dzīvojusi klosterī. Bet tagad bez klostera disciplīnas, bez lūgšanām, bez atbalsta, ko sniedza stingri noteiktā dienas kārtība, Grasiela juta, ka nespēj uzveikt savu iekšējo grēcīgumu. Daudzus gadus viņa bija veltījusi cīņai ar savas miesas sātaniskajām dziņām, cenšoties padzīt no atmiņas skaņas, vaidus un nopūtas, kas plūda no mātes gultas.

Maurs skatās uz viņas kailo augumu.

“Tu esi bērns. Velc mugurā drēbes un dodies projām. ”

“Es esmu sieviete.'’

Tik daudz gadu bija aizsteidzies, viņai cenšoties izstumt no atmiņas to sajūtu, kad Maurs viņā iegāja, cenšoties aizmirst abu augumu kopējo ritmu, kas piepildīja viņu un dāvāja apziņu, ka beidzot viņa dzīvo.

Un mātes kliedziens: “Tu, padauza/"

Tad ārsta vārdi: “Galvenais ķirurgs nolēma pats uzlikt šuves. Viņš teica, ka tu esot pārāk skaista, lai staigātu ar rētu. ”

Visi lūgšanu gadi aizvadīti, lai šķīstītos no vainas izjūtas. Un viss par velti.

Pirmajā reizē, kad Grasiela uzmeta skatienu Rikardo Meljado, pagātne kā varena straume gāzās viņai pāri. Viņš bija glīts, maigs un laipns. Kad Grasiela bija maza meitene, viņa bija sapņojusi par tādu vīrieti kā šis terorists. Un, kad viņš tuvojās vai pieskārās viņai, viss augums vienā mirklī aizdegās, bet pašu pārņēma dziļš kauns. "Es esmu Kristus līgava, un manas domas ir nodevība pret Dievu. Es piederu Tev, Jēzu. Lūdzu, palīdzi man tagad. Šķīsti manu prātu no netīrām domām."

Grasiela izmisīgi bija pūlējusies starp sevi un Rikardo saglabāt klusēšanas sienu, sienu, ko tikai Dievs spēja iedragāt, sienu, kas atturētu velnu. Bet vai viņa no visas tiesas vēlējās apturēt velnu? Kad Rikardo uzlēca viņai virsū un nogrūda zemē, viņa uztvēra to kā Maura mīlēšanos un mūka izvarošanas mēģinājumu, tāpēc arvien augošā panikā bija cīnījusies ar šiem diviem pavedējiem. “Nē, ” viņa atzina pati sev, “tā nav taisnība. ” Viņa cīnījās pati ar savu neremdināmo iekāri. Viņu plosīja pretruna starp garu un miesas alkām. “Es nedrīkstu padoties. Man jāatgriežas klosterī. Viņš kuru katru mirkli būs atpakaļ. Ko man darīt?"

No alas dziļumiem līdz Grasielas ausīm atplūda klusa ņurdēšana, un viņa apcirtās riņķī. No tumsas viņā vērās un lēnītēm tuvojās četras zaļas acis. Grasielas sirds sāka sisties straujāk.

Mīkstām, pūkainām pēdiņām pie viņas pietuntuļoja divi mazi vilcēni. Grasiela pasmaidīja un pastiepa roku. Tobrīd pie alas ieejas kaut kas nošvīkstēja. “Rikardo atgriezies, ” viņa nodomāja.

Nākamajā mirklī viņai virsū metās milzīga, pelēka vilcene.

Divdesmit septītā nodaļa

Lučija Karmine apstājās pie tavernas durvīm Arandā de Duero un dziļi ievilka elpu. Pa logu viņa redzēja iekšā sēžam Rubio Arsano un gaidām viņu.

“Es nedrīkstu modināt aizdomas, ” viņa sprieda. “Astoņos es dabūšu jauno pasi un laidīšos uz Šveici. ”

Māksloti smaidīdama, Lučija gāja iekšā krodziņā. Rubio, ieraudzījis viņu nākam, atvieglots uzelpoja un cēlās kājās, skatiens viņa acīs lika Lučijas sirdij iesāpēties.

-    Es ļoti uztraucos, cjuerida. Kad tu tik ilgi nenāci atpakaļ, es jau domāju, ka tev kas slikts atgadījies.

Lučija uzlika roku uz viņa plaukstas.

-  Nekas nav noticis. “Izņemot to, ka esmu nopirkusi sev ceļu uz brīvību. Rīt manis šajā valstī vairs nebūs. ”

Rubio sēdēja, lūkojās Lūcijai acis, turēja viņas roku, un visa viņa būtne pauda tik kvēlu mīlestību, ka viņa jutās neveikli. “Vai tad viņš nesaprot, ka es nekad nestrādāšu? Nē, nesaprot. Tāpēc ka man nav drosmes viņam to pateikt. Rubio mani nemīl. Viņš mīl to sievieti, kādu iedomājas mani esam. Bez manis viņam klāsies krietni labāk."

Lučija aizgriezās un pirmo reizi pārlaida skatienu krodziņam. Tas bija pilns ar vietējiem iedzīvotājiem. Un vairākums no viņiem, šķita, nenovērsa acis no abiem svešiniekiem.

Viens no kafejnīcā sēdošajiem jaunekļiem uzsāka dziesmu, un citi viņam pievienojās. Kāds vīrietis tuvojās galdiņam, pie kura sēdēja Lūcija un Rubio.

-  Jūs nedziedat, senjor. Pievienojieties mums.

Rubio papurināja galvu.

-   Nē.

-   Kas par vainu, amigo?

-   Tā ir jūsu dziesma. Viņš redzēja neizpratni Lūcijas sejā un paskaidroja: Tā ir viena no vecajām dziesmām, kas slavina Franko.

Ap galdiņu sāka pulcēties ari citi vīri. Skaidri varēja redzēt, ka viņi ir dzēruši.

-Jūs bijāt pret Franko, senjor?

Lūcija redzēja, kā savelkas viņas ceļabiedra dūres. “Ak Dievs, ne jau tagacl. Viņš nedrīkst darīt neko tādu, kas piesaistītu uzmanību."

-   Rubio… viņa brīdinoši ierunājās.

Un, paldies Dievam, viņš saprata.

Pacēlis skatienu augšup uz jauno vīrieti, basks laipnā balsī atbildēja:

-   Man pret Franko nav nekas iebilstams. Fs vienkārši nezinu dziesmas vārdus.

-   Ā! Tad mēs varam dziesmiņu kopā nodungot.

Visi stāvēja un gaidīja, ka Rubio atteiksies.

Viņš uzmeta skatienu Lūcijai.

-  Bueno.

Vīrieši atkal sāka dziedāt, un Rubio skaļi dungoja līdzi melodiju. Lūcija skaidri juta, cik viņš saspringts, mēģinot valdīties. “Viņš to dara manis dēt. ”

Kad dziesma beidzās, uzstājīgais virs paplikšķināja Rubio pa plecu.

-   Nav slikti, vecīt. Nepavisam nav slikti.

Rubio sēdēja un klusībā izmisīgi vēlējās, lai šie vīri atstājas no viņiem.

Viens no iedzērušajiem pamanīja Lūcijai klēpī saini.

-   Ko tu tur slēp, cļuerida?

-    Varu derēt, ka zem brunčiem viņai ir kaut kas daudz labāks nekā tajā saini, viņa draugs ieminējās.

Viri sāka smieties.

-Tu varētu novilkt biksītes un parādīt mums, kas tev tur ir.

Rubio pielēca kājās un satvēra uzmākuli pie kakla. Viņš spēcīgi iegāza puisim pa žokli, un nelaimīgais aizlidoja pāri visai zālei un krītot salauza galdiņu.

-   Nē! Lučija spalgi iekliedzās. Nevajag!

Bet bija jau par vēlu. Vienā mirklī izcēlās pamatīgs kautiņš, kurā dedzīgi metās ikviens krodziņa apmeklētājs. Vīna pudele sasita lauskās spoguli aiz letes. Galdiņi un krēsli gāzās, vīri, kliegdami lāstus, lidoja pa gaisu. Rubio notrieca gar zemi divus uzbrucējus, un trešais pieskrēja viņam klāt un iegāza pa pakrūti. Rubio sāpēs ievaidējās.

-   Rubio! Mūkam projām! Lučija kliedza.

Viņš pamāja ar galvu. Rokas viņš bija piespiedis pie vēdera. Ar mokām viņi izlauzās cauri cīņā saķērušos vīru burzmai un izspruka uz ielas.

-   Mums jātiek projām, Lučija sacīja.

“Tu šovakar dabūsi pasi. Tikai jāatnāk šurp astoņos. ’’

Jāatrod vieta, kur līdz tam laikam paslēpties. "Lai viņš iet uz elli! Kāpēc viņš nevarēja savaldīties?"

Viņi iegriezās Santamarijas ielā, un kautiņa troksnis aizmugurē pamazām kļuva klusāks. Divus kvartālus tālāk bēgļi nonāca pie Svētās Marijas baznīcas. Lučija uzskrēja pa kāpnēm, atvēra durvis un ielūkojās tumšajā telpā. Tur neviena nebija.

-  Šeit mēs būsim drošībā, viņa sacīja.

Kad viņi iegāja baznīcā, kur valdīja puskrēsla, Rubio joprojām turēja rokas pie vēdera.

-   Kādu brīdi varam te atpūsties.

-Jā.

Rubio atlaida rokas, un no brūces sāka strauji plūst asinis.

Lūcijai kļuva slikti.

-   Mans Dievs! Kas noticis?

-   Nazis, Rubio nočukstēja. Viņš man iedūra. To pateicis, viņš sabruka zemē.

Lučija, panikas pārņemta, nometās viņam blakus.

-   Nekusties.

Viņa novilka draugam kreklu un piespieda pie ievainojuma, mēģinot apturēt asiņu plūsmu. Rubio seja bija krita baltumā.

-    Tev nevajadzēja ar viņiem kauties, idiots tāds! viņa dusmās iesaucās.

Ievainotais spēja tikai neskaidri čukstēt.

-   Es nespēju ļaut viņiem tā runāt par tevi.

“Es nespējii ļaut viņiem tā runāt par tevi. ”

Nekad savā mūžā viņa nebija jutusies tik aizkustināta. Viņa stāvēja, skatījās uz Rubio un domāja: “Cik reižu šis vīrietis manis dēļ riskējis ar dzīvību?”

-   Es neļaušu tev nomirt! viņa nikni iesaucās. Es negrasos ļaut tev nomirt. Viņa strauji pagriezās. Tūlīt atgriezīšos.

Baznīcas dibentelpā, mācītāju ģērbkambarī, viņa atrada ūdeni un dvieļus un apmazgāja ievainojumu. Uzlikusi roku Rubio uz pieres, Lučija juta, ka tā ir ļoti karsta un augums mirkst sviedros. Lučija uzklāja ievainotajam uz pieres dvieli. Zemē guļošajam acis bija aizvērtas, izskatījās, ka viņš aizmidzis. Lučija ielika sev klēpī Rubio galvu un runāja. Vārdi nebija svarīgi. Viņa runāja, lai neļautu draugam mirt, lai piespiestu viņu neizlaist no pirkstiem trauslo dzīves pavedienu. Un tā viņa, baidīdamās apklust kaut uz sekundi, nemitīgi murmināja.

-    Rubio, mēs kopā strādāsim tavā fermā. Es gribu iepazīties ar tavu māti un māsām. Kā tu domā, vai es viņām patikšu? Es tik ļoti gribētu, lai tā būtu. Un es, caro,

protu strādāt. Tu redzēsi. Fermā es nekad neesmu strādājusi, bet gan jau iemācīšos. Mēs padarīsim to par labāko fermu Spānijā.

Visu pēcpusdienu Lūcija runāja ar slimo, dzesēja viņa drudža mocīto augumu, mainīja pārsējus. Asiņošana bija mitējusies.

-    Redzi, caro? Tev jau kļūst labāk. Tu izveseļosies. Mūs gaida brīnišķīga kopdzīve, Rubio. Tikai, lūdzu, nemirsti. Lūdzu!

Viņa pamanīja, ka raud.

Lūcija noskatījās, kā pēcpusdienas saules stari caur vitrāžām iekrāso baznīcas sienas, tad pamazām izbalē. Rietošā saule lika debesīm krēslot, un beidzot iestājās tumsa. Kad viņa kārtējo reizi mainīja apsēju, ieskanējās baznīcas zvans, tik tuvu, ka izbiedēja Lučiju, un sāka zvanīt stundas. Viņa aizturētu elpu skaitīja. Viens… trīs… pieci… septiņi… astoņi. Astoņi. Šis zvans viņu aicināja, atgādinot, ka pienācis laiks iegriezties lombardā. Laiks izbēgt šim murgam un paglābties.

Viņa nometās uz ceļiem blakus Rubio un atkal pataustīja viņa pieri. Viņš dega drudzī. Ķermenis mirka sviedros, elpa bija sekla un mazliet sēcoša. Asiņu nekur vairs neredzēja, bet tas varēja nozīmēt to, ka viņš asiņo iekšēji. “Sasodīts! Glāb savu ādu, Lūcija!"

-   Rubio… mīļais…

Viņš pusnemaņā atvēra acis.

-  Man uz brītiņu jāaiziet, Lūcija sacīja.

-   Lūdzu… Rubio satvēra sievietes roku.

-  Viss kārtībā, viņa čukstēja. Es atgriezīšos.

Lučija piecēlās un pēdējo reizi ilgi skatījās uz slimnieku. "Es nevaru viņam palīdzēt, ’’viņa centās sevi pārliecināt.

Paņēmusi zelta krustu, viņa pagriezās un asaru pilnām acīm izsteidzās no baznīcas. Tikusi uz ielas, Lučija straujā solī devās uz lombardu. Tur viņu gaidīs uzpircējs ar savu

radagabalu, un viņiem būs pase, kas pavērs ceļu uz brīvību. “No rīta pirms dievkalpojuma cilvēki atradīs Rubio un atvedīs ārstu. Viņš tiks ārstēts un izveseļosies. Vienīgā nelaime, ka nakti viņš nepārcietīs, "Lūcija domāja. “Bet tā nav mana darīšana. ”

Tieši priekšā viņa redzēja lombardu. Viņa kavējās tikai dažas minūtes. Veikalā vēl dega ugunis. Abi vīri viņu gaidīja.

Lūcija pielika soli, tad sāka skriet. Pārskrējusi pāri ielai, viņa ar joni iebrāzās pa durvīm.

Policijas iecirknī pie rakstāmgalda sēdēja formastērpā ģērbies policists. Lūcijai ieskrienot, viņš pacēla skatienu.

-Jūs esat man vajadzīgs! viņa sauca. Sadurts kāds vīrietis. Viņš var nomirt!

>

Policists neuzdeva jautājumus. Viņš pacēla tālruņa klausuli un kaut ko pateica. Klausuli atkal nolicis, viņš sacīja:

-   Kāds tūlīt pie jums atnāks.

Gandrīz tūlīt iznāca divi izmeklētāji.

-Jūs, senjorita, teicāt, ka sadurts cilvēks?

-Jā. Lūdzu, nāciet man līdzi. Ātrāk!

-   Pa ceļam paņemsim ārstu, viens no izmeklētājiem sacīja. Pēc tam jūs varēsiet vest mūs pie sava drauga.

Viņi iegriezās ārsta mājās, un tad Lučija steigšus veda visus uz baznīcu.

Kad viņi iegāja iekšā, ārsts notupās pie nekustīgā, uz grīdas guļošā cilvēka.

Pēc brīža viņš pacēla galvu.

-   Viņš ir dzīvs, bet ļoti vājš. E.s izsaukšu neatliekamo palīdzību.

Lučija noslīga ceļos un klusi skaitīja lūgšanu: “Paldies, Dievs. Esmu darījusi visu, ko varēju. Tagad ļauj man droši tikt projām, un es Tevi nekad vaits neapgrūtināšu."

Bet izmeklētājs pa ceļam uz baznīcu nebija novērsis no Lūcijas ne acu. Viņa likās tāda kā redzēta. Un tad piepeši viņš saprata, kur. Sieviete bija ārkārtīgi līdzīga tai,

kuras attēls bija publicēts Sarkanajā cirkulārā, kur Interpols izziņoja steidzami meklējamās personas.

Izmeklētājs kaut ko pačukstēja savam kolēģim, un viņi abi pagriezās, lai nopētītu Lučiju. Tad viņi piegāja viņai klāt.

-    Atvainojiet, senjorita. Esiet tik laipna un nāciet mums līdzi uz iecirkni. Mēs vēlamies uzdot jums dažus jautājumus.

Divdesmit astota nodaļa

Rikardo Meljado atradās pavisam tuvu alai, kad pamanīja uz to pašu pusi rikšojam ļoti lielu, pelēku vilcēni. Uz īsu mirklīti viņš sastinga, tad metās skriet tik ātri, kā savā mūžā vēl nebija skrējis. Viņš traucās uz kalnu alu un ieklupa iekšā.

-   Māsa!

Puskrēslā viņš redzēja pelēku ēnu lecam virsū Grasielai. Instinktīvi Rikardo izrāva pistoli un izšāva. Vilcene sāpēs iekaucās un apmetās pret pāridarītāju. Viņš juta ievainotā zvēra ilkņus plosām drēbes un nāsīs iesitamies dzīvnieka piesmakušo elpu. Vilks bija spēcīgāks, nekā viņš bija iedomājies, ar stipriem muskuļiem un varens. Rikardo izmisīgi pūlējās atbrīvoties, bet veltīgi.

Rikardo saprata, ka tūlīt zaudēs samaņu. Kā pa miglu viņš manīja tuvojamies Grasielu un iekliedzās:

-   Pazūdi!

Tad redzēja māsas roku paceltu sev virs galvas, rokai slīgstot lejup, uz mirkli pazibēja milzīgs akmens, un viņš paguva nodomāt: “Viņagrasās mani nogalināt."

Mirkli vēlāk akmens pasvilpa viņam garām un ietriecās vilcenes galvaskausā. Pēdējo reizi dzīvnieks noelsās un sastinga zemē. Rikardo sarāvies gulēja turpat blakus un pūlējās atgūt elpu. Grasiela notupās pie viņa.

-  Vai ar tevi viss kārtībā? Viņas balss no satraukuma drebēja.

Rikardo izdevās palocīt galvu. Viņš izdzirdēja aizmugurē smilkstēšanu un pagriezies ieraudzīja stūrī sarāvušos vilcēnus. Rikardo centās sakopot spēkus. Tad ar grūtībām uzslējās kājās.

Satricināti abi izsteberēja no alas tīrajā kalnu gaisā. Rikardo stāvēja un dziļi, līdz pašām plaušu saknēm, vilka elpu, līdz galva noskaidrojās. Fiziskais un emocionālais sasprindzinājums, nāvei (ik tuvu paejot garām, bija spēcīgi iespaidojis viņus.

-   Iesim projām no šejienes. Te mūs var meklēt.

Atgādinājums, cik bīstamā situācijā viņi joprojām ir,

lika Grasielai nodrebēt.

Veselu stundu viņi gāja pa stāvo kalnu taku. Kad beidzot bija sasniegta neliela upīte, Rikardo sacīja:

-  Apmetīsimies tepat.

Tā kā viņiem nebija ne pārsēju, ne antiseptisko līdzekļu, viņi vilka kodienu vietas rūpīgi izmazgāja un izskaloja aukstajā avota ūdenī. Rikardo roka bija stīva, viņš tikai ar grūtībām spēja to pakustināt. Viņam par lielu pārsteigumu agrākā klusētāja uzstāja:

-  Ļauj man.

Vēl vairāk puisi pārsteidza maigums, ar kādu Grasiela viņam pieskārās.

Tad pilnīgi bez kāda brīdinājuma, acīmredzot ķermenim reaģējot uz pārdzīvoto šoku, mūķeni sāka kratīt spēcīgi drebuļi.

-   Viss ir kārtībā, Rikardo viņu mierināja. Viss jau beidzies.

Bet viņa nespēja nomākt drebuļus.

-    Kuš, kuš. Vilcene ir beigta. Vairs ne no kā nav jābaidās. Rikardo apskāva Grasielu un maigā balsī mierināja.

Viņš turēja sievieti cieši apskautu un juta, kā viņas

gurni spiežas pie viņa auguma, kā maigās lūpas pieskaras viņējām, kā viņa kļaujas klāt, murminot vārdus, kurus viņš nesaprata.

Rikardo bija tāda sajūta, it kā viņš Grasielu pazītu jau sen. Patiesībā viņš par šo sievieti neko nezināja. “Vienīgi to, ka viņa ir Dieva radīts brīnums, ’’viņš domāja.

Arī Grasiela domāja par Dievu. “Pateicos Tev, Dievs, par šo prieku. Pateicos, ka beidzot ļāvi man uzzināt, kas īsti ir mīlestība."

Viņa izbaudīja jūtas, kuru aprakstīšanai nebija vārdu un kuras tālu pārsniedza jebkādus fantāzijas tēlus.

Rikardo viņu vēroja, un mūķenes skaistums vēl aizvien lika viņa elpai sajūsmā aizrauties. “Viņa nedrīkst iet atpakaļ uz klosteri. Mēs apprecēsimies, un mums būs skaisti bērni… stipri dēli. ”

-   Es tevi mīlu, viņš atzinās. Es tevi nekad nelaidīšu projām, Grasiela.

-   Rikardo…

-   Mīļā, es gribu apprecēties ar tevi. Vai tu nāksi pie manis par sievu?

-Jā. Ak jā, Grasiela nedomādama atbildēja.

Un tūlīt atkal viņu ieskāva mīļotā rokas. “Tieši to es ? > vienmēr esmu gribējusi, bet nebiju cerējusi kādreiz iegūt. ”

-   Kādu laiku mēs padzīvosim Francijā, tur ir drošāk. Cīņa drīz būs galā, un tad mēs atgriezīsimies Spānijā, Rikardo sacīja.

Grasiela saprata, ka ar šo vīrieti viņa dotos uz jebkuru pasaules malu. Ja viņam draudēja briesmas, viņa vēlējās tajās dalīties.

Viņi runāja par daudz ko. Rikardo pastāstīja, kā viņš iesaistījies I laimē Miro grupā, par atsaukto saderināšanos un tēva nepatiku pret dēla darbību. Bet, kad viņš gaidīja, ka Grasiela pastāstīs par savu pagātni, viņa klusēja.

Viņa raudzījās mīļotajam sejā un domāja:

“t's viņam nevaru to stāstīt. Viņš mani ienīdīs. ”

-   Apskauj mani, Grasiela palūdza.

Tā viņi aizmiga un pamodās rītausmā, lai noskatītos, kā saule lēnām rāpjas pāri kalnu korei, aplejot nogāzes ar siltu, sarkanu blāzmu.

-    Būs labāk, ja mēs šodien paliksim slēptuvē. Ceļā dosimies līdz ar tumsu, Rikardo ierunājās.

Viņi ieturējās no čigānu dotā pārtikas saiņa un plānoja nākotni.

-            Spānijā paveras lieliskas iespējas, Rikardo sacīja.

-   Vai, pareizāk sakot, pavērsies, kad iestāsies miers. Man ir desmitiem ideju. Mums būs pašiem savs uzņēmums. Nopirksim skaistu māju un audzināsim skaistus dēlus.

-  Un skaistas meitas.

-    Un skaistas meitas. Viņš pasmaidīja. Nemaz nezināju, ka spēju būt tik laimīgs.

-   Es arī ne, Rikardo.

-   Pēc divām dienām mēs būsim Logronjo un satiksimies ar pārējiem, Rikardo turpināja. Viņš saņēma Grasielas roku. Mēs viņiem pateiksim, ka tu neiesi atpakaļ uz klosteri.

-   Nez vai viņi sapratīs. Tad viņa iesmējās. Man tas patiesībā ir vienalga. Dievs saprot. Es ļoti mīlēju to dzīvi, ko vadīju klosteri, viņa klusi piebilda, bet… Viņa paliecās atpakaļ un noskūpstīja Rikardo.

-   Man ir tik daudz kas tev jāatlīdzina, viņš sacīja.

Grasiela samulsa.

-  Es nesaprotu.

-  Tie gadi, ko tu pavadīji klosteri, kad biji noslēgta no pasaules. Saki man, mīļā… vai tevi neuztrauc, ka esi zaudējusi šos gadus?

“Kā lai viņam to paskaidro?”

-   Rikardo… Es neko neesmu zaudējusi. Vai, tavuprāt, tiešām tik daudz esmu palaidusi garām?

Viņš pārdomāja, nezinādams, ar ko sākt. Viņš saprata, ka tie notikumi, kurus viņš uzskata par svarīgiem,

mūķenēm viņu noslēgtībā patiesībā neko nemaina. Kari, piemēram, arābu izraēliešu kari? Berlīnes mūris? Politisko līderu slepkavības, piemēram, amerikāņi Džons Kenedijs un viņa brālis Roberts Kenedijs? Un Mārtiņš Luters Kings juniors, melnādaino nevardarbīgās kustības vadītājs par melno vienlīdzību? Badi? Plūdi? Zemestrīces? Streiki un demonstrācijas, ar kuriem ļaudis izteica protestu pret viena cilvēka necilvēcību, kas vērsta pret citiem cilvēkiem?

Un galu galā kā šie notikumi ietekmējuši viņas personisko dzīvi? Vai lielākās daļas pasaules iemītnieku dzīvi?

-   Vienā ziņā tu neesi daudz palaidusi garām. Bet citā ziņā tomēr esi. Visu laiku noticis kaut kas svarīgs. Dzīve. Kamēr tu šos gadus miti noslēgtībā, bērni dzimuši un pieauguši, mīlētāji apprecējušies, ļaudis cietuši un bijuši laimīgi, cilvēki miruši, un mēs visi esam tā daļa, dzīves daļa, Rikardo beidzot atbildēja.

-    Un tu domā, ka es neesmu dzīvojusi? Grasiela jautāja. Vārdi sāka velties pār lūpām, pirms viņa paguva tos apturēt. Es reiz biju tevis pieminētās dzīves daļa, un tas nozīmēja dzīvot ellē. Mana māte bija prostitūta, katru nakti man bija cits “tēvocis”. Kad man bija četrpadsmit gadu, es atdevos vīrietim, jo viņš man patika un es biju greizsirdīga uz māti, es apskaudu viņu par to, ko viņa dara. Vārdi plūda bez apstājas. Ja es būtu palikusi tās dzīves daļa, kuru tu uzskati par tik dārgu, es būtu kļuvusi par prostitūtu. Nē, es nedomāju, ka bēgu no kaut kā. Es bēgu pie kaut kā. Es atradu drošu pasauli, kurā valda miers un labestība.

Rikardo, šausmu pārņemts, skatījās mīļotajā.

-   Es… piedod, viņš izstomīja. Es negribēju…

Grasiela šņukstēja, tādēļ Rikardo apskāva viņu.

-   Kuš, kuš! Viss ir labi. Tas ir beidzies. Tu biji bērns. Es tevi mīlu.

Un tas bija tā, it kā Rikardo būtu devis Grasielai grēku atlaišanu. Viņa bija pastāstījusi par drausmīgajiem grēkiem,

ko pastrādājusi pagātnē, un tomēr viņš tos piedeva. Un brīnumu brīnums mīlēja viņu.

Rikardo turēja viņu cieši, cieši.

-   Ir tāds Federiko Garsijas Lorkas dzejolis.

Nakts nevēlas nākt, lai tu nevarētu atnākt un es nevarētu aiziet…

Bet tu atnāksi, un tavu mēli būs skāris lietus sāls.

Diena nevēlas nākt, lai tu nevarētu atnākt un es nevarētu aiziet…

Bet tu atnāksi cauri dubļainajiem tumsas grāvjiem.

Ne nakts, ne diena nevēlas nākt, lai es varētu mirt par tevi un sevi.

Piepeši Grasiela atcerējās karavīrus, kas dzen viņiem pēdas, un iedomājās, ka diez vai viņi abi nodzīvos tik ilgi, lai iemantotu kopēju nākotni.

Divdesmit devītā nodaļa

Trūka viena ķēdes posma pagātnes noslēpumu atslēgas un Alans Takers cieši apņēmās to atrast. Avīzēs gan par pamestu zīdaini nekas nebija minēts, bet, domājams, nebūs grūti noskaidrot datumu, kad atradeni nodeva bērnunamā. |a šis datums sakritīs ar dienu, kad nogāzās lidmašīna, viņu gaida ļoti interesanti brīži, uzklausot Hiēnas Skotas paskaidrojumus. “Tik traka taču viņa nebūtu bijusi, "Alans Takers domāja, “lai izliktos, ka Skotu mantiniece ir gājusi bojā, un tad pameslu meitenīti uz kādas lauku mājas durvju sliekšņa. Riskanti. Ļoti riskanti. Bet no otras pusespaskat, kas ļxir ieguvumu! “Scott Industries”. Jā, viņa to varētu gan nostrādāt. Acīmredzot viņa ir blēde, turklāt pamatīga, bet tagad tas viņai dāigi maksās."

Takers zināja, ka jārīkojas ļoti piesardzīgi. Attiecībā uz savu pretinieci viņš neloloja nekādas ilūzijas. Viņš nostājās pretī varai tās absolūtā izpausmē. Pirms spert nākamo soli, jātur rokā visi iespējamie pierādījumi, tas bija vairāk nekā skaidrs.

Viņš vēlreiz iegriezās pie tēva Berrendo.

-  Tēvs… Es gribētu aprunāties ar to zemnieku un viņa sievu, pie kuru durvīm Patricija… Megana tika pamesta.

Vecais priesteris pasmaidīja.

-   Ceru, jums vēl ilgi neizdosies piepildīt šo vēlēšanos.

Takers apmulsis skatījās večukā.

-  Jūs gribat teikt…?

-  Viņi nomira jau pirms daudziem gadiem.

“Sasodīts/'1 Bet noteikti jābūt vēl citiem pavedieniem,

kas novestu pie atrisinājuma.

-  Jūs teicāt, ka bērns tika nogādāts slimnīcā, jo viņam bija plaušu karsonis.

-Jā-

“Tur būs saglabājusies slimības vēsture."

-   Kas tā bija par slimnīcu?

-  Tā sešdesmit pirmajā gadā nodega. Tagad tur uzcelta jauna. Garīdznieks redzēja, ka apmeklētāja seja sadrūmst. Jūs, senjor, nedrīkstat aizmirst, ka notikumi, kuri jūs interesē, risinājās pirms divdesmit astoņiem gadiem. Kopš tā laika daudz kas ir mainījies.

"Mani nekas neapturēs, ” Takers neatlaidās. “Tagad, kad esmu jau tik. tuvu skaidrībai. Kaut kur noteikti glabājas Meganas lieta. ”

Vēl atlikusi tikai viena iespēja, kur meklēt, bāreņu nams. •'

Katru dienu Alans Takers par paveikto ziņoja Hiēnai Skota i.

-   Lai es zinātu par katru jūsu soli. Tajā brīdī, kad meiteni atrodat, es gribu to zināt.

Alanam Takeram bija jābrīnās par nepacietīgo dedzību kundzes balsī.

“Izskatās, ka viņa ārkārtīgi steidzas uzzināt kaut ko par notikumu,, kas atgadījies tik sen. Kāpēc? Nu, tas lai pagaidām paliek. Vispirms man jāatrod nepieciešamais pierādījums. ”

Tajā rītā Alans Takers ieradās bērnunamā. Viņš pārlaida skatienu drūmai koptelpai, kur trokšņainu, kustīgu bērnu pulciņš rotaļājās, un nodomāja: “Šeit uzauga Skotu dinastijas mantiniece. Bet tā maita tikmēr dzīvoja Ņujorkā

un piesavinājās visu naudu un varu. Nu, tagad jums vajadzēs dalīties ar jūsu padevīgo kalpu. Jā, no mums iznāks brīnišķīgs tandēms Elena Skota un Takers. ”

Pienāca jauna sieviete.

-   Vai varu ka palīdzēt, senjor? viņa jautāja.

Takers pasmaidīja. “Kā tad. Tu vari palīdzēt man tikt

pie kāda miljardā dolāru. ”

-   Es gribētu aprunāties ar cilvēku, kas vada šo iestādi.

-  Tā ir senjora Anhelesa.

-   Vai viņa ir šeit?

-   Si, senjor. Es jūs pie viņas aizvedīšu.

Alans Takers sekoja sievietei cauri galvenajam vestibilam uz nelielu telpu mājas pagalma pusē.

-   Lūdzu, ejiet iekšā.

Alans Takers iegāja kabinetā. Sievietei, kas sēdēja pie rakstāmgada, noteikti bija vairāk nekā astoņdesmit gadu. Reiz viņa bijusi liela auguma, tagad stāvs sarucis, un viņa izskatījās tā, it kā šis augums agrāk būtu piederējis citam cilvēkam. Mati viņai bija sirmi un plāni, turpretī acis spodras un možas.

-   Labrīt, senjor. Kā varu jums palīdzēt? Vai esat nolēmis adoptēt kādu no mūsu jaukajiem bērniņiem? Mums patiešām ir brīnišķīgi mazuļi.

-   Nē, senjora. Esmu ieradies uzdot dažus jautājumus par bērnu, kas tika te atstāts pirms daudziem gadiem.

Mersedese Anhelesa sarauca pieri.

-   Es jūs nesaprotu.

-  Jūsu patversmē tika nodota meitene zīdaiņa vecumā… Takers izlikās, ka ieskatās papīra lapiņā… četrdesmit astotā gada oktobri.

-    Tas ir tik sen. Tagad viņas te vairs nav. Redziet, senjor, mums ir noteikumi, ka piecpadsmit gadu vecumā…

-   Jā, senjora. Es zinu, ka viņas te vairs nav. Bet es vēlos uzzināt ko citu precīzu datumu, kad bērns te tika atnests.

-   Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt, senjor.

Takeram sašļuka dūša.

-   Saprotiet, šeit dzīvojuši tik daudzi bērni. Ja vien jūs zināt viņas vārdu…

“Patricija Skota,"viņš nodomāja, bet skaļi sacīja:

-   Megana. Viņu sauca par Meganu.

Mersedeses Anhelesas seja kļuva gaišāka.

-    To meiteni nav iespējams aizmirst. Viņa bija īsts velnēns, bet visi viņu dievināja. Vai jūs zināt, ka reiz vina…

>

Alanam Takeram nebija laika klausīties nostāstus. Intuīcija čukstēja, ka viņš jau atrodas pavisam tuvu mērķim iegūt daļu no Skotu mantības. IJn šī vecā pļāpa spēj viņam to dot. “Manjābūlpacietīgam ar viņu. ”

-   Senjora Anhelesa… man ir maz laika. Vai jums arhīvā ir reģistrēts šis datums?

-   Protams, senjor. Valsts mums noteikusi visu reģistrēt ļoti precīzi.

Takera oma strauji uzlabojās. “Vajadzēja paņemt līdzi fotoaparātu, lai šo dokumentu uzņemtu. Bet nekas. Es to nokopēšu. ”

-   Vai varu to apskatīties, senjora?

Viņa savilka pieri.

-   Nezinu vis. Mūsu arhīvi ir konfidenciāli un…

-    Protams, Takers veikli ierunājās, es to visādā ziņā respektēju. Jūs teicāt, ka mazā Megana jums ļoti patikusi, tāpēc esmu pārliecināts, ka jūs darītu visu, lai viņai palīdzētu. Tāds ir mana nāciena nolūks. Man viņai nododamas labas ziņas.

-   Un, lai to izdarītu, jums jāzina precīzs datums, kad viņa te ievietota?

-   Tas man vajadzīgs tikai kā pierādījums faktam, ka viņa tik tiešām ir tā persona, par kuru tiek uzskatīta. Viņas tēvs mirstot atstājis meitai nelielu mantojumu, un es gribu parūpēties, lai viņa to saņem. Takers izmanīgi aizbildinājās.

Vecā sieviete gudri paruāja ar galvu.

-   Saprotu.

Takers izvilka no kabatas žūksniti naudas.

-   Lai izteiktu savu pateicību par to, ko jūs manis dēļ darāt, es vēlētos ziedot bērnunamam simt dolāru.

Vadītāja lūkojās uz naudas žūksnīti, un viņas seja pauda šaubas.

Takers paņēma vēl vienu banknoti.

-   Divus simtus.

Anhelesas kundze sarauca uzacis.

-   Labi. Piecus simtus.

Mersedese Anhelesa atplauka.

-  Jūs, senjor, esat ārkārtīgi augstsirdīgs. Tūlīt sadabūšu vajadzīgo žurnālu.

"Rokā ir!" Takers iekšēji gavilēja. “Jēzus Kristus, es to panācu! Viņa pievākusi “Scott Industries” sev. Ja nebūtu manis, viņa paliktu nesadila. ”

Kad Takers būs nolicis F.lēnai Skotai priekšā pierādījumus, viņa nekādi nevarēs noliegt savu vainu. Lidmašīna nogāzās pirmajā oktobrī. Slimnīcā Megana nogulēja desmit dienu. Tātad bērnunamā viņai vajadzēja nonākt apmēram vienpadsmitajā oktobrī.

Mersedese Anhelesa atgriezās kabinetā, un rokās viņai bija kantora grāmata.

-   Atradu, viņa lepni pavēstīja.

Alans Takers vēlējās izraut grāmatu večai no rokām, bet viņš nevarēja darīt neko citu kā tikai pieklājīgi pajautāt:

-   Vai drīkstu ieskatīties?

-            Protams. Jūs bijāt tik dāsns. Viņa sarauca pieri.

-    Ceru, ka jūs nevienam neko neteiksiet. Man tā nevajadzētu darīt.

-  Tas paliks mūsu noslēpums, senjora.

IJn patversmes vadītāja iedeva viesim reģistrācijas žurnālu.

Dziļi ievilcis elpu, viņš to atvēra. Pašā augšā bija rakstīts: “Megana. Meitene. Vecāki nav zināmi.” Un tad datums. Bet tur bija kāda kļūda.

-  Te rakstīts, ka Megana patversmē nodota četrdesmit astotā gada četrpadsmitajā jūnijā.

-  Si, senjor.

-  Tas nav iespējams! Takers gandrīz kliedza. “Lidmašīnas katastrofa nolika pirmajā oktobrī, gandrīz četrus mēnešus vēlāk. ”

Mersedeses Anhelesas sejā atspoguļojās neizpratne.

-   Neiespējami, senjor? Kā tā?

-   Kas… kas reģistrē bērnus?

-   Es. Kad uz šejieni atnes bērnu, es ierakstu datumu un visu pārējo informāciju, kas man liek sniegta.

Sapnis sabruka drupās.

-   Vai jūs nevarējāt kļūdīties? Es domāju, attiecībā uz datumu… vai tas nevarēja notikt desmitajā vai vienpadsmitajā oktobrī?

-    Senjor, vecā sieviete sāka skaisties. Es protu atšķirt četrpadsmito jūniju no vienpadsmitā oktobra.

Viss bija beidzies. Viņš balstījis savu sapni uz pārāk nedroša pamata. Tātad Patricija Skota tik tiešām gājusi bojā lidmašīnas avārijā. Tas, ka Elena Skota meklē meiteni, kura dzimusi apmēram tajā pašā laikā, ir tikai sagadīšanās.

Alans Takers gausi piecēlās.

-   Paldies, senjora, viņš sacīja.

-  De nada, senjor.

Viņa noskatījās, kā Takers aiziet. Tāds patīkams vīrietis. Un tik devīgs. Par viņa piecsimt dolāriem bērnunamam varēs daudz ko iegādāties. Un arī par simt tūkstošu dolāru čeku, ko atsūtīja laipnā dāma, kas zvanīja no Ņujorkas. “Jā, vienpadsmitais oktobris mūsu bāreņu namam ir tiešām veiksmīga diena. Paldies Tev, Kungs.”

Alans Takers nodeva kārtējo ziņojumu.

-   Joprojām nav pārliecinošu ziņu, Skotas kundze.

Baumo, ka mūķenes dodoties uz ziemeļiem. Cik man zināms, meitene ir drošībā.

"Takera balss lonispilnīgi mainījies, ” Elena Skota nodomāja. “Gardais kumosiņš zudis. Tātad viņš jau bijis bērnunamā. Un viņš atkal kļuvis par manu darbinieku. Labi. Kad viņš būs atradis Patriciju, arī šis Jakts mainīsies.”

-   Ziņojiet man atkal rit.

—  Jā, Skotas kundze.

Trīsdesmitā nodaļa

“Saudzē mani, ak Dievs, jo Tevi es meklēju patvērumu. Tu esi mans Kungs; man nav cita labuma, vienīgi Tu. Es mīlu Tevi, ak Kungs, Tu esi mans spēks. Tas Kungs ir mana klints, mans cietoksnis un mans atbrīvotājs…”

Māsa Megana pacēla acis un ieraudzīja, ka raižpilnu sejas izteiksmi viņu vēro Fēlikss Karpio.

“Viņa nudien ir nobijusies, "viņš sprieda.

Jau pašā ceļojuma sākumā viņš bija ievērojis māsas Meganas nopietnās bažas. “Protams. Tas ir tikai dabiski. Dievs vien zina, cik daudzus gadus viņa pavadījusi ieslēgta klosteri un tagad piepeši izmesta svešā, draudīgā pasaulē. Mums pret nabaga sievieti jā izturas saudzīgi. ”

Māsa Megana patiešām bija nobijusies. Viņa dedzīgi lūdzās jau no brīža, kad pameta klosteri.

“Piedod man, Kungs, jo man loti patīk satraukums, ko rada pašreizējie notikumi, bet es zinu, ka man tas nāk par ļaunu. ”

Bet, lai arī cik dedzīgi māsa Megana lūgtos, viņa nespēja atbrīvoties no domas: “Neatceros, kad bulu tik brīnišķīgi pavadījusi laiku.” Tādus pārsteigumus viņa savā mūžā nebija piedzīvojusi. Bērnunamā viņa pati bieži perināja riskantus bēgšanas plānus, bet tās jau bija tikai bērnu spēles. Pašreiz viss notika īstenībā. Viņa atradās teroristu rokās, kurus turklāt vajāja policija un armija.

Taču māsa Megana nejutās pārbijusies, viņa jutās savādi pacilāta.

Visu nakti nogājuši, saulei austot, bēgļi apstājās. Megana un Amparo Ilirona stāvēja blakus, Haimē Miro un Fēlikss Karpio līkņāja pār kaiti.

-   Līdz Medīnai del Kampo palikušas četras jūdzes, Ilaiinē sacīja. Ciematu apiesim, jo tur izvietots pastāvīgs armijas garnizons. Tad turpināsim virzīties uz ziemeļaustrumiem, uz Valjadolidu. Mums vajadzētu tur nonākt jau priekšpusdienā.

“Cik vienkārši,” māsa Megana laimīga nodomāja.

Pēc garās un nogurdinošās nakts viņi ne reizes neatpūtās Megana tomēr jutās brīnišķīgi. Haimē tīšuprāt uzturēja grupā spriedzi, bet viņa saprata, kāpēc viņš tā dara. Viņš pārbaudīja Meganu, gaidīja, kad viņa salūzīs. "Nekas, nekas, tevigaidapārsteigums, ” viņa priecājās.

Patiesībā māsa Megana bija modinājusi interesi I laimē Miro. Viņas izturēšanās nebūt nebija tāda, kā Miro būtu sagaidījis no mūķenes. Viņa atradās neskaitāmas jūdzes no klostera, gāja pa nepazīstamu zemi, turklāt viņiem pa pēdām dzinās policija, bet izskatījās, ka māsa par to tikai priecājas. “Kas gan viņa par mūķeni?'' I laimē Miro nevarēja vien nobrīnīties.

Amparo Hirona pret svešinieci izturējās vēsāk. “Priecāšos, kad tiksim no viņas vaļā, "viņa domāja. Un turējās blakus Haimē, ļaujot mūķenei iet kopā ar Fēliksu Karpio.

Apkārtējā ainava bija pirmatnēji neskarta un skaista. Ceļotājus viegli glāstīja vasaras smaržīgais vējš. Viņi pagāja garām vairākiem veciem ciematiem, dažus no tiem cilvēki bija pametuši iznīcībai, un augstu pakalna galā viņi ieraudzīja tukšu pili.

Amparo šķita, ka Megana līdzinās kādam savvaļas dzīvniekam… viņa bez piepūles slīdēja pāri pakalniem un ielejām, izskatījās, ka viņa nekad nenogurst.

Kad pēc vairākām stundām tālumā parādījās Valjadolidas aprises, Ilaimē lika grupai apstāties.

-  Vai viss nokārtots? viņš vērsās pie Fēliksa.

-Jā-

Megana gribēja zināt, kas bijis jānokārto, un drīz vien viņa to uzzināja.

-  Tomasam dota pavēle sagaidīt mūs pie vēršu cīņu arēnas.

-  Cikos tiek slēgta banka?

-  Piecos. Laika mums pietiks atliku likām.

I laimē palocīja galvu.

-  Un šodien mēs saņemsim krietnu algu.

“Debestiņ, uiņi grasās aplaupi/ banku, "Megana izbijās.

-   Kā būs ar mašīnu? ievaicājās Amparo.

-  Viss kārtībā, 1 laimē viņu nomierināja.

“Viņi mašīnu nozags, ” Megana saprata. Tas nu bija mazliet par daudz aizraujoši. “Dievam tas nepatiks. ”

Kad ceļinieku pulciņš nonāca pie Valjadolidas, 1 laimē visus brīdināja:

-  Turieties pūlī. Šodien notiek vēršu cīņas, tādēļ pilsētā būs tūkstošiem cilvēku. Un neļausim, ka mūs izšķir.

Izrādījās, ka 1 laimē Miro bijusi taisnība pilsētā valdīja liela drūzma. Megana nekad nebija redzējusi tik milzum daudz cilvēku. Ielās mudžēt mudžēja gājēji, mašīnas un / motocikli, jo vēršu cīņas bija atvilinājušas šurp ne tikai tūristus, bet arī kaimiņpilsētu iedzīvotājus. Pat bērni uz ielām spēlēja vēršu cīņas.

Meganu šī burzma, troksnis un vispārējā kņada sajūsmināja. Viņa lūkojās garāmgājēju sejās un centās iztēloties viņu dzīvesveidu. “Pavisam drīz es atkal būšu klosterī, kur man nebūs ļauts ieskauties citu sejās. 'Tāpēc darīšu to tagad, kamēr man vēl dota tāda izdevība. ”

Ielu malās cits citam blakus tirgotāji bija izlikuši pārdošanai dažādus nieciņus, reliģiskus kuloniņus un krustiņus, gaisā vēdīja asā eļļā vārītu virtuļu smarža.

Pēkšņi Megana atskārta, ka ir ļoti izsalkusi.

Bet skaļi to pavēstīja Fēlikss.

-    Haimē, mums visiem gribas ēst. Paņemsim kādus virtuļus.

Fēlikss nopirka četrus brūnos mīklas rimbuļus un vienu sniedza Meganai.

-   Pamēģiniet, māsa. Jums garšos.

Virtulis bija ļoti gards. Ilgus gadus Megana bija ēdusi nevis tādēļ, lai ēdienu baudītu, bet lai uzturētu miesu par godu Tam Kungam. “Šis kumoss domāts manam priekam, ” Megana atļāvās ķecerīgu domu.

-   Arēna ir tajā pusē, Haimē norādīja.

Četrinieks kopā ar pūli pagāja garām parkam pilsētas centrālajā Rietumu laukumā un, straumes nests, ieplūda Vēršu laukumā. Pati arēna bija iekārtota milzīgā trīs stāvu augstuma celtnē. Pie ieejas bija četri kases lodziņi. Kreisajā pusē karājās izkārtnes ar uzrakstu SOI., bet labajā SOMBRA. Saule un ēna. Pie kasēm rindās pēc biļetēm stāvēja simtiem cilvēku.

-   Gaidiet te, Haimē nokomandēja.

Viss pulciņš noskatījās, kā viņu vadītājs aiziet līdz vietai, kur grozījās pusducis spekulantu un par biļetēm plēsa bargu naudu.

-   Vai mēs skatīsimies vēršu cīņas? Megana pajautāja Fēliksam.

-           Jā, bet neraizējieties, māsa, puisis viņu drošināja.

-  Jums tas patiks.

“Raizēties?” Meganu šī iespēja sajūsmināja. Bērnunamā viņa bija izfantazējusi, ka viņas tēvs bijis slavens matadors, tādēļ viņa izlasīja visas grāmatas par korridu, kuras tik nāca rokās.

-   īstās vēršu cīņas notiek Madridē un Barselonā. Šajās cīņās piedalīsies novilleros, nevis profesionāļi. Novilleros ir amatieri. Viņiem par godu nav rīkota alternativa, Fēlikss stāstīja.

Megana zināja, ka altemaliva ir iesvētīšanas ceremonija, kas tiek rīkota tikai pašiem izcilākajiem matadoriem.

-   Šodienas matadori būs ģērbušies īrētos kostīmos, nevis ar zeltu apmalotos mundieros, un cīnīsies ar vēršiem, kuriem ir apvīlēti, bīstami ragi, profesionāļi atteiktos ar tādiem cīnīties.

-   Kāpēc amatieri to dara?

Fēlikss paraustīja plecus.

-   El h ambre bace mas clano que lus cuernos. Bads nodara lielākas sāpes nekā ragi.

Atgriezās ! laimē ar četrām biļetēm.

-  Viss kārtībā, viņš teica. Iesim iekšā.

Megana juta, ka satraukums aug.

Tuvojoties ieejai milzīgajā arēnā, viņi gāja garām pie sienas pielīmētam plakātam. Megana apstājās un kā sastingusi lūkojās uz to.

-   Paskatieties!

Plakātā bija redzams I laimē Miro attēls ar uzrakstu zem tā:

MEKLĒ PAR SLEPKAVĪBU IIAIMĒ MIRO.

IZSLUDINĀTA MILJONU PESETU LIELA ATLĪDZĪBA TAM, KAS VIŅU ATRADĪS DZĪVU VAI MIRUŠU.

Šis uzraksts spēji, ar atskurbinošu skaidrību atgādināja Meganai, kas īstenībā ir tas vīrs, ar kuru viņa kopā ceļo. Viņš ir terorists, kura rokās ir arī viņas dzīvība.

Ilaimē pētīja savu attēlu. Pārdroši viņš noņēma cepuri un tumšās brilles un nostājās portretam pretī.

-   Diezgan līdzīgs. Tad viņš norāva plakātu no sienas, salocīja un iebāza kabatā.

-            Kāds tev no tā būs labums? ievaicājās Amparo.

-   Gan jau viņi izlīmējuši simtiem tādu bildīšu.

Haimē pasmaidīja.

-   Bet tieši šī, querida, nesīs mums laimi. Viņš atkal uzlika cepuri un brilles.

“Cik savāds izteikums, ” Megana nodomāja. Viņa nespēja neapbrīnot meklētā noziedznieka aukstasinību. Bet I laime Miro nesatricināmā pārliecība par savas rīcības pareizību Meganu nomierināja. "Armija nemūžam viņu nenoķers. "Viņa jutās droša.

-   Iesim iekšā.

līkai bija divpadsmit cita no citas tālu izvietotas ieejas. Visas numurētās, sarkanās dzelzs durvis stāvēja plaši atvērtas. Iekšpusē puestos1 pārdeva kokakolu un alu, blakus tiem bija šauras tualešu būdiņas. Tribīnēs katrs sektors un katra vieta bija numurēti. Akmens solu rindas veidoja noslēgtu apli, kura centrā atradās plaša, smiltīm izkaisīta arēna. Visur redzēja reklāmas plakātus: BANCO CENTRAL… BOUTIQUE CALZADOS… SCHWEPPES… RADLO POPULAR…

Haimē bija nopircis biļetes ēnainajā pusē. Ieņemot vietu uz akmens sola, Megana kā apburta lūkojās apkārt. Te viss bija citādi, nekā viņa agrāk iztēlojusies. Bērnībā viņa bija redzējusi romantisku krāsainu fotogrāfiju ar Madrides vēršu cīņu arēnu, milzīgu un greznu. Šī bija tikai tāda pagaidu būve. Telpa strauji pildījās ar skatītājiem.

Noskanēja trompetes signāls. Cīņa sākās.

Megana, acis iepletusi, paliecās uz priekšu. Arēnā izskrēja pamatīgs bullis, tad pavērās neliela koka barjera aizžogojumā un laukumā iznāca matadors, kurš sāka kaitināt dzīvnieku.

-   Nākamie būs pikadori! satraukta iesaucās Megana.

Haimē Miro izbrīnījies paskatījās blakus sēdētājā. Viņš

bija bažījies, ka mūķenei no vēršu cīņām sametīsies nelabi un tas pievērsīs viņiem citu skatītāju uzmanību. Bet bija gluži otrādi, šķita, ka viņa lieliski izklaidējas. “Savādi. ”

Ar biezu segu apsegtā zirgā bullim tuvojās pikadors. Bullis pielieca galvu un metās virsū zirgam, un brīdī, kad

uzbrucēja ragi iedūrās segā, pikadors iegrūda satracinātajam lopiņam plecā astoņas pēdas garu pīķi.

Megana kā apburta vēroja notiekošo.

-  Pikadors tā dara, lai vājinātu buļļa kakla muskuļus, viņa skaidroja, atcerēdamās pirms daudziem gadiem lasītās iemīļotās grāmatas.

Fēlikss Karpio izbrīnā mirkšķināja plakstiņus.

-  Taisnība, māsa.

Megana noskatījās, kā buļļa plecos tiek iegrūsts pāris koši izrotātu banderilju1 .

Bija pienākusi matadora kārta. Viņš izgāja arēnas vidū, turēdams pie sāniem sarkanu apmetni un tajā noslēptu zobenu. Bullis pagriezās un traucās uzbrukumā.

Meganas satraukums auga.

-             Tagad viņš izdarīs savus gājienus, viņa sacīja.

-   Vispirms pase veronica, tad meclia-vemnica un beigās re holera.

I laimē ilgāk nespēja apvaldīt ziņkārību.

-   Māsa… Kur jūs to visu iemācījāties?

Neapdomājusies Megana izmeta:

-   Mans tēvs bija matadors. Skatieties!

Darbība norisa tik zibenīgi, ka Megana tikai ar grūtībām spēja tai izsekot. Satrakotais bullis nepārtraukti uzbruka matadoram. Ik reizi, kad dzīvnieks tuvojās, matadors pasvieda sarkano apmetni sāņus, un bullis dzinās tam pakaļ. Megana sāka bažīties.

-   Kas notiks, ja matadoru ievainos?

Haimē paraustīja plecus.

-  Tāda vietā kā šī pilsētas bārddzinis aizvedīs viņu uz šķūni un sašūs.

Bullis atkal metās cīņā, bet šoreiz, matadors palēca sānis. Pūlis auroja.

Fēlikss Karpio kā atvainodamies ierunājās:

-   Man žēl, ka šī nav no tām labākajām cīņām, māsa. Jums vajadzētu redzēt īstās. Es esmu redzējis Manoleti, el

1 Neliels šķēps ar tam piestiprinātām krāsainām lentēm. (Tulk. piez.)

Kordobesu un Ordonjesu. Viņi korridu padara par neaizmirstamu notikumu.

-  Esmu par viņiem lasījusi, Megana sacīja.

-  Vai esat dzirdējusi brīnumaino stāstu par Manoleti? Fēlikss jautāja

-  Kādu stāstu?

-   Runā, ka reiz Manolete bijis tikai viens no daudziem matadoriem. Ne labāks un ne sliktāks kā simtiem citu. Viņš bijis saderinājies ar skaistu, jaunu meiteni, bet kādu dienu bullis arēnā iebadījis Manoletem kājstarpē. Ārsts viņu salāpījis, bet teicis, ka matadoram nekad vairs nevarēšot būt bērni. Viņš tik ļoti mīlējis savu līgavu, ka noklusējis viņai šo skumjo vēsti, jo baidījies, ka tad viņa negribēs ar Manoleti precēties. Viņi apprecējušies, un pēc dažiem mēnešiem jaunā sieva lepni pavēstījusi, ka gaidot bērnu. Protams, Manolete nodomājis, ka tas nav viņa bērns, un sievu pametis. Nelaimīgā meitene izdarījusi pašnāvību. Manolete gandrīz sajucis prātā. Viņš vairs nav gribējis dzīvot, tāpēc gājis arēnā un darījis tādas lietas, ko neviens matadors pasaulē līdz šim nebija uzdrīkstējies darīt. Pēc diviem gadiem viņš atkal iemīlējies un jauno dāmu arī apprecējis. Dažus mēnešus pēc kāzām viņa lepni paziņojusi Manoletem, ka ir stāvoklī. Un tad viņš atklājis, ka ārsts kļūdījies.

-   Cik šausmīgi! Megana iesaucās.

1 laimē skaļi smējās.

-  Tas ir interesants stāsts, bet nez vai tur ir tik daudz patiesības, cik melns aiz naga.

-   Es domāju, ka ir gan, Fēlikss noteica.

Amparo klausījās ar pilnīgi bezkaislīgu seju. Viņa ar nepatiku bija vērojusi, ka Ilaimē arvien vairāk interesē mūķene. "Lai tā svētulīgā māsiņa piesargās. ”

Augšup un lejup pa ejām staigāja priekšautus aizsējušies tirgotāji un, skaļi saukdami, piedāvāja preces. Viens no viņiem tuvojās rindai, kur sēdēja Miro ar savu grupu.

-   Empanadas!viņš sauca. Empanadas caliente!1

Haimē pacēla roku.

-   Acņdr

Tirgotājs prasmīgi pāri vairākām rindām ielidināja Ilaimē klēpī sainīti. Viņš blakus sēdošajam virām iedeva desmit pesetu, kas bija jānodod pārdevējam. Megana vēroja, kā Haimē ieliek pīrādziņu vīstokli sev klēpī un uzmanīgi tin to vaļā. Zem ietinamā papīra atradās papīra strēmele. Viņš to izlasīja, pārlasīja vēlreiz, un Megana ievēroja, ka vīrieša žoklis saspringst.

Haimē ieslidināja papīriņu sev kabatā.

-   Mēs ejam projām, viņš strupi izmeta. Pa vienam. Viņš uzrunāja Amparo. Tu ej pirmā. Satiksimies pie vārtiem.

Ne vārda nebildusi, Amparo piecēlās un aizgāja pa

eju.

Haimē pamāja Fēliksam, un tas piecēlies sekoja Amparo.

-   Kas notiek? Megana jautāja. Vai atgadījies kaut kas slikts?

-             Mēs dodamies uz Logronjo. Haimē piecēlās.

-    Vērojiet mani, māsa. Ja mani neaiztur, tad ejiet uz vārtiem.

Megana saspringusi skatījās, kā Haimē aiziet pa celiņu starp rindām un tuvojas izejai. Šķita, neviens viņam nepievērš uzmanību. Kad Ilaimē vairs nebija saskatāms, arī Megana piecēlās un devās projām. Tajā brīdī skatītāju pūlis ierēcās, un viņa pagriezās, lai uzmestu mirkli arēnai. Zemē gulēja jauns matadors, un viņu ar ragiem badīja satrakojies bullis. Asinis sūcās smiltīs. Megana aizvēra acis un klusībā noskaitīja lūgšanu: “Ak, svētais Jēzu, apžēlojies par šo vīru. Viņš nedrīkst mirt, viņam jādzīvo. Tas Kungs viņu ir bargi pārmācījis, bet nav atdevis nāvei. Āmen.'’ Atvērusi acis, viņa pagriezās un steidzās ārā.

' Karsii pīrādziņi! (Tulk no sp. vai.)

-'Šeit. (Tulk. no sp. vai.)

Haimē, Amparo un Fēlikss viņu pie ieejas jau gaidīja.

-   Kustēsimies, Haimē deva komandu.

Un vini sāka iet.

>

-   Kas atgadījies? Fēlikss jautāja grupiņas vadītājam.

-    Karavīri nošāvuši Tomasu, viņš skarbi atteica.

-   Viņš ir miris. Un Rubio atrodas policijā. Sadurts kautiņa laikā kādā krogā.

Megana pārkrustījās.

-   Kas noticis ar māsu Terēžu un māsu Lučiju? viņa norūpējusies vaicāja.

-   Par māsu Terēžu es neko nezinu. Bet māsu Lučiju arī aizturējusi policija. Haimē pagriezās pret pārējiem.

-   Mums jāpasteidzas. Ieskatījies pulkstenī, viņš piebilda:

-   Bankā noteikti ir daudz klientu.

-   Haimē, varbūt mums vajadzētu nogaidīt, Fēlikss ieminējās. Mums divatā nodarboties ar banku būs bīstami.

Megana klausījās, ko viņi runā, un domāja: “Viņu tas neatturēs. '’ Un viņai bija taisnība.

Trīs teroristi devās uz plašo mašīnu stāvlaukumu aiz arēnas. Kad Megana viņiem pievienojās, viņa redzēja, ka Fēlikss uzmanīgi pēta zilu sedanu.

-   Šī derēs, viņš paziņoja.

Brīdi viņš darbojās ar mašīnas slēdzeni, atvēra durvis un iebāza salonā galvu. Tad pieliecās zem stūres, un nākamajā brīdī ierūcās motors.

-   Kāpiet iekšā! Haimē pavēlēja.

Megana, nevarēdama izšķirties, stāvēja.

-Jūs zogat to mašīnu?

-   Dieva dēļ! Amparo nošņāca. Izbeidz uzvesties kā mūķene un rausies iekšā!

>

Abi vīrieši ieņēma priekšējās vietas, Haimē apsēdās pie stūres. Amparo iekārtojās aizmugurē.

-Jūs nāksiet vai ne? Haimē skarbi noprasīja.

Megana dziļi ievilka elpu un apsēdās aizmugurē bla

kus Amparo. Viņi sāka braukt. “Mīļais Dievs, uz kurieni Tu mani vadi?”

-Ja jums, māsa, no tā kļūst vieglāk, Ilaimē sacīja,

-   tad ziniet, ka mēs šo mašīnu nenozagām. Mēs to konfiscējām basku armijas vārdā.

Megana gribēja kaut ko sacīt, bet pārdomāja. Viņa nevarēja pateikt neko tādu, kas liktu I laimē mainīt lēmumu. Tā viņa klusēdama sēdēja, un I laimē vadītā mašīna tuvojās pilsētas centram.

“Viņš grasās aplaupīt banku, ” Megana domāja, “un Dieva acīs es bušu tikpat vainīga kā viņš. "Viņa pārmeta sev krustu un klusi sāka skaitīt lūgšanu.

Vietā, kur Servantesa iela izgāja uz Apaļo laukumu, atradās deviņstāvu celtne, un tās pirmajā stāvā bija iekārtota Bilbao banka.

Nobremzējis iepretī ēkai, Ilaimē sacīja Fēliksam:

-  Neizslēdz motoru. Ja gadās kāda aizķeršanās, brauc projām un Logronjo pievienojies pārējiem.

Fēlikss pārsteigts skatījās biedrā.

-   Par ko tu runā? Tu taču nedarīsi to viens? Tu to nevari. Tas ir pārlieku riskanti, Ilaimē. Pārāk bīstami.

I laimē tikai uzsita Fēliksam uz pleca.

-   Kam jānotiek, notiksies, viņš pasmaidījis noteica un izkāpa no mašīnas.

Mašīnā palikušie noskatījās, kā Ilaimē ieiet galantērijas preču veikalā, kas atradās dažas mājas tālāk no bankas. Pēc pāris minūtēm viņš atkal iznāca uz ielas ar diplomātportfeli rokā. Pamājis biedriem, viņš nozuda aiz bankas durvīm.

Megana gandrīz nevarēja paelpot. Viņa sāka skaitīt lūgšanu:

Lūgšana ir aicinājums.

Lūgšana ir klausīšanās.

Lūgšana ir dzīvošana.

Lūgšana ir klātbūtne.

Lūgšana ir degoša lampa ar Jēzu.

“Esmu mierīga un pilna paļāvības.”

Viņa nebija mierīga un pilna paļāvības.

Haimē Miro izgāja cauri vienām, tad otrām durvīm, kas veda uz bankas marmora vestibilu. Tūlīt pie ieejas viņš pamanīja novērošanas kameru, kas bija piestiprināta gandrīz pie pašiem griestiem. Uzmetis kamerai paviršu skatienu, Haimē pārlūkoja visu telpu. Aiz letēm kāpnes veda uz otro stāvu, kur pie rakstāmgaldiem strādāja bankas darbinieki. Tuvojās slēgšanas laiks, un bankā bija daudz klientu, kas gribēja līdz tam brīdim nokārtot savus darījumus. Pie trim slēgtajiem nodalījumiem, kur sēdēja kasieri, stāvēja pagaras rindas. Haimē ievēroja, ka vairāki cilvēki rokā tur sainīšus. Nostājies rindas galā, viņš pacietīgi gaidīja savu kārtu.

Kad Haimē tika līdz kases lodziņam, viņš pieklājīgi pasmaidīja.

-   Bil ēnas tardes, viņš sacīja.

-   Buenas laizies, senjor. Ar ko varu pakalpot?

Haimē atspiedās pret leti un izvilka salocīto plakātu.

Viņš sniedza to kasierim.

-  Vai jūs, lūdzu, nepaskatītos uz šo te?

Kasieris pasmaidīja.

-   Labprāt, senjor.

Viņš atlocīja papīru, bet, ieraudzījis, kas tas ir, iepleta acis. Vīrietis lūkojās klientā, un viņa skatienā vīdēja panika.

-            Stipri līdzīgs, vai ne? Haimē klusā balsī jautāja.

-   Kā varat spriest no šā papīriņa, esmu nogalinājis daudzus cilvēkus, un viens vairāk vai mazāk nekrīt svarā. Jūs mani saprotat?

-  P-pilnīgi, senjor. P-pilnīgi. Man ir ģimene. Ks jūs ļoti lūdzu…

-    Es pret ģimenēm izturos ar cieņu, tādēļ es jums pateikšu, kas darāms, lai glābtu jūsu bērnu tēvu. Haimē pastūma uz. kasiera pusi diplomātportfeli. Gribu, lai jūs to piepildāt. Turklāt izdariet to bez trokšņa un veicīgi. Ja jūs no tiesas uzskatāt, ka nauda ir vērtīgāka par jūsu dzīvību, tad nekavējieties un celiet trauksmi.

Kasieris purināja galvu.

-   Nē, nē, nē.

Viņš sāka grābt no kases atvilktnes naudu un lika to portfelī. Rokas viņam drebēja.

Kad portfelis bija pilns, kasieris sacīja:

-   Lūdzu, senjor. Es… apsolu, ka necelšu trauksmi.

-    Ļoti prātīgi darīts, Haimē viņu paslavēja. Un pateikšu, kādēļ, amigo. Viņš pagriezās un norādīja uz pusmūža sievieti rindas galā, kas turēja rokā brūna papīra saini. Vai redzat to sievieti? Viņas sainī ir bumba. Ja atskanēs trauksmes signāls, viņa nekavējoties to uzspridzinās.

Kasieris nobālēja vēl vairāk.

-   Lūdzu, nē!

-   Nogaidiet desmit minūtes pēc tam, kad viņa iziet no bankas, un tikai tad varat kaut ko uzsākt, Haimē brīdināja.

-   Zvēru pie savu bērnu dzīvības, kasieris nočukstēja.

-  Bueno.

Paņēmis portfeli, laupītājs devās uz durvīm. Viņš juta, ka kasieris nenovērš no viņa acis.

Haimē apstājās blakus sievietei, kas turēja rokā sainīti.

-   Nevaru noturēties, neizteicis jums komplimentu, viņš uzrunāja dāmu. Jums ir ārkārtīgi skaista kleita.

Sieviete pietvīka.

-  Vai, paldies, senjor… gnīdas.

-  De nada.

Haimē pagriezās, pamāja ar galvu kasierim un izsoļoja no bankas. Paies vismaz minūtes piecpadsmit, līdz sievie

te nokārtos savu darījumu un ies projām. Līdz tam laikam viņš ar grupu jau būs gabalā.

Kad I laimē parādījās bankas durvīs un spēra pirmos soļus uz mašīnas pusi, Megana no atvieglojuma gandrīz noģība.

Fēlikss Karpio pasmaidīja.

-   Tam maitasgabalam izdevās. Tad viņš pagriezās pret Meganu. Piedodiet, māsa.

Nekad mūžā Megana, redzot kādu cilvēku, nebija tā priecājusies. “Viņš to paveica!" viņa domās līksmoja. “Un viens pats. Pagaidiet, kad es māsām to izstāstīšu.” Un tad viņa atcerējās. To taču nevienam nedrīkstēs stāstīt. Kad viņa atgriezīsies klosterī, viņas pasaulē atkal uz mūžu iestāsies klusums. Un viņu pārņēma savādas izjūtas.

I laimē sarunājās ar Fēliksu.

-  Pārsēdies, arnigo. Hs vadīšu mašīnu. Viņš iesvieda portfeli pakaļējā sēdeklī.

-   Vai viss noritēja labi? Amparo jautāja.

Ilaimē sāka smieties.

-   Labāk nemaz nevarēja būt. Man jāatceras pateikt paldies pulkvedim Akokam par vizītkarti.

Mašīna sāka braukt. Pie pirmā krustojuma ar De Tudela ielu viņš pagrieza pa kreisi. Piepeši, gluži kā no gaisa nokritis, viņiem priekšā nostājās policists un ar žestiem pieprasīja apstāties. Haimē nobremzēja. Meganai sāka strauji sisties sirds.

Policists pienāca pie mašīnas.

-   Kas par lietu, virsniek? Iiaimē mierīgi jautāja.

-   Lieta tāda, senjor, ka jūs braucat nepareizā virzienā pa vienvirziena ielu. Ja vien nevarat oficiāli pierādīt, ka esat akls, jums draud nepatikšanas. Viņš norādīja uz zīmi ielas galā. Zīme skaidri redzama. Šoferiem vajadzētu šādas ceļa zīmes respektēt. Tāpēc jau tā tur nolikta.

1 laimē balsī skanēja atvainošanās.

-   Tūkstoškārt piedodiet. Mēs ar draugiem tā bijām iegrimuši nopietnā sarunā, ka nepamanīju zīmi.

Policists liecās iekšā pa vadītāja lodziņu. Viņš pētīja Miro, un virsnieka sejā arvien vairāk atspoguļojās apmulsums.

-   Vai jūs, lūdzu, neparādītu man savus dokumentus?

-   Protams, I laimē atteica.

Viņš pastiepa roku pēc revolvera, kas bija nolikts zem viņa žaketes. Fēlikss bija gatavs kuru katru mirkli rīkoties. Megana aizturēja elpu.

Haimē izlikās pārmeklējam kabatas.

-  Tepat kaut kur tiem jābūt.

Tajā brīdī otrā laukuma pusē atskanēja skaļš kliedziens, un policists pagriezās, lai paskatītos. Uz stūra kāds vīrietis sita sievieti, ar dūrēm zvetējot viņai pa galvu un pleciem.

-   Palīgā! sieviete kliedza. Palīgā! Viņš mani nositīs!

Policists šaubījās tikai vienu mirkli.

-   Pagaidiet! viņš pavēlēja.

Un aizskrēja pa ielu pie kaušļiem.

Haimē pārbīdīja ātruma sviru un nospieda gāzes pedāli. Mašīna aizšāvās pa vienvirziena ielu, liekot parauties malā pretī braucošajiem transportlīdzekļiem. Viņiem aiz. muguras skanēja signāli, ko raidīja pārskaitušies šoferi. Pie nākamā krustojuma Haimē iegriezās Sančesa de Arhona prospektā, un viņi brauca uz tiltu, kas veda ārā no pilsētas.

Megana paskatījās uz Haimē un pārmeta sev krustu. Viņa tik tikko elpoja.

-  Vai jūs… vai jūs būtu nošāvis policistu, ja tas vīrietis nebūtu uzbrucis sievietei?

Haimē neapgrūtināja sevi ar atbildi.

-   Sievietei neviens neuzbruka, māsa, paskaidroja Fēlikss. Tie bija mūsu ļaudis. Mēs neesam vieni. Mums ir daudz draugu.

Haimē seja bija drūma.

-Jātiek vaļā no šīs mašīnas.

Viņi jau brauca pa Valjadolidas nomales ieliņām. I laimē uzgrieza sedanu uz 620.N ceļa, autostrādes, kas veda uz Burgosu un tālāk uz Logronjo. Viņš piesardzīgi centās ievērot noteiktos ātruma ierobežojumus.

-   Tiklīdz izbrauksim ārā no Burgosas, tā pametīsim mašīnu, viņš paziņoja.

“Nespēju noticēt, ka ar mani notiek tādas lietas," Megana domāja. “Es izbēgu no klostera, bēgu no armijas un braucu nozagtā mašīnā kopā ar teroristiem, kas aplaupījuši banku. Kungs, kādus pārbaudījumus Tu vēl esi man sagatavojis?”

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Pulkvedis Ramons Akoka un pusducis SUV vīru bija sanākuši kopā, lai apspriestu turpmāko stratēģiju. Viņi pētīja lielu valsts karti.

-  Nepārprotami redzams, ka Miro virzās uz ziemeļiem uz Basku zemi, sacīja rētainais milzis.

-    Tas varētu nozīmēt Burgosu, Vitoriju, Logronjo, Pamplonu vai Sansebastjanu.

“Sansebastjana, ” Akoka izlēma. “Bet man viņš jānoker, kamēr viņš tik tālu vēl nav ticis. ”

Ausīs vēl skanēja klausulē teiktie vārdi: “Jums vairs nav laika. ”

Neveiksmi viņš vairs nedrīkstēja atļauties.

Visapkārt pletās kalnains apvidus, kas liecināja, ka viņi tuvojas Burgosai.

Pie stūres sēdošais Haimē klusēja.

-   Fēliks, kad nonāksim Sansebastjanā, jāorganizē Rubio atbrīvošana no policijas nagiem, beidzot viņš ierunājās.

Fēlikss piekrītoši palocīja galvu.

-   Ar lielāko prieku. Fs viņus trakus padarīšu.

-   Un kā būs ar māsu Lučiju? ieprasījās Megana.

-   Ko?

-   Vai tad jūs neteicāt, ka arī viņa sagūstīta?

-Jā, bet izrādījās, ka jūsu māsa Lučija ir noziedzniece, kuru policija meklē par slepkavību, I laimē skābi atbildēja.

Šie jaunumi Meganu satrieca. Viņa atcerējās, kā Lučija bija uzņēmusies atbildību un pierunājusi mūķenes paslēpties kalnos. Viņai šī māsa patika.

Tāpēc Megana stūrgalvīgi palika pie sava.

-Ja jūs gribat glābt Rubio, jums jāatbrīvo viņi abi.

“Pie velna, kas tā par mūķeniP" 1 laimē sirdījās.

Bet viņai bija taisnība. Rubio un Lūcijas izzagšana policijai no degunpriekšas būs lieliska reklāma, par to klaigās visas avīzes.

Amparo bija ieslīgusi īgnā klusēšanā.

Piepeši tālu priekšā uz ceļa viņi pamanīja trīs armijas smagās mašīnas ar karavīriem.

-  Labāk griezīsimies nost no ceļa, Haimē ātri izlēma.

Nākamajā krustojumā viņi pameta autostrādi un turpināja ceļu uz austrumiem.

-  Priekšā ir Santodomingo de la Kalsada. Tur atrodas pamesta senlaicīga pils. Tajā varēsim pārlaist nakti.

Drīz vien viņi tālumā augstu kalnos saskatīja pils siluetu. Haimē iegriezās kādā sānceļā, lai apbrauktu pilsētu. Braucot tuvāk, pils auga arvien lielāka un lielāka. Dažus simtus jardu no tās vizmoja ezers.

Haimē apturēja mašīnu.

-   Lūdzu, kāpiet ārā.

Kad visi bija izkāpuši, Haimē pagrieza stūri uz to pusi, kur no pakalna veda ceļš uz ezeru, nospieda gāzes pedāli, atlaida rokas bremzi un izlēca laukā. Viņi stāvēja un noskatījās, kā mašīna pazūd zem ūdens.

Megana jau grasījās jautāt, kā viņi tiks uz Logronjo. Bet pārdomāja. Muļķīgs jautājums. Viņš, protams, nozags citu mašīnu. ”

Ceļotāju pulciņš pievērsās pamestajai pilij. To apjoza augsta mūra siena, un katrā stūrī slējās pa pussagruvušam tornītim.

-    Vecos laikos, Fēlikss sacīja Meganai, prinči šādas pilis izmantoja, lai ieslodzītu tajās ienaidniekus.

“Un Haimē ir misis ienaidnieks. Ja viņu notvers, cietums jau nu viņu negaidīs. Tikai nāve, "Megana domāja. “Viņam nav baiļu. "Tad viņa atcerējās Haimē sacīto: “Es ticu tam, par ko cīnos. Es ticu saviem vīriem, es ticu ieročiem. ”

Viņi piegāja pie akmens pakāpieniem, kas veda augšup uz dzelzs vārtiem. Vārti bija tik ļoti sarūsējuši, ka viņiem izdevās tos vienīgi pabīdīt un iespraukties ar akmeņiem bruģētajā pagalmā.

Meganai pils iekšiene likās milzīga. Visur bija istabas un šauri gaiteņi, uz ārpusi izgāja lielgabalu lūkas, no kurām pils aizstāvji bija atsituši ienaidnieku uzbrukumus.

Akmens pakāpieni veda arī uz otro stāvu. Tur bija vēl viens claustro, iekšējs laukums. Pakāpieni sašaurinājās un veda augšup uz trešo, pēc tam uz ceturto stāvu. Pils bija pilnīgi pamesta.

-   Beidzot mums ir papilnam vietas, kur izgulēties, noteica Haimē. Mēs ar Fēliksu iesim pameklēt ko ēdamu. Izvēlieties sev istabas.

Vīrieši kāpa lejup.

-   Ejam, māsa, Amparo aicināja Meganu.

Viņas gāja pa gaiteni, un Meganai visas istabas likās vienādas. Tās bija kvadrātveida telpas, ar akmens sienām, aukstas un kailas, dažas varbūt bija mazliet lielākas.

Amparo izvēlējās vislielāko.

-    Mēs ar Haimē gulēsim šeit. Viņa paskatījās uz Meganu un izaicinoši pajautāja: Vai tu negribi gulēt ar Fēliksu?

Megana skatījās sievietē, bet neko neteica.

-    Bet varbūt tu labāk gulētu ar Haimē? Amparo piegāja mūķenei tuvāk. Nesadomājies par daudz, māsa. Viņš ir pārāk vīrišķīgs tev.

-   Jums nav jāraizējas. Mani tas neinteresē. Bet to sakot, Megana domāja, vai tiešām Haimē viņai ir pārāk vīrišķīgs.

Kad stundu vēlāk pilī atgriezās abi vīrieši, Haimē bija pasitis padusē divus trušus, bet Fēlikss nesa klēpi malkas. Viņš arī aizbultēja ārdurvis. Megana skatījās, kā vīrieši milzīgajā kamīnā iekur uguni. Haimē nodīrāja trušus un cepa tos, uzdurtus uz iesma.

-   Atvainojiet, dāmas, ka nevaram sagādāt jums īstas dzīres, Fēlikss sacīja. Kārtīgi paēdīsim Logronjo. Bet pagaidām… baudiet, ko piedāvājam.

Kad viņi bija beiguši nožēlojamo maltīti, Haimē sacīja:

-   Iesim gulēt. Gribu rīt agri no rīta doties ceļā.

-   Nāc, cļuerido. Es jau izvēlējos mums guļamistabu, Amparo viņam sacīja.

-  Bueno. Iesim.

Megana skatījās, kā viņi roku rokā kāpj augšup pa kāpnēm.

-   Vai esat izraudzījusies guļamistabu, māsa? Fēlikss jautāja Meganai.

-Jā, paldies.

-  Tad labi.

Megana un Fēlikss kopā devās augšā.

-   Arlabunakti, viņa novēlēja Fēliksam.

Viņš iedeva Meganai guļammaisu.

-  Arlabunakti, māsa.

Megana gribēja pajautāt Fēliksam par Haimē, bet vilcinājās. Haimē vēl nodomātu, ka mūķene okšķerē, bet kāda neizskaidrojama iemesla pēc viņa gribēja, lai grupas vadītājs domātu par viņu labi. “Tas tiešām ir savādi," Megana prātoja. “Viņš ir terorists, slepkava, banku aplaupītājs, un Dievs vien zina, kas vēl, bet man rūp tas, lai šis cilvēks būtu par mani augstās domās. ”

Bet jau tajā pašā brīdī Megana skaidri apzinājās, ka uz visu var paskatīties no citas puses. “Viņš ir brīvības cīnītājs. Viņš aplaupa bankas, lai dabūtu naudu sava

mērķa sasniegšanai. Viņš savas pārliecības dēļ riskē ar dzīvību. Viņš ir drosmīgs cilvēks. ”

Ejot garām Haimē un Amparo guļamistabai, Megana dzirdēja viņus smejamies. Iegājusi mazajā, tukšajā istabiņā, kur vajadzēja pavadīt nakti, mūķene noslīga ceļos uz aukstās akmens grīdas.

-   Mīļais Dievs, piedod man par… “Par ko? Ko es tādu esmu izdarījusi?”

Pirmo reizi mūžā Megana nespēja lūgt Dievu. Vai Dievs tur augšā klausās viņā?

Viņa ielīda Fēliksa dotajā guļammaisā, bet miegs bija tikpat tālu kā aukstās zvaigznes, kuras bija redzamas pa šauro lodziņu.

“Ko es te daru?” Megana gudroja. Domas aizslīdēja atpakaļ pie klostera… bērnunama. Un pirms bērnunama? “Kāpēc es tur tiku nogādāta? Es nudien neticu, ka mans tēvs bijis drosmīgs karavīrs vai matadors. Bet vai nebūtu brīnišķīgi uzzināt, kas viņš bija?”

Jau tuvojās rītausma, kad Megana beidzot ieslīga miegā.

Arandas de Duero cietumā Lučija Karmine bija kļuvusi par slavenību.

-   Tu mūsu mazajā dīķītī esi liela zivs, sargs viņai sacīja. Itālijas valdība sūta šurp cilvēku, kas vedīs tevi atpakaļ. Es labprāt tevi pavadītu uz mājām, pūta bonitaK Ko sliktu tu esi pastrādājusi?

-  Vienam vīrišķim, kurš nosauca mani par pūta bonita, nogriezu pautus. Saki… kā iet manam draugam?

-   Viņš dzīvos.

Lučija klusībā noskaitīja pateicības lūgšanu. Viņa skatījās uz kameras drūmajām, pelēkajām akmens sienām un domāja: “Sasodīts, kā lai tieku no šejienes laukā?"

Trīsdesmit otra nodaļa

Ziņa par bankas aplaupīšanu tika nodota pa parastajiem policijas kanāliem, tāpēc leitnants pulkvedi Akoku par to informēja tikai divas stundas pēc nozieguma pastrādāšanas.

Pēc stundas Akoka jau bija Valjadolidā. Viņš ārdījās kā traks par kavēšanos.

-   Kāpēc es netiku informēts uzreiz?

-   Atvainojiet, pulkvedi, bet mums pat prātā nenāca,

ka…

-  Viņš bija jūsu rokās, un jūs jāvāt viņam tikt projām!

-  Tā nav mūsu…

-   Atsūtiet kasieri.

Kasieris jutās kā ļoti nozīmīga persona.

-   Viņš pienāca pie mana lodziņa. Jau pēc acīm es varēju pateikt, ka viņš ir slepkava. Viņš…

-   Un jums nebija ne mazāko šaubu, ka vīrietis, kurš jūs aplaupīja, bija Haimē Miro?

-   Ne mazāko. Viņš pats man parādīja policijas plakātu. Tas bija…

-   Vai viņš bankā ienāca viens pats?

-Jā. Viņš norādīja uz kādu sievieti rindā un teica, ka tā esot no viņa bandas, bet, kad laupītājs jau bija projām, es to sievieti pazinu. Viņa ir sekretāre, regulāri kārto darījumus pie mums un…

-   Vai redzējāt, kurā virzienā viņš, izgājis no bankas, devās? pulkvedis Akoka nepacietīgi pārtrauca kasieri.

-  Viņš izgāja pa parādes durvīm.

Saruna ar satiksmes regulētāju arī nedeva neko jaunu.

-   Mašīnā sēdēja četri cilvēki, pulkvedi. Haimē Miro, vēl viens vīrietis un aizmugurē divas sievietes.

-   Kādā virzienā viņi aizbrauca?

Policists vilcinājās.

-   Viņi varēja aizbraukt jebkurā virzienā, pulkvedi, jo viņi aizbrāzās pa vienvirziena ielu. Policista seja atplauka. Bet es varu aprakstīt mašīnu.

Pulkvedis Akoka riebumā papurināja galvu.

-   Nepūlieties.

Viņa redzēja sapni, viņa dzirdēja pūli čalojam, tie bija cilvēki, kas sanākuši, lai sadedzinātu viņu uz sārta par bankas aplaupīšanu. "Es to nedarīju sevis dēļ. Es to darīju mūsu lielas dēļ. ” Balsis kļuva skaļākas.

Megana atvēra acis un piecēlās sēdus, mirkli raudzīdamās nepazīstamajās pils sienās. Cilvēku balsis patiešām skanēja. Tās plūda no ārpuses.

Viņa piesteidzās pie šaurā lodziņa. Tieši lejā pils priekšā bija iekārtota karavīru apmetne. Spēji viņai uzbruka bailes. “Viņi mūs notvēruši. Man jāatrod Haimē. ”

Megana aizskrēja uz istabu, kur gulēja Haimē ar Amparo un ielūkojās iekšā. Telpa bija tukša. Tad viņa nosteidzās lejā uz pirmo stāvu, kur atradās zāle. Pie aizbultētajām durvīm stāvēja abi meklētie un sačukstējās.

Pie viņiem piesteidzās Fēlikss.

-   Es pārbaudīju pagalma pusi. Citas izejas nav.

-   Bet logi pagalma pusē?

-    Pārāk mazi. Ārā var tikt vienīgi pa galvenajām durvīm.

“Un tur ir karavīri," Megana pie sevis atzīmēja. “Mēs esam slazdā. ”

Tajā brīdi runāja Haimē.

-   Tā ir nejaušība, ka viņi apmetnei izvēlējušies taisni šo pili.

-   Ko mēs darīsim? ievaicājās Amparo.

-   Mēs neko nevaram darīt. Jāpaliek te, līdz viņi ies projām. Ja…

Tobrīd pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

-  Veriet vaļā! pavēloša balss uzsauca.

Haimē un Fēlikss, apmainījušies ašiem skatieniem, tvēra pēc ieročiem.

-   Mēs zinām, ka iekšā kāds ir! Taisiet vaļā! balss atkal sauca.

Haimē pievērsās Amparo un Meganai.

-   Nemaisieties pa kājām.

“Tas ir bezcerīgi, "Megana nodomāja, kad Amparo paslēpās 1 laimē un Fēliksam aiz muguras. “Tur ir vismaz divi duči bruņotu karavīru. Mums nav ne mazāko izredžu. ”

Iekams pārējie paguva Meganu aizturēt, viņa metās pie durvīm un tās atvēra.

-   Paldies Tam Kungam, ka esat atnākuši! viņa iesaucās. -Jums man jāpalīdz.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Virsnieks izbrīnījies blenza Meganā.

-   Kas jūs esat? Ko jūs te darāt? Mani sauc kapteinis Rodrigess, un mēs meklējam…

-   Kaptein, jūs esat ieradies tieši laikā. Viņa saķēra virsnieka roku. Maniem mazajiem zēniem ir tīfs, un man jādabū ārsts. Jums jānāk iekšā un man jāpalīdz.

-   Tīfs?

-Jā. Megana vilka kapteini iekšā. Tas ir drausmīgi. Abi deg kā ugunī. Viņi ir vienās čūlās, nabaga zēni ir ļoti slimi. Pasauciet savus vīnis un palīdziet man mazos aizvest…

-   Senjora! Jūs laikam esat traka. Tīfs taču ir ļoti lipīgs!

-    Kas par to? Zēniem nepieciešama jūsu palīdzība. Viņi var nomirt! Megana joprojām raustīja kapteiņa roku.

-   Laidiet mani vaļā!

-Jūs nedrīkstat mani tā pamest. Ko es iesākšu?

-    Ejiet atpakaļ iekšā un gaidiet tur. Mēs paziņosim policijai, un viņi atsūtīs neatliekamo palīdzību vai ārstu.

-   Bet…

-  Tā ir pavēle, senjora. Ejiet iekšā!

-   Seržant, mēs dodamies projām! kapteinis uzsauca.

Megana aizvēra durvis un bez spēka atslīga pret tām.

Haimē mēms no brīnumiem skatījās mūķenē.

-   Mans Dievs, tas bija nepārspējami! Kur jūs iemācījāties tik pasakaini melot?

Megana pagriezās pret viņu un nopūtās.

-    Bērnunamā mums vajadzēja iemācīties sevi aizstāvēt. Es ceru, ka Dievs man piedos.

-    Es gribētu redzēt šā kapteiņa sejas izteiksmi, Haimē sāka smieties. Tīfs! Jēzus Kristus! Viņš pamanīja Meganas skatienu. Piedodiet, māsa.

Bija dzirdams, ka ārpusē karavīri vāc nost teltis un pošas projām.

Kad militāristi bija aizgājuši, Haimē sacīja:

-   Drīz te ieradīsies policija. Turklāt mēs nedrīkstam nokavēt satikšanos Logronjo.

Piecpadsmit minūtes pēc karavīru aiziešanas Haimē paziņoja:

-  Tagad mēs varam droši iet projām. Viņš pagriezās pret Fēliksu. Aizej uz pilsētu un paņem kādu autiņu. Ieteicams sedanu.

-   Bez problēmām. Fēlikss pasmaidīja.

Pusstundu vēlāk viņi krietni apbružātā pelēkā sedanā

brauca uz austrumiem.

Meganai par pārsteigumu viņa sēdēja blakus Haimē. Fēlikss un Amparo bija ieņēmuši pakaļējo sēdekli. Haimē ar smaidu sejā īsi paskatījās uz blakus sēdētāju.

-  Tīfs! viņš izmeta un atkal sāka skali smieties.

>                                                         >

Arī Megana pasmaidīja. \

-   Viņš tiešām gribēja tikt projām, vai ne?

-   Jūs teicāt, ka esat augusi bērnunamā, māsa?

-Jā.

-   Kurā vietā?

-   Avilā.

-   Pēc spānietes jūs neizskatāties.

-  Tā man daudzi ir teikuši.

-   Bērnunamā droši vien valdīja īsta elle.

Šī negaidītā interese Meganu satrauca.

-  Tā varēja būt, viņa atbildēja. Bet nebija. “To es nepieļautu, ’’viņa domās piebilda.

-   Vai jums ir kāda nojauta, kas ir jūsu vecāki?

Megana atcerējās savas fantāzijas.

-   Ak jā. Mans tēvs bija drosmīgs anglis, kas Spānijas pilsoņu kara laikā vadīja sanitāro mašīnu lojālistu pusē. Bet māti nogalināja kaujā, tāpēc es tiku atstāta pie kādas lauku mājas durvīm. Viņa paraustīja plecus. Citreiz mans tēvs bija kāds ārzemju princis, kam bijusi dēka ar zemnieku meiteni, un, lai izvairītos no skandāla, viņi mani pameta.

I laimē atkal paskatījās uz Meganu, bet neko neteica.

-   Es… viņa iesāka, tad aprāvās. Es nezinu, kas ir mani vecāki.

Kādu brīdi viņi brauca klusēdami.

-   Cik ilgi jūs nodzīvojāt klosterī?

-   Apmēram piecpadsmit gadu.

Haimē bija pārsteigts.

-    Jēzus! Pēc tam neveikli piebilda: Atvainojiet, māsa. Bet man ir tāda sajūta, kā runājot ar citplanētieti. Jums nav ne jausmas, kas pasaulē noticis pēdējo piecpadsmit gadu laikā.

-   Esmu pilnīgi droša, ka visas pārmaiņas, lai arī cik nozīmīgas tās būtu, ir īslaicīgas. Viss atkal mainīsies.

-   Vai jūs joprojām vēlaties atgriezties klosterī?

Jautājums Meganu pārsteidza.

-   Protams!

-   Kāpēc?Haimē novilka ar roku pa gaisu. Saprotiet… dzīvojot tajos mūros, jūs varat tik daudz ko palaist garām. Mums ir mūzika un dzeja. Spānija devusi pasaulei Servantesu un Pikaso, Lorku, Pizarro, de Soto, Kortesu. Šī ir pasakaina zeme.

Šim vīrietim piemita neparasts jūtīgums, silti kvēlojoša uguns.

-   Piedodiet, māsa, ka agrāk gribēju jūs pamest. Neuztveriet to personiski. Man vienkārši ir sliktas atmiņas par jūsu Baznīcu, Haimē negaidīti atvainojās.

-   Tam ir grūti noticēt.

-  Ticiet vien. Viņa balsi skanēja rūgtums.

Gara acīm viņš redzēja nāves izvirdumā uzlidojam gaisā Gernikas mājas, statujas un ielu segumu. Viņš aizvien vēl dzirdēja bumbu spiedzīgo svilpšanu, kas jaucās ar gabalos sarauto, bezpalīdzīgo upuru spalgajiem kliedzieniem. Vienīgā patvēruma vieta bija baznīca.

"Priesteri ir aizslēguši durvis. Viņi nelaidīs mūs iekšā. ”

lln nāvējošā ložu krusa, kas nogalināja viņa māti, tēvu un māsas. “Nē. Ne lodes, "I laimē domāja. “Baznīca.”

-  Jūsu Baznīca nostājās Franko pusē un ļāva ar nevainīgiem pilsoņiem darīt vārdos neaprakstāmas lietas.

-   Esmu pilnīgi pārliecināta, ka Baznīca pret to iebilda. Megana palika pie sava.

-   Nē. Tikai tad, kad falangisti sāka izvarot mūķenes, slepkavot priesterus un dedzināt baznīcas, pāvests beidzot atteicās atbalstīt Franko. Bet tas vairs nevarēja atdzīvināt ne manus vecākus, ne māsas.

Maimē runāja ar draudīgu kaisli.

-   Man ļoti žēl. Bet tas notika jau sen. Karš ir beidzies.

-    Nē. Mums ne. Valdība vēl aizvien neļauj mums izkārt basku karogu, svinēt mūsu svētkus un runāt savā valodā. Nē, māsa. Mēs joprojām tiekam apspiesti. Mēs turpināsim cīnīties, līdz iegūsim neatkarību. Spānijā dzīvo pusmiljons basku un vēl simt piecdesmit tūkstoši mīt Francijā. Mēs vēlamies būt neatkarīgi… bet jūsu Dievs ir pārāk aizņemts, lai mums palīdzētu.

-   Dievs nevar nostāties vienā vai otrā pusē, jo viņš mīt katrā no mums. Mēs visi esam Viņa daļa, un, kad mēģinām iznīcināt Viņu, mēs iznīcinām paši sevi, Megana ļoti nopietni sacīja.

Viņai par pārsteigumu Haimē pasmaidīja.

-   Mums jums un man ir daudz kas kopīgs, māsa.

-  Jūs tā domājat?

-   Mēs, iespējams, ticam atšķirīgām lietām, bet mēs ticam no visas sirds. Vairākums cilvēku nodzīvo savu mūžu, tā ari nekad īsti par kaut ko neiedegoties. Jūs veltāt

savu dzīvi Dievam, es savējo mūsu kopīgajai lietai. Mums nav vienalga.

Megana jautāja sev: "Vai es ticu pietiekami stipri?Ja tā ir, kāpēc tad man sagādā tādu prieku saruna ar šo cilvēku? Man vajadzētu domāt tikai un vienīgi par atgriešanos klosteri.” No Haimē Miro plūda spēks, kas pievilka kā magnēts. “Vai viņš Ildzinās Manoletetn? Riskē ar savu dzivibu, paļaujas uz bīstamām nejaušībām, tāpēc ka viņam nav ko zaudēt?”

-   Kas ar jums notiktu, ja karavīri jūs sagūstītu? viņa painteresējās.

-   Viņi mani sodītu ar nāvi. Haimē atbilde skanēja tik lietišķi, ka vienu mirkli Meganai šķita viņa pārpratusi.

-   Vai jūs nebaidāties?

-   Protams, baidos. Mēs visi baidāmies. Neviens negrib mirt, māsa. Mēs drīz vien tiksimies ar jūsu Dievu. Steigties tomēr negribam.

-   Vai esat izdarījuši kaut ko briesmīgu?

-   Kā nu uz to skatās. Patriota un dumpinieka atšķirība ir tā, kas tobrīd ir pie varas. Valdība sauc mūs par teroristiem. Mēs sevi dēvējam par brīvības cīnītājiem. Žans Žaks Ruso teicis, ka brīvība ir iespēja izvēlēties savas važas. Es gribu šo izvēles brīvību. Viņš brīdi skatījās Meganā.

-    Bet jums par šīm lietām galva nesāp, vai ne? Tiklīdz būsiet atgriezusies klosterī, jūs vairs neinteresēs pasaule, kas palikusi ārpusē.

“Vai tā ir?” Ārpasaulē nodzīvotais laiks bija apgriezis Meganas dzīvi ar kājām gaisā. Viņa tik daudz ko gribēja uzzināt, tik daudz ko iemācīties. Megana jutās kā māksliniece, kurai priekšā nolikts neskarts audekls un kura tūlīt sāks zīmēt uz tā jaunu dzīvi. “Ja atgriezīšos klosteri, ” viņa prātoja, "es atkal noslēgšos no pasaules. "Jau veidojot prātā šo domu, Meganā izraisīja riebumu vārdiņš “ja”. "Kad atgriezīšos, ” viņa steigšus sevi izlaboja. “Protams, es atgriezīšos. Man citur nav kur iet. ”

To nakti viņi pārlaida mežā.

-   Mēs atrodamies apmēram trīsdesmit jūdžu no Logronjo, un ar pārējiem grupas biedriem mums jāsatiekas tikai pēc divām dienām. Līdz tam laikam būs drošāk, ja mēs nepārtraukti pārvietosimies. Tāpēc rit dosimies uz Vitoriju. Parīt ieradīsimies Logronjo, un tikai dažas stundas vēlāk jūs, māsa, ieiesiet Mendavijas klosterī, Haimē sacīja.

“Uz visiem laikiem."

-  Kas notiks ar jums? Megana jautāja.

-   Par ko jūs raizējaties, māsa, par manu dvēseli vai miesu?

Megana juta, ka pietvīkst.

-  Ar mani nekas nenotiks. Es pāriešu robežu un kādu laiku uzturēšos Francijā.

-   Es lūgšu par jums Dievu, mūķene sacīja.

-   Paldies, viņš drūmi novilka. Es domāšu par to, ka jūs lūdzat par mani, un jutīšos drošāk. Un tagad paguliet.

Kad Megana pagriezās, lai liktos gulēt, viņa ieraudzīja, ka pļaviņas malā sēdošā Amparo viņu cieši vēro. Acīs gailēja neslēpts naids.

“Neviena man neatņems manu vīrieti. Neviena. ”

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Agri nākamajā ritā ceļotāji piebrauca pie Nanklaresas, maza ciematiņa netālu no Vitorijas. Viņi iegriezās degvielas uzpildes stacijā ar garāžu, kur mehāniķis pašlaik apkopa kādu mašīnu. Haimē iestūrēja sedanu garāžā.

-   Buenos dias, mehāniķis sveicināja. Kas tad vainas?

-Ja es to zinātu, Haimē atbildēja, pats mašīnu salabotu un pats saņemtu par to naudu. Šis autiņš ir spītīgs kā mūlis. Šķauda kā veča, bet enerģijas trūkst.

-Traki līdzīgs manai sievai, mehāniķis nosmīkņāja.

-   Manuprāt, senjor, jums kaut kas sagājis dēlī ar karburatoru.

Haimē paraustīja plecus.

-   No mašīnām galīgi neko nesaprotu. Zinu tikai vienu rīt Madridē man ir ļoti svarīga tikšanās. Vai varēsiet salabot līdz pēcpusdienai?

Mehāniķis šaubījās.

-    Pirms tam man darāmi vēl divi darbiņi, senjor, bet… Viņš daudznozīmīgi ļāva teikumam palikt nepabeigtam.

-   Ar prieku samaksāšu jums dubultu cenu.

Mehāniķa seja atplauka.

-   Vai divos būs labi?

-   Brīnišķīgi. Iešu kaut ko iekost un divos būšu klāt.

Haimč pievērsās ceļabiedriem, kas izbrīnīti bija klausījušies sa runā.

-   Mums veicies, viņš teica. Šis vīrs salabos mūsu

’ i

braucamo. Iesim ēst.

Visi izkāpa no mašīnas un sekoja Haimē.

-   Divos, mehāniķis atgādināja.

-   Divos.

Kad meistars viņus vairs nevarēja sadzirdēt, Fēlikss iejautājās:

-   Ko tu esi sadomājis? Mašīnai taču nav nekādas vainas.

“Tikai tā, ka šobrīd to jau meklē policija, ” Megana nodomāja. "Bet viņi meklēs uz ceļiem, nevis garāžā. Veikli izdomāts, kā no tās grabažas atbrīvoties. ”

-   Divos mēs jau būsim tālu projām, vai ne? Megana uzdeva jautājumu.

Haimē uzmeta viņai skatienu un pasmaidīja.

-   Man jāpiezvana. Gaidiet tepat.

Amparo saņēma drauga roku.

-   Es iešu tev līdzi.

Abi palicēji noraudzījās, kā viņi aiziet.

Fēlikss paskatījās uz Meganu.

-  Jūs ar Haimē labi saprotaties, vai ne?

-Jā. Pēkšņi viņai kļuva neērti.

-   Ar viņu kopā nav viegli. Bet viņš ir ļoti godprātīgs un drosmīgs cilvēks. Viņš nav vienaldzīgs pret dzīvē notiekošo. Otra tāda nav. Vai es jums, māsa, esmu stāstījis, kā Haimē izglāba man dzīvību?

-   Nē. Bet es labprāt paklausītos.

-   Pirms dažiem mēnešiem oficiālā vara sodīja ar nāvi sešus brīvības cīnītājus. Haimē nolēma atriebties, uzspridzinot aizsprostu pie Puentes la Reinas, tas ir dienvidos no Pamplonas. Tur bija izvietots armijas galvenais štābs. Mēs ieradāmies naktī, bet kāds bija paziņojis SUV, un Akokas vīri trīs no mums saņēma ciet. Mums piesprieda nāvessodu. Lai ieņemtu cietumu, vajadzētu veselu armiju,

bet Maimē izdomāja, kā to izdarīt citādi. Viņš Pamplonā palaida vaļā buļļus un tajā tracī mūs divus atbrīvoja. Trešo bija līdz nāvei piekāvuši Akokas nelieši. Jā, māsa, Maimē Miro ir neparasts cilvēks.

Atgriezās Maimē un Amparo.

-   Ko darīsim? Fēlikss jautāja.

-    Pēc mums atbrauks draugi. Viņi aizvedīs mūs uz Vitoriju.

Pēc pusstundas piebrauca smagā mašīna. Tās kravas kasti sedza brezenta pārsegs.

-   Sveicināti! šoferis jautri uzsauca. Leciet iekšā.

-   Paldies, amigo.

-   Man prieks, ka varu jums izpalīdzēt, senjor. Labi, ka piezvanījāt. Tie sasodītie zaldāti te čum un mudž kā blusas. Jums ar saviem draugiem apkārt staigāt ir bīstami.

Viņi visi sakāpa kravas kastē, un milzīgā mašīna sāka braukt ziemeļaustrumu virzienā.

-   Kur jūs apmetīsieties? šoferis ieprasījās.

-   Pie draugiem, Maimē izvairīgi atbildēja.

Un Megana nodomāja: “Viņš nevienam neuzticas. Pat cilvēkam, kas viņam izpalīdzējis. Bet viņš nemaz nevar uzticēties. Viņa dzīvībai draud briesmas. ” Viņa atskārta, cik neizturami ir mūžīgi dzīvot ēnā, bēguļot no policijas un armijas. Un tikai tāpēc, ka par ticību saviem ideāliem viņš ir gatavs mirt. Kā viņš toreiz teica? “Patriota un dumpinieka atšķirība ir tā, kas tobrīd ir pie varas. "

Brauciens bija patīkams. Plānais brezenta audums sniedza drošību, un Megana aptvēra, cik ļoti bija baidījusies, kad viņi gāja pa klajajiem laukiem, zinot, ka viņiem visiem uz pēdām min vajātāji. “Un Haimē tādā sasprindzinājumā dzīvo pastāvīgi. Cik viņš stiprs!”

Viņa ar Maimē sarunājās, vārdi plūda viegli, it kā viņi jau sen būtu pazīstami. Amparo Miroņa sēdēja, neko neteikdama, un klausījās viņos, ari seja neko nepauda.

-  Puikas gados, I laimē stāstīja Meganai, es gribēju kļūt par astronomu.

Viņai tas šķita interesanti.

-   Kas jums lika…?

-   Redzēju, kā nošauj manu māti, tēvu un māsas, kā noslepkavo manus draugus, un nespēju pieņemt to, kas notiek uz šīs sasodītās planētas. Zvaigznes solīja iespēju aizbēgt, jo atradās miljoniem gaismas gadu attālumā. Es mēdzu sapņot, ka viendien uz kādu no tām aizbraukšu un tikšu projām no šīs drausmīgās Zemes.

Klusējot viņa vēroja sarunbiedru.

-    Bet aizbēgt nav iespējams, vai ne? Beigu beigās mums ikvienam jāsastopas ar savu pienākumu. Tāpēc es atgriezos uz zemes. Man šķita, ka viens cilvēks neko nevar mainīt, liet tagad zinu, ka tā nav taisnība. Jēzus daudz ko mainīja, Muhameds tāpat un Gandijs, Einšteins un Čērčils ari. Ilaimē padrūmi pasmaidīja. Nepārprotiet mani, māsa. Es nesalīdzinu sevi ar viņiem. Taču es daru to mazumiņu, kas ir manos spēkos. Manuprāt, mums visiem jādara tas, ko varam.

Meganai bija jādomā, vai viņš savos vārdos nav paslēpis kādu īpaši viņai veltītu zemtekstu.

-   Kad atbrīvojos no zvaigžņu varas, sāku mācīties par inženieri. Mācījos būvēt ēkas. Tagad es tās spridzinu. Un likteņa ironija dažas no uzspridzinātajām mājām pats esmu būvējis.

Vitorijā viņi iebrauca, kad sāka jau krēslot.

-   Uz kurieni lai jūs aizvedu? šoferis jautāja.

-  Vari izlaist mūs tepat uz stūra, amigo.

Šoferis pamāja ar galvu.

-   Labi. Lai jums veicas cīņā.

Ilaimē palīdzēja Meganai izkāpt no mašīnas. Amparo niknumā degošām acīm noskatījās. Viņa savam vīrietim neļaus pieskarties citai sievietei. “Viņa ir padauza,” Amparo sirdījās. “Un HaimG jau grib uzkāpt virsū tai maucīgajai mūķenei. Nu, ilgi tas nevilksies. Drīz viņš atklās, ka

viņa tāda dievgosniņa vien ir. Viņam nepieciešama īsta sieviete. ”

Bēgļi, piesardzīgi raudzīdamies apkārt, gāja pa sānieliņām. Pēc divdesmit minūtēm viņi nonāca pie vienstāva mājas, kas, augsta žoga ieskauta, ērti bija iekārtojusies šaurā ieliņa.

-   Klāt esam, Haimē paziņoja. Pa nakti paliksim šeit un rit ar tumsu dosimies tālāk.

Pa priekšējiem vārtiem viņi iegāja pagalmā un devās uz durvīm. Haimē vajadzēja tikai mazu brīdi, lai tiktu galā ar slēdzeni, un visi sagāja iekšā.

-   Kam šī māja pieder? Megana gribēja zināt.

-  Tu uzdod pārāk daudz jautājumu, Amparo aizrādīja. Ksi pateicīga, ka palīdzam tev saglabāt dzīvību.

Haimē uzmeta Amparo skatienu.

-   Megana pierādījusi, ka viņai ir tiesības uzdot jautājumus. Tad viņš pagriezās pret vaicātāju. Šī ir drauga māja. Tagad mēs esam Basku zemē, un no šā brīža mūsu ceļojums būs vieglāks. Tagad mums apkārt būs biedri, kas uzmanīs un pasargās mūs. Parit jūs jau būsiet klosterī.

Izdzirdusi šos vārdus, Megana sajuta vieglu vēsumu, gandrīz tā kā skumjas. "Kas ar mani noticis?" viņa prātoja. "Protams, es gribu atgriezties klosteri. Piedod man, Kungs. Es lūdzu, lai Tu vesta mani mājās, Savā drošībā, un Tu izpildi manu lūgumu. ”

-   Esmu izsalcis, Fēlikss paziņoja. Paskatīsimies, kas atrodams virtuvē.

Tur visa kā bija gana.

-   Saimnieks mums atstājis krietni daudz, ēdamā. Es pagatavošu mums brīnišķīgas vakariņas. I laimē teica un uzsmaidīja Meganai. Domāju, ka mēs to esam pelnījuši, vai ne?

-    Es nezināju, ka arī vīrieši prot gatavot ēdienu, viņa atbildēja.

Fēlikss iesmējās.

-   Basku vīrieši lepojas ar savu pavārmākslu. Jūs gaida īsts baudījums. Gan redzēsiet.

Pasniegdami produktus, kurus I laimē prasīja, visi skatījās, ka viņš gatavo piperade sautējumu no svaigi apceptiem zaļajiem pipariem, balto sīpolu šķēlītēm, tomātiem, olām un šķiņķa.

-   Cik gardi smaržo! Megana iesaucās, ēdienam čurkstinoties.

-   Tas vēl tikai sākums. Es jums pagatavošu slaveno basku ēdienu pollo al chilindtvn.

“Viņš neteica “mums",'' Amparo īgņojās. “Viņš teica “jums”. Tai maitai. ”

1 laimē sagrieza strēmelītēs vistas gaļu, apkaisīja ar sāli un pipariem, apbrūnināja to karstā eļļā un citā pannā vienlaikus sāka sautēt sīpolus, ķiplokus un tomātus.

-   Šim maisījumam jāsautējas pusstundu.

Fēlikss bija atradis piiOeli sarkanvīna. Viņš pasniedza katram pa glāzei.

-   Larohas sarkanvīns. Jums tas garšos. Viņš piedāvāja glāzi Meganai. Māsa?

Pēdējo reizi vīnu viņa bija baudījusi svētajā vakarēdienā.

-   Paldies, viņa pateicās.

Lēnām viņa pacēla glāzi pie mutes un nodzēra malciņu. Vīns garšoja labi. Iedzērusi vēl vienu malku, viņa juta cauri ķermenim izplūstam siltumu. Cik burvīga sajūta! “Man tas jāizbauda, kamēr vēl varu," Megana domāja. “Driz šī dzīve beigsies. ”

Vakariņu laikā I laimē likās neparasti domīgs.

-   Kas tev nedod mieru, amigo?Fēlikss apprasījās.

I laimē vilcinājās ar atbildi.

-   Mūsu kustībā ielavījies nodevējs.

Visi satriekti apklusa.

-   Kāpēc… kāpēc tu tā domā? Fēlikss turpināja taujāšanu.

-   Akoka. Viņš arvien ciešāk min mums uz papēžiem.

Fēlikss paraustīja plecus.

-   Viņš ir lapsa, bet mēs zaķi.

-  Tur slēpjas kas vairāk.

-  Ko tu ar to gribi teikt? sarunā iesaistījās Amparo.

-   Kad grasījāmies uzlaist gaisā dambi pie Puentes la Reinas, kāds bija padevis viņam ziņu. 1 laimē paskatījās uz Fēliksu. Akoka izlika tur slazdus un notvēra tevi, Rikardo un Samoru. Ja mani nebūtu aizkavējuši, es arī būtu tajos iekritis. IJn atcerieties, kas notika parador.

-   Tu dzirdēji, ka administrators zvana uz policiju, Amparo atgādināja.

1 laimē piekrizdams pamāja ar galvu.

-   Pareizi. Jo man bija nojauta, ka kaut kas nav kārtībā.

Amparo sejas izteiksme nemainījās.

-   Kas, tavuprāt, to dara?

Haimē papurināja galvu.

-   īsti droši nezinu. Bet kāds, kurš labi orientējas mūsu plānos.

-   Tad mainīsim tos, Amparo ieteica. Satiksimies ar pārējiem Logronjo un apiesim Mendaviju.

Ilaimē paskatījās uz Meganu.

-To mēs nevaram. Mums jāaizved uz klosteri māsa.

Megana skatījās viņā un domāja: “Viņšjau manā labā darījis pietiekami daudz, lis nedrīkstu pakļaut viņu vēl lielākām briesmām. ”

-   Ilaimē, es varu…

Bet viņš jau zināja, ko viņa grasās teikt.

-   Neraizējieties, Megana. Uz turieni ceļš nav bīstams.

“Viņš ir mainījies, ” Amparo secināja. "Sākumā viņš negribēja pīties ar tām mūķenēm. Tagad viņš gatavs viņas dēļ riskēt ar dzīvību. Un sauc viņu par Meganu. Nav vairs nekāda māsa. ”

Haimē turpināja savu sakāmo.

-  Mūsu plānus zina vismaz piecpadsmit cilvēku.

-   Mums jānoskaidro, kurš ir vainīgais, Amparo uz-

-   Kā mēs to izdarīsim? jautāja Fēlikss. Viņš nervozi knibināja galdauta malu.

-   Pako devies uz Madridi, kur es viņam liku šo to pārbaudīt. Esam norunājuši, ka viņš man uz šejieni piezvanīs. Haimē atbildēja, brīdi raudzījās Fēliksā, tad novērsās.

Bet Haimē nepateica to, ka maršrutus, pa kuriem gāja trīs bēgļu grupas, zina ne vairāk kā pusducis cilvēku. Tiesa, Fēlikss Karpio bija kritis Akokas rokās. Droši vien pulkvedis Fēliksam nodrošinātu nevainojamu alibi. Un piemērotā brīdī varētu savam ziņotājam noorganizēt bēgšanu. “Tikai es viņu paguvu atbrīvot pirms tam, ” Haimē domāja. “Pako pārbauda šo lietu. Ceru, ка viņš drīz piezvanīs. ”

Amparo piecēlās.

-   Palīdzi man nomazgāt traukus, viņa teica Meganai.

Abas sievietes ķērās pie galda novākšanas, bet vīrieši

iegāja dzīvojamā istabā.

-  Tā mūķene… viņa braši turas, Fēlikss ieminējās.

-Jā.

-   Tev viņa patīk, vai ne?

Haimē nespēja paskatīties uz Fēliksu.

-  Jā. Man viņa patīk. "Un tu nodotu viņu kopā ar mums visiem. ”

-   Kā būs ar tevi un Amparo?

-   Mēs esam taisīti no vienas mīklas. Viņa mūsu lietai ir tikpat uzticīga kā es. Franko falangisti nogalināja visu viņas ģimeni. Haimē piecelies izstaipījās. Laiks doties pie miera.

-   Diez vai varēšu šonakt aizmigt. Vai tu droši zini, ka mūsu vidū ir spiegs?

Haimē cieši paskatījās biedrā.

-   Droši.

Megana nepazina Haimē, kad viņš no rīta nokāpa lejā brokastīs, seja bija nokrāsota tumšāka, galvā uzlikta parū

ka, zem deguna pielīmētas ūsas, un apģērbs bija stipri apvalkāts. Viņš izskatījās kādus desmit gadus vecāks.

-   Labrīt, Ilaimē sveicināja. Megana, izdzirdot svešo vīrieti runājam Haimē balsī, izbijās.

-   Kur jūs…?

-   Es laiku pa laikam iegriežos šajā mājā. Tāpēc turu te dažas man vajadzīgas lietas.

Kaut I laimē atbildi bija izmetis nevērīgi, Megana piepeši atskārta, kāds ir teroristu vadoņa dzīvesveids. Cik māju un maskēšanās tērpu viņam vajag, lai paliktu dzīvs? Cik vēl Meganai nezināmu reižu viņš bijis par mata tiesu no nāves? Viņa atcerējās klosterī iebrukušo vīru nežēlību un nodomāja: “Ja viņi dabūs Haimē savos nagos, žēlastību viņš nesagaidīs. Kaut es zinātu, kā viņu pasargāt!”

Meganas galva bija pilna ar domām, kādas viņa nedrīkstēja domāt.

Amparo gatavoja brokastis: bacalaotvaicētas sālītas mencas kazas piens, siers, bieza, karsta šokolāde ar cb turos'.

-    Cik ilgi mēs te paliksim? maltītes laikā Fēlikss ievaicājās.

-   Kad satumsīs, dosimies ceļā, Haimē nevērīgi attrauca.

Bet viņš ir nedomāja dot Fēliksam izdevību šo informāciju nosūtīt tālāk.

-   Man šis tas jānokārto, viņš sacīja Fēliksam. Un man vajag tavu palīdzību.

-   Labi.

1 laimē pasauca Amparo sāņus.

-   Kad piezvanīs Pako, saki viņam, ka drīz būšu atpakaļ. Lai to, kas ziņojams, viņš pasaka tev.

Viņa pamāja ar galvu.

-   Esi piesardzīgs.

-    Neraizējies. Tad Haimē pagriezās pret Meganu.

-  Jūsu pēdējā diena ārpusē. Rīt būsiet jau klosterī. Droši vien ar nepacietību gaidāt šo bridi.

Viņa diezgan ilgi vērās vīrietī.

-   Jā. “Kāda tur nepacietība, ” Megana sev teica. “Nekur nevaru rast mieru. Kaut es varētu nomierināties! Es noslēgšos no šā trača, bet visu mūžu lauzīšu galvu, kas notika ar Haimē, Fēliksu un pārējiem."

Megana stāvēja un skatījās, kā abi vīrieši aiziet. Klostera māsa juta, ka viņu attiecībās iezadzies sasprindzinājums, bet viņa nespēja to izskaidrot.

Sajutusi Amparo ciešo, pētīgo skatienu, Megana atcerējās viņas vārdus. “Haimē tev ir pārāk vīrišķīgs. ”

-   Saklāj gultas, l's pagatavošu pusdienas, Amparo skarbi norīkoja.

-   Labi.

Viņa kāpa augšā uz guļamistabām. Amparo pavadīja viņu ar skatienu, tad iegāja virtuvē.

Nākamo stundu Megana cītīgi strādāja, koncentrējoties uz tīrīšanu, putekļu slaucīšanu un spodrināšanu, mēģinot nedomāt, mēģinot aizmirst to, kas darīja viņu nemierīgu.

“Man viņš jāizmel no prāta, ” Megana centās sev iestāstīt.

Bet tas nebija iespējams. Viņš bija kā dabas stihija, kura aizslauka visu, kas gadās ceļā.

Megana spodrināja vēl cītīgāk.

Kad Haimē un Fēlikss atgriezās, Amparo gaidīja viņus pie durvīm. Fēlikss izskatījās bāls.

-   Es nejūtos labi. Kādu brīdi atlaidīšos.

Visi noskatījās, kā viņš aiziet uz guļamistabu.

-   Zvanīja Pako, Amparo satraukta pavēstīja.

-   Ko viņš teica?

-   Viņam bija tev kas sakāms, bet viņš nevēlējās to teikt pa telefonu. Viņš esot atsūtījis pie tevis kādu cilvēku. Tas pusdienlaikā gaidīšot tevi ciemata laukumā.

1 laimē domīgs sarauca pieri.

-   Vai viņš neminēja, kas šis cilvēks tāds ir?

-   Nē. Tikai to, ka tas ir steidzami.

-    Sasodīts! Es… lai paliek. Labi. Iešu uz tikšanos. Gribu, lai tu paturi acīs Fēliksu.

Amparo apmulsusi pavērās 1 laimē.

-   Es nesa…?

-   Negribu, ka viņš iet pie telefona.

Uz mirkli Amparo sejā pazibēja apskaidrība.

-Tu domā, ka Fēlikss ir…?

-    Lūdzu. Tikai dari tā, kā es teicu. Viņš pameta skatienu pulkstenī. Jau gandrīz pusdienlaiks. Es tagad iešu. Pēc stundas man vajadzētu būt atpakaļ. Uzmanies, cļuerida.

-   Esi mierīgs.

Megana dzirdēja balsis lejasstāvā.

‘Negribu, ka viņš iel pie telefona. ”

“Tu domā, ka Fēlikss ir..?”

"Lūdzu. Tikai dari tā, kā es teicu. ”

"Tātad nodevējs ir Fēlikss, "Megana secināja. Viņa bija redzējusi puisi ieejam guļamistabā un aizveram durvis. Un viņa dzirdēja Haimē aizejam.

Megana iegāja dzīvojamā istabā.

Amparo pagriezās.

-   Vai esi beigusi?

-    Ne gluži. Es… Viņa gribēja jautāt, kur aizgājis Haimē, ko viņi darīs ar Fēliksu un kas tagad notiks, bet nevēlējās situāciju apspriest ar šo sievieti. "Pagaidīšu, kamēr pārnāk Haimē. ”

-   Ej un pabeidz! Amparo pavēlēja.

Megana pagriezās un devās atpakaļ uz guļamistabām. Viņa domāja par Fēliksu. Viņš bija šķitis lik draudzīgs, tik sirsnīgs. Viņš bija uzdevis Meganai tik daudz jautājumu, bet šobrīd draudzīgā izturēšanās ieguva citu jēgu. bārdainais vīrietis vāca informāciju, ko nodot pulkvedim Akokam. Viņu dzīvībai draudēja briesmas.

"Amparo, iespējams, būs vajadzīga palīdzība, "Mega-

na iedomājās. Viņa jau devās uz dzīvojamo istabu, tad apstājās.

Viņa dzirdēja kādu balsi sakām:

-    I laimē tikko aizgāja. Viņš viens pats sēdēs uz soliņa galvenajā laukumā. Viņš ir maskējies ar parūku un ūsām. Jūsu vīriem nebūs grūti viņu saņemt ciet.

Megana sastinga kā pārakmeņojusies.

-     Viņš iet kājām, tātad paies vismaz piecpadsmit

minūtes, lidz viņš nokļūs laukumā.

' i ?

Megana klausījās ar šausmām.

-   Atcerieties mūsu norunu, pulkvedi, Amparo sacīja pa telefonu. Jūs apsolījāt viņu nenogalināt.

Megana atmuguriski kāpās atpakaļ gaitenī. Galvā viņai griezās domu spiets. “Tātad nodevēja ir Amparo." Un viņa iesūtījusi I laimē slazdā.

Uzmanīgi, lai Amparo neizdzirdētu viņas soļus, Megana pagriezās un aiztraucās uz sētaspuses durvīm. Viņai nebija ne jausmas, kā palīdzēt Ilaimē. Viņa zināja tikai to, ka kaut kas jādara. Tikusi ārā pa vārtiņiem, viņa sāka iet pa ielu, viņa gāja, cik ātri varēja, pūlēdamās nepiesaistīt uzmanību.

“Lūdzu, Dievs. Ļauj man pagūt laikā, ’’viņa lūdzās.

Ceļš līdz ciemata centrālajam laukumam veda pa glītu rajonu, mazās šķērsieliņas apēnoja slaidu koku lapotnes, bet 1 laimē no apkārtnes neko nemanīja. Viņa prātu nodarbināja Fēlikss. Viņš pret puisi bija izturējies kā pret brāli, pilnībā viņam uzticējies. Kas licis viņam kļūt par nodevēju, kurš pakļauj briesmām savu biedru dzīvību? Varbūt Pako sūtnis zinās atbildi. “Kāpēc Pako negribēja runāt pa telefonu?”Haimē netika gudrs.

Nu jau viņš bija pavisam tuvu laukumam. Pašā centrā bija ierīkota strūklaka un auga koki, kas meta ēnu, šur tur bija izvietoti soliņi. Bērni skraidelēja “sunīšus”. Kādi pāris večuki spēlēja boule. Apmēram pusducis vīriešu sēdēja uz soliņiem, baudīdami sauli, lasīdami, snauzdami vai

barodami baložus. Haimē šķērsoja ielu, lēnā solī gāja pa celiņu, tad apsēdās uz soliņa. Tajā brīdī, kad torņa pulkstenis sāka sist pusdienas stundu, arī viņš pameta skatu pulkstenī. “Tūlīt būs klāt Pako sūtnis. ”

Ar acs kaktiņu Haimē manīja, ka laukuma tālākajā malā piebrauc policijas mašīna. Viņš palūkojās pretējā virzienā. Tur apstājās otra policijas mašīna. Kārtības sargi kāpa ārā un tuvojās parkam. Haimē sirds sāka dauzīties. Slazdi. Bet kurš tos izlicis? Pako, kurš atstāja ziņojumu, vai Amparo, kas to nodeva? Viņa bija likusi iet uz parku. Bet kāpēc? Kāpēc?

Šobrīd par to raizēties nebija laika. Viņam jābēg. Bet Haimē zināja, ka, tiklīdz sāks skriet, policisti viņu nošaus. Varētu mēģināt kaut kā izmānīties, bet gūstītāji zināja, ka viņš ir te.

'Izdomā kaut ko. Ātri!”

Viena kvartāla attālumā no parka pa ielu steidzīgi soļoja Megana. Ieraudzījusi priekšā laukumu, viņa ātri pārlaida tam skatienu. Viņa redzēja gan Haimē, kas sēdēja uz sola, gan policistus, kuri no abām pusēm tuvojās parkam.

Meganas domas virpuļoja trakā ātrumā. Visi bēgšanas ceļi bija noslēgti.

Tobrīd viņa gāja garām pārtikas veikalam. Viņai pa priekšu, kavēdama Meganu, sieviete stūma bērnu ratiņus. Viņa apstājās, novietoja ratiņus pie ēkas sienas un iegāja veikalā iepirkties. Ne mirkli nekavējoties, Megana satvēra ratiņu rokturi un stūma tos pāri ielai uz parku.

Policisti jau staigāja gar soliem, izprašņājot tur sēdošos vīriešus. Megana ar elkoni pagrūda policistus malā un, stumjot ratiņus, devās pie I laimē.

Viņa skaļi iekliedzās:

-  Madre de Dios! Te tu esi, Manuel! Visur esmu tevi izmeklējusies. Man vienreiz pietiek! Tu šorīt apsolīji nokrāsot māju, un tagad te tupi parkā kā miljonārs. Mātei bija

taisnība. Tu esi nekam nederīgs slaists. Man nevajadzēja ar tevi precēties!

I laimē nevajadzēja pat sekundi, lai aptvertu situāciju. Viņš pielēca kājās.

-   Tava māte jau ir varena lietpratēja slaistu jautājumos. Viņa pati vienu tādu ir apprecējusi. Ja viņa…

-    Kas tu tāds esi, ka atļaujies tā runāt? Ja nebūtu manas mātes, mūsu bērns būtu nomiris badā. Tu jau nu maizi mājās nenes…

Policisti bija apstājušies un noskatījās ķīviņā.

-   (a vina būtu mana sieva, viens no viņiem nomurmināja, es aiztriektu viņu atpakaļ pie mātes.

-   Man tava piekasīšanās ir apriebusies! Haimē ierēcās. Es jau agrāk esmu tevi brīdinājis. Kad tiksim mājās, es tev rādīšu!

-   Pareizi, policists noteica.

I laimē un Megana, skaļi strīdēdamies un stumdami bērnu ratiņus, devās ārā no parka. Policisti atkal pievērsās vīriešiem, kas sēdēja uz soliņiem.

-   Dokumentus, lūdzu.

-   Kas noticis, virsniek?

-   Nekas. Tikai pārbaudām dokumentus.

Visi parkā sēdošie vīrieši ņēma ārā kabatas portfeļus un uzrādīja dokumentus, kas apliecināja viņu vārdu. Pēkšņi sāka raudāt bērns. Kāds policists pacēla skatienu. Parka stūrī stāvēja pamesti bērnu ratiņi. Kašķīgais pāris bija izgaisis.

Pēc pusstundas Megana pa parādes durvīm iegāja mājā. Amparo nervozi staigāja šurpu turpu.

-   Kur tu biji? viņa skarbi noprasīja. Tu nedrīkstēji pamest māju, man to nepasakot.

-   Man bija jāiziet un jānokārto kāda lieta.

-   Kas tad? Amparo aizdomīgi jautāja. Tu taču te nevienu nepazīsti. Ja tu…

Tajā brīdi ienāca I laimē, un no Amparo sejas aizplūda visas asinis. Bet viņa ātri atguva savaldību.

-   Kas… kas noticis? viņa jautāja. Vai tad tu neaizgāji uz parku?

-   Kāpēc, Amparo? Haimē klusi pajautāja.

Viņa skatījās mīļākā acīs un saprata, ka viss beidzies.

-   Kas tevi tā pārvērtis?

Viņa papurināja galvu.

-     Es neesmu pārvērtusies. Bet tu gan. Es tavā muļķīgajā karā esmu zaudējusi visus tuviniekus. Man šī asinsizliešana ir līdz kaklam. Vai esi spējīgs uzklausīt patiesību par sevi, Haimē? Tu esi tikpat slikts kā valdība, ar kuru tu karo. Vēl sliktāks, jo viņi grib panākt mieru, bet tu ne. Tu domā, ka palīdzi mūsu valstij? Tu to izposti. Tu aplaupi bankas, spridzini mašīnas, slepkavo nevainīgus cilvēkus un uzskati sevi par varoni. Es mīlēju tevi un tev ticēju kādreiz, bet… Viņas balss aizlūza. Šai asinspirtij jādara gals.

Haimē piegāja pie Amparo, viņa acis bija ledusauk-

stas.

-   Man vajadzētu tevi nogalināt.

-    Nē! Meganai aizrāvās elpa. Lūdzu. Jūs to nedrīkstat!

Istabā bija ienācis Fēlikss un klausījās sarunā.

-  Jēzus Kristus! Tātad tā ir viņa. Ko mēs ar to maitu darīsim?

-    Mums būs jāņem viņa līdzi, bet jāpatur acīs. Haimē atbildēja un saņēma Amparo plecus, tad klusi piebilda: Ja tu vēlreiz gribēsi izspēlēt kādu joku, es zvēru, ka tu mirsi. Viņš atgrūda sievieti un pievērsās Meganai un Fēliksam. Taisāmies no šejienes projām, kamēr nav ieradušies Amparo draugi.

Trīsdesmit piektā nodaļa

-   Miro jau tikpat kā bija jums rokās, un tomēr jūs ļāvāt viņam aizlaisties?

-   Pulkvedi… visu cieņu… mani cilvēki…

-Jūsu cilvēki ir tūļas. Un jūs sevi saucat par policistiem? Jūs apkaunojat savus formastērpus.

Policijas šefs stāvēja un uzklausīja rājienu, ik reizi saraudamies no pulkveža Akokas iznīcinošā sarkasma. Bet nekas cits atbildīgajam policistam neatlika, jo pulkvedis bija gana varens, lai norautu viņam galvu. Akoka vēl nebija beidzis izrēķināšanos.

-   Es uzskatu, ka jūs personiski esat atbildīgs par to, kas notika. Es rūpēšos, lai jūs atbrīvo no amata.

-   Pulkvedi…

-   Ārā! Uz jums skatoties, man gribas vemt.

Pulkvedis Akoka vārījās no dusmām un vilšanās. Viņam nebija pieticis laika, lai attrauktos uz Vitoriju un pats saņemtu ciet Ilaimē Miro. Tāpēc šis uzdevums gribot negribot bija jāuztic vietējai policijai. Un viņi visu bija salaiduši grīstē. Dievs vien zina, kurp Miro devies tagad.

Pulkvedis Akoka piegāja pie galda, uz kura gulēja izklāta karte. "Viņi, protams, uzturēsies Basku zemē. Tātad Burgosa, Logronjo, Bilbao vai Sansebastjana. Es koncentrēšu uzmanību uz ziemeļaustrumiem. Kaut kur tur viņiem vajadzētu atkal iznirt virspusē. ”

Viņš atcerējās šārita sarunu ar premjerministru.

-  Jums atvēlētais laiks tuvojas beigām, pulkvedi. Vai esat lasījis rīta avīzes? Mēs pasaules presē izskatāmies kā klauni. Miro un tās mūķenes padarījuši mūs par apsmieklu.

-   Premjerministr, ticiet man…

-  Karalis Huans Karloss man pavēlējis izveidot oficiālu izmeklēšanas komisiju šajā lietā. Ilgāk es vairs nevaru kavēties.

-    Novilciniet izmeklēšanas sākumu vēl tikai dažas dienas.

Iestājās klusums.

-   Četrdesmit astoņas stundas.

Taču ne jau premjerministram vai karalim pulkvedis Akoka baidījās sagādāt vilšanos. Tas bija OPIJS MUNDO. Kad pulkvedis tika uzaicināts ierasties kāda ievērojama Spānijas rūpniecības magnāta greznajā kabinetā, pavēle skanēja nepārprotami: “Haimē Miro rada mūsu organizācijai nelabvēlīgu situāciju. Apturiet viņu. Jūs saņemsiet dāsnu atalgojumu.”

Pulkvedis Akoka saprata ari to, kas palika nepateikts: “Neapturēsi, un tu tiksi sodīts." Šobrīd viņa karjera balansēja uz naža asmens. Un tikai tāpēc, ka daži stulbi kruķi palaiduši to basku bandītu sev no degunpriekšas. Ilaimē Miro varēja slēpties neiedomājamās vietās. Bet mūķenes… Pulkvedi Akoku pārņēma satraukums. Mūķenes! Ar viņu palīdzību jārisina šis uzdevums. Haimē Miro var slēpties itin visur, bet māsas meklēs patvērumu tikai citā klosterī. Gandrīz nav nekādu šaubu, ka tas būs tā paša ordeņa klosteris.

Pulkvedis Akoka no jauna pievērsās kartei. Te jau tā bija Mendavija. Šajā pilsētā atradās cisterciešu ordeņa sieviešu klosteris. "Uz turieni tad viņi ari dodas, ” Akoka triumfēja. “Nu, tad es ari.

Tikai es tur būšu pirmais un viņus sagaidīšu. ’’

Rikardo un Grasielas ceļojums tuvojās beigām.

Dažas pēdējās dienas bija laimīgākās Rikardo mūžā. Viņam pa pēdām dzinās gan policija, gan armija, un, ja viņu notvertu, tas nozīmētu drošu nāvi, bet šķita, ka puisim tas ir vienalga. It kā viņi ar Grasielu būtu izveidojuši sev saliņu laikā, paradīzi, kur nekas viņus neskar. Izmisīgo bēgšanu no vajātājiem viņi bija pārvērtuši par brīnišķīgu piedzīvojumu, ko abi kopā baudīja.

Viņi bez mitas runājās, jautāja un paskaidroja, un vārdi likās kļuvuši par stīgām, kas saista arvien ciešāk. Mīlētāji sprieda par pagātni, tagadni un nākotni. īpaši par nākotni.

-   Mēs laulāsimies baznīcā, Rikardo sacīja. Tu būsi visskaistākā līgava pasaulē…

Grasiela, iztēlojusies šo ainu, bija sajūsmā.

-   Un mēs dzīvosim visskaistākajā mājā…

Viņa domāja: “Man nekatl nav bijis pašai savas mājas vai pat kārtīgas istabas. ”

Sākumā Grasiela bija dzīvojusi mazajā casa, kur mita kopā ar māti un neskaitāmajiem tēvočiem, to nomainīja klostera celle un dzīve kopā ar māsām.

-   Mums būs skaisti dēli un meitas…

“Es došu viņiem visu to, kā man nekad nav bijis. Viņi saņems daudz mīlestības. ”

Grasielas sirds šķita ceļamies augšup.

Tomēr viena lieta nedeva viņai mieru. Rikardo bija karavīrs, viņš cīnījās par mērķi, kam ticēja ar sirdi un dvēseli. Vai viņš būs apmierināts un laimīgs Francijā, projām no kaujas lauka? Grasiela zināja, ka par to būs jārunā.

-    Rikardo… kā tu domā, cik ilgi vēl vilksies šī revolūcija?

“Tā jau velkas pārāk ilgi, " Rikardo sprieda. Valdība jau bija mēģinājusi iesākt iniera sarunas, bet ETA tās noraidījusi, maigi izsakoties, skarbi. Uz izlīguma piedāvājumiem baski bija atbildējuši, palielinot terorisma aktu

skaitu. Rikardo bija mēģinājis Ilaimē atrunāt no šādas rīcības.

-   Viņi vēlas rast kompromisu, Ilaimē. Vai nevaram paiet viņiem solīti pretī?

-   Šie piedāvājumi ir lamatas… viņi grib mūs iznīcināt. Viņi spiež mūs turpināt cīņu.

Rikardo mīlēja un ticēja Ilaimē, tādēļ joprojām viņu atbalstīja. Bet šaubas tomēr nerimās. Pieņemoties asinsizliešanas apmēriem, arī Rikardo šaubas auga augumā. Un tagad Grasiela jautāja: "Kā tu domā, cik ilgi vēl vilksies ši revolūcija?"

-   Es nezinu. Rikardo bija atklāts. Kaut tā būtu jau beigusies! Bet, mīļā, man tev kas jāsaka. Starp mums nenostāsies itin nekas… nemūžam… pat ne karš. Es nekad nespēšu rast vārdus, lai pateiktu, cik ļoti tevi mīlu.

Un viņi sapņoja jaunus sapņus.

Viņi gāja pa nakti, cauri auglīgajai, zaļajai zemei, garam El Burgo un Sorijai. Saullēktā no kalna virsotnes viņi tālumā redzēja Logronjo. Ceļa kreisajā pusē auga priedes, un aiz tām varēja manīt elektrolīniju stabu biežņu. Grasiela un Rikardo devās pa līkumoto ceļu uz darbīgās pilsētas nomali.

-  Kur mums jāsatiekas ar pārējiem? Grasiela jautāja.

Tobrīd viņi gāja garām kādai mājai, un Rikardo norādīja uz afišu, kas bija piestiprināta pie tās sienas. Tur bija rakstīts:

JAPĀŅU CIRKS!

PASAULES SENSACIONĀLĀKAIS CIRKS!

TIKKO IERADIES NO JAPĀNAS!

SĀKOT NO 24. JŪLIJA, VIENU NEDĒĻU.

A VENIDA CLUB DEPORTIVO

-   Tur, Rikardo sacīja. Tur mēs šopēcpusdien ar viņiem liksimies.

Citā pilsētas daļā arī Megana, Haimē, Amparo un Fēlikss lasīja cirka afišu. Grupā valdīja sasprindzinājums. Amparo nekad netika atstāta bez uzraudzības. Kopš notikuma Vitorijā vīrieši pret Amparo izturējās kā pret izraidīto, pilnīgi viņu ignorēja un runāja ar viņu tikai tad, kad tas bija absolūti nepieciešams.

Haimē ieskatījās pulkstenī.

-   Tūlīt sāksies izrāde, viņš noteica. Iesim.

Logronjo policijas galvenajā pārvaldē pulkvedis Ramons Akoka pēdējo reizi pārskatīja darbības plānu.

-   Vai vīri izvietoti ap klosteri?

-Jā, pulkvedi. Visi ir savās vietās.

-   Lieliski.

Akoka varēja izturēties augstsirdīgi. Izliktās lamatas bija pilnīgi drošas, šoreiz tur neslaistīsies nevīžas policisti, kas izgāztu viņa nodomus. Viņš pats personiski vadīja operāciju. OPUS MUNDO varēs ar pulkvedi Akoku lepoties. Vēl pēdējo reizi viņš ar saviem palīgiem saskaņoja plāna detaļas.

-   Mūķenes ceļo kopā ar Miro un viņa bandītiem. Ļoti svarīgi dabūt viņu ciet pirms ieiešanas klosterī. Mēs izvietosimies plašā rādiusā mežā ap klosteri. Nekustieties, iekams es nebūšu devis signālu aplenkšanai.

-   Ko darīt, ja Haimē Miro pretojas?

-   Es ceru, ka viņš to darīs, Akoka klusi noteica.

Istabā ienāca kalpotājs.

-   Atvainojiet, pulkvedi. Ieradies kāds amerikānis, kas vēlas ar jums runāt.

-   Man tagad nav laika.

-   Jā, pulkvedi. Kalpotājs tomēr vilcinājās. Viņš apgalvo, ka tas attiecoties uz vienu no mūķenēm.

-   Ak tā? Tu teici amerikānis?

-  Jā, pulkvedi.

-  Sūti viņu iekšā.

Pēc brītiņa tika ievests Alans Takers.

-    Atvainojiet, ka traucēju jūs, pulkvedi. Mani sauc Alans Takers. Ceru, ka varēsiet man palīdzēt.

-  Ak tā? Kādā veidā, Takera kungs?

-   Cik saprotu, jūs meklējat vienu no cisterciešu klostera mūķenēm… kādu māsu Meganu.

Pulkvedis atgāzās krēslā un pētīja amerikāni.

-  Kāds jums ar to sakars?

-   Es arī viņu meklēju. Man ir ļoti svarīgi viņu atrast.

“Interesanti, ” pulkvedis Akolca nodomāja. “Kāpēc šim

amerikānim ir tik būtiski atrast mūķeni?”

-  Vai jums ir kāda nojauta, kur viņa atrodas?

-   Nē. Avīzes…

“Atkal jau tā nolādētā prese. ”

-    Varbūt jūs varat man pateikt, kāpēc jūs viņu meklējat?

-  Baidos, ka nedrīkstu jums to atklāt.

-  Tādā gadījumā baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt.

-   Pulkvedi… vai jūs varētu man paziņot, ja viņu atrodat?

Akoka tikko jaušami pasmaidīja.

-Jūs to uzzināsiet.

Visa valsts sekoja mūķeņu svētceļojumam uz citu klosteri. Prese bija ziņojusi, ka Ilaimē Miro un viena no mūķenēm par mata tiesu Vitorijā izbēguši no policijas.

“Tātad viņi dodas uz ziemeļiem, "Alans Takers secināja. “Vislielākās izredzes tikt ārā no Spānijas droši vien ir Sansebastjanā. Man viņa jādabū rokā." Takers juta, ka Hlena Skota viņam draud ar nepatikšanām. “Usmu slikti strādājis, " viņš domāja. “Savu vainu vant izpirki, atvedot pie viņas Meganu."

Viņš zvanīja Elenai Skotai.

Japāņu cirka uzstāšanās notika gigantiskā teltī ārpus Logronjo. Desmit minūtes pirms izrādes sākuma visas skatītāju vietas bija aizņemtas līdz pēdējai iespējai. Megana, 1 laimē, Amparo un Fēlikss spraucās pa pārpildīto eju starp rindām uz viņiem rezervētajām vietām. Blakus Ilaimē krēslam palika divas tukšas vietas.

Paskatījies uz tām, viņš sacīja:

-  Atgadījies kas slikts. Rikardo un māsai Grasielai jau vajadzēja būt te. Viņš uzrunāja Amparo. Vai tu…?

-   Nē. Zvēru. Es par to neko nezinu.

Ugunis pamazām tumsa, un sākās izrāde. Skatītāju pūlis uzgavilēja, un viņi pagriezās pret arēnu. Pa apli brauca velosipēdists, un tam uz pleciem uzlēca akrobāts. Tad cits pēc cita pirmajam sekoja vesels pulciņš akrobātu, viņi pieķērās ritenim no priekšas, aizmugures, labajā un kreisajā pusē, līdz braucamrīks vairs nebija redzams. Skatītāji skaļi pauda savu atzinību.

Nākamais numurs bija dresēta lāča uzstāšanās, pēc tam arēnā iznāca virves dejotājs. Skatītājiem sniegums ārkārtīgi patika, taču I laimē ar biedriem bija pārāk satraukti, lai pievērstu uzmanību izrādei. Laiks ritēja.

-   Gaidīsim vēl piecpadsmit minūtes, Haimē izlēma. -Ja līdz tam viņi nebūs atnākuši, tad…

-   Atvainojiet… vai šīs vietas ir brīvas? kāda balss vaicāja.

Haimē, pacēlis galvu, ieraudzīja Rikardo un Grasielu. Viņa sejā atplauka smaids.

-   Jā. Lūdzu, sēdieties. Un tad atvieglojuma pilnā čukstā piebilda: Sasodīts, ļoti priecājos jūs redzēt.

Rikardo pamāja Meganai, Amparo un Fēliksam. Tad pavērās apkārt.

-   Kur pārējie?

-   Vai avīzes neesi lasījis?

-     Avīzes? Nē. Mēs visu laiku bijām kalnos.

-     Man ir sliktas ziņas. I laimē nopūtās. Rubio guļ cietuma slimnīcā.

Rikardo cieši skatījās 1 laimē.

-     Kā…?

-    Kādā krogā noticis kautiņš, un viņš sadurts. Policija viņu aizturējusi.

-                     ļMierda! Rikardo brīdi klusēja, tad nopūtās.

-     Mums viņš kaut kā jādabū ārā, vai ne?

-    Tā esmu ieplānojis, Haimē piekrita.

-      Kur ir māsa Lūcija? jautāja Grasiela. Un māsa Terēza?

Uz šo jautājumu atbildēja Megana.

-    Māsa Lučija ir arestēta. Viņa bija… viņu meklēja par slepkavību. Māsa Terēza ir mirusi.

Grasiela pārkrustījās.

-    Ak mans Kungs!

Arēnā pa cieši novilktu virvi gāja klauns, katrā padusē nesot pa pūdelim un diviem Siāmas kaķiem platajās kabatās. Kad suņi gribēja tikt klāt kaķiem, virve spēcīgi sašūpojās un klauns izlikās, ka cenšas noturēt līdzsvaru. Skatītāji rēkdami smējās. Pūļa rēkoņā bija grūti sarunāties. Meganai un Grasielai bija tik daudz ko stāstīt. Gandrīz vienlaikus viņas sāka sazināties klosterī izmantotajā zīmju valodā. Pārējie pārsteigti viņās noskatījās.

“Mēs ar Rikardo precēsimies…”

“Brīnišķīgi…”

“Kas noticis ar tevi?”

Megana sāka stāstīt, tad aptvēra, ka tam, ko viņa grib teikt, zīmes nav paredzētas. Šiem jaunumiem būs jāpagaida.

-    Iesim! Haimē nokomandēja. Ārpusē gaida mikroautobuss, kas aizvedīs mūs uz Mendaviju. Tur izlaidīsim māsas un paši brauksim tālāk.

Viņi sāka iet pa eju, Haimē turēja Amparo pie rokas.

Kad viņi bija iznākuši stāvlaukumā, Rikardo sacīja:

-     Ilaimē, mēs ar Grasielu precēsimies.

Smaids izgaismoja I laimē seju.

-      Lieliski jaunumi! Apsveicu! Viņš pagriezās pret Grasielu. Labāku vīru jūs nebūtu varējusi izraudzīties.

Megana apskāva Grasielu.

-     Ļoti priecājos par jums abiem.

Un viņa domāja: "Vai viņai bija viegli pieņemt lēmumu neatgriezties klosteri? Vai es lauzu galvu par Grasielu? Vai ari par sevi?”

Pulkvedis Akoka uzklausīja satrauktā adjutanta ziņojumu.

-       Pirms nepilnas stundas meklējamie redzēti cirkā. Kamēr mēs sadabūjām papildspēkus, viņi jau bija projām. Aizbrauca zilbaltā mikroautobusā. Jums bija taisnība, pulkvedi. Viņi dodas uz Mendaviju.

“Tātad beidzot tas viss būs cauri, "Akoka domāja. Pēdu dzīšana bija viņu satraukusi, un jāatzīst, ka Ilaimē Miro bijis cienīgs pretinieks. “OPUS MUNDO noteikti būs lielāki plāni atliecibā uz mani. ”

Caur spēcīgajām Ceisa binokļa lēcām Akoka skatījās, kā zilbaltais mikroautobuss pārbrauc pāri pakalna korei un dodas lejā uz klosteri. Abās ceļa pusēs un kokos, kas auga ap klosteri, bija paslēpušies labi bruņoti kaujinieki. No šāda aplenkuma nebija iespējams izbēgt.

Kad autobusiņš tuvojās klostera vārtiem un nobremzēja, pulkvedis Akoka ierēja rācijā:

-     Uzbrukt! Nekavējoties!

Manevrs tika izpildīts nevainojami. Divi automātiem bruņojušies karavīru vadi nostājās savās vietās, aizšķērsojot ceļu un ielencot autobusu. Akoka, izbaudīdams uzvaras prieku, brīdi stāvēja un skatījās šajā ainā. Tad, turēdams rokā ieroci, lēnām tuvojās autobusam.

-     Jūs esat aplenkti! viņš uzsauca. Visi bēgšanas ceļi noslēgti. Paceliet rokas un kāpiet ārā! Pa vienam. Ja pretosieties, tiksiet nošauti.

Krietnu bridi valdīja klusums, tad autobusa durvis lēnām atdarījās un, drebēdami turot augstu virs galvām paceltas rokas, izkāpa trīs vīrieši un trīs sievietes.

Šos cilvēkus Akoka redzēja pirmo reizi.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Paslēpies augstu kalnos virs klostera, Haimē ar saviem cīņu biedriem noraudzījās, kā kaujinieki Akokas vadībā aplenc mikroautobusu. Teroristi redzēja, kā paceltām rokām izkāpj pārbiedētie pasažieri, un noskatījās visu ainu kā pantomīmas izrādi.

Haimē bija gandrīz pārliecināts, ka starp gūstekņiem un gūstītājiem norisinās šāds dialogs.

“Kas jūs esat?”

“Mēs strādājam viesnīcā Logronjo nomalē."

“Ko jūs šeit darāt?"

“Kāds vīrietis samaksāja mums piecus tūkstošus pesetu, lai nogādājam šo autobusu klosteri. ”

"Kas viņš bija?”

“Es nezinu. Nekad agrāk, neesmu viņu redzējis. ”

“Vai attēlā redzamais cilvēks ir viņš?"

"Jā. Tas ir viņš. ”

-     Iesim projām no šejienes, Haimē sacīja.

Sasēdušies baltā pikapā, viņi brauca atpakaļ uz Logronjo. Megana izbrīnījusies skatījās uz Haimē.

-     Kā jūs zinājāt?

-     Ka pulkvedis Akoka mūs gaidīs pie klostera? Viņš man to pateica.

-Ko?

-     Lapsai jādomā tā, kā domā mednieks, Megana. Iztēlojos sevi Akokas vietā. Kur viņš varētu izlikt man slazdus? Viņš darīja tieši to, ko būtu darījis es.

-    Un ja nu viņš nebūtu parādījies?

-    Tad mēs droši varētu vest jūs uz klosteri.

-     Un ko darīsim tagad? Fēlikss gribēja zināt.

Šis jautājums dega uz mēles visiem.

-     Kādu laiku neviens no mums Spānijā nevar justies drošs, Haimē atbildēja.

-      Mēs dosimies taisnā ceļā uz Sansebastjanu un tad tālāk uz Franciju. Viņš paskatījās uz Meganu. Tur arī ir cisterciešu klosteri.

To Amparo vairs nespēja paciest.

-      Kāpēc tu pats nepiesakies? Ja turpināsi tā kā līdz šim, tiks izliets vēl vairāk asiņu un iznīcinātas jaunas dzīvības…

-      Tu esi zaudējusi tiesības izteikties, Haimē viņu strupi aprāva. Pasaki paldies, ka vispār vēl esi dzīva. Viņš atsāka sarunu ar Meganu. No Sanselrastjanas uz Franciju pāri Pirenejiem var nokļūt pa desmit kalnu pārejām. Mēs iesim pa kādu no tām.

-     Tas ir pārāk bīstami, Fēlikss iebilda. Akoka mūs noteikti meklēs Sansebastjanā. Viņš paredzēs, ka mēs gribēsim tikt pāri robežai uz Franciju.

-Ja tas ir tik bīstami… Grasiela iesāka.

-     Neraizējieties, Haimē viņu mierināja. Sansebastjana ir Basku zemes pilsēta.

Pikaps atkal tuvojās Logronjo.

-      Visi ceļi uz Sansebastjanu tiks novēroti, Fēlikss brīdināja. Kā tu esi nodomājis mūs dabūt uz turieni?

Haimē jau bija izlēmis.

-    Mēs brauksim ar vilcienu.

-    Karavīri pārbaudīs arī vilcienus, Rikardo iebilda.

Haimē domīgi paskatījās uz Amparo.

-     Nē. Diezin vai. Te mums palīdzēs mūsu draudzene. Vai tu zini, kā sazināties ar pulkvedi Akoku?

Amparo brīdi vilcinājās.

-Jā.

-     Labi. Tu viņam piezvanīsi.

Viņi apturēja braucamo šosejas malā iepretī telefona kabīnei. Haimē kopā ar Amparo iegāja būdiņā un aizvēra durvis. Viņš turēja bijušajai draudzenei pie sāniem pistoli.

-    Tu zini, kas tev jāsaka?

-Jā-

Haimē uzmanīgi vēroja, kā Amparo uzgriež numuru. Kad klausulē atsaucās kāda balss, viņa teica:

-     Zvana Amparo Hirona. Pulkvedis Akoka gaida manu zvanu… Paldies. Viņa paskatījās uz Haimē. Viņi savieno. Pistoles stobrs spiedās viņai sānā. Vai tev noteikti vajag…?

-     Dari, ko liek, viņš salti atteica.

Pēc maza brītiņa Haimē izdzirda no klausules skanam Akokas balsi.

-     Kur jūs esat?

Pistole piespiedās ciešāk.

-     Es… es esmu… mēs pašlaik braucam ārā no Logronjo.

-    Vai jūs zināt, uz kurieni mūsu draugi dodas?

-Jā.

Haimē seja atradās tikai dažas collas no Amparo sejas, viņa acīs vīdēja tēraudciets skatiens.

-     Lai izvairītos no jums, pieņemts lēmums doties atpakaļ. Viņi atgriezīsies Barselonā. Haimē ir balts sedans. Viņi brauks pa galveno ceļu.

Haimē pamāja ar galvu

-     Es… Man tagad jāiet. Mašīna ir jau klāt.

Miro nolika klausuli.

-     Ļoti labi. Dosim viņam pusstundu laika atsaukt savus vīrus.

Trīsdesmit minūtes vēlāk bēgļi jau bija stacijā.

Maršrutā Logronjo-Sansebastjana kursēja trīs klašu vilcieni: TAI.GO bija luksusvilciens; TERotrās klases vilciens; bet vissliktākie un lētākie vilcieni neērti un netīri tika dēvēti nepareizā vārdā par expreso. Tie apstājās ikvienā mazā stacijā ceļā no Logronjo līdz Sansebastjanai.

Haimē izklāstīja savu plānu.

-      Mēs brauksim ar expreso. Tagad visi Akokas vīri būs aizņemti. Viņiem taču uz Barselonas šosejas jāaptur visi baltie sedani. Biļetes pirksim katrs atsevišķi un satiksimies pēdējā vagonā. Ilaimē uzrunāja Amparo. Tu ej pirmā. Es tev cieši sekošu.

Viņa saprata, kāpēc tā, un par to ienīda Haimē. Ja pulkvedis Akoka būs izlicis lamatas, viņa tajās iekritīs. Lai nu kā, viņa taču ir Amparo Miroņa. Viņai nekas cits neatliek.

Viņa gāja iekšā stacijā, bet Ilaimē ar pārējiem skatījās. Karavīrus nekur nemanīja.

“Viņi visi slāv uz Barselonas ceļa. Tā būs īsta trakomāja, ” I laimē sāji nosmīnēja. “Puse mašīnu ir balti sedani. ”

Cits pēc cita Miro grupiņas locekļi nopirka biļetes un devās uz vilcienu. Vagonā viņi sakāpa bez starpgadījumiem. Haimē apsēdās blakus Meganai. Amparo sēdēja viņiem priekšā, blakus Fēliksam. Otrpus celiņa savas vietas ieņēma Rikardo un Grasiela.

-    Pēc trim stundām mēs būsim Sansebastjanā. Pa nakti paliksim tur un no rīta pāriesim Francijas robežu, Haimē sacīja Meganai.

-     Kas notiks tad, kad nonāksim Francijā?

Viņa domāja par Haimē nākotni, bet viņš atbildēja:

-    Neraizējieties. Tikai dažu stundu brauciena attālumā no robežas ir cisterciešu klosteris. Mirkli vilcinājies, viņš piebilda: Ja jūs vēl arvien vēlaties turp doties.

Tātad viņš bija pamanījis Meganas šaubas. “Vai es to vēlos?" Viņi tuvojās robežšķirtnei, kas nozīmēja kaut ko

vairāk nekā robežu starp divām valstīm. Šī robeža atdalīs viņas veco dzīvi no jaunās… kura būs… kāda? Megana izmisīgi bija gribējusi pēc iespējas ātrāk atgriezties klosterī, taču tagad viņas sirdi māca šaubas. Viņa bija atcerējusies, cik interesanti ir dzīvot ārpus klostera sienām. "Nekad neesmu jutusies tik dzīva.” Skatoties uz Haimē, Megana sev atzinās: “Un šajā dzīvē iederas arī Haimē Miro. ”

Viņš uztvēra ceļabiedres skatienu un cieši ielūkojās viņai acīs. Megana saprata: “Viņš to zina. ”

Expreso apstājās pie katra ciemata un lielāka ēku pudura dzelzceļa malā. Vagonos drūzmējās zemnieki un viņu sievas, tirgotāji un amatnieki, katrā stacijā pasažieri trokšņodami kāpa iekšā un ārā.

Pārvarēdams stāvās nogāzes, vilciens lēnām rāpoja pa kalniem.

Kad expreso pēdīgi ieripoja Sansebastjanas stacijā, 1 laimē sacīja Meganai:

-       Nu briesmas ir garām. Šī ir mūsu pilsēta. Esmu sarunājis, ka mums pretī atbrauks mašīna.

Stacijas priekšā gaidīja liels sedans. Šoferis, kuram galvā bija chapellaliela, platmalaina basku berete-, ar sirsnīgu apskāvienu sasveicinājās ar Haimē, tad ceļotāju pulciņš sakāpa mašīnā.

Megana ievēroja, ka Haimē turas Amparo tuvumā, gatavs satvert viņu, ja tā grasītos bēgt. “Ko viņš ar Amparo darīs?” Megana prātoja.

-                   Mēs par tevi uztraucāmies, Haimē, šoferis sacīja.

-       Avīzēs raksta, ka pulkvedis Akoka sarīkojis varenas medības.

I laimē iesmējās.

-     Lai tik medī, Hil. Man ir lieguma laiks.

Viņi brauca pa Sančo el Sabio prospektu. Bija vasaras diena, pie debesīm nemanīja neviena mākoņa, un ielas bija pilnas dīki noskaņotu cilvēku. Ostā drūzmējās jahtas un mazākas laivas. Tālumā redzamie kalni veidoja gleznainu fonu pilsētai. Viss šķita tik mierīgs.

-     Kur mēs tiksim izmitināti? I laimē jautāja šoferim.

-    Viesnīcā “Niša”. Jūs gaida Largo Kortcss.

-    Priecāšos atkal tikties ar veco jūras laupītāju.

“Niša” bija vidusšķiras viesnīca Huana de Olesbala laukumā, lā atradās netālu no Senmartina ielas dzīva skvēra stūrī. Baltajai ēkai bija brūni slēģi un liela zila izkārtne. Viesnīcas sētaspuse bija vērsta pret liedagu.

Mašīna nobremzēja ēkas priekšā, pasažieri izkāpa un devās līdzi Haimē viesnīcas vestibilā.

Viņiem pretī apsveicināties izsteidzās Largo Kortess, viesnīcas īpašnieks ražena auguma vīrs. Viņam bija tikai viena roka otra zaudēta kādā pārdrošā pasākumā -, viņš kustējās neveikli, it kā nespētu noturēties līdzsvarā.

-     Esiet sveicināti! Viņš staroja pār visu seju. Es jūs gaidu jau veselu nedēļu.

Haimē paraustīja plecus.

-    Ceļā gadījās šur tur aizkavēties, amigo.

Largo Kortess pasmaidīja.

-       Es jau lasīju. Avīzes par to vien raksta. Viņa skatiens aizlīdēja pie Meganas un Grasielas. Visi griež zemi otrādi, jūs meklējot, māsas. Man istabas jau sagatavotas.

-     Mēs paliksim te pa nakti, Haimē sacīja. Rīt agri no rīta dosimies ceļā uz Franciju. Man vajadzīgs labs pavadonis, kas teicami pazīst visas pārejas… vai nu Kabrera Infante, vai Hosē Sebriāns.

-      To es nokārtošu, viesnīcnieks solīja. Vai jūs būsiet seši?

Haimē paskatījās uz Amparo.

-     Pieci.

Viņa novērsās.

-                  Es ieteiktu nevienam nereģistrēties, Kortess sacīja.

-     Par to, ko policija nezina, viņiem galva nesāp. Un tagad es jūs vedīšu uz istabām, kur varēsiet atpūsties. Tad ieturēsim gardum gardas vakariņas.

-     Mēs ar Amparo iesim uz bāru iedzert kādu glāzīti, Haimē teica. Vēlāk jums pievienosimies.

Largo Kortess pamāja ar galvu.

-     Kā vēlies, Haimē.

Megana neizpratnē skatījās uz grupas vadoni. Viņai nedeva mieru jautājums, ko Haimē nolēmis darīt ar Amparo. “Vai viņšaukstasinīgi….'’’’Viņa nespēja pat domās uzdot šo jautājumu.

Arī Amparo prātoja par to pašu, taču bija pārāk lepna, lai savas bažas paustu skaļi.

Haimē ieveda viņu bārā, kas atradās vestibila tālākajā malā, un izvēlējās stūra galdiņu.

-     Glāzi vīna, porfavor, Miro pasūtīja pienākušajam viesmīlim.

-     Vienu?

-    Vienu.

Amparo skatījās, kā Haimē no kabatas izņem mazu paciņu un atver to. Tur bija smalks pulveris.

-                     Haimē… Amparo balsī ieskanējās izmisums.

-      Lūdzu, uzklausi mani! Pamēģini saprast, kāpēc es to darīju. Tu plosi mūsu zemi. Radi bezcerību. Tev jāizbeidz šis neprāts!

Galdiņam atkal tuvojās viesmīlis, kas nesa pasūtīto vīnu. Kad viņš bija aizgājis, Haimē uzmanīgi sabēra paciņas saturu glāzē un samaisīja. Tad pastūma glāzi Amparo.

-     Dzer.

-     Nē!

-     Ne jau daudziem dota privilēģija izvēlēties veidu, kā mirt, Haimē klusi sacīja. Tas būs ātri un nesāpīgi. Ja es nodotu tevi savu vīru rokās, neko tādu solīt nevarētu.

-       Haimē… es kādreiz tevi mīlēju. Tev man jātic. Lūdzu…

-     Dzer. Viņš bija nepielūdzams.

Amparo ilgi skatījās bijušajā mīļākajā, tad paņēma glāzi.

-     Es dzeršu par tavu nāvi.

Viņš skatījās, kā Amparo pieliek glāzi pie lūpām un izdzer visu vienā paņēmienā.

Viņa nodrebēja.

-    Kas tagad notiks?

-      Palīdzēšu tev uzkāpt augšā. Un nolikšu gulēt. Tu aizmigsi.

Amparo acis pieplūda asarām.

-      Tu esi muļķis, viņa nočukstēja. Haimē… es mirstu un saku, ka ļoti tevi mīlēju… Mēle tikai ar grūtībām vēla vārdus.

Haimē piecēlās un palīdzēja ari Amparo uzslieties kājās. Viņa viegli šūpojās. Bāra zāle šķita griežamies.

-     Haimē…

Balstīdams viņš izvadīja sievieti no bāra vestibilā. Largo Kortess jau viņu gaidīja ar atslēgu.

-                    Aizvedīšu Amparo uz numuru, Haimē sacīja.

-     Parūpējies, lai viņu neviens netraucē.

-     Labi.

Kortess noskatījās, kā draugs gandrīz vai uznes Amparo pa kāpnēm.

Gulēdama savā istabā, Megana domāja, cik savādi vienai pašai atrasties atsevišķā viesnīcas numurā kūrortpilsētā. Sansebastjana bija pilna atpūtnieku, jaunu pāru, kas pavadīja te medusmēnesi, mīlētāju, kuri baudīja dzīvi simt citās viesnīcas istabās. Un piepeši viņa vēlējās, lai Haimē būtu te, pie viņas, un ieprātojās, kā būtu mīlēties ar viņu. Visas jūtas, ko viņa tik ilgi bija slāpējusi, spēji varenā straumē ielauzās viņas domās.

“Bet ko Haimē dara ar Amparo? Vai tiešām viņš varētu… taču nē, to viņš nemūžam nedarītu. Bet varbūt tomēr? Fs viņu gribu, ” viņa sev atzinās. “Ak Kungs, kas ar mani notiek? Ko lai es daru?"

Rikardo ģērbjoties klusi svilpoja. Viņš bija lieliskā omā. “Esmu laimīgākais vīrietis pasaulē, ” viņš domāja. “Francijā mēs salaulāsimies. Bajonā ir skaista baznīca. Rīt…"

Grasiela savā istabā mazgājās vannā, gozēdamās siltajā ūdenī un domādama par Rikardo. Viņa smaidīja un domāja: "Es viņu padarīšu loti laimīgu. Paldies, Dievs!”

Fēlikss Karpio prātoja par Ilaimē un Meganu. “Pat aklais redzētu, kādas dzirksteles starp viņiem lēkā," viņš domāja. “Tas nesīs mums neveiksmi. Mūķenes pieder Dievam. Jau gana slikti ir tas, ka Rikardo novērsis māsu Grasielu no aicinājuma." Bet Haimē vienmēr bijis nemiera pilns. Ko viņš iesāks ar šo sievieti?

Bēgļu piecnieks satikās pie vakariņu galda viesnīcas ēdamzālē. Neviens nepieminēja Amparo.

Megana piepeši bija sākusi mulst Haimē klātbūtnē, it kā viņš spētu lasīt viņas domas.

“Labāk jautājumus neuzdot, ” viņa nosprieda. "Es taču zinu, ka viņš nemūžam nedarītu neko cietsirdīgu.”

Viņi pārliecinājās, ka Largo Kortess nebija pārspīlējis, slavēdams vakariņas. Maltīte sākās ar gaspačo biezu auksto zupu no tomātiem, gurķiem un ūdenī mērcētas maizes. Tad nāca svaigu dārzeņu salāti, milzīga bļoda ar paelju rīsi, garneles, vistas gaļa un dārzeņi gardā mērcē un mielasts beidzās ar pasakainu augļu torti. Šī pēc ilgāka laika bija pirmā reize, kad Rikardo un Grasiela baudīja siltu ēdienu.

Kad visi bija paēduši, pirmā piecēlās Megana.

-     Laiks doties pie miera.

-     Pagaidiet! Haimē iesaucās. Man ar jums jārunā. Viņš pavadīja Meganu līdz vestibila stūrim, kur viņi varēja būt divatā. Runājot par rītdienu…

-Jā?

Viņa zināja, ko Haimē jautās. Bet viņa nezināja, ko atbildēs. “Esmu mainījusies,”Megana domāja. “Agrāk biju tik nešaubīgi pārliecināta par savu dzīves ceļu. Biju droša, ka man ir viss, ko vēlos. ”

Haimē jau bija uzdevis jautājumu.

-    Jūs īsti nemaz nevēlaties atgriezties klosteri, vai ne?

“Vai es to gribu?"

Viņš gaidīja atbildi.

“Man pret viņu jābūt godīgai, ” Megana apņēmās. Viņa ieskatījās vīrietim acis un teica:

-     Pati nezinu, ko gribu, Haimē. Esmu apjukusi.

Viņš pasmaidīja. Tad vilcinādamies, uzmanīgi izvēloties vārdus, sacīja:

-    Megana… šis karš drīz būs beidzies. Mēs sasniegsim to, ko vēlamies, jo tauta mūs atbalsta. Es nevaru lūgt jūs dalīties ar mani briesmās, bet es gribētu, lai jūs mani gaidāt. Man Francijā dzīvo krustmāte. Pie viņas jūs būsiet drošībā.

Megana ilgi skatījās Haimē sejā, pirms saņēmās atbildēt.

-Ilaimē… Dodiet man laiku apdomāties.

-    Tātad jūs nesakāt nē?

-     Es nesaku nē, Megana klusi atbildēja.

Neviens no viņiem tajā naktī nevarēja aizmigt. Pārāk daudz bija jāpārdomā un pārāk daudz samezglojumu jāatrisina.

Megana palika nomodā, lai vēlreiz izdzīvotu pagātni. Lai atgrieztos bērnunamā un klostera patvērumā pavadītajos gados. Tad nāca negaidītā izdzīšana pasaulē, no kuras viņa uz visiem laikiem bija atteikusies. Haimē Miro riskēja ar dzīvību, cīnoties par to, kam ticēja. “Un kam ticu es?” Megana sevi tirdīja. “Kā es vēlos nodzīvot atlikušo mūžu?”

Vienreiz viņa jau bija izdarījusi izvēli. Tagad bija spiesta izvēlēties no jauna. Līdz ritam viņai noteikti jāzina atbilde.

Arī Grasiela domāja par klosteri. “Tie bija tik laimīgi, miera pilni gacli. Jutos Dievam tik tuvu. Vai man pietrūks šis izjūtas?”

Haimē prātu nodarbināja Megana. “Viņa nedrīkst atgriezties klosterī. Es gribu, lai viņa būtu man blakus. Ko viņa man atbildēs?”

Rikardo bija pārāk satraukts, lai jautos miegam, viņš kala plānus kāzām. Baznīca Bajonē…

Fēlikss lauzīja galvu par to, kur likt Amparo līķi. “Lai par to parūpējas Largo Kortess. ”

Agri nākamajā rītā visi ceļotāji satikās vestibilā. Haimē piegāja pie Meganas.

-     Labrīt.

-     Labrīt.

-    Vai esat padomājusi par mūsu sarunu?

Visu nakti viņa nebija domājusi ne par ko citu.

-    Jā, Haimē.

Viņš ieskatījās sievietei acīs, cenzdamies izlasīt tur atbildi.

-    Vai jūs gaidīsiet mani?

-     Haimē…

Tajā brīdī pie viņiem piesteidzās Largo Kortess. Viņš bija kopā ar kalsnēju vīrieti ap gadiem piecdesmit.

-     Baidos, ka brokastis ēst nebūs laika, Kortess sacīja. -Jums tūlīt jādodas projām. Šis ir Hosē Sebriāns, jūsu pavadonis. Viņš pāri kalniem aizvedīs jūs uz Franciju. Labāka pavadoņa par viņu Sansebastjanā nav.

-                   Priecājos ar jums iepazīties, Hosē, Haimē teica.

-     Kāds ir jūsu plāns?

-     Sākumā mēs iesim ar kājām, Ilosē Sebriāns skaidroja grupai. Esmu sarunājis, ka otrpus robežas mūs gaidīs mašīnas. Mums jāpasteidzas. Lūdzu, iesim.

Viss pulciņš izgāja uz ielas, kuru spožās saules stari iekrāsoja dzeltenu.

Largo Kortess iznāca ārā, lai viesus pavadītu.

-     Laimīgu ceļu! viņš novēlēja.

-    Paldies par visu, Haimē pateicās. Mēs atgriezīsimies, amigo. Agrāk, nekā tu domā.

-     Mēs iesim uz šo pusi, I Iosē Sebriāns norādīja.

Ceļotāji pagriezās uz skvēra pusi. Un tajā brīdī pilnīgi

negaidīti abos ielas galos iznira kareivji un SUV vīri, nosprostojot ceļu. Tur stāvēja vismaz ducis kaujinieku, visi pamatīgi bruņojušies. Viņus vadīja pulkveži Ramons Akoka un Falje Sostelo.

Haimē, meklējot atkāpšanās ceļu, pameta ašu mirkli uz jūras pusi. Bet arī tur jau nāca kādi desmit karavīri. Aizbēgt nebija iespējams. Tātad jācīnās. 1 laimē instinktīvi pielika roku pie ieroča.

-    Pat nedomā par to, Miro! Citādi mēs jūs visus apšausim uz vietas! atskanēja pulkveža Akokas uzsauciens.

Haimē prāts drudžaini darbojās, meklējot izeju. Kā Akoka varēja zināt, kur viņi apmetušies? Viņš pagriezās un ieraudzīja viesnīcas durvīs stāvam Amparo, viņas sejā atspoguļojās dziļas skumjas.

-    Velns un elle! Es domāju, tu… Fēlikss nolamājās.

-     Es iedevu viņai miegazāles. Tām vajadzēja padarīt to sievišķi nekaitīgu, līdz mēs tiekam pāri robežai.

-     Maita!

Pulkvedis Akoka tuvojās savam pretiniekam.

-     Viss beidzies. Atbruņot viņu! viņš pavēlēja vienam no saviem vīriem.

Fēlikss un Rikardo skatījās uz Haimē, gaidīdami rīkojumu, gatavi darīt to, ko vadonis uzskatīs par labu. Bet viņš, papurinājis galvu, negribīgi atdeva ieroci, un viņa paraugam sekoja Fēlikss un Rikardo.

-     Ko tu ar mums darīsi? Haimē jautāja.

Vairāki garāmgājēji bija apstājušies un noskatījās viņos.

Pulkveža Akokas balss skanēja skarbi.

-       Tevi un tavu slepkavnieku bandu mēs vedīsim

atpakaļ uz Madridi. Jūs, kā pēc likuma pienākas, tiesās kara tribunāls, un tad jūs tiksiet pakārti. Ja es varētu darīt pēc sava prāta, es jūs pakārtu uzreiz.

-    Laid klostera māsas vaļā, Haimē sacīja. Viņām ar mums nav nekā kopīga.

-    Viņas ir līdzdalībnieces. Līdz ar to tādas pašas noziedznieces kā jūs.

Pulkvedis Akoka pagriezās un deva signālu. Karavīri māja, lai pūlis, kurš arvien papildinājās ar skatītājiem, pavirzās malā un ļauj piebraukt trim kravas mašīnām.

-    Tu ar saviem rīkļurāvējiem brauksi vidējā mašīnā, pulkvedis sacīja 1 laimē. Mani cilvēki brauks priekšējā un aizmugurējā mašīnā. Viņiem dota pavēle šaut virsū, ja kāds no jums izdarīs kaut vienu aizdomīgu kustību. Vai sapratāt?

Haimē pamāja ar galvu.

Pulkvedis Akoka iespļāva savam nāvīgajam ienaidniekam sejā.

-     Labi. Mašīnā!

Tagad pūlis jau bija stipri pieaudzis, un to pāršalca neapmierināta murdēšana.

Amparo stāvēja uz viesnīcas sliekšņa un vienaldzīgi noskatījās, kā, ar automātiem bruņotu karavīru apsargāti, kravas kastē kāpj Haimē, Megana, Grasiela, Rikardo un Fēlikss.

Pulkvedis Sostelo piegāja pie pirmās mašīnas šofera.

-      Mēs brauksim tieši uz Madridi. Pa ceļam nekur neapstāsimies.

-    Jā, pulkvedi.

Abos ielas galos bija sanācis krietns daudzums ļaužu, lai redzētu, kas šeil notiek. Pulkvedis Akoka jau kāpa iekšā pirmajā mašīnā.

-      Paejiet malā! viņš uzsauca priekšā stāvošajiem cilvēkiem.

No sānieliņām joprojām plūda ļaudis.

-     Kustieties! Akoka uzkliedza. Nost no ceļa!

Tomēr cilvēki vēl nāca un nāca, vīri platām batiku chapellas galvā. It kā viņi paklausītu kādam neredzamam aicinājumam. “Haimē Miro nokļuvis nelaimē." Viņi nāca no veikaliem un mājām. Sievietes pameta mājas darbus un steidzās laukā uz ielas. Veikalnieki, kas grasījās vērt vaļā veikalus, padzirdējuši jaunumus, metās uz viesnīcu. Un ļaudis joprojām nāca klāt. Mākslinieki, santehniķi, ārsti, mehāniķi, tirgotāji un studenti, daudzi bija paņēmuši līdzi šautenes, bises, cirvjus un izkaptis. Viņi bija baski, un šī bija viņu dzimtā zeme. Viss sākās ar dažiem garāmgājējiem, tad jau bija sanācis simt cilvēku, un pāris minūšu laikā pūlis samilza līdz tūkstošiem, ļaudis piepildīja ietves un ielas, pilnībā aplencot smagās mašīnas. Viņi visi draudīgi klusēja.

Pulkvedis Akoka izmisis vēroja milzīgo ļaužu masu.

-    Vācieties visi projām, citādi mēs sāksim šaut! viņš iekliedzās.

Haimē viņam uzsauca:

-     Es to neieteiktu! Šie cilvēki tevi ienīst par to, ko tu gribi viņiem nodarīt. Viens mans vārds, un viņi saplosīs tevi un tavus pakalpiņus gabalos. Tu esi aizmirsis vienu, pulkvedi. Sansebastjana ir basku pilsēta. Mana pilsēta. Viņš pagriezās pret saviem biedriem. Kāpjam ārā.

Haimē palīdzēja Meganai izkāpt, un pārējie viņiem sekoja. Akoka, dusmās sastingušu seju, bezpalīdzīgi noskatījās.

Pūlis, naidīgs un kluss, gaidīja. Haimē piegāja pie pulkveža.

-     Ņem savas mašīnas un taisies, ka tiec, uz Madridi.

Akoka palūkojās apkārt uz ļaužu drūzmu, kas aizvien

vēl pieņēmās plašumā.

-     Es… tu netiksi sveikā cauri, Miro.

-     Esmu jau ticis. Un tagad lasies projām. Viņš iespļāva Akokam sejā.

Pulkvedis krietnu brīdi vērās basku vadonī, viņa acis gailēja nāvīgs naids. “Tā tas nedrīkst beigties, ” viņš izmisis domāja. “Uzvara bija tik tuvu. Tas ir mats. "Viņš apzinājās,

ka šāds iznākums nenozīmē tikai zaudējumu, bet vēl daudz ko ļaunāku. Tas bija nāves spriedums. Madridē viņu sagaidīs OPIJSMUNDO. Akoka raudzījās uz ļaužu jūru, kas viļņojās apkārt. Viņam nebija izvēles.

Viņš pagriezās pret šoferi. Kad pulkvedis ierunājās, balss viņam niknumā bija aizsmakusi.

-     Braucam projām.

Pūlis atkāpās un skatījās, kā karavīri sarāpjas mašīnās. Pēc brīža tās sāka lēnām braukt, un ļaudis neprātīgi uzgavilēja. Sākumā viņi slavināja Haimē Miro, tad gaviles kļuva arvien skaļākas, drīz tās pārauga priekā par brīvību, par cīņu pret tirāniju un drīzo uzvaru, namu sienas vibrēja no šo sajūsmas saucienu skaļuma.

Divi pusaudži klaigāja līdz aizsmakumam. Tad pagriezās viens pret otru.

-     Stāsimies EJA.

Kāds pavecāks pāris stāvēja apskāvies, un sieviete ierunājās:

-    Varbūt viņi atdos mums atpakaļ fermu.

Vecs vīrs stāvēja viens pats pūli un ar acīm pavadīja aizbraucošās mašīnas.

-     Kādu dienu viņi atgriezīsies, viņš nočukstēja.

Haimē saņēma Meganas roku.

-       Viss beidzies. Mēs esam brīvi. Pēc stundas jau būsim pāri robežai. Aizvedīšu tevi pie savas krustmātes.

Viņa ieskatījās vīrietim acīs.

-     Haimē…

Cauri pūlim spiedās kāds vīrietis, viņš steidzās nokļūt pie Meganas.

-      Atvainojiet! viņš aizelsies sauca. Vai jūs esat māsa Megana?

Viņa pagriezās.

-Jā.

Vīrietis izdvesa atvieglojuma nopūtu.

-      Pamatīgi nopūlējos, kamēr jūs atradu. Mani sauc Alans Takers. Vai varētu ar jums pārmīt kādu vārdiņu?

-Jā.

-    Zem četrām acīm.

-     Piedodiet. Mēs dodamies…

-     Lūdzu. Tas ir ļoti svarīgi. Esmu atbraucis pie jums no pašas Ņujorkas.

Megana apjukusi vērās svešajā.

-     Pie manis? Es nesaprotu. Kāpēc…?

-    Ja veltīsiet man bridi laika, es jums visu paskaidrošu.

Svešinieks saņēma Meganu aiz rokas un, bērdams vārdus ātri kā pupas, veda viņu projām pa ielu. Vienu reizi viņa pameta skatienu atpakaļ uz Haimē Miro, kas stāvēja un gaidīja viņu.

Meganas saruna ar Alanu Takeru apgrieza viņas dzīvi ar kājām gaisā.

-    Sieviete, kuru es pārstāvu, gribētu ar jums tikties.

-     Es nesaprotu. Kāda sieviete? Ko viņa no manis grib?

“Kaut es to zinātu!” Alans Takers nodomāja.

-     Es nedrīkstu jums to teikt, bet viņa jūs gaida Ņujorkā.

Tas bija bezjēdzīgi. “Tā noteikti ir kļūda.”

-    Vai esat pārliecināts, ka runājat ar pareizo cilvēku… māsu Meganu?

-Jā. Taču jūsu vārds nav Megana, bet Patricija.

Un piepeši zibenim līdzīgā uzliesmojumā viņa saprata. Pēc visiem šiem gadiem piepildījās viņas fantāzijas. Beidzot viņa uzzinās, kas ir patiesībā. Jau doma vien par to izraisīja sajūsmu… un biedēja.

-     Kad… kad man jābrauc? Pēkšņi rīkle bija izkaltusi, viņa ar mokām spēja izteikt šos vārdus.

“Gribu, lai jūs pēc iespējas ātrāk noskaidrojat, kur viņa ir, un atvedat šurp. ”

-    Tūlīt. Es jums sadabūšu pasi.

Viņa pagriezās un redzēja, ka viesnīcas priekšā stāv un viņu gaida Haimē.

-     Atvainojiet mani uz brīdi.

Kā apreibusi viņa gāja pie Haimē. Meganai šķita, ka tas viss notiek sapni.

-    Vai tev kaut kas kait? viņš jautāja. Vai tas vīrietis tev dara pāri?

-     Nē. Viņš… nē.

Haimē saņēma Meganas roku.

-      Gribu, lai tu tagad nāc man līdzi. Mēs saderam kopā, Megana.

“Jūsu vārds nav Megana, bet Patncija. "

Viņa raudzījās Haimē glītajā sejā, kas atspoguļoja gribasspēku, un domāja: “Es gribu būt ar viņu kopā. Bet mums jāpagaida. Vispirms man jāuzzina, kas esmu.”

-     Haimē… Es gribu būt kopā ar tevi. Bet man pirms tam vēl kaut kas jāpadara.

Noraizējies viņš lūkojās Meganā.

-    Tu dosies projām?

-     Uz neilgu laiku. Bet es atgriezīšos.

Viņš krietnu brīdi skatījās mīļotajā sievietē, tad lēnām pamāja ar galvu.

-     Labi. Tu mani atradīsi caur Largo Kortesu.

-     Es atgriezīšos pie tevis. Es apsolu.

Un viņa tā patiešām domāja. Bet tas bija pirms tikšanās ar Elenu Skotu.

Trīsdesmit septītā nodaļa

-    Deus Israel conjungat vos; et ipse sit vobiscum, qui, misertus est duobus unicis… plenius benedicere te… Israēla Dievs jūs savieno, un Viņš būs pie jums… un tagad, Kungs, liec viņiem pateikties Tev pilnīgāk. Svētīti tie, kas mīl To Kungu, kas staigā Viņa ceļos. Slava…

Rikardo novērsa skatienu no priestera un palūkojās uz blakus stāvošo Grasielu. "Man bija taisnība. Viņa ir visskaistākā līgava visā pasaulē. ”

Grasiela stāvēja klusa un domīga un klausījās, kā garīdznieka vārdi atbalsojas velvētajā baznīcā. Šajā vietā valdīja miers. Līgavai šķita, ka te sanākuši rēgi no pagātnes, visi tie tūkstoši cilvēku, kas paaudzi pēc paaudzes meklējuši piedošanu, piepildījumu un prieku. Baznīca tik ļoti atgādināja klosteri. “Man ir tāda sajūta, it kā es atkal būtu pārnākusi mājās," viņa domāja. "It kā es te būtu piederīga. "

-    Exaudi nos, omnipotens et misericors Deus; ut, quod nostro ministratur officio, tua benedietione potins impleatur Per Dominum… Uzklausi mūs, Visuvarenais un Žēlsirdīgais Dievs, lai tas, ko esam izdarījuši, Tev kalpojot, tiek pārpārēm piepildīts ar Tavu svētību…

“Viņš mani ir svētījis vairāk, nekā esmu pelnījusi. Kaut es būtu Viņa vērta. ’’

-      In te speravi, domine: dixi: Tu es Deus meus: in

manibus tuis t-empora mea… Uz Tevi, ak Kungs, esmu cerējis; es teicu, Tu esi mans Dievs, mans mūžs ir Tavās rokās…

“Manas dienas ir Tavās rokās. Es devu svinīgu zvērestu veltīt visu mūžu Dievam."

-     Suscipe, quaesumus, Dominē, pro saera connubii lege munus oblatum… Saņem, mēs lūdzam Tevi, ak Kungs, ziedojumu, ko mēs Tev pienesam par mūsu svētītajām laulības saitēm…

Šie vārdi likās atbalsojamies Grasielas domās. Viņai šķita, ka laiks apstājies.

-    Deus qui potestate virt utis tuae de nihilo cunctafecisti… Ak Dievs, kas ar Savu visvareno spēku radījis visas lietas no nekā… Ak Dievs, kas svētījis laulību, lai parādītu Kristus savienību ar baznīcu… paskaties Savā žēlastībā uz Savu kalponi, kuru salaulās un kura lūdzas aizsardzību un spēku no Tevis…

“Bet kā Viņš var parādīt man žēlastību, ja es Viņu nododu?"

Piepeši Grasielai kļuva grūti elpot. Šķita, sienas spiežas viņai virsū.

-    Nihil in ea ex actibus suis ille auetorpraevaricationis usurpet… Lai grēka radītājs nedarītu viņā savus ļaunos darbus…

Tajā brīdī viņa saprata. Viņa jutās tā, it kā no pleciem būtu noņemta milzu nasta. Sirdi piepildīja pacilājošs, neizsakāms prieks.

-     Lai viņa iegūst debesu valstības mieru. Mēs lūdzam Tevi svētīt šo laulību un… priesteris sacīja.

-    Es jau esmu salaulāta, Grasiela skaļi paziņoja.

Visi satriekti klusēja. Rikardo un priesteris cieši skatījās līgavā. Rikardo bija nobālējis.

-     Grasiela, ko tu…?

Viņa saņēma līgavaiņa roku un maigi sacīja:

-    Piedod, Rikardo.

-     Es… es nesaprotu. Vai… vai tu mani vairs nemīli?

Grasiela papurināja galvu.

-      Es mīlu tevi vairāk par savu dzīvību. Bet mana dzīve vairs nepieder man. Es jau sen to esmu atdevusi Dievam.

-     Nē! Es nevaru ļaut tev upurēt savu…

-    Mīļais Rikardo… Tas nav upuris. Tā ir svētība. Klosterī es pirmo reizi mūžā atradu mieru. Tu piederi pasaulei, no kuras es atteicos… tu esi pats labākais. Bet es patiešām no tās esmu atteikusies. Man jāatgriežas savā pasaulē.

Priesteris klusēdams stāvēja un klausījās.

-     Lūdzu, piedod man par tām sāpēm, ko nodaru tev, bet es nevaru atteikties no saviem solījumiem. Tad es nodotu visu, kam ticu. Tagad es to saprotu. Es nemūžam nedarītu tevi laimīgu, jo pati nevarētu būt laimīga. Lūdzu, saproti.

Rikardo satricināts skatījās līgavā un nespēja parunāt. It kā viņā kaut kas būtu nomiris.

Grasiela lūkojās viņa nelaimīgajā sejā, un viņai Rikardo dēļ sāpēja sirds. Viņa noskūpstīja Rikardo uz vaiga.

-                  Es mīlu tevi, viņa asaru pilnām acīm klusi sacīja.

-     Es lūgšu par tevi Dievu. Es lūgšu par mums abiem.

Trīsdesmit astota nodaļa

Kādā piektdienā vēlā vakara stundā pie Arandas de Duero hospitāļa uzņemšanas nodaļas durvīm piebrauca armijas sanitārā mašīna. Feldšeris kopā ar diviem policistiem formastērpos iegāja iekšā un vērsās pie nodaļas pārziņa, kas sēdēja pie rakstāmgalda.

-       Mums ir pavēle pārvest Rubio Arsano, sacīja viens no policistiem un sniedza minēto dokumentu.

Pārzinis paskatījās uz to un sarauca pieri.

-      Diezin vai es drīkstu ļaut jums viņu pārvest. Tas jākārto ar slimnīcas vadītāju.

-     Labi. Tad sauciet viņu šurp.

Pārzinis vilcinājās.

-    Ir kāds kavēklis. Priekšnieks nedēļas nogalē izbraucis no pilsētas.

-     Tā nav mūsu darīšana. Te ir izdošanas pavēle, ko parakstījis pulkvedis Akoka. Vai gribat zvanīt viņam un pateikt, ka jums viņa pavēles ir vienaldzīgas?

-                  Nē, pārzinis steigšus noraidīja šādu piedāvājumu.

-     Tas nav vajadzīgs. Teikšu, lai sagatavo Arsano.

Pie pilsētas cietuma, kas atradās pusjūdzi no slimnīcas, piebrauca policijas mašīna, un no tās izkāpa divi detektīvi un iegāja ēkā. Viņi devās taisnā ceļā pie dežurējošā seržanta.

Viens no vīriem parādīja savu policista žetonu.

-     Esam ieradušies pēc Lūcijas Karmines.

Seržants lūkojās detektīvos, kas stāvēja viņa priekšā.

-     Man neviens par to neko nav teicis.

Detektīvs nopūtās.

-      Nolādētā birokrātija! Kreisā roka nezina, ko dara labā.

-     Parādiet man pārvietošanas pavēli.

Detektīvs pasniedza dežurantam prasīto.

-     Parakstījis pulkvedis Akoka, ko?

-     Tieši tā.

-     Uz kurieni jūs ieslodzīto vedīsiet?

-      Uz Madridi. Pulkvedis pats personiski grib jaunkundzīti nopratināt.

-     Ak tā? Ziniet, es labāk pats viņam to pajautāšu.

-     Nav nekādas vajadzības, detektīvs iebilda.

-     Kungs, mums dots rīkojums stingri uzmanīt šo dāmu. Itālijas valdība no laimes, ka dabūs viņu atpakaļ, jau sasniegusi orgasmu. Ja pulkvedim Akokam šī Karmine nepieciešama, viņam tas man būs jāpasaka.

-    Jūs velti šķiežat laiku un…

-     Laika man, amigo, netrūkst. Toties man nav otras galvas, ja es šitās lietas dēļ zaudēju pašreizējo. Viņš pacēla klausuli un sacīja: Savienojiet mani ar pulkvedi Akoku Madridē.

-    Jēziņ! detektīvs iesaucās. Sieva mani nogalinās, ja atkal nokavēšu vakariņas. Turklāt pulkvedis droši vien nemaz nav savā kabinetā un…

Uz galda iezvanījās telefons. Seržants pacēla klausuli.

-     Pulkveža kabinets, kāda balss sacīja.

Seržants uzmeta detektīviem triumfējošu skatienu.

-     Hallo. Šeit dežurējošais seržants no Arandas de Duero cietuma. Man jārunā ar pulkvedi Akoku.

Viens no detektīviem nepacietīgi paskatījās pulkstenī.

-      iMierda! Man ir svarīgākas lietas darāmas, nekā stāvēt te un…

-     Hallo! Pulkvedis Akoka?

Balss no klausules bija dzirdama visā telpā.

-Jā. Kas par lietu?

-      Pulkvedi, pie manis ieradušies divi detektīvi, kuri apgalvo, ka jūs esat licis aizvest pie jums kādu ieslodzīto.

-     Lučiju Karmīni?

-    Jā, pulkvedi.

-    Vai viņi parādīja jums manis parakstītu rīkojumu? -Jā, pulkvedi. Viņi…

-    Tad, sasodīts, kāda velna pēc jūs vēl traucējat mani? Atlaidiet viņu.

-     Es tikai domāju…

-     Nedomājiet. Izpildiet pavēles.

Un savienojums pārtrūka.

Seržants norīstījās.

-     Vinš… ē…

-    Viņš ir dikti nervozs, ko? Detektīvs smaidīja. Seržants piecēlās un pūlējās atgūt pašcieņu.

-    Tūlīt likšu Karmini atvest.

Ieliņā aiz cietuma kāds mazs zēns skatījās, kā telefona stabā uzrāpies vīrietis atvieno no vada spaili un rāpjas zemē.

-    Ko tu dari? zēns jautāja.

Vīrs sabužināja zēnam matus.

-    Izpalīdzu draugam, muchachd. Izpalīdzu draugam.

Trīs stundas vēlāk kādā nomaļā lauku mājā Spānijas ziemeļos atkal satikās Lūcija Karmine un Rubio Arsano.

Akoku pulksten trijos naktī pamodināja telefona zvans. Klausulē atskanēja pazīstamā balss.

-    Komiteja vēlētos ar jums tikties.

-Jā, kungs. Kad? f -

-      Tūlīt, pulkvedi. Pēc stundas jums pakaļ atbrauks limuzīns. Lūdzu, esiet gatavs.

-    Jā, kungs.

Pulkvedis nolika klausuli, apsēdās uz gultas malas, tad aizsmēķēja cigareti un ļāva dūmiem dziļi iesūkties plaušās… tf.

“Pēc stundas jums pakaļ cM>rauks limuzīns. Lūdzu, esiet gatavs. ”

Viņš būs gatavs.

Akoka iegāja vannasistabā un rūpīgi apskatīja sevi spogulī. Viņš skatījās acīs sakautam vīram.

"Bet es biju uzvarai tik tuvu, ” viņš ar rūgtumu domāja. “Tik tuvu. ”

Pulkvedis Akoka sāka skūties, viņš to darīja ļoti uzmanīgi. Pēc tam kad bija beidzis, viņš ilgi mazgājās karstā dušā un izvēlējās apģērbu, ko vilkt mugurā.

Tieši pēc stundas viņš piegāja pie ārdurvīm un pēdējo reizi pārlaida skatienu mājai, kuru par to nebija ne mazāko šaubu nekad vairs neredzēs. Protams, nekādas tikšanās nebūs. Viņiem ar pulkvedi Akoku nekas vairs nav apspriežams.

Mājas priekšā gaidīja garš melns limuzīns. Pulkvedim tuvojoties, atvērās mašīnas durvis. Divi vīri sēdēja priekšā un divi aizmugurē.

-     Kāpiet iekšā, pulkvedi.

Viņš dziļi ievilka elpu un iekāpa mašīnā. Nākamajā mirklī tā aiztraucās melnajā naktī.

“Tas ir kā sapnis, ” Lūcija domāja. “Skatos laukā pa logu un redzu Šveices Alpus. Es patiešām esmu te. ”

Haimē Miro bija sarunājis pavadoni, kura uzdevums bija droši nogādāt Lučiju Cīrihē. Un viņa te bija ieradusies vēlu iepriekšējā vakarā.

"No rīta iešu uz“\jiv\" banku.”

Šī doma darīja viņu nervozu. Un ja nu atgadījies kaut kas slikts? Ko tad, ja naudas tur vairs nav? Ko tad, ja…?

Kad virs kalniem iekrāsojās rītausmas pirmās gaismas svēdras, Lučija aizvien vēl bija nomodā.

Dažas minūtes pirms deviņiem viņa iznāca no viesnīcas “Baurau Lac” un stāvēja pie bankas, gaidīdama, kad to vērs vaļā.

Laipna izskata pusmūža vīrietis atslēdza bankas durvis.

-     Lūdzu, nāciet iekšā. Ceru, ka neesat gaidījusi ilgi. "Tikai dažus mēnešus, "Lūcija sevī paironizēja.

-     Nē. Nepavisam.

Vīrietis ieveda viņu iekšā.

-     Ar ko varu pakalpot?

“Padariet mani bagātu. ”

-     Manam tēvam jūsu bankā ir konts. Viņš lūdza mani ierasties un… un to pārņemt.

-    Vai kontam ir numurs?

-Jā.

-    Vai varu to uzzināt, lūdzu?

-       B2A149207.

Ierēdnis pamāja ar galvu.

-    Vienu mirklīti, lūdzu.

Lučija skatījās, kā vīrietis pazūd dibenplānā redzamajā seifu telpā. Bankā pamazām sāka ierasties klienti. "Naudai turjābūt, ” Lučija domāja. “Nekas nedrīkst… ”

Ierēdnis nāca atpakaļ. Viņa sejā nekas nebija izlasāms.

-     Konts… jūs teicāt, tas ir uz jūsu tēva vārda?

Lūcijas sirds apmeta kūleni.

-Jā. Andželo Karmine.

Bankas darbinieks brīdi pētīja Lūcijas seju.

-     Konts reģistrēts uz diviem vārdiem.

Vai tas nozīmē, ka viņa nedabūs no tā naudu?

-     Kāds… Viņa ar grūtībām spēja parunāt. Kāds ir otrs vārds?

-     Lučija Karmine.

Un tajā brīdī viņa zināja, ka viņai pieder visa pasaule. Kontā bija mazliet vairāk par trīspadsmit miljoniem dolāru.

-     Kā jūs vēlēsieties tos izņemt? virs jautāja.

-     Vai varat pārskaitīt naudu uz kādu no jūsu sadarbības bankām Brazīlijā? Riodežaneiro?

-      Protams. Šopēcpusdien jums ar kurjeru nosūtīsim dokumentus.

Cik tas bija vienkārši!

Nākamā iestāde, kur Lučija iegriezās, bija ceļojumu birojs turpat blakus viesnīcai. Tā logā liels plakāts reklamēja ceļojumu uz Brazīliju.

“Tā ir laba zīme, ” Lučija laimīga nodomāja. Un gāja iekšā.

-     Ar ko varu pakalpot?

-     Es gribētu iegādāties divas biļetes uz Brazīliju.

“Šajā zemē nav likuma par noziedznieku izdošanu. ”

Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs izstāstīt Rubio,

cik viss labi veicies. Viņš Biaricā gaidīja Lūcijas zvanu. Viņi uz Brazīliju dosies kopā.

-     Tur mēs varēsim mierīgi dzīvot līdz mūža galam, viņa bija sacījusi.

Beidzot viss bija nokārtots. Pēc visiem piedzīvojumiem un briesmām… tēva un brāļu apcietināšana un viņas atriebība Benito Patasam un tiesnesim Bušetam… bēgšana no policijas un slēpšanās klosterī… Akokas vīru iebrukums un viltus mūks… Ilaimē Miro, māsa Terēza un zelta krusts… un Rubio Arsano. Pāri visam mīļais Rubio. Cik reižu viņš Lūcijas dēļ riskējis ar dzīvību? Viņš izglāba viņu no karavīru nagiem mežā… no trakojošiem ūdeņiem pie ūdenskrituma… no kaušļiem Arandas de Duero krodziņā. Iedomājoties Rubio, Lūcijai kļuva silti ap sirdi.

Atgriezusies viesnīcas numurā, viņa pacēla telefona klausuli un gaidīja, kad atsauksies operators.

“Gan jau viņš atradīs, ar ko Riodežaneiro nodarboties. Ar ko? Ko viņš tur darīs? Viņš visticamāk, vēlēsies nopirkt fermu ārpus pilsētas. Bet ko tādā gadījumā darīšu es?”

-     Numuru, lūdzu? atskanēja operatora balss.

Lučija sēdēja, nenovēršot skatienu no Alpu sniegota

jām virsotnēm. “Mums arRubio ir atšķirīgi dzīvesveidi. Mēs dzīvojam atšķirīgās pasaulēs. Es esmu Andželo Kannines meita. ”

-     Numuru, lūdzu?

“Viņš ir zemnieks. Un šo darbu viņš mīl. Kā es varu

>                                                                                                    > viņu no tā atraut? Es nevaru viņam to nodarīt. ”

Operators kļuva nepacietīgs.

-    Vai varu jums palīdzēt?

Lučija lēnām atbildēja:

-     Nē. Nē, paldies. Un nolika klausuli.

Agri nākamajā rītā viņa iekāpa aviosabiedrības "Sivissair” lidmašīnā, kas devās uz Riodežaneiro.

Lučija bija viena.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Viņām bija paredzēts satikties Hiēnas Skotas greznā pilsētas nama dzīvojamā istabā. Saimniece staigāja šurpu turpu pa telpu, gaidīdama, kad ieradīsies Alans Takers ar meiteni. Nē. Ne meiteni. Sievieti. Mūķeni. Kāda viņa būs? Kādu dzīvi viņa būs nodzīvojusi? "Ko es viņai esmu nodarījusi?"

Istabā ienāca sulainis.

-   Kundze, ieradušies viesi.

Elena dziļi ievilka elpu.

-   Ved viņus iekšā.

Pēc brīža ienāca Megana un Alans Takers.

"Skaistule, "Elena nodomāja.

-   Skotas kundze, šī ir Megana. Takers smaidīja.

Elena paskatījās vīrietī un sacīja:

-   Jūs man vairs nebūsiet vajadzīgs. Šajos vārdos izskanēja tāds draudīgs beigu akords.

Un Takera smaids pagaisa.

-   Uz redzēšanos, Taker.

Brīdi viņš neziņā vēl pastāvēja, tad pamāja ar galvu un izgāja. Takers nekādi nespēja tikt vaļā no sajūtas, ka kaut ko palaidis garām. Kaut ko svarīgu. “Par vēlu, ” viņš nodomāja. "Sasodīts, pārvēlu.”

Elena Skota pētīja Meganu.

-     Lūdzu, sēdieties,

Megana apsēdās, un abas sievietes lūkojās viena otrā.

“Viņa ir līdzīga mātei, ” Elena domāja. “Izaugusipar skaistu sievieti. "Viņa atcerējās drausmīgo nakti, kad notika avārija, negaisu un degošo lidmašīnu.

“Tu teici, ka viņa mirusi… Mēs noteikti kaut ko varam darīt. Pilots sacīja, ka atrodamies netālu no Avilas. Tur noteikti ir daudz tūristu. Nav nekāda iemesla, kāpēc pamesto bērnu saistītu ar lidmašīnas avāriju… Mēs atstāsim viņu pie kādas jaukas lauku mājas pilsētas nomalē. Kāds viņu adoptēs, un meitene tur dzīvos laimīga… Tev jāizvēlas, Mailo. Tu vari paturēt mani vai atlikušo mūžu strādāt savā brāļa bērna labā. ”

Un tagad pagātne atgriezusies. No kuras vietas lai

sāk?

-    Esmu Elena Skota, “Scott Industries” prezidente. Vai esat par tādu kompāniju dzirdējusi?

-     Nē.

"Protams, viņa nevar būt par to dzirdējusi, ” Elena sevi norāja.

Tomēr būs grūtāk, nekā viņa paredzējusi. Viņa bija sagudrojusi pasaciņu par senu ģimenes draugu, kurš nomiris un kuram viņa apsolījusi parūpēties par viņa meitu… bet brīdī, kad Elena pirmo reizi ieraudzīja Meganu, viņa saprata, ka tas neies cauri. Viņai nebija izvēles. Atlika tikai paļauties, ka Patricija Megana neizpostīs viņus visus. Elena domāja par to, ko nodarījusi pretī sēdošajai sievietei, un acīs saplūda asaras. “Nu jau ir par vēlu raudāt. Pienācis laiks izpirkt vainu. Pienācis laiks atklāt patiesību. ”

Elena Skota pieliecās Meganai tuvāk un saņēma viņas roku.

-    Man jums kaut kas jāizstāsta, viņa klusi sacīja.

Tas notika pirms trim gadiem. Pirmajā gadā, kad Elena vēl nebija tik slima un varēja darboties, viņa Meganu

ņēma zem sava spārna. Jaunā sieviete sāka strādāt “Scott Industries”, un viņas spējas un saprāts bija iepriecinājuši Elenu, dodot viņai jaunu skatījumu uz pasauli un spēku dzīvot.

-                    Tev būs jāstrādā smagi, Elena bija brīdinājusi.

-      Tu mācīsies, tāpat kā man bija jāmācās. Sākumā būs grūti, bet vēlāk kompānija kļūs par tavu dzīvi.

Tā arī bija.

Megana strādāja garas stundas, un neviens no padotajiem nespēja turēt viņai līdzi.

-     Tu ierodies savā kabinetā katru rītu četros un strādā visu dienu. Kā tu to vari?

Megana tikai smaidīja un domāja: “Ja es gulētu lidz četriem klosteri, māte Betīna mani rātu. ”

Elena Skota bija aizgājusi viņsaulē, bet Megana joprojām mācījās un vēroja, kā aug viņas kompānija. Viņas kompānija. Elena bija Meganu adoptējusi. Lai mums nevienam nav jāskaidro, kāpēc tu esi Skota, ” viņa mēdza teikt. Bet viņas balsī skanēja lepnums.

“Kāda ironija, ’’Megana domāja. “Visosgarajos bērnunama gados neviens mani neadoptēja. Un tagad to izdara manis pašas ģimene. Dievam ir brīnišķīga humora izjūta. ”

Četrdesmitā nodaļa

Mašīnu, ar kuru pēc bankas aplaupīšanas vajadzēja bēgt projām, vadīja organizācijā nesen ienācis puisis, un šis fakts f laimē Miro darīja nemierīgu.

-Ja nu viņš aizbrauc un pamet mūs likteņa varā?

-   Nomierinies. Viņš ir manas māsīcas svainis. Viss būs kārtībā. Viņš jau sen lūdzas, lai paņemam viņu kādā uzdevumā.

-   Man ir slikta nojauta. I laimē palika pie sava.

Viņi jau laikus pēcpusdienā bija ieradušies Seviljā un pārbaudījuši kādu pusduci banku, līdz izvēlējās saviem nolūkiem atbilstošāko. Banka bija maza, tā atradās nelielā sānieliņā, kur satiksme nebija pārāk dzīva, turpat netālu bija fabrika, kuras strādnieki te noguldīja naudu. Viss šķila nevainojami. Tikai tas šoferis.

-   Vai viņš ir vienīgais, kas dara tev raizes? Fēlikss jautāja.

-   Nē.

-  Kas tad vēl?

Uz šo jautājumu bija grūti atbildēt.

-   Sauc to par priekšnojautu, 1 laimē centās to pateikt viegli, kā sevi izsmejot.

liet Fēlikss atbildi uztvēra nopietni.

-   Vai gribi operāciju atcelt?

-     Tāpēc ka man šodien kā vecai sievai trīc bikses? Nē, amigo. Gan jau viss ies kā pa sviestu.

Un sākumā tā ari bija.

Bankā bija kādi seši apmeklētāji, kurus Fēlikss turēja automāta stobra galā, kamēr Haimē iztīrīja kases atvilktnes. Kā pa sviestu.

Kad abi jau devās projām uz mašīnu, Haimē uzsauca:

-    Atcerieties, amigos, nauda paņemta cēlam mērķim! Tikai tad, kad viņi iznāca uz ielas, kaut kas nogāja

greizi. Visās malās stāvēja policisti. Mašīnas šoferis uz ceļiem bija nometies uz ietves, un viņam pie galvas policists turēja pistoles stobru.

-      Nometiet ieročus! detektīvs uzsauca Haimē un Fēliksam.

Haimē šaubījās tikai sekundes simtdaļu. Tad pacēla ieroci.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Pārveidotais “Boeing 727” lidoja trīsdesmit piecus tūkstošus pēdu virs Lielā kanjona. Diena bija padevusies gara un grūta. “Un vēl nav beigusies, ’’Megana nosūrojās.

Viņa lidoja uz Kaliforniju, lai parakstītu dokumentus, kas padarītu “Scott Industries” par miljona akru mežaudzes īpašnieku. Tā pletās ziemeļos no Sanfrancisko. Megana bija panākusi, ka viņai līgums bija daudz izdevīgāks nekā pārdevējiem.

“Paši vainīgi, ” Megana sevī taisnojās. “Nevajadzēja censties mani apkrāpt. Varu derēt, ka esmu pirmā, kas darījumos viņus uzveikusi. Turklāt esmu nākusi no cisterciešu klostera. ” Un viņa skaļi iesmējās.

Pienāca stjuarts.

-     Skotas jaunkundz, vai drīkstu jums ko piedāvāt?

Viņa ieraudzīja plauktā kaudzi žurnālu un avīžu.

Pēdējā laikā noņemšanās ar šo līgumu bija prasījusi tik daudz laika, ka prese galīgi palikusi novārtā.

-     Iedodiet man, lūdzu, “The Neiv York Times”.

Raksts bija ievietots pirmajā lappusē un vārda tiešā

nozīmē ielēca Meganai acīs. Tur bija publicēta arī Haimē Miro fotogrāfija. Avīze vēstīja: “Vakar pēcpusdienā Seviljā bankas aplaupīšanas laikā policija ievainojusi un aizturējusi Haimē Miro, ETA, Spānijas radikālās basku separātistu kustības, vadītāju. Otrs terorists, Fēlikss Karpio, uzbrukumā

nogalināts. Oficiālās varas iestādes Miro meklēja kopš…” Megana izlasīja rakstu līdz galam, tad sastingusi sēdēja pilnīgā atmiņu varā. Pagātne šķita kā tāls sapnis, kas nofotografēts caur marles priekškaru, miglaina un nereāla.

“Šis karš drīz būs beidzies. Mēs sasniegsim to, ko vēlamies, jo tauta mūs atbalsta… bet es gribētu, lai jūs mani gaidāt. ”

Kaut kad krietni sen viņa bija lasījusi par kādu civilizāciju, kurā valdījis uzskats ja tu esi izglābis cilvēka dzīvību, tad tu esi par viņu atbildīgs. Viņa Ilaimē bija izglābusi divreiz: pirmo reizi pilī un otru parkā. “Lai tur vai kas, bet es neļaušu viņam mirt tagad. ”

Megana paņēma blakus krēslam novietoto telefona klausuli.

-     Grieziet lidmašīnu apkārt. Mēs braucam atpakaļ uz Ņujorku, viņa sacīja pilotam.

Lagvardijas lidostā Meganu gaidīja limuzīns, un, kad viņa atgriezās savā kabinetā, pulkstenis jau rādija divi no rīta. Kabinetā sēdēja Lorencs Grejs, juniors. Viņa tēvs ilgus gadus bija strādājis par kompānijas juristu un tagad aizgājis pensijā. Dēls bija gudrs un godkārīgs cilvēks.

Megana iesāka bez kādiem ievadiem.

-     Haimē Miro. Ko tu par viņu zini?

Arī atbilde skanēja nekavējoties.

-      Basku terorists, ETA vadonis. Ja nemaldos, nupat lasīju, ka viņš pirms pāris dienām arestēts.

-      Tieši tā. Valdība rīkos viņam tiesu. Gribu, lai tur būtu kāds no mūsējiem. Kurš ir labākais aizstāvis mūsu valstī?

-     Manuprāt, Kērtiss Heimans.

-     Nē. Viņš ir pārāk liels džentlmenis. Mums vajadzīgs kaut kas satriecošs. Viņa brīdi apdomājās. Dabū Maiku Rozēnu.

-     Megana, viņš jau ir nolīgts tuvākajiem simt gadiem.

-     Dabū viņu. Gribu, lai viņš uzstājas tiesā Madridē.

Lorencs sarauca pieri.

-     Mēs nedrīkstam iesaistīties publiskā tiesas procesā Spānijā.

-        Protams, drīkstam. Amicus curiae. Mēs esam apsūdzētā draugi.

Lorencs brīdi pētīja Meganu.

-       Vai tev būs iebildumi, ja es uzdošu personisku jautājumu?

-Jā. Ķeries pie darba.

-     Darīšu visti iespējamo.

-     Lerij…

-Jā?

-     Un neiespējamo arī. Viņas balsī skanēja tērauds.

Pēc divdesmit minūtēm Lorenss Grejs, jaunākais, atkal iesoļoja Meganas kabinetā.

-         Maiks Rozens ir pie telefona. Laikam būšu viņu uzmodinājis. Viņš grib ar tevi aprunāties.

Megana paņēma klausuli.

-     Rozena kungs? No sirds priecājos dzirdēt jūsu balsi. Mēs nekad neesam tikušies, taču jūtu, ka mēs kļūsim ļoti labi draugi. Krietni daudz cilvēku trenēšanās nolūkā iesūdz tiesā “Scott Industries”. Tādēļ es jau labu laiku meklēju juristu, kas varētu uzņemties mūsu prāvošanās lietas. Man iesniegtajos piedāvājumos atkal un atkal parādās jūsu vārds. Dabiski, ka esmu gatava maksāt jums krietnu honorāru par…

-     Skotas jaunkundz…?

-Jā.

-     Man nav iebildumu šad tad papūst ļautiņiem miglu acīs, bet jūs jau man pašlaik piedāvājat necaurredzamu mākoņu blīvu.

-     Es jūs nesaprotu.

-     Tad ļaujiet man paskaidrot juristu valodā. Atmetiet to muldēšanu. Pašlaik ir divi naktī. Jūs taču nepieņemat cilvēkus darbā pulksten divos naktī.

-     Rozena kungs…

-     Maiki. Mēs kļūsim labi draugi, atceraties? Bet starp draugiem jāvalda savstarpējai uzticībai. Lerijs man teica, ka jūs vēloties, lai es dodos uz Spāniju un mēģinu glābt kādu policijas nagos kritušu basku teroristu.

-     Viņš nav terorists… Megana dedzīgi iesaucās, tad aprāvās. Jā.

-     Kāda ir problēma? Vai viņš iesūdz tiesā “Scutt Industries" tāpēc, ka viņa šautenei iestrēga gailis?

-     Viņš…

-         Piedodiet, draudzenīt. Bet es jums nevarēšu palīdzēt. Man ir tik daudz darba, ka jau pirms sešiem mēnešiem pārtraucu apmeklēt tualeti. Varu ieteikt jums dažus advokātus…

“Nē," Megana nodomāja. “Tu esi vajadzīgs Haimē Miro. ” Un piepeši viņu pārņēma bezpalīdzības izjūta. Spānija atradās pavisam citā pasaulē, citā laikā. Kad Megana atkal ierunājās, viņas balss izklausījās nogurusi.

-      Labi, neņemiet ļaunā, viņa sacīja. Tas ir dziļi personisks jautājums. Piedodiet, ka tik negaidīti metos jums virsū.

-     Kas tad nu? Lielu firmu prezidenti jau tā pieraduši. Dziļi personisks jautājums ir pavisam cita lieta, MegarjS.. Taisnību sakot, es vai beidzos nost aiz ziņkārības, kāpēc “Scolt Industries" grib glābt vienu spāņu teroristu. Vai rīt pusdienlaikā esat brīva?

Viņa bija nolēmusi, ka itin nekādiem kavēkļiem neļaus stāties sev ceļā.

-     Pilnīgi.

-      “Le Cirque” pulksten vienos?

Meganai uzreiz uzlabojās oma.

-     Lieliski.

-     Rezervējiet galdiņu. Bet man jūs jābrīdina.

-Jā?

-     Man ir ļoti ziņkārīga sieva.

Viņi satikās restorānā "Le Cirque". Kad Sirio bija ierādījis viņiem vietas, Maiks Rozens sacīja:

-Jūs izskatāties daudz labāk nekā fotogrāfijās. To jūs noteikti esat dzirdējusi ne vienu reizi vien.

Rozens bija ļoti maza auguma un nevērīgi ģērbies. Toties viņa prātā nebija itin nekā nevērīga. Par to liecināja acis ar ļoti pētīgu skatienu.

-Jūs esat pamodinājusi manu ziņkārību, Maiks Rozens atzinās. Kāpēc jūs interesējaties par Haimē Miro?

Bija daudz ko stāstīt. Pārāk daudz. Un tieši tāpēc Megana atbildēja tikai ar pāris teikumiem.

-     I laimē ir mans draugs. Es negribu, ka viņš mirst.

Rozens paliecās uz priekšu.

-      Šorīt izskatīju avīzēs visu, ko varēju par viņu sameklēt. Ja dona Huana Karlosa valdība Miro piespriedīs nāvessodu tikai vienu reizi, viņš varēs sevi uzskatīt par laimes krekliņā dzimušu. Viņiem aizsmaks rīkles, lasot apsūdzības rakstu jūsu draugam. Advokāts pamanīja Meganas sejas izteiksmi. Man ļoti žēl, bet man jābūt atklātam. Miro darbojies ārkārtīgi aktīvi. Viņš aplaupījis bankas, spridzinājis mašīnas, slepkavojis cilvēkus…

-     Viņš nav slepkava. Viņš ir patriots. Viņš cīnās par savām tiesībām.

-      Labi, labi. Es arī viņu uzskatu par varoni. Ko jūs gribat no manis? ’

-     Izglābiet viņu.

-     Meganit, mēs esam tik labi draugi, ka es jums teikšu baltu patiesību. Pat Jēzus Kristus nespētu glābt Miro. Jūs meklējat brīnumu, kas…

-     Es ticu brīnumiem. Vai jūs man palīdzēsiet?

Rozens brīdi viņā skatījās.

-     Pie joda! Draugus jau nelaimē nepamet, vai ne? Vai esat nogaršojusi pastēti? Esmu dzirdējis, ka te tiekot pasniegta košergaļa.

No Madrides pienāca fakss: “Esmu aprunājies ar pusduci Eiropas advokātu. Viņi atsakās pārstāvēt Miro. Mēģināju, pamatojoties uz amicus curiae, piekļūt proce

sam pats. Tiesa mani noraidīja. Kaut es varētu izdarīt brīnumus jūsu dēļ, draudzenīt, bet Jēzus vēl nav augšāmcēlies. Lidoju mājās. Jūs man esat parādā pusdienas. Maiks.”

Tiesas procesa sākums bija nolikts uz septiņpadsmito septembri.

-      Atcel visas manas tikšanās, Megana sacīja savai palīdzei. Man Madridē kārtojamas darīšanas.

-     Cik ilgi jūs būsiet projām?

-     Nezinu.

Lidojot pāri Atlantijas okeānam, Megana izstrādāja rīcības stratēģiju. “Kādai iespējai noteiktijābūt, "viņa sprieda. "Man ir nauda un vara. Panākumu atslēga ir premjerministrs. Man viņš jāsatiek pirms liesas sākuma. Pēc tam būs par vēlu."

Divdesmit četras stundas pēc ierašanās Madridē Meganai bija norunāta tikšanās ar premjerministru Leopoldo Martinesu. Viņš uzaicināja viešņu pusdienās uz Monkloas pili.

-     Pateicos, ka tik drīz izbrīvējāt man laiku, Megana izteica savu atzinību. Es zinu, cik jūs esat aizņemts.

Premjerministrs protestējot pacēla roku.

-     Mana dārgā Skotas jaunkundze, kad uz manu valsti atlido tik ievērojamas kompānijas prezidente un vēlas tikties ar mani, es varu justies tikai pagodināts. Lūdzu sakiet, kā varu jums palīdzēt.

-     Patiesībā esmu šeit ieradusies, lai palīdzētu jums, Megana iesāka. Man ienāca prātā, ka mums Spānijā ir dažas fabrikas, tomēr mēs ne tuvu neizmantojam visu potenciālu, ko jūs varētu mums piedāvāt.

Martiness tagad klausījās ļoti uzmanīgi, un acis viņam mirdzēja.

-Jā?

-      “Scott Industries" eksperti domā par milzīgu elektro

nikas ražotnes atvēršanu. Tajā strādātu no tūkstoš līdz tūkstoš piecsimt cilvēku. Un, ja mums veiksies tā, kā es ceru, tad atvērsim vēl papildu rūpnīcas.

-     Un jūs vēl neesat izlēmusi, kurā valstī atvērsiet šo uzņēmumu?

-      Tieši tā. Es personiski domāju par Spāniju, bet, runājot pilnīgi atklāti, Jūsu Ekselence, daži no maniem tuvākajiem palīgiem nav īsti apmierināti ar pilsoņu tiesību nostādni jūsu valstī.

-     Ak tā?

-     Jā. Viņi uzskata, ka pret cilvēkiem, kuru uzskati atšķiras no valsts oficiālās politikas, izturas pārāk skarbi.

-     Vai jums ir kāds konkrēts piemērs?

-     Faktiski ir gan. Haimē Miro.

Premjerministrs neticīgi vērās amerikānietē.

-      Skaidrs. Un, ja mēs izturēsimies pret Haimē Miro saudzīgi, tad dabūsim elektronikas uzņēmumu un…

-     Un daudz vairāk, Megana centās pārliecināt Spānijas valdības galvu. Mūsu uzņēmumi paceļ dzīves līmeni jebkurā vietā, kur tie atrodas.

Martiness sarauca pieri.

-     Baidos, ka ir viena neliela problēma.

-     Kāda? Mēs visu varam apspriest.

-     Tas nav apspriežams jautājums, Skotas jaunkundz. Spānijas gods nav pārdodams. Jūs nevarat mūs piekukuļot, nopirkt vai iebiedēt.

-    Ticiet man, es ne…

-Jūs ierodaties te ar savām ubagu dāvanām un cerat, ka varēsiet diktēt mūsu tiesām savus lēmumus? Padomājiet labi, Skotas jaunkundz. Mums nav vajadzīgas fabrikas.

“Esmu visu padarījusi vēl ļaunāku, ” Megana krita izmisumā.

Tiesas process notika labi apsargātā zālē, kurā publikai ieeja bija liegta. 'Pieša ilga sešas nedēļas.

Megana palika Madridē un uzmanīgi sekoja ziņoju

miem par notikumu norisi. Laiku pa laikam viņai piezvanīja Maiks Rozens.

-      Es zinu, ko jūs pārdzīvojat, draudzenīt. Manuprāt, jums vajadzētu atgriezties mājās.

-     Es nevaru, Maik.

Viņa mēģināja apciemot Haimē.

-     Nekādu apmeklētāju. Izņēmumu nav.

Pēdējā tiesas dienā Megana stāvēja pie tiesas ēkas milzīgā pūlī. Pa durvīm iznāca vesels pulks žurnālistu, un Megana apturēja vienu no viņiem.

-     Pastāstiet, kas tur notika?

-     Tiesa atzina Miro par vainīgu itin visās izvirzītajās apsūdzībās. Viņam piesprieda garoti.

Četrdesmit otra nodaļa

Dienā, kad Haimē Miro bija paredzēts izpildīt nāves spriedumu, jau piecos no rīta ap Madrides Centrālo cietumu sāka pulcēties ļaudis. Civilās gvardes uzceltās barikādes turēja arvien augošo pūli otrpus platās ielas, labu gabalu no cietuma dzelzs vārtiem. Bruņoti karavīri un tanki bloķēja vārtus.

Cietuma ēkā priekšnieka Gomesa de la Fuentes kabinetā notika ārkārtēja apspriede, kurā piedalījās premjerministrs Leopoldo Martiness, jaunais SIJV vadītājs Alonso Sebastjans un cietuma priekšnieka vietnieki I Iuanito Molinass un Pedross Arrango.

Cietuma priekšnieks de la Fuente bija masīva auguma pusmūža vīrs ar drūmu seju. Savu mūžu viņš bija pilnībā veltījis tam, lai vestu pie kārtības tos grēkāžus, kurus valdība bija viņam uzticējusi. Molinass un Arrango, viņa daudz pieredzējušie palīgi, kopā ar de la Fuenti te bija nostrādājuši divdesmit gadus.

Šobrīd runāja premjerministrs Martiness.

-       Fs vēlētos zināt, kādus drošības pasākumus esat veikuši, lai nodrošinātu efektīvu Miro nāvessoda izpildi.

Atbildi sniedza priekšnieks de la Fuente.

-     Esam sagatavojušies ikvienai nejaušībai, Jūsu Ekselence. Kā jau Jūsu Ekselence ierodoties būs pamanījis, ap cietumu izvietota vesela rota bruņotu karavīru. Lai ielauztos cietumā, būtu nepieciešama armija.

-     Un kā nodrošināta cietuma teritorija?

-    Tajā drošības pasākumi ir vēl stingrāki. Haimē Miro iemitināts pastiprinātas drošības kamerā otrajā stāvā. Citi ieslodzītie no šā stāva uz laiku pārvietoti citur. Divi apsargi stāv pie Miro kameras durvīm, un pa diviem katrā sekcijas galā. Esmu noteicis vispārēju noslēgšanu, tas nozīmē, ka visi ieslodzītie līdz nāvessoda izpildes beigām paliks savās kamerās.

-     Cikos sods tiks izpildīts?

-      Tieši pusdienlaikā, Jūsu Ekselence. Esmu pārcēlis pusdienas uz pulksten vieniem. Tādējādi mums būs pietiekami laika, lai iznestu Miro līķi.

-     Un kā jūs esat paredzējuši no tā atbrīvoties?

-     Ievēroju jūsu ieteikumus, Jūsu Ekselence. Miro apbedīšana Spānijā varētu sagādāt valdībai neveiklus brīžus ja baski noziedznieka kapu pārvērstu par svētvietu. Esam sazinājušies ar Miro krustmāti, kas dzīvo Francijā mazā ciematiņā pie Bajonas. Viņa bija ar mieru krustdēlu apbedīt tur.

Premjerministrs piecēlās.

-     Lieliski. Tad nopūtās. Vēl aizvien domāju, ka pakāršana pilsētas laukumā būtu piemērotāks sods.

-     Jā, Jūsu Ekselence. Bet tad es vairs nevarētu uzņemties atbildību par pūļa rīcību.

-     Jums droši vien ir taisnība. Labāk nesacelt vairāk nemiera, kā nepieciešams. Garote ir sāpīgs un lēns miršanas veids. Nezinu, vai kāds vispār pelnījis tādu nāvi, bet Haimē Miro gan.

Cietuma priekšnieks de la Fuente ieminējās:

-     Atvainojiet, Jūsu Ekselence, bet, ja esmu pareizi jūs sapratis, šodien sanāk tiesnešu komisija, lai izskatītu vēl pēdējo apelāciju, ko iesnieguši Miro aizstāvji. Ja nu tiesneši izlemj par labu apsūdzētajam, ko man vajadzētu…?

-    Tas nenotiks. Nāvessods tiks izpildīts, kā paredzēts, premjerministrs viņu pārtrauca.

Apspriede beidzās.

Pusastoņos pie cietuma vārtiem piebrauca rriaizes ceptuves furgons.

-     Piegāde.

Viens no sargiem, kas stāvēja pie vārtiem, paskatījās uz šoferi.

-     Tu esi no jaunajiem, vai ne?

-Jā-

-     Kur ir Hulio?

-    Viņš šodien apslimis.

-    Tu, amigo, varētu viņam pievienoties.

-     Ko?

-       Šorīt nekādi pievedumi netiek pieņemti. Atbrauc pēcpusdienā.

-     Bet katru rītu…

-      Iekšā nekas netiek vests, un ārā vedīs tikai vienu. Tagad taisies atpakaļ, griezies riņķī, un tā kā tavas smakas te vairs nebūtu, pirms mani puiši nav sākuši nervozēt.

Šoferis pārlaida skatienu bruņotajiem karavīriem, kas nenolaida no viņa acis.

-     Labi. Kā teiksiet.

Sargi skatījās, kamēr šoferis apgrieza mašīnu un pazuda ap stūri. Posteņa komandieris ziņoja par gadījumu cietuma priekšniekam. Kad šī epizode tika izmeklēta, atklājās, ka īstais šoferis ievietots slimnīcā, jo viņam uzskrējis kāds automobilis, kurš neapstādamies aizbraucis.

Pulksten astoņos otrpus ielas pretī cietumam uzsprāga mašīnā ievietota bumba, savainojot kādus desmit apkārtējos cilvēkus. Parastos apstākļos sargi pamestu savu posteni, lai izmeklētu starpgadījumu un palīdzētu ievainotajiem. Bet šodien viņiem bija dota stingra pavēle. Sargi palika savās vietās, un kārtības ieviešanai tika atsaukta Civilā gvarde.

Par incidentu nekavējoties ziņoja priekšniekam de la Fuentem.

-     Viņi nezina, ko lai dara, viņš teica. Esiet gatavi visādām nejaušībām.

Deviņos un piecpadsmit minūtēs virs cietuma teritorijas parādījās helikopters. Uz tā sāniem bija uzkrāsoti vārdi “La Prensa”Spānijas ietekmīgākā dienas laikraksta nosaukums.

Uz cietuma jumta bija izvietoti divi zenītlielgabali. Atbildīgais leitnants māja ar karogu, lai brīdinātu helikoptera apkalpi un prasītu viņu aizvākšanos. Tomēr pilots neklausīja. Leitnants ķērās pie lauka telefona.

-     Priekšniek, mums virs galvas riņķo helikopters.

-     Vai ir kādas pazīšanas zīmes?

-     Tur rakstīts “La Prensa”, taču izskatās, ka uzraksts svaigi krāsots.

-     Izšauj vienu brīdinājuma šāvienu. Ja helikopters nepazūd, vālē virsū.

-Jā, priekšniek. Leitnants pamāja ar galvu artilēristam. Ieliec vienu tuvo.

Šāviņš aizlidoja piecus jardus gar helikoptera sāniem. Tie, kas stāvēja uz jumta, redzēja pilota izbiedēto seju. Artilērists ielādēja vēl vienu šāviņu. Helikopters uzšāvās gaisā un pazuda debesīs virs Madrides.

“Pie joda, kas vēl būs?" leitnants sirdījās.

Pulksten vienpadsmitos pie cietuma viesu nodaļas durvīm piegāja Megana Skota. Viņa bija izvārgusi un bāla.

-      Vēlos redzēt cietuma priekšnieku de la Fuentes kungu.

-     Vai esat pieteikusies?

-     Nē, bet…

-       Diemžēl šorīt priekšnieks nevienu nepieņem. Ja piezvanīsiet pēcpusdienā…

-     Pasakiet, ka atnākusi Megana Skota.

Sargs ciešāk ieskatījās sievietē. Tātad šī ir bagātā amerikāniete, kas cenšas atbrīvot Haimē Min). Man nebūtu iebildumu, ja dažas naktis viņa pastrādātu ar mani."

-     Pateikšu priekšniekam, ka esat šeit.

Pēc piecām minūtēm Megana sēdēja cietuma priekšnieka de la Fuentes kabinetā. Tur bija ari seši cietuma padomes locekļi.

-     Ar ko vani pakalpot, Skotas jaunkundz?

-     Es gribētu tikties ar Haimē Miro.

-     Baidos, tas nebūs iespējams. Priekšnieks nopūtās.

-     Bet es esmu…

-     Skotas jaunkundz… mēs visi zinām, kas jūs esat. Ja mēs varētu jums pakalpot, ticiet man, mēs ar lielāko prieku to darītu, viņš smaidīdams sacīja. Mēs, spānieši, nudien esam saprotoša tauta. Mēs esam arī sentimentāli, un šad tad mums nav iebildumu pievērt acis uz dažiem likumiem un noteikumiem. Smaids pazuda.

-     Bet ne šodien, Skotas jaunkundz. Nē. Šodien ir ļoti īpaša diena. Mēs daudzus gadus esam veltījuši, lai notvertu vīru, kuru gribat redzēt. Tāpēc šodien likumi un noteikumi jāievēro. Nākamais, ar ko Haimē Miro redzēsies, būs viņa Dievs… ja viņam tāds ir.

Megana ļoti nelaimīga lūkojās cietuma priekšniekā.

-    Vai es nevarētu… tikai uzmest viņam skatienu?

Kāds no cietuma padomes locekļiem, kuru bija aizkustinājusi Meganas sejas izteiksme, juta kārdinājumu iejaukties. Bet viņš sevi apvaldīja.

-     Man žēl, de la Fuente sacīja. Nē.

-     Vai varu viņam aizsūtīt kādu zinu? Viņai aizlūza

>                                                                  > >

balss.

-     Jūs sūtīsiet ziņu mirušam cilvēkam. Priekšnieks paskatījās pulkstenī. Viņam atlikusi vēl nepilna stunda, ko dzīvot.

-      Bet viņš taču lūdza apžēlošanu. Vai tad tiesnešu komisija nespriež, vai…?

-     Viņi noraidījuši lūgumu. Pirms piecpadsmit minūtēm saņēmu ziņu. Miro lūgums ir noraidīts. Nāvessods tiks izpildīts. Un tagad atvainojiet mani…

Cietuma priekšnieks piecēlās, un pārējie arī slējās

kājās. Megana raudzījās apkārt varasvīru saltajās sejās un nodrebēja.

-     Lai Dievs jums visiem žēlīgs, viņa noteica.

Viņi visi klusēdami noskatījās, kā sieviete izsteidzas no telpas.

Desmit minūtes pirms pusdienlaika atvērās Haimē Miro kameras durvis. Ienāca cietuma priekšnieks Gomess de la Fuente, viņam līdzi abi palīgi Molinass un Arrango un ārsts Migels Anunsions. Gaitenī sardzē stāvēja četri bruņoti karavīri.

-     Ir laiks, priekšnieks teica.

Haimē piecēlās no guļvietas. Rokas un kājas viņam bija saslēgtas.

-      Es cerēju, ka jūs nokavēsieties. Viņš izturējās ar tādu pašcieņu, ka cietuma priekšnieks de la Fuente pret savu gribu ieslodzīto apbrīnoja.

“Citā laikā un apstākļos mēs varētu būt draugi, ’’viņš nodomāja.

Haimē izgāja tukšajā koridorā, kāju važas darīja viņa gailu neveiklu. Abās pusēs ieslodzītajam gāja pa sargam, Molinass un Arrango.

-     Garote? Haimē jautāja.

Cietums priekšnieks piekrītoši pamāja.

-         Garote. Mokošas sāpes, necilvēcīgi. “Labi, ” priekšnieks domāja, “ka nāvessodu izpildīs slēgtā telpā, prom no skatītāju un reportieru acīm. ”

Procesija virzījās uz priekšu pa koridom. No ārpuses ieplūda pūļa skandēti saucieni: “Haimē… Haimē… Haimē…” Tie pieņēmās spēkā, izlaužoties no tūkstošiem lūpu, kļuva arvien skaļāki un skaļāki.

-     Viņi sauc tevi, Pedross Arrango bilda.

-     Nē. Viņi sauc sevis dēļ. Viņi sauc pēc brīvības. Rīt viņiem uz lūpām būs cits vārds. Es varu nomirt… bet vienmēr būs kāds cits.

Viņi izgāja cauri diviem drošības vārtiem un nonāca

pie nelielas telpas gaiteņa galā ar zaļām dzelzs durvīm. Aiz stūra parādījās priesteris melnā talārā.

-     Paldies Dievam, esmu paguvis laikā. Esmu atnācis, lai sniegtu notiesātajam pēdējo svaidījumu.

Viņš tuvojās Miro, bet divi sargi nostājās viņam ceļā.

-     Atvainojiet, tēvs, cietuma priekšnieks de la Fuente sacīja. Neviens nedrīkst iet viņam klāt.

-     Bet es esmu…

-Ja vēlaties dot Miro pēdējo svaidījumu, jums tas būs jādara caur durvīm. Lūdzu, paejiet malā.

Sargs atvēra zaļās durvis. Telpā atradās pie grīdas piestiprināts krēsls ar smagām siksnām roku piesprādzēšanai, tam blakus stāvēja milzīga auguma vīrs ar pusmasku uz sejas. Rokās viņš turēja garoti.

Priekšnieks pamāja ar galvu Molinasam, Arrango un ārstam, un viņi visi Haimē aiz muguras iegāja iekšā. Sargi palika ārpusē. Zaļās durvis tika aizvērtas un aizslēgtas.

Molinass un Arrango pieveda apsūdzēto pie krēsla. Viņi atslēdza rokudzelžus, piesprādzēja Haimē pie krēsla, pārvelkot smagās siksnas pār rokām. Visu šo procedūru vēroja de la Fuente un ārsts Anunsions. Tikai ar grūtībām cauri biezajām durvīm viņi spēja saklausīt priestera melodisko runāšanu.

De la Fuente paskatījās uz Haimē un paraustīja plecus.

-     Tam nav nozīmes. Dievs sapratīs, ko viņš saka.

Milzis ar garoti rokās tuvojās notiesātajam.

-     Vai gribi, lai tev apsedz seju? cietuma priekšnieks Gomess de la Fuente jautāja.

-     Nē.

Priekšnieks paskatījās uz raženo vīru un pamāja ar galvu. Tas pacēla garoti un paliecās uz priekšu.

Sargi, kas stāvēja ārpusē pie durvīm, dzirdēja pūļa skandēšanu uz ielas.

-      Zini ko? viens no sargiem norūca. Es labprāt būtu tur ārā.

Pēc piecām minūtēm zaļās durvis atdarījās.

-     Ienesiet maisu līķim! ārsts Anunsions uzsauca.

Saskaņā ar instrukciju Maimē Miro liķis tika zagšus iznests pa cietuma sētaspuses durvīm. Līķa maisu iemeta autobusiņā bez kādām identifikācijas zīmēm. Bet tajā brīdī, kad tas izbrauca no cietuma teritorijas, pūlis, it kā to vilktu kāds mistisks magnēts, sāka spiesties uz priekšu.

-1laimē… Haimē…

Tomēr kliedzieni bija kļuvuši klusāki. Vīrieši un sievietes raudāja, bet bērni izbrīnījušies skatījās, jo nesaprata, kas notiek. Autobusiņš virzījās cauri pūlim, tad beidzot uzbrauca uz šosejas.

-    Jēzus! Šoferis nopūtās. Tas nu gan bija ērmoti. Tas puisis laikam gan bijis ievērojams.

-Jā. Un to zināja tūkstošiem cilvēku.

Pulksten divos tajā pašā dienā cietuma priekšnieks Gomess de la Fuente un viņa divi palīgi Iiuanito Molinass un Pedross Arrango ieradās pie premjerministra Martinesa viņa kabinetā.

-                     Es gribu jūs apsveikt, premjerministrs teica.

-     Nāvessods izpildīts nevainojami.

Ierunājās cietuma priekšnieks.

-     Premjerministra kungs, mēs neesam nākuši, lai uzklausītu apsveikumus. Mēs atnācām iesniegt atlūgumus.

Martiness apjucis skatījās vīros.

-     Es… es nesaprotu. Kas…?

-      Tas ir cilvēcības jautājums, Jūsu Ekselence. Mēs nesen noskatījāmies, kā mirst cilvēks. Varbūt viņš pelnījis nāvi. Bet ne tādu. Tas… tas bija barbariski. Es vairs nevēlos piedalīties tādās vai līdzīgās izdarībās, un mani kolēģi domā tāpat.

-    Varbūt jums tomēr vajadzētu visu vēl apsvērt. Jūsu pensijas…

-       Mums jāsadzīvo ar savu sirdsapziņu. Cietuma

priekšnieks de la Fuente pasniedza premjerministram trīs papīra lapas.

-     Šie ir mūsu atlūgumi.

Vēlu tajā naktī autobuss šķērsoja Francijas robežu un devās uz Bidašas ciematu netālu no Bajonas. Mašīna apstājās pie kārtīgas lauku mājas.

-     Šī ir tā vieta. Atbrīvosimies no līķa, iekams tas nav sācis smirdēt.

Mājas durvis atvēra sieviete ap gadiem piecdesmit.

-Jūs viņu atvedāt?

-Jā, kundze. Kur jūs gribēsiet, lai mēs to… ē… viņu liekam?

-     Lūdzu, viesistabā.

-     Jā, kundze. Hs… es ilgi nevilcinātos ar apbedīšanu. Jūs mani saprotat?

Viņa skatījās, kā abi vīri ienes istabā maisu un noliek to uz grīdas.

-     Paldies.

-     De nada.

Viņa stāvēja, kamēr vīri aizbrauca.

No blakusistabas iznāca cita sieviete un metās pie melnā maisa. Viņa steigšus atrāva rāvējslēdzēju.

Tur gulēja Haimē Miro un viņām uzsmaidīja.

-     Zināt ko? Garote nudien reiz var būt līdz kaklam.

-     Sarkano vai balto vīnu? jautāja Megana.

Četrdesmit trešā nodaļa

Madrictes lidostas Baraha zālē, kur pulcējās pasažieri uz izlidošanu, stāvēja arī bijušais cietuma priekšnieks Gomess de la Fuente, viņa bijušie palīgi Molinass un Arrango, ārsts Anunsions un milzis, kura seju agrāk bija segusi pusmaska.

-     Es aizvien vēl uzskatu, ka jūs abi pieļaujat kļūdu, nebraucot kopā ar mani uz Kostariku, de la Fuente sacīja. Ar saviem pieciem miljoniem dolāru jūs varētu nopirkt visu to sasodīto valsteli.

Molinass pakratīja galvu.

-     Es un Arrango lidosim uz Šveici. Esmu noguris no saules. Nopirksim sev duci meiču, kas tur mācās slēpot.

-    Es arī, sarunā iekrita milzis.

Visa kompānija pagriezās pret ārstu Anunsionu.

-    Un ko darīsiet jūs, doktor?

-    Laidīšu uz Bangladešu.

-Ko?

-     Jā, jā. Tur es par šo naudiņu atvēršu slimnīcu. Ziniet, es ilgi par to domāju, pirms pieņēmu Meganas Skotas piedāvājumu. Toreiz izspriedu, ja, ļaujot dzīvot vienam teroristam, varu glābt neskaitāmas nevainīgu cilvēku dzīvības, tad tas ir labs darījums. Turklāt, man jums jāsaka, man Haimē Miro patika.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Francijas laukos bija pienācis ražas laiks, un zemnieki tika atalgoti ar bagātīgu guvumu. “Kaut nu katrs gads būtu tik ienesīgs kā šis, ” priecājās Rubio Arsano. "Šis gads bijis labs visādā ziņā."

Viss iesākās ar laulībām, tad, pirms gada, piedzima dvīņi. “Vai kādam kaut sapņos rādījies, ka cilvēks var būt tik laimīgs?”

Sāka līt. Rubio apgrieza traktoru un brauca uz šķūni. Viņš domāja par dvīņiem. Puika būs liels augumā un dūšīgs. Bet māsiņa! Viņa nu gan būs ciets riekstiņš. "Savam vīram sagādās ne vienu grūtu bridi vien," laimīgais tēvs nosmaidīja. “Meitēns līdzinās savai mātei. ”

Rubio iegrieza traktoru šķūnī, pēc tam, vēsajam lietum sitoties sejā, devās uz māju. Viņš atvēra durvis un pārkāpa pār slieksni.

-   Tu esi tieši laikā. Lūcija pasmaidīja. Pusdienas ir gatavas.

Priore māte Betīna pamodās ar priekšnojautu, ka gaidāms kaut kas brīnišķīgs.

“Protams, ” viņa domāja, “pēdējā laikā notiek vienīgi labas lielas. ”

Karaļa Huana Karlosa aizgādībā cisterciešu klosteris jau sen bija atvērts no jauna. Māsa Grasiela un mūķenes, kas bija aizvestas uz Madridi, sveikas un veselas atgriezās klosteri, un viņām atkal bija ļauts patverties svētīgajā vientulībā un klusumā.

Tūlīt pēc brokastīm priore iegāja savā kabinetā un sastinga. Viņas skatiens kā piekalts kavējās pie rakstāmgalda. Tur žilbinošā spozmē mirdzēja zelta krusts.

Šis notikums tika uzņemts kā brīnums.

PĒCVĀRDS

Madride mēģināja nopirkt mieru, piedāvādama baskiem ierobežotu autonomiju ļaudama izmantot savu karogu un savu valodu un izveidodama basku policijas departamentu. ETA atbildēja, nogalinot Konstantīnu Ortinu Gilu, Madrides militāro gubernatoru, un pēc tam arī Lūisu Karrero Blanko, cilvēku, kuru Franko izraudzījās par nogalinātā pēcteci.

Vardarbība joprojām plešas plašumā.

Trīs gadu laikā ETA teroristi nogalinājuši vairāk nekā sešsimt cilvēku. Asinsizliešana nerimstas, un policijas atriebība ir tikpat nežēlīga.

Vēl pavisam nesen divarpus miljonu cilvēku atbalstīja ETA, bet nepārtrauktie terora akti uzticību pamazām pievīla. Bilbao, Basku zemes centrā, simt tūkstošu ļaužu izgāja ielās, lai rīkotu demonstrācijas pret ETA. Spānieši uzskata, ka pienācis laiks dzīvot mierā, laiks sadziedēt brūces.

OPUSMUNDO kļuvusi varenāka nekā jebkad agrāk, bet neviens par to nevēlas runāt.

Pasaulē ir piecdesmit četri stingrā reglamenta cisterciešu ordeņa klosteri, septiņi no tiem atrodas Spānijā.

Pāri laikiem saglabājusies viņu mūžīgās klusēšanas un noslēgtības tradīcija.

Sidnijs Šeldons

LAIKA SMILTIS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatores Ilona Smimova, Dace Reinberga Maketētāja Jekaterina Iļjenkova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 21026718.

S. Šeldons

Še 660 Laika smiltis: Romāns / No angļu vai. tulk. Akla Vāczemniece. R., “Apgāds “Kontinents””, 2001. 397 lpp. (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-740-04-8

“Apgāda “KONTINENTS”" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese internētā:

www. kontinents. lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Šeldons Sidnijs Laika smiltis

Autora piezīme

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astota nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otra nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

PĒCVĀRDS