Karstā Ingrīda

Kaupēna līgava

INGRĪDA KARSTĀ

KAUPĒNA LĪGAVA

.

..

PRIEKŠVĀRDS

Viss ir patiess! Ir tikai elektroni, kas riņķo ap kodoliem, veidojot atomus. Tie sagrupējas molekulā, un viela ir gatava. Gatavas ir notikumu epizodes, no kurām izveidojas stāsts. Viss atkarīgs no atomu uzbūves uti no tā, kā tie savstarpēji sasaistās. Ja visā šajā daudzo epizožu sakārtojumā pēkšņi uzrodas kāda jauna, kā jauns atoms molekulā, rodas cits stāsts, kas arī ir patiess. Kura no divām patiesībām ir patiesāka?

Ja nebūtu šā stāsta, aiz biezi saaugušajiem ciltskoku mežiem nevarētu saskatīt atsevišķos kokus, kas vēsta par konkrētiem pagātnes notikumiem.

Uzrakstīt šo grāmatu par notikumiem Zemgalē simt gadu garuma mani pamudināja kāda atmiņā saglabājusies vēsts par notikumiem 20. gadsimta sākumā. Pirmā daļa satur atmiņas par dzimtas gaitām kopš 19. gadsimta sākuma, ko vairākas paaudzes stāstījušas cita citai. Pārējās ir kā celtne, kas būvēta tikai 110 vēsturiski patiesiem materiāliem, bez tendenciozas faktu atlases, vienīgi apaudzētas ar emocijām un sadzīviskām ainām, būtiski nemainot patieso notikumu aprakstu. Nebaidos apgalvot, ka esmu vienīgā pasaulē, kas zina kādu presē neatklātu noslēpumu par Ansi Kaupēnu. Tas izmantots notikumu aprakstam un, kā molekulai pievienots jauns atoms, izmaina vielas sastāvu, no kuras būvēta šī "celtne".

Romāna sākuma ir teikti vārdi: "Kad tu pēc sava nodzīvotā mūža nonāksi debesu valstībā, tu nebūsi tur nabaga. Tev līdzi būs bagātība atmiņu krājums."

Tā kā neesmu pilnīgi pārliecināta, ka nonākšu debesu valstībā, nolēmu savu bagātību — atmiņas — atstāt grāmatas lasītājiem.

Reiz bērnībā nejauši atradu mazu piezīmju burtnīciņu, kurā aiz ziņkāres izlasīju dažas Valijas Kleinbergas ierakstītas konspektīvas frāzes, kas mani rosināja to visu aprakstīt. Bieži bērnībā dzirdētais sa glabājas atmiņā labāk nekā vecumdienās piedzīvotais. Tas viss ir izvērtēts un salīdzināts ar aprakstiem tālaika preses izdevumos. Pat dabas apstākļi, kino un sarīkojumu norise un to vietas konkrētajā notikumā aprakstītas saskaņā ar paziņojumiem vietējās avīzēs. Senie, tagad nomainītie Jelgavas ielu nosaukumi atrasti Jelgavas Vēstures un mākslas muzeja kartēs.

Grāmatā aprakstītā darbība gandrīz simt gadu garā posmā gal venokārt norisinās Zemgalē ar notikumu centru Jelgavā, retumis iesniedzoties cariskās Krievijas plašumos.

Vislielākais nopelns par kuplās dzimtas atmiņu vākšanu un saglabāšanu ir grāmatā minētā garā Zaņa Matlava dēlam Žanim, bet atmiņu stāstus par Ansi Kaupēnu dzirdēju no Vandas Elzas Grētma nes, Līnas Bazānovas un Valijas un Līzes Kleinbergām. Lai taptu šī grāmata, visiespaidīgāko faktu krājumu ieguvu no Latvijas Valsts vēstures arhīva (IVVA) sešpadsmit biezajiem sējumiem par Anša Kaupēna pratināšanu un tiesāšanu 1926. un 1927. gadā. Krimināl policista Kārļa Jāmberga sūdzība par Kaupēnu, liecinieku liecības, protokoli un ziņojumi izrakstīti no LVVA materiāliem. Starp daudzajos dokumentos atrastajiem un aculiecinieku stāstītajiem notiku miem kā lielākā sensācija jāmin Valijas Kleinbergas dienasgrāmatas fragmenti, kurā bija aprakstīti piedzīvojumi ar viņas atraidīto pielūdzēju policistu Kārli un viņa dziļo naidu pret savu sāncensi Ansi Albertu.

Autore

I daļa

MEMMELES ATMINAS

— Ak tu, mīļā Dieva pasaulīte, cik tu reizēm spēj būt skaista un viegla!

Ir pirmsjāņu laiks. Pļavas vēl nav nopļautas. Memmelei ir viegli un priecīgi ap sirdi, it kā maigs eņģeļa spārns glāstītu viņai vaigus. Šajā saules pielietajā svētdienas rītā negribas domāt par grūto, pazemojuma pilno mūžu, bet atmiņas veļas kā viļņi, cits aiz cita. Domas atgriežas atkal no jauna pie senajiem bērnības un jaunības notikumiem. Šķiet, ka kāds varens vēstures rakstītājs mudinātu: "Neaizmirsti, neaizmirsti… Kad tu pēc sava nodzīvotā mūža nonāksi debesu valstībā, tu nebūsi tur nabaga. Tev līdzi būs bagātība — atmiņu krājums."

Savā septiņdesmit deviņus gadus garajā mūžā prieka brīžus varētu saskaitīt uz roku pirkstiem, bet, kad tic uzzibsnī, ir sajūta, ka viņu dēļ vien bijis vērts dzīvot.

"Neviens ļaunums nav mūžīgs. Gan jau kādreiz atkal būs labi!"

Dzīve ir kā negaršīga, duļķaina, karsta putra, ko negribas ēst, — ne norit, ne ārā liet. Bet iemet tajā dažas tauku kripatiņas, un, lūk, tauki sāk kust, plešas un pamazām pārklāj duļķaino viru. Virsa sāk spīguļot varavīksnes krāsās, un šī plānā pavalga plēvīte atkal atdod spēku dzīvot tālāk.

Memmele, atspiedusies uz spieķa, lēnām aizčāpojusi pa olnīcu garām lopu aplokam un stāv tā malā. Grūta tā iešana.

"Nesāpētu tik ļoti kājas! Pēdējā laikā tās piepamst arvien vairāk. Arī pati esmu kļuvusi tik smaga kā muca."

Jau pagājušas piecdesmit septiņas vasaras, kopš memmele Mucenieku pļavās lasījusi dažādas zālītes tējām.

"Vai ari šovasar vēl spēšu salasīt tik daudz, lai pietiktu visiem sirdzējiem, — gan pašmāju, gan no attālākām mājām? Neviens cits jau tā nepratīs izārstēt slimos."

Tas lielais, varenais spēks, kas vada cilvēku mūžu, ir svēris mem- meles dzīvi no agras bērnības līdz mūža novakaram. Šie abi svaru gali ir atradušies līdzsvarā, tādēļ tas mulsina memmeli. Viņa atskatās pati uz savu mūžu.

"Toreiz biju jauna, skaista, braša meita, bet grūtā dzīve mani nomocīja un vēlāk pazemoja, izdodot pie nemīlama vīra."

Likteņa svaru otrā galā dzīve memmeli pacēla saulītē. Bērni izauga, veidojās mazbērnu pulciņš, bet nu viņa pati kļuvusi veca un slima.

"Vai gribētu atgriezties savā tālā, senā jaunībā? Vai labāk ir tagad, sidrabotā vecumā?" Atbildes nav. Pasaule kā toreiz, tā tagad mirdz vasaras sākuma krāšņumā.

Memmele dodas tālāk iekšā ziedu jūrā. Pie priekšauta jostas piesieta kule, kur ielikt saplūktos ziedus. Veco ziedu grozu memmele šogad vairs nespēj pacelt un paņemt līdzi. Tas viņai bija mīļi kalpojis trīspadsmit vasaras. Gadu pirms aiziešanas viņsaulē vecais kalps Juris to bija uzpinis no kārklu klūdziņām tieši vecajai saimniecei. Tas bija padziļš, ar stāvām malām. Pārējie pītie grozi bija lēzenāki — it kā uz pusi pārgrieztas bumbas. Juris pa garajiem ziemas vakariem tādus daudz bija nopinis. Tie noderēja rudenī kartupeļu lasīšanai.

Arī vēl pērnruden visa saime rosījās pa kartupeļu lauku. Saimnieks Jūlijs — memmeles dēls — un vecākais mazdēls Miķelis, kam jau piecpadsmit gadu, turējās pie spīļarkla ragiem, pa brīžam zirgam skaļi uzsaucot: "Vagu! vagu!" Tad nu lopiņš skaidri saprata, ka jāiet taisni, lai vilktais arkls nenoskrietu no ceļa. Pārējie mazbērni — Trīne, Līze un Ansis — tenterēja nopakaļ arkliem un salasīja Jura pītajos grozos izartos un no lakstiem nopurinātos bumbuļus. Arī trīsgadīgā Līna bija attipinājusi palīgā, bet viņai gan tā iešana pa vagām vairāk iznāca rāpus nekā kājām.

Agrākajos gados nopurinātos kartupeļu lakstus ar zirga grābekli kaudzē sagrāba vecais Juris. Tagad uz grābekļa tēvs uzsēdināja Miķeli, lai tas atpūtinātu rokas 110 spīļarkla turēšanas. Zēns gan negribēja ierādīt, ka ir piekusis, tomēr sēdēt uz grābekļa ar grožiem rokā bija patīkamāk.

Vedeklai Karllnai — jaunajai saimniecei — kartupeļu talka gāja secen, jo nesen ģimenē bija ieradies astotais memmeles mazbērns — Emīlija.

Citreiz astoņpadsmitgadīgā Trīne būtu palīdzējusi mātei pie ēst gatavošanas, bet šajā reizē viņai vajadzēja palīdzēt kartupeļu novākšanā. Pa virtuvi rosījās kalpa sieva, kura uz lauka nevarēja strādāt, jo bija sastiepusi muguru. Memmele ar savām zālītēm un "gudrajiem vārdiem" viņu gan drīz vien dabūja atkal pie labas veselības.

"Ak, tu mīļdieniņ! Pavisam aizmirsu, ka pērn, rudenī, te vēl bija arī Marija," atceras memmele. Vecā galva bija piemirsusi savu mīļo vecāko mazmeitu. "Tagad viņa dzīvo Rīgā pie sava vīra. Marija pērn, rudenī, pēc apkūlībām aizprecējās uz pilsētu."

Memmele uz kāzām aizbraukt pati gan vairs nespēja, bet priecājās par bildi, kurā Marija ar augstu, cirtotu frizūru stalti sēž mīkstā krēslā. Viņas baltā kleita pie kakla apšūta ar špicēm, uz krūtīm smalkas nošuves. Marijai aiz muguras kā drošs sargs stāv vīrs Ro- zens melnā frakā. Zem tās veste ar augstu izgriezumu un svītrotu šlipsi priekšā. Uz krūtīm redzamā pulksteņķēde, kuplās gaišās ūsas un mazā bārdiņa piešķir viņam cienījama kunga izskatu.

Memmele to gan nekad neuzzinās, ka Marijas un Rozena bērni izklīdīs pa pasauli. Viņu dēls izmācīsies par dakteri, apprecēs krievieti un zudīs radiem. Viņš laikam jutīsies pārāk lepns un smalks kungs un, sievas ietekmēts, negribēs satikties ar vienkāršajiem lauku ļaudīm.

Viņu meita Irma Pirmā pasaules kara laikā aizbrauks uz Krieviju, vēlāk nokļūs Uzbekijā un apprecēsies ar uzbeku Popovu, kurš tur strādās kā ievērojams priekšnieks pār irigācijas sistēmām. Pati Irma strādās Taškentas augstskolā par vācu valodas skolotāju

Memmele atceras, kā toreiz muižkungam Kārlim Oto Johanam Fridriham Mēdemam un viņa sievai Elizabetei piedzimušais vecākais dēls Fridrihs pēc vecāku nāves mantoja Remtes un vēl citas muižas. Jaunākie brāļi, saņēmuši viņiem izmaksāto mantojuma daļu, tā nodzērās, ka nomira savos labākajos jaunības gados. Brāli Ernestu esot nositis un aplaupījis viņa paša sulainis Šveicē.

Straujš uzplaukums Remtē sākās pēc tam, kad tur sāka valdīt Fridriha un viņa sievas Alises dēls Kārlis Fridrihs Ernests Konrāds Mēdems.

"Tas bija ap to laiku, kad 1880. gadā piedzima mana mazmeitiņa Līze," atceras memmele. "Marija jau bija paaugusies."

Remtē valdījuši daudzu paaudžu Fridrihi. Šo vārdu pārējiem daudzajiem bērnu vārdiem vecāki bija pievienojuši par godu savam pirmajam cilts loceklim Remtē, kurš bijis ari Polijas un Saksijas kambarkungs.

Konrāds, būdams jau apmēram divdesmit piecu gadu vecumā, izlietojis daudz līdzekļu, lai iekārtotu modernu pienotavu un elektrisko spēkstaciju muižas vajadzībām. Pat par rezerves elektrības nodrošināšanu bija gādāts, uzstādot akumulatoru baterijas.

Konrāda laikā tika veikta lauku drenāža, ierīkotas seklās kūtis, zivju dīķi, celta pasta un telegrāfa kantora māja. Ap pili veidoja bruģētus ceļus un alejas. Medību priekiem tika ierīkoti pat iršu un irbju dārzi. Vēlāk Remtes muižu mantoja Konrāda brāļadēls Kārlis no Vecauces.

Tā kā Konrādam un viņa apņemtajai sievai Jūlei Mēdemai pašiem bērnu nebija, viņi uzaicināja Mariju padzīvot Remtē. Tur viņa iemācījās tik labi runāt vācu mēlē, ka ciema ļaudis dažkārt viņu noturēja par vācu freileni. Tādu pretimnākšanu barons Marijai parādīja laikam tādēļ, ka viņa bija Remtes grāfa ieroču meistara vācieša Mat- lava pirmā mazmeita. Kādu lāsīti vācu asiņu Marija bija no viņa mantojusi.

Vācu valodas prasmi no Marijas vēlāk pārmantos ari viņas meita Irma, tādēļ Taškentā viņa, iebraucēja no tālās zemes — Latvijas guberņas, itin drīz dabūs darbu augstskolā un mācīs vācu valodu uzbeku censoņiem.

Irmas dēls Altajā apprecēs kirgīzieti, bet viņu bērni Zorzs un Nataša kļūs par krieviem.

Memmeles mazmeitiņa Lība gan nepaspēja paaugties — nomira maza. Bet tas notika pirms divpadsmit gadiem, un bēda nu jau pierimusi.

Vēl jau būs arī devītais un desmitais mazbērns Žanis un Fricis, bet tos memmele šajā dzīvē vairs nesagaidīs.

Memmeles īsto vārdu — Apolonija — gandrīz neviens vairs neatceras. Tāpat neviens neņemas saskaitīt viņas mūža ražu: sešus bērnus un astoņpadsmit mazbērnus.

Memmele, nokāpusi no olnīcas ceļa, stāv pļavā, apžilbuši no spožās saules un vasaras mirdzuma. Tūkstošiem rasas pērļu, sagūlu- šas rasaskrēsliņu vēdekļveida lapās, spulgo un laistās.

"Tādas pērles esot Remtes grāfienei ap kaklu," teica memmeles māsa, kura ieprecējās bagātajās Spīgu mājās. Savukārt māsasmeita tika aizprecēta uz Vilkusardzēm.Viņas dēls tūlīt pēc kāzām nomira, tādēļ jauno sievu — atraitni — Remtes grāfs pieņēma darbā par spīzmani.

Baisas trīsas pārņēma ļaudis, atceroties šīs bēres kāzās un dīvainos māju nosaukumus: Spīgas, Vilkusardzcs… Vai tam būtu bijis kāds sakars ar Apolonijai un viņas četrām māsām novēlētajiem bu- ramvārdiem, mātei mirstot? — Memmele nopurina uznākušās šaubu trīsas. Māti gan dažkārt apkārtējie ļaudis dēvējuši par raganu, bet viņa ārstēja un vārdoja slimos tikai ar labiem vārdiem. Māte turklāt bija ļoti dievticīga un visiem vēlēja tikai labu.

Memmele atceras kādu bērnības notikumu, par kuru vēl ilgi apkārtējie ļaudis runāja un brīnījās.

Viņas vecāki bija nabadzīgi kalpu ļaudis. Pēc kāzām muižkungs, izrādot savu "labestību", piešķīra nomā pussagruvušās mājas nomaļā stūrī. Viņš to darīja ne jau aiz mīlestības pret kalpiem. Neviens zemnieks nebija piedabūjams tur dzīvot. Iepriekšējie māju nomnieki tur izturēja tikai pāris gadu, pēc tam galīgi izputēja un aizgāja par kalpiem uz turīgākām mājām. I.ai salabotu grūstošās mājas un atjaunotu aizlaisto zemi, būtu jāpieliek milzums pūļu.

Te nu muižkungam bija padoms rokā! Kurš gan cits, ja ne abi jaunie, spēcīgie kalpu ļaudis tiks ar to galā? Tādiem jau viskarstākā vēlēšanās ir tikt pie sava kaktiņa, sava stūrīša zemes.

Tēvs jau bija sadūšojies iet uz muižu, lai atteiktos no šīs "dāvanas", jo zināja, ka iepriekšējiem saimniekiem un saimei visa garā darba diena pagājusi, strādājot muižas laukos un braucot klaušās. Saviem darbiem laika atlicis tikai nakts melnumā.

Māte nu dzīvojusi vienās asarās, lūgdama, lai vīrs labprātīgi neiet uz muižu pēc pēriena. Ja jau muižkungs tā nolēmis, tad nekādas atrunas un lūgšanās nepalīdzēs. Kungu nedrīkst kairināt. Kā sāp vagara rīkstes vai pletnes pēriens, to jau bija daudzi zemnieki piedzīvojuši.

"Ja galīgi nevarēsim izdzīvot, muksim uz leišiem. Gan jau kaut kā iztiksim ar to nabagu maizes gabaliņu."

Mātei padomā bija vēl cita izdzīvošanas iespēja. Viņai pūrā bija kāda slepena gudrība. Vai nu no savas mātes mantota, vai no Dieva dota. Viņa spēja ar rokām sajust zemes labās liii ļaunās vietas. Vajadzēja tikai uzlikt rokas uz sirdzēja slimās vietas, lai kaite pierimtu. Māte nevienam neatteica palīdzību, tādēļ arī kā pateicību dažkārt saņēma kādu biezpiena bumbulīti vai pavalga gabaliņu.

Tēvs samierinājās ar savu sūro likteni — pret kungu gribu apspiestais latviešu zemnieks nespēj cīnīties. Par to viņš pārliecinājās, vēl būdams divpadsmit gadu vecs. Toreiz no mutes mutē gāja ziņa par Kauguru kartupeļu dumpi, kad zemnieki, nespēdami izturēt vācu muižnieku patvaļu, bardzību un smagās klaušas, bija sadūšojušies un, bruņojušies ar dakšām un rungām, gājuši dedzināt baronu muižas.

Vācu ģenerālgubernators toreiz bija ataicinājis palīgā cara armiju, kas apšāva daļu dumpīgo zemnieku, bet pārējos pēc astoņdesmit pāriem rikšu nosūtīja uz visu mūžu Sibīrijas kalnu dziļumos rakšanas darbos. 1804. gadā kāds mācītājs misionārs tos esot saaicinājis kopā Toboļskā. Tā tapusi pirmā latviešu Rīgas kolonija "Rižkova".

Lai arī nabadzīgi un piekusuši darbā, jaunais pāris dzīvojis saticīgi, jo abi bija apprecējušies aiz patikšanas, ne piespiedu kārtā kā daži citi. Viņus priecēja četras ņipras meitenītes. Vēl gan tās bija mazas, — vecākajai vienpadsmit gadi, jaunākajai tikai trīs.

"Vajadzētu man tev piepalīdzēt bērnu audzināšanas un pie- skatīšanas darbos," teicis tēvs, "bet tagad, ziemā, brīvāks laiks, tādēļ uz trim dienām aizbraukšu mežu darbos." Mātes klēpī jau atradās piektā meita, kurai nebija lemts savu tēvu ieraudzīt. Kāds aizcirsts koks gāzdamies bija parāvis tēvu līdz.

Kopš tās reizes māte aiz lielām bēdām kļuva pavisam savāda. Atšāvām piecām mazajām meitām pārcēlās uz Remti, kur kādi labi saimnieki viņas pieņēma pie sevis. Abas lielākās meitas — Apolonija un deviņgadīgā māsa — tur sāka ganu gaitas.

Māte bija dūšīga strādātāja, izslavēta arī kā prasmīga bērnu saņēmēja un dziedniece. Kopš vīra bērēm viņa kļuva tik dīvaina, ka vairījās no ļaudīm un, dziedinot slimos palīdzības lūdzējus, pie sevis murmināja kaut ko nesaprotamu. Ļaužu acīs pats jocīgākais šķita tas, ka viņa sāka valkāt koši sarkanus brunčus. Pārējās lauku sievas pārsvarā valkāja pelēkas vadmalas vai pusnātnas drēbes.

Kādā svētdienas rītā māte kārtējo reizi posās uz baznīcu. Saule spīdēja jau no agra rīta, un diena rādījās būt skaista. Pie debesīm nemanīja neviena mākonīša. I.ikās, ka bezgalīgais kristāldzidrais debesu zilums ir tik trausls kā ledus kārtiņa, kas vēl pēdējo reizi pagājušajā naktī uzsala pār peļķēm. Ceļi bija apžuvuši. Sniegpulkstenīši ziedēja pilnā plaukumā. Saule jau bija paspējusi izkausēt sarmu un aicināja augšup labi pārziemojušo rudzu asnus.

Torīt māte vēl piepalīdzēja abām vecākajām meitām izdzīt aitas ganībās. Uzkalniņā pie meža jau manīja zaļu zālīti. Trīs mazākās meitenes tika atstātas mājās, un vienpadsmitgadīgajai Apolonijai vajadzēja māsiņas uzraudzīt.

Līdz baznīcai bija krietns gabals, ko iet. Sievietei spēka gados tāds nieks vien bija mērot šo ceļu. Tā kā māte turp devās gandrīz ik svētdienu, tad ierastais ceļš nemaz tik tāls nelikās. Dodoties mājās no baznīcas, bieži vien kāds kaimiņš paaicināja sēsties ratos vai ragavās. Visi jau viņu pazina un dažreiz pat pagodināja par "labo dakteri".

Šoreiz gan neviens braucējs pa ceļam negadījās, tādēļ māte raiti soļoja garām ceļmalas lauku mājām. Iznākusi no meža ēnas, viņa apstājās un noņēma no pleciem lakatu. Bija kļuvis karsti. Vēl tikai mazs gabaliņš līdz Remtes baznīcai, ko iet. Aiz koku pudura jau spīdēja baznīcas smaile. Zem tās baznīcas solos sēdošie piepildīja telpu ar labām domām liii lūgšanām visuvarenajam Dievam. Šīs domas ceļas uz augšu un sablīvējas zem baznīcas kupola, kļūstot vēl spēcīgākas. Šis koncentrētais stars caur torņa smaili kā caur antenu traucas augšup — turp, kur atrodas Tas, kas mūs vada un lemj mūsu likteņus.

Ejot gar laukmalu, māte pateicās un lūdza palīdzību arī mūsu pašu zemes mātei, meža mātei un vēju mātei. Viņa lūdza palīdzību varenā spēka sūtītajām likteņa lēmējām: Laimai, Mārai, Kārtai, Dēklai… Viņa lūdza par cilvēkiem, lopiem, mājām un zemi… Viņa lūdza, lai šī zeme, kas piederēja latviešu tautai kopš senlatviešu laikiem, kad Zemgalē valdīja karaļi Namcjs un Viestards, bet Kuršos Lameiķis, nestu svētību un dotu augļus pašu tautai, nevis vācu baroniem. Lai svešas tautas, kas nākušas iekarot mūsu zemi un šeit valdīt, dzīvotu saticībā un mierā paši savās zemēs un nepārkāptu devīto bausli, kas saka, ka tev nebūs iekārot svešu mantu.

Pie baznīcas durvīm māte atkal aplika ap pleciem pelēko lakatu, pārmeta krustu un, iegājusi iekšā, nometās ceļos, tad apsēdās priekšējās rindas sola galā. Baznīcēni gaidīja mācītāja uzkāpšanu kancelē.

—    Re, re, kur mūsu ragana! Būtu uzģērbusies piedienīgāk vismaz baznīcā, sēd kā tāds ugunskurs sarkanos lindrakos, — tā kāda sieva.

—    Lai jau, tu tak zini, ka viņa pēc vīra nāves kļuvusi drusku ne- riktīga. Šai mājās esot melns runcis, bet mājas bēniņos dzīvojot sikspārņi. Tīri bail pie šīs iet, ja kāda kaite piemetas.

—    Bet neviens cits tomēr neprot tā apārstēt vainas. Viņai esot stipri vārdi gan pērkonam un ugunij, gan rozes apvārdošanai.

—     Kas tiesa, tas tiesa. To jau visi zina, ka tā otrā Grietai govi nobūra. Piens aprāvās tā, ka pat bērniem putrai pietrūka. Tad nu Grieta nogājusi pie šitās raganas pēc palīdzības. Viņa nomurmu- lējusi kaut ko nesaprotamu, un drīz vien govij uzradies tik daudz piena, ka pat pāri palicis, nevarējuši izdzert. Man pašai pērnajam teķim piemetās… — Savu sakāmo sieva nepaspēja izrunāt, jo mācītājs jau bija uzkāpis kancelē. Kamēr viņš runāja sprediķi, baznīcā valdīja svētbijīgs klusums.

Sprediķis vēl nebija pat līdz pusei, kad pēkšņi aiz baznīcas logiem satumsa. Negaidīti savilkās tumši negaisa mākoņi. Māte solā sāka nemierīgi grozīties. Atskanēja dobjš pērkona grāviens. Vēlreiz uzzibsnīja zibens. Māte, kā zibens ķerta, pēkšņi pielēca kājās un mežonīgā ātrumā drāzās ārā pa atvērtajām baznīcas durvīm. Vēlreiz norībēja pērkons. Baznīcas durvis palika vaļā. Pārējie baznīcēni vairs neklausījās sprediķi. Izliekušies no soliem, tie skatījās, kā pa ceļu ātri attālinās un aiz līkuma pazūd skrējēja plīvojošos sarkanos brunčos.

Apmulsušais mācītājs savu runu bija pārtraucis, un pagāja labs brītiņš, iekams viņš, pārmetis krustu, mēģināja pabeigt iesākto sprediķi. Pa to laiku arī lietus sāka līt aumaļām.

Trīs jaunākās māsiņas rotaļājās mātes kambarī. Draiskoties pa gultu viņām bija noliegts, bet vai nu tāda vecuma kompānija aizliegumus atceras? Aiz gultas kaktā atradās liela koka lāde ar smagu vāku. Lādi māte vienmēr turēja aizslēgtu. Neviens arī nezināja, kur viņa glabā tās atslēgu. Gultas maisā sabāztais siens un papardes čaukstēja vien, kad mazā māšele lēkāja pa to kā kazlēns. Otra, astoņgadīgā meitene, uzņēmusies uzraudzes pienākumus, klupa tai virsū. Nu segas un spilveni gāja pa gaisu.

Paukš! Pēkšņi kaut kas smags nokrita aiz gultas.

—    O! Atslēga! — Atdod!

—    Nē, atdod man!

Šī lieta ir jānoskaidro. Tā ir lādes atslēga. Paskatīsimies, ko māte tur iekšā glabā.

—    Māte mums aizliedza aiztikt viņas lietas, īpaši lādi. — Šajā konfliktā iejaucās vienpadsmitgadīgā Apolonija. Tomēr viņai pašai arī ļoti gribējās zināt, ko māte glabā savā slepenajā lādē.

—    Nu labi, mazliet paskatīsimies un tūlīt visu atliksim atpakaļ.

Smagais vāks tika pacelts, un lāde nu bija vaļā. Brīnumu brīnumi!

Lāde līdz augšai pilna ar raibu raibām lietām! Tur gulēja gludi salocīti lina palagi, pašaustas rakstainas vilnas segas, lina dvieļi ar tamborētām špicēm galos. Dažiem ar sarkaniem diegiem krustdūrienā izšūti burti. Te bija ari adītas zeķes, ar un bez rakstiem galos. Visskaistākie no visām lietām bija cimdi, izrakstīti raibām dzijām. Meitenes sāka tos savā starpā dalīt un piemērīt savām rokām.

Bet, lūk, kas tad tas? Pašā lādes apakšā, stūrī, atradās kāda grāmata. Apolonija jau prata lasīt, jo divas ziemas pie mācītāja bija mācījusies Bībeli. Arī astoņgadīgā māsa jau pazina burtus. Viņa tūlīt sāka burtot atvērtajā grāmatā, bet sabijās un pārtrauca burtošanu, jo aiz loga pēkšņi satumsa. Ierūcās pērkons. Rīts bija tik skaists, bet nu pēkšņi uzradušies negaisa mākoņi!?

—   Dod šurp grāmatu! Es protu labāk lasīt. Kamēr pārnāks māte no baznīcas, mēs jau būsim paspējušas palasīt grāmatu un atlikt atpakaļ

Apolonija skatījās grāmatā un brīnījās. Daudzus burtus viņa pazina, bet starp tiem bija arī tādi jocīgi ķeburi: burti, ne burti, zīmējumi, ne zīmējumi, un tas viss rakstīts ar sarkanīgu tinti. Te bija krustiņi, zvaigznītes, aplīši ar krustiņiem, ķeksīši… Vietām šie ķeburi sarakstīti cits aiz cita. Tālāk sekoja arī pareizi burti. Apolonija mēģināja sākt lasīšanu, bet… pēkšņi uzšķīlās tik žilbinošs zibens un norībēja briesmīgs pērkona grāviens, ka meitenes aiz bailēm saspiedās kopā. Grāmata aizvērās… Lietus sāka gāzt aumaļām. Ārā kļuva pavisam tumšs.

Norībēja vēl viens zibens spēriens, ārdurvis atsprāga vaļā, un pa tām ieskrēja māte, galīgi slapja. Sarkanie lindraki bija aplipuši ap kājām, pelēkais lakats slapjš un dubļains nokrita uz grīdas. No viņas ap seju aplipušajiem matiem tecēja ūdens. Ieraudzījušas māti tādā briesmīgā izskatā, meitenes vēl vairāk sabijās.

Neteikusi ne vārda, māte sakampa grāmatu un iesvieda to virtuves krāsnī, kur vēl kvēloja ogles un dega mazas liesmiņas, jo uz plīts bija uzlikts lielais čuguna katls, kurā uz lēnas uguns vārījās cūkām barojamie kartupeļi. Māte atvairīja dūmu mutuli, kas izšāvās no plīts. Turklāt runāja kaut ko nesaprotamu un meta krustus… Grāmatā lapa pēc lapas brīnumaini vērās vaļā, līdz sadega zilās liesmās. Ārā plosījās negaiss, bet māte vēl aizvien sēdēja pie plīts, kaut ko murminādama. Kad grāmata bija pilnīgi sadegusi, norima ari negaiss. Melnie mākoņi izklīda un nozuda aiz meža malas.

Kā nu tur bijis, kā ne, bet pēc šā notikuma mājā gandrīz divas nedēļas, apmēram trīspadsmit dienu, vēl bijusi jūtama sēra smaka.

"Es jau teicu, ka viņa ir ragana," tā, aizgājusi uz kaimiņu mājām, mēļoja slavenākā apkaimes pļāpa. "Viņai esot bijusi melnā grāmata. Ar to viņa varējusi izdarīt brīnumu lietas. Kas pratis to lasīt un atrast vajadzīgo vietu, tas varējis izsaukt gan negaisu, gan uguni, gan plūdus, uzlaist kādu sērgu vai neražu, apraut govīm pienu… Bet tam bijis jāprot grāmatā atrast arī tos vārdus, ar kuriem šos posta darbus apturēt."

Tā nu bija gadījies, ka mazās meitenes grāmatā bija uzšķīrušas tieši to lapu, kurā rakstītie buramvārdi izsauca pērkonu un negaisu. Tas varēja beigties pavisam nelabi, jo meitenes nebūtu pratušas šos posta darbus apstādināt.

Mātei bija dota tā brīnišķīgā spēja sajust to, ko citi ļaudis nevarēja. Šīs sajūtas viņai īpaši pastiprinājās pēc smagajiem pārdzīvojumiem sakarā ar vīra nāvi. Trīsdesmit četru gadu vecumā palikusi viena bez palīga un apgādnieka ar piecām mazām meitiņām, viņa nonāca tādā dziļā izmisumā, ka brīžiem nesaprata, vai ir dzīva vai jau mirusi.

Latvju zeme kopš senseniem laikiem ir pilna ar labiem gariem, kas palīdz cilvēkiem, lopiem un zemei. Māte lūdzās to svētību un Dieva palīdzību. Šī stiprā ticība stiprināja ari viņu pašu. Tā atgrieza māti dzīves īstenībā un deva spēku uzņemties atbildību par mazajiem bērniem.

Melnajā grāmatā nebija jau rikai vārdi ļauna vēlējumam un briesmu darbu veikšanai vien. Tikpat daudz zīmju un skaitāmo vārdu bija ari labajiem darbiem. Tos māte bija labi galvā ielāgojusi.

Pēc tā briesmīgā notikuma, kad meitenes atrada buramvārdu grāmatu, māte saprata, kāds posts var notikt, ja melnā bībele nokļūst kāda neprašas rokās, tādēļ to sadedzināja. Mirstot māte atstāja buramvārdus savām meitām zināšanai. Viņa tām iemācīja arī zemes gudrības. Apolonija nu zināja, ka ikkatrai puķītei un saknītei ir dziedinošas spējas un ka arī koks spēj atdot cilvēkam daļu sava spēka, ja to prasmīgi pieņem.

Memmeles atmiņu pavediens uz brīdi pārtrūkst. Viņa stāv rasotajā pļavā un priecājas par rasaskrēsliņiem, ko tagad vairs nejaudā saplūkt. Agrāk tic krājās viņas grozā, lai pēc tam tiktu izklāti žāvēšanai nojumē. Tēja no šīs puķītes daudziem palīdzēja ārstēt smagu klepu vai novērst vēdera rūkšanu un pat skrejamo kaiti. Trejkrāsu vijolīte palīdzēja atkrēpošanai, turklāt vēl arī izsviedrēja, ja kāds bija par daudz aukstumu saķēris. To pašu šovakar vajadzētu uzlikt mazajai Emīlijai, lai ēde ātrāk sadzītu.

Ja jau ģimenē septiņi mazbērni, dēls, vedekla, vecais kalps Juris un pati, tad katra zālīte lieti noderēs dažādām vainām. Un kur tad vēl tuvējo un tālāko māju ļaudis? Sava kaite dažkārt katram var piemesties. Ja pats ar to netiec galā, tad jūdz tik zirgeli un brauc pēc palīdzības pie memmeles uz Mucenieku mājām. Apolonijas īsto vārdu apkārtējie ļaudis nemaz nezināja, — visi viņu dēvēja par memmcli.

Atkal memmeles atmiņā atgriežas pērnais rudens, kad atbrauca tāds stīvs, līkumā sameties vīrs un raudādams sūdzējās, ka viņam ģikts laužot muguru ārā, locītavas sāpot tā, ka pat grožus nevarot noturēt rokās. Viņš esot gribējis lauku darbus pabeigt, bet nu vairs nekā. Šo kaiti nevarot izturēt.

Memmele 11u ņēma sažāvētas alkšņu mizas un lapas un savārīja tās stiprā dzirā. Vēl karstā samērcēja tajā lupatas un uzklāja sirdzēja slimajām vietām. Pēc tam sapakoja virsū auzu salmus un apsēja ar paša ratos atrasto zirgu deķi. Savīstītu tā,kaārā palika tik galva un roku gali, iesēdināja vīru atpakaļ ratos, iedeva rokā grožus un uzšāva zirgam ar stibu, lai brauc mājās.

Vēlāk dzirdēja runājam, ka cietējam visas sāpes līdz ritam bija pie- rimušas un viņš jau nākamajā dienā strādājis uz lauka.

Vēl šopavasar atveda jēriņu ar salauztu kāju. Govs esot uzkāpusi virsū. Žēl nokaut. Vai memmele ko varot līdzēt? Memmele nu ņēma tauksakni, saberza kopā ar cūku taukiem un, apziedusi blējēja salauzto kāju, stingri nosēja ar lupatu. Pēc pāris dienām aitas bērns jau spriņģojis pa aizgaldu.

Bija arī kaites, kuru ārstēšanai nevajadzēja ne tējiņas, ne apliekamos. Atnācis kaimiņu skuķis. Šai pilnas rokas ar kārpām. Memmele tad apsēja sev baltu priekšautu, uz katras kārpas ar krītu uzvilka krustiņu, noskaitīja viņai vien zināmus vārdus un aizlaida meiteni atpakaļ uz mājām. Viņa pat nepamanīja, kurā brīdī kārpas bija nozudušas.

Memmele bija izdaudzināta ari kā prasmīga bērnu saņēmēja. Nakts vidū pie viņas atbraucis kāds pārbijies topošais tēvs. Mājās notiekot briesmu lietas. Sieva kliedzot, ka vai gals klāt. Lai tūdaļ braucot palīgā, citādi tai beigas. Memmele nu cēlās 110 miega 1111 steidza braucējam līdzi. Ko tur var īsti zināt, varbūt mājā tiešām notiek kas neriktīgs. Vīrs nu dzina zirgu ar pātagu, cik jaudas, lai steidzas ātrāk. Lopiņš skrēja arī, cik vien spēdams, apzinādamies notikuma svarīgumu.

Zirgs ar visu aizjūgu tika pamests pagalmā. Abi atbraucēji steigšus devās iekšā kambarī, kur gulēja dzemdētāja. Tikko durvis vaļā, abi izdzirduši brašu brēcienu. Puika jau bijis klāt, bet jaunā māte gulējusi un laimīgi smaidījusi. Galvenais darbs te bija padarīts, bet mem- melei darāmā vēl diezgan. Mājās varēs atgriezties tikai uz rīta pusi.

Gadījās arī vēl svarīgākas lietas, kur bez memmeles palīdzības nepavisam nevarēja iztikt. Izrādījās, ka viņsētas Madi bija noskaudusi ļauna acs. Neviens cits, tikai kaimiņu Ance tādu briesmu darbu būtu varējusi izdarīt. Jau siena talkas laikā Ance tikai ap Mades iecerēto Ješku vien grozījusies. Kur Ješka met sienu gubā, tur Ance ar grābekli tūlīt klāt. To nu Made nav varējusi pieļaut. Viņa izdomājusi, kā Ješku atvilināt uz savu pusi.

Saimnieka meitēns bija atnesis uz lauku mazo spainīti ar labi atdzesētu skābputru slāpju remdēšanai, smeļamo kausu un krūzi. Putra bija pašķidra un vārīta ar vājpienu, lai labāk varētu atdzerties. Brangāka putra šai reizei nederēja.

Made, ielējusi putru krūzē, aicinājusi: "Nāc nu, Ješkiņ, padze- ries! Esi jau diezgan sakarsis." Pastiepusi roku ar skābputras krūzi uz Ješkas pusi, viņa vēl paspērusi pāris soļu uz priekšu, bet kāja aizķērušies aiz grābekļa, un viņa ar visu krūzi novēlusies zemē. Ancei nu bijuši lielie smiekli.

"Paldies, Madīt, par labo gribēšanu," smiedamies teicis Ješka, "tavai putrai neizdevās mani spirdzināt, es pasmelšos pats no spainīša."

Te nu katram skaidrs, ka tādu nesmukumu varēja izdarīt tikai Ance.

Made nu ņēmusies memmeli tik ilgi lūgties, līdz tā apsolījusi palaistīt apvārdotu ūdeni. Kā nu bijis, kā ne, ber Made nomierinājusies. Lai arī viņa pati Ješku nedabūjusi, tomēr priecājusies, ka ari Ance ne. Ješkam prāts bijis pavisam uz citu pusi.

Memmeles kule pielasīta tikai pusē ar dažādām zālītēm: pušķītis rasaskrēsliņu, pušķītis trejkrāsu vijolīšu, pušķītis sarkanā āboliņa klepum un drudzim. Dīķmalā viņai vēl jāsašķin vījgriezes krūšu sāpēm, bezmiegam, applaucējumiem.

Liepziedi noteikti būs jāsavāc. Uzkāpt kokā memmele gan vairs nespēj. Uz lielo liepu būs jāaizsūta mazbērni. Lai Miķelis kāpj kokā, Līze lai šķin ziedus pa pazarītēm.

Saule jau pakāpusies augstu pār koku galotnēm, un rasa arī apžuvuši. Memmele ir piekususi un iet apsēsties uzkalniņā pie meža, kur sākušas ziedēt dzeltenās kaķpēdiņas, klātas ar zīdainiem, pelēkiem matiņiem. Tās jāpaspēj sagriezt, kamēr nav izziedējušas un nobirušas.

Ai, kā sāp memmeles kājas! Šovasar laikam neiznāks salasīt visas viņas mīļās puķītes un zālītes. Ari kaķpēdiņas izziedēs un nobirs turpat, uzkalniņā. Vēl pirms pieciem gadiem memmele ar tām apārstēja nelaiķa Jura kuņģa sāpes. Tās vainas viņš sadabūja, klīstot pa Krievzemes plašumiem un strebjot skābu kāpostu viru. Pēc daudziem gadiem, atgriezies no zaldātiem, viņš, tāpat kā visi pārējie izdienējušie, vairs nebija nekāds brašais strādātājs.

Toreiz baronam bija atnākusi ķeizara pavēle, ka divi vīri jāsūta rekrūšos. Barons licis apzināt no saviem dzimtcilvēkiem visus jaunos vieniniekus un bezzemniekus. Visiem bija jāierodas tiesas namā uz ložu vilkšanu.

Noteiktajā dienā ieradās visi desmit saziņotie puiši. Katram līdzi bija atbraukuši arī savi piederīgie un līdzjutēji, kuru sejās atspoguļojās nemiers un raizes. No laba prāta neviens negribēja uz tik daudziem gadiem doties krievos. Pirmo divu ložu numuru izvilcējiem no ierastajām vietām un mājām būšot jāšķiras uz divdesmit pieciem gadiem. Lai arī dažs kalpa puisis uz Jurģiem bija nomainījis dzīvesvietu, pārceldamies no viena saimnieka pie cita, cerēdams, ka būs labāka dzīve, tomēr viņš palika savu sentēvu zemē, savu ļaužu tuvumā, nevis kaut kur Krievzemes plašumos.

Uz ložu vilkšanu bija ataicināts arī Juris. Būdams kalpu ļaužu cilvēks un vieninieks bez ģimenes, viņš nekādi nevarēja izvairīties. Juris jau bija noskatījis savu iemīļoto, bet vēl nepaguvis uzrunāt un vest pie mācītāja. Arī viņa bija atbraukusi uz tiesas namu, lai piedzīvotu lielu prieku, ja Juris izvilktu tālāku numuru, vai arī lai bēdātos līdz mūža galam, ja tam būtu jāaiziet krievos.

Ieradās ari bagāto Birznieku kalps. Otrais, tikko salaulātais kalps, ar savu sieviņu arī strādāja Birzniekos, bet trešajam jau bija sieva un divi bērni, tādēļ saimnieks izvēlējās uz ložu vilkšanu sūtīt jaunāko vieninieku.

Līdzjutēju pulkā bija redzamas arī kalpones un pat saimnieku meitas, dažas sapucējušās, kā uz balli nākdamas. Saprotams, ka kal ponēm bija interese par dažu labu puisi. — Kurš izvilks pēdējos numurus, tas būs brīvs un dabonams. Kaut nu iecerētais neizvilktu divas pirmās lozes!

Bet ko tad tās saimniekmeitas tādas satrauktas? Vai nu viņām kalpu puišu vajag? Katram kaut cik turīgam saimniekam aug braši dēli, kuriem, ja ari nepaliks dzimtās mājas, tad vismaz pūrā būs kas līdzi dodams.

Piepeši meitiešu skati pielipa jaunajam klātpienācējam. Durvīs parādījās smukais Panks. Izrādījās, ka arī viņam šogad draud šī nelaime. Tālā apkaimē viņš bija izdaudzināts par labu strādnieku un pirmo dejotāju zaļumballēs. Nebija tādas meitas, kura to negribētu sev dabūt. Un, lūk, ari saimniekmeitas viņu ieskatījušas un ņemtu pie sevis par iegātni, kaut viņš tikai nabaga kalps. Pašu māju saimnieks raudādams viņu nosūtījis uz lozēšanu, bet nav bijis citu, ko sūtīt. Lūgšanās pie barona, lai Panku atlaiž, nav līdzējusi. Barons par to nemaz neesot gribējis runāt. Viņam vēl atmiņā palicis gadījums, kad Panks septiņpadsmit gadu vecumā dabūjis no Vīnšeņķu muižkunga pērienu par to, ka nebija noturējis zirgu.

Saimniekam bija gan žēl atdot savu labāko strādnieku, bet viņš nebija tik bagāts, lai Panku no zaldātiem izpirktu. Varbūt nemaz tik slikti nebūs, varbūt kritīs tālāka loze…

Arī meitieši cerēja uz labu izdošanos Pankam. Kas nu tā būtu par zaļumballi bez viņa? Katra meita, kuru Panks ballē dancināja, jutās gandrīz kā baronese, jo pārējās tad ar skaudību noskatījās. Citi puiši gan reizēm greizi lūkojās uz Panku, bet tā īsti nedusmojās, ja viņš uz deju bija uzaicinājis kādu no viņu iecerētajām, jo viņš prata ar visiem draudzīgi sadzīvot. Dažs puisis jutās pat lepns, ka viņa iecerētā patikusi pat Pankam. Reiz krogā divi puiši bija sastrīdējušies par to, kuram pārāka līgava.

"Tik brašu meitu kā mana Līze neviens cits nav varējis dabūt. Viņa jau zina, kurš tas labākais un tādēļ piekrita man," tā viens.

"Tomēr tavu Līzi Panks ballē nedancināja, bet manu Jūli gan uzveda uz danci," šo strīdu itin viegli izšķīra otrais. Ari pārējiem klātesošajiem pret tik pārliecinošu pierādījumu nebija ko iebilst.

Skrīveris jau sēdēja pie galda, un pats muižkungs stāvēja tam līdzās. Uz ložu vilkšanu atnākušie desmit brašuļi nu izskatījās pārlieku nobijušies. Lēzenā māla bļodā skrīveris jau bija salicis mazus papīra tīstoklīšus, kuros ierakstīti numuri. Barons pats vēlreiz pārbaudīja, vai viss kārtībā. Sākās ložu vilkšana. Izvilkto numuru skrīveris skaļi nosauca, lai visi dzird, un lozi muižkungs atdeva vilcējam.

Kad bija jau izvilkts desmitais, astotais, septītais un piektais numurs, bet otrais kritis Birznieku kalpam, visu sejas kļuva mazliet priecīgākas.

Nu nāca Jura kārta. Drebošu roku viņš ņēma mazo papīra kum- šķīti un izvilka — ceturto numuru. Tavu prieku! Viņš bija glābts! Ja arī kāds no pirmajiem diviem kaut kādu iemeslu dēļ izkristu, Jurim priekšā paliktu vēl trešais rezerves numurs. Tagad gan Juris apņēmās tūlīt pēc aizbraukšanas mājās doties uzrunāt savu iecerēto un vest viņu pie mācītāja uzsaukšanai.

"Nē, kādēļ pēc pārbraukšanas?" Tepat jau viņa ir un stāv priecīgi mirdzošām acīm. Juris viņu uzrunās tūlīt pēc ložu vilkšanas.

Pārējie devās uz krogu iedzert pa brandavīnam: cits 110 priekiem, cits aiz bēdām par izvilktajām lozēm. Nekāda ilga kavēšanās nevienam vairs nebija prātā, jo Panks bija izvilcis pirmo numuru.

Krogā sagāja visi ložu vilcēji kopā ar saviem pavadītājiem, bet pārējiem par lielu brīnumu viņu vidū neredzēja ne Birznieku puisi, ne Panku. Tie gan nebija izslavēti kā lieli dzērāji, bet Šādā bēdu reizē, kad izvilkti nelaimīgie numuri, katrs būtu iedzēris pa mēriņam.

Izrādījās, ka Birznieku saimnieks bija paaicinājis savu nelaimīgo puisi sāņus un pateicis tam: "Nebēdājies, tu jau zini, ka es aizvien esmu gādājis par saviem ļaudīm. Arī šoreiz provēšu tev izpalīdzēt. Pērn ieņēmām brangu ražu, tādēļ kādu tiesu varēju atlicināt. Raudzīšu tevi izpirkt, lai tev nebūtu jāiet krievos. Mēģināšu kādus trīssimt rubļus par tevi aizmaksāt. Tagad brauksim mājās iedzert bran- davīnu kopā ar pārējiem saimes ļaudīm. Būs labi! Krogā pagaidām nevaram rādīt, ka mūsu ģīmji nemaz tik bēdīgi neizskatās, kā šajā gadījumā piedienētu. Šī lieta papriekšu jānokārto."

Kur bija pazudis Panks, to neviens nezināja pateikt. Pa to burzmu viņš bija pazudis "kā žīds pa Miķeļiem". To vien tik atcerējās, ka, izvilcis numuru, viņš gluži bālš ar trīcošām rokām nogājis kaut kur malā. Pat jaunās meitas, kas parasti no viņa nenolaida ne acu, šoreiz nebija pamanījušas tā nozušanu.

"Kaut tik ncatgadītos kāda nelaime!" Tādā uztraukuma brīdī cilvēks var pazaudēt sajēgu un ņemt ļaunu galu.

Pēc pirmā numura izvilkšanas Panks vairs neuzkavējās tiesas namā. Uz divdesmit pieciem gadiem viņam jāiet dienēt krievu armijā! Galva reiba, kājas grīļojās!

Visi vēl atradās namā, tādēļ neviens nebija pamanījis, kur viņš palicis. Panks bija iemeties ratos un, uzšāvis zirgam ar pātagu, lielā ātrumā devies nevis uz māju pusi, bet gan pa citu ceļu, pašam nezinot, uz kurieni.

Pajūgs kā viesulis iedrāzās Skaru māju pagalmā. Pārbiedētās vistas metās pa gaisu uz visām debespusēm, suņi rēja, Skaru saimniece izskrēja no kukņas ārā un izbīlī nesaprata, ko teikt. Panks, ratos sēdēdams, izskatījās gluži ncriktīgs: mati izspūruši, krūtis vaļā, seja sarkana kā biete. Zirgs, nosvīdis un sadzīts putās, sprausloja vien. Pagāja krietns brīdis, iekams abi atjēdzās.

—   Nu gan, Pank, tu esi uzņēmis par daudz uz krūti, ka nezini, uz kuru pusi tavas mājas, — pirmā ierunājās saimniece Marija. — No kādiem priekiem vai bēdām tā piedzēries, ka iebrauci šķērsu ceļā?

Pēc trakā brauciena Panku bija pārņēmis tāds slābadums, ka viņš, knapi šļupstēdams, spēja pateikt: — Ir gan, Skaru saimniec, tāda liela bēda, bet tās dēļ neesmu gājis prātu miekšķēt tajā velna dzirā. Braucu no tiesas nama, no ložu vilkšanas. Pārējie gan noslīcinās savas bēdas krogus brandavīnā. Izvilku pirmo numuru. Dūša pavisam nelaba. Kad izgāju no turienes, nesapratu ne rīta, ne vakara. Laikam pa stipru uzšāvu zirgam ar pātagu. Tas kā viesulis atrāva mani uz šejieni. Neņem nu ļaunā!

Marijai prāts nepavisam nenesās uz ļaunu.

—   Ja jau Dieva prāts tevi atnesis uz šo pusi, tad nāc vien iekšā, izstāsti savas bēdas, varbūt kļūs vieglāk ap sirdi.

Panks, piesējis zirgu pie stadulas, sekoja saimniecei istabā uz viņas galu. Kalpu galā rosījās kalpa sieva pie piena kannām. Saimniece pastellēja viņai ienest ciemiņam cienastu. — Būšot taču izsalcis ar tām kungu un ķeizaru lietām darbodamies.

Pēc garās un uztraukumiem pilnās dienas kalpones atnestie ar gaļu saceptie kartupeļi un kāposti Pankam labi gāja pie dūšas. Lielais nemiers bija aprimis, un viņš izstāstīja Marijai savas bēdas.

—    Ko lai dara? Kādam tā pirmā loze bija jāizvelk. Tā jau mums bezzemniekiem un kalpu ļaudīm iet. Kam zeme, tam savs labums, tas tiek atbrīvots no ložu vilkšanas. Tā ir liela laime — tikt pie laba zemes gabala, lai arī esi dzimtcilvēks un vagara dzīts klaušu darbos. Tu, Marij, esi laimīga, tev ir piešķirtas bagātas mājas. Arī tavai māsai klājas labi. (Vēlāk viņas mazmeita apprecēs Struteles pagasta Mazpa- vasaru mācītāja Veismaņa dēlu.) Tev ir viss, kas vajadzīgs.

Pēc šiem dzirdētajiem vārdiem Marija pēkšņi piesarka kā biete. Lai Panks nemanītu viņas apmulsumu, viņa noliecās pie skapīša un izņēma no tā pudeli un divas glāzītes.

—   Še, noprovē manu paštaisīto melno jāņogu uzlējumu, — viņa teica, ielējusi no pudeles tumši sarkano, stipro dziru, — tas noņems no prāta smagumu un mulsumu.

Tas mulsums gan viņai pašai vairāk traucēja. Marija atcerējās savus jaunības gadus. Būdama vēl pavisam jauna, viņa jau bija saskatījusies ar savu nākamo līgavaini. Toreiz pienāca tāda pati diena kā šī Pankam. Nākamo vīru iesauca zaldātos. Abi jaunie mīlētāji solīja viens otram mūžīgu uzticību. Marija savu mīļo uzticīgi gaidīja desmit gadus un palika neprecēta. Jau astoņus gadus no viņa nebija saņemta nekāda ziņa.

Marijai sāpēja sirds, dzirdot Panka teikto: "… tev ir viss, kas vajadzīgs."

Nebija viņai viss. Vēl joprojām nebija saimnieka viņas mājās. Marija bija prasmīga un čakla saimniece. Ar saviem kalpu ļaudīm viņa labi apsaimniekoja savas mājas un pildīja muižas klaušu darbus, tādēļ barons viņai bija atstājis Skaras.

Kad abi bija izdzēruši saldā, stiprā dzēriena pudeli gandrīz jau tukšu, valodas sāka vesties brīvāk un priecīgāk.

—    Man ir spēks kaulos, bet nav zemes.

—    Man ir zeme, bet trūkst vīra spēka.

Lai ari Marija bija deviņus gadus vecāka par Panku, viņš būtu bijis ar mieru apņemt Mariju par sievu un nākt par saimnieku uz Skarām. Bet vai viņa gribēs nabaga puisi? Savukārt Marija baidījās, vai jaunais, smukais Panks gribēs ņemt vecāku sievu.

—    Būtu man tādas Skaras, tad arī no zaldātiem tiktu vaļā, — raudulīgā balsī klusi pie sevis runāja Panks, kam skurbums jau manāmi bija pārņēmis prātu.

—    Nu, tad ņem tās Skaras, bet tikai kopā ar mani! — gandrīz kliegšus iesaucās Marija, bet pati nobijās no sava neprāta. Ko gan viņa bija iedomājusies? Vai tik varens puisis, kam pat bagātās saimniekmeitas neatteiktu, varētu būt ņēmējs pavecajai sievietei? Savukārt Panks, kas jau bija grimis aizvien dziļāk savās bēdās, 110 Marijas skalā kliedziena tika parauts atkal augšā. Drosme un pārgalvība, ko bija radījis izdzertais saldais liķieris, pēkšņi apsēdināja viņu blakus Marijai. Aplicis roku tās pleciem, viņš sacīja: — Tu man patīc labāk nekā viena otra saimniekmeita. Marij, es tevi gribu. Metīsim kauliņus kopā!

Marijai vaigi dega kā sarkanas rozes. Izdzertais saldais brūvējums un Panka roka, ko viņa juta ap saviem pleciem, sagrieza prātu tādā skurbulī, ka visa pasaule sāka griezties līdzi. Nu Pankam bija jātur viņa vēl ciešāk.

— Ja jau Dievs tādu prātu un gribēšanu mums ir nolicis, saskandināsim glāzes un iedzersim uz mūsu laimīgu kopā dzīvošanu .

Reibums galvā, un ārā jau metās tumšs, tādēļ nebūtu labi tagad doties atpakaļceļā.

Panka mājinieki nebija braukuši viņam līdzi uz tiesas namu. Tā kā viņš vakarā nepārbrauca mājās, tie nosprieda, ka aizgājis kopā ar citiem uz krogu un tagad kaut kur salmos guļ. Ja no rīta nepār brauks, tad gan būs jāiet meklēt.

Panks ar Mariju jau nākamajā svētdienā aizgāja pie mācītāja ar lūgumu, lai viņus steidzamā kārtā pirmo reizi uzsauc baznīcā. Pēc tam abi nobrauca uz muižu, aizvezdami baronam ciema kukuli: medus podu un Skaru dīķī audzētas svaigas zivis. Barona spīzmane to nodeva savam kungam un pieteica, ka ieradusies Skaru saimniece, — viņai esot kas runājams.

Barons tobrīd bija labā omā. Arī pret Skaru saimnieci viņam allaž bijis vēlīgs prāts. Pēc laipnas izrunāšanās un Marijas mīļas lūgšanās barons piekritis viņu laulībām un apsolījis dot Pankam brīvlaišanu no iešanas krievos.

Panks nu bija kļuvis saimnieks labi uzturētās mājās ar auglīgu zemi, pļavām Viesītes upes krastā un zivju dīķiem.

Panks ar Mariju nodzīvoja saskanīgu dzīvi. Pirmā nomira Marija. Pēdējos gadus Panks daudz slimoja un vairs nespēja uzturēt savas mājas, tādēļ atdeva tās baronam. Vēlāk barons Franks Skaras bija atdevis savam krustdēlam.

Lai arī abiem laulībā piedzima četri bērni, tomēr nebija, kam

novēlēt un atstāt Skaras, jo visas bija meitas. Anna piedzima pamuļ-

ķīga 1111 neapprecējās. Līze aizgāja strādāt uz Klapkannu muižiņu

aiz Viesātiem pie modernieces un tur apprecēja muižas strādnieku

Kaprāli. Līzei gan piedzima divi dēli, bet abi nomira. Skaistā Kiča _. _ … _. v ieprecējās bagātajās Birznieku mājās pie Plūksnas Zaņa.

Ceturtā meita Karlīna apprecējās ar Mucenieku vecās saimnieces Apolonijas, sauktas par memmeli, dēlu Jūliusu.

Memmele atceras Jura bēdas, kad viņš uzzināja, ka Panku, kas izvilka pirmo lozi, barons bija atbrīvojis no iesaukšanas zaldātos, bet otrās lozes izvilcēju izpircis Birznieku saimnieks. Sanācis bija tā, ka kalpot zaldātos būs jāiet trešās un ceturtās lozes izvilcējiem. Juris pārāk ātri bija sapriecājies par ceturtā numura izvilkšanu. Kopā ar savu iecerēto līgavu tagad abi lēja gaužas asaras. Viņa gan solījusies Juri nekad neaizmirst un gaidīt atpakaļ mājā, bet vai nu jauns cilvēks, kam sirds un prāts ilgojas pēc prieka un laimes, spēj mierīgi gaidīt divdesmit piecus gadus? Drīz vien viņu noprecējis kaimiņu māju puisis.

Pēc divdesmit pieciem gadiem Juris pārnāca mājās no zaldātiem, godīgi nokalpojis ķeizaram visu nolikto laiku. Neviens viņu te vairs negaidīja. Veselība bija sabeigta, dzīvojot pa zaldātu barakām un klīstot plašajos Krievzemes kara laukos. Arī mūžs jau bija iegriezies pēdējā dzīves posmā.

Atgriezies atpakaļ savā zemē, Juris nesaprata, ko darīt tālāk. Vispirms viņš nolēma aiziet pie sava bijušā saimnieka. Nonācis pie mājām, Juris ieraudzīja posta darbu. Mājas bija nopostītas. Nekas neliecināja, ka tur vēl mājotu kāda dzīva radība. Tikai koki bija sakuplojuši un uzkalniņā pie māju drupām saauguši kliederu puduri. Netālu no bijušās istabas kuploja liela egle.

Jura vecās mājas toreiz atradās netālu no Birzniekiem. Viņam nekas cits neatlika, kā doties pie kaimiņiem, lai uzzinātu, kas šajā apkaimē pa daudzajiem gadiem noticis. To viņš necerēja, ka varētu tur tikt pieņemts saimē, bet aprunāties gan derēja. Vietējie labāk zinās teikt, kur būtu rodama kāda iespēja palikt uz dzīvošanu.

Iegājis pagalmā, Juris tur jutās kā svešinieks. Mājas it kā tās pašas kā senāk un tomēr gluži citādas. Ēkām bija uzlikti jauni šķindeļu jumti, aiz rijas saauguši lieli koki. Kūtij piebūvēts gals, un tagad tā izskatījās garāka un lielāka.

Sveši suņi sagaidīja Juri ar niknām rejām. Arī no mājas iznākusi sieviete skatījās jautājoši uz svešinieku. Viņa nebija jaunas meitas vecumā. Gaišie, kuplie mati tai bija ar matadatām sasprausti pakausī augstā copē, priekšauts izrakstīts raibiem rakstiem. Bija redzams, ka šī sieviete nav vienkārša kalpone, bet Juris neatcerējās, ka būtu viņu tur agrāk redzējis.

No mājas nu bija iznācis arī kāds vecs vīrs, ko Juris pazina kā savu agrāko saimnieku. Arī tam, ieraugot krievu zaldātu, atmiņā atausa brašais kalpu puisis. Notika silta sasveicināšanās. Izrādījās, ka

skaistā sieviete bija jaunā saimniece, Skaru Panka un Marijas meita Kiča, kura ieprecējusies bagātajos Birzniekos.

Juris rika aicināts iekšā. Kiča atnesa vīriem bagātīgu cienastu un uzlika galdā arī kortelīti. Juris, pa krieviem dzīvodams, bija labi iemācījies lietot "sīvo", bet tagad gan kuņģa kaite šo nelāgo ieradumu bija apstādinājusi.

Kādu glāzīti uz satikšanos varot gan iedzert.

—     Neņem nu ļaunā, Juri, ka toreiz tā iznāca, — sacīja vecais saimnieks, — toreiz es tev neko nevarēju līdzēt. Kāds puisis bija ķeizaram jādod. Tu biji tas jaunākais un vieninieks. Toreiz mana rocība nebija tik liela, lai es varētu tevi izpirkt no zaldātiem.

—    Ko nu, veco saimniek, vairs cilāsim senās lietas, kas bijis, tas bijis. Kādam jau bija jāaiziet. Bet saki, kā tu nokļuvi Birzniekos? Kur palikušas tavas vecās mājas?

—    Sirds vēl tagad sāp atceroties… Kādā pēcpusdienā uznāca negaiss. Toreiz pie mājas vēl nebija uzaugusi lielā egle, kas būtu varējusi pasargāt māju no zibens spēriena. Tas trāpīja tieši ēkā. Labi, ka paši paspējām izskriet laukā. Sadega visa iedzīve. Paspējām tikai lopus izdzīt ārā. Uguns ātri pārsviedās uz kūts jumtu. Skaidu kārniņi dega, ka sprakšķēja vien. Pa priekšpusi lopi nebija piedabūnami iet laukā no kūts. Ieraudzījuši degošo uguns jūru, zirgi sāka trakot, govis un aitas māva un blēja. Labi, ka kūts viņā pusē bija durvis, pa kurām pavasaros ved ārā uz lauka kūtsmēslus. Pa tām izdevās lopiņus izdzīt aplokā. Tik vien tad arī no visas bagātības palika pāri. Atjaunot mājas un saimniecību vairs nebija pa spēkam. Ar Birzniekiem mums bija labas attiecības. Tie pieņēma kaimiņu ar lopiņiem pie sevis. Arī zemes gabals palika lietošanā. Pārējo zemi muiža piegrieza citiem saimniekiem. Tagad esam kļuvuši par kalpiem. Labi, ka trāpījās laba saimniece,— sacīja vecais saimnieks, norādīdams uz Kiču.

—     Paliec nu kādas dienas pie mums atpūsties pēc tālā mājupceļa, — sacīja Kiča, — varēsi drusku atkopties. Var jau redzēt, ka krievos tev nav diezcik labi gājis. Uzņemt tevi savā saimē gan nevarēsim. Mums ļaužu diezgan. Vakarā mājās pārbrauks Žanis, lai viņš dod kādu padomu, kur tev palikt. Vēl gan tik vecs neesi, lai tevi iekārtotu nabagmājā, bet nekāds brašais strādātājs arī nerādies būt. Mūsu kalpu puisis, kurš reizē ar tevi bija tiesa namā un toreiz izvilka otro numuru, ari vēl dzīvo pie mums. Mūsu saimnieka rocība atļāva

viņu no krieviem izpirkt. Lai arī viņam drīz jau piecdesmit, strādātājs viņš vēl dūšīgs.

"Nav pasaulē taisnības!" nopūšas memmele, apsēdusies kaķpēdiņās. Toreiz tiesā, velkot lozes, visi kalpu puiši bija līdzīgi gan vecumā, gan bagātībā, bet, re, kā sanāca: pirmā numura izvilcējs Panks kļuva par bagāto Skaru saimnieku, otro numuru dabūjušais nu pārticis kalps Birzniekos, bet Juris, ceturtais numurs, četrdesmit septiņu gadu vecumā kļuvis pliks un nabags, slimību mocīts.

Toreiz memmelei sūrās dzīves laiks jau bija pagājis. Bērni jau bija paaugušies. Dēls Jūliuss kārtīgi saimnieko šeit, Muceniekos. Viņa dvīņumāsa Anna izdota pie vīra Zommera un audzina divus bērnus — dēlu Frici un meitu (vēlāk viņa apprecēs Beikmani).

Meita Marija aizgājusi uz Rīgu un strādā ēdienu veikalā. Katrīna apprecējusi Brinkmani, un viņiem aug trīs bērni. Arī Vilks Līnai ir trīs bērni — dēls un divas meitas. Jūliusa brālītis Jēkabs gan nomiris.

Jūliuss, palicis vienīgais dēls, kļuvis par Mucenieku mantinieku. Apprecējis Skaru Panka un Marijas smuko Karlīnu, viņu bērnu pulciņš kļuvis krietni prāvs — četri dēli un sešas meitas.

Memmeles labā sirds toreiz apžēlojās par nabaga Juri. Viņa pierunāja jauno saimnieku Jūliusu pieņemt to savā saimē. Atkopies pēc zaldātu gadiem, Juris nebūt nebija slikts strādātājs. Toreiz gan četrdesmit septiņu gadu vecumā vecās kaites lika par sevi manīt, bet memmele zināja, kā ar zālītēm un buramvārdiem uzturēt Juri pie ciešamas veselības. Savu veco, Krievzemē iemācīto niķi — branda- vīna dzeršanu — viņš pilnībā bija atmetis. Būdams pateicīgs saviem saimniekiem par mūža nogalē dabūto patvērumu un pajumti, Juris palīdzēja saimniecībā, cik vien spēdams.

— Paldies, saimniec, par visu! Te man miesai un prātam bija labi. Tagad pienācis laiks doties turp, kur būs labi ari sirdij un garam,— sacīja Juris un sešdesmit gadu vecumā aizgāja debesu valstībā.

Zemes spēks cēlās augšup, savijās ar vēja vēsmām un saules stariem un pārklāja laukus ar virmojošu šķidrautu. Ziedi sacentās cits ar citu krāšņumā. Bites kā apmulsušas haotiski riņķoja ap tiem, gribēdamas apmīļot visus reizē. Gaiļbiksīfes, sastājušās mežmalā, lepojās, ka Dieviņš viņas nopervējis ar to pašu krāsu, ar kuru saule krāsota. Meža malā sastājuši stalti kadiķi, — vesels bars, gan lieli, gan mazi. Aitas ganoties bija nograuzušas ap tiem zāli, tādēļ tie labi jutās piesaulītē. Kadiķu papam ogu nebija, bet blakus tam stāvēja mammīte, pilna ar pērnajām melnajām odziņām.

"Saldas." Memmele salasa tās saujā un saber mutē.

Kadiķu krūmi te sastājušies, it kā gaidot kādu sarīkojumu vai balli. Nu memmele ari ierauga pašus svinību gaviļniekus. Tur stāv braši noaudzis kadiķu puisis un netālu no tā sieviešu kārtas kupla kadiķīte. Liels, resns zirneklis ar krustu uz muguras noaudis izturīgu tīklu 1111 sasējis šos abus kopā. Šis pāris saules spožumā izskatās tik priecīgs! Kādēļ gan cilvēkiem ne vienmēr izdodas tādu laimi baudīt?

Memmele tagad domās atgriezusies laikā pirms piecdesmit septiņiem gadiem, kad vēl dzīvoja kopā ar māti Remtē. Toreiz viņu vēl sauca par Apoloniju, nevis memmeli. Vecākā māsa bija jau aizprecēta uz Spīgām, bet pārējās četras māsas vēl gaidīja savus ņēmējus. Vai nu māte, būdama "ragana", bija labi domājusi un piebūrusi meitai precinieku, vai arī pats grāfs izdomāja savu vajadzību, bet precinieks bija klāt.

Remtes grāfs ļoti lepojās ar savu klasicisma stila muižu, vērtīgajiem mākslas darbiem un ieroču kolekciju. Tur bija šaujamie gan ar gariem, gan īsiem stobriem, gan divstobraini. Kad pie viņa ciemos tika uzaicināti citi muižkungi, baroni un cienījami ļaudis, lai kopīgi dotos medībās, grāfs allaž viesiem lepni izrādīja savus dārgumus un piedāvāja izmēģināt savus ieročus. Viņa medību istabā gan bija daudz ko redzēt! Ieroči mirdzēja un laistījās. Tā kā tiem bija vajadzīga kopšana un labošana, grāfs 110 Vāczemes ataicināja pie sevis smalku ieroču meistaru Matlavu. Par darba samaksu viņam piešķīra Struteles pagasta Vīnšeņķu muižas Muceniekus. Tā kā ieroču meistara mājām bija vajadzīga ari saimniece, grāfs uzdeva baronam sameklēt vācietim piemērotu sievu.

— Smalkam meistaram un turklāt vēl vācietim pienākas smuka sieva, — teica barons un izsauca uz muižu Apoloniju. Tur barona 1111 vagara klātbūtnē viņai paziņoja šo nelaimes vēsti, ka Remtes grāfs meklējot sievu savam jaunajam ieroču meistaram. Izvēle esot kritusi uz viņu. Nu viņa varot būt laimīga, jo grāfs viņiem pūrā došot zirgu un Mucenieku mājas. Lai Apolonija nedomājot grāfa laipnībai pretoties. Tas viņam ļoti nepatikšot.

Apolonija, dzirdot šo ziņu, stāvēja kā sastingusi. Neviens vārds tai nenāca pār trīcošajām lūpām. Viņai šķita, it kā visa pasaule pēkšņi sagrūtu tai pāri. Kādēļ grāfs izvēlējies tieši viņu? Apolonijas jaunā sirds ilgojās pēc skaistas mīlestības, bet tagad viņai būs jāpakļaujas nemīlama vīra iegribām. Kāds kauns! Ko teiks apkārtnes ļaudis? Sievu tenkas trīsies ap viņu kā asa galoda. Ne viens vien puisis jau slepus bija noskatījis skaisto Apoloniju. Lai arī nostrādājusies saimnieku un muižas darbos, Apolonija savā jaunības degsmē bija priecīgi dejojusi zaļumballēs un talkās. Nu viss pagalam! Likās, ka smags dzirnakmens uzgūlis krūtīm un spiež elpu ciet. Bija tik smagi, ka pat asaras nesariesās acīs. Visa apkārtne šķita pelēka. Apolonija neko vairs nesajēdza, tikai dega kā ugunīs, un visa miesa trīcēja kā drudzī. Varbūt labāk būtu nomirt un nepiedzīvot šo pazemojumu? Dvēsele sāpēja kā applaucēta brūce.

Varbūt kāds grib ar viņu tikai izspēlēt ļaunu joku? Drīz atklāsies, ka tā bijusi muļķīga kļūda, ka par Matlava līgavu izvēlēta kāda cita, nevis viņa.

"Varbūt es tikai sapņoju? Tad jau es drīz pamodīšos un šis murgs izgaisīs!"

Nevajag viņai savai māju. Apolonija būtu ar mieru katru dienu iet strādāt muižas darbos, lai tikai nebūtu jāprec šis svešais vācietis. Viņa vēl nebija to pat redzējusi.

Labi, ka māte bija atbraukusi līdzi uz muižu. Viņa gandrīz nēšus stiepa meitu atpakaļ uz ratiem un iesēdināja tur pusguļus.

—   Nebēdā! Varbūt tas vācietis nemaz tik slikts nav. Ja jau viņš ir tik smalks meistars, kā barons teica, tad jau nebūs ari liels bran- davīna mīlētājs. Dažs pašu puisis var būt sliktāks. Ja vīrs nav dzērājs, tad arī savu sievu viņš nemēdz sist. — Visu ceļu, mājup braucot, māte centās meitu mierināt.

Apolonija tikai pa pusei sadzirdēja mātes teikto. Sūrstošas asaras nu lauzās ārā pa acīm, un šņukstošas elsas žņaudza kaklu ciet.

—    Kā es ar viņu sarunāšos, — raudot vaicāja Apolonija, — es pa vāciskam zinu tikai dažus vārdus?

— Kas tev daudz ar viņu ko runāt? Pasaki "komm esen"un "gē šlāfen", un pietiek. Ja viņam kas vairāk būs vajadzīgs, gan viņš pats ielauzīsies latviešu mēlē. Tev, meitiņ, kā saimniecei pašai savās mājās būs vieglāka dzīve nekā kalponei pie svešiem. Tu būsi cienījama kā tāda vācu mamzele. Pēc šiem mātes vārdiem Apolonija sāka vēl gau- žāk raudāt. — Negribu būt kā vācu mamzele!

Nelīdzēja ne lūgšanās, ne asaras, — pienāca noliktā kāzu diena. Tā bija visnelaimīgākā diena Apolonijas dzīvē, kad viņa Struteles baznīcā stāvēja blakus svešajam vīrietim. Toreiz viņa bija cieši apņēmusies visiem par spīti uz mācītāja jautājumu, vai viņa grib ņemt šo svešo par vīru, atbildēt "nē". Apolonijai bija vienalga, ko teiks ļaudis, mācītājs un māte. Pat no barona viņai vairs nebija bail, — jūtas likās trulas un pamirušas. Pasaule tinās ap viņu kā tumšs, blīvs plīvurs un žņaudza arvien ciešāk. Galvā maisījās nesakarīgas domas. Kāds viņu izcēla no ratiem… Kāds viņu ieveda baznīcā… Kad pie altāra Apolonija zaudēja līdzsvaru, kāds viņu pieturēja pie elkoņa… Vai tas bija viņas nākamais vīrs, to Apolonija neapjauta.

Kā tikt no šejienes prom? Aizmukt, vienalga kur? Tālas mūzikas skaņas, kā mierinādamas, glāstīja Apolonijas saspringto ķermeni. Kā pa sapņiem viņa dzirdēja mācītāja liktenīgo jautājumu: "Vai tu gribi…" Tālāk viņa nedzirdēja. Jā, es gribu aizmukt tālu no šejienes, no šī svešā vīrieša, no visiem. Jā, es gribu…

Apoloniju apskāva māte, māsas… Kas vēl? Viņa neapjēdza, ka bija pateikusi "jā", nepabeidzot savu sakāmo: jā, es gribu būt brīva, gribu tikt tālu projām no šī svešā vīrieša.

Tā Apolonija toreiz iesāka savas saimnieces gaitas Muceniekos. Viņa pie iepriekšējiem saimniekiem šo to bija sapelnījusi. Grāfs pūrā iedeva zirgu, māte govi. Struteles muižas vagars Barons pats arī bija atbraucis līdzi, kad Matlavam ierādīja tam piešķirtās mājas un zemi.

"Vagars bija labs cilvēks, prata saprasties ar ļaudīm," atceras memmele. "Žēl, ka tik agri nomira. Viņa dēls Krišjānis, ko vēlāk tauta iepazīs kā latviešu dainu tēvu, tad aizgāja dzīvot uz Dundagu pie savas precētās māsas."

Toreiz Muceniekos ienāca arī kalpu ģimene — pusgraudnieki. Matlavs nekāds gruntīgs zemes kopējs nebija. Savu amatu gan viņš labi prata. Naži un arkla lemeši vienmēr bija labi uztrīti, bet saimniecības vadīšana un kalpu izrīkošana palika Apolonijas ziņā. Pieradusi pie lauku darbiem, viņa labi tika ar visu galā, bet pārticība un bagātība nekrājās. Labi vēl, ka mājas bija samērā labas. Matlavam to remontēšana nemaz nebija pie sirds. Viņš vairāk mīlēja rosīties pa vāgūzi vai ziemā istabas galā, kur uz galdu bija sakrauti dažādi viņam vien zināmi dzelžu gabali. Pa laikam Matlavs aizbrauca uz Remti, lai pildītu grāfa uzdevumus, par to saņemot pienācīgu atalgojumu. Viņš tur kārtīgi iztīrīja visas plintes un nospodrināja to stobrus un spalus. Kad pie grāfa uz medībām Kurzemes mežos ieradās lepni viesi gan no tuvākajām muižām, gan no tālienes, viesi ar baltu skaudību nebeidza vien aplūkot un priecāties par bagāto un skaisto ieroču kolekciju.

Kamēr grāfiene ar viesu gaspažām un freilenēm lielajā salonā pie kafijas tasēm un smalkiem cepumiem apsprieda jaunākās modes, tikmēr kungi vislabprātāk uzturējās grāfa medību istabā. Tur no sienām uz viņiem lūkojās nomedīto dzīvnieku galvas ar spožām acīm un lieliem ragiem. Uz sausa priedes zara tupēja rubenis ar kuplu, izplestu asti. Šķita, ka vanags ar plati izplestiem spārniem, kas galos sašaurināti, galvu pieliecis, ar atplestu aso knābi tūlīt metīsies kādam virsū, lai saplosītu. Grāfa lepnums bija meža kuiļa galva ar vareniem baltiem, līkiem ilkņiem. Dažs labs bailīgāks mednieks tādam zvēram labāk būtu griezis ceļu, bet grāfs bijis drosmīgs. Šo viņš pats esot nomedījis, trāpot ar diviem renkuļiem tieši zem kuiļa lāpstiņām. Paskrējis vēl gabaliņu, kuilis esot nokritis aiz krūmiem. Šī nu esot bijusi bīstama situācija. Ja nu kuilis ir tikai ievainots? Saņēmis spēkus, tas ar mežonīgu niknumu tad mestos medniekam virsū. Abi renkuļi no bises bija izšauti. Nu divi mednieki, grāfa pavadītāji, pietuvojušies zvēram no abām pusēm un drošības pēc vēlreiz uz to izšāvuši. Tas gan neesot bijis vajadzīgs, jo grāfs pats esot labi trāpījis.

Rija jau vēl daudzi citi medījumi, par kuriem grāfs ar lepnumu stāstījis un lielījies. Smalkos ieročus viesi pataustījuši un piemērījuši, kā tie pieguļ rokai un plecam. Tika aptaustītas pat izģērētās meža cūku ādas un apskatīts, cik labi noskalpēta biezā zemādas tauku kārta. Dažs pat zinājis teikt, ka tās pirms apstrādes mērcētas sērskābē un ģērētas ar zaļo akmeni.

Kāds barons stāstījis, ka viņa muižā ādas ģērētājs reiz tādu novilktu ādu rudenī pienaglojis pie klēts ārsienas ar tauku kārtu uz ārpusi. Līdz pavasarim zīlītes visus taukus noknābājušas, ka pāri āda vien palikusi. Šim nu vairs neesot bijis vajadzīgs mocīties ar ādas ģērēšanu.

Kad viesi priecājušies par grāfa ieročiem, viņš ar lepnumu novērtējis arī sava ieroču meistara Matlava darbu.

Pēc medībām Matlavs parasti pārveda mājās prāvu medījuma gabalu. Apolonijai tad bija prieks noņemties ar cepeša cepšanu vai sautējuma gatavošanu, kam garšas uzlabošanai klāt lika kadiķu ogas. Tādas maltītes pietika gan pašiem, gan ari saimes ļaudīm.

Vietējie zemnieki arī deva Matlavam pasūtījumus. Katrs, kam rocība atļāva, gribēja iegādāties kādu šaujamo savai drošībai. Bija dzirdēts, ka no Krievijas iebraukušie mežstrādnieki aplaupījuši kādu zemnieku, kad tas braucis no tirgus mājās ar pārdotā veprēna naudu.

Kādam citam vilks ieticis aplokā un saplēsis aitas. Ierocis noderētu, ja atkal kāds nelūgts viesis pietuvotos ganāmpulkam. Arī mežmalas mājās ar šaujamo vajadzēja pabaidīt meža cūkas, kad tām sagribējās pamieloties kartupeļu vagās.

Matlavam darba pietika, un arī samaksa par to nebija peļama. Daudz laika viņš pavadīja, braukājot pie darbu pasūtītājiem. Ne jau katrreiz zemnieķelis, saņēmis izgatavoto šaujamo, bija sadabūjis samaksai vajadzīgo naudu. Matlavam tad bija jāmēro tālais ceļš, lai piedabūtu parādnieku nokārtot rēķinu.

Kad grāfam bija saaicināti viesi, Matlavs vairākas dienas nodzīvoja pa Remti. Tādās reizēs ne vienu dienu vien notika medības. Lai vēl vairāk priecētu lepnos viesus, grāfs bija uzdevis saviem zemniekiem saķert mežā zaķus un dzīvus nogādāt muižā. Cilpās saķertie, nobiedētie dzīvnieciņi medību laikā tika no muižas medību torņa palaisti brīvē un nāves nojausmā metās atpakaļ uz mežu. Aurojošo lielkungu baram nu atlika vienīgi trāpīt mērķī, kas pavisam tuvu cilpoja garām. Dažs muižkungs, kas parasti medībās nekādi nevarēja trāpīt mērķī, šeit ar lepnumu rādīja savu ieguvumu.

Kur medības, tur ieroči. Kur ieroči, tur ieroču meistars. Tāda dzīve Matlavam bija īsti pa prātam. Pēc padarītā darba saņēmis samaksu, viņš tūlīt nesteidzās uz mājām, bet pa ceļam atpūtās vēl kādā krogā, lai paildzinātu muižā gūto labsajūtu.

Dažreiz gadījās vēl tālāki braucieni, kad bija aptrūcis materiāls šaujamo rīku gatavošanai. Vienkāršākas lietas un brūno laku ieroču spalu krāsošanai varēja dabūt Tukumā, bet pēc citām vajadzēja doties pat līdz Jelgavai. Tad vairākas dienas Matlavu mājās neredzēja. Par to memmele tikai priecājās.

Lai nemaisās pa kājām. Nekāds zemes kopējs viņš nav. Labi, ja pārved mājā kādu nopelnītu grasi. Nebija jau tā, ka viņš nemaz nestrādātu uz lauka. Bez viņa palīdzības siena un ražas novākšanas laikā nebūtu varēts iztikt. Vīrs labi saprata, ka viņam piešķirts gods būt saimniekam savās mājās, tādēļ centās saimniekot, kā prazdams un spēdams. Būdams dzimis un audzis tālajā Vāczemē, viņš jutās kā koks, kas pārstādīts citā zemē. Tādam bija grūti nest raženus augļus.

Lai arī pēc dabas Matlavs bija lāga vīrs, apkārtējie ļaudis un pašmāju kalpi saskatīja viņā vācu baroniem piederīgo. Tā bija nemīlama tauta, jo ieradušies šai zemē izkalpināt latviešu zemniekus. Ar to runāšanu latviešu mēlē arī viņam neveicās, tādēļ galvenā darītāja un runātāja ar kalpiem bija Apolonija, kurai palīdzēja priekšstrādnieks ar savu ģimeni. Pie sava vīra Apolonija tā pa īstam tomēr nekad ne- pierada. Ja arī viņš kādreiz mēģināja tai pateikt kādu mīļāku vārdu vai aplikt roku ap pleciem, viņa kļuva bikla un mazrunīga. Tomēr bērni viņiem dzima ik pēc pāris gadiem.

Apolonija pati nu jau bija kļuvusi par zinošu bērnu saņēmēju dzemdībās un slimo ārstētāju. Visi ņu viņu sauca tikai par memmeli. Nevienam viņa neatteica savu palīdzību. Tādās reizēs, kad viņu kār tējo reizi izsauca pie kādas nedēļnieces, par saimniekotājiem mājās palika priekšstrādnieka ģimene. Dažreiz viņai tur iznāca palikt pat pāris dienu. Ja memmele tika izsaukta pie kāda saimnieka, kam govs uzpūtusies, tad gan viņa tika atpakaļ tajā pašā vakarā. Pie slimā lopiņa viņa tikai klusi norunāja kādus vārdus, parīvēja govs vēderu, un pēc brīža lopiņš, izlaidis slikto gaisu, slējās kājās.

Tagad, pēc četrdesmit četriem gadiem, memmele atceras kādu pēcpusdienu, kad viņa pirmo reizi pa īstam apjauta, ka laikam tomēr mīlējusi savu vīru. Kopā bija nodzīvoti vienpadsmit gadi, viņiem dzimuši jau seši bērni. Pēdējiem, dvīņiem Jūliusam un Annai, toreiz bija tikai pusotrs gadiņš. Vīrs no rīta bija aizbraucis kaut kur pēc naudas par izgatavoto šaujamo un solījies pēcpusdienā noteikti būt atpakaļ. Tuvojies vakars, bet no braucēja vēl nekā. Metoties krēslai, zirdziņš viens pats ar aizjūgu lēnām iebraucis pagalmā, bet paša saimnieka ratos nav bijis. Nekas nenorādīja iemeslu, kur braucējs pazudis. Kur lai zina tumšā vakarā saimnieku meklēt? Visa nakts pagājusi nemiera pilnu sirdi. Varbūt aizķēries kādā krogā? Matlavs gan nebija kroga dzērājs, un viņam piemita precizitāte: ja solījis būt mājā, tad solīto parasti ari pildījis.

Nākamajā dienā Muceniekos ieradies policijas uzraugs un vēl kāds muižas amata vīrs ar ļauno ziņu. Matlavs bija atrasts pie vecā kaļķu cepļa. Tajā laikā Struteles mežos strādājuši no Krievijas atbraukušie mežacirtēji. Vai nu tie zinājuši, ka ieroču meistars aizbraucis nodot izgatavoto ieroci un brauks atpakaļ mājās ar saņemto naudu, vai arī gaidījuši kādu nejaušu garāmbraucēju, tas nebija zināms. Matlavs bija atrasts sasists un, iemests upē, noslīcis. Vēlāk zinātāji teikuši, ka, mājup braucot, viņam līdzi bijušas iegādātās sveces un nopelnītā nauda.

Pēc vīra nāves memmelei sākās grūti laiki. Trisdesmit piecu gadu vecumā viņa nu bija palikusi viena lielās mājas saimniece ar pieciem bērniem: vecākajai meitai deviņi gadi, jaunākajiem dvīņiem, Jūli- usam un Annai, tikai pusotra gadiņa. Arī lielākajiem bērniem Marijai, Līnai un Katrīnai bez mātes uzraudzības vēl neiztikt. Atmiņā vēl sāpēja dēliņa Jēkaba nāve.

Mēdz teikt, ka cilvēka dzīve ir kā šūpoles, kas reizēm slīgst lejā, bet pēc tam atkal ceļas augšup. Apolonijas šūpoles kāds nepārvarams spēks bija ieķīlējis — tās vairs negribēja celties augšup. Tikai vīra Matlava laikā šīs dzīves šūpoles mazliet iekustējās un likās, ka dzīve sāks mazliet uzlaboties. Remtes grāfs par padarīto darbu labi samaksāja. Tāda gaļas izēšanās kā vīra laikā vairs nekad nebūs. Nebūs arī ienākumu no Matlava izgatavotajiem un pārdotajiem šau- jamrīkiem.

Kad vīrs aizbrauca uz Tukumu vai Jelgavu pēc sev vajadzīgām lietām, viņš arvien memmelei atveda ne tikai sāli, cukuru, siļķes un sveces, bet ari kaut ko saimniecībai. Vēl nepašūta stāvēja puķainā drēbe, ko pagājušajā reizē Matlavs atveda no Jelgavas vecākajai meitai brunčiem. Tur būtu pieticis arī memmelei, jo jaunākajām māsām bija jānovalkā vecāko māsu lindraki. Kalpa sieva solīja tos pašūt, bet vēl nebija paspējusi. Tēvs no pilsētas parasti atveda arī bonbongas. Skuķi ar tām tad piestūķēja pilnas mutes un pēc tam pat pusdienas negribēja ēst.

Tagad memmele savu mirušo vīru tik ar labu vien atcerējās.

Kā dzīvot tālāk? Ko darīt? Varenais cilvēka likteņa rakstītājs atkal bija atšķīris tumšu lappusi Apolonijas dzīvē. Memmelei šķita, ka pasaule grūst pār viņu un ka atkal smagais dzirnakmens uzgūlis krūtīm. Kā viņa viena tiks galā ar lielo saimniecību un mazajiem bērniem? Kas ars zemi? Tagad, kad vīrs jau bija guldīts zemes klēpī, memmele atzina, ka viņš tomēr bijis arī zemes strādātājs. Bezcerība un smagums, kas arvien ciešāk žņaudza krūtis, nu bija izspiedis memmelei asaras no acīm, un tās neapturamā straumē sāka plūst pār vaigiem. Cik viņa toreiz bija nelaimīga, iegūstot šo vīru, tik tagad bēdu pilna, to zaudējot.

Laika rats sagriezās kā vētras virpulis un atsvieda memmeles domas daudzus gadus atpakaļ tajā laikā, kad viņas mātei, tāpat kā tagad viņai, bija trīsdesmit četri gadi. Tas bija laiks, kad viņas tēvs aizbrauca muižas klaušu darbos un vairs neatgriezās, jo, mežā kokus cērtot, kāds priedes zars uzgāzies tēvam virsū. Māte toreiz ari palika viena ar piecām mazām meitiņām. Aiz lielām bēdām viņa toreiz kļuva prātā jocīga. Lai ari darbos čakla un par saviem bērniem rūpējās, ļaužu atmiņās viņa tika dēvēta par raganu, kas valkāja sarkanus brunčus un ar buramvārdiem ārstēja slimos.

"Vai tagad man arī būs lemts-sajukt prātā? Ari man ir mātes atstātie labie vārdi rozes un vīveļu ārstēšanai. Māte izturēja, arī man jāiztur bērnu dēļ!" toreiz apņēmās memmele. Mātei tēva zaudējumu bija grūtāk pārciest, jo viņus saistīja karsta jaunības mīlestība. Memmelei tā gāja secen — viņa savu mūžu nodzīvoja bez īstas, kvēlas mīlestības. Ar Matlavu viņu saistīja tikai pieradums, bērni un Mucenieki.

Kas ars zemi? Kas mani vairs precēs — pavecu atraitni ar pieciem bērniem? Vīrs un saimnieks aizgāja viņsaulē labākajā spēku briedumā, trīsdesmit septiņu gadu vecumā.

Tievais, slaikais svešzemnieks, šeit dzīvodams, bija kļuvis druknāks un plecīgāks. Laikam tajā Vāczemē viņam nebija labi klājies. Atbrauca te tāds vājš ar pelēku ģīmi. Ne jau no labas dzīves labprātīgi piekrita braukt uz svešu, tālu zemi. Grāfs viņam toreiz piesolīja visādus labumus, ko gūstot šejienes saimnieki. To gan nepateica, ka vairākums zemnieku tomēr mokās ar muižas klaušu darbiem. Lai gan Matlavu atbrīvoja no muižas klaušām, viņam tomēr atlika maz laika saviem lauku darbiem, jo ne jau pāris dienās varēja uzmeistarot šaujamo ieroci. Ar kalpu spēku vien zemi bija grūti apkopt.

Pa šiem divpadsmit saimnieka kārtā nodzīvotajiem gadiem Matlavs bija paspējis pieņemt saimnieka cienīgu izskatu. Pieņēmies svarā un uzaudzējis kuplas ūsas, viņš apzinājās savu pārākumu pār kalpiem. Tie izjuta pret viņu bijību, jo Matlavs ātri iemācījās lauku darbus. Galva viņam bija laba, un spēks ar laiku arī radās kaulos. Saimnieks zināja, ka viņam darbos jārāda kalpiem priekšzīme. Siena pļāvējiem bija, ko saņemties, nogriežot siena vālu, lai no viņa neatpaliktu. Ja jau saimnieks pats rādīja priekšzīmi, tad ari citiem nekāda slinkošana nesanāca. Zemes mērītāji bija Muceniekiem iemērījuši prāvu zemes gabalu un nelielu meža stūrīti ar kadiķu kalniņu. Pietika ari pļavu un ganību vairāku lopu turēšanai. Par nopelnīto naudu Madavs nopirka divus zirgus. Apolonijas mātes dāvātajai govij jau pirmajā gadā atskrēja divas telītes. Govslopu ganāmpulks ātri savairojās. Iebraucot no lielceļa Mucenieku pagalmā, kreisajā pusē aiz mājas līdz klētij tika sastādītas ābelītes, kuras jau sāka dot labu ražu. Labajā pusē aiz kūts pletās labības lauki. KJēts atradās pretī ceļam starp māju un kūti, un aiz tās sakņu dārzs. Saimnieks ar priekšstrādnieka ģimeni vieni paši tik lielā saimniecībā vairs netika ar darbiem galā. Tā kā tuvākās kaimiņu mājas atradās dažas verstis tālāk, saime dzīvoja kopā kā liela ģimene, nošķirta no apkārtējiem. Satikšanās ar citiem muižas ļaudīm galvenokārt iznāca muižas darbos pie siena un labības pļaušanas un mēslu vešanas. Tur pārsvarā tika sūtīti puiši un meitas. Pēc tādām lielākām talkām vai citām svētku izdarībām ne tikai jaunie ļaudis, bet arī vecie nepalaida garām izdevību izpriecāties zaļumballēs. Vecākie vīri, sasēduši bariņos, tad tukšoja alus kausus vai brandavīnu un sprieda par zemes mērīšanu vai kariem. Sievas biežāk pulcējās ap danču laukumu, lai noskatītu, kurš puisis vai meita paslepen viens uz otru paskatījušies. Memmelei gan neiznāca laika priecāties pa ballēm, jo gandrīz katru gadu viņai dzima pa bērnam. Atšķirta no pasaules ļaudīm viņa gan nejutās, jo ik pa laikam kāds slimnieks atbrauca pie viņas pēc palīdzības. Viņa tad slimajam cilvēkam vai lopiņam iedeva derīgās zāles un labu padomu.

To visu nu memmele, brienot pa ziedošo pļavu, atceras tik skaidri, it kā tas būtu nupat noticis. Toreiz viņas dzīve, lai ari smaga, nemaz tik slikta nebija. Domājot tālāk par savu toreizējo dzīvi, memmele noslauka asaru, jo atmiņas iztēli atkal aiznes pagātnē, kad visa viņas lielā māja ar saimes ļaudīm un pieciem maziem bērniem bija atstāta bez tēva un saimnieka. Viss rādījās iet uz postu. Dzīves šūpoles atkal bija memmeli nolaidušas viszemākajā punktā. Kalpi un kalpones savu ierasto darbu gan turpināja, bet bez saimnieka uzraudzības jau drīz pēc viņa bērēm varēja manīt, ka darbam zūd agrākā dedzība. Kā zirgam vajag pātagu, lai tas naski vilktu vezumu, tā kalpam vajag saimnieku, kas rāda priekšzīmi un vada darbu. Matlavs, braukādams pie apkārtējiem zemniekiem pasūtījumu darbu ņemšanai un gatavo nodošanai, bija ieguvis un ielāgojis tur māju apsaimniekošanas prasmi, jo galva viņam bija laba. Labi ieredzēts pie paša grāfa un muižkunga, jo tur runājis vācu mēlē, viņš arī kalpu ļaudīs izraisīja bijību pret sevi. Ļaudis zināja, ka arī rīkste šajās mājās netiks cilāta.

Kaimiņu Pēčam par Matlavu bija lieli brīnumi:

—    Kungs kas kungs, bet zemi strādā tāpat kā zemnieki. Satiec tādu uz lauka un nezini, vai cepuri ņemt nost un klanīties vai runāt kā cilvēkam ar cilvēku par zemes mērīšanām, zirgu vīvelēm vai bran- davīna dzeršanu.

—   Tev tas prāts uz brandavīna dzeršanu vien nesas, — Pēcienei nu atkal bija radies iemesls vīru nostrostēt. — Kad tu būsi sastrēbics to velna dziru un gribēsi ar Mucenieku saimnieku runāt, viņš tevi izraidīs ārā ar koku. Viņš to draņķi pat mutē neņem, tādēļ viņiem lopu galvu skaits vairojas. Un, re, kādi vareni rudzi! Pērn, kad tu piedzēries nesamanīji, kur atrast mājas un biji ietenterējis viņu rudzu laukā, tad vairs netiki no turienes ārā. Tā arī tur nogulēji līdz rītam.

—   Ar koku gan viņš mani nedzīs ārā, — Pēcis mēģināja teikto atspēkot, — viņš pat savu sievu nejaudā nopērt.

—    Ak tu, pagāns tāds! Par to sievas sišanu tu pats dabūsi no manis ar koku pa kamiešiem. Tāpat kā toreiz, kad aizskrēji sūdzēties un bēdas remdēt pie sava pudeles brāļa Velna. Ja nebeigsi ar to nelabo pīties, drīz vien pats arī par tādu paliksi.

Pārnovada puisis — jau krietni gados, ber vēl neprecējies, jo neviena meita negribēja pie viņa iet negantā rakstura dēļ, — tautā bija iesaukts par Velnu. Viņa īsto vārdu neviens nezināja. Neviens saimnieks arī viņu labprāt neņēma pie sevis. Gadu pastrādājis vienās mājās, viņš nākamajā jau bija citās. Kad Velns bija iedzēris, viņš vienmēr gāja meklēt kādu, ar ko sākt strīdu, kas bieži vien beidzās ar kautiņu. Arī muižā viņam negribēja dot pastāvīgu darbu un mājokli kalpu mājā. Neskatoties uz to, Velns tomēr arvien atrada kādu saimnieku, kam bija aizkavējušies lielie darbi un tādēļ bija vajadzīgs kāds strādātājs. Kad Velns nebija dzēris, viņam darbā neviens nespēja līdzi turēt. Šķita, ka viņš nejuta nogurumu, pat visu dienu talkā kūtsmēslus mēžot, tāpat arī siena laikā pļaujot vai vezumus kraujot. Kamēr citi vīri tika tikai līdz ores malai un meta vēl sienu augšā kaudzē virs tās, Velns to bija jau piekrāvis pilnu. Lai ari, pie saimniekiem strādādams, savu iztikšanu varēja nodrošināt un šo to ari iekrāt nebaltām dienām, viņš tomēr izskatījās gaužām noplucis. Pastāvīgi valkātās pusnātnās drēbes bija noplīsušas un vietām arī salāpītas. Baltais krekls, kam apdriskātie piedurkņu gali izskatījās pēc bārkstīm, tagad atgādināja grīdas mazgājamo lupatu. Vienīgi veste ar raibo mugurdaļu bija vēl itin laba. Vasarā pie siena vākšanas darbiem Velns gan izskatījās tīri ciešami, jo krekla piedurknes tad tika atrotītas un driskas nerēgojās ārā, bet veste nosedza krekla krāsu. Kamzoļa krāsa radās, kad reiz Velns, krietnā dūšā nākdams no kroga tieši pāri laukiem un arumiem, pēkšņi bija piekusis, kāpjot pāri grāvim, un nolēmis atpūsties turpat uz grāvja malas. Tā kā viņam nebija sievas, tad pašam būtu vajadzējis sevi apkopt, bet vīrieša cilvēks taču neies bojāt savu lepnumu, noņemdamies ar sieviešu darbiem. Tad jau labāk staigāt netīram.

"Es esmu darba cilvēks, nevis kungs," viņš mēdza atrunāties, kad kāds viņam ieteica ēst mazāk sapuvušu sieru, lai zeķes nesmirdētu.

Jaunas drēbes Velnam neiznāca nopirkt, jo nopelnītā nauda tika atstāta krogā. Krodziniekam viņš bija labs kunde. Velns bieži vien tur palika tik ilgi, līdz bija nodzerta pēdējā kapeika. Uz "krīta" krodzinieks Velnam vairs neko nedeva, lai kā paģiru mocītais cietējs nākamajā dienā lūgtos. Tad nu nekas cits vairs neatlika, kā doties mājās un lūgt saimniecei kādu siļķes gabaliņu vai skābu gurķīti dūšas atjaunošanai. Pēc pāris dienām atkopies, Velns atkal ar dubultu sparu metās darbos. Tas bija iemesls, lai saimnieks viņam piedotu grēkus un saimniece viņa nopļēgurotās drēbes iemērktu veļas baļļā.

Bija pagājuši seši gadi, kopš Velns netika saticis savu agrāko kroga draugu Pēci. Kalpu gaitas viņu bija aizvedušas tālāk prom no Vīnšeņķu pagasta. Lai ari viņam jau bija pāri četrdesmit gadiem, pie sievas vēl aizvien nebija ticis.

Reiz bija sagadījies tā, ka, braucot šķūtīs mežu darbos, Velns satika savu veco draugu Pēci, kas vēl arvien dzīvoja turpat netālu no Muceniekiem. Neko darīt, darbs jāpadara, bet pēc tam gan abi aizies nosvinēt pa vecam paradumam savu satikšanos. Saimnieks lai nedusmojas, jo Velns savu darbu būs padarījis. Muižas noteikto koku daudzumu viņš būs godam nozāģējis, zarus nocirtis, baļķēnus savedis pa vietām.

Abi vīri rāvās vaiga sviedros, lai ātrāk tiktu pie gaidāmajiem priekiem. Kopš Velns aizgāja strādāt attālākajā novadā, Pēcim dzīve bija kļuvusi pavisam drūma. Pēciene viņu iegrožoja tā, ka nabaga vīram pasaulīgie prieki atgadījās pavisam reti. Tuvumā nebija neviena tik laba drauga kā Velns, ar kuru viņš jautri būtu varējis saskandināt glāzīti, izstrīdēties un pat izkauties. Viņam bija zudis viss dzīves prieks. Pēciene izmantoja šo drauga prombūtnes laiku, lai mācītu vīram atteikties no dzeršanas svētkiem. Kopš tās reizes, kad Pēciene bija savu vīru ar rungu pārmācījusi, viņš kļuvis pavisam paklausīgs un rāms. Nu viņa izmantoja šo savu uzvaru un arvien vairāk ņēma virsroku pār vīru, padarot viņa dzīvi gluži neciešamu.

— Šoreiz lai mana vecene nedomā šķendēties. Es viņai parādīšu, kurš te ir noteicējs. Nu man reiz pietiek dzīvot kā piesietam ragulopam, — no priekiem par senā drauga atgriešanos bramanīgi plātījās Pēcis. — Tūlīt pēc darba nosvētīsim satikšanos kā vecajos labajos laikos. Lai viņa skrien mani meklēt un izbļaustās pēc sirds patikas.

Bet, kā zināms, nelaime nenāk brēkdama. Aiz meža līkuma parādījās četri pajūgi. Zirgi viegli vilka tukšās kamanas pa sniegoto meža ceļu. Pēcis pazina muižas kalpus, kuri bija atsūtīti palīgā savest baļķēnus uz muižu. Pēkšņi viņš sarāvās pavisam maziņš. — Kas tad tas? Vienās ragavās sēž viņa vecene! Vai viņam acis sākušas aplam rādīt? No lieliem priekiem līdz lielām bēdām bija aizgriezies dzīves rats. Pēcim dūša saplaka kā slikti uzrūdzis plācenis. Kāds nelabais te atdzinis Pēcieni?

Izrādījās, ka vagars bija apsolījis atlaist vienu klaušu dienu, ja Pēciene būtu ar mieru atvest vīriem palīgā pajūgu baļķēnu aizvešanai. Neko citu viņai pašai nevajadzēšot darīt — tikai atvest kravu. Brašā sieva labprāt uzņēmās tādu nieka darbu, pie reizes vēlāk savācot līdzi uz mājām savu vīru. Bija jau zināms, ka, darbu beidzot, muižas vagars un spīzmanc parasti pacienāja šķūtniekus ar mēriņu brandavīna. Ja arī kāds vīrs no mājām bija paņēmis līdzi kādu ietau pītu lāsīti, tā jau tika iztukšota dūšas uztaisīšanai, mežā strādājot, vai arī, lai, kokus cērtot, nedrebētu rokas. Cits pa brīžam ieņēma malku, lai siltums ielītu kaulos. Iemesli iedzeršanai bija dažādi, kādus nu kurš prata izdomāt. Tādās reizēs vagara pēdējais cienasts vēl vairāk iedvesmoja vīrus uz priecīgu darba pabeigšanas nosvētīšanu. Mājupceļš tad daudziem aizlocījās cauri kroga pagalmam.

Liktenis Pēcim bija uzlaidis viņa valdonīgo sievu. Nu visas cerības izbaudīt brīvību un priekus kopā ar Velnu bija zudušas.

—    Ak, tu sātans! — iesaucās Pēciene, ieraugot vīru kopā ar seno draugu. — Kādu laiku no tevis, nelabā, bija miers! Kur tu, vecais velns, visu šo laiku klīdi? Nedomā atkal kārdināt manu veco ar to elles dziru!

—    Ko nu, Pēcien, tik neganti brēc? Nebijām domājuši braukt uz krogu, — Velns meloja. — Tagad derētu pirtī nopērties un labi atpūsties. Būs jāmeklē kāda mājvieta. Tu, Pēcien, visu zini. Varbūt kādam saimniekam varu noderēt? Ar to brandavīnu tik daudz kā agrāk vairs nenoņemos. Tu jau zini, ka strādātājs esmu dūšīgs.

—   Ko tas līdz, ka proti strādāt, bet iekrājis neko neesi, tādēļ ari neviena meita pie tevis neiet.

—     Kam man krāt, ja bērnu nav? Un kāpēc plēsties, strādājot saimnieka labā? Vēdera tiesu nopelnu, un man pietiek. Ja pats būtu saimnieks, tad cita lieta. Tad gan es parādītu, kā jāstrādā un jātaupa.

To dzirdot, Pēcienei galvā iešāvās laba doma, bet pagaidām viņa to neatklāja. Pēkšņi kļuvusi pavisam vēlīga, viņa teica:

—    Ja tu man, Velniņ, apsoli nekad vairs nekārdināt manu veco, tad man priekš tevis labs padoms. Tagad, pēc darbu pabeigšanas, brauksi man līdzi uz mājām. Ieliešu jums katram arī pa mēriņam sīvā. Izkurināsim pirti, nomazgāsies, izgulēsies. Tavas netīrās drēbes samērkšu veļas baļļā. Rit aprunāsimies!

Velns nekādu lielu svaru uz Pēcienes solīto labo padomu gan nelika, bet piesolītais brandavīna mēriņš gan kutināja prātu. No tādas mantas riktīgs vīrs nevar atteikties. Vagars arī nedos katram vairāk kā vienu "čarku". Ne jau katrreiz Velnam izdevās veikli otrreiz iestāties rindā, lai uzlietu pirmajam mēriņam virsū vēl otro.

Vēja brāzma pamodināja memmeli. Viņa bija noslīdējusi no celma, uz kura sēdēja, un nu gulēja uzkalniņā. Seno dienu atmiņas kā uzmācīgas mušas mācās virsū. Viņas domas no sava pirmā vīra Matlava bija pārsviedušās pie otrā un pēdējā.

Toreiz viņai bija jau četrdesmit seši gadi. Bija pagājuši vienpadsmit gadi kopš Matlava traģiskās nāves — vienpadsmit cilvēka spēju pārbaudes gadi. Trīsdesmit piecu gadu vecumā palikusi viena ar pieciem maziem bērniem un lielu saimniecību, memmele jutās kā iesviesta likteņa izraktā bedrē, kurā ar katru gadu grima arvien dziļāk un dziļāk. Drīz viņa vairs neredzēs pāri bedres malai, un tad būs viss… Zeme sabruks pār viņu… Debesis aizvērsies…

"Ak, Dievs, palīdzi, palīdzi izaugt maniem bērniem un turpināt mūsu dzimtu! Mana tauta ir stipra. Tā ir izturējusi mēra laikus, izturējusi vācu baronu nežēlību un patvaļu. Man jāiztur! Ne jau jaunais Krievijas cars Aleksandrs II man palīdzēs! Man pašai, man pašai…"

Apolonija izmisīgi pie sevis skaitīja mātes mācītos labā piesaucamos vārdus. Pasaule ir ļaunuma pilna. Tas pārklāj cilvēku dzīves un cenšas slāpēt visu labo. Zem šā tīmekļa smaguma salūzt daudzas dvēseles. Ļaunums arvien ciešāk sažņaudzas ap saviem upuriem, līdz tie kļūst bezspēcīgi un padodas tā varai.

"Labie, mātes atstātie buramvārdi, palīdziet man izturēt!" Ticībai jābūt tik stiprai, lai spētu izlauzties cauri ļaunuma slānim, kas visu apņem. Ja cilvēks stipri tic, arī palīdzība atnāk, gluži negaidot.

"Apolonij, nepadodies! Nav jau nemaz tik slikti. Dēls Jūliuss jau veiksmīgi tiek galā ar lopiem, kaut puikiņam vēl tikai trīspadsmit gadi. Dvīņu māsiņa Anna arī ir dūšīga palīdze pie ēst gatavošanas. Vecākās māsas Marija, Līna un Katrīna ar meitiešu darbiem labāk tiek galā nekā daža laba kalpa sieva. Un tu pati, Apolonij, vēl esi braša sieva!" tā memmele mēģināja pati sevi mierināt.

Tomēr, paskatoties apkārt, varēja redzēt, ka māja, klēts, kūts un rija pa pēdējiem vienpadsmit gadiem bez vīrieša prāta un roku palīdzības sāk brukt arvien vairāk. Lauki aizaug. Nav kas zemi apstrādā. Paies vēl kādi desmit gadi, iekams dēls kļūs par īstu saimnieku.

Memmele tagad atceras to sarmoto ziemas dienu, kad Mucenieku pagalmā ieslīdēja kamanas ar diviem braucējiem. "Laikam atkal kāds saslimis un brauc pēc palīdzības," viņa nodomāja un gāja uzlikt sev balto priekšautu. Uzmetusi uz galvas lielo, pašausto vilnas lakatu ar melnām un pelēki raibām rūtīm, viņa izgāja apsaukt suni un sagaidīt braucējus. Izrādījās, ka kamanās sēdošā resnā, lakatā satinusies sieva ir sveika un vesela. Tā itin veikli izvēlās ārā no kamanām un, atsējusi lakatu, priecīgi sasveicinājās.

—    Labas dienas jūsmājās! Vai ta' palīgus nevajag? — mīlīgā balsī vaicāja atbraukusi netālo kaimiņu Pēciene. — Es tev, memmel, atvedu dūšīgu strādātāju. Tev pilna māja sievišķu, bet trūkst arāja un pļāvēja.

Tikmēr arī atvestais Velns bija pienācis klāt un mēģināja pazemīgi palocīties.

—    Ko nu, Pēcien, ziemas laikā par aršanu un pļaušanu mēļo? Nav mums tāda rocība, lai lieku muti pabarotu, kur nu vēl samaksu pieliktu. Bez saimnieka mājas drīz vien galīgā postā aizlaidīsim. Knapi pietiek katram pa putras bļodai. Ja jau esat atbraukuši, tad nāciet iekšā kukņā apsildīties. Tagad, ziemā, vairāk brīvas vaļas parunāties.

Pēciene jau to vien bija gaidījusi, lai tiktu iekšā un drīzāk pateiktu savu sakāmo. Velns visu laiku klusēja, pa brīžam tikai nokrekšķinādamies. Arī viņš vēl īsti nesaprata Pēcicnes izdomāto plānu. Viņa mājās tam bija tikai pateikusi, lai paļaujas uz viņu un visam, ko tā saka, piekrīt.

Nu Pēciene sāka Velnu visādos veidos slavēt. Viņš esot strādātājs, dūšīgāks par visiem. Agrāk gan esot palaidies dzeršanā, bet, kad dullums izgājis, tad atstrādājis dubultīgi. Cilvēks kā cilvēks, bet kādēļ pārstrādāties, kungiem un baroniem labumus pelnot? Pašam savas zemes nav, tādēļ strādājot tik, cik pašam vien vajadzīgs. Ja šis pats būtu saimnieks, tad gan citiem parādītu, kas viņš par vīru. Pie sievas gan līdz šim nav ticis, jo saimniekmeitas viņu, nabagu, nav ņēmušas, bet kalpones viņš pats neesot gribējis. Kādēļ gan diviem nabagiem kopā plēsties? Tad jau labāk vienam pašam dzīvot. Pats sev vagars, pats barons! Dzeršanas niķi arī atmestu, ja pats būtu savas mantas saimnieks.

Memmelei agrāk ar Velnu nekādas darīšanas nebija gadījušās. Ļaudis gan dzirdēja runājam, ka viņam esot negants raksturs, tādēļ arī viņu iesaukuši par Velnu. Viņš pats ari nemaz nezināja savu īsto vārdu. Tā kā dūša un bravūra Velnam bija liela, viņš pats itin labi samierinājās ar savu iesauku. Memmele tobrīd vēl neapjauta, kādas vajadzības dēļ abi bija atbraukuši. Pēciene nu aizgūtnēm ņēmās izklāstīt savu plānu.

— Tev, memmel, ar tiem kalpu ļaudīm netikt pie labas iztikšanas. Katram savs labums vairāk rūp. Tu, sievišķis būdams, nevari tik stingri izrīkot kalpus kā dūšīgs vīrieša cilvēks. Esi jau diezgan ilgi viena ar maziem bērniem mocījusies. Re, šitas Velns tev būtu labs atspaids. Dūša viņam ir un spēks arī kaulos. Ejiet pie mācītāja, lai no kanceles abus pirmo reizi uzsauc. Trešā reize iekristu ap Jurģiem aprīlī, un tad tev mājā būtu arī pašai savs saimnieks. Vēl jau ir laiks visu apdomāt. Tūlīt jau nav jāskrien. Es izdomāju, ka līdz Jurģiem Velns varētu padzīvot pie manis. Par to, ka viņam ieskapēšu saimnieka vietu, Velns manam Pēcim palīdzētu sazāģēt un sacirst malku un pielabotu māju. Par šo labo palīdzēšanu viņš tos pāris mēnešus pastrādātu pie manis par vēdera tiesu. Iekrājis gan viņš neko nebūs, toties pavasari, kad sāksies lielie lauku darbi, tev jau mājās būs zemes arājs. Līdz pavasarim tev nebūs jābaro lieka mute. Katram būs savs labums. Kamēr Pēciene runāja, Velns acis vien blisināja. Tikai tagad viņam sāka kļūt skaidrs viņas plāns. Pieradusi komandēt savu vīru, Pēciene nu tikpat pārliecinoši noteica, kas šeit Velnam būtu darāms. Viņai nebija pat prātā ienācis pajautāt viņa domas. Tā kā Pēciene zināja, ka tikai viņai vienai pašai vienmēr taisnība, viņa parasti nesamierinājās ne ar kādām atrunām.

Memmele gan vēl mēģināja kaut ko iebilst, bet neviens to nesaprata. Pēcienes priekšlikums bija nācis kā zibens no skaidrām debesīm. Parasti lielmanīgais Velns šoreiz kā nokaunējies klusēja. Viņam pat sapņos nevarēja rādīties, ka viņš kādreiz varētu kļūt par lielu māju saimnieku. Diez, vai memmele viņu tādu noplukušu maz ņems? Būtu jau labi vecumdienās kaut kur piemesties uz pastāvīgu dzīvi. Viņš gan parasti visiem bija stāstījis, cik labi būt brīvam cilvēkam, bet patiesībā tā klaidoņa dzīve nemaz tik salda nebija. Savukārt memmele jau bija samierinājusies ar domu, ka atlikušais mūžs jānodzīvo vienai ar pieciem bērniem bez māju saimnieka. Varbūt šis Velns ir tas Dieva sūtītais palīgs? Liela zemes daļa jau aizlaista papuvē. Būtu mājā arājs, varētu kādu gabalu uzart un mēģināt tur iedēstīt kartupeļus. Nekāds brašais vīrs Velns gan neizskatījās, bet ko nu skatīties uz patikšanu vai nepatikšanu.

Memmele toreiz piekrita Pēcienes ieteikumam, un Jurģos jaunais Mucenieku saimnieks bija klāt. Pēciene bija varen apmierināta ar šo darījumu. Velns patiešām kā atlīdzību par labo ieskapēšanu saimnieka kārtā pie viņas bez samaksas nostrādāja līdz pavasarim. Tā kā naudas viņam nebija, arī staigāšana pa krogiem vairs nesanāca.

Varbūt tā bija Visuvarenā griba, kas atsūtīja memmelei šo negaidīto palīdzību? Viņa taču nebija lūgusi mīlestību, bet gan palīdzību mājas un zemes uzturēšanai un kopšanai. Mātes atstātie labā piesaucamie vārdi bija atsūtījuši vīru, kurš to spētu izdarīt, ja vien gribētu. Būdams kalps, Velns strādāja, kā pats to teica, citu labā. — Kāda velna pēc man jāstrādā kungiem? Man pietiek ar to, cik es nopelnu savam vēderam un atstāšanai krogā.

Tagad, kļūdams par īstu saimnieku, Velns savu agrāko bravūru izrādīja vēl vairāk. Pie sevis šķendēdamies un īgņodamies, viņš sāka saimniecībā ieviest kārtību pēc sava prāta. Jau vienpadsmit gadus pēc Matlava nāves neviens lemesis, izkapts vai lāpsta nebija kārtīgi asināti. Apdilušie ratu apkalumi un rumbas braucot grabēja un kauca kā sivēns pie kaušanas. Te nu Velns parādīja labu māku, tos labodams un citiem neuzticēdams šos darbus. Pat piepalīdzēt neviens nevarēja viņam pa prātam. Tā kā liela daļa lauku bija aizlaisti papuvē, pavasara sēju gan uzticēja kalpam, bet pats Velns steidza šo to vēl pielabot pie ēkām, lai vēlāk ķertos pie papuves uzaršanas. Varbūt tur vēl paspēs iedēstīt kartupeļus? Ar šādu vīra darbošanos memmele bija gluži apmierināta. Viņam bija izzudis agrāko gadu slinkums. Tagad, juzdamies kā kungs un pavēlnieks, viņš lika lietā visas savas agrāk iekrātās spēka rezerves. Nedienas sākās tikai tad, kad Velns sāka pārāk skarbi komandēt saimes ļaudis. Pieraduši pie memmeles miermīlīgās dabas, viņi sāka kurnēt par Velna nepamatotajiem rājieniem. Tad memmele kā aizsargbarjera nostājās starp saimes ļaudīm un jauno saimnieku. Viņai tad sarāto kalpu pēkšņi ievajadzējās palīgā pie saviem darbiem. Velna lamāšanās aprima, un viņš kļuva patīkami pagodināts, kad memmele viņam teica: "Ej nu pats tur pastrādā, tu jau to labāk proti." Memmele itin drīz saprata, kā savaldīt savu neganto vīru. Vajadzēja tikai paslavēt viņa gudrību, kas nemaz nebija samanāma, un atgādināt, ka nu viņš ir varens saimnieks — gandrīz tāds pats kā Remtes grāfa saimnieka kārtā ieceltais nelaiķis Matlavs. Velns tad izrieza krūtis, nočāpstinājās un pārtrauca plosīties. Arī mājas suns Dūzis ātri apguva uzvešanās mākslu. Viņš arvien mācēja atrast kādu attālāku vietu no saimnieka, lai nedabūtu kājas spēriena.

Mājas galu, kur agrāk bija strādājis Matlavs ar saviem šaujam- rīkiem, pārkārtoja par Velna guļamtelpu. Cik neganti viņš pa dienu šķendējās, tikpat neganti naktīs krāca, tādēļ memmele nevarēja ar viņu kopā gulēt. Abas puses bija apmierinātas ar tādu kārtību, tāpat arī memmeles vecākais dēls Jūliuss, kas Velnu neuzskatīja ne par tēvu, ne saimnieku. Vecākās māšclcs Katrīne, Līna un Marija pēc kopīgas slepenas izrunāšanās nosprieda, ka mātei bērni vairs nedzimšot. Tie rodoties tikai tad, ja tēvs ar māti guļot kopā vienā gultā. Tikai ļoti reti gadoties, ka kādai meitai bez vīra piedzimstot bērns. Tad jau iznākot, ka Velns nav nekāds saimnieks. Visiem saimniekiem ir bērni, Velnam ne. Līdz ar to jautājums par Velna klātbūtni Muceniekos vairs netika apspriests.

Kopš Velna ienākšanas mājās miers bija zudis, toties ēku un zemes stāvoklis jūtami uzlabojās. Vecjs papuves atkal tika apstrādātas, raža palielinājās, un kalpi pacieta saimnieka ārdīšanos, jo tagad saimniece varēja viņiem samaksāt labāku algu. Lai arī Velns visu savu līdzšinējo mūžu bija nodzīvojis kā klaidonis un pats arī noticējis, ka viņam tāda dzīve ir pa prātam, laiks Muceniekos parādīja, ka viņš tikai tagad apjautis, cik svarīga viņam pašam sava zeme un mājvieta. Visu savu pārpalikušo spēku nu viņš atstāja šai zemei un mājai. Daļa no tā jau bija atstāta krogos, daļa izšķērdēta, lamājoties un sabiezinot ap sevi negatīvo auru. Pēc sešiem gadiem Velna spēki bija galā. Saime viņu pavadīja ceļā uz pēdējo mājvietu. Kur tā būs? Debesīs vai ellē?

Deviņpadsmit gadu vecumā Jūliuss nu bija kļuvis par vienīgo, īsto Mucenieku saimnieku. Viņam pietika spēka un gudrības, lai turpinātu dzimto māju apsaimniekošanu. Spēks viņam bija no saviem latviešu senčiem, gudrība no piejauktajām vācu asinīm.

Arī memmele savos piecdesmit divos gados vēl turējās braši. Tāpat Jūliusa dvīņu māsa Anna bija neaizstājams palīgs mājas darbos.

Bet cik ilgi vēl? Drīz Annai būs pienācis laiks aiziet tautās, bet Jū- liusam noskatīt sev sievu.

"Memmele, vēl septiņus gadus tu būsi galvenā Mucenieku saimniece!"

Memmele vairs nespēja vadīt saimniecību, kļuva grūti. Viņai drīz būs jau sešdesmit gadu. "Jūlius, ir laiks!"

Drīz pienāca lielā svētku diena. Struteles-Lestenes baznīcas zvani vēstīja, ka uz mūžu tiek savienoti Mucenieku māju saimnieks Jūliuss Matlavs ar skaisto Karlīnu, Skaru saimnieka Panka un Marijas meitu.

Visu ceļu no baznīcas līdz Mucenieku mājām šo prieka vēsti ziņoja arī zvaniņi, kas bija piestiprināti pie zirgu aizjūgu lokiem. Likās, ka pie ilkšu galiem piestiprinātie, saules apmirdzētie ziedu pušķi ceļā no baznīcas līdz kāzu mājām nestu līdzi arī daļu saules.

Kaimiņu puiši, šķērsām pāri ceļam uzcēluši baļķēnu, izpušķotu ozolu un liepu zariem, gaidīja braucējus. Tiem bez izpirkuma maksas tālāk netikt. Jaunā pāra vedēji gan mēļoja, ka viņiem neesot, ko maksāt, un lūdzās, lai atbrīvojot ceļu, bet puiši tikai smējās — ja nav naudas, tad lai dodot ķīlā jauno sievu vai ko citu. Nebija jau viņi nekādi negauši. Prasītāji beidzot piekrita, ka samaksai pietikšot ar to, kas ir groziņā. Groziņš gan ārpusē nebija redzams, bet katrs zināja, ka tādās reizēs vedējiem parasti ir līdzi kaut kas, lai atpirktos. No jaunā pāra un vedēju droškas tika izcelts pusstops brandavīna, un jaunais pāris, pavadīts ar puišu laimes vēlējumiem, varēja doties tālāk.

Tuvojoties kāzu mājām, braucēji jau pa gabalu ieraudzīja ziediem un brūkleņu mētrām izpušķotus goda vārtus. Tie, kuri nebija devušies līdzi uz baznīcu, tur jau gaidīja braucējus. Pajūgi, pavadīti skaļām gavilēm, caur šiem vārtiem iebrauca pagalmā, un jaunais vīrs izcēla no ratiem savu piesarkušo jauno sieviņu. Zemē noklātais pašaustais paklājs rādīja ceļu uz lielo saimes istabu, bet, lai tur nokļūtu, abiem jaunlaulātajiem vēl vajadzēja iziet cauri trejiem vārtiem. Ar zaļumiem izpušķotajos pirmajos vārtos šūpojās tur iekārtās bērnu rotaļlietiņas: mazas paššūtas lupatu lellītes, koka lāpstiņa, ritenīši, izžāvēts, piepūsts cūkas pūslis, kurā sabērti zirņi. Ar to Jūliuss bērnībā bija spēlējies kā ar grabulīti, bet vēlāk kā ar bumbu. šie bija bērnības vārti. Tālāk ceļš gāja cauri jaunības vārtiem, kurus bezrūpīgi apvija tikai ziedu vītnes. Trešajiem — dzīves vārtiem — ceļu aizšķērsoja lāpsta un grābeklis. Te jaunajam pārim bija jāparāda sava strādāt- prasme. Kāzu viesi pieprasīja, lai Jūliuss parāda, vai viņš prot zemi rakt, bet Karlīnai to vajadzēja uzgrābt un nolīdzināt. Kad nu šī pārbaude bija veiksmīgi izturēta, sekoja vēl nākamais pārbaudījums. Jūliusam uz jau iepriekš sagatavota kluča lika pārcirst bērza malkas šķilu, bet Karlīnai salāpīt vilnas zeķi. Kad visi pārbaudes darbi beidzot bija atzīti par veiksmīgi izpildītiem, klātesošie jauno sievu un vīru nu pasludināja par derīgiem ģimenes dzīvei. Jūliuss tagad varēja celt jauno sieviņu atkal uz rokām un nest iekšā tās jaunajā mājā. Te nu gadījās atkal jauns piedzīvojums. Jūliuss bija uzminis zem te- piķīša paliktajam šķīvim, kas saplīsa sīkās druskās. Kāzu viesi smejot un priecājoties nu ņēmās saskaitīt lausku gabalus. "Urrā! Desmit gabali!" Ar tādu rezultātu visi bija apmierināti, jo tas nozīmēja, ka jaunajam pārim dzims desmit bērnu. Karlīna izskatījās priecīga, bet apmulsusi. Kā caur mirdzošu miglu viņa juta, ka vainagā uz galvas sabirst kāda kaisīti kviešu graudi, lai jaunajā dzīvē būtu pārticība. Nu Karlīnas miršu vainags izskatījās kā ziediem piebiris. Šo mirti viņa jau vairākus gadus bija audzējusi savā istabā uz palodzes. Tagad tā bija tik krāšņi sakuplojusi, ka pietika ne tikai vainadziņam, bet arī plīvura apšūdināšanai ar mirtes zariņiem. Savu galvas rotu Karlīna pati gan nedrīkstēja redzēt pirms kāzām, lai viss notiktu bez neparedzētiem, nepatīkamiem starpgadījumiem. Krāšņo rotu viņai darināja māsas Līze un Kiča. Viņa pati sašķina tikai mazu miršu pušķīti, ko, apsietu ar baltu zīda lentīti, uzdāvināja Jūliusam kā piemiņu no savas jaunības un piesprauda to pie sava līgavaiņa tumšā goda uzvalka.

Istabas durvīs stāvēja memmele ar šķīvi rokās, kam pāri pārklāts balts lina dvielis. Tā abi gali lepojās ar lina diegiem aptamborētu platu špiejoslu, bet virsū mirdzēja mājas atslēga. Smaidot memmele apsveica savu vedeklu, novēlot viņai garu, laimīgu mūžu, dzīvojot Muceniekos, un nodeva viņai mājas atslēgas, tā pasludinot, ka Karlīna turpmāk būs galvenā saimniece šajās mājās. Memmele apskāva vedeklu un vairs nespēja novaldīt prieka asaras, — laimes izjūta lija pāri malām.

Memmele tagad atceras savu gandrīz astoņdesmit gadus garo, bez īstas mīlestības nodzīvoto mūžu. Un atkal asaras, tāpat kā toreiz, iemirdzas acīs. Kas viņai bijis liegts, tas tagad bagātīgi piešķirts dēlam. Memmele guļ ziediem klātajā pļavā un vienlaikus gan raud, gan smaida, bet jau pēc brīža domas viņu atkal aiznesušas pirms divdesmit gadiem notikušajās kāzu svinībās.

Pirmais viesu cienasts daudziem par izbrīnu nebija glāzīte ar brandavīnu, bet tīrs avota ūdens ar gabaliņu rudzu maizes, bet no istabas pretī jau virmoja kārdinoša cūkas cepeša un štovētu kāpostu smarža. Jūliusa māsa Marija, kas strādāja Rīgā ēdienu veikalā, bija pacentusies sagādāt dažādus pilsētas kārumus. Jaunās sievas vecāki Panks un Marija no savu Skaru zivju dīķiem bija atv eduši karpas un līdakas un vēl citus gardumus, jo Skarās pārticības bija papilnam. Mucenieki nebija tik bagātas mājas, ber jaunlaulāto mīlestība atsvēra visas bagātības. Karlīnas māsas Līzes vīrs, kas strādāja netālajā muižā, bija viesiem sagatavojis galdus un solus. Tos pārklāja ar gariem, baltiem lina galdautiem, kurus bagāto Birznieku saimniece Kiča ar savu vīru Zani Plūksnu bija atveduši no Rīgas. Sic bagātīgi klātie galdi nu priecēja kāzu viesu acis un vēderus. Vīri nebija skubināmi atkorķēt pudeles, tādēļ jautrība ar katru bridi pieauga. Vēl gan tāpat, bez iemesla, neklājās tukšot savu glāzīti, tādēļ ik pa brīdim kādam likās, ka ēdienam gadījusies kaut kāda "briesmīgi rūgtena" garša. Lai apklusinātu saucienus: "Rūgts! Rūgts!", Jūliusam ik pa laikam vajadzēja noslaucīt kāpostu un cepeša taukus no lūpām un saldi nobučot savu jauno sieviņu. "Rūgts" saucējiem tad tūlīt uzlabojās ēdiena garša, un par šo priecīgo atgadījumu atkal bija iemesls iedzert pa glāzītei. Jūliusa māsa JCatrīna Brihmane bija kaut kur atradusi un paņēmusi līdzi Dinsberģa "Kabatas grāmatiņu ar daudz lustīgām ziņģēm", bet kāzinieki jau "rāva vaļā" dziesmu ar Andreja Pumpura vārdiem:

Stāsti manim, Daugaviņa, Gauja, necieti jel klus', Kur aug mana līgaviņa, Vai tā drīz jau liela būs?

Vienīgi kaimiņu kalpi Pēcis un Pēciene, kuri arī bija uzaicināti uz šīm svinībām, klusi sēdēja galda viņā galā un turpināja mieloties.

Tādu izēšanos viņi vēl nekad savā mūžā nebija piedzīvojuši. Pati Pēciene, kura toreiz memmelei ieprecināja Velnu, vēl turējās gluži apaļīga un braša, toties Pēcis gan bija kļuvis mazāks un miesās plānāks. Likās, ka Pēciene no vīra visu labumu būtu pārsūknējusi sevī. Nu Pēcis centās atjaunot savas miesas varenību un negausīgi ēda, šad tad tikai atraugājoties. Pēča glāzītes cilāšanas biežums pēc tostu uzsaukšanas gan tika stingri kontrolēts. Par to gādāja Pēcienes elkonis, kas ik pa brīdim iegrūda dunku vīra azotē.

Kad vēdera kārības bija pierimušas, sākās dancošana lielajā saimes istabā pa sakapātām kalmēm izkaisīto grīdu. Nez no kurienes sadabūtais gramofons ar lielo tauri, kas visu laiku līdz šim palīdzēja dziedātājiem ziņģu dziedāšanā, nu klusēja, jo muižas ataicinātie muzikanti jau skandēja kāzu valceri. Pirmajā dancī jaunlaulātos ievadīja kāzu vedēji. Jūliuss nu savu jauno, baltā kleitā ar plīvuru un miršu vainagu tērpto sieviņu sāka griezt riņķī dejā, kas līdzinājās valsim. Kad valša soļi samisējās, viņš pacēla sievu uz rokām un griezās ar to kā karuselī. Aplausi un "urā" saucieni kļuva arvien skaļāki. Viens no muzikantiem lustīgi un prasmīgi raustīja savas ermoņikas, bet otrais, čīgājot vijoli, no tās plēsa ārā tādas skaņas, kas atgādināja elles orģijas, kurās kopā ar mīlas alku pārņemtu runču bara balsīm martā sajaucās grēcinieku vaimanas, tiem, vāroties piķa katlā. To visu vēl papildināja dejotāju kāju piesitienu rībieni. Uz grīdas izkaisīto sakapāto kalmju svaigā, patīkamā smarža vairs nespēja pārmākt ēdienu, tabakas dūmu un alus smārdu. Visā telpā jaucās nenosakāmu smaku kokteilis.

Pulksteņa rādītājs tuvojās divpadsmitajai pusnakts stundai. "Karlīn, uzmanies! Kaimiņu puiši sačukstas kaktā un gatavo kādu sazvērestību."

Ja līgava pirms pusnakts tiks "nozagta", kas dzīsies zagļiem pakaļ viņu atbrīvot? Karlīnai brāļu nav, — viņas ir četras māsas. Te nu noderēja vedēju gudrais padoms. Viņi nosēdināja līgavu netālu no atvērtā loga, — pirms saldā ēdiena pasniegšanas vajagot telpas izvēdināt. Nu atvērtais logs bija vislabākā vieta, caur kuru "izzagt" un aiznest līgavu. Puišiem tikai bija jāizdomā, kā tajā brīdī novērst Jūliusa uzmanību, liet kāds bija pamanījies, citiem neredzot, pagriezt pulksteņa rādītāju par desmit minūtēm uz priekšu. Tātad pulksteņa dzeguze kūkos divpadsmito stundu desmit minūtes agrāk. Pēc šā

laika vairs neklājas līgavai zagt, bet pusnakts pa īstam vēl nebūs iestājusies. Jūliuss neatgāja ne soli no savas sieviņas, to sargādams. Pēkšņi dzeguze kūkoja pusnakti. Līgavu nepaspēja nozagt! Visi šim brīdim par godu uzsauca tostu. Kāds no kaimiņu puišiem, lai novērstu jaunā vīra uzmanību no tālāk notiekošā, pieskandināja Jūliusa glāzei, bet šajā brīdī atskanēja Karlīnas spiedziens: "Palīgā!" Divi kaimiņu puiši veikli ielidoja istabā pa logu, jo patiesībā pusnakts vēl nebija iestājusies. Viens no viņiem cēla Karlīnu pa logu ārā, bet otrs aizšķērsoja ceju.

Vai zādzība izdevās? — Nekā! Vedēji ar gudru ziņu jau laikus ārpusē pie loga bija noslēpuši Mucenieku puišus. Viens jau turēja ciet zadzēju ar līgavu klēpī, bet otrs viņu atbrīvoja. Pats Jūliuss sagūstīja caur logu ielēkušo. Tagad abus vainīgos nostādīja istabas vidū, lai tiem spriestu tiesu. Nu ari atklājās blēdība ar pulksteņa rādītāja pagriešanu. Tos atgrieza pareizā stāvoklī, un tikai tagad dzeguze nokūkoja īsto pusnakti. Visi vienbalsīgi piesprieda sodu kaimiņu puišiem — nopērt ar kalmēm! Izcietuši sodu, viņi pievienojās pārējo līksmībai.

Pēc tam viesi tika aicināti iebaudīt saldo ēdienu. Tā bija maizes krāsnī ceptu ābolu masa, kas izberzta caur sietu un saputota ar olu baltumiem. Tai pāri pārklāts ar cukuru saputots saldais krējums, bet mērce pagatavota no vārītā pienā iejauktu, ar cukuru sakultu olu dzeltenumiem. Vēl kārdinošāku to darīja Jūliusa māsas Marijas no Rīgas atvestā, virsū uzkaisītā sadrupinātā šokolāde. Lielās pašceptās tortes biskvīts, gatavots no brūno vistu olām, kārdināja ar savu košo dzeltenumu. Sievieši no tā visa nu nekādi nespēja atteikties, toties dažs labs vīrs jau skatījās pēc siļķes gabaliņa vai skābēta gurķīša.

Tā kā jau bija pienācis jaunā pāra mičošanas laiks, kāzinieki sāka ieņemt vietas gar istabas malām. Uz telpas vidū novietotajiem ķeblīšiem nosēdināja jaunlaulātos. Meitas dziedāja sērīgas atvadu dziesmas no jaunavas, toties precētās priecājās, ka viņu pulks palielinās. Ejot apkārt pārim, visi dziedāja mičošanas dziesmu:

Nu mani mičos, Nu mani mičos, Vedīs tumšā kambarī.

Karlīnai noņēma skaisto vainagu ar plīvuru, uzsēja galvā sievas lakatiņu un aplika priekšautu. Jūliusam galvā uzlika naģeni un mutē iesprauda pīpi.

Pēc tam nu jau oficiāli atzītie vīrs un sieva tika aizvesti uz atsevišķu kambari atpūsties. Pa visu garo dienu un vakaru bija jau pietiekami noguruši.

Memmele aizvien vēl sēž kadiķu uzkalniņā un domās jau kuro reizi izdzīvo savu mūžu. Viņai ir tāda sajūta, it kā tikai nupat būtu svinētas dēla kāzas, lai gan no tā brīža pagājuši jau divdesmit gadi. Par vecomāti savai pirmajai mazmeitai Marijai memmele kļuva jau gadu pēc dēla kāzām. Tai sekoja Trīne, tad pirmais mazdēls Miķelis, tad Lībiņa, kura diemžēl neizdzīvoja. Vēl memmele piedzīvoja Līzes, Anša, Līnas un Emīlijas piedzimšanu. Žanis un Fricis nāca pasaulē tikai pēc memmeles aiziešanas uz mūza mājām.

Bija piepildījies kāzu dienas pareģojums. Toreiz, nesot sieviņu pa paklāto kājceliņu iekšā mājās, Jūliuss bija uzminis uz paslēptā šķīvja, un tas bija saplīsis. Tagad memmele atceras šo dīvaino sakritību. Karlīnai bija dzimuši jau astoņi bērni, bet memmele zina, ka būs ari tie divi pārējie, jo vedekla vēl ir braša diezgan.

Jūliuss un Karlīna nu saimniekoja savās mājās prasmīgi un čakli, jo jau no mazām dienām bija raduši strādāt lauku un mājas darbus. Tomēr tikt pie tādas turības kā Karlīnas māsai Kičai bagātajos Birz- niekos viņi nevarēja. Vecāki Skarās ari bija bagātāki. Karlīnas bagātība te bija lielais bērnu pulks, kurus pabarot un apģērbt nebija nekāda joka lieta. Bērniem arī vajadzēja vismaz pāris gadus pamācīties lasīšanu, rakstīšanu un pātaru skaitīšanu.

Remtes grāfa ieroču meistara Madava pirmajai mazmeitai Marijai palaimējās iegūt labu izglītību, jo kādu laiku dzīvoja muižā pie Konrāda Mēdema un viņa sievas Jūles. Tur viņa iemācījās runāt vācu mēlē un apguva labas manieres kā īsta vācu freilene. Trīnci un Miķelim pirmās gudrības tika mācītas krievu valodā, bet Līze trīs ziemas brida uz skolu, kurā pieļāva mācīties arī latviešu valodā. Tāda mācīšanās pašai saprotamā valodā Līzītei padevās itin labi. Turklāt vecākā māsa Marija viņai iemācīja ari vācisko runāšanu. Tikai krievu valoda gan Līzei nepadevās. Kad vecākie bērni Trīne un Miķelis pārrunāja kādu noslēpumu, ko mazie nedrīkstēja zināt, viņi savā starpā

sarunājās krieviski. Tā kā mazajiem to ļoti gribējās saprast,var teikt, pati dzīve vedināja viņus apgūt trešo valodu. Galu galā visi deviņi Jūliusa un Karlīnas bērni, lai arī skolā gājuši tikai dažus gadus, tika uzskatīti par itin gudriem, skolotiem ļaudīm. Arī memmele pati vēl paspēja sešiem vecākajiem mazbērniem iedot līdzi pūrā savas garajā, raibajā mūžā sakrātās dzīves gudrības. Paši vecāki vien zināja, ar kādām grūtībām bērni izstaigāja šīs skolas. Tikai vecākajai meitai bija lemts uz skolu iet jaunās drēbēs, tādēļ arī smukā, labi ģērbtā Marija iepatikās muižas cienmātei. Muižkungs viņu paņēma padzīvot pie sevis muižā, jo viņiem pašiem bērnu nebija. Svarīga loma bija arī faktam, ka Marija bija vācieša Matlava pirmā mazmeita. Muižkunga ģimenē audzinātā meitene arvien vairāk atsvešinājās no saviem tuviniekiem un drīz vien aizprecējās uz Rīgu un kļuva par daktera Rozena kundzi. Savas apvalkātās drēbes viņa atdeva divus gadus jaunākajai māsai Trīnei, kura nebija padevusies tik smuka kā pārējie Jūliusa bērni. Varbūt no vecātēva mantotais paprāvais deguns darīja viņu biklāku par pārējiem. Tā kā Marijas valkātās drēbes vēl bija pietiekami labas un smukas, Trīne tajās izskatījās gluži jauka meitene. Izstaigājusi Marijas dāvātajos apģērbos trīs gadus skolas gaitas, viņa tos nodeva tālāk māsai Līzei. Vēlāk ar tām pašām apvalkātajām drēbēm nācās samierināties Līnai un pēdīgi vēl arī mazajai Emīlijai. Lai kā Karlīna centās saplēsto, novalkāto apģērbu lāpīt un tīrīt, Emīlija tajā atgādināja lupatu lelli. Arī deguns viņai, tāpat kā Trīnei, bija paprāvs, ne garš, ne resns, bet prāvs. Neraugoties uz to, Emīlija un pārējie brāļi un māsas smukumu bija mantojuši no mātes Karlīnas. Citi bērni pirmajā skolas dienā turējās tālāk no noskrandušās Emīlijas, bet drīz vien savas labestības un jautrās dabas dēļ viņa tika atzīta par labāko meiteni klasē.

Miķelim skolas gaitas sākās tad, kad Trīnei beidzās. Tēvs atkal jūdza Blesīti kamanās un veda dēlu uz attālo mācītājmuižas skolu.

Pēc trim gadiem Līzei pienāca laiks apmeklēt skolu. Tika nolemts, ka Miķelis jau ir pietiekami liels, tādēļ māsas vadāšana uz skolu nu bija viņa pienākums. Cetrpadsmitgadīgais puika pats jau jutās kā īsts vīriešu kārtas cilvēks, bet bērna prieki ņēma pārsvaru, viņiem abiem ar Līzi kamanās joņojot pa aizputinātajiem meža ceļiem. Smiekli skanēja pāri koku galotnēm, kad zirgs skrienot ar kājām dažreiz iesvieda viņiem sejā sniega piku, kas bija salipusi pakavā.

Vēl jautrāk bija tad, kad kāda izbiedēta vārna notrauca no egļu zariem sniegu tieši virs viņu galvām.

Bija ari reizes, kad abi klusi un mierīgi sēdēja kamanās un skatījās pasaulē kā brīnumā. Tas notika tajos rītos, kad sals nikni koda degunā, bet sniegs ziemas saulē mirdzēja miljoniem zaigojošās uguntiņās. Acis sāka sāpēt, tajās skatoties. Aiz klajuma atkal bija mazs egļu pudurītis, caur kuru vijās braucēju ceļš. Tur sarma bija apskāvusi katru vissīkāko zariņu un skujiņu. No mirdzošās segas smaguma koku zari dažviet nolīka līdz pat zemei, lai arī apsarmojums maldinoši šķita viegls kā pūku mākonis. Zirdziņš vilka kamanas cauri pasaku valstībai. Tā izgaisa, kad braucēji tuvojās muižas pagalmam. Miķelis ieveda Blesīti muižas vāgūzī. Viņam tur bija atļauts novietot zirgu, kamēr Līzīte mācīsies. No vecām lupatām noaustais zirgu deķis, kas braucot sildīja bērnu kājas, tagad tika uzklāts zirgam uz muguras, lai lopiņš nesaaukstētos pēc raitās rikšošanas. Miķelis izņēma no zirga mutes dzelžus, pie kuriem bija piestiprināti groži, un uzmauca tam galvā auzu kuli. Nu Miķelim sākās garā gaidīšana skolas priekšnamā. Tur viņš snauduļoja, satinies tēva aitādas puskažociņā.

Ne jau vienmēr Līziņu uz skolu veda ar zirgu. Bija reizes, kad pašai vajadzēja aiziet vismaz līdz lielceļam un tur pagaidīt kādu garāmbraucēju, kas viņu aizvizinātu vajadzīgajā virzienā. Dažreiz viņa brida dziļajā sniegā līdz pat jostas vietai. Viņas biezā, adītā jaka virs skolas drēbēm sniedzās gandrīz līdz zemei. Ap galvu un pāri pleciem krusteniski zem padusēm mugurpusē apsietā vilnas lakata stūri piespieda klāt silti adīto jaku. Lai nebruktu lejā pelēkās vilnas zeķes, tās augšdaļā saturēja košas saitītes.

Līziņa zināja, ka pilsētā jaunkundzes valkājot apakšiņas, bet tādas viņai vēl nebija gadījies redzēt. Marijas dotās Trīne bija aizsviedusi prom, jo viņai bijis kauns tādas vilkt kājās. Trīne nevarējusi saprast, kā cilvēks ar tādām apakšiņām var izdarīt savas vajadzības, jo apakšiņas tad saslapināšoties, un tas noteikti nevienai valkātājai nepatikšot. Vai tad tās pilsētas freilenes nemaz nedzerot, kad apakšiņas viņām kājās?

Tā domādama, Līziņa brida pa dziļo sniegu uz skolu bez apakšiņām, ģērbusies apvalkātajās vecāko māsu drēbēs.

Ar apģērbiem ģimene kaut kā iztika, atdodot savas drēbes cits

citam, bet putras bļodu gan katram vajadzēja savu. Karlīnai bija ko padomāt, kā pabarot lielo saimi no vienas ražas līdz nākamajai.

Garā saimes galda vienā galā sēdēja pats saimnieks Jūliuss, otrā — tālākajā — kalpu pāris. Trīne ēda kopā ar trīsgadīgo Līnu. Vienā galda malā sēdēja Miķelis un Līze, viņiem pretī memmele ar sešgadīgo Ansi. Arī Karlīnai turpat bija sava vieta, bet pati paēst viņa varēja tikai tad, kad visi jau bija pabaroti. Stāvēdama pie plīts, viņa pieskatīja arī mazo Emīliju, kas vēl gulēja šūpulī. Kamēr mazā vēl nerāpoja, bija vieglāk.

Vīnšeņķu muižas un Sruteles pagasta izslavētākā bērnu saņēmēja memmele šoreiz pat savai vedeklai vairs nespēja palīdzēt. Rija kļuvusi pavisam vārga. Arī resnums un piepampušās kājas traucēja kustības, vienīgi viņas padoms gan visiem vēl noderēja. Ņiprā Emīlija nāca pasaulē ar vecākās meitas Trīnes un kalpa sievas palīdzību un piepulcējās jau tā lielajai mājas saimei. Nu viņa saldi gulēja šūpulī netālu no siltā plīts mūrīša, kamēr Karlīna maisīja pusnātna putru lielajā čuguna katlā. Miežu putraimi un daļēji izšķīdušie kartupeļi jau šķita izvārījušies pietiekami mīksti, bet mazie kāļu gabaliņi piešķīra tai jautrāku un gardāku izskatu. Izlikusi biezās putras pikas lielā māla bļodā, Karlīna to nolika galda vidū. Ar izgrebto koka karoti katrs nu krāva šo gardumu savā bļodiņā, cik vien gribēja. Pēc tam Karlīna katram putras vidū iespiestajā bedrītē ielēja taukus ar pannā sačurk- stinātiem, sīki sagrieztiem speķa un sīpolu gabaliņiem. Šorīt meitenes skābo krējumu lielajā ķērnē jau bija sakūlušas un lielo sviesta kunkuli labi ūdenī izmazgājušas, lai no tā atdalītu skābumu. Nu tas kā dzeltens, spožs pilnmēness gulēja samīcīts māla bļodā. Ar to pašu koka karoti, ar kuru izspaidīja ūdeni, sviesta ķīpai virsū uzspieda krusta zīmi. Tas svētībai! Ķērnē palikušās svaigās paniņas ar tajās vēl peldošajām mazajām sviesta piciņām nu tika salietas katram krūzē. Ak, kas tas bija par garšīgu ēdienu! Varēja jau vārīt pusnātna biezputru tikai no putraimiem un kartupeļiem vien, bet, ja tai pielika vēl klāt arī kāļus, tā iznāca daudz gardāka. Pērn ar tiem kāļiem iznāca tik jocīgs atgadījums, ka nevarēja īsti saprast, vai par to smieties vai raudāt.

Iepriekšējā gadā bērni bija izrāvuši un apēduši gandrīz trešo daļu no izaudzētajiem burkāniem. Ik pa laikam te viens, te otrs ieskrien burkānu vagā, izrauj gardo sakni, noslauka gar svārku vai bikšu dibenu

lieko zemi un grauž kā zaķis. Tas pats šogad draudēja ari kāļiem, tādēļ tēvs izdomāja kādu viltību, kā pasargāt savus krājumus ziemai. Gabalā aiz aploka, blakus kadiķu kalniņam, tēvs rudenī iesēja rudzus. Tas bija tas pats zemes gabals, kur agrāk atradās izcirtums ar celmiem. Toreiz vecais Velns, Apolonijas otrais vīrs, celmus izplēsa un zemi iestrādāja. Kopš tā laika pagājis jau vairāk nekā piecpadsmit gadu. Tur augusi gan labība, gan kartupeļi, gan bietes, gan āboliņš govīm. Toruden tēvs rudzu lauka vidū atstāja tukšu joslu, lai pavasarī, kad rudzu zelmenis jau būs sakuplojis, neapsētajā daļā iedēstītu kāļus. Līdz rudenim rudzi izauga varen gari, un, gar lauka malu ejot, neviens nevarēja saredzēt apslēptās kāļu vagas.

Trīnei tolaik jau bija jāveic lielo meitu darbi, tāpēc tika nospriests, ka galvenā gana godā iecels Miķeli. Šis darbs viņam būtu paticis itin labi, ja tas nebūtu jādara katru dienu un ja nebūtu tik agri jāceļas. Todien Miķelis savu ganāmpulku bija aizdzinis aiz kadiķu kalniņa pie lielās, vecās liepas, kam zari sniedzās gandrīz līdz zemei. Tajā varēja viegli uzrāpties. Ja diviem blakus zariem pāri uzliktu alkšņu baļķēnus, iznāktu pamatīga grīda. Vēl malās no kārklu vicām būtu jāuzpin siena, tāda pati kā zedeņu žogs aiz ābeļdārza, kas ziemā aizsargāja ābelītes no zaķiem, kuri kāroja apgrauzt jauno kociņu mizu. Gari nedomādams, Miķelis ķērās pie darba, un drīz viņa istaba kokā bija gatava. Tai vairākās kārtās pāri pārklātie egļu zari nelaistu cauri pat lietu. Pēc padarītā darba Miķelis nolēma tur mierīgi atpūsties, kamēr lopiņi ganās. No augšas labi varēja pārredzēt tālāku apkārtni. Ja vēl saplūktu zāli un izžāvētu sienu, tad šajā istabiņā varētu pat izgulēties, kamēr lopiņi sagliluši mierīgi gremotu. Tā sēdēdams liepas zaru būdā un prātodams, Miķelis pēkšņi ieraudzīja kādu dīvainību rudzu lauka vidū. Rudzi bija sakuplojuši vareni un drīz kritīs veldrē, bet lauka vidū auga kaut kas ar zaļām, lielām lapām. Kā vecākajam dēlam un topošajam Mucenieku saimniekam viņam šī lieta bija jānoskaidro. Saguldījis lopiņus atpūtai, Miķelis taisnā ceļā nesās cauri rudzu laukam. Re, kā! Tie tak gardie kāļi, un viņš to agrāk nebija zinājis! Diez, vai to Trīne arī nezināja? Nesdams katrā rokā pa izrautam kālim ar visiem lakstiem, Miķelis domāja visu noskaidrot vakarā pēc lopu sadzīšanas aplokā.

Atgriezies pie sava ganāmpulka, Miķelis ar savu tēva dāvāto nazi nogrieza kāļa lakstus, bet mizu nenomizoja. Dzeltenais, saplacinātais apaļais gardums izskatījās kā siera ritulis. Miķelis ar nazi izkasīja no tā vidus plānas plēksnītes un apēda ar gardu muti. Bija atkal atgadījies kārtējais lielais noslēpums, ko apspriest ar Trini krievu valodā. Izrādījās, ka ari viņa to nebija zinājusi. Lai gan Trīnei bija jau sešpadsmit gadu, viņa nenocietās, šo noslēpumu neapskatījusi tūlīt. Līze juta, ka te notiek kas svarīgs, tādēļ ne soli neatstājās no abiem vecākajiem. Pa vistaisnāko ceļu Miķelis ar Trini brida iekšā rudzu laukā, bet Līze tiem pakaļ. Mazais Ansītis sauca: pagaidi mani ali! Karlīna iznāca no istabas tieši rajā brīdī, kad Anša pēcpuse pazuda rudzos, bet Līna, kurai tikai nedaudz pāri gadiņam, jau bija paspējusi aizrāpot līdz pusceļam.

Šis piecu cilvēku gājiens cauri rudzu laukam, lai iekarotu kāļu rajonu, šoreiz beidzās ne visai veiksmīgi. Tajā vakarā viņi pie kāļiem netika, bet ceļš uz tiem bija atklāts. Kaut arī tēvs piekodināja, lai kāļus neaiztiek, jo tie jāpataupa ziemai, laiku pa laikam kāds tomēr no vagas pazuda.

—    Uū! Memmel, nāc pusdienās! — sauca Karlīna. Viņa zināja to celiņu, pa kuru memmele pēdējā laikā mēdza bieži aizstaigāt. Pagājusies vēl gabaliņu gar lopu aploku, Karlīna sauca atkal.

—    Karlīn, nāc palīgā! Netieku vairs augšā, — memmele atsaucās, sēdot kadiķu kalniņa kaķpēdiņās. Spieķis bija aizslīdējis nostāk, bet celms, pie kura viņa turējās, nepalīdzēja uzslieties kājās. Tās bija pietūkušas un vairs neturēja viņas lielo svaru. Ar lielām pūlēm Karlīna piecēla memmeli stāvus. Balstīdamās ar vienu roku uz spieķa, ar otru pie vedeklas, memmele ar grūtībām aizkļuva līdz mājām. Arī pie saimes galda viņa vairs nevarēja nosēdēt un tika noguldīta pussē- dus savā gultiņā, kur tai pasniedza putras bļodiņu.

Tajā vasarā memmele vairs nespēja aiziet līdz savam kadiķu kalniņam. Viņa sēdēja turpat istabas priekšā uz soliņa un atcerējās, kā pavasarī tur, pļavā, bija domās izstaigājusi visu savu mūžu. Ļaudis runā, ka cilvēkam pirms aiziešanas uz viņpasauli viss viņa mūžs aizslīd garām acīm. Jau tuvojās likteņa nolemtais laiks.

Visu nākamo ziemu memmele gandrīz vairs neizkāpa 110 gultas, lai pastaigātos. Viņas miesa jau tiecās pēc zemes miera, bet gars ar domām vēl mājoja tepat. Vēl skaidrā atmiņā viņai bija saglabājušies mātes atstātie gudrības vārdi. Ko ar tiem darīt? Cilvēks buramvārdus nedrīkst ņemt sev līdzi kapā. Kopā ar tiem viņš debesīs netiek uzņemts. Atstāj buramvārdus uz zemes! Dievs tev piedos, ja būsi labu darījis šaisaulē un daudz mīlējis! Memmeles māte savu melno grāmatu ar labā un ļaunā piesaukšanas vārdiem sadedzināja krāsnī. Lai ari trīspadsmit dienas vēl pēc tam gaisā virmoja sēra smaka, beidzot tā izldīda visos pasaules vējos. Pirms aiziešanas labos vārdus viņa vēl paspēja atstāt savām piecām meitām, tādēļ viņsaulē pie sava mīļotā vīra aizgāja mierīga. Lai arī memmele no mātes bija saņēmusi tikai vienu piekto dalu no labajiem gudrības vārdiem un tie visi darīja tikai labus darbus, varbūt tie tomēr bija buramvārdi? Vai viņa netiks uzņemta debesīs? Visu mūžu viņai bija liegta laime dzīvot ar mīlamu vīru kā dažai citai. Lai arī šie vārdi bija nasta visā garajā mūžā, memmele to nekad nenožēloja. Katrs gadījums, kad tā spēja atvieglot kāda ciešanas, atņēma tai daļu no miesas spēka, bet baroja dvēseli. Kam šos vārdus atstāt? Vedeklai jau pāri četrdesmit un pašai savu rūpju pietiek. Arī savas meitas jau gados un aizprecējušās tālu projām. Varbūt parunāt ar Karlīnu, lai ļauj tos atstāt Trīnei, viņai jau deviņpadsmit gadu.

— Nē, memmele, tu tak neesi nekāda ragana! Un tie labie vārdi arī nav nekādi buramvārdi. Pati dzīve tevi ir skolojusi, un daba iemācījusi ārstēt slimos un vārgos. Dievs tevi ir svētījis par to, ka bērniņi, kas nākuši pasaulē ar tavu palīdzību, izauguši sveiki un veseli. Mīlestību, kaut pati jaunībā nesaņēmi, tu dāsni dāvāji saviem daudzajiem mazbērniem. To ir vismaz astoņpadsmit. Dievs būs priecīgs tevi redzēt savā valstībā.

Šie vedeklas teiktie vārdi nogūlās uz memmeles krūtīm, un viņa sajuta dīvainu vieglumu dvēselē. Bija tāda pati sajūta kā pagājušajā pavasarī, kad viņa stāvēja pļavā pie kadiķu kalniņa. Tas pats eņģelis, kas atlaidās toreiz, tagad mudināja viņu celties augšā un iet tam līdzi. Memmele vairs nejuta to mokošo smagumu, kas pēdējā laikā viņu smacēja. Nejuzdama vairs sava svara, viņa viegli un brīvi cēlās gaisā un lidoja…

Karlīna vēl sadzirdēja un paturēja atmiņā memmeles pēdējos, nesakarīgi teiktos vārdus: "…nebija un nebūs tev viegli… nāks vēl divi… astoņi paliks, viens aizies… Tu nezināsi, ka pienāks laiks, kad visi tavi bērni būs saimnieki paši savās mājās… Vēl pagaidīšu saulīti…" To pateikusi, memmele aizmiga, bet Karlīna aizgāja padarīt vēl pēdējos vakara darbus, lai sagatavotos rītdienas svētkiem.

Pirmie lecošās saules stari vēstīja, ka šis Lieldienu rīts un visa diena būs skaista un mirdzoši gaiša. Kā jau pieņemts, šajā rītā jāceļas pirms saullēkta un jāiet mazgāties avotā, kas tek no saules puses. Tāds ūdens atnes un iedod veselību, svētību un spēku visam gadam. Jaunām meitām pēc tādas mazgāšanās vaigi kļūst baltāki un sārtāki, tikai pēc tam nedrīkstot noslaucīties. Karlīna jau agri no rīta dārzā zem jāņogu un stiķeņu krūmiem bija paspējusi paslēpt vakar krāsotās olas. Līze, Ansis, Līna un mazā Emīlija nešaubīgi ticēja, ka tās pa nakti tur nolicis Lieldienu zaķis. Tikai Miķelis un Trīne jautājot smējās, kā tad zaķis varējis iekļūt dārzā, ja tam visapkārt ir uzpītais zedeņu žogs. Tas tomēr netraucēja visiem sešiem smejot un klaigājot skriet pa dārzu un meklēt apslēptos brīnumus. Izrādījās, ka zaķis krāsotās olas bija noslēpis vairākos krūmos pa vienai, divām vai pat trim. Agrajā pavasara rītā nu dārzs tika piekaisīts pilns ar bērnu smiekliem. Kura ola ir visskaistākā? Maigi zaļajai, kas krāsota ar jaunajām bērzu lapiņām, līdzās gulēja zili lillā. Tā savu krāsu ieguvusi no pērnajām pagrabā saglabātajām mellenēm. Sīpolu mizās krāsotās bija zeltaini brūnas, ber tās, kurām pirms krāsošanas piesieti klāt kviešu graudi, izskatījās kā oranžas debesis, pie kurām mirdz sīkas, baltas zvaigznītes. Un tur vēl strīpaini raibās, kas pirms krāsošanas notītas ar krāsainiem dzīpariem! Olu kauja notiks pie brokastu galda. Tas, kura ola izturēs visvairāk sitienu, varēs lielīties, ka viņš ir visstiprākais. Vēl tikai jāpagaida, līdz baznīcēni pārbrauks no baznīcas.

Svētku galdam šoreiz māte nebija žēlojusi pavalga. Uz baltā galdauta bļodās jau bija salikta pašceptā ābolu baltmaize, gardā biezpiena masa un pīrāgi. Šajā rītā māte vārīja kafiju, kas gatavota no cepeškrāsnī grauzdētiem miežiem un pašu audzētām cigoriņu saknēm, kas sagrieztas mazos gabaliņos. Pēc tam viss samalts rokas dzirnaviņās smalkā pulverī. Tagad no šī pulvera vārītā brūnā, rūgtenā dzira ar pienu un cukuru radīja īstu svētku noskaņu.

Pirms nedēļas, Pūpolu svētdienas rītā, ar pūpoliem nopērtajiem tagad pie brokastu galda būs sava ola jādod pērējam par to, ka viņš perot vēlējis tam labumu un ar pūpoliem to iepēris iekšā:

Čakls kā skudra, Vesels kā rutks, Strādīgs kā bite!

Mājās palicēji, kuri nebrauca Ildzi uz baznīcu, bija jau sakopuši lopus un pārbaudījuši, vai vakar kārtās šūpoles nav sašķiebušās. Un tur jau baznīcēni brauca mājās!

Priecīgas Lieldienas!

Memmele, priecīgas Lieldienas! …un pēkšņi mājās iestājās baiss klusums. Memmele bija aizgājusi līdzi savam eņģelim tieši Lieldienu rītā.

Bēres būs jārīko drīz. Melnās grāmatas sadedzinātie buramvārdi toreiz izkūpēja gaisā visos pasaules vējos, memmeles labie vārdi tecēja no viņas ārā tepat zemē kopā ar ūdeni no viņas pietūkušās miesas. Viņa tika atbrīvota.

II daļa

DAŽĀDI LIKTENI

Ansis bija rāmākais no visiem bērniem. Kaut mantojis brašo Matlavu dzimtas augumu, viņš jau bērnībā bija nedrošs uz kājām. Memmele toreiz teica, ka tam ir lāča pēdas. Skrienot kopā ar citiem bērniem, viņš ātri piekusa un bieži, aizķēries aiz kāda ciņa vai zariņa, novēlās zemē. Tas nu visiem bija skaidrs, ka no viņa neiznāks nekāds gruntīgs zemes kopējs, — būs jālaiž uz pilsētu darbu meklēt. Re, Marijai Rīgā klājoties labi, tikai žēl, ka tā lielā attāluma dēj viņa nevar attikt līdz mūsējām mājām! Kad bija runa par pilsētas brīnumiem, Līzei acis kļuva spožākas, jo turienes dzīve šķita vilinošāka. Nupat ciemos bija atbraukusi māsa Trīne no Bišumuižas, kur viņa bija dabūjusi darbu par spīzmani pie Tramdahiem. Viņa bija atvedusi avīzi "Tēvija" un rādīja tur rakstīto, ka Jelgavas latviešu biedrība Krievijai par godu rīko IV vispārējos dziedāšanas svētkus, jo pirms simt gadiem viņiem esot pievienota Kurzeme.

— Man no tādas goda parādīšanas ne silts, ne auksts, bet dziedāšanas svētki, tas gan ir vareni, — tēvs piekrita meitu domām. Muižas madāma esot Trini atlaidusi braukt uz Jelgavu. Vai kāds no Mucenieku ļaudīm arī negribot doties līdzi? Uz Jelgavu braucot papildu omnibusi un pasta diližansi. Līze nu kā sasvilusi lēkāja apkārt tēvam un mātei, lūdzoties atļauju braukt līdzi vecākajai māsai. Trīne bija prātīgākā no visām meitām, un notikums arī gana svarīgs. Beidzot māte Karlīna piekrita laist Iižuku līdzi, bet ar noteikumu, lai līdzi paņem arī mazo Ansīti. Viņš līdz šim tālāk par Mucenieku laukiem nav bijis. Līze no lieliem priekiem vairs nejuta pati sevi. Debesis ap galvu sagrieza virpulī visu apkārtējo. Viņa brauks uz Jelgavu, uz svētkiem! Ari Ansis nekur vairs nevarēja rimties. Kaut ātrāk pienāktu rītdiena!

Mazā zēna dvēseli tik ļoti aizkustināja Jelgavā piedzīvotais un dziedāšanas svētki Villa Medeni parkā, ka tas viņu iespaidoja uz visu mūžu.

Dažus gadus vēlāk, saņēmis izmaksāto mantojuma daļu no vecāku mājām, Ansis iegādājās nelielu zemes gabaliņu tuvu Villa Medeni parkam un tur uzcēla sev māju.

Tas nebija skopums, tā bija taupība, ar kādu viņš krāja kapeiku pie kapeikas. Reiz kaimiņš viņu atrada dīvainā nodarbībā. Ansis, izņēmis no sērkociņu kastītes sērkociņus, tos rūpīgi ar nazi grieza gareniski uz pusēm.

—    Man, redzi, tagad iznāk divreiz vairāk aizpīpēšanai. — No cigarešu pīpēšanas gan viņš nespēja atteikties. Kaimiņi vēlāk smējās, ka Ansis uzcēlis sev māju no sērkociņiem.

Brūni krāsotais koka divstāvu namiņš Šķūņu ielā bez taupības nebūtu uzcelts. Drīz pēc tam Ansis apņēma sev sievu un nodzīvoja klusu, mierīgu dzīvi līdz mūža beigām. Abi ar savu Mīlīti viņi galvenokārt iztika no izaudzētā mazajā dārziņā un no trīs dzīvokļu izīrēšanas. Tā kā viņiem savu bērnu nebija, Ansis adoptēja sev meitiņu, lai būtu kam atstāt cītīgi sakrāto. Audžumeita gan ļoti reti ieradās pie saviem audžuvecākiem, bet tas nekas, — Ansis ar dzīvi bija apmierināts. Kad pagaidu valdība 1919. gadā organizēja mobilizāciju latviešu armijā, tā Ansim gāja secen viņa plakano pēdu dēļ.

Trīne pie Tramdahiem Bišumuižā bija nostrādājusi jau desmit gadus. Tur pagāja visi viņas skaistākie jaunības gadi.

—    Vai tu, mīļo meitiņ, visu mūžu gribi pavadīt, beržot piena kannas un kalpojot svešiem ļaudīm? — Karlīnai nāca atmiņā viņas vīramātes pirmsnāves pēdējie vārdi. Memmele toreiz teica: "Visi tavi bērni būs saimnieki paši savās mājās… astoņi paliks, viens aizies…"

Izklausījās neticami, ka Trīne varētu kļūt pati par saimnieci. Viņai jau trīsdesmit viens gads, un daba viņu nebija apveltījusi ar tik glītu izskatu kā pārējos bērnus. Arī citiem bērniem, izņemot Līzi un Līnu, bija paprāvi deguni, bet tas netraucēja viņus saukt par smukiem. Trīnes deguns izskatījās kā gluži lieka sejas daļa. Turklāt vēl Trīne un Ansis bija lēnīgas dabas. Nebija viņa no tām meitām, kas prot puišiem pa priekšu grozīties. Bet memmele teica… Visi apkārtnes ļaudis ticēja, ka memmele paredz to, ko citi vēl neapjauš.

Līze arī vairs negribēja strādāt pie muižkunga par guvernanti. Pats kungs bija sācis ar viņu pārāk pieglaimīgi runāt, un viņa uzvešanās sāka Līzi biedēt. Karlīna raizējās par savām meitām. Laiks izdot ari Līzi pie vīra, bet apkārtnē nebija neviena viņai piemērota saini- niekdēla. Kalpa sievas likteni viņa savām meitām nevēlēja, tādēļ mudināja abas doties uz pilsētu. Tur varbūt varēs atrast vieglāku dzīvi. Smukā, staltā Līze jau bija pieradusi pie vieglākas dzīves, strādājot muižā, tādēļ uzreiz piekrita doties tādā ceļojumā. Sapucējusies pēc pilsētas modes un saspraudusi frizūru augstā tornītī, viņa, ne mirkli nešaubīdamās, bija ar mieru tūlīt sēsties zemnieku ratos, lai dotos pasaulē laimi meklēt.

Trines pierunāšanai gan vajadzēja ilgāku laiku. Kas viņu, tādu pavecu meitu, pieņems darbā? Vai Marijai Rīgā būs vaļas ar viņām noņemties? Tā tagad pavisam atsvešinājusies no savējiem. Vecāku mājas ari tālu no Rīgas.

—    Nu, tad brauksim uz Jelgavu! — neatlaidās Līze. — Tur staigā tikpat lepnas freilenes kā Rīgā.

—    Es jau neesmu lepna freilene un arī negribu tāda būt. Ko mēs, tur aizbraukušas, iesāksim? Vai man būs jāstāv tirgus vidū un jāsauc: dodiet man darbu? Var būt, ka būs jāstaigā pa veikaliem, kantoriem, fabrikām lūgdamies? Nē, nē, tas nav priekš manis!

—    Es tev sameklēšu bagātu vīru, — ķiķināja Līze.

—     Liec mani mierā! — Nu Trīne pavisam nopietni apskaitās. — Tev tā naudas un lepnības kāre jau no mazotnes. Es esmu vienkāršs lauku cilvēks.

—   Labi, Trinīt, aizbrauksim abas līdz Jelgavai paskatīties, kā tur viss notiek. — Līze nu kļuva nopietna. — Mums abām kopā taču drošāk. Jelgavā ir ari viesnīcas, kur pārgulēt nakti. Atceries, kā mēs abas un Ansītis pirms septiņiem gadiem bijām Jelgavā uz dziedāšanas svētkiem. Tev toreiz tur patika. — Beidzot Trīne piekrita braukt tikai līdz Jelgavai un tikai paskatīties. Līze aiz lieliem prie kiem sāka lēkāt un griezt Trini riņķī, līdz abām sareiba galva.

Ienācis no āra, vecākais dēls Miķelis smējās par māsu priekiem.

—    Laidīsim ziņu uz Bišumuižu, ka Trīnei gadījušās neatlieka mas darīšanas. Lai viņi kādu laiku iztiek ar muižas meitām. Drīz Dobelē būs lielā tirgus diena. Man tur šis tas pārdodams un nopēr kams. Es jūs abas līdz turienei aizvedīšu. Varēsiet man palīdzēt iztirgot dažus pūrus auzu. Esam iekrājuši ari olas un sviestu. Lai māte vakarā ielaiž centrifūgā pienu, un kādu kanniņu svaigā krējuma arī paņemsim līdzi. Sviestu turpat, tirgū, uz vietas iemērīsim, lai pireēji redz, ka mārciņa ir pareiza. Pēc tam pašas redzēsiet, kā nokļūt tālāk līdz Jelgavai. Uz izbraukšanu saposieties jau vakarā, lai no rīta agri varam būt Dobeles tirgus placī un laikus ieņemt labu vietu. — Miķelis izkārtoja visus kā īsts saimnieks. Tēvam tūlīt būs sešdesmit gadu, tādēļ bija pienācis laiks viņam uzņemties saimnieka pienākumus.

Satuntuļojušās lielos lakatos, negulējušas un izspūrušas, abas māsas agrā rītā iebrauca Dobelē. Miķelis novietoja aizjūgu rindā starp citiem, jau sabraukušajiem tirgotāju ratiem. Izjūdzis Bēri, viņš noņēma tam sakas, lai atpūtinātu tā mitro kaklu. Izņēmis 110 zirga mutes dzelžus un piesējis to pie ratiem, Miķelis vēl uzkāra tam galvā auzu kuli, lai lopiņš gaidot negarlaikotos un papildinātu spēkus atpakaļceļam.

Saradās arvien vairāk pircēju. Miķelis pats noņēmās ar auzu maisiem. Daži pirka auzas pa siekam, citi ņēma veselu maisu. Trīne lika sviestu no lielā tovera koka kastītē, piespiežot to ar lielo koka karoti, lai mērs iznāktu pilnīgs. Pagaršošanai sviesta piciņas bija uzliktas uz maziem sviesta papīra gabaliņiem.

—    Labs, labs! Ņemiet droši. Viss skābums labi izmazgāts, viss slapjums kārtīgi izspaidīts. Sviestiņš kā māla pika — trekns un dzel tens. Ir, ir kārtīga mārciņa, varat pārbaudīt. Viss akurāt pēc mēra, — Trīne ņēmās slavēt savu preci.

Līze saimniekoja pie krējuma kannām. Saldo un skābo krējumu pārsvarā pirka pa pusstopam. Ar lielo smeļamo koka karoti lejot skābo krējumu pircēja traukā, viņa turēja to augstu paceltu, lai pircējs redzētu, cik smagi krīt baltā pika. īsti labs krējums ir tāds, kam smeļot pie karotes malas paliek karājoties smalki matiņi, — īsi krējuma pavedieni.

Tirgošanās visiem veicās labi. Arī saimnieks blakus ratos bija savus ābolus iztirgojis. Lai ari dobelniekiem pašiem savu ābolu pietika, viņi nesmādēja no tālienes atvestu labu preci.

—   Vai, kaimiņ, lūgtum, uz brīdi nepieskatītu manus ratus? — tā blakus esošais uzrunāja Miķeli. — Man galvenais nebija izpārdot ābolus. Es atbraucu no Jelgavas, lai sarunātu kādu leitieti sev par kalponi. Viņas te, Dobeles pusē, vairāk iebrauc. Ari strādātājas viņas ir dūšīgas un par darbu daudz samaksas neprasa. Iešu tuvējā vīnūzī apvaicāties. Jelgavnieces vairāk slinkumā palaidušās.

—    Ej vien droši, pieskatīšu! Bet varbūt vari sarunāt, lūk, šepat. Manas māsas šodien riktējas braukt uz Jelgavu darba meklējumos. Varbūt kāda no viņām tev būs ģeldīga?

Lielais spēcīgā auguma vīrs laiku pa laikam jau bija uzmetis acis jaunajām sievietēm, kas rosījās blakus ratos.

"Tā jaunākā un smukākā laikam ir sieva šim pašam saimniekam. Viņai zem virsjakas redzama smalki nošūta blūze, mati sagriezti rim- puļos kā īstai mamzelei. Tā otrā, vecākā, ar balto lakatiņu galvā, apsējusi baltu priekšautu, cītīgi rosās ap savu preci. Redzams, ka nav no slinkajām. Arī rokas tai darbā vairāk sastrādātas. Droši redzams, ka tā ir kalpone." Atskārtis, ka bija kļūdījies, viņš samulsis sacīja:

—   Ak, tad māsas, bet es domāju… Tad gan labi. Man nebūs jāstaigā te pa tirgus placi, meklējot meitu leišu ratos. Tagad nav Jurģu laiks. Visas strādāt gribētājas savus saimniekus jau sarunājušas. Nu, tad iepazīsimies! Es esmu Jānis Belmanis. Man Bramberģes pagastā un Jelgavas malā pie Dobeles ielas ir prāva saimniecība: mājas un zirgu staļļi. Ar vīru darbiem tiekam galā, bet mājās pietrūkst sieviešu darbu darītājas. Vai jaunkundzes labāk pieprot lauku vai ķēķa darbus?

—   Visi esam lauku ļaudis, — Miķelis steidzās palīgā savām apmulsušajām māsām. — Mēs ar Trini esam tie vecākie bērni tēva mājās. Mātei palīdzējām gan jaunākos izaudzināt, gan tēvam uz lauka strādāt. Trīne nostrādāja pie Tramdahiem gandrīz desmit gadus par spīzmani. Ja jau viņu tur tik ilgi turēja, tad redzams, ka ir laba un kārtīga. Tagad viņa grib kaut ko vairāk no pasaules redzēt, tādēļ nolēma doties uz Jelgavu. Pie smalkiem rakstu darbiem gan Trīne nav radusi. Līze pēdējos gadus strādāja muižā par guvernanti pie bērniem. Viņa var strādāt arī kaut ko smalkāku, jo muižā iemācījās vācu valodu un labas manieres.

"Smuka ir gan tā Līze, bet viņa nebūs īstā strādniece saimniecībā. Trīne liekas īsti piemērota šim darbam," nodomāja Belmanis. Nekādu patikšanu pret to viņš gan nejuta, bet nebija jau te braucis sievu lūkot. Lai arī Belmanis bija jau krietni vīra gados, viņam nebija iznācis laika sameklēt sev sievu. Vienmēr gribējās kaut ko uzlabot pie mājas, kaut ko vairāk iekrāt.

— Ja Trīne piekrīt uzņemties saimniecības vadītājas darbus, varam iet iedzert magaričas. Līzei pilsētā sameklēsim smalkāku darbu. Par to magariču dzeršanu gan es tikai pajokoju. Paspēsim to pēc tam, jo jaunkundzēm vispirms tā lieta jāapskatās uz vietas. Vezums iztirgots, ratos visiem vietas pietiks. Ja jaunkundzes nesmādē braukšanu vienkāršos ratos, tad sēdieties iekšā — ap pusnakti būsim Jelgavā. Abām vieta naktsmājām atradīsies pie manis. Rīt norunāsim visu pamatīgāk.

Tā nu bija negaidīta veiksme! Māsām aiztaupījās rūpes par to, kā nokļūt līdz Jelgavai un kur pārnakšņot. Arī Miķelis bija apmierināts ar Dobelē piedzīvoto. Saimnieks no Jelgavas šķita esam kārtīgs vīrs. Sapircis visu nepieciešamo, Miķelis ar vieglu sirdi devās atpakaļceļā, lai turpinātu saimniekot savas dzimtas mājās Muceniekos. Trīne un Līze priecīgi ielēca ratos un apsēdās, atspiedušās ar mugurām viena pret otru, lai būtu ērtāk. Belmanis uzšāva zirgam ar pātagu, un abas māsas devās pretī savai nezināmajai nākotnei. Vienmuļā ratu rībēšana, negulētā iepriekšējā nakts un garā darba diena Dobeles tirgū drīz vien iemidzināja braucējas, un abas nogulēja saldā miegā līdz pat Jelgavai. Pašam saimniekam gan miegs nenāca. Viņš, domās iegrimis, vēroja gulētājas. Pašam viņam jau trīsdesmit otrais gads, bet līdz šim nebija veicies tikt pie sievas un māju saimnieces.

"Re, itin tuvu še gul divas jaunkundzes, bet ne viena, ne otra man nav īsti pa prātam. Tā jaunākā un smukākā ar lepno frizūru izskatās izspūrusi un nevīžīga. Viņas smalkā blūze vedina domāt, ka tā būs tikai naudas šķērdētāja. Otra izskatās veca un te ratos gul pavisam greiza. Nē, nevienu no šīm es neņemšu sev par sievu. Tomēr man acu priekšā vēl rēgojas skats, kur abas Dobelē veikli tirgoja savu preci. Labi, lai Trīne pastrādā pie manis par kalponi, tad vēlāk redzēs, vai var viņai uzticēt saimniecības vadīšanu uz ilgāku laiku, bet sievu es meklēšu tepat, savā apkaimē."

Nākamajā dienā ar Trini tika noslēgts līgums. Izrādījās, ka Belmanis ir bagāts vīrs. Viņam Bramberģē piederēja lauki un mājas. Dobeles ielā aiz ēkām bija zirgu staļļi un plaši lauki, bet Valles ielā, netālu no Villa Medem dārza, — divstāvu koka māja, apšūta ar skaliņiem un apmesta ar kalku javu. Tur bija vairāki dzīvokļi. Pagalmā malkas šķūnīšos katrs mājas iedzīvotājs varēja glabāt malku un dažādas citas ikdienā nevajadzīgas lietas. Trīne ar patiku skatījās uz balti krāsoto ēku un dīķi aiz tās.

—    Un tagad, jaunkundzes, es jūs aizvedīšu uz savu Jaunielas un Marijas ielas stūrī esošo māju, — teica Belmanis, — paskatīsimies, vai tur neatradīsies vieta arī Līzei.

Divstāvu brūni krāsotajā mājā bija divdesmit vienistabas dzīvokļi. Mājā galvenokārt mitinājās vienkārši fabrikas strādnieki. Pirmā stāva iedzīvotāji ūdeni dabūja no krāna pagalmā, bet otrajā stāvā katra koridora galā atradās krāns ar izlietni. Arī ateja, koka kaste, visiem bija kopīga gan augšējā, gan apakšējā stāvā. Mājas ārpusē nošķeltajā stūrī virs durvīm ieejai veikalā izkārtne ar vienkāršu uzrakstu "VEIKALS" vedināja minēt, kas tur iekšā dabūjams. Pircēji galvenokārt bija pašu un apkārtējo māju iedzīvotāji, kuri labi zināja, ka tur var nopirkt gandrīz visu, kas strādnieka cilvēkam ikdienā vajadzīgs, ja tik ir nauda. Bet varēja dabūt vajadzīgo preci ari bez naudas. Tad pircējs palūdza veikalniekam par iegādāto pirkumu pierakstīt viņam parādu "uz krita'1 . Pārdevējam aiz letes bija neliela melna tāfele, uz kuras viņš ar kritu pierakstīja lūdzēja vārdu un nesamaksāto naudas summu. Tā kā gandrīz visi pircēji bija pastāvīgi šā veikala kundes, pārdevējs nešaubījās, ka nākamajā algas dienā parāds tiks atmaksāts. Tad pierakstītais ar lupatu no tāfeles tika noslaucīts, atbrīvojot vietu citam parādniekam.

Abas māsas kopā ar Belmani uzkāpa pa trim lieveņa pakāpieniem un iegāja veikalā. Nošķindēja virs veikala durvīm piestiprinātais misiņa zvaniņš, un no veikala pretējā gala iznāca pavecs, sirms vīrs ar pelēku skoteli priekšā.

—    Labas dienas, saimniek! Tas labi, ka arī manā bodē iegriezies. Tu jau vairāk staigā pa lielo ielu veikaliem, tur glaunākas preces. Beidzot redzu tevi kopā ar divām feinām jaunkundzēm. Parasti tu tik ņemies pa zirgu stalli un uz lauka. Vecpuisī dzīvodams, nezināsi, kam mantu atstāt. Divas freilenes tev ir par daudz, to vienu atdod man.

Varēja manīt, ka vecais vīrs vēl nebija paspējis izrunāt visu šai dienai paredzēto runāšanas normu. Viņš vēl ilgi būtu gvelzis visādus niekus, ja Belmanis nebūtu viņa runāšanu pārtraucis ar labu ziņu.

—   Tu man sūdzējies, ka vecuma kaites dēļ tev grūti iet ar tirgošanos un preču sagādāšanu. Atvedu tev šo smuko jaunkundzi palīgos. — Viņš rādīja uz Līzi. — Varbūt varat sarunāt. Viņa meklē Jelgavā darbu. Viņas māsa Trīne strādās pie manis mājsaimniecībā. Labas manieres Līze iemācījusies, strādājot pie muižkunga. Pie tādas smukas pārdevējas ieradīsies ari vairāk pircēju.

Nu Līzei sākās darba gaitas pilsētas veikalā aiz letes. Lai arī veikaliņš bija mazs, Šeit varēja nopirkt gandrīz visu, kas bija aiznesams grozā vai kannā. Te tirgoja miltus un diegus, pienu un petroleju, siļķes un konfektes… Līzei veicās labi ar sīko preču tirgošanu un naudas skaitīšanu. Pārsvarā cilvēki pirka dzeltenās vai zilās veļas ziepes, bet retāk smaržīgās ceriņu ziepes, kuras Līzei būtu labāk paticis tirgot, tāpat kā konfektes, šujamadatiņas un barankas. Sālīto siļķu mucu gan viņa gribēja aizvākt kaut kur tālāk projām, lai smaka nekostu degunā. Lielā, ar dzelzs stīpām apstīpotā siļķu muca stāvēja pārāk tuvai letei. Tā tagad tika aizvelta uz pretējo kaktu līdzās uz ķebļa uzceltajai petrolejas kannai, kurai apakšpusē bija ierīkots krāns. Petroleju, tāpat kā pienu, iemērīja pircēja traukā. Ja kādam nebija vajadzības kurināt plīti lielāku ēdienu gatavošanai, tad lietoja petrolejas ķēķi. Tādai ierīcei apakšā apaļā bundulī pa atskrūvējamu cau rumu ielēja petroleju, kurā daktij mirka viens gals, bet otrs, iestiprināts šaurā metāla spraugā, virspusē tika aizdedzināts ar sērkociņu. Liesma pa vertikālu stikla tuneli kā pa skursteni cēlās augšup, kur uz metāla restītēm uzliktā katliņā vai pannā gatavojamais ēdiens sāka vārīties vai cepties. Pieprasījums pēc petrolejas palielinājās vasarā, kad nebija vajadzības kurināt plīti un laist lieko siltumu skurstenī. Smirdošā Šķidruma laistīšana pircēju skārda kannās bija ķēpīgs darbs, bet visā visumā Līze ar dzīvi bija apmierināta. Vecajam bodniekam tagad atlika vairāk brīva laika preču iegādei. Veikalā nu parādījās arvien jaunas, līdz šim nebijušas preces. Arī smukā, jaunā pārdevēja piesaistīja vairāk pircēju. Veikalnieks nebeidza vien slavēt savai jauno palīdzi.

Trīnei ari labi veicās ar darbiem pie Belmaņa. Viņai noderēja Bi- šumuižā iegūtā darba pieredze, tur strādājot par spīzmani, kur pati cienīgmāte bija uzraudzījusi, lai viss būtu tīrs un spodrs. Piena kannām un toveriem vajadzēja mirdzēt un laistīties, kā tikko ņemtiem no veikala plaukta. Tāpat kā tur, arī šeit Trīnei vienmēr bija apsiets balts priekšauts un galvā balta micīte. Tā kā pašam Belmanim bija stingra un asa daba, viņam patika kalpones lēnīgums un paklausība,

jo viņš necieta nekādu pretimrunāšanu. Arvien vairāk saimnieks uzticējās savai kalponītei, kura aizvien tīra un balta čakli kā irbīte tecēja saimniecības gaitās. Pēc pusotra gada nostrādāšanas ap Jaungadu Belmanis uzrunāja Trini un aicināja viņu kļūt par tā sievu un likumīgo saimnieci. Kāzas tika noliktas uz pavasara laiku, kad viss dabā būs sazaļojis un vērtīs šo dienu dubultskaistu.

Bernhards kopā ar brāli Indriķi dzīvoja Kalnciema pagasta Runčos nabadzīgā mājiņā. Mazais, viņiem piederošais zemes gabaliņš nevarēja abus pabarot, tādēļ Bernhards nolēma doties uz Jelgavu meklēt sev darbu. Neliela auguma lauku zēnam bez amatnieka darba iemaņām negadījās nekur to atrast, lai nopelnītu vismaz pieticīgai iztikai. No mājām līdzpaņemtais maizes klaips un vīstoklis ar cūku taukiem drīz jau bija apēsts. Pārgulējis nakti iebraucamajā sētā "Pie zelta zirga", Bernhards jau gribēja atgriezties Runčos, kad pēkšņi kāds iebraucējs no leišmales pavēstīja, ka viņu pusē cērtot mežus. Tur esot vajadzīgi meža strādnieki koku pludināšanai. Sasietos baļķus no turienes pa Mēmeli un Lielupi peldinot līdz Emburgai vai Jelgavai. Ja Bernhards gribot, viņš varot to paņemt līdzi un aizvest līdz Bauskai. Tā Bernhardam sākās darbs Taurkalnes mežos.

Pienāca pavasaris, un kūstošie sniega un ledus ūdeņi sāka meklēt sev plašāku ceļu. No Lielupes abiem krastiem arvien lielāki strautiņi saplūda upē, līdz pārtapa varenā spēkā, kas salauza ledu un nesa to uz jūru. Bija pienācis laiks laist plostus upē. Beidzās dzīve mežā, un sākās ceļojumu laiks pa Lielupes ūdeņiem.

Vīri uz plostiem uzcēla būdu, kurā patverties no lietus un negaisa vai saules svelmes. Turpat sameistaroja arī ugunskuru, uz kura uzvārīt tēju vai bīriņdesu. Rāmākajās un taisnākajās upes tecējuma vietās plostnieki varēja mazliet atpūsties, bet upes līkumos vīri ar ķekšiem garu kāršu galos lēkāja pa baļķiem plosta malās un stūma tos nostāk no krasta. Pēc veiksmīgas plostu nogādāšanas Emburgas koku dārzā un samaksas saņemšanas par padarīto darbu plostnieki nu varēja atslābināt savus saspringtos muskuļus. Sēžot upes krastā pie ugunskura un skatoties, kā liesmas raida debesīs dzirksteles, vīru domas līdz ar tām aizlidoja tālumā uz viņu mājām pie saviem tuviniekiem. Diez, kā klājas Bernharda māsai un četriem brāļiem? Vai ari viņu dzīve ir tikpat sūra?

Brūnie, vēju žāvētie vīri, kuri pa dienu bija raupji un bravūrīgi, nu kļuva rāmi un sapņaini, lai arī dažas degvīna pudeles jau tukšojās. Rietošās saules pēdējos staros upes sīkie vilnīši vizuļoja un mirdzēja ka briljanti, izbērti uz liela paklāja. Šķita, ka vīri ir saauguši kopā ar plaukstošo dabu, lai nekad nešķirtos no šī skaistuma. Bet drīz, līdz ar saules rietu, izzuda upes mirdzums un izgaisa arī sapnis par mājām. Kāds iesāka vecu strūdzenieku — burlaku dziesmu, un pārējie tam piebalsoja, tika atkorķēta vēl kāda pudele, lai šī sīvā dzira palīdzētu nejust grūtā darba radīto nogurumu.

Bernhards klusi sēdēja nostāk un atlaidināja savus piekusušos muskuļus. Jaunajam puisim nebija viegli turēt līdzi darbā rūdītajiem vecajiem vīriem. Arī dziedāšana viņam nepadevās, jo, kā pats teica, viņam neesot dziedamās rīkles. Tā nu bija iznācis, ka, klusi sēžot malā, viņš nepiedalījās sastiķēšanā brandavīna pirkšanai, bet nolēma krāt kapeiku pie kapeikas, lai, atgriežoties mājās, būtu tikpat cienījams kungs kā viņa kaimiņi.

Pēc piecpadsmit smagā darbā nostrādātiem gadiem, pludinot baļķus, cērtot mežos kokus un strādājot kokzāģētavās, Bernhards beidzot nolēma sākt savu "īsto dzīvi". Vēl pēdējo reizi baļķus vajadzēja aizplu- dināt līdz Jelgavas kokzāģētavai. Tuvojoties pilsētai, vīri kā parasti rāvās vaiga sviedros, stūrējot plostu pa kreisi tuvāk krastam, kur Driksa veidoja atteku no Lielupes. Vēl tikai jādabū baļķi krastā, jāsaņem krietna samaksa par paveikto darbu, un tad: — Aidā! Brīvība, brīvība!

Tēva mājās Runčos Bernhardam vairs nebija lemts atgriezties. Brālis Indriķis tur jau dzīvoja kopā ar savu no Latgales iebraukušo kalponi. Mazajās istabiņās visiem vietas nepietika. Sapelnījis daudz naudas, Bernhards nolēma tagad lepni padzīvot pilsētā. Acis žilba, iebraucot Jelgavā. Veikalu skatlogos izliktās preces kārdināja un vilināja. Smalkas dāmas pastaigājās pa Lielo ielu un vīzdegunīgi noskatījās uz noplukušo iebraucēju. Kāds kungs ar resnu vēderu izkāpa no furmaņa ratiem, un līdz ar viņu nosmaržoja dārgu cigāru dūmi, kuru smarža sajaucās ar Bernharda veco stulmu zābaku smaku, kas ieziesti ar trāna taukiem.

Līdz šim, dzīvodams kopā ar mežu cirtējiem un plostniekiem, viņš jutās pat pārāks par citiem, jo bija pratis iekrāt brangus rubļus. Te, staigājot pa Jelgavas ielām, viņam lielā dūša pavisam saplaka. Jāmanās ātrāk prom no centra un vispirms jānoīrē dzīvoklis. Agrā- kājās reizēs, iebraucot Jelgavā, viņš bija pārnakšņojis Lielajā ielā Grin- berga iebraucamajā vietā "Pie zelta zirga".

Izmetis līkumu pa Lilienfeldes ielu, tālāk pa Valles un Jauno ielu, Bernhards nonāca Dobeles ielā, kur kāds uzraksts logā vēstīja, ka tur izīrē istabas ar pilnu pansiju.

"Šī ir mana īstā vieta," nopriecājās Bernhards un paraustīja zvana auklu. Durvis atvēra paveca dāma un ar nepatiku noskatījās atnācējā. Lai arī sievietes seja bija pagriezta pret Bernhardu, likās, ka tā stāvētu ar mugurpusi uz priekšu. Krūtis viņai bija plakanas kā dēlis, bet mugura izliekta. Uz priekšu izbīdītā vēdera apaļums laikam bija radies uz plakanā dibena rēķina.

"Būtu laba, slaida figūra, ja galvu apgrieztu otrādi," nodomāja Bernhards un sveicinot noņēma cepuri.

—     Ejiet, lūdzu, pa sētas durvīm, — neatņemot sveicienu, nosacīja vecā dāma, — šī ir parādes ieeja, kas domāta manas pansijas iemītniekiem.

—    Šajā sakarā arī esmu ieradies. Vēlos noīrēt istabu ar pilnu pansiju.

—    Manas istabas nav lētas. Tās nebūs jums pa kabatai, — vēl arvien, neuzticīgi vērojot atnācēju, nelaipni atbildēja mājas kundze.

To dzirdot, Bernhardam iesvilās asinis galvā, un viņš jau grasījās teikt, ka nav nekāds sūdabrālis, bet gan bagāts vīrs, tomēr apval- dījās un izsmejoši sacīja:

—     Cienījamā kundze, manu kabatas saturu jums nav nācies pārbaudīt, bet smago naudas kuli varu jums parādīt. — To pateicis, viņš paskandināja savu prāvo naudas tašu, kurā spīdēja zelta rubļi. Kundzes galvas daļa pēkšņi vēl vairāk attālinājās no mugurpuses, un balss sāka skanēt par dažiem toņiem augstāk.

—    Lūdzu, nāciet iekšā apskatīt istabas. Man vēl ir divas brīvas. Ja piekritīsiet man samaksāt noteikto cenu divus mēnešus uz priekšu, varat izvēlēties, kuru gribat. Ceru, ka jūsu dokumenti ir kārtībā, — viņa šaubīdamās vēl piebilda.

Beidzot Bernhards bija nogruntējies pie vietas. Nekādas mantas viņam nebija, tikai viena soma, kuras lielākais smagums bija sapelnītā nauda. Viņš nolēma kādu laiku atpūsties.

—    Tagad tie rubļi kaut kur būs jāliek lietā. Uzcirtīšos kā kungs, tad redzēs, ko darīt tālāk. Lai tās smalkās dāmas domā par mani, ko grib. Došos vēlreiz uz pilsētas centru iepirkties.

Izstaigājis pa Pasta ielu līdz galam un pa Katoļu ielu atpakaļ līdz Lielajai ielai, Bernhards jau paspēja noskatīt sev preces daudzos veikalos. Tur bija viss, ko sirds kāroja. Lielās ielas veikalā pārdevēja viņu nopētīja ar tādu pašu neuzticības pilnu skatu kā pansijas saimniece.

—   Parādiet, lūdzu, man tuvāk apskatīšanai to tumšo aneuku ar smalko svītriņu.

Atbildes nebija. Pārdevēja tīšām pagrieza Bernhardam muguru un izlikās kaut ko svarīgu pārkārtojam plauktos. Te nu rāmajam, miermīlīgajam vīram saskrēja tāds niknums galvā, ka viņš pats sev par pārsteigumu skaļi nodārdināja: — Vai te ir kāds pārdevējs, kurš apkalpo arī pircējus?

Pēc šāda izsauciena jaunā pārdevēja satrūkās ne pa jokam, jo pa aizmugures durvīm iznāca kāda vecāka kundze, kura neapmierināti paskatījās uz jauno. Vecā laikam bija veikala īpašniece, tādēļ jaunā nu teciņus vien Bernhardam cēla priekšā prasīto.

—   Lūdzu, kungs, šeit vēl ir arī daži citi ļoti labi uzvalki. Lūdzu, šeit viens tieši jūsu augumam un ar vesti.

Jā, tas viņam derēja, un viņš lika naudu galdā. Tagad abas sievietes kļuva tik laipnas, ka pavadīja pircēju ar nopirkto saini līdz pat ārdurvīm. Bernhards, labā noskaņojumā svilpodams, ar savu pirkumu devās nevis uz mājām, bet pie Grīnberga uz iebraucamo vietu. Viņš gribēja savu rīta nodomu pabeigt līdz galam, tādēļ atstāja tur savu saini un devās uz pirti izsautēties uz lāvas un kārtīgi tvaikā izpērties ar bērza slotu. Turpat ari frizieris viņu appucēs pēc pilsētas modes. Tajā pašā dienā Bernhards sapirka arī visas pārējās vajadzīgās lietas: baltu kreklu ar stērķelētu krūti, šlipsi, melnas lakkurpes un hūti. Ap to laiku, kad bija norimuši palu ūdeņi un visa dzīvā radība mežos un laukos nometusi savus ziemas kažokus un ieguvusi sev jaunus tērpus, arī Bernhards iebraucamajā sētā "Pie zelta zirga" atstāja savas vecās drēbes un "uzcirtās kunga izskatā". Savus ar trāna smēri ieziestos zābakus viņš novēlēja kādam iebraucējam no laukiem — varbūt noderēs. Grīnbergs savu iebraucamās sētas viesi — plostnieku — nu vairs nevarēja lāgā pat pazīt un nebeidza vien slavēt: — Re, kā nabaga lauku zēns ar centību un taupību ticis pie turības! Malacis!

Mājās ejot, Bernhards vēl pa ceļam nopirka pulksteni ar zelta ķēdi, ko ieslidināja vestes kabatā, ķēdi atstājot ārpusē pāri vestes malai. Tagad viņš pats bija sadižojies par savu izskatu un izdomāja, ka tik glaimam kungam papirosa vietā labāk piestāvētu cigārs mutē. — Lai tas resnais kungs, kas šorīt pārskrēja pāri ceļam, cigāru kūpinādams, nedomā, ka viņš vien ir varens! Re, šeit ir vīrs, kam ir nauda un tāpēc arī ir tāds pats!

Šodien Bernhardam prāts bija pavisam aušīgs. Viņš devās mājās, cigāru lepni kūpinādams. Lai arī viņam pašam jau bija sava dzīvokļa atslēgas, viņš neatslēdza ārdurvis, bet paraustīja zvana auklu un gaidīja, lai redzētu, kādu ģīmi rādīs pansijas saimniece, viņu ieraugot. Vecā jaunkundze šoreiz ļoti laipni sveicināja atnācēju, kas apvaicājās par istabas īrēšanu.

—    Jā, viena istaba vēl ir brīva. Otru es šorīt jau kādam izīrēju.

Redzot, ka saimniece viņu nepazīst, Bernhards nu gribēja izspēlēt joku. Apskatījis piedāvāto istabu, viņš uzstāja, ka labāk gribot to otro, šorīt izīrēto.

—    Nē, to taču nevarot ne par kādu naudu.

—   Ja jau nevar par naudu, tad es to pats ņemšu bez naudas, — Bernhards slēdza vaļā šorīt noīrēto istabu, nobiedējot veco dāmu, un vaicāja: — Vai saimniece jau pa vienu dienu paspēja mani aizmirst?

—   O, mein got! Kā jūs mani, cienījamais kungs, izbiedējāt! Ko jūs vēlaties, lai es jums pagatavoju vakariņās? — Vecā jaunkundze tagad kusa aiz laipnības, bet nekas jau no tik plakanas miesas nevarēja izkust un iztecēt.

Šīsdienas piedzīvojumu nogurdināts, Bernhards tūlīt likās tīrajā, mīkstajā gultā un nogulēja ciešā miegā līdz nākamās dienas pusdienlaikam. Vēl viņš nedomāja iet darba meklējumos. Bija tik patīkami padzīvot kunga kārtā, neko nedarot.

—    Vajadzēs apciemot savus tuviniekus! Mēs bijām pieci brāļi un viena māsa. Diez, kā klājas Arvīdam Odiņos, Kārlim un Augustam? Tos neesmu saticis kopš jaunības gadiem, pirms došanās darbos uz Bauskas un Taurkalnes mežiem.

Cilvēkam, kurš pieradis vienmēr strādāt smagu darbu, nav nemaz tik viegli ilgstoši vāļāties dīkdienībā. Tuvojoties pavasarim, Bernhards aizvien biežāk sāka ilgoties pēc ūdeņu mirdzuma un mežu šalkām. Uzteicis savai pansijas saimniecei īri un nomaksājis visus rēķinus, viņš sakravāja savu nelielo mantību ceļa somā un, pacēlis hūti, atvadījās no laipnās saimnieces. Vecajai jaunkundzei, kura sākumā tik nelaipni izturējās pret vienkāršo vīru strādnieka drēbēs, bet, ieraugot viņa prāvo naudas maku, bija kļuvusi sīrupaini saldlaipna, nu pēkšņi saskrēja asaras acīs, kas šoreiz bija īstas.

—   Ak, šāde! Jūs man bijāt dikti labs īrnieks. Auf vīderzēn!

Te nu viņai bija pilnīga taisnība, — ne tik bieži gadījās savā pansijā iemitināt tādu īrnieku, kāds bija Bernhards, — kluss, mierīgs, kas laicīgi nomaksā īri, nestaigā naktīs pa krogiem un pēc tam nesasmērē viņas glaunās istabas.

Bernhards devās uz Driksas steķiem, kur kuģītis jau gaidīja braucējus. Kad tika nocelta resnās tauvas cilpa no steķu dzelzs puļķa, pie kuras kuģītis bija piesiets, un lielie riteņu rati kuģa abos sānos sāka kult upes ūdeni, Bernharda sirdi saviļņoja priecīgs uztraukums. Viņš brauca uz Kalnciema Dambju mājām pie māsas Emīlijas, kuru nebija saticis daudzus gadus. Diez, kā viņai pa šo laiku ir klājies? Aiz muguras palika Jelgava un tālumā redzamie plosti, kas peldēja lejup pa Lielupes straumi. Kuģītis, ar lielajiem riteņiem kuļot ūdeni, pabrauca garām Upmaļu steķiem kreisajā krastā, pie tiem nepieturot, jo uz laipām nestāvēja neviens gaidītājs, kurš, vicinot ar roku, aicinātu tur pietauvot kuģi. Arī no Jelgavas šodien neviens uz turienes tuvējām mājām — Upmaļiem, Velniņiem, Eņģeļiem un Ķeizariem — nebija braucis, tādēļ kuģis bez liekas kavēšanās drīz vien piestāja pie Jaunzemjiem, lai tur izlaistu krastā Bernhardu. Kreisajā pusē palika Lielupe ar saviem straujajiem palu ūdeņiem, labajā — pavasara svaigumā un zaļumā dvašojošais mežs. Gabaliņu tālāk, aiz ceļa līkuma kreisajā pusē, jau bija redzamas Bernharda māsas Emīlijas Sprances mājas Dambji.

—   Ko tas suns pie ķēdes tā plosās? Se, būdā! — Ar spaini rokā no laidara iznākusi Emīlija vēroja atnācēju. Uz mājas ceļa saules gaismā stāvēja kāds kungs ar hūti galvā un spožu zelta ķēdi pāri krūtīm virs vestes.

—   Vai saimniece, lūgtum, neatļautu šeit atpūsties tālu ceļu staigātājam?

—    Kāpēc gan ne? Nāciet iekšā. No kurienes nākuši, kurp ejat?

—    Nāku no ļaužu drūzmas, eju uz šekurieni. Vai tu, māsiņ, lepna esi kļuvusi, ka vairs negribi mani pazīt? Atbraucu no Jelgavas.

Emīlija nosvieda spaini un apskāva brāli, kuru tikai tagad pazina.

—    Neesam redzējušies kādus desmit gadus. Kāds brīnums, ka tevi uzreiz nepazinu. Esi tāds brašāks kļuvis un tādā glaunā izskatā. Kādās pasaules malās staigāji? Ko darīji? Kur tagad dzīvo? — Emīlija gribēja visu uz reizi un tūlīt tepat uzzināt. Bernhards, ieaicināts istabā un nosēdināts pie galda, nu ņēmās stāstīt par savu dzīvi leišmalē un Jelgavas kokzāģētavās, neaizmirstot pastāstīt arī savus jautros piedzīvojumus pie pansijas saimnieces.

—    Ja gribi, vari padzīvot pie mums, cik vien ilgi tev patiks, un piepalīdzēt mājas un zemes darbos. Tikai neaizmirsti, ka tev jau sen bija laiks apņemt sievu. Esi jau pietiekami sapelnījis, lai būtu cienīgs ieņemt ģimenes galvas vietu, — runāja māsa, liekot galdā cienastu.

Bernhards nodzīvoja Dambjos visu vasaru un rudeni, piepalīdzēdams saimniecības darbos. Vajadzētu braukt atpakaļ uz Jelgavu un padomāt, ko darīt tālāk. Smagajā kokstrādnieka darbā gan viņš vairs negribēja atgriezties. Tā kā īstas skaidrības galvā nebija, viņš pie māsas nodzīvoja vēl visu nākamo ziemu. Kad atkusa Lielupes ledus un kuģītis atkal sāka braukāt šurpu turpu, bija pienācis laiks atvadīties un atgriezties Jelgavā.

—    Aprunāšos ar pilsētas paziņām, un tad gan jau redzēs, ko dzīve man piedāvās…

Nemaz tik daudz to pilsētas paziņu viņam nebija, kas varētu dot kādu labu padomu. Iebraucamās sētas "Pie zelta zirga" īpašnieks Grīnbergs zināja stāstīt tikai par darbiem pie lauciniekiem. Tā runāšana tur grozījās tikai par ražu, cenām, cara tētiņu vai kāršu spēli. Brālis Arvīds dzīvoja patālu — Odiņos, bet Augusts nevarēs palīdzēt, jo pats nīkuļoja ar kupri mugurā. Vecākais brālis Indriķis nepavisam nebija padoma devējs, jo kūlās kā pliks pa nātrēm savā nabadzīgajā būdā Runčos.

Atgriezies Jelgavā, Bernhards nolēma apciemot savu zēnu gadu paziņu, ar kuru kopā viņi pāris gadus bija skolā mācījušies. Jānis Belmanis gan bija dažus gadus jaunāks par Bernhardu, bet toreiz, kopā spēlējoties, viņi bija jautri situši "bļitkas". Redzēs, kā viņš būs dzīvē iekārtojies?

Jāņa Belmaņa māja Dobeles ielā stāvēja vēl arvien tāda pati kā senos laikos. Divstāvu koka namiņš pie ābeļdārza neizskatījās diez- cik bagāts, bet zirgu staļļi un lauki aiz tiem liecināja par turību.

Diez, vai Jānis te vēl dzīvo? Dārzā rosījās kāda sieviete Bernharda vecumā ar baltu lakatiņu galvā.

—    Labas dienas, vai jūs būtu šīs mājas saimniece? — atnācējs vaicāja, noceldams cepuri.

—    Nē, saimnieci jūs šeit vēl ncsatiksict, — atņemot sveicienu, sieviete nez kādēļ pietvīka sarkana kā biete, — es pasaukšu saimnieku .

Vai no staļļa iznākušais brašais vīrs ar zirga apaušiem rokās bija tas pats mazais Janka? Kamēr Bernhards vēl šaubījās, vai ir sastapis īsto meklēto, Jānis to jau bija pazinis. — Sveiks, mazais! Kādi vēji tevi te atpūtuši? Sen neesam tikušies, bet es tevi pazinu pēc vēdera, — smiedamies teica Jānis. — Puikas gados tu to tāpat izvērsi uz priekšu, lai izskatītos cienīgāks, tikai tolaik tev nebija tik lepna pulk- steņķēde. Toreiz atrasto pulksteni tu biji piesējis ar resnu zīda šņo- rīti pie pogas. Spriežot pēc tava izskata, redzu, ka esi ticis uz zaļa zara. Nāc nu iekšā, atzīmēsim šo satikšanos!

Pie degvīna glāzītes un zakuskas seno draugu atmiņu stāsti ieilga līdz vakaram. Dārzā sastaptā sieviete ar balto lakatiņu galvā atnesa vakariņas.

—   Tev, draugs, varu pateikt savu noslēpumu, — Jānis iesmējās, redzot Bernharda jautājošo skatu, — mēs ar Trini esam nolēmuši, kā saka, mest kauliņus kopā. Viņa būs laba saimniece. Kāzas nolikām uz to laiku, kad viss apkārt būs sazaļojis un ziedošs. Laulību ceremonija notiks pēc mēneša, pirmajā maijā. Svētā Nikolaja baznīcā esam jau pirmo reizi uzsaukti.

—   Ak, tad tādēļ Trīne pirmīt dārzā nosarka, kad uzrunāju viņu par saimnieci, — Bernhardam nu kļuva skaidrs.

—      Par brūtesmāsu baznīcā esam izvēlējušies viņas jaunāko māsu Līzi. Kas būs brūtgānbrālis, to vēl nezinām. Re, kā ir sanācis! Tu esi ieradies kā Dieva sūtīts, tādēļ uzņemies to rūpi un nāc man līdzi baznīcā pie altāra. Panāc šurp, Trīne! Ko tu saki par šo brūt- gānbrāli? No manējiem radiem 1111 draugiem mēs nevarējām atrast nevienu īsti piemērotu šim uzdevumam.

—    Ko nu es tur varu iebilst? Tas jau būs tavs vedējs. Manējā Līze ir laba diezgan.

Bernhardam atkal kā sniegs no skaidra gaisa bija uzkritis jauns piedzīvojums.

Līze Kleinberga jaunībā

Lai arī no mājām līdz baznīcai nebija tālu, jaunais pāris kopā ar vedējiem turp aizbrauca izpušķotā līnijdroškā. Tā kā diena pagāja ņigu, ņegu burzmā un steigā, Bernhards pat lāgā nepaspēja apskatīt viņam līdzās stāvošo brūtesmāsu. Viņš tikai pamanīja, ka tā bija gara, slaika, smuka jaunkundze ar sasprogotiem matiem, kuri galvgalī sagriezti virpulī. Augstā frizūra radīja iespaidu, ka viņa ir daudz garāka par Bernhardu, kaut gan viņš bija tikai kādu pusgalvas tiesu mazāks. Abiem aprunāties iznāca tikai pēc tam, kad kāzinieki jau sēdēja pie dzīru galda un bija iztukšojuši 11c vienu vien glāzīti pēc apsveikumu runām, un kad abiem vedējiem bija jāiegriež dejā jaunlaulātie.

Tikai vēlāk Jānim radās brīvs bridis tā pa īstam sapazīstināt abus vedējus, cildinot jaunās, skaistās sievietes, kura strādā viņa Jaunās ielas veikalā, čaklumu. Bernharda slavēšanai tika atlicināts vairāk laika, stāstot, kā jauns, nabadzīgs lauku puisis smagā darbā bija ne tikai sapelnījis bargu naudu, bet spējis to ari sataupīt, neizsējot viegli vējā. Dažs cits to jau sen būtu noplītējis kādā vīnūzī vai nospēlējis kārtīs krogā. Bet, lūk, Bernhards, taupīgi dzīvodams, sakrājis krietnu kapitālu un nu var staigāt kā glauns kungs ar biezu naudas maku.

Līzei, kurai arvien bija paticis štātēties un dzīvot labos apstākļos, šie Jāņa teiktie vārdi par Bernhardu nu ieķērās kādā prāta kaktiņā uz palikšanu. Līdz šim viņa uz brūj:gānbrāļi skatījās kā uz pavecu, mazu vīriņu. Bernhards apņēma sev par divpadsmit gadiem jaunāku sievu 1904. gadā tikai trīsdesmit sešu gadu vecumā, bet viņa divus gadus vecākajam brālim Indriķim no Runčiem uz savu par trīsdesmit astoņiem gadiem jaunāko sievu vēl būs ilgi jāgaida, jo tieši šajā pašā gadā Domkaite Anna tikai piedzima. Tagad šķita, ka Bernhards sāk stiepties arvien garāks un ka viņa zelta pulksteņķēde labi atbilst viņas blūzes rišu bagātībai.

Svinībās izdzertais vīns vairoja jautrību un atbrīvoja jaunās sievietes no liekas kautrības. Līze ņēmās pierunāt Bernhardu uz dejošanu, bet viņš aizbildinājās, ka tam esot lāča smaguma kājas un tās neesot derīgas dancošanai. Tomēr drīz vien abus redzēja dejojam dejas plača vidū, kur Līze viņu apmācīja polkas lēkšanas mākslā. Pēc tādas iztrakošanās derēja atpūsties, un abi nosēdās istabas kaktā aprunāties. Lai arī Bernhardam jau bija trīsdesmit seši gadi un viņš bija par Līzi divpadsmit gadus vecāks, abiem sarunas sāka raisīties aizvien raitāk.

—    Atnāciet uz mūsu veikalu, man ir visgaršīgākās un saldākās konfektes, — aicināja Līze, našķodamās ar "Laimas" šokolādi, ko Bernhards viņai bija atnesis no dzīru galda.

—    Noteikti aiziešu. Man, kā vecpuisim vienam pašam dzīvojot, nav kas saldina dzīvi, kāds saldumiņš derētu gan.

Bernhards pavisam drīz sāka pildīt savu solījumu apciemot Līzi viņas veikalā, un to darīja arvien biežāk. Tur nopirktās konfektes viņš izcienāja laipnajai pārdevējai, sev paturēdams tikai papirosus, piebilzdams: — Man sāk likties, ka dzīve pamazām kļūst arvien saldāka, tādēļ papildu saldums vairs nav vajadzīgs.

Visu vasaru līdz pat rudenim viņi kopīgi saldināja savu dzīvi. Šā paša gada rudenī Jānis un Trīne saņēma uzaicinājumu ierasties uz Līzes Matlaus un Bernharda Kleinberģa kāzām, kas notiks 1904. gada 12. decembrī Jelgavas Svētā Nikolaja baznīcā.

Bernharda līdzšinējais mūžs, kas bija smags un rāms kā Lielupes ūdeņu tecējums, pēc kāzām tika ierauts jaunā gultnē. Šķita, ka tagad kāda spēcīga straume rautu viņu sev līdzi, un muskuļotais vīrs vairs nesaprata, kā virzīt savu dzīves plostu. Turpretim jaunā sieva allaž zināja, kā rīkoties. Jau no pirmajām dienām pēc kāzām bija jūtams, kurš šajā ģimenē būs noteicējs. Savas dzīves iekārtošanu Līze iesāka ar lūgumu svainim. Tas tika izskaidrots tik pārliecinoši, ka Jānis nespēja neko iebilst pretī.

—    Mīļo māsasvīr, mēs nu esam viena ģimene! Tu jau ari tagad priecājies, ka divi seni draugi gandrīz reizē ir apņēmuši sev sievas. Tavai Trīnei pie tevis vietas pietiek liku likām, bet mums ar Bernhardu nav kur piemesties, tāpēc es izdomāju tā: tavs Jaunās ielas veikala tirgotājs jau sen sūdzas par savām vecuma kaitēm. Es jau ar to runāju, un viņš piekrita, ka mēs veikalu pārņemam savā ziņā. Viņš paliktu mums palīgos. Tā kā viņa dzīvoklis ir salaists kopā ar veikala telpām, turpmāk tur dzīvosim mēs ar Bernhardu. Viņam iedosim to brīvo vienistabas dzīvokli, kurš ir pretī koridoram sētas pusē. Tur arī īres maksa iznāks lētāka. Mums ar Bernhardu pagaidām pietiks ar bodnieka dzīvokli un veikala telpām. Bernhards varēs tirgošanai palīdzēt ar preču piegādi. Nu, vai es neesmu labi izdomājusi? Visi būs apmierināti, un tavs brīvais dzīvoklis ari būs izdots. Mīļo švāģeri, tu taču piekritīsi, vai ne? — To sacīdama, Līze ar lūpām iztaisīja kaut ko līdzīgu bučai. Jānis ūsas vien noraustīja, un darījums tika noslēgts.

Pārkravāšanās uz jauno dzīvokli ilgu laiku neprasīja. Nekāda liela manta nebija ne vienam, ne otram. Radi uz kāzām ari nebija neko dižu sadāvinājuši. Veikalā, tur gan krājās bagātība, kas Bernharda naudas maku padarīja plānāku, bet Līzes lepnību kuplāku. Kļūstot par īsto veikala saimnieci, viņa ar tādu degsmi metās darbā, ka pēc kāzām neatlika laika pat medusmēnesim.

Kādu dienu saimnieks Jānis ieradās Jaunās ielas namā iekasēt īres naudu no mājas iedzīvotājiem. Pie reizes viņš apciemoja veikalā arī savus jaunos radus, jo gribēja ar tiem aprunāties par svarīgām lietām. Atšķirībā no citām ciemošanās reizēm šoreiz Jāņa vaigs izskatījās pavisam sadrūmis.

—   Jūs te, mīlīši, varen jauki esat iekārtojušies, bet man šķiet, ka nebūs labi. Ka tik neiznāk visu to labumu zaudēt! Visapkārt dzird neapmierinātas runas par vācu baronu un kungu liclmanību. Strādnieki un lauku ļaudis kļūst arvien niknāki. Bezzemniekiem laukos klājoties pavisam grūti, tādēļ daudzi no turienes mūk uz pilsētām, cerot uz labāku dzīvi. Ne jau visiem tā paveicas kā Trīnei un tev, Līze. Nupat dzirdēju, ka tepat, Sesavā, noticis tracis baznīcā. Kad vācu mācītājs aizlūdzis par ķeizaru, kāds baznīcēns skaļi iesaucies: "Nost ar patvaldību!" Tūlīt turpat kāds zemnieks pieskrējis pie barona, kas, izvilcis revolveri, gatavojies šaut uz saucēju, un atņēmis tam šaujamo. Sākusies cīņa. Visā Kurzemē notiekot īsta revolūcija. Dumpīgie zemnieki Tukumā esot apcietināti.

—    Vai, dieniņ! Tas jau pavisam tuvu mana tēva mājām, — uztraucās Līze,— diez, kā viņiem tur klājas?

—   Vai nu tik traki būs arī pie mums? Varbūt tikai izrunāts? — Bernhards mēģināja mierināt uztraukto sievu. — Te, Jelgavā, tikai dažu fabriku strādnieki bija izgājuši ielās demonstrācijās.

—    Nav vis izrunāts. Tepat aiz tirgus laukuma pie linu fabrikas bija izkaisītas uzsaukuma lapiņas, kurās aicināts gāzt vācu un cara varu. Demonstrantiem bijušas sadursmes pat ar karaspēku. Pavisam karsti esot gājis Talsos. Tur daudzi tikuši apšauti un apcietināti. Vienīgi Liepājā vēl turoties vecā vara.

—    Vajadzētu jau nu gan saņemties un pašiem izcīnīt sev brīvību, bet kā to izdarīt? īstas skaidrības nevienam nav. Paldies Dievam, ka vismaz pie mums Jelgavā nenotiek nekādas apšaudīšanās!

—    Rādās, ka bez šaušanas brīvību gan nedabūsim.

Jāņa ziņu par nemieriem Kurzemē vēl papildināja citu ļaužu stāsti par to, kā no Krievijas ievestais papildu karaspēks apšāvis revolucionārus Rīgā. Revolūcija tika apspiesta, un ļaudis bija spiesti samierināties ar savu likteni. Pēc šīs baisās vasaras iestājās klusāks un mierīgāks laiks. Jāņa un Trines Belmaņu ģimenē piedzima dēls, un šis priecīgais notikums uz laiku lika piemirst līdzšinējos uztraukumus. Tomēr priekus drīz vien nomainīja jaunas bēdas — izrādījās, ka mazais mantinieks Alfrēds Emīls bija piedzimis neredzīgs.

"Līz, vai tu rotaļājies ar likteni vai liktenis rotaļājas ar tevi? Atceries, pirms trim gadiem tu sekoji vecākās māsas Trines paraugam un apprecējies nepilnu gadu pēc viņas kāzām. Tagad, pēc Alfrēda piedzimšanas, kad atkal ir pagājis gads, tu pēc viņas parauga laid pasaulē savai meitiņu."

Neviens pasaules varenais nebūtu vairāk priecājies par sava pirmdzimtā piedzimšanu kā laimīgais tēvs Bernhards. Uzzinot šo vēsti, ka viņam piedzimusi spirgta un vesela meitiņa, viņš nespēja apvaldīt prieka asaras. Četrdesmit gadus vecais vīrs beidzot, 1908. gada 25. maijā, bija sagaidījis savu mantinieci. Mazā princese tika nokristīta par Emīliju Austru Valiju. Krustmātes godam piekrita Līzes tēvamāsa Katrine Brihmane, ieroču meistara Matlava un viņa sievas Apolonijas, iesauktas memmele, meita. Kaut būdama jau cienījamā vecumā, viņa, tāpat kā visi pārējie Matlavu dzimtas pēcnācēji, bija braša sieva un novēlēja savai mazajai krustmeitai tādu pašu izturību un gaišu prātu, kāds bija visiem pārējiem tuviniekiem. Kā mēs mīļo mazulīti sauksim? Austra ir skaists vārds, bet grūtāk izrunājams. Emīlija? Valija? Tad jau labāk par Liju! Tā arī nosprieda.

Pārējie daudzdzīvokļu mājas iedzīvotāju mazuļi lielāko daļu laika pavadīja vai nu savās virtuvēs pie mammām, vai putekļainajā pagalmā. Lijas dzīve jau kopš dzimšanas saistījās ar veikalu un pircējiem, un viņa ieauga šajā vidē. Ik reizi pircēji paslavēja mazo pārdevēju un sauca Liju par smuko jaunkundzi. Tas viss cēla viņas pašapziņu. Tā jau runā, ka cilvēka raksturs pārsvarā tiek ieaudzināts līdz četru piecu gadu vecumam. Viņa neapšaubāmi jutās kā līdzvērtīga apkārtējo notikumu dalībniece.

— Man gabalu zilās veļas ziepes, — lūdza kāda ienākusi pircēja. Kamēr Līze iesaiņoja prasīto, Lija jau bija savas roķeles iebāzusi mīksto zilo ziepju toverī un ķesēja ārā glumo putru. Lijai vislabāk patika konfekšu pircēji. Tad viņa steidzās pati no plaukta sagrābt garšīgākās un sniedza tās prasītājam. Pēc tik laipnas apkalpošanas arvien arī Lija tika pacienāta ar kādu kārumu. Līzei darba bija pārpārēm, lai tiktu galā ar veikala lietām un vienlaikus apvaldītu darbīgo un sabiedrisko bērnu. Viņai pašai ari gribējās labi izskatīties. Stātēšanos jaunās kleitās gan nācās piebremzēt, apģērbjot veikalā gaišzilo ķiteli, bet frizūru Līze nekad neaizmirsa saskrullēt. Mazā Lija arvien tika sapucēta špicainās un pufigās kleitās, tādēļ jau no mazotnes pierada saņemt apmeklētāju uzslavas. Viņa visur gribēja būt tā labākā un iepazīt katru jaunu preci.

Kad Lijai jau bija četri gadi, notika kāda nopietna saruna starp mājas saimnieku Jāni un viņas tēvu. Tika runāts par īrēm, mājas īrniekiem, par naudu un jaunu ēku būvi. Šīs sarunas toreiz Lija gan vēl nesaprata, bet juta, ka te notiek kas svarīgs.

—   Man grūti nākas savākt īres naudu pa visām trijām mājām, — sacīja Jānis. — Tepat, sešpadsmitajā dzīvoklī, nāku jau trešo reizi. Vai nu īrnieks lūdz šoreiz vēl pagaidīt samaksu, vai sieva aizgājusi ar visu naudu iepirkties, vai arī pats neesot mājās. Bet priekš brandavīna gan viņiem pietiek.

—     Es jau bodē uz krīta viņiem vairs nedodu. Nekad nevar zināt, kad tic atdos parādu, — piebilda Bernhards.

—    Es gribētu šo māju dot prom un par saņemto naudu uzbūvēt labāku pretim savai vecajai koka mājai Dobeles un Vecās ielas stūrī. Dzīvoklis vecajā mājā mums pašiem nepatīk. To mēs tad izīrētu un paši pārceltos uz jaunuzcelto.

—   Cik tad tu gribētu saņemt par šo? Mēs ar Līzi jau sen prātojām, ka mums vajadzētu iegādāties kādu nekustamo īpašumu. Cik ilgi to sakrāto naudu taupīsim? Arī no veikala esam dažu labu rubli sakrājuši.

—   Šitā nav nekāda nieka būda. Kā nekā divdesmit dzīvokli, un rajons arī labs. Tepat tuvu tirgus laukums un aiz divām ielām galvenā Lielā iela. Tev kā rada gabalam daudz neprasīšu, — pietiks mums visiem.

Tā 1912. gadā četrgadīgā Lija kļuva par saimniekmeitu. Līze atteicās no veikala vadības, to nododot citam tirgoties gribētājam, jo bijušais vecais veikalnieks jau bija aizgājis viņsaulē. Jaunie

Valija Kleinberga

namsaimnieki iekārtojās dzīvoklī Nr.l, kur bija divas istabas un pat ūdensvads ķēķī ievilkts. Tur bija arī pašiem sava atejas būda koridorā un aukstais pieliekamais kambaris zem otrā stāva kāpnēm.

Atkal bija piepildījušies vecāsmātes memmeles pirms nāves Karlīnai teiktie vārdi: "…pienāks laiks, kad visi tavi bērni būs saimnieki paši savās mājās."

Muceniekos patiesībā bija divi saimnieki. īstā māju īpašniece skaitījās vecāku pirmdzimtais bērns Marija, bet viņa tagad lepni dzīvoja Rīgā, tādēļ tur saimniekoja vecākais dēls Miķelis. Pārējiem bērniem vajadzēja domāt pašiem par savu turpmāko dzīvi. Līna un Emīlija, uzzinājušas par vecāko māsu Trines un Līzes veiksmi Jelgavā, vairs nespēja rimties vecāku mājās.

—   Mēs jau te esam tikai kā kalpones. Vīnšeņķu muižas ļaudis visu mūžu nostrādājuši pa dubļiem un kūtsmēsliem, bet pie turības nav tikuši. Prasi kam gribi, visi neapmierināti ar vācu muižkungu izdarībām. Mūsu zemnieki strādā no agra rīta līdz vēlai tumsai, lai sevi pabarotu, bet, skat, kā kungi dzīvo! Arī Trīne jau pēc gada kļuvusi par lielu māju saimnieci. Līze noprecējusi bagātu vīru. Brauksim uz Jelgavu!

—    Pilsētā var atrast īstu zelta bedri, — domāja Emīlija.

—     Labāk meklē zelta kalnu, lai nepaliktu bedrē, — atsmēja Līna. — Laikam pilsētas māsām tur daudz paziņu. Viņas mums palīdzēs atrast labu darbu.

Abas jaunākās māsas runādamas viena otru arvien vairāk tā satracināja, ka aizbraukšanai nolemtais bridis vairs nebija novēršams. Viņas savos skaistākajos jaunības gados bija redzējušas tik maz prieka! Sirds kopā ar prātu traucās noķert to laimes vilcienu, kas drīz varēja aizbraukt garām. To nedrīkstēja nokavēt. Jo tuvāk nāca šķiršanās brīdis no vecākiem un brāļiem Miķeļa, Zaņa un Friča, jo līksmāks kļuva māsu prāts. Viņām bija tāda sajūta, it kā tām sen jau būtu pieauguši spārni, kas diemžēl līdz šim bijuši cieši satīti, bet tagad atraisīti brīvam lidojumam.

Sveika, Jelgava!

Trines māju Dobeles ielā iebraucējas atrada viegli, jo tur jau pirms septiņiem gadiem ciemojās viņas kāzās. Toreiz viņām tika parādītas ari Bclmaņu Valles un Jaunās ielas mājas, bet to atrašanās vieta tagad bija piemirsusies. Pēc priecīgas atkalredzēšanās un viešņu pacienāšanas visas māsas devās pie Līzes.

—    Tik liela! Un tā visa pieder tev? Vienā pašā mājā četras kāpnes, kas ved uz otro stāvu! — Emīlija nevarēja vien beigt brīnīties par Līzes īpašumu.

—   Nav jau uz mana vārda, papīros ierakstīts Bernhards.

Bet rakstīt jau var, ko grib. īstā noteicēja te tik un tā ir Līze.

—     Nezinu, māsas, kādu darbu Jelgavā varēšu jums sameklēt. Varbūt linu fabrikā varētu, bet tas jums nebūs pa prātam. Jāpadomā, ko tālāk darīt, bet pagaidām padzīvojiet pie manis.

—    Mums staļļaugšā ir salmi, — sacīja Trīne, — piebāzīšu maisus un atnesīšu jums gulēšanai. Ilgi jau šeit nepaliksiet, tādēļ nelon gādāt gultas.

—    Šodien nedomāsim vairs par darbu! Tik sen neesam tikušās. Tagad papriecāsimies visas kopā. Mēs ar Bernhardu pagājušo nedēļu sapildījām pudelēs vīnu. Aizpēru no salasītajām melnajām jāņogām lielajā divpadsmitlitrigajā stikla balonā salējām sulu ar cukuru un noraudzējām. Nu, kad bija beidzis rūgt un nostāvējies, salējām pudelēs. Ar korķu dzenamo stampu novārītos korķus sadzinām pudelēs un to galus iemērcām uz petrolejas ķēķa bundžā izkausētā zīmoglakā. Tagad tādu vīnu varēs saglabāt kaut vai simt gadu.

—    Taisīsim vaļā vienu pudeli! Prozīt, lai mums veicas! Bernhards ar Liju aizgāja pastaigāties pils dārzā, viņi mūs netraucēs. Mēs re līksmosimies kā lepnas freilenes.

—     Bet mēs neizskatāmies lepnas. Tie paši vecie lauku brunči mugurā.

—    Pag', es kaut ko izdomāju! — teica Līze un atvēra skapi. — Man te vēl gluži jaunas drēbes, kas pašai jau apnikušas. Bernhards nemaz nezina, cik man viņu ir. Tūlīt pārģērbsimies! Līnai pie gaiš- brūniem matiem labāk piestāvēs zilganais ņieburs ar smalkajām no- šuvēm uz krūtīm un gaišā blūze ar augsto krāgu. Tūlīt uz petrolejas ķēķa sakarsēšu lokšķērcs un saskrullēšu tev matus.

Emīlij, še, velc sev mugurā šo mīksto blūzi! Tās lentītes tur nav uzšūtas, tās jau ir drānā iekšā. Priekšā daudzās podziņas sākas jau no pazodes un beidzas blūzes apakšdaļā, vēdera vidū. Broša te tev neder, to dosim Līnai. Paskaties, Trīne, vai tās lokšķēres nav par daudz sakarsušas! Re, gali jau sarkani!

Trīne saķēra šķēru vienu koka rokturi un grieza to tik ātri apkārt, ka otrs rokturis riņķojot atdzesēja pārkarsušos lokšķēru galus.

Vēl viņa šķērēs iekampa papīra gabalu, lai redzētu, vai tas nesadeg brūns un no tā nekūp dūmi. Nu māsām uz galvas varēja sākt veidot sprogas un ondulācijas.

Pati Līze arī uzģērba baltu kleitu. Vienīgi Trīne izskatījās tāda puspelēka, ģērbta mājas drēbēs, bet tas nekas. Nu jautrība gāja vaļā! Jaunās sievietes grozījās pie spoguļa un smējās. Izdzertais vīns šo jautrību vēl vairāk pavairoja.

—   Vī, manu dieniņ! Kas tad tas te pa jampadraci? — iesaucās Bernhards, ienākot istabā. Piecgadīgā Lija, ieķērusies tēvam biksēs, sāka no bailēm brēkt.

—     Nebaidies, meitiņ! Tavas tantes ir atbraukušas ciemos no laukiem. Viņas ir labas. Še, Bernhard, tev arī glāzīte! Nogaršo jauno ražu! Šodien pietiks priecāties, iesim atpūsties! — sacīja Līze un, piemiegusi ar vienu aci māsām, piebilda: — Tie apģērbi jums ir labi, bet rīt iesim iegādāties jaunus apavus. Pie tik labām drēbēm jums nepiestāv tie vecie. Ja gribat atrast smalku darbu, tad jums arī jārādās smalkā apģērbā.

Varbūt Bernhards saprata, ka sieva savas labās drēbes atdevusi māsām, bet neko neteica, jo ar sievu nebija vērts strīdēties.

Līnai neveicās ar darba sameklēšanu Jelgavā, tādēļ viņa nolēma braukt uz Rīgu. Tur varbūt vecākā māsa Marija Rozena zinās, ko ieteikt.

Drīz vien Emīlija sarunāja sev darba vietu kādā iebraucamajā sētā. Lielajā ielā iepretim Annas baznīcai virs vārtiem karājās liela izkārtne, kurā ar lieliem burtiem rakstīts "PIE VANAGA". Vienā galā bija uzkrāsots vanags ar izplestiem platiem spārniem, pieliektu galvu ar līku knābi un gariem, smailiem nagiem. Likās, ka tas tūlīt metīsies ienācējam virsū uz galvas.

Plašā pagalma kreisajā pusē atradās gara stadula zirgu pajūgu piesiešanai. Labajā pusē pie nelielas koka mājas slēgtā nojumē izjūgtie zirgi pa nakti tika piesieti siltākā vietā, ja no laukiem iebraukušais saimnieks nolēma pārnakšņot pilsētā. Lai arī pati mājiņa izskatījās maza, tās iekšpusē atradās paša saimnieka istaba ar virtuvi un plaša priekštelpa ar garu galdu vidū un dēlu soliem abās pusēs. Nelielā telpā aiz krāsns mūrīša uz sienām piestiprinātām koka lažiņām ar salmu maisiem iebraucēji pārgulēja nakti. Kurš pēc tirgū labi iztirgotas preces no lieliem priekiem bija par daudz aizrāvies ar pudeles tukšošanu, tas turpat priekštelpā pie garā galda dirnēja visu nakti.

Iebraucamās sētas īpašnieks Vanags tur dzīvoja viens pats. Viņam bija vajadzīga palīdze un viesu apkalpotāja. Dziļāk pagalma galā bija neliels sakņu un augļu dārzs ar ābelēm un plūmēm, bet tas bija aizaudzis ar nezālēm, jo Vanags viens pats nespēja tikt ar visiem darbiem galā. Tā kā Emīlijai, tāpat kā Līnai, negadījās Jelgavā atrast nekādu citu labāku darbu, viņa piekrita tur strādāt par mājkalpotāju. Saimnieks dzīvoja savā vienīgajā istabā, ko Emīlijai nebija atļauts uzkopt. Viņš pats tika galā ar savām samētātajām lietām, tādēļ tur nebija nekādas kārtības. Tā kā gulta vakarā tiks atkal savandīta, to nebija vajadzības pa dienu saklāt. Un cik tad vīrietim to drēbju! Viens labs uzvalks un ikdienas bikses ar skoteli priekšā.

—    Gan zirgam, gan ķēvītei esmu labs diezgan ari vecās biksēs, — Vanags mēdza atrunāties, kad kāds mēģināja viņam ieminēties, ka tik brašam saimniekam kā viņš piestāvētu labākas drēbes.

Pats saimnieks bija drukns vidēja auguma vīrs ar milzīgu kuplu matu ērkuli galvā. Tumšie mati pie deniņiem sāka jau mazliet sir- mot, bet lielais deguns atgādināja vanaga knābi. Vīrietis uz Emīliju atstāja labu iespaidu. Likās, ka viņš ir labs cilvēks, lai arī valoda stingra un noteikta.

u Ja man te nepatiks, es drīz sameklēšu sev citu, labāku darbu," Emīlija pie sevis nodomāja, bet skaļi sacīja: — Man te patiks. Mans vārds ir Emīlija.

Abi vienojās par samaksu, un saimnieks turpināja izklāstīt darba noteikumus.

—    Tev, Emīlij, tur, virtuvē, aiz krāsns būs pašai savs kabūzis. Kādreiz tajā dzīvoja mana nelaiķe māte. Kopš viņa aizgājusi viņsaulē, tur stāv tukšs drēbju skapis, gulta, galds un pat mīkstais krēsls. Tepat virtuvē arī ir viss, kas vajadzīgs. Tu pati zināsi, kā veikt sieviešu darbus. Ar iebraukušajiem lauciniekiem es viens tikšu galā. Tev tikai būs jāuzkopj viesu istaba un jāgādā kaut kas silts vakarā cienastam. Dažam vīram ziemā pietiek pat tikai ar krūzi karstas tējas. Ja kādreiz kopā sabrauc draugi, kam te labāk nekā mājās patīk nosvinēt kādu jubileju, tad uzliec viņiem galdā samovāru jeb, kā tagad sauc, tējmašīnu. No krāna tās katlā ielej ūdeni, aizdedzini ar malkas skaliņiem pa skursteni iebērtās ogles, un drīz tur ūdens sāks šņākdams vārīties. Ja tas sāk par daudz mutuļot, uzliec skurstenim virsū vāciņu, tad ogles apdzisis. Ja ir patikšana, vasarā vari padarboties dārziņā. Veļu mēs mazgāšanai nesam projām. Daži iebraukušie saimnieki pieprasa sev gulēšanai palagus. Ja kāds neprasa, tad vari ari nedot. Viens otrs dažreiz metas gulēt tāpat ar visām drēbēm.

Ši vieta Emīlijai gan nešķita skaista un glauna, bet darbs rādījās būt viegls. Pats saimnieks ir lāga vīrs, viņš sieviešu darbos nejauksies. Ja viņa pati visu ātrāk padarīs, tad brīvajā laikā varēs papriecāties, kur vien vēlēsies. Nav ari tālu līdz Līzes un Trines mājām. Tepat, aiz baznīcas, otrā jau ir Dobeles iela. Pats jaukākais šķita tas, ka no šīs vietas sākās visskaistāko veikalu un kino rajons līdz pat Pils ielai. Te viņai nekad neapniks pastaigāties līdzās citām jaunkundzēm un jaunskungiem. Varbūt tur varēs iepazīties ar kādu saimniekdēlu un, tāpat kā vecākās māsas, kļūt par saimnieci. Tad viņai vairs nebūs jākalpo citiem par istabmeitu. Emīlijai bija divdesmit četri gadi, un tas ir vecums, kad gribas ne tikai sapņot, bet savus sapņus arī piepildīt.

Tagad ziemā, aukstā laikā, iznāca retāk iet pastaigāties. Todien nebija tirgus diena un neviens pajūgs sētā neiebrauca. Tā otrā sēta "Pie zelta zirga" bija konkurenti. Tur manīti šodien iebraucam divi pajūgi.

—    Šorīt nošķūrēju sniegu visā pagalmā. Pašam karsti, bet laikam savilku plaušās par daudz auksto gaisu, bail, ka nesaķeru kādu aukstuma kaiti, — sacīja Vanags. — Uzvāri, Emīlij, man karstu pelašķu tēju. Iedzeršu groku.

—   Neslimo vis, saimniek! — Emīlija bija noraizējusies. — Kā es viena te tikšu ar darbiem galā? Še, te būs karsta tēja! Vai tev termometrs ir? Jāapskatās, cik grādu rādīs tas mērītājs.

—   Nē, tāda daikta man nav, jo ar slimošanu nemēdzu nodarboties, — jokoja Vanags.

—     Pag, karstumu var noteikt ari ar roku. — Emīlija pielika plaukstu pie Vanaga pieres.

Šajā brīdī abiem apkārtējā pasaule izgaisa kā miglas mākonis. Emīlija juta pēkšņu karstumu, kas plūda no vīrieša viņā.

—    Paliec arvien ar mani tāda, kāda esi šobrīd! — Vanags satvēra Emīlijas roku.

Šo brīdi Lielais likteņa lēmējs ierakstīja savā grāmatā un apzīmogoja, lai neviens to neizjauktu līdz pat mūža galam. Lai arī Emīlija nodzīvoja ar Vanagu civillaulībā un viņiem nebija bērnu, Emīlija tomēr kļuva par saimnieci pati savās mājās.

1915. gada pavasarī vācieši ieņēma Liepāju un tagad virzījās uz Jelgavas pusi. Tāla rūkšana, kas atgādināja pērkona rībienus, nāca 110 Kurzemes un Lietuvas puses. Šīs baisās skaņas neapklusa visu diennakti un nāca arvien tuvāk. Tas nebija pērkons, jo debesis bija dzidri zilas. Lielgabalu dunoņa atbalsojās tālu pāri Tukuma apriņķim un biedēja Vīnšeņķu muižas ļaudis.

Mucenieku jaunais saimnieks Miķelis vēl steidza pļaut labi sazēlušo zāli. Māsas un brāli jau bija pieauguši un aizklīduši projām paši savās gaitās, tikai jaunākais brālis Fricis vēl strādāja mājās. Nevar būt, ka vāciešiem izdosies te pietuvoties. Krievu karaspēks, kas Kurzemes pusē cīnās ar tiem, tik viegli neatdos šo zemes malu.

Raža šogad būs laba. Rudzu lauka zelmenis viļņoja vieglās vēja šūpolēs un šalca, dziedādams par brūnajiem, smaržīgajiem maizes klaipiem, ko nākamgad saimniece cels galdā savai saimei. Vēl vietējie ļaudis neticēja, ka kara briesmas varētu izjaukt viņu mierīgo darba ritmu. Arī lopiņi mierīgi ganījās aiz kadiķu kalniņa jaunajā zālē. Tomēr ik pa laikam Miķelim pārskrēja nemierīga šalts krūtīs tajos brīžos, kad rībieni gaisā kļuva biežāki un skaļāki.

Todien mazais brālis Fricis vēl nebija atgriezies no Dobeles. Viņš vakar aizbrauca tur iepirkties un solīja šodien būt atpakaļ. Viņam bija jānopērk cukurs, sveces un citas saimniecībai nepieciešamas lietas. Lopiem vajadzēja gabalsāli. Viņš solīja atvest arī vēl vienu jaunu izkapts nazi šāgada pļaujai. Kātu vīrieši paši mājās izgatavotu.

"Nevajadzēja brāli vienu laist tik tālā ceļā šādā nemierīgā laikā," uztraucās Miķelis. "Fricim vēl tikai astoņpadsmit gadu."

Paldies Dievam! Pēcpusdienā Fricis beidzot pārradās, bet izskatījās pavisam nobijies. Viņš līdz Dobelei nemaz nebija ticis. Jau, piebraucot pie Jaunpils, Fricis uzzinājis par kāda krievu ģenerāļa izdotu pavēli, ka visiem vīriešiem vecumā no astoņpadsmit līdz četrdesmit pieciem gadiem jāizbrauc no Kurzemes. Nu viņš droši varējis doties tālāk, jo braucis no Kurzemes puses — neviens neaizturēs, jo viņš bija klausījis pavēli. Kā vēlāk tikt atpakaļ, par to savā jaunības pārgalvībā Fricis nedomājis, — gan jau kaut kā… Atgriezies mājās, Fricis izstāstīja ceļā piedzīvoto.

Ik pa laikam priekšā bija dzirdama tāla lielgabalu rūkoņa. Kad pēkšņi šķita, ka tā pietuvojusies pavisam tuvu un dienvidu debespusē troksnis sāk vārīties kā milzīgā katlā, drosme pārtapa uztraukumā un bailēs par mājām.

"Nē, Vīnšeņķu pusē viss vēl ir mierīgi. Lietuvas pierobežā krievi karo ar vāciešiem, un tas uz mums neattiecas," viņš nodomājis un braucis tālāk.

Tuvojoties tai vietai, kur ceļš sazarojas uz Dobeli un Džūksti, bija dzirdamas arvien skaļākas lopu balsis, it kā tuvotos milzīgs govju, aitu un cūku koris. Cauri putekļu mākonim, kas apņēma ceļu, varēja manīt pajūgu un lopu baru straumi. Tā plūda no Kurzemes sētām, paklausot krievu valdības pavēlēm vai arī aiz bailēm no vācu baronu un vagaru nežēlības. Katrs, atstājot savas dzimtās mājas, bija centies paņemt līdzi tālajā ceļā visu iedzīvi un ietaupījumus. Bija redzams, ka bēgli braukuši jau vairākas dienas. Apputējušajos vezumos, piekrautos ar labības maisiem, sviesta un tauku toveriem, līdzās bija novietotas dēļu kastes ar vistām un zosīm. Turpat sēdēja sievas ar maziem zīdainīšiem un veci vīri un vecenītes, kuriem reizēm acīs pamirdzēja asaras. Vecie zemes ļaudis apjauta, ka šis viņu ceļš projām no mājām varbūt ir pēdējais. Kas viņus sagaida, vai tālie Latgales lauki vai bezgalīgais ceļš uz Krievzemi? Mīļās mājas bija ieslēgtas viņu sirdīs, un no turienes tās neizzudīs, arī guļot zem svešu zemju smilšu kopiņas. Bērni soļoja līdzi vezumiem, ar stibām dzenot lopu bariņus. Lielākie pa putekļaino un oļaino ceļu gāja basām kājām, bet dažiem mazākajiem kājas bija aptītas lupatām. Lielās ores, ar kurām agrāk no lauka tika vests mājās smaržīgs siens un āboliņš, un bija piekrautas ar dažiem mēbeļu gabaliem, drēbēm un ēdamo. Karstajā pēcpusdienā zirdziņi nokārtām galvām, nosvīduši vilka smagos vezumus. Govis un aitas žēli māva un blēja, prasot ūdeni un atpūtu. Smagās, resnās cūkas vairs nespēja piecelties, pat saņemot rīkstes pērienus. Kāds vepris jau bija iecelts orē un bezpalīdzīgi gulēja līdzās vecajai saimniecei. Ceļa grambās lopiņu nagi un kājas tika noberztas jēlas.

Daži pajūgi ar saviem lopiem bija nogriezušies sāņus no ceļa uz Bērzes upītes pusi, lai tur kādu bridi karstajā pēcpusdienā atpūstos un drīz atkal dotos tālāk. Daži nolēma braukt austrumu virzienā

cauri Dobelei, citi pagriezties uz Džūkstes pusi, jo baidījās, ka vācieši pietuvojoties varētu nogriezt viņiem tālāko ceļu uz Jelgavu.

Fricis, redzot šos tālajos ceļos nogurušos, bēdu pilnos bēgļus no Kurzemes laukiem, vairs neriskēja braukt uz Dobeli, bet grieza zirgu atpakaļ uz mājām. Jābrīdina mājinieki, ka arī viņiem jākravā mantas un jāmūk projām, jo karš ir tuvāk, nekā viņi bija domājuši. Kurzemes mājas un lauki jau ir tukši. Tie velti gaida savus kopējus un pļāvējus, kuri tagad, rūpju mākti, pa putekļainiem ceļiem arvien vairāk attālinās no tiem uz sev nezināmo nākotni. Fricim krūtīs iedūrās sāpīga smeldze, domājot, ka arī Mucenieku ļaudīm būs jākravā vezumos sava iedzīve un jāatstāj dzimtās vietas. Skaistie, mīļie zirgi vairs nears kūpošos, leknos zemes vālus, un govis vairs, mierīgi gremodamas, negulēs nopļautās labības rugājos, kuriem apakšā jau sakuplojis iesētais āboliņš.

Pārlaidis nakti Jaunpilī, Fricis no vietējā mazā veikaliņa bodnieka uzzināja, ka šķūtnieki jau no Kurzemes puses ved ievainotos karavīrus. Dažās orēs sakrauti blakus gulējuši pat četri — daži apvalkātos kareivju mēteļos, daži ar tiem apsegti. Kīdam gulētājam vienā kājā bijis zābaks ar atplīsušu pazoli, bet otra kāja aptīta ar netīru, asiņainu strēmeli, kas noplēsta no paša krekla. Braucēji aizbraukuši uz Irlavas pusi.

Garām braukuši arī rati, piekrauti ar tiem, kuriem vairs nav kur steigties. Ja viņiem nav vairs ļauts gulēt savas dzimtas kapsētā, tagad tiem bija vienalga, kurp tos ved. Bodnieks zināja arī teikt, ka vairāki vīri devušies uz Tukumu, kur veidošot brīvprātīgo Tukuma rotu. Tur braukuši gan pavisam jauni zēni, gan veci vīri sirmām ūsām. Neesot vairs ko gaidīt, ka no tālās Krievzemes atsūtītie bārdaiņi izkaros Latvijai brīvību. Tiem prāts nesoties ātrāk tikt atpakaļ. Esot pienācis laiks pašiem ķerties pie šaujamajiem un neatdot ne pēdas savas zemes svešām varām.

Atgriezies mājās ar jaunajām ziņām, Fricis vairs nespēja atgūt mieru. Arī pārējie mājas ļaudis staigāja apmulsuši. Ko darīt? Ilgi domāt vairs nebija laika, jo drīz sāksies kaujas pie Jelgavas, un tad visi ceļi uz mierīgākām vietām tiks nogriezti. Ir dzirdētas ziņas, ka krievi atkāpjoties aizvedot no šejienes sev līdzi visu, ko vien varot aizvest. Vācu gūstekņi krieviem būvējot šaursliežu dzelzceļus. Pa tiem tiekot aizvestas fabrikas un visi vilcienu vagoni.

Miķelim vēl prātā 1905. gada šaušalīgie notikumi, kad Krievijas cars Nikolajs II rakstīja: "Latvieši pilnīgi zaudējuši prātu, viņi padzinuši visas varas, izvēlējuši savus pilnvarotos un vispār brīvi saimnieko ne tikai apriņķos, bet arī nelielās pilsētās." Toreiz cars ar sava brālēna, Vācijas ķeizara Vilhelma II, atbalstu izveidoja speciālas soda ekspedīcijas no gvardes karavīriem un kazakiem, kas, nenoskaidrojot vainīgos nemierniekus, šāva, kāra un pēra ar rīkstēm un spieķiem visus pēc kārtas, pat bērnus un vecus cilvēkus.

—    Nē, mēs nekur nebrauksim. Es palikšu tepat sargāt Muceniekus. Ja jau mēs toreiz pēc "melnās sotņas" mežonībām palikām dzīvi, tad Dievs arī šoreiz mūs sargās. Neesam jau gluži galvenā lielceļa malā. Negribu kļūt par cilvēku, kas pazaudējis dzimteni.

Friča nemiers pieņēmās spēkā. Arkai no jauna viņam acu priekšā parādījās izmisuma pilnās bēgļu sejas, kurās atspoguļojās sāpes par zaudētajām mājām.

Dzimtene sauc!

—    Ardievu, brāli! Ardievu, mani mīļie! Es iešu turp, kur nebūšu viens. Tur kopā ar citiem, kam drosme, spēks un griba, cīnīšos par mūsu zemes brīvību.

Paņēmis līdzi maišeli ar maizi, žāvētu speķi, sīpoliem un vēl otru kreklu, Fricis, uzmaucis to kopā ar pastalām uz rungas, kas pārsviesta pār plecu, basām kājām devās prom pa ceļu, kas ved pāri Aba- vai uz Tukumu, Kurzemes vēju vadīts, ar Zemgales druvu smaržu matos. Ejot gar gatves kuplajām liepām, Fricis vēlreiz apstājās un atskatījās uz palicējiem un tēva mājām, kuras palika ieskautas koku puduri. Zem šīm pašām liepām viņš vēl nesen atpūtās no saules tveices, strādājot laukā. Bišu sanoņai ziedos atsaucās tāla ložmetēja sprakšķēšana.

"Dod, Dievs, svētību manai zemei! Lai kurp es ietu, ļauj kādreiz man atkal just mieru zem dzimtenes liepu zariem!"

Vēl kādu gabalu viņam līdzi traucās no kūts pažobelēm izskrējušās bezdelīgas, straujas kā bultas. Apkārt, klusi šalkdamas, viļņoja rudzu druvas.

"Vai tu atnāksi, kad māte no krāsns vilks ārā jaunās ražas karstos, brūnos maizes klaipus un kad tēvs griezīs biezu, smaržīgu maizes riku? Vai tu atnāksi, kad sēkla būs jākaisa zemē, lai tava cilts varētu pastāvēt un turpināt savu ierasto dzīvi?"

"Ardievu, mīļie! Es eju to vienīgo ceļu, pa kuru iesim visi tie, kam dārga tēvzeme. Sis ceļš ved cauri kaujas laukiem, lai pēc tam atkal vītos atpakaļ uz mājām. Cik tālu aiziešu es, to zina tikai liktenis."

Arvien straujāk tuvojās 1915. gada Pirmā pasaules kara laiks. Lijai būtu jāsāk skolas gaitas, bet Jelgavā jau valdīja panika. Līzes brālis Fricis, kurš no tēva mājām Muceniekiem devās uz Tukumu, bija jau nokļuvis Jelgavā, lai tālāk dotos uz Rīgu pieteikties latviešu strēlnieku pulkā. Tikai caurbraucot pilsētu, viņš iegriezās pie māsas Līzes, lai steidzīgi atvadītos no savējiem un pastāstītu par redzētajām bēgļu straumēm, kas brauca no Kurzemes puses. Bet jelgavniekiem tas vairs nebija jāstāsta. Viņi paši jau redzēja ar mantām un pārtiku piekrautos vezumus un lopu barus, kas brauca cauri pilsētai pāri Driksas un Lielupes tiltiem Rīgas virzienā. Dažs kalps ar savu nabadzīgo iedzīvi ratus gan bija dabūjis, bet zirga viņam nebija. Viņš pats un bērni vilka savu trūcīgo vezumu. Līdzās bēgļu straumei gāja ari vīri un sievas ar paunām uz muguras un bērniem pie rokas. Visus šos ļaudis uz priekšu dzina un spēku viņiem deva bailes no vāciešu atriebības latviešiem par 1905. gada nemieriem. Arī no cara dragūniem bija bailes, bet šoreiz cīņa notika kopā ar krieviem pret vāciešiem. Aizbraucot Fricis vēl paspēja mājiniekiem izskaidrot, ka vispirms viņi kopā ar krieviem padzīs vāciešus un pēc tam dibinās paši savas varas.

Viss apkārt notiekošais bija sagriezis ļaužu prātus nesaprotamā juceklī. Tas kā draudīgs smagums arvien tuvāk un ciešāk spiedās virsū, neatstājot vietu sakarīgai domāšanai. Visus sev līdzi vilka panikas straume. Nogurušajās, bēdu pilnajās sejās ik pa brīdim tomēr uzšķīlās naida dzirkstis tajos brīžos, kad pilsētas ielās pretī bēgļu straumei mierīgi un pašpārliecināti pastaigājās baltās kleitās ģērbtās vācu jaunkundzes. Jo skaļāk dienvidu pusē dunēja kauju lielgabali, jo priecīgākas kļuva vietējo vāciešu sejas. Sakaujot krievus, vācieši kļūtu pilnīgi šīs zemes valdnieki.

Nebija vairs laika gari domāt. Arvien tuvāk nāca kauju duna.

— Māsiņ, ko jūs domājat darīt? — aizskrējusi pie Trines, vaicāja Līze. — Mēs ar maziem bērniem nevaram taču palikt pilsētā. Uz tēva mājām laukos arī vairs netiekam. Tur jau visu vācieši ieņēmuši. Tagad ļaudis dodas uz Rīgas pusi un pēc tam tālāk uz Krieviju.

—    Bet tajā pusē jau arī karo. Mans Jānis visu laiku apgalvo, ka nekur nebraukšot. Nevarot atstāt visus lopus, mājas un saimniecību. Tu jau zini, ka viņu grūti pierunāt, ja ko ieņēmis galvā. Man tāpat bail palikt uz vietas, bet kā mēs aizkulsimies tik tālā ceļā līdz Krievijai? Alfrēdiņš ari visu laiku būs jātur pie rokas.

—    Es gan gribētu braukt. Būs jāaiziet pie Emīlijas uz Vanaga māju aprunāties. Tur vairāk ļaužu apgrozās. Diez, ko citi tur spriež?

—     Kā jūs, Līz, aizbrauksiet bez zirga? Parunāšu ar Jāni, viņš droši kādu pajūgu jums atvēlēs.

—     Krievi no linu fabrikas ved ārā visas mašīnas un materiālus. Laužot nost visu, ko vien varot paņemt. — Istabā ienākušais Jānis izskatījās pavisam sadrūmis. — Kopā ar mašīnām aizbraukuši arī daudzi strādnieki. Tālākās vietās, kur kas smagāks prom vedams uz Krieviju, viņi sagūstītajiem vāciešiem liekot būvēt sliežu ceļus, lai tiktu līdz galvenajām sliedēm, kur jau gaida vagoni. Ko grūti mašīnās salādēt, to kraujot vilcienu ešelonos. Vācieši jau ieņēmuši Kurzemi un daļu Zemgales. Krievi sapratuši, ka ari Jelgavu tiem neizdosies noturēt.

—      Bet brālis Fricis, aizbraucot uz Rīgu, sacīja, ka milzum daudz jaunu un vecu vīru dodoties brīvprātīgi pieteikties strēlniekos. Visi esot lielas apņēmības pilni atbrīvot mūsu zemi no iebrucējiem un apspiedējiem, — ierunājās Līze. — Lai nu visi labie gari viņiem palīdz! Bet mēs gan aizbrauksim uz mierīgāku vietu. Mums vēl ir tālāki radi tepat pie Lielupes Valgundes pagastā.

—   Arī mēs tur varētu doties, — sprieda Trīne. — Kad braucām ar kuģīti līdz Upmaļu steķiem, tas gabals nemaz tik tāls nelikās. Tur Ķeizaru mājās mēs varētu kādas dienas padzīvot, kamēr tā šaušana norimst.

—    Tur mēs nokļūtu īstās krustugunīs, — pēkšņi Jānis māsām par izbrīnu sāka smieties. — Redzi, Ķeizariem vienā pusē ir Eņģeļu mājas, bet otrā Velniņi. Kā tu zināsi, no kuras puses mums gāzīsies virsū uguns jūra?

—   Ak tu, joks tāds! Kur gan citur mēs varam aizbraukt?

—     Dodies, Līz, mājās un kravā mantas, — pēkšņi Jānis kļuva pavisam nopietns, — es tev pateikšu, kur tu varēsi noglabāt kaut ko vērtīgu, kas nebūs līdzi paņemts. Tava dzīvokļa virtuvē aiz plīts mūrīša ir tāda maza telpiņa. Paskaties tur galā kreisajā pusē, kur skursteņa kājā ir iebūvētas mazas durtiņas. Mēs no cūkām iztīrījām sodrējus, lai ierīkotu vietu gaļas un reņģu žāvēšanai plīts dūmos. Tur tu varēsi noglabāt dažu labu paprāvu mantu. Es vēl nezinu, kurp mēs dosimies, bet gan jau tad redzēs, kur ceļš būs vaļā. Jūgšu zirgus ratos, un vietas tur pietiks mums visiem. Aizej pie Emīlijas, lai arī viņa brauc mums līdzi.

Abām māsām nu kļuva vieglāk ap sirdi, lai arī nākotne rādījās tumsā tīta.

Šoreiz iebraucamā sēta bija pilna ar pajūgiem. Tur vairs nebija omulīgie lauku vīri, kas sabraukuši savu preci pārdot tirgū, bet gan rūpju nomākti ļaudis, kurus māca neziņa par savu turpmāko likteni un atbildība par to, kas viņu vezumos. Lielās ores līdz augšai piekrautas ar dažādām mantām un ēdamo, bet pašā virsū sagūlušas sievas ar maziem bērniem un veci ļaudis. Vanaga istabā visiem, kas bija ceļā uz Rīgu, vietas nepietika. Viņi nakti atpūtīsies tepat, pagalmā, savos vezumos, lai no rīta atkal dotos tālāk bēgļu gaitās.

Augu dienu Emīlija stāvēja pie plīts un vārīja nogurušajiem ļaudīm siltu ēdienu. Tepat pagalmā tika izslauktas govis, un silta piena putra ar putraimiem pastāvīgi kūpēja katlā. Pats Vanags ar zaru slotu, liekšķeri un stumjamiem ratiņiem visu dienu rosījās zirgiem pie pakaļkājām, jo pilsētas zvirbuļi vairs vieni netika galā ar zirgāboliem, kas, pilni ar auzu graudiem, krita sētsvidū.

Kad Līze ieskrēja istabā pie Emīlijas, viņa uztraukumā aizmirsa pat labasdienas pateikt. No ātrā skrējiena viņas parasti sārtie vaigi bija kļuvuši pavisam sarkani.

—    Mēs braucam projām, — viņa ātri izmeta. — Belmanis jūgs visus zirgus ratos. Viņš teica, ka arī tev tur vietas pietiks. Kravājieties abi ar Vanagu, mēs piebrauksim jums pakaļ.

—    Līz, nomierinies! Še, iestreb siltu piena putru. Mēs ar Vanagu vēl tik tālu neesam aizdomājušies. Kara šaušana gan dzirdama pavisam tuvu, bet vēl jau mēs esam dzīvotāji tepat. Ari vietējie vācieši, šķiet, gatavojas uz palikšanu. Esam vienkārši cilvēki, mums neviens virsū nekritīs. Ja arī kāda bumba uzkritīs, tā var uzkrist ari jebkurā citā vietā. Mums pietiek vienam ar otru, ar savu mājiņu un dārziņu. Ja kaujas ugunis gāzīsies tieši virsū, gan tad kāds aizkavējies braucējs paņems mūs līdzi. Nav mums nekādas smagas, līdzi ņemamas mantas. Redzi, Līz, cik daudziem cilvēkiem mēs vēl varam palīdzēt! — Emīlija norādīja uz lielo istabu, kur vairāki vīri pie garā galda pusdienoja, un dibenistabā gulēja mātes ar maziem bērniņiem. Agrāk tur sēdēja jautri lauku vīri pie šņabja pudeles pēc veiksmīgas tirgus dienas. Tagad sēdošo iebraucēju sejas izskatījās drūmas un nogurušas. Nebija vairs prātā glāzes cilāšana, jo valodas grozījās ap savām pamestajām mājām un nezināmo ceļa gala mērķi.

—    Būs jābrauc tālāk iekšā Krievijā, — ierunājās kāds vīrs, kurš izskatījās pēc kalpu ļaužu cilvēka, — tur esot brīvas zemes, un viss tur augot bez aršanas un mēslošanas. Vajagot tikai sēklu dabūt zemē iekšā.

—    Pirmie, kuri jau aizbraukuši no Kurzemes, esot nonākuši pat līdz Odesai, — atteica viņa līdzās sēdētājs, kāds vecs vīrs.

—    Mēs gan izlēmām doties ziemeļu virzienā, — sarunā iesaistījās kāds turīga izskata saimnieks. — Dosimies caur Rīgu tālāk uz Petrogradu. Tur tiekot dibinātas bēgļu darbnīcas.

To dzirdot, Līzei saskrēja slapjums acīs. Vai tiešām arī viņai būs jādodas tik tālā ceļā?

—   Ardievu, Emīlij! Mums nu laikus jābrauc projām uz drošāku vietu. Tev bērnu nav, tev ar Vanagu divatā būs vieglāk. Manai Lijai tikai septiņi gadi. Trīnei ar neredzīgo Alfrēdu būs vēl grūtāk. — Līze raudot apskāva savu māsu un devās mājās kravāt mantas prombraukšanai.

Pa to laiku Bernhards jau bija rūpīgi iztīrījis skursteņa kāju no sodrējiem un sagatavojis tur vietu, kur noglabāt vērtīgākās mantas. Līzei tikai vajadzēja izlemt, ko ņemt līdzi un ko atstāt. Kā murgs! Viņa skrēja no vienas istabas otrā un vandījās pa skapjiem. Viss tika sasviests pa gultām un krēsliem. Biezās ziemas drēbes gulēja dziļākajos skapja plauktos. Nu tās visas tika vilktas ārā. Lai arī pašlaik bija silts vasaras laiks, kādreiz tās var izrādīties noderīgas.

—   Neņem līdzi liekus krāmus! Varbūt rudeni jau būsim atpakaļ mājās.

—    Vai tu galīgi dumjš esi? Karš pa Kurzemi iet jau gandrīz gadu. Vēl tie nav tikuši Jelgavā, un kur vēl visa Zemgale? Nedomāju, ka krievi tik ātri tiks pie uzvaras. Liec vien savu biezo kažoku kaudzē līdzņemšanai. Tā tava labākā manta.

—   Tas tēva kažoks smird. To neņem! — iesaucās Lija.

—    Nerunā niekus! Tādu seskādas kažoku katrs sev gribētu. Kas par spožu, brūnu akotu un dzeltenu pavēderi, — gluži jauns!

Lija ar māti Lizi Pirmā pasaules kara sākumā

—    Tikai tās sesku astītes kažokā man patīk, — priecīgi līdzdarbodamās mantu kravāšanā, čaloja meitene. — Savu lielo lelli es te neatstāšu, lai to nepaņemtu kāds vācu zaldāts.

—    Tās aizlakotās vīna pudeles, kas vēl glabājas neizdzertas, sakrāmē iekšā skurstenī. — Neklausoties meitas blēņu runās un pārkraujot apģērbu gabalus no vienas kaudzes otrā un atkal atpakaļ, Līze izrīkoja vīru, juzdamās kā franču karavadonis Napoleons, kurš arī esot spējis darīt vairākus darbus vienlaikus. — Es iešu pie bodnieka paskatīties, ko vēl nopirkt līdzvcšanai.

Veikals jau bija slēgts. Tā ārdurvis un logi slēpās zem aiznaglotu dēļu aizsega, tikai pats bodnieks vēl iekšā steidza kravāt mantas, lai dotos uz mierīgāku vietu kādā lauku nostūrī. Nebija vairs laika bēdāties par atstāto preci, jo kara laikā viss tik un tā tiks izlaupīts un izpostīts.

—    Sāli un cukuru es gribēju pietaupīt, ja to vēl te būs lemts atrast, kad atgriezīsimies, bet tev, saimniec, gan atvēlēšu. Labāk lai tas tiek pašu ļaudīm nekā postītājiem.

—   Sarunāsim tā, — teica Līze. — Tu mums esi tāds labs īrnieks. Mums ķēķī zem skursteņa ir brīva telpa. Nes visu, kas glabājams, un slēp tur iekšā, bet par to pārdod man vajadzīgo. Galvenokārt ceļā līdzi jāņem sāls, cukurs, sveces un ziepes.

Tā bija laba doma. Bodnieks nu uzmanīgi sastiepa visu vērtīgāko pie saimniekiem tā, lai kāda ziņkārīga acs nenoskatītu slepeno slēpni. Skurstenis piepildījās ar konserviem, petrolejas un siļķu mucām un citām lietām, kas tik ātri nebojājas. Sveces un ziepes salika metāla kastē, nenovēlot tās žurkām apēšanai. Norunāja arī tā: kuram pēc kara laimēsies ātrāk atgriezties atpakaļ no bēgļu gaitām, tas pieskatīs mājās atstāto mantu. Līze sapakoja līdzņemšanai arī miltus, putraimus, zirņus, cūku taukus un žāvētu gaļu.

—     Kaut māte nepamanītu, ka savus gumijas zābakus paslēpu pagultē! — Lija bija norūpējusies par savām špickleitām un lakkur- pēm, kuras neparko negribēja atstāt mājās.

Vēlāk tomēr māte bija pamanījusies zābakus iebāzt drēbju paunā. Līdzvešanai tika sapakoti pēļi, spilveni, segas, pat vecā grīdsega — ar to lietus laikā pārklās vezumu.

Kad svarīgāko mantu sasaiņošana tuvojās beigām, mazliet pierima ari Līzes šārīta nemiers, galvenokārt tādēļ, ka pa aizslēģotajiem logiem vairs neredzēja panikas pārņemto pilsētu. Šeit, Marijas un Jaunās ielas stūrī, arī braucēju bija mazāk. Galvenā plūsma virzījās pa Lielo ielu Rīgas virzienā. Pie lielgabalu rībieniem un ložmetēju tarkšķiem ausis jau sāka pierast.

—    Aiziesim nu, Bernhard, pie Belmaņiem aprunāties! Ja jau viņš mums apsolīja pajūgu, tad arī viņš būs galvenais noteicējs, kurp mums doties.

—   Ej vien, Līz, tur viena pati sarunāt par braukšanu! Es palikšu aiznaglot vēl slēģus un aizpakot ūdensvadu, lai ziemā neaizsalst un nepārplīst. Nezinām, vai līdz rudenim tiksim atpakaļ.

Ejot pie Belmaņiem, Līze jau pa ceļam no dažiem ļaudīm ar paunām uz muguras uzzināja, ka no Dobeles puses neviens bēgļu vezums vairs nebrauc. Tajā pusē vācieši esot pavisam tuvu Jelgavai. Tāpat ari Tukuma virzienā. Vienīgais brīvais ceļš tagad esot uz Rīgu, bet ari tur pie Olaines jau dzirdama šaušana.

Belmaņu vāgūzī jau stāvēja divi vezumi, piekrauti ar mantām. Vienā bija sakrautas dažādas mēbeles un pārtikas produkti, bet otrā drēbes. Trešie rati pagalmā vēl stāvēja tukši. Zirgi sapītām kājām mierīgi ganījās aiz ābeļdārza, nenojauzdami, kāds tāls ceļš viņiem sagaidāms.

—   Sveicināti, radiņi! Nav laika vairs kavēties! Runā, ka pie Olaines pavisam drīz var tikt nogriezts ceļš. Tikai pie Ruļļu kalniem Svētē divi latviešu strēlnieku bataljoni vēl varonīgi pretojas vāciešu ienākšanai Jelgavā, bet nu jau arī tur ceļš esot pārrauts.

—   Brauksim uz Rīgu! Tur Tērbatas ielā esot bēgļu apgādāšanas nodaļa un atvērti arī vairāki ēdināšanas punkti. Jelgavas zemkopības skola jau pārcelta uz Pleskavas guberņu.

—   Jūs vēl te? — Ar avīzi rokā pagalmā ieskrēja Emīlija. — Kāds iebraucējs kaut kur bija sadabūjis Rīgas avīzi "Jaunākās Ziņas". Es steidzos pie jums parādīt jaunumus, kas notiek pasaulē. Varbūt, tur aizbraucot, kāda derīga ziņa jums var noderēt. Re, šeit otrajā lapā lasāms, ka vajadzīgi namdari pie kroņa darbiem. Kroņa rakšanas darbos pieņemot arī sievietes un bērnus.

—   Ak, Emīlij, tas labi, ka atnesi mums īstas ziņas! Līdz šim klausījāmies tikai dažādas tenkas un redzētā un piedzīvotā atstāstījumus, — teica Jānis, — bet tu taču zini, ka ne es, ne Bernhards neesam nekādi namdari. No Trines un Alfrēda arī neiznāks zemes racēji.

—    Te vēl lasāms, ka Permas guberņā vajadzīgi malkas cirtēji, bet Poltavas guberņā kalēji un galdnieki. Varbūt Bernhardam noderētu darbs Permā?

—    Ak, šausmas! — iekliedzās Līze. — Es nemūžam nebraukšu tādu garu gabalu projām no Jelgavas.

—    Tad vēl esmu dzirdējusi, — turpināja Emīlija, — ka Rīgā, Dzirnavu ielā, ir kāda centrālbiedriba, kas vāc ziņas par tiem, kuri var izmitināt pie sevis Kurzemes bēgļus un cik lopu tie var pie sevis uzņemt. Naukšēnu pagastā varot apmesties pat septiņdesmit cilvēki, astoņdesmit zirgi un trīsdesmit govis. Vietas esot arī Rancēnos un Burtniekos. Daudzi bēgļi braucot uz Valmieras apriņķi. Lijai varētu derēt Petrograda, kur būšot skolas bēgļu bērniem.

—    Nē, nē! — tādu domu, savilcis pieri grumbās, Jānis noraidīja. — Es nebraukšu ne uz kādu Pleskavu vai Pustoperšu. Tad jau labāk uz Valmieru un, ja vajadzēs, tālāk uz Valku. Tur tev, Līz, tavam skuķim tiks atvērta brīvskola — sākumskola bēgļu bērniem.

Jo ilgāk Līze klausījās jaunajās ziņās, jo drūmāka sāka šķist nākotne. No ārpuses viņa izskatījās rāma, to viņa skaidri saskatīja spogulī, bet iekšā viss drebēja. Ari kājas pēkšņi piekusa, it kā būtu tālu ceļu nākušas.

—    Kādēļ mēs nevaram palikt Rīgā, ja tur atvērti bēgļu ēdināšanas punkti un dabūnami dažādi darbi?

—    Tepat "Jaunākajās Ziņās" teikts, ka vācieši tuvojas ne tikai Jelgavai, bet brūk Rīgai virsū 110 Tukuma un Jelgavas puses. Nerādās, ka tur iznāktu ilga palikšana.

—    Ja jau tik briesmīgos ceļos jādodas, tad es labāk palieku tepat, tāpat kā Emīlija ar Vanagu. Vai nu tik traki būs, ka tie kara uguņi mūs visus satrieks zemē? Žēl, ka nevaram dabūt nekādas ziņas, kā tagad tur vācu pusē klājas mūsu tēva mājās Vīnšeņķu pagastā. Nē, nē, aizbraukt tik tālu un nezināt, kas notiek te, Jelgavā, ar mūsu māju un atstātajām mantām, to mēs nevaram.

Līzei pēkšņi galvā iešāvās gaiša doma. — Ja vācieši uzbrūk Rīgai no Tukuma puses un Jelgavai no Dobeles un Svētes puses, tad jau iznāk, ka galvenie kara ceļi ies garām Valgundei, kur dzīvo mūsu tālāki radi. Es braukšu tur! — Viņa to noteica tādā tonī, ka apkārtējiem pēkšņi aprāvās iesāktās sarunas.

—    Aizej vēl mājās aprunāties ar Bernhardu, ko viņš domā par palikšanu vācu verdzībā, — teica Jānis, bet Līzes apņemšanās vairs nebija izmaināma.

—    Ko tur vairs runāt? Ja es nebraukšu kopā ar jums tik tālos ceļos, tad arī viņš nebrauks.

Atšķirībā no pārējiem brāļiem un māsām Lize bija pašpārliecinātāka un iedomīgāka. Tādas iezīmes viņas raksturā atstāja darbs toreiz jaunībā pie barona, kur viņa strādāja par guvernanti. Laikam barons iespaidojās no tā, ka Līze ir vācieša Matlava mazmeita, turklāt vēl ļoti skaista. Tur viņa ari tika ģērbta kā vācu freilene un iemācījās runāt vācu mēlē. Toreiz mājiniekiem likās smieklīgi, ka baron- madāmai Līzes vārds izklausījies par prastu.

"Tas tokš kalpu siev vārds! Mēs tev sauksim par Otīlij jeb Tillā," viņa teikusi.

Lai arī patiesībā Līze tur bija tikai kalpone, kundzei gribējās, lai apkārtējie ļaudis redzētu, ka viņu bērnus audzina smalka freilene. Toreiz Līzei tur klājās labi, tādēļ viņa vēl tagad īsti neaptvēra, kāda latviešu tautai būtu dzīve zem vācu kundzības.

Lēmums par palikšanu un nebraukšanu kopā ar Belmaņiem bija pieņemts. Nebija vairs laika gari domāt.

—    Labi, Līz, dari, kā gribi, — Jānis nemēģināja Līzi pierunāt braukt kopā ar viņiem. — Vienu zirgu ar ratiem es tev atdodu. Vari doties ceļā, kur vēlies. Ja mums būs lemts atgriezties un satikties, varēsi to man atdot.

Sajās ģimenēs tā bija iekārtots, ka vienā noteicējs bija Jānis, bet otrā — Līze. Trīnei un Bernhardam nebija balsstiesību.

Kamēr Jānis jūdza ratos no ganībām pārvestos zirgus, visas trīs māsas apkampušās raudāja. Te nebūtu līdzējusi nekāda žēlošana un mierināšana. Pirmajā pajūgā, kurā bija sakrautas drēbes un ēdamais, iesēdās Trīne. Otrajā orē, kas bija pilna ar sienu un ēdamo lopiem, pašā augšā uzsēdināja aklo Alfrēdu. Kaut puikam bija tikai astoņi gadi, viņš stipri turēja grožus rokā, dzenot zirgu aiz mātes ratiem. Abiem pajūgiem sekoja līdzpaņemtie lopi, un beigās brauca pats saimnieks Jānis uz mēbeļu vezuma.

—     Uz redzēšanos, bet varbūt uz neredzēšanos!… — Emīlija viņus pavadīja līdz Lielupes koka tiltam. Bija pienācis pēdējais bridis. Ja kāds vēl domā aizbraukt, tam jāpasteidzas. Spožā vasaras saule noglāstīja aizbraucēju galvas, it kā gribēdama dot līdzi ceļā pēdējos siltos laba vēlējumus.

Bet drīz visapkārt sāka krākt un šņākt, un likās, ka viļņi vētrā dragātu klints sienas. Lielgabalu dobjie grāvieni sajaucās ar plinšu sprakšķēšanu. Jelgavas stacijas viena ēka jau mutuļoja uguns jūrā. Pilsētas pēdējie aizstāvji vēl steidza paņemt līdzi dzelzceļa aprīkojumu un aparatūru. Zaldāti atkāpās no Jelgavas zem vācu kauju uguns lietus, kas lija no baznīcu torņos augšā savilktajiem ložmetējiem. Vācieši bija jau tikuši līdz Lielupes kreisajam krastam un šāva upei pāri. Pēdējais vilciens ar zaldātiem un strādniekiem paspēja vēl zem ienaidnieka lielgabalu kaucošajām lodēm aizslīdēt uz Olaines pusi, bet arī tur jau sākās apšaude. Gandrīz visi tilti jau bija uzspridzināti. Vēl pēdējais briesmīgais grāviens uzspridzināja pēdējo. Aiz muguras palika degošas ēkas un kūpošas drupas.

Līze steidzās atpakaļ mājās, iesēdusies Belmaņa dotajos ratos, kuros viņš bija ielicis prāvu siena klēpi savam zirdziņam. Varbūt pēdējais brīdis aizbraukšanai jau nokavēts? Uz brīdi pilsētā iestājās klusums, kā pirms negaisa. Tikai atsevišķi ložmetēju un šauteņu sprakšķi vēl dažās vietās atskanēja.

—    Papu, mamma sēž siena kaudzē! — priecīgi iesaucās Lija, ieraudzījusi māti iebraucam pagalmā. — Pavizini mani!

—    Nemaisies pa kājām! — Šoreiz Līze savu mīļmeitiņu rupji atgrūda. — Ģērb ātri mugurā vecās drēbes!

—    Negribu vecās, — tiepās Lijā un piespiedās tēvam.

—   Lai jau bērns paliek šajās pašās jaunajās, — Bernhards mierināja savu mīļo raudātāju. — Vai nu vecās glabāsim un jaunās atstāsim Jelgavā vācu jaunkundzēm? Viņas jau tāpat aizvien ir labāk pu- cētas nekā latviešu bērni.

—    Ēdamo paslēp ratu dibenā zem siena un pāri pārklāj drēbes. — Līze vairs nelikās dzirdam vīra teikto un turpināja steidzīgi rosīties ap vezumu. — Vairākkārt jau dzirdēts par laupīšanām. Ja ceļā gadīsies zaldāti, tad nav drošs, ka tie netīkos atņemt kaut ko ēdamu.

Pēkšņi atskanēja tik briesmīgs grāviens, ka likās visa pilsēta tiek sagrauta. Bija sajūta, ka šāviņš krīt tieši virsū.

—    Braucam ātri prom! — Līze nebija vīram vēl paspējusi izstāstīt, kādēļ Bclmaņi aizbrauca vieni pāri Lielupei uz Rīgas pusi. — Tagad nav laika gari runāt. Pa ceļam tev visu izstāstīšu. Vēl tikai iecel to lielo miltu maisu tukšajā skārda mucā. To mēs vairs nevaram ratos iekraut. Lai paliek koridorā aiz durvīm!

Visas durvis kārtīgi aizslēdza un aizkrāva. Līze ar Liju iesēdās ratos, bet Bernhards soļoja zirgam līdzās, lai tam pa akmeņaino Marijas ielas bruģi būtu vieglāk vilkt piekrauto vezumu. Tālākais bēgļu ceļš iegriezās Lilienfeldes ielā, lai turpinātos pa Lielupes kreiso krastu uz ziemeļiem. Aiz muguras un kreisajos sānos dzirdamā ložmetēju tarkšķēšana un plinšu sausā sprakšķēšana kļuva arvien skaļāka. Šķita, ka lielgabalu grāvieni, sajaukušies ar citiem trokšņiem, dzenas tieši pakaļ bēgošajiem braucējiem. Kaut gribējās ātrāk tikt no tā visa tālāk projām, ratu ritenis stūrgalvīgi iegūla izdangātā ceļa bedrē un labi barotais un spēcīgais Belmaņa zirgs nu mīņājās uz vietas. Lepnā Līze, kāp nu ārā un palīdzi stumt braucamo! Labi, ka tagad, vasarā, ceļš bija sauss, citādi būtu pavisam jocīgs skats — kundze smalkā blūzē ar glaimu frizūru un dubļainām kājām piepalīdz zirgam vilkt vezumu. Pat šajās uztraukuma pilnajās dienās Līze neaizmirsa uzsliet savus matus pēc jaunākās modes. Ne jau vīra dēļ viņa tā pucējās. Tas bija kļuvis par ieradumu kopš jaunības gadiem, kad viņa strādāja muižā par guvernanti pie barona bērniem. Toreiz baronese istabenei uzdeva Līzi pilnīgi izģērbt un sapucēt pēc kungu modes.

"Sitās šmucīgās drēbes tu vairs nevilksi," lielmāte toreiz nokomandēja, "un istabene tev ierādīs, kā katru dienu safrizēties."

Tāds darba sākums Līzei nepavisam nepatika, un viņa jau gribēja dusmīgi atbildēt, ka viņas drēbes ir ļoti tīras un tās ir izmazgātas ūdenī, kas ticis uzliets uz pelniem, lai ievilktos stiprs sārms, bet, tā kā Līze bija mazliet nobijusies un sakautrējusies, viņa samierinājās ar tādu sevis apstrādāšanu. Baronese toreiz viņai iedeva ari apakšiņas, līdzīgas tām, kādas toreiz muižā valkāja vecākā māsa Marija. Tādas pašas bēdīgi slavenās apakšiņas, kādas vēlāk Marija bija atdevusi Trīnei, bet kura tās kautrējās vilkt kājās. Līzei gan tās patika. Viņa tad jau zināja, ka tās sauc par sieviešu apakšbiksēm, nevis apakši- ņām. Tās bija tik skaistas, ka būtu bijis labāk tās izkārt istabā pie sienas apskatīšanai. Plato, kuplo smalka auduma bikšu augšdaļa priekšā bija savilkta ar jostu, kas mugurpusē sastiprināta ar pogu. Arī sānu vīles bija aizpogājamas, to varēja izmantot īpašu vajadzību gadījumā, vienlaikus neatbrīvojot priekšdaļu. Priekšpusē iešūtās trīskārtīgās špiejoslas sacentās greznumā ar bikšu apakšdaļas sakrokotajiem volāniem. Auduma lente savilka bikšu platos galus, piešķirot tiem pu- fīgu izskatu. Tai sekoja špiejosla un visbeidzot atkal volāni, kuri draiskojās nedaudz zem ceļgaliem. Priekšpusē uz bikšu jostas Līze pati toreiz uzšuva savu monogrammu. Tagad šis skaistais apģērba gabals gulēja maisā zem braucējiem un tika glābts no vācu iebrucējiem.

Briesmīgs sprādziens aizmugurē pēkšņi pamodināja Līzi no senajām atmiņām. Pat zirgs no šī trokšņa bailēs salēcās. 19. jūlijā vācieši uzspridzināja tiltu pār Lielupi. Arī priekšpusē Kalnciema virzienā nepārtraukti rībināja kauju duna.

—    Ak Dievs! — Mēs esam nokļuvuši pašā kara lauka vidū! Tad jau Belmanim bija taisnība. Vajadzēja braukt uz Rīgu.

—    Kas zina, kā viņiem tur klājas? Pie Olaines arī šaujot virsū.

—    Gan jau būs labi. Mums vēl neviens virsū nav šāvis.

—   Nupat gan vairs nav labi!

Aiz kokiem viņpus ceļa līkuma pēkšņi pacēlās putekļu mākonis. No Jelgavas puses šurp auļoja zaldātu bariņš. Cik viņu tur bija, nevarēja saredzēt, jo jātniekus aizsedza koki un putekļi.

—   Bernhard, mūc mudīgi krūmos un velc nost bikses. Izliecies, ka tur tupi savās darīšanās. — Līze pieņēma zibenīgi ātru lēmumu.

—    Es mēģināšu ar viņiem tikt galā pa labam. Varbūt viņi tevi nepamanīs, ja tupēsi klusi. Mēs visi no viņiem tik un tā nevaram noslēpties. Ja izrādīsies, ka tie ir mūsu strēlnieki, tad nav ko bīties. Ja tie būs mūsējie bārdainie krievi, tad gan nekas labs nav gaidāms. Vairāk gan šķiet, ka tie ir vācieši. Viņi bija tuvu Jelgavai jau pirms mūsu izbraukšanas. Es izlikšos, ka mēs esam vācietes un mūkam no krieviem. Ja viņi tevi pamana krūmos, tad izliecies par mēmu un rādi viņiem to papīru, kas tev kabatā, kur ierakstīts, ka tevi sauc Bernhard Kleinberg. Tas izklausās īsti vāciski. Pa to laiku es pati ar viņiem runāšu. Tu jau nejēdz to vācisko runāšanu. Lija būs Emīlie. Atceries, meit, ja tev ko jautā, tad saki tikai vienu vārdu "Emīlie" vai "jā".

Nu jau ceļā bija saskatāmi četri jātnieki zirgos, kas lielā ātrumā auļoja šurp. Varēja redzēt, ka viņi ļoti steidzas Kalnciema virzienā. Līze piebrauca savu pajūgu malā, lai dotu jātniekiem ceļu, cerot, ka tie aizauļos garām, bet nekā. Vācu zaldāti apturēja savus nosvīdušos zirgus, kas aizelsušies ar putām mutē sprausloja un šņāca gaisā garaiņus.

—    Stāt! Kas jūs esat? — pirmais jātnieks, nolēcis no zirga, jautāja vācu valodā. Nepaprasot, vai braucēji saprot viņa valodu, viņš turpināja: — Kur jūs braucat? Kas tur ir vezumā? — Viņa šautene draudīgi pagriezās uz vezuma pusi.

Līze steigšus viņu laipni sveicināja un sacīja, ka viņas esot Jelgavas vācietes un mūkot no krieviem.

—    Mūsu dzīvokli Jelgavā krievi sašāva. Tagad aizbrauksim uz kādu mierīgāku vietu laukos līdz laikam, kad mūsu karaspēks pilnīgi padzīs krievus. Redzat, vezumā ir tikai ēdamais zirgam un mūsu drēbes. — Līze tik ticami to pateica skaidrā vācu valodā, ka zaldāta šaujamais noslīdēja zemāk.

—    Vī hcist du? — viņš jautāja, pagriezies uz Lijas pusi. Līze uzmundrinoši pamāja meitai.

—    Emīlie, — tā atbildēja.

—   Ah, so! Emīlie? — vācietis smaidot pārjautāja.

Tagad Lija saprata, ka tai jāpasaka otrs vārds, ko tikko māte bija iemācījusi, un viņa droši pateica "jā". Šis steigā iestudētais teātra skats izdevās labi.

—    Es jau uzreiz sapratu, ka esat vācietes. To varēja redzēt pēc jūsu apģērba. Latviešu bauri tā neģērbjas. Ir viegli atšķirt prastus ļaudis no smalkiem. Mums ilgāk nav laika te uzkavēties, steidzīgi jānogādā ziņa otrajā frontes spārnā, — un viņi, uzšāvuši zirgiem, aizauļoja tālāk.

Pirmajā brīdī Līze no uztraukuma vairs nespēja pat kājas pakustināt. Lai ari viņa bija braši turējusies, nu bija iestājies tāds kā atslābums. Bernhards arī līda ārā no slēptuves gluži līks, jo visu laiku bija tupējis aiz krūma, baidoties pakustēties un pat skaļāk elpot.

—    Redzi, Līz, cik labi bija, ka Lija palika apģērbta savās goda drēbēs. Šoreiz viņas tiepšanās nāca mums par labu. Vācieši noticēja, ka viņa ir kungu bērns.

—   Mamm, redzēji, kā es arī pratu sarunāties vāciski? — priecājās Lija, kura vienīgā nemaz nebija nobaidījusies. Šādi piedzīvojumi tai bija īsti pa prātam.

—   Papu, vai mēs vēlreiz satiksim zaldātus? Es gribu redzēt lielgabalu. Tur, kur mēs braucam, ari šauj. Kas tur šauj? — Lija tincināja vienā laidā.

—   Beidz gvelzt niekus! — māte viņu norāja. — Kaut tev dzīvē nekad nenāktos satikties ar šāvējiem! Nū, zirdziņ! Velc vēl mazu gabaliņu. Drīz mēs jau būsim Ķeizaros. Tur tu varēsi labi atpūsties.

Dzirdot visapkārt šāvienu un sprādzienu skaņas, bija tāda sajūta, it kā Ķeizari atrastos tieši kara lauka centrā. Lai ari turienes mājiniekiem pietika pašiem savu raižu, pajumte netika liegta izbēgušajiem jelgavniekiem.

—   Mums šajos grūtajos laikos cits citam jāpalīdz. Es tev, Ķeizar, labi samaksāšu, — lepni paziņoja Bernhards, izvilkdams savu biezo naudas maku.

—  Va, velns! — iekliedzās Līze. — Kur tu pēkšņi ņēmi tik daudz naudas? Vēl nupat Jelgavā tavs naudas maks bija daudz plānāks.

—    Bija gan plānāks, bet daudzkārt smagāks, — to skaidrojot, Bernhards izskatījās priecīgs un varen lepns. — Kamēr tu biji pie Belmaņa, pie manis pienāca tas pats žīdiņš, pie kura es pirms divpadsmit gadiem nopirku savu zelta pulksteni. Viņš man deva labu padomu, sacīdams, ka es esot viņam bijis labs kunde, tādēļ viņš gribot man izpalīdzēt. Man būšot daudz smagu mantu, ko līdzi ņemt bēgļu gaitās. Kādēļ vēl līdzi nēsāt tik smagu naudas maku? Viņš bija ar mieru apmainīt manu zelta naudu pret papīra rubļiem. Redzi, sieva, tāpēc maks tagad izskatās biezāks, bet bagātāks gan neesmu kļuvis. Man izpalīdzēja labs cilvēks.

—   Tas nu gan nebija prāta darbs, mainīt tīru zeltu pret papīri, — Ķeizars nogrozīja savu kuplo matu ērkuli. — Kas to zina, cik ilgi vēl tie krievu papīra rubļi mums derēs? Rādās, ka mums būs jāpaliek zem vācu kundzības arī turpmāk. Ar Rīgas ieņemšanu vāciešiem gan neveicoties. Tur mūsu brīvprātīgie strēlnieki turas un nelaiž tos iekšā. Dzirdat, kā tur trokšņo ap Kalnciemu? Tur abām pusēm esot milzīgi zaudējumi Tīreļpurvā.

Matlavu Fricis, kurš bija ticis līdz Rīgai un pie kinoteātra "Olim- pija" pieteicies brīvprātīgajos Latvijas aizstāvjos, tagad arī karoja Tīreļpurvā.

Pulkvedis Jukums Vācietis, atgriezies Latvijā no darba Viļņas karaskolā, tagad te palīdzēja savējiem. Viņš izlēma Ziemassvētkos sūtīt kaujā visus astoņus strēlnieku pulkus, cerot, ka vācieši negaidīs strēl nieku došanos baisajā purvā šajā svētajā vakarā.

"Mani puikas, ir Ziemassvētku vakars, svētvakars. Bet piedodiet, man nav nekā, ko jums dot. Atrodiet to naida dzirksti, kas liktu jums uzvarēt."

Purvs vaidēja un kauca kauju dunā. Tur kopā cīnījās Rīgas pulki, vidzemnieki, valmierieši un zemgalieši. Likās, ka purva rāva, dubļi, kritušo kaujinieku ķermeņi un koku zari kopā vārījās milzīgā elles katlā. Puna akačos tika saguldīti vācu mīnmetēju un ložmetēju šāviņu nopļautie strēlnieki. Lielākā daļa vīru no tukumnieku rotas jau bija kritusi, bet Fricim cīņa pie Ložmetējkalna vēl turpinājās. Tai jābūt izšķirošajai, lai atbrīvotu ceļu uz Jelgavu. Tukumnieki, kuru pulkā bija gan pavisam jauni zēni, gan sirmi vīri, nebija ēduši jau divas dienas, nebija gulējuši piecas naktis. Beidzot viņu rotu, kurā cīnījās arī Fricis, nomainīja Bauskas pulki.

Pēc diennakts atpūtas atkal no jauna cauri gaudojošajiem decembra puteņiem strēlnieks Fricis kopā ar citiem vēl dzīvajiem kaujiniekiem Ziemassvētku naktī devās uzbrukumā vācu betona un baļķu cietoksnim Ložmetējkalna galā.

—    Urā! Jā, ir! — Uzvaras saucieni gan nespēja pārkliegt kauju troksni, bet ceļš uz Jelgavu bija pārrauts vaļā. Vācu karotāji bēga pa sasalušo ledu pāri Lielupei. Ar dubļu notrieptām, asiņainām sejām un uz dzeloņdrāšu pinumiem saplēstām drēbēm strēlnieki tiem vēl raidīja pakaļ ložmetējšāviņu kārtu.

Nesasniedzis kalna virsotni, Fricis gulēja līdzās vācu mīnmetēja lādiņa izārdītai bedrei. Pāri viņam lija kaut kas silts. Visapkārt dūca kā bišu spietā. Cīņu biedrs, kurš, mīnas saplosīts, uzkrita viņam virsū, bija izglābis Friča dzīvību.

Klusa nakts, svēta nakts…

… Bet cīņa vēl nebija galā. Tūlīt pēc Jaunā gada Kalnciema austrumos strēlniekiem atkal gāzās virsū vācu kauju viesulis.

—   Zēni, turieties! Lai arī Jelgavā jau saimnieko vācieši, aizmugurē stingri turas Rīga. Līdz pavasarim mums jātiek Jelgavā.

Daudziem šī vēlēšanās nepiepildījās. Fricis Matlavs nu guļ Rīgas Brāļu kapos priekšpēdējās rindas celiņa malā līdzās pārējiem cīņu biedriem, un alejas liepas viņam šalc tās pašas dziesmas, ko liepas tēva mājās Vīnšeņķu pagasta Muceniekos.

Savās bēgļu gaitās Ķeizaros Kleinberģi ar līdzpaņemtajiem pārtikas krājumiem izdzīvoja visu vasaru un rudeni līdz jaunajam gadam. Kāds kaimiņš kaut kur bija sadabūjis vācu Kurzemes avīzi "Dzimtenes Ziņas", kurā teikts, ka dzīve Jelgavā sāk atgriezties normālās sliedēs. Pārtika gan esot ļoti dārga, bet par naudu viss esot dabūjams. Līdz šim visām civilpersonām bijuši nakts satiksmes ierobežojumi no četriem pēc pusdienas līdz astoņiem rītā. Tagad vācu birģermeistars tos esot atcēlis. Vienīgi Tukumā vēl no septiņiem vakarā līdz sešiem rītā nedrīkstot atrasties uz ielas. Ja kādu noķeršot, to uzskatīšot par spiegu. Tam nekāda gara atrunāšanās tad vairs neiznākšot.

—    Ja Jelgavā viss atgriežas normālās sliedēs, tad te vairs nav ko palikt, jābrauc mājās, — prātoja Bernhards.

—     Tu vispirms aizbrauc viens pats apskatīties, kāda tagad izskatās mūsu māja. Redzēji, kādi dūmi vasarā mutuļoja pāri pilsētai? — Līze nejutās droša.

Tā arī nolēma. Jo tuvāk Bernhards pietuvojās pilsētai, jo nemierīgāks kļuva viņa prāts. — Ja nu māja nodegusi? Bija taču būvēta no koka, tikai vienā galā piebūvēts ķieģeļu mūris. Piebraucis tuvāk, jau pa gabalu viņš ieraudzīja, ka Jaunās, Marijas, Vecās un Valles ielas virzienā ēkas ir saglabājušās. Ar uztraukumā pukstošu sirdi saimnieks atgriezās savās mājās. Viņa dzīvoklis palicis neskarts. Tur neviens nebija ielūkojies, vienīgi veikals gan ticis izlaupīts, un nekas no atstātajām precēm vairs neatradās agrākajās vietās. Bodnieku pašu arī vēl nemanīja. Bernhards te nedomāja ilgi uzkavēties. Gribējās ātrāk atgriezties Ķeizaros ar jaunajām ziņām. Salabojis un aizslēdzis veikala durvis, paņēmis no miltu mucas krietnu kuli miltus un no skursteņa slēpņa divas vīna pudeles, siļķes un ziepes, Bernhards aizbrauca vēl apskatīt arī Belmaņu māju. Tā stāvēja kā stāvējusi. To no nodegšanas bija nosargājuši vecie īrnieki, kuri dzīvoja gala istabā.

Emīlija ar Vanagu sveiki un veseli sagaidīja Bernhardu. Šausmīgāko kauju laikā viņi vairākas dienas esot nosēdējuši savā pagrabā, kas uzbūvēts dārzā. Cik briesmīgi izpostīta tagad izskatījās agrāk tik skaistā Jelgava! Bet nu tik ātri atpakaļ, kamēr nav sācis krēslot! Ziemā ātri metas tumšs. Nu jau daudz priecīgāku prātu, nekā šurp braucot, Bernhards uzšāva zirgam ar pātagu. Aidā, uz mājām! Bet pēkšņi priekšā kā no zemes izlīduši parādījās divi vīri vācu zaldātu drēbēs ar paceltām šautenēm rokās un uzsauca vācu valodā: — Haltl Tā kā nekāda sarunāšanās viņiem nesanāca, zaldāti iesēdās Bernharda kamanās, satvēra grožus un aizbrauca citā virzienā. Viens kučierēja zirgu, bet otrs nenolaida pacelto šauteni. Visu ceļu Bernhardam bija tāda sajūta, it kā krampis būtu savilcis sirdi.

"Vai es tieku saņemts kā spiegs? Tad jau kara laika likumi mani dzīvu neatstās!" Vīra acīs sariesās asaras. Mājinieki nekad neuzzinās, kur esmu pazudis. Aizbraucu uz Jelgavu, un viss beidzās… Emīlija ar Vanagu zinās vien teikt, ka aizbraucu atpakaļ uz Ķeizariem.

Pajūgs tika apturēts pie kādas ēkas, ko apsargāja kareivis ar šauteni. Te laikam atradās vācu štābs? Telpā aiz galda sēdēja divi vīri, viens vācu formā, otrs privātās drēbēs.

—   Uzrādiet dokumentus! — latviešu valodā īsi noteica privātajās drēbēs ģērbtais. Jā, tie Bernhardam bija līdzi. Kamēr sēdētājs pētīja viņam pasniegtos papīrus, ienāca līdzi braukušais vācietis un kaut ko ziņoja.

—    Kur jūs ņēmāt tik daudz miltu un citu produktu? Vai gatavojāties tos pārdot? Vai jums nav zināms, ka visa pārtika jānodod valstij? Iedzīvotājiem atstājama tikai norma, ko izsniegs uz kartiņām!

Nē, Bernhards par normu neko nezināja, jo tikko bija iebraucis no laukiem. Šos nedaudzos produktus viņš esot paņēmis no savas mājas veikala, jo pārējais bijis izlaupīts. Veikalnieks esot viņam atstājis atslēgas un atļāvis paņemt visu, kas vajadzīgs. Ja miltu būšot par daudz viņa ģimenei, tad pārējos viņš atdošot valstij.

Varēja manīt, ka pratinātājus maz interesēja Bernharda sacītais. Kamēr viņi savā starpā kaut ko apsprieda, Bernhardam iešāvās prātā pagājušajā vasarā notikušais, kad Līze apmānīja zaldātus, teikdama, ka viņa ir vāciete.

—    Esmu vecs vīrs. Armijā iesaucamie gadi man jau pāri, tādēļ nekāds karotājs pret vāciešiem neesmu. Turklāt esmu namsaimnieks, ne krievu dumpinieks, un mana sieva ir vāciete.

Pratinātājam šāda runa un vārds "Bernhard Klcinberg" šķita tīri patīkami, un gūsteknis, kaut vēl nepaspējis atjēgties no lielā izbīļa, drīz tika atbrīvots. Aizstreipuļojis līdz kamanām, viņš kā nemaņā iemetās tajās un traucās uz priekšu. Tikai nobraucis krietnu gabalu uz māju pusi, Bernhards pamanīja, ka ragavās vairs nav miltu maisa. Kādēļ nebija paņemtas siļķes, vīns un sveces, tas palika noslēpums. Tikai vēlā tumsā Bernhards laimīgi atgriezās mājās pie savējiem ar svaigajām ziņām par dzīvi pēc vāciešu iebrukšanas Jelgavā.

Sākoties pavasara atkusnim, Kleinberģi posās mājupceļam atpakaļ uz Jelgavu. Visi ēdamā krājumi bija jau iztukšoti. Arī par naudu neko daudz nevarēja nopirkt. Vācu birģermeistara pavēle noteica, ka no 1. maija milti un maize uz kartītēm saņemami tikai noteiktās vietās un ne vairāk kā 250 gramu katram. Pārpalikušo maizes labību Ķeizaru saimnieks saskaņā ar pavēli jau bija nodevis armijas vajadzībām. To nedrīkstēja ne pārdot, ne mainīt. Kaut ātrāk izdotos nokļūt savās mājās, cerot, ka skursteņa kājā noslēptais būs labi saglabājies.

—   Turpmāk ēdīsim tikai miltu putru ar siļķi, — pa pusei jokojot, pa pusei pa īstam sacīja Līze, tomēr piebilda: — Vēl jau ir arī noslēptie veikala konservi.

—    Tiem tur Krievijā klājoties vēl sliktāk. Kāds činavnieks Ko- ropatkins esot izdevis pavēli, ka ziemeļrietumu frontē karotājiem piecas dienas nedēļā esot jāiztiek bez gaļas. To drīkstot visi, arī pri vātļaudis, ēst tikai trešdienās un svētdienās. Cukurfabriku vadītāji savu fabriku cukura krājumus steigšus vedot prom pa dzelzceļu uz tālākām guberņām, lai tos slēptu no armijas valdes.

Lai ari vietējā vācu avīze rakstīja, ka dzīve atgriezusies normālās sliedēs, tā ne tuvu nelīdzinājās normālai. Dažos Kleinberģu mājas dzīvokļos bijušie īrnieki vēl nebija atpakaļ, tādēļ īres nauda no tiem neienāca. Veikala telpas arī stāvēja aiznaglotas, jo veikalnieks vēl nerādījās. Aizslēģotos logus Līze baidījās vērt vaļā. Dzirdēja runājam, ka visapkārt zogot visu, ko vien var panest.

—     Mājas viņējā gala jumtu virs otrā stāva dzīvokļa salaboju. Tur īrnieki tagad varēs dzīvot, lietus vairs virsū netecēs, — piekusis un nosmērējies ar būvgružiem, ienācis istabā, sacīja Bernhards. — Tikai pašā galā šāviņi visu tā saārdījuši, ka būs jāliek jaunas jumta spāres. Labi, ka divdesmitā dzīvokļa iemītnieki vēl nav atgriezušies. Tiem tur pašlaik nekāda dzīvošana neiznāktu. Tās mantas, kas tur vēl palikušas, es apsedzu ar darvotu papi. Arī dzīvokļa ārdurvis kāds šāviņš atrāvis vaļā. Nezinu, vai kaut kas nav izzagts. Būs daudz darba, līdz visu cik necik salabošu, lai tiem, kuriem būs lemts sveikiem un veseliem atgriezties mājās pēc smagajām bēgļu gaitām, būtu kāda pajumte, kur apmesties.

—    Tagad aizej uz veikalu pēc maizes. — Līzei sākās ikdienas rūpes virtuvē, lai visus paēdinātu. — Še, te ir mūsu maizes kartītes.

Par divām dienām mums trijiem pienākas tikai pusotrs kilograms. Laikam Jelgavā ir tikai septiņi veikali, kur atļauj maizi tirgot. Tāda ir birģermeistara pavēle.

—   Iešu tepat Marijas ielā 48 pie Urnešusa.

—   Nē, viņam dažreiz maize ir sacietējusi. Ej labāk uz Lielo ielu pie Leipciga vai Gintera. Pusdienās būs skābu kāpostu zupa. Tā miltu vira sen jau ir apnikusi. Vakariņās gan vārīšu kunkclmozi. Labi, ka mums ir saglabājies tas noslēptais miltu krājums!

—    Vai tu arī neesi noslēpusi graudu, drāšu vai bleķu zeltu? — Bernhards smiedamies rādīja sievai kādu atrastu avīzes gabalu, ko laikam vējš bija iepūtis bēniņos. — Es nemaz nezināju, ka Jelgavā ir tādas brīnumlietas. Še, lasi pavēli, ko izdevis augsts kungs — Austrumu virspavēlnieks fon Hindenburgs, ģenerālfeldmaršals!

"Iekš un ārzemes zelta naudas, smalka zelta un katra satura zelta sakausējuma, it īpaši stieņu, graudu, drāšu, bleķu, stīpu, lapu zelta, vizuļu zelta izvešana un caurvešana, kad tie nav vairāk apstrādāti, aizliegta, tāpat arī lauzta zelta. Šī aizlieguma izņēmums ir izvešana uz Vāciju." Kur nu žīdiņš liks manu zelta naudu, ko viņš man iemainīja pret papīra rubļiem? Viņam ar to būs jābrauc uz Vāczemi.

—    Par to tavu papīra naudu aizvien mazāk var kaut ko nopirkt. Re, kā ceļas kartupeļu cenas! Mēs ar Liju un Emīliju dosimies uz desmit kilometrus attālo Vircavas mežu ogot. Atļauju Palejas ielā jau dabūjām. Augustā iestāšos darbā tepat, pāri ielai, privātļaužu slimnīcā. Tur būs vajadzīgas kopējas — sievietes pie brīva uztura un algas līdz trisdesmir piecām markām mēnesī. Re, kā tagad iet! Ēdamo arvien grūtāk iegādāties, bet kroņa pārdotavā pie tirgus laukuma degvīnu pārdod bez jebkādiem ierobežojumiem. Vari dzert, cik gribi, un tad doties uz Annas vai Nikolaja baznīcu. Labi, ka mūsu rados nav dzērāju!

Pirms lielas vētras un negaisa daba uz īsu mirkli sastingst mierā, lai pēc brīža sāktu plosīties baisā viesulī un padebešu grāvienos. Vācu avīzēs izsludinātais miers bija māns. Līdz galam tika atvērti vaļā elles vārti un nelabie gari, virpuļos griezdamies, joņoja pāri pasaulei, raudami visu sev līdzi. Kauju ugunīs viss tika sagrauts, nodedzināts, izlaupīts un samalts. Šis bija laiks, kad kara šausmas un nemieri vēl tikai pa īstam turpinājās. Fricis jau bija kritis pēc kaujas

Ložmetējkalna. Trīne ar Belmani nokļuva Cēsu apkārtnē, jo ar lopiem Rīgā nebija derīgas apmešanās vietas.

Nākamajā gadā armijā iesauks pat sievietes ārstes. Lai ari vācieši cietis pludos, gada beigas krievi atkāpsies, jo Krievija sāksies revolūcija. Rigas strādnieku deputātu padomes prasīs Latvijai autonomiju, un bo(ševiki to apsolīs, tādēļ Vidzemes strēlnieki pārtrauks karot. Tā kā Krievijas cars vairs nespēs savaldīt nemierniekus, viņš slēgs līgumu ar Vācijas ķeizaru Vilhelmu un atdos tam Kurzemes hercogisti. 1918. gadā tiks gāzti abi valdītāji —gan Vācijas, gan Krievijas.

Māsa Līna, kura nolēma braukt uz Rīgu laimi meklēt, jau gadu pirms Pirmā pasaules kara sākuma rika ierauta bēgļu straumē, kas viņu nesa projām no māsām, brāļiem un tēva mājām uz tālo, svešo Krieviju.

"Esmu piedzimusi nepareizā laikā," viņa nodomāja. "Jau deviņpadsmit gadu vecumā, manā skaistākajā jaunības laikā, atnāca baigais 1905. gada nemieru laiks, kam pa pēdām sekoja melnā sotņa. Kopš tā laika vairs nekad neesmu jutusies brīva un laimīga. Tālajā Krievijā tikšu pie sava zemes stūrīša, un tur nebūs jāpacieš vācu frei- leņu vīzdegunība." Jo tālāk viņa brauca ar bēgļiem un viņu paunām pieblīvētā vagona smacīgajā gaisā, jo drūmāka sajūta pārņēma. Līdzpaņemtais pārtikas krājums strauji izsīka.

—   Uz kurieni mūs ved? Vai uz Pleskavu? — Ari pārējie kupejas kaimiņi neko skaidru nezināja teikt. — Cara valdība esot sagatavojusi Kurzemes bēgļiem apmetnes. Tad jau mēs tiksim siltās telpās un pie karsta zupas katla!

—    Jā, jā, cara tētiņš jau tur aizsūtīja tev zelta bļodiņu kāpostu zupas strēbšanai. — Dažam braucējam vēl bija joki prātā, lai arī blakus sēdēja vecenīte ar asarām acīs un kāda māte pie krūts mierināja brēcošo mazuli.

Pēkšņi vilciens samazināja ātrumu un bremzēja. No augšējā plaukta kopā ar drēbju paunām nokrita kāds aizmidzis braucējs.

—    Kas noticis? Vai arī te jau priekšā kauju līnija?

Izrādījās, ka no blakus sliedēm esot noskrējusi kravas vilciena lokomotīve un daži vagoni apgāzušies, jo pārmijas bijušas nepareizi pārslēgtas. Ap vagoniem un izbirušajām kastēm jau rosījās vairāki cilvēki, gan privātajās, gan armijas drēbēs ģērbti.

—    Re, re, kā cara tētiņš mūs sagaida! — iepriekšējais jokotājs nodārdināja pa visu vagonu. — Viss ceļš garā strīpā noklāts ar kafijas pupiņām, kas izbirušas no saplēstajiem maisiem. Tālāk vēl uz sliedēm guļ no apgāztajiem vagoniem izkritušie nepārplīsušic maisi. Tādu cienastu būtu nepieklājīgi smādēt! Jāiet grābt kulē! Runātīgais vīrs, sadabūjis kādas garās vīriešu bikses, metās ārā no vagona. Bikšu galus, jau skrienot, viņš sasēja mezglā, un nu grāba tajās, cik jaudas, uz sliedēm izbirušās kafijas pupiņas.

—    Tad jau mums arī vajadzētu, — ierunājās zīdītāja, — bet netieku ar bērnu ārā.

—    Vai jums ir kāda tukša kule? — jautāja Līna. — Pieskatiet manu paunu, es iešu sagrābt priekš mums abām.

Vīrietis jau bija paspējis piegrābt pilnas bikses un stiepa tās vagonā. No mugurpuses izskatījās tā, it kā viņš nestu kādu cilvēku, uzcēlis to sev uz muguras.

—    Meitēn, nāc palīgā! — viņš uzsauca Līnai. — Nāc palīdzi man uzcelt vienu maisu uz muguras. Tas gulēja nostāk sliežu malā. Man liekas, ka tur iekšā ir cukurs! Iestum mani ar to vagonā! Tā manta tur pietiks mums visiem.

Avarējušā vilciena apsargi vairs netika galā ar ļaužu pūli, kas rosījās ap izbirušajiem labumiem. Nevienam nebija arī nekādas intereses sargāt valstij piederošo. Drīz ceļš vilciena priekšā rika atbrīvots, un lokomotīve šņākdama uzņēma gaitu.

Vagona kaimiņš ar kaut kur sadabūtu akmeni ņēmās berzt kafijas pupiņas pulveri, kuras jau bija paspējis apgrauzdēt uz lokomotīves kurtuves. Drīz vien viss vagons smaržoja kā kafejnīca. Vīrs, sadabūjis pilnu spaini ar karstu ūdeni no lokomotīves katla, sabēra tur saberzto kafijas pulveri, piebēra cukuru no lielā atstieptā maisa un nu cienāja visus vagonā braucējus ar smaržīgo dzērienu.

Jau sen Līna bija jutusies, it kā iekļuvusi drūmā dzeloņainu krūmu laukā, kam ne gals, ne mala nebija saredzama. Domas spraucās caur dzelkšņiem, līdz, nokļuvušas dvēselē, radīja tur asas sāpes. Šis negaidītais piedzīvojums ar izbirušajām kafijas pupiņām uz dzelzceļa sliedēm kaut uz nelielu brīdi izkliedēja viņas skumjas. Līna cerēja šonakt gulēt saldā miegā, sapņojot par rītdienas patīkamo brīdi, kad iegūs savu mītnes vietu tālajā bēgļu nometnē.

Ap pusnakti vilciens atkal apstājās kādā nomaļā, klajā vietā pie nelielas būdas, uz kuras nebija nekāda uzraksta. Cauri vagonam izgāja kāds lokomotīves strādnieks paziņojot, ka pašreiz tiek uzņemts ūdens. Braucēji, ja gribot, varot uz desmit minūtēm izkāpt. Ilgāk gan lai nekavējoties, jo jāsteidzas, esot jau aizkavējušies. Daudzi braucēji izlēca no vagoniem un aiz krūmiem satupa grāvmalās svaigā gaisā. Līna, uzmetusi plecos mēteli, aizstaigāja līdz būdai, lai uzzinātu, kur viņi pašlaik atrodas un vai Pleskava vēl tālu. Tur, piesmakušā istabā pie galda, sēdēja divi iereibuši vīri. Uz netīrā galda atradās pusizdzerta kandžas pudele un izsvaidīti maizes gabali.

"Cik pretīgi!" nodomāja Līna, bet pieklājīgi sveicināja krievu valodā: — Labvakar! Kas šī ir par vietu? Kā to sauc?

—   Ai, kāda skuķe! Nāc šurp! — neatņēmis sveicienu, viens no vīriem šļupstēja krieviski un slējās kājās, lai piedāvātu Līnai pusizdzerto glāzi. Otrs no pustukšas pudeles centās pieliet otru tējas glāzi pilnu un arī cēlās kājās, lai grīļodamies dotos Līnas virzienā.

—   Paldies, es tādu dzērienu nedzeru, man negaršo! Sakiet, lūdzu, kas šī ir par vietu. — Līna centās attālināties no smirdošās glāzes. Viens bārdainis bija jau nostājies viņai mugurpusē un, aplicis roku ap vidu, grūda tai glāzi pie lūpām.

—   Kamēr neizdzersi glāzi, nekur netiksi. Vai tu saimniekus necieni? Ciemiņi tā nedrīkst darīt!

—    Labi, izdzeršu, bet tad laidiet mani ārā. Tūlīt aties vilciens, nedrīkstu nokavēt. — Līze paķēra pasniegto glāzi un tik veikli to lēja vajadzīgajā virzienā, ka viss tās šķidrums nolija aizmugurē pa sienu. Pēc tam viņa tik pretīgi noskurinājās, ka abi nama tēvi jutās ļoti apmierināti.

—    Bet tagad uz otru kāju! Vai tu cieni mūs?

Līna nespēja izrauties līdz durvīm, jo viens no vīriem bija nostājies tās aizmugurē un atspiedies pret durvīm. Tūlīt, tūlīt aties vilciens!

—    Dodiet otru! — viņa iesaucās un, izmantojot mirkli, kamēr tika sniegta otra glāze, metās uz durvīm. Jau svilpa lokomotīve. Līna atrāva ārdurvis, bet bārdainis tomēr paspēja viņu saķert.

—   Palīgā! — Atskanēja skaļš kliedziens, kādu var radīt rikai ārprātīgās bailēs.

—    Dod viņai pa purnu! — atspiedies pret galdu, šļupstēja otrs piedzērušais.

—   Palīgā! — Līna kliedza vēlreiz. Ārpusē parādījās kāds zaldāts ar šauteni plecos.

—    Lūdzu, palīdziet! Tur aizbrauc mans vilciens ar visām manām mantām.

—     Nebaidieties, nāciet man līdzi uz dežūrtelpu! — Zaldāts iegrūda piedzērušos vīrus atpakaļ istabā. — Es esmu krievu armijas oficieris. Šonakt es nevaru jums palīdzēt nokļūt atpakaļ vagonā, bet rīt kaut ko izdomāsim. Jums vajadzēs tepat pārnakšņot.

Oficieris mēģināja uztraukto sievieti nomierināt, piedāvājot tai karstu tēju. Līnai miegs vairs nebija prātā. Varbūt arī vilcienā izdzertā kafija bija aizdzinusi miegainību? Visu nakti viņa nosēdēja siltajā telpā pie krāsns, kurā dega resna malkas šķila. Liesmu atspīdums vērta telpu romantiskā noskaņā. Bija tik labi šajā mierīgajā klusumā, ko netraucēja kara duna. Šis patīkamais, labais cilvēks bija izglābis Līnai dzīvību. Oficieris Aleksandrs Bazānovs tikai retu reizi ar kādu jautājumu pārtrauca stāstu par viņas dzīvi. Uz rīta pusi, pašai nemanot, Līna tomēr bija aizmigusi turpat uz veca dīvāniņa un nogulējusi gandrīz līdz pusdienlaikam. Istabā neviena nebija, tikai krāsnī vēl kvēloja ogles.

—    Ko tālāk iesākt? — Līnu atkal sāka pārņemt nemiers. — Kur viņa atrodas? Vai te vēl ir Latvijas guberņa, bet varbūt jau Pleskavas? Kā bez naudas un pārtikas nokļūt bēgļu nometnē? Gribas ēst, ak, kā gribas ēst! Kaut ceļā negadītos vakarējie bārdainie dzērāji!

Caur aizsalušo logu mirdzēja tikai dzelzceļa sliedes un klajš lauks.

—   Labrīt, lūdzu brokastis! — Durvīs parādījās Bazānovs ar sainīti un kūpošu krūzi rokās. — Drīz ieradīsies maiņa. Tad brauksim uz manu armijas daļu, jo no turienes būs lielāka iespēja jūs nogādāt bēgļu nometnē. Jā, nepajautāju, kur atrodas jūsu nometne.

—     Kaut kur Pleskavas guberņā… — Līna to skaidri nezināja pateikt. Rīgā viņa bija devusies, lai pieteiktos aizbraukšanai kopā ar citiem, vienalga uz kurieni, ka tikai tālāk no frontes līnijas!

—   Cilvēkbērns, kur tu paliksi? — iesaucās Bazānovs. — Brauc man līdzi, mēģināšu tevi pasargāt!

Līnu pārņēma dīvaina, silta sajūta, kas plūda no krāsns mūrīša, bet varbūt no smaidošā vīrieša, kas nepilnas dienas laikā bija tik daudz laba darījis viņas labā. Visas raizes Aleksandra klātbūtnē izgaisa. Līdzās viņam tā jutās droša un aizsargāta.

Līna aizbrauca Sašam līdzi, un tieši pēc gada viņiem piedzima dēls Adrians, kuru nokristīja pareizticīgo baznīcā laikā, kad kara un revolūcijas šausmu jūklī viss bija cilvēku prātiem neaptverams.

Kāda armijas pulka zaldāti atteicās šaut uz Maskavas Metāla fab rikas strādniekiem, kas bija sākuši streiku, bet kādas citas cara armijas daļas barikāžu cīņās uz ielām apšāva opozicionārus.

—     Saša, kur tu dabūji gaļu un cukuru? — Līna priecīgi pārsteigta jautāja vīram. — Visapkārt ļaudis cieš badu. Pat armijā trūkstot pārtikas. Tu pats man stāstīji, ka Tbilisi bada dēļ esot nemieri.

—   Labāk neprasi. Tagad katrs ņem, ko vien var dabūt. Ja visapkārt ir nekārtības, cilvēku, kurš bada dēļ ņem no paēdušā, nesauc par zagli vai laupītāju, bet gan par drošsirdi. Nebēdā, es par tevi un mūsu dēlu gādāšu arī turpmāk. Neesmu jau mantu zaglis. Tambovā gan tiesu administratīvā komisija par nolaupītu mantu uzpirkšanu arestējusi četrdesmit četrus zaldātus un sešas sievietes. Kam vaļas, tas brauc uz tavu guberņu kartupeļus rakt, jo te nav, — viss nolaupīts. Tur rok visi, kas grib, un, saprotams, par brīvu.

—    Līna, manu armijas daļu pārceļ uz Latviju! — pārradies mājā, sacīja Saša. — Es tevi ar Adri vedīšu uz Valku. Tur dzīve ir mierīgāka un bēgļiem ari sniedz lielāku palīdzību. Drīz mūsu ģimenei pievienosies otrs mazulis, bet žēl, ka tad es jau būšu pie karotājiem.

—   Saša, neatstāj mūs vienus! Vai tevi atkal dzen kaujas ugunīs? Krievijas cars ir gāzts. Mana Jelgava arī jau brīva no vāciešiem. Pret ko vēl tevi sūta karot?

—    Mums jānosargā revolūcijas uzvara. Kad Vācijā nogāza Vilhelmu un tā kapitulēja, jūsu strēlnieki pie Daugavas kopā ar mums padzina Bermonta armiju.

—   Tad jau viss kārtībā. — Līna mēģināja saprast notiekošo.

—    Nekas nav kārtībā! Mūsējie apsolīja Kurzemes hercogisti atstāt vāciešiem, bet latviešu strēlnieki tam nepiekrita. Nu viņi sākuši pat krievus dzīt prom, tādēļ jābrauc tur ieviest kārtību.

—   Vai tu gribi karot pret latviešu strēlniekiem, pret manu brāli Zani? Varbūt tava lode ķers tieši viņu? Mans brālis Fricis jau pirms diviem gadiem krita kaujās pie Ložmetējkalna. Pietiek karot!

—    Tu, Līna, nemaz nezini, kur tavs brālis karo! Varbūt viņš Maskavā apsargā Ļeņinu? Boļševikiem jānostiprina vara Latvijas guberņā. Nu jau vairs ilgi nebūs jākaro, jo visi cari ir gāzti. Drīz būšu atkal atpakaļ majas, un tad mes varēsim braukt uz tavu dzimto malu — uz Jelgavu, kur tu tik ļoti vēlies nokļūt.

Kad zem Līnas sirds pukstošā, mazā sirsniņa kļuva aizvien nemierīgāka, pienāca bēdu vēsts: oficieris Bazānovs kritis rietumu frontē. Lai cik grūti Līnai agrāk bija gājis un cik grūti vēl dažreiz arī turpmāk klāsies, šo dienu viņa atcerēsies visu savu turpmāko mūžu kā visbriesmīgāko savā dzīvē. Viņa nu bija palikusi gluži viena ar mazu bērnu svešā zemē, turklāt vēl dzemdību gultā, gaidot otru mazuli. Vai ar šo nelaimi liktenim vēl nepietika? Tas bija smeldzošo sāpju un izmisuma iespaids, kura dēļ meitiņa piedzima kroplīga, ar kupri mugurā.

Palikusi viena ar diviem maziem bērniņiem, Līna, līdz nāvei nomocījusies, atgriezās atbrīvotajā Jelgavā. Tur izkārtņu raibie uzraksti aicināja uz teātra "Kazino" izrādēm, uz dārza koncertu Amatnieku biedrības dārzā, uz deju kursiem Palejas ielā… Viss apkārtējais krāsu raibums ņirbēja viņas acu priekšā, līdz sāka virpuļot galvā mežonīgā ātrumā. Bada izmocītā, nogurusi sieviete bija nokritusi zemē pie kāda sola līdzās saviem mazuļiem.

"Nespēju vairs tālāk pavilkties ar diviem maziem bērniem! Vai Dievs man piedos, ja atteikšos no mazās, slimās Aleksandras? Viņas mazā zidainīša sirsniņa nesāpēs, zaudējot māti, jo to viņa vēl nesapratīs. Zīdaiņu namā vismaz viņa būs paēdusi. Dažreiz arī kaķenes atļauj viņām atņemt bērnus, gudri noslēpjot sev vismaz vienu. Vienu es nosargāšu," apņēmās Līna, un savam mīļajam Adrim visu mūžu veltīja divkāršu mīlestību.

Māsa Līze viņai atvēlēja vienistabas dzīvoklīti savā Jaunās ielas mājā tieši virs veikala telpām.

—    Puika tev dūšīgs, bet pati gan tu izskaties tā, it kā kaut ko būtu nāvei parādā, — sacīja Līze. — Tā tālā, svešā Krievzeme tev liegusi svētību. Tad jau mums te bijis labāk. Tikām visām likstām cauri tikai ar milzīgām izbailēm no kara trokšņiem un ugunīm. Atpūties dažas dienas mājās. Kādu šķīvi zupas ieēdīsi pie mums. Vēlāk varēsi domāt, ko darīt tālāk. Tepat, mūsu Palejas ielas pretējā pusē, ir pri- vātļaužu slimnīca. Tur vajadzīgas kopējas. Kamēr būsi darbā, tavu Adri palīdzēs pieskatīt mana Lija.

—    Vasarā mēģināšu mežā palasīt ogas un sēnes, — Līna prātoja, kā labāk iekārtot savu turpmāko dzīvi. — Pārdošu tās tirgū. Kad Adrim būs četri pieci gadi, tad jau varēšu viņu līdzi ņemt.

— Jā, jā! Vēl pirms dažiem gadiem mežu valde izsniedza atļaujas ogu un sēņu lasīšanai Vircavas mežos. Tagad jau var lasīt bez atļaujām.

Strādājot gadījuma darbus, Līnai izdevās sagādat iespēju Adrim pabeigt tehnikumu. Vēlāk viņš pabeidza mežkopības fakultāti. Tādu izvēli laikam bija iespaidojusi viņa dzīve bērnībā, kad vasarās viņš klejoja pa mežiem ogojot un sēņojot.

Adra pirmā sieva bija Baltijas vāciete Lidija, otrā — Anniņa. Viņu kāzās Adris baznīcā vienlaikus tika pārkristīts luterticībā, iesvētīts un salaulāts. Viņa krustmāte bija Kletnberģu Lija, kura tā sev ieguva jau pieaugušu krustdēlu.

Ar Čaklās Anniņas palīdzību Adris Mellužos uzbūvēja sev maju, bet ar trešās sievas palīdzību tika pie divām meitām — Baibas un Andras. Kad pēc dažiem gadiem ar smagu slimību nomira bērnu māte, Adris ar lielu mīlestību turpināja rūpēties par saviem bērniem un māti.

Dievs Līnai tomēr nepiedeva. Kādu dienu Adris Ķemeros devās ap pulksten trīspadsmitiem sarunātajās darba darīšanās. Garāmbraucošie autobusa pasažieri viņu bija redzējuši ejam pa ceļu. Adris norunātajā vietā nenonāca. Ļaudis vēlāk runāja, ka Adri novākuši čekas aģenti, kuriem neesot paticis, ka viņš bieži saticies ar iebraukušajiem ārzemju tūristiem.

Līna tad jau bija kļuvusi veca, slima un kopjama. Meiteņu turpmāko dzīvi palīdzēja nokārtot ielas pretējās mājas kaimiņiene. Baiba pārtapa par Larisu un apprecējās ar moldāvu puisi. Astoņpadsmit gadu vecumā viņai piedzima Nataša. Lai jautri varētu nosvinēt kāzas, tika pārdotas Adra pirktās klavieres.

Jaunākā māsiņa Andra naski sekoja vecākās māsas piemēram. Sešpadsmit gadu vecumā viņai piedzima dvīņi — Aleksandra un Svetlana. Laimīgais tēvs dzīvoja netālu pie savas vecāsmātes, jo viņa mātei Baltkrievijas sādžā esot cita jauna ģimene ar bērniem.

Jaunajam tētim reiz gadījusies ķibele, viņš, strādādams par šoferi, esot sadauzījis mašīnu. Lai segtu radušos zaudējumus, vajadzējis pārdot Adra māju kadam pretējās mājas saimnieces paziņam.

Naudu māsas sadalījušas, un Nataša aizbraukusi vīram līdzi, laikam uz Moldāviju, bet Andra uz sādžu. Omiti Līnu ievietoja nabagmājā jeb pansionātā (tā izklausās labāk).

Uz īsu brīdi pčc dēla pazušanas (lasīt: nāves!) Līna tomēr kļuva, lai arī ar stipru nokavēšanos, par saimnieci pati savās mājās. Piepildījās vecāsmātes memmeles pēdējais pareģojums.

1916. gadā brālis Fricis šāva uz rietumu pusi, bet Rīgā pavasara mobilizācijā iesauktajam brālim Žanim būs jāšauj uz dienvidiem. Pasaule turpināja degt kara ugunīs.

—    Zani Matlav, jūs tiekat iedalīts krievu armijas daļā Kaukāzā!

—    Es gribu labāk palikt tepat, Latvijā, dienēt strēlnieku pulkā.

—     Jūs neesat brīvprātīgais. Jums jāpakļaujas kara laika likumiem.

Dažus mēnešus ilga apmācības. Pēc tam vilciens ar armijas ešelonu devās prom no dzimtās zemes uz tālu, svešu malu. Žanis bija iedalīts vieglās artilērijas daļā kopā ar krieviem. Jau ar pirmajiem soļiem uz zemes, izkāpjot no vilciena, sajuta kara mašīnu izdangāto ceļu dubļus. Latvijā uzvilktie kareivju zābaki dažviet iegrima ceļa grambās līdz pat augšai.Viņi te nebija pirmie atbraucēji. No kādas sādžas, kur ceļa malā garā rindā stāvēja nekrāsotas koka mājas, pie zaldātiem iznāca bārdām apauguši veči un piedāvāja kandžu apmaiņai pret maizi vai ko citu ēdamu.

"Savādi! Ne pie vienas mājas neredz nevienu augļu koku vai ogu krūmu," brīnījās Žanis, "nemana arī nevienu mājdzīvnieku."

—   Tu, muļķi, nesaproti. Kāpēc pūlēties stādit un audzēt, ja tik un tā cits to nozags? — atbildēja kāds gudrinieks. — Bet visas cūkas sen jau apēstas, ja arī kādam tās ir bijušas. Mēs jau braucam vairākas dienas, bet vai tu gaļu esi ēdis? Labi, ja tev iedod skābu kāpostu zupu un gabalu maizes! Ja vēl ilgi mūs tā ēdinās, tad nekādi brašie karotāji no mums neiznāks.

Beidzot Žaņa armijas daļa nokļuva kādā nelielā pilsētiņā, kur dažas dienas atpūsties un sagatavoties tālākam ceļam. Šoreiz lielajā armijas katlā vārījās zirņu zupa, bet atkal bez gaļas.

—    Žani, nāc līdzi! Šonakt iesim uz pilsētu meklēt tur kaut ko ēdamu. — Gulētājs no blakus lažiņas iegrūda Žanim, kurš bija jau aizsnaudies, dunku sānos. — No otras istabas trīs puiši jau aizgāja.

—     Kur mēs naktī svešā pilsētā meklēsim ēdamo, veikali būs slēgti. — Žanis vēl nebija iemācījies saprast vietējos paradumus.

—    Ak, tu muļķi! Paskatīsimies šķūnīšos aiz mājām. Varbūt kādam vēl saglabājusies kāda vista vai kartupeļi?

Ar ēdamā meklēšanu abiem biedriem nepavisam neveicās, toties kādas mājas piebūvē viņi atrada guļam piedzērušos vīru. Blakus tam līdzās kandžas dzenamajam aparātam rindojās pudeles ar duļķainu šķidrumu.

—    Re, kur tukša kaste! Kraujam tajā iekšā visus pilnos traukus un nesam uz daļu. Ja citi būs sadabūjuši kaut ko ēdamu, varēsim izdarīt preču apmaiņu. Pietiks viņiem un mums arī.

Pēc pusnakts armijas daļā atgriezās pārējie trīs sirotāji. Vienam bija pārsieta galva, bet abi pārējie nesa azotē katrs pa trusim.

—    Trušu būdas sargātājs pamodās no snaudas, sāka kliegt un mest uz mums malkas šķilas, — stāstīja pārnācēji. — Re, vienam mūsējam pārsita galvu! Mājinieki izskrēja sargam palīgā un sāka kliegt kā traki, bet mēs atgaiņājāmies ar štikiem. Divus zaķus tomēr paspējām sagrābt. Nes nu dīrāt!

"Rādās, ka te kopā ar krievu armijas puišiem garlaicīgi nebūs," nodomāja Žanis, grauzdams truša ribas, ko blakus istabas "malači" bija paspējuši jau nošmorēt. "Nesaprotu, kā tā mūsu atnestā smirdošā dzira tik viegli līst viņu māgās? Citiem par apsmieklu gan negribu palikt. Mēģināšu vismaz puskrūzi izdzert."

Uz rīta pusi troksnis pagaidu kazarmās kļuva arvien skaļāks. Dažs vairs neturējās kājās. Divi draugi sāka vicināt gaisā kulakus, grāba viens otru aiz pleciem un ik pa brīdim nikni sauca māti palīgā, bet pēc brīža abi, atkal apkampušies, bučojās. Daži skaidrākie šļupstošās balsīs sāka senu gaudulīgu dziesmu:

Volga, Volga, māmuliņa, Krievu upe plašajā, Steņba Razins milē tevi, Savu pērli dārgāko. Un pār Volgas viļņiem augstu Cel viņš savu līgavu, — Volgas dziļā, tumšā dzelme Dod tai mūža mājvietu.

Garais Žanis Matlavs krievu armijā

Šāda veida "atpūtas dienas" drīz nomainīja kaujas uzdevums, Zaņa rotu sūtīja uz Kaukāzu nemieru apspiešanai. Pārtikas krājumi bija nodoti armijas vajadzībām, bet neapstrādātie lauki nedeva cilvēkiem ražu. Visapkārt valdīja trūkums, bads un bezcerība.

—     Skaties, garais! — Zani uzrunāja viņam blakus sēdošais zaldāts un norādīja uz bariņu vīru, kas, sasēduši žoga ēnā, lēja glāzēs sarkanu dzērienu. Augstas aitādas cepures tos sargāja no saules karstuma. — Vai tu zini, kāpēc šie neizskatās bēdīgi? — viņš jautāja, un pats arī atbildēja: — Tāpēc, ka viņi prot pagatavot stipru šņabi no tādām melnām ogām, kas aug kokos un izskatās pēc avenēm. Kad to iedzer, prāts uzreiz kļūst jautrs un pazūd visas bēdas. Nav arī daudz jāstrādā, lai to pagatavotu, — vajaga tikai no koka savākt ogas un mazliet tās pamīcīt. Sula pati jau spiežas ārā, un pati ari norugst. — Se, iedzer tu arī. — Viņš sniedza Žanim no azotes izvilktu tur paslēpto pudeli. — Šis gan nav tik garšīgs, laikam taisīts no cukurbietēm. Drīz komandieris mums dos rīkojumu šaut. Iedzer, tad tev viena vietā rādīsies divi un būs vieglāk ieraudzīt, bliez tik pa vidu!

Pārtikas trūkuma dēļ tautas nemieri vērsās plašumā. Karstasinīgo kaukāziešu pacietība bija beigusies. Tbilisi pie lielkņaza Nikolaja pils sāka pulcēties lieli ļaužu pūļi. Demonstranti nesa plakātus ar uzrakstu: "Nost slepkavīgo karu! Uzkariet ekselences — laupītājus!" Pamazām ļaužu pūlis kļuva arvien skaļāks un mežonīgāks, līdz pārauga vispārējās masu nekārtībās. Kad tur ieradās Zaņa rota, pilsētā visapkārt jau notika laupīšanas. Izdemolēja ne tikai veikalus un noliktavas, bet iztukšoja ari turīgāko iedzīvotāju pārtikas krājumus. Pūlis jau bija ielauzies armijas pārtikas noliktavā.

—    Nu, bratci, to mēs nepieļausim! Slaucīsim šos prom!

Pirmajā brīdī šāviņu troksnis radīja pūlī apjukumu, bet jau drīz

ļaudis sāka izklīst un muka projām. Armijas ložmetēju uguns bez žēlastības pļāva mūkošos dumpiniekus. Tbilisi nemierus apspieda, bet nākamais nemieru vilnis bija vēl spēcīgāks. Tieši pēc pusgada Krievijā sākās revolūcija.

"Latvijas zemnieka dēls, vēl līdz 1918. gada demobilizācijai tevi mācīs šaut, šņabi dzert un laupīt! Vai tu, atgriezies mājās, vēl pratīsi savu tēvu zemi apstrādāt?"

III daļa ĻAUDIS UN LAUPĪTĀJI

Tāpat kā Žanis, arī zemnieka dēls Ansis 1916. gadā tika mobilizēts un iedalīts krievu armijas daļā Kaukāzā.

Tur satikties un iepazīties viņiem neradās iespēja, bet turienes dzīve abiem bija līdzīga. Šīs dzīves skolas pamatmācības bija: šaušana, dzeršana un laupīšana. Pēc vispārējās demobilizācijas viņš Latvijā atgriezās tikai nākamā gada beigās Bermonta armijas padzīšanas un Jelgavas atbrīvošanas laikā, bet pēc diviem mēnešiem tika ieskaitīts Grobiņas kājinieku pulka ložmetēju rotā.

"Es jūtos kā putns, kas tiecas pēc brīvības, bet, izsviests no kara armijas ligzdas, neprotu vēl lidot un atrast vietu šajā mainīgajā, nestabilajā laikmetā," domāja Ansis, pēc mēneša saņemot nedēļu ilgu atvaļinājumu. "Mana mīļā Jelgava, kas ar tevi notiek? Palejas ielā būšot deju kursi, tur mācīšot mazurku, viesību dejas un pat baletu. Re, Kolonādes un Akcīzes ielas stūri, netālu no kārtības policijas posteņa, ormaņu pajūgi sastājuši ielas malā, bet paši važoņi kopā ar citiem žūpu brāļiem plītē uz velna paraušanu! Tajā pašā laikā Stučkas terors rīko kara tiesas citādi domājošiem. Šī nav mana vieta!" Visi Anša nervi šķita kā līdz galam nospriegotas mūzikas instrumenta stīgas, kas jebkuru bridi draudēja pārtrūkt. Daudzus gadus, atrodoties šausmīgajos kara laika apstākļos, viņš jutās kā nereāla būtne, kurai nekas nav jādomā. Tagad, nokļūstot jaunā vidē, vajadzēja izlemt, ko darīt tālāk.

"Šobrīd man visa pasaule ir atvērta, tomēr kājas paklausa domām, kas traucas tikai vienā virzienā — mājup pie vecākiem un mīļās māsas." — Brīvs, esmu brīvs! — Ansis nenovaldīja prieka kliedzienu, soļodams pa sniegoto ceļu uz Pogu laukiem, savu bērnības zemi. Tur jau divdesmit gadus Svētes pagasta Fogelmaņa mājā dzīvoja viņa vecāki Anlīze un Jānis un māsa Anete. Tur bija arī viņa pagastskola un bezrūpīgie zēna gadi.

—    Esiet sveicināti! Esmu mājās! — Ansis ienākot apskāva savu mīļo māti un noskūpstīja viņu uz vaiga. Pat tēvs, apskaujot savu no kara pārnākušo dēlu, nespēja noslēpt prieka asaras. Debešķīgs miers un svētlaime pārņēma Ansi, kad visa ģimene ziemas vakarā sēdēja pie silta pavarda. Aiz loga gaudoja janvāra vējš, bet te, istabā, sēžot pie galda 1111 dzerot karstu tēju, visi iepriekšējo gadu notikumi aizplūda kā sen skatītā filmā. Neko vairs negribējās domāt un atcerēties. Rija tāda sajūta, it kā pa pusei nomodā, pa pusei miegā viss ķermenis viegli lidinātos siltos, mīkstos mākoņos. Vienīgā vēlēšanās bija tā sēdēt un nekad no šīs sajūtas nepamosties.

Atvaļinājuma nedēļa ātri tuvojās beigām. Drīz atkal būs jāatgriežas armijas daļā. Tajos brīžos, kad Ansis par to domāja, viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu sasiets ar virvēm. Prātam nepietika spēka pavēlēt kājām piecelties. Tikai tagad viņš pa īstam apjauta, kas ar viņu bija noticis trijos iepriekšējos baigajos gados Krievijas plašumos.

—   Šodien man jau bija jāatgriežas pulkā! Es to nespēju! Aiziešu uz Katlakalnu apciemot senu paziņu Jāni Vālodzi. Mēs pirms pieciem gadiem iepazināmies, kad tur rakām tranšejas. Viņš ir vecs, gudrs vīrs 1111 varbūt varēs man ieteikt, ko darīt tālāk.

—    Tev tagad jādzīvo uzmanīgi, — Vālodze sveica Ansi ar patiesu prieku. — Lai arī tu esi nokavējis atgriešanos savā rotā tikai dažas dienas, vienalga skaities dezertieris. Tagad tiks izsludināta tava meklēšana. Kad tādus kā tu noķer, kara tribunāla žēlastību nav ko gaidīt. Tos pakar. Tur atpakaļ vairs neej! Tagad padzīvo kādu laiku mierīgākās vietās, līdz beigsies kara laika stāvoklis. Rez kārtīga šaujamā gan neiztiksi. Tu esi gudrs diezgan, lai aizbaidītu ķērājus.

—    Man jau ir brovinga sistēmas pistole, — Ansis centās apsvērt Vālodzes teikto.

—    Ar to tu vari iet tikai zvirbuļus baidīt, — Vālodze iesmējās. — Es tev atdošu savu krievu parauga kara šauteni — karabīni, bet tu man par to izdari vienu darbiņu. Vēl pirms pāris mēnešiem pa laukiem klejoja saimniekus pazaudējušie lopiņi. Tādu šaubīgā ceļā iegūtu mantu var itin viegli pārdot. Tagad gan būs grūtāk atrast tādus nepiesietus klejotājus, bet gan jau tu kādu sameklēsi. Ņem manu karabīni un atved kādu zirģeli. Atceries kara laika likumus: ja kaut ko ļoti vajag, tad ņem tik ciet, neprasot atļauju.

—    Nē, draugs, šitā šefte man nav īsti pa prātam. Gan jau kaut ko izdomāšu, kā dzīvot tālāk. Visapkārt ir skaisti meži, tur man būs droša mājvieta. Par visu vairāk cilvēkam vajadzīga drošības sajūta. Aiziešu uz vecāku mājām tur pārlaist auksto ziemas laiku, pēc tam paslapstīšos pa mežiem, lai kāds mani neredz un nenodod. Gan jau drīz atcels bargos kara laika likumus.

Bija jau 1920. gads. Izrādījās, ka kādam bija ievajadzējies ne tikai zirgu, bet arī ragavas ar visu zirga aizjūgu. 29. janvāra pēcpusdienā Lielrūteņu māju saimnieks Osis bija saposies braukt ciemos pie meitas Jelgavā. Māte līdzi pelēkā maisiņā bija ielikusi divus palagus, trīs kreklus, dvieli ar izšūtiem burtiem "H" un "P", sieviešu bikses un ķisenkuli. Ragavās atradās ari grozs ar āboliem — pepiņiem —, pudele krējuma, divas mārciņas sviesta un pusklaips rupjmaizes.

Kad Osis jau bija nobraucis lielāko daļu ceļa un atradās kādus astoņus kilometrus no Jelgavas tajā vietā, kur Jelgavas ceļš sazarojas uz Tukumu un Dobeli, pēkšņi viņam priekšā 110 meža uz ceļa iznāca kāds maskējies vīrs, bruņojies ar karabīni un revolveri. Galvā tam bija melna, ausaina ziemas cepure, bet seja aizklāta ar melnu plīvuru, uz acīm automobilista brilles, mugurā brūna vatēta fraka.

—    Kāp ārā no ragavām un atdod naudu! — piedraudot ar šaujamajiem, bandīts uzbļāva Osim. — Cik tev ir? Pielicis revolvera stobru saimniekam pie muguras, bandīts dzina to uz meža pusi. Nobiedētais braucējs paklausīgi brida pa sniega kupenām mežā.

"Laikam mana pēdējā stundiņa ir klāt," nodomāja saimniek- paps, kad viņu nostādīja pie priedes.

—    Un tagad dod Šurp naudu!

—   Man jau tikai simt piecdesmit rubļi dažādās naudaszīmēs, — bēdīgi sacīja aplaupītais, iztukšojot savas kabatas. — Varbūt mani nenošaus, ja jau dzīvam atņem naudu, — viņš vēl cerēja.

—    Kā tad tev tik maz līdzi? — Bandīts vēl neticīgi pārmeklēja saimnieka apģērbu. — Dod pulksteni! — Neatradis vairāk naudas un pulksteni arī ne, laupītājs pavēlēja: — Tagad ātrāk nenāc no meža laukā, kamēr nebūšu aizbraucis.

Atgriezies atpakaļ pie ragavām, laupītājs pārgrieza saiti, ar kuru bija sasiets malkas sainis, ko saimnieks veda savas meitas dzīvokļa saimniecei. No ragavām izgāztā malka palika guļot ceļmalas sniegā, bet laupītājs aizbrauca Dobeles virzienā.

"Ak, saule, atgriezies ātrāk!" Lai cik labi Ansis sākumā jutās vecāku mājās, jau drīz šāda dzīve sāka viņu nomākt. "Es nespēju vairs ilgāk gulēt šajā krātiņā, vienā istabā. Man sāk trūkt gaisa. Jebkurā brīdī te var ierasties dezertieru ķērāji un iesprostot mani vēl drūmākā būrī. Zaļais mežs, gaidi mani un sagatavo mīkstu sūnu gultu, lai es, tur guļot koku paēnā, justos brīvs un bagāts, jo viss, kas ir apkārt, tad piederētu man! Manas dzīves skaistākie gadi ir jau iznīcināti. Pietiek mani sodīt tikai par to, ka negribu vairs karot un šaut. Tagad man kā noziedzniekam būs jāslapstās pa pažobelēm un krūmiem. Varbūt man par tādu kļūt? Tad es vismaz zināšu, par ko mani sodīs!"

Tā pagāja desmit mēneši, kopš Ansis klejoja pa mežiem, vakaros iegriežoties vecāku mājās. Vasarā, pie kara apstākļiem pieradušam, viņam mežs šķita kā klusa, mierīga atpūtas vieta. Tuvojoties rudenim, kļuva arvien aukstāks. Zaru būdā guļot, sāka tā salt, ka nevarēja pat pakustēties, vienīgi zobi klabēja. Kokiem nobira lapas, un mežs kļuva caurredzamāks un bīstamāks slēpnim. Ansis vēlāk rakstīja par savu dzīvi mežā:

"Es biju par Latvijas Tarzānu kļuvis, ko kāds romāns no "Jaunākajām Ziņām" aprādīja. Meža dzīve ir ļoti interesanta. Kad pats kadu laiku paklejo, tikpat kā meža iemītnieks paliek. Tik Latvijas meži nepiedien Tarzāniem, jo riekstu vietā aug čiekuri, apelsīnu vietā meža āboli, un ar tiem nevar pārtikt. Biezākos krūmus un labākos kokus izcērt un nosūta onkuļiem uz Angliju par dažām mārciņām. Viss iet ar milzu soļiem uz priekšu.

…Es nolādu tos mežus, kas man veselību samaitāja, kad vēsās naktīs, guļot sasalis, nevari pakustēties, miesas nejūti un zobi strādā kā rakstāmmašīna. Ja tas viss ir jāpārcieš, galva nogurst, apkārt skatoties, jo cilvēkam nav tik dzirdīgu ausu kā meža zvēriem. Katru pamācību es iemācījos no meža dzīvniekiem, kā tie slēpjas. Par piemēru, es lapsai gāju pakaļ tik tālu, kamēr viņa savu viltību man parādīja. Tāpat arī zaķī un stirnas. Un pie tam vajag lielas izturības, mērot tos ceļa gabalus ar kājām un tik uzmanīgam būt. Kad kāds troksnis, — nesajukti kur skriet, vai ir vajadzīgs? Tas ir uz vietas jāpārdomā. Piedzīvojumi to izmāca.

Mežā sēdēdams, visu novēroju tik ilgi, kamēr uznāca miegs. Te uz reizi dzirdu, ka kāds šņāc. Tas modina mani, lai es šeit neguļu. Meža iedzīvotājam ir ziņneši. Paklausīdams viņus, var saprast, no kuras puses kāds nāks. Tiešām notiktu tā: ja es šo vietu nebūtu atstājis, es būtu no kāda ieraudzīts un būtu ziņots, ka mežā ir manīts laupītājs."

Tomēr ne Ansi, ne laupītājus neviens nebija pamanījis visu pavasari, vasaru un rudeni. Šķita, ka jelgavnieki sāka atspirgt no ilgajām revolūcijas un kara vētrām, lai gan to sekas vēl izjuta. Daži mierīgākie ļautiņi, īpaši laucinieki, vēl bija bailīgi un pazemīgi, tāpat kā viņu senči, kas bija radināti pie paklausības baroniem. Viņi vēl nespēja aptvert, ka nu ir brīvi ļaudis paši savā brīvā valstī.

Citi turpretī netika ārā no kara laika iespaida un turpināja varmācību un savas iedzīvošanās kāres apmierināšanu.

Par janvārī Osim nolaupīto zirgu ar baltajām krēpēm un asti ļaudis jau sen bija pārtraukuši runāt. Aizdomās tika turēts kāds Vāpe, par kuru kāds liecināja, ka tā esot tumša persona. Pats cietušais Osis nepazina viņam februāri uzrādītās maskas un nevarēja apgalvot, ka uzbrucējs ir Vāpe, tādēļ lietu izbeidza.

No tā laika bija pagājuši desmit mēneši, un atkal no jauna ļaudis sāka pārspriest kādu notikumu 20. novembrī uz Tukuma-Do- beles ceļa atzarojuma, tajā pašā vietā, kur pagājušo ziemu Osim nolaupīja zirgu.

Pulksten divos dienā deviņas verstis no Jelgavas tai vietai tuvojās trīs pajūgi. Pēkšņi no meža izlēca maskējies vīrs, kam šoreiz mugurā bija pelēks kamzolis un pelēkas adītas bikses, bet kājās šņorzābaki. Pelēkajam adītajam kamzolim nogrieztā roka ar izdurtiem caurumiem acu vietā bija uzvilkta galvā kā maska un tai pāri cepure ar širmi. Bandīta gaisā izšautais draudīgais brīdinājuma šāviens braucējiem lika apstāties. Pirmajā pajūgā sēdošais atvadījās no sava mēteļa, cimdiem, pīpes un tabakas maka. Lai otrā pajūgā braucošais zemnieks neaizmuktu, laupītājs tā zirgam pārgrieza iemaukta siksnas, bet velti, jo otrais jau pats bija sagatavojis atdošanai savu naudas maku. Kad pirmais braucējs tika atlaists, otrais zirdziņš gribēja tam sekot. Pārgriezto apaušu dēļ saimnieks viņu nevarēja noturēt, tādēļ laupītājs tam palīdzēja, vairākas reizes izšaujot uz zirgu.

Tās pašas dienas pēcpusdienā ap pieciem kāds uz Dobeles pusi braucošs pajūgs tuvojās Sildedžu priedēm. Divriteņu ratos sēdošais braucējs izskatījās turīgs vīrs, ģērbies sarkanā kažokā ar augsti paceltu apkakli. Viņš nepamanīja ceļmalas krūmos stāvošo cilvēku. Te pēkšņi atskanēja šāviens, un braucējam tuvojās kāds vidēja auguma vīrs, šoreiz ģērbies ūdenszābakos. Zem dziļi uz acīm uzmauktās cepures ar širmi braucējs bija saskatījis gaišas ūsas.

—   Stāt! Dokumentu pārbaude! — uzsauca šāvējs.

Šis braucējs, Šparbergs, izrādījās drosmīgāks par iepriekšējiem un kā atbildi no savas azotes izrāva nagana sistēmas revolveri, un šaujot paspēja pārlēkt pāri ceļam un iegulties grāvī. Lai ari viņš vairākas reizes mēģināja trāpīt uzbrucējam, uztraukumā un tumsā šautais nesasniedza mērķi. Kad visas pēdējās septiņas patronas tas bija izšāvis, laupītājs viņam uzsauca: — Atdod revolveri un dokumentus! Tu esi zirgu zaglis, tādēļ vedīšu tevi pie miliča.

Nagana tipa revolveris un nauda Sparbergam tika atņemti, bet pēc viņa lūguma tas atguva savus dokumentus un pat sudraba pulksteni.

Kāds garāmbraucējs jau tālumā bija dzirdējis šāvienu troksni un nu nolēma ātri pabraukt garām, nepiedaloties šajā ķezā.

—   Apstājies, pagaidi! — atskanēja pavēloša balss. — Šis te tev būs jāaizved pie miliča. Uzrādi tu arī savus dokumentus!

—   Uzrādīšu tos pie miliča, — atbildēja garāmbraucējs, bet, kad ieraudzīja laupītāja pret viņu pavērsto ieroci, atdeva tam ne tikai savus dokumentus, bet arī naudu. Papīrus uzbrucējs kā sev nevajadzīgus tūlīt nosvieda un uzsauca: — Brauksim uz Rumbām pie miliča!

Tā viņi visi trīs apmēram ceturtdaļversti devās tālāk pa ceļu: vīrs kažokā kājām pa priekšu, jo viņa zirgs bija sabijies un aizmucis, aiz tā laupītājs, tad braucējs. Kad laupītājs pēkšņi nozuda mežā, divus priekšējos panāca kāds cits braucējs, kas pazina vīru sarkanajā kažokā — Šparbergu. Tagad patiešām visi devās pie miliča liecināt par Šparbcrga un Šūmaņa aplaupīšanu. Izsauktais pastiprinātais policijas sastāvs rudeņa tumšajā vakarā, saprotams, vainīgo mežā nevarēja noķert.

Vēlāk par šo laupīšanu apcietināja un Jelgavas cietumā ievietoja šaubīgu personu, trīsdesmit gadus veco Blūmu no Bramberģes, kas 1919. gadā bija atgriezies no Krievijas. Sparbergs viņu pazina. Arī pārējie liecinieki zināja teikt, ka Blūms bieži uz dažām dienām aizejot no mājām. Abi ar māti viņi nekur nestrādājot, bet dzīvojot labi.

Tā kā militārās iestādes bija izsludinājušas aizbēgušā seržanta Anša meklēšanu, viņš lielāko laika daļu dienā pavadīja, klaiņojot pa mežiem, lai mazāk ļaužu viņu manītu. Tikai vakara krēslā viņš pārradās mājās pie vecākiem pārgulēt nakti, lai atkal agri no rīta dotos uz mežu. Laupīšanas laikā Ansis vēl bija mežā, netālu no apšaudes vietas.

"Tagad jau ir tumšs, iešu mājās," izlēma Ansis, "bet rīt no rīta agri aiziešu uz notikumu vietu paskatīties, vai kāds tur nav pazaudējis šaujamo. Tādu mantu labprāt uzpērk ieroču uzpircējs Jēkabs Rubenis."

Pēc trijiem mēnešiem avīzes atkal atsāka rakstīt par šausminošiem laupīšanas gadījumiem. Martā uz Jelgavas-Jonišķu ceļa noti kušas vairākas aplaupīšanas. Cietušie dzirdējuši, ka mežā vēl kāds svilpis, tātad laupītājs nav bijis viens. Lietuvas pierobežā vēl nebija atcelts kara laika stāvoklis. Tur laupīja slavenais lietuvietis Adamaitis, kuru vēlāk notiesāja pakarot.

4. martā Gustavs Sulmanis brauca no Rīgas uz Jelgavu. Ap pulksten diviem dienā viņš atradās apmēram astoņas verstis no Jelgavas, kur ceļam abās pusēs meži. Pēkšņi labajā pusē uz ceļa uzskrēja ar zuparmaisu maskējies neliela auguma vājš vīrs ar galvā uzmauktu masku un pelēku žokejcepuri, mugurā pelēku frenci un noplīsušās biksēs. Rokās tas turēja karabīni un revolveri. Nesakot ne vārda, viņš sašāva Sulmaņa zirgu un uzsauca, piespiezdams mēli: — Nebāz rokas kabatā, nošaušu!

Nolaupījis braucējam desmit tūkstošus rubļu, revolveri, misiņa pulksteni, ādas krūšu naudas maku un apsegu, ieskrēja mežā un tur vēlreiz izšāva. Tūlīt pēc tam no turienes uz tumši zila zirga izjāja kāds tumšās drēbēs ģērbies vīrs ar vasaras cepuri galvā. Tas jāja tieši pāri laukiem, tikai pie Misas upes nokāpjot no zirga un pārvedot to pie rokas pāri upei pa ledu. Tad jāja atkal tālāk. Kāds žagaru vedējs redzējis, ka pirms jājēja no meža izskrējuši vēl divi vīri tumšās drēbēs. Tātad laupītāji laikam bijuši četri?

Arī 9. aprīļa laupīšanas reizē laupītājs bija astoņpadsmit deviņpadsmit gadus vecs, sīka auguma, ģērbies zaļganā kareivja šinelī un ap galvu aptītā lupatā.

Ap pulksten četriem vakarā Landmanis ar brāli brauca mājās no Jelgavas tirgus, kur bija pārdevuši āboliņa sēklas. Zinot, ka uz ceļiem notiek laupīšanas, viņi ietirgoto naudu ar gudru ziņu paslēpa skapī, ko veda vezumā. Kaufmane to bija nopirkusi Jelgavā Katoļu ielā un lūgusi tiem palīdzēt pārvest mājā. Apdrošinājies ar līdzpaņemto revolveri, Jānis jau pabrauca garām Lapu krogam. Pēkšņi no meža izskrē- jušais laupītājs tomēr paspēja atņemt viņam šaujamo, kas sprāgstot ievainoja pašu Landmani kaklā. Ar visu asiņojošo brūci viņš ieskrēja mežā, bet zirgs tā sabijās no šī trača, ka rati atpakaļgaitā sagriezās un apgāzās, bet līdzi vestais skapis iekrita grāvī, uz ceļa atstājot no ratiem izbirušo salmu kaudzi. Pa to laiku pie notikuma vietas bija sastājušies vēl citi piebraukušie pajūgi 1111 cits citam jautāja, kas šeit notiekot. Tā kā uzbrucējs nepaspēja atņemt naudu Landmanim, viņš aplaupīja otro braucēju — Kaufmani. Arī viņš ievēroja tādas pašas laupītāja pazīmes kā Landmanis, vienīgi vēl papildināja tās ar redzēto, sakot, ka tam galva bijusi aptīta ar raibu, puķotu lakatu un kājās pastalas. Viņš iesvilpies un ieskrējis mežā, kur vēl kāds atsvilpies. Kāda sieviete, staigājot pa mežu un lasot pavasara sēnes murķeļus, tur atradusi Landmaņa nosviesto pātagu, ko viņš mūkot bija nosviedis. Arī pašu nelielu ievainojumu guvušo Landmani braucēji bija mežā atraduši un aizveduši atpakaļ uz Jelgavas slimnīcu, bet no skapja izkritušo naudas maku gan neviens vairs nevarējis atrast.

Silts un saulains uzausa 14. maija rīts. Gaiss virmoja no cīruļu trallināšanas un garaiņiem, kas cēlās augšup no saules sasildītās zemes. Pasaule šķita pārvērtusies pasakā, kur ļaunās raganas un labās fejas veic brīnumainas lietas. Vēl nesen apkārt gaudoja ziemeļu vēji un kājas grima dziļās kupenās. Rokas, kas no aukstuma slēpās kabatās, Ansis tagad brīvi pacēla pret dzidrajām debesīm un ieelpoja plaukstošo lapu smaržas pilno gaisu. Paveroties uz meža pusi, izskatījās, ka tur visa pamale pārklāta ar gaiši zaļu, raibu plīvuru.

Mans mīļais mežs, mana drošā mājvieta, kur garām skrejošās stirnas un zaķi neķer dezertierus, jo tie nevēlas tos nošaut, es eju atkal pie tevis! Nekur citur uz pasaules cilvēks nevar justies tik brīvs un laimīgs kā šajā saules apmirdzēto koku pakrēslā. Nu tik ātrāk prom uz mežu, kamēr nav pamodušies skauģi un okšķeri! Tepat netālu dzīvojošā vecā Lediņiete to vien gaida, lai kāds uzklausītu viņas savāktās tenku ziņas."

Netālu no Jonišķu šosejas, aiz kuplu koku pudura zem egles, bija sauss, sūnām apaudzis uzkalniņš.

"Te būs mans jaunais dzīvoklis," apskatījis jauko nostūri, nolēma Ansis, un, sagriezis platus egļu zarus, uzslēja tur būdu. "Zem tādiem vairākās kārtās uzklātiem zariem pat lietus laikā būs sauss. Pa apakšu varēs redzēt arī garāmbraucējus."

Nosēdies mīkstajās sūnās un atspiedis muguru pret priedi, Ansis labpatikā vēroja savu "arhitekta mākslas brīnumu". Visapkārt klusumā bija dzirdama tikai meža baloža dūdošana. Saule sildīja arvien siltāk. Pēkšņi Ansi no snauda pamodināja žagatas ķērciens. Tā pārlidoja pār būdu un pāršķēla meža mieru kā ar asu nazi.

"Šī ziņnese nemānās," Ansis saspringti vēroja, kā pa ceļu lēnā gaitā tuvojās kāds svētdienīgi uzcirties kungs melnā uzvalkā un ar melnu cepuri galvā, apmēram trīsdesmit gadus vecs. Ieraudzījis ceļmalā svaigi lauztu zaru paliekas, nācējs pamanīja tālāk arī Anša būdu. Izrādījās, ka priekšniecība jaunajam krimināluzraugam Frankam, kurš policijā strādāja tikai kādu gadu, bija uzdevusi pavērot, kas notiek Lapu meža rajonā.

"Ne jau es te ķeršu laupītājus, bet jaukā laikā pastaigāt pa ceļu var," nodomāja policists. "Jāpaskatās, kas tajā būdā."

"Paslēpties, lai mani neredz, vairs nepaspēšu." Ansis saspringti vēroja atnācēju, — "Labāk šo zelli aizbaidīšu projām."

Ansis uzmeta sev uz galvas līdzpaņemto aitādas gabalu, kas viņam noderēja paklāšanai, guļot uz mitras zemes, un, nostājies nācējam aiz muguras, uzsauca bargā balsī:

—   Stāt! Mierā! Tagad acis ciet un gulsties zemē!

Nobijies no šaušanai paceltā revolvera, atnācējs paklausīja un ļāva pārmeklēt savas kabatas, kurās Ansis atrada Parabellum šaujamo.

—     Tagad atzīsties, ka esi slepenais, un pastāsti, ko tu šeit okšķerē!

Tā kā Franks nu bija pilnīgi pārliecināts, ka te mežā satiktais vīrs ir pirms dažām dienām notikušās Landmaņa aplaupīšanas vaininieks, viņš droši sāka apgalvot, ka ir tāds pats laupītājs kā šis nomaskējies.

—   Es visu laiku darbojos Liepājas pusē, — izdomāja Franks, lai meli par attālo vietu būtu grūtāk pierādāmi. — Tagad gribu te, pie Jelgavas, padarboties viens pats. Tev gan ir vēl otrs līdzdalībnieks? — viņš nedroši ievaicājās, zinādams par iepriekšējo laupītāju svilpieniem. — Es tev izstāstīšu savus piedzīvojumus.

"Neķer mani uz mušpapīra," Ansis pie sevis nodomāja. "Tu tikko atbrauci no Liepājas un jau zini sīkumus par notikušajām laupīšanām. Skaidrs, ka esi slepenais! Bet, lai nu kā, tu man neesi bīstams, jo nemeklē dezertierus."

Tā kā Anša drosme un pārgalvība allaž gāja līdzās riska robežai, šīsdienas piedzīvojums un pavasarīgi skaistais laiks iespaidoja viņa prātu uz nedarbu. Šodien nebūs garlaicīgi! Nu Ansis sāka stāstīt Frankam izdomātus piedzīvojumus par savām laupītāja gaitām. Konkrētas vietas netika pieminētas, jo viņš nezināja, kas pēdējā laikā apkārtnē noticis. Jaunākās avīžu ziņas vecāku mājās vēl nebija izlasītas. Stāstītais izklausījās varen interesants, jo par iztēles trūkumu Ansis nevarēja sūdzēties.

Arī Franks, lai iegūtu lielāku "laupītāja" uzticību, laida vaļā izdomātu stāstu krājumu. Bailes viņu bija atstājušas, jo iekškabatā noslēptā dienesta apliecība netika atrasta. Ansis to arī necentās atrast, jo tāpat bija skaidrs, ka šis ir slepenais.

—   Tā kā mans līdzgaitnieks ir aizbraucis un tu gribi te pastrādāt, iesim abi kopā uz ceļa aplaupīt pirmo braucēju, — Ansis skaļi izteica pēkšņi viņa galvā radušos pārgalvīgo priekšlikumu un pie sevis nodomāja: "Paskatīsimies, vai šis policists uzķersies uz manas makšķeres. Man pašam tas nebūs bīstami, jo te līdzdarbosies pati policija." Savukārt Frankam šķita, ka viņu nevarēs vainot, jo laupītājs būs viņu piespiedis izdarīt noziegumu.

Drīz vien ar šāvienu gaisā tika apturēts no Jelgavas puses braucošo Lietuvas vāciešu Olgas un Hermaņa Preisu pajūgs.

—    Nu, ņem nu ciet, ko vēlies! — Ansis uzsauca Frankam.

—     Bet viņi runā vāciski, es neprotu paprasīt, — tas nedroši atrunājās.

Redzēdams, ka bez viņa palīdzības te neiztikt, Ansis vācu valodā aprunājās ar nobiedētajiem vāciešiem un pasniedza Frankam ratos atrasto pusizdzerto degvīna pudeli un žāvētās butes, ko iesēja vāciešu zīda šallē.

Pa šo bridi Franks bija paspējis sūnās noslēpt savu dienesta apliecību un nu jutās daudz drošāk.

—   Man to vāciešu nemaz nav žēl! Vai mazums visus šos gadus viņi aplaupīja mūsu zemniekus? — Ansis vieglprātīgi izteica savu patieso domu. — Iesim nu launagā apēst butes, lai nesasmird! Arī pusizdzertā pudele jāiztukšo, lai laba manta neiztecētu zemē, sūnās.

Jo ilgāk abi kungi, viens glaimā uzvalkā, otrs zaļganpelēkā vamzī ar aitādas lupatu galvā, dzīroja, jo abiem prāts kļuva aizvien jautrāks un bezbēdīgāks.

—    Hei, paskatīsimies, ko tas nākamais braucējs tur ved!

Šī nu gan ir jautra diena! Braucēja vezumā atradās daži lati un grozs ar degvīna un liķiera pudelēm. Uz to ir vērts iedzert!

Tā kā pats šīs mantas vedējs jau bija jautrā dūšā, tas neatteicās iedzert kopā ar abiem meža vīriem. Šurp pa ceļu brauca vēl daži pajūgi, kuri, ieraudzījuši ceļa vidū trīs jautrus vīrus ar paceltām pudelēm rokās, nespēja ar vienaldzīgām sejām pabraukt garām tik jautrai kompānijai. Dzeramais te visiem pietiks! Kurš gan spēs atteikties no tik laipnas pacienāšanas?

—    Vai, Dieviņi, kādi saldi dzērieniņi! — lielā sajūsmā iesaucās kāds zemnieciņš, kurš laikam pirmo reizi savā mūžā piedzīvoja tik brīnumjauku bezmaksas dzīrošanu. Dažam ratos atradās pat līdzpaņemtais zakusks. Šķita, ka arī Frankam šāda dzīve arvien vairāk sāka iepatikties, un viņš iesaucās: — Dzīve ir skaista! Vajag tikai prast to dzīvot.

Tā kā Ansim nebija lielas kāres pēc spirtotajiem dzērieniem, viņš vairāk priecājās par braucēju uzjautrināšanos nekā par paša apreibināšanos. Bija jau vēls un laiks beigt šo jampadraci, lai dotos mājās pārgulēt nakti un no rīta agri atkal atgrieztos mežu plašumos. Ap vienpadsmitiem vakarā Ansis vairākas reizes izšāva gaisā un uzsauca: — Visi izklīstiet! Kazaki nāk!

Zemnieki paklausīgi sasēdās savos ratos un jautrā prātā garā rindā pa ceļu devās mājup. Ļaudis vēl ilgi pēc tam runāja par šo dīvaino gadījumu. Zemniekiem vēl nekad nebija gadījies tik jautrs piedzīvojums.

Uz atvadām Ansis iedeva Frankam līdzi divas vēl neiztukšotās pudeles, jo pats šo dziru nekāroja. Lai kā viņu ik dienas pie tā radināja krievu zaldāti, pēc demobilizācijas šis paradums palika tur, tālajā Krievzemē.

Frankam atņemto ieroci Ansis tomēr neatdeva, lai tas savā dullumā lieki nešaudītos. Būdams priecīgā prātā un pateicībā par saņemtajām degvīna pudelēm, Franks uzaicināja Ansi rīt kopā ar viņu doties papriecāties uz kādu no Jelgavas nelegālajām meitu mājām Valles ielā, kur viņš tam revanšēšoties.

Nākamās dienas vakarā krimināluzraugs sēdēja norunātajā vietā un kopā ar meičām dzēra vakar dabūto šņabi. Velti viņš gaidīja savu vakarējo draugu. Arī slepenpolicisti, pārģērbušies privātās drēbēs, velti ārpusē gaidīja "briesmīgo laupītāju". Baidoties no soda par nozaudēto ieroci, Franks pēc atgriešanās Jelgavā tomēr bija devies ziņot par notikušo.

— Tā kā ļaundaris bija liela auguma un likās daudz spēcīgāks par mani, uzbrukt neuzdrošinājos. Pēc pirmās laupīšanas viņš trīs reizes izšāva gaisā. Pēc brīža ceturtdaļverstis tālāk bija redzama gaisā izšauta raķete. Tur laikam atradās otrs viņa līdzzinātājs, — Franks vēl piebilda, lai pastiprinātu piedzīvotā notikuma svarīgumu.

Ja Frankam nebūtu ticis atņemts ierocis, viņš laikam nebūtu par šo gadījumu ziņojis priekšniecībai. Pret Franku tika celta apsūdzība, bet kara virsprokurors viņu attaisnoja par līdzdalību, jo viņš esot ķēris laupītāju, bet viens pats to nevarējis izdarīt, tika nosargāts policijas mundiera gods. Frankam tikai lika uzrakstīt atlūgumu uz paša vēlēšanos. Kas bija šis maskotais vīrietis mežā, tas netika atklāts.

Pēc šīs nebēdnīgās uzdzīves uz ceļa Ansis kā parasti aizgāja mājās uz Pogu laukiem pārlaist tur nakti, lai no rīta agri atkal dotos uz savu meža slēpni. Šoreiz viņš neriskēja atgriezties vakarējā vietā un savu būdu uzslēja citā meža stūrī. Bija skaidrs, ka no rīta iepriekšējo vietu policija pārmeklēs.

Jau ilgāku laiku Ansis uzturējās Vilpleķu mežā, tuvāk Pogu laukiem. Tur uz nelieliem zemes gabaliņiem bija sabūvētas daudzas mājas — arī viņa vecāku māja. Kaupēnu ģimene dzīvoja klusi, sevī noslēgusies. Pat tās pašas mājas kaimiņš Rudzītis viņus reti dabūja redzēt, jo zemes gabaliņiem apkārt slējās sētas un bija atsevišķas ieejas. Jaunākos notikumus Ansis uzzināja no avīzes "Jelgavas Vēstnesis", kad apmeklēja vecākus. Vienīgais viņa paziņa bija Kārlis, vecās Ledi- ņietes dēls, ar kuru viņš bieži satikās. Kārlis ar sievu tur gan nedzīvoja, bet ik nedēļu aizveda savai mātei, šerpai vecenītei ar asu mēli, pārtiku. Reiz dēls viņai bija aizvedis nopirkto govi.

Kad pēc Jāņiem Ansis atkal satika Kārli, tas viņam izstāstīja baisu stāstu. Jau vairākas dienas neviens kaimiņš nebija māti redzējis. Ari iepriekšējā reizē aizvesto pārtiku atrada mājā neaizskartu. Sākās mātes meklēšana. Svētes pagasta aizsargu nodaļas priekšnieks sapulcināja dažus, pēc līgošanas vēl labi neatskurbušus apkārtējo māju iedzīvotājus, kuriem uzdeva pārmeklēt mazos Baložu un Kažu mc- žiņus, bet tic neko tur neatrada. Vienīgi blakus lielajam Būriņu mežam, Vilpleķu mežā, tie bija uzgājuši kādu tukšu zaru būdu. To gan Ansis Kārlim nepateica, ka toreiz mežā bija dzirdējis vīriešu balsis, bet nebija tam pievērsis īpašu vērību, tikai aizgājis dziļāk biezoknī.

Otrajā apkārtnes pārmeklēšanas reizē Kažu mežā skudru pūznī atrada vecenīti ar sašautu galvu. Vispirms aizsargs pūznī bija pamanījis kailu ceļgalu un elkoni. Izsauktā policija un apriņķa ārsts, izvelkot līķi, redzēja, ka tās galva nez kādēļ bija aptīta ar brezenta un zupara maisu gabaliem. Bija notikusi slepkavība, un sākās izmeklēšana. Liecinieku liecību un pieņēmumu materiāli krājās kaudzē, bet aizdomas par vainīgo katram nopratinātajam atšķīrās. Dēls Kārlis gan vairāk turēja aizdomās mātes divdesmit gadus jaunākās māsas civilvīru, pret kuru Lediņicte bija tiesā liecinājusi. Māsas jau sen bijušas naidā, jo vecā jauno lamājusi par netikli tādēļ, ka tā nelaulāta dzīvoja kopā ar jaunāku vīrieti. Reiz mežā abas šī vīrieša dēļ bija pat saplūkušās. Tenkotājas liecināja, kā jaunākā māsa uzvedusies bērēs: šī esot par maz raudājusi un kapā iemetusi tikai kaut kādas pusapvī- tušas puķes.

—     Ko līdz, ka krimināluzraugs garlaikodamies klīst pa Pogu laukiem, bet, ja kas slikts notiek, tad neko nevar ne novērst, ne atklāt, — prātoja Fogelmaņu mājas kaimiņš Rudzītis. — Es jau vairākas reizes esmu manījis uzraugu Preisu slaistāmies mūsu mājas tuvumā.

—    Preisam derētu lode pierē, — dusmīgi atbildēja Anša tēvs. — Es šo pieķēru tupam zem maniem logiem un klausoties, ko iekšā runā. Kad nākamajā dienā viņu par to kaunināju un teicu, ka glūnēt kaimiņu logos nav labi, tas tikai atsmēja un sacīja: "Man tāds amats."

— Diez, vai Preiss te nāk špionēt, — atteica kaimiņš, — drīzāk viņam interesē tava smukā meita Anete.

Lai arī no pirmā septembra Preiss policijā vairs nedienēja, viņš tomēr turpināja klejot pa Pogu laukiem. Rudens tumšajā vakarā, 13. oktobrī, cilvēki bija dzirdējuši aiz mājas pļavā šaušanu, bet tikai divas dienas vēlāk ganuzēns pavēstīja, ka pļavā, grāvī aiz Reķa muižiņas, guļot cilvēks. Viņš domājis, ka tas ir kāds dzērājs vai čigāns, jo tuvumā ganījies zirgs. Policija konstatēja, ka tur guļ nošauts bijušais policists Preiss, tā paša bijušā policista Franka draugs, kas kopā ar Ansi un zemniekiem dzīroja uz ceļa.

Policistiem ar noziegumu atklāšanu nepavisam neveicās. Šoreiz kriminālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšniekam Liepiņām paspīdēja cerību stariņš atklāt noziegumu, kad pie viņa ar "slepenu ziņu" ieradās Emīlija Bērziņa. Viņa tam personīgi izstāstīšot, kurš ir Preisa slepkava. Ka Emīlija bija laba paziņa dažiem policijas darbiniekiem, to šefs zināja, tādēļ šo kundzi laipni uzklausīja.

Šī kundze pagājušajā gadā cietumā bija izcietusi septiņas dienas administratīvo sodu par to, ka vilcienā runājusi kaut ko nelāgu par Krieviju. Tas kādam nebija paticis. Cietumā Emīlija iepazinusies ar kādu Katrīnu. Abas sadraudzējušās un, iznākušas no cietuma, bieži satikušās, jo viņām bijis saskanīgs garīgais kontakts, īpaši pie bran- davīna glāzes. Vēl būdama cietumā, Katrīna teikusi, ka viņa zinot, kā novākt to "šišku" Preisu, un noteikti to izdarīšot.

Tik svarīga ziņa bija jāpārbauda. Policijas šefs piekrita Emīlijas izstrādātajam "projektam". Viņa uzaicināšot Katrīnu pie sevis ciemos izdzert kārtējo kortelīti.

Vakarā, kad draudzene ieradās, otrajā istabā jau bija paslēpies krimināluzraugs un Franks, tas pats, kurš kopā ar Ansi un zemniekiem līksmoja uz ceļa pie Lapu meža. Tas nekas, ka Franks jau bija atlaists "uz paša vēlēšanos", kā nekā viņš bija sava amata speciālists, tādēļ noderīgs nozieguma atklāšanā. Trešais uzaicinātais tukšoja kortelīti kopā ar abām draudzenēm un stāstīja, ka viņš esot pastrādājis dažu labu noziegumu un tagad gribot iepazīties ar līdzīgi domājošiem biedriem. Lai piedabūtu Katrīnu izstāstīt, kā tur īsti bija ar to Preisu, ar vienu kortelīti nepietika. Emīlija lika galdā rezerves pudeles. Tikai pēc to izdzeršanas Katrīna sāka lielīties, kā viņa kopā ar dēlu Kārli un diviem no Jelgavas cietuma izbēgušiem zagļiem četras dienas vaktējuši to policijas suni, līdz beidzot nožmieguši. To viņš bija pelnījis, jo vasarā bija izsekojis Katrīnu, kad viņa uz Būriņu mežu nesusi ēdienu saviem mīļajiem, no cietuma izbēgušajiem zagļiem — Godmanīšam un Oglītēm.

— Ja vēl kādu vajadzēs nožmiegt, es tam darbiņam cilvēkus atradīšu, — vēl piebilda Katrīna.

Vēl dažus vakarus pie kortelīša turpinājās līdzīgas sarunas, līdz beidzot Katrīnu ar dēlu arestēja. Ar tādu draudzenes nodevību viņa nevarēja samierināties, tādēļ policijā sāka pienākt sūdzības par Emīliju.

Viņa esot pagrīdniece un jau 1905. gadā kaisījusi uzsaukuma lapiņas — proklamācijas policijas degungalā. Tas vēl nebija viss. Viņas mīļie esot Trockis un Ļeņins. Beidzot policijas šefam apnika šī klačošanās. Izņemot vainīgās vaļsirdīgo atzīšanos, nekādi citi pierādījumi netika atrasti, tādēļ viņš nolēma lietu izbeigt.

Šie noziedznieki palika brīvībā.

13. decembra pēcpusdienā atkal notika kārtējā laupīšana uz Dobclcs-Jclgavas šosejas. Šoreiz kārtībnieks Boitmanis bija drošsirdīgāks. Braucot pa ceļu, viņš ieraudzīja, ka pie Sildedžu priedēm tiek aplaupīti braucēji. Piebraucot tuvāk, viņš redzēja, ka kāds maskējies vīrs ar paceltu šauteni mērķē uz braucēju. Nezaudējis velti laiku, Boitmanis vēl braucot izšāva uz laupītāju, bet sasteigtais šāviņš aizsvilpa tam garām, un zirgs, 110 bailēm saslējies pakaļkājās, atpakaļgaitā iebrauca grāvī. Kārtībniekam nu vienīgā iespēja bija lēkt no grāvja ārā un mukt projām. Laupītājs viņam gan divas vai trīs reizes vēl šāva pakaļ, bet laimīgā kārtā viena lode izgāja caur kažoka apakšu un otra caur piedurkni. Šajā reizē laupītājs ieguva tikai zirgu ar ragavām, kurās atradās siļķes un milti. Drīz pēc tam viņš atkal citiem braucējiem aizšķērsoja ceļu, uzdodamies par aizsargu, kas pārbauda dokumentus. Šoreiz izrādījās, ka braucošajiem strādniekiem makos gan bija dokumenti, bet naudas nebija, tādēļ viņi tika noguldīti zemē aiz grāvja sīkākai pārbaudei. Pašam saimniekam arī makā nebija naudas, tādēļ viņš šķīrās no saviem zābakiem, kažoka, maizes un maisiņa ar auzām. Ari nākamajā dienā turpat rika aplaupīti divi pajūgi, nolaupot tiem zirgu un ragavas. Vēlāk šīs pašas ragavas esot atrastas pie vecā Vālodzes, Anša paziņas. Šo noziegumu atklāja, un par to tiesāja slaveno Lietuvas laupītāju Adamaiti.

Oktobrī pēkšņi uznāca auksts laiks. Ansis staigāja pa mežu netālu no Jelgavas-Tukuma ceļa, satinies vecā, siltā vamzi. Maska, kas citās reizēs viņam bija uzģērbta galvā, lai viņu nepazītu kāds nejauši satikts tenku izplatītājs, šoreiz labi noderēja siltumam. Auksts ziemelis pūta cauri visiem kamzoļiem.

"Uzsiešu sev uz muguras egļu zarus, lai būtu siltāk. Man kā īstam "meža vecim" tie labi piestāvēs. Dezertieru ķērājiem šī vieta diez vai liksies pievilcīga, bet kāds zaķis gan var ieskriet "tupikā". No šīs domas Ansim saskrēja siekalas mutē. Gribējās ēst. Baravikas vairs neauga mežā. Cūcenes gan vēl varēja uziet, bet ar tām liela ķēpa, vispirms jāvāra un pēc tam vēl jācep.

"Pāriešu pāri ceļam. Viņā pusē vajadzētu būt lazdu krūmiem. Tad ar riekstiem pietiktu līdz vakaram, kamēr pāriešu mājās. Re, ielejā zem eglēm maktcns pulciņš cūceņu! Šīs gan sagriezīšu un aiznesīšu mājās mātei. Zem zaļganpelēkajām pussapuvušajām lapām šīs tā nomaskējušās, ka uz reizi grūti pamanīt. Šo mākslu jūs man arī esat iemācījušas. Kule jau pilna, tagad pāri ceļam riekstot!"

—    Ucacā, ucacā, bērni kāpj uz jumtiem augšā! Ucacā! — No Jelgavas puses tuvojās kāds pajūgs, un ratos sēdētājs skaļi dziedāja pats savā meldiņā. Nē, viņš nesēdēja, bet gulēja, un zirdziņš raiti rikšoja, lai ātrāk tiktu mājās.

—    Hei, vecais! — Ansis apturēja pajūgu. — Vai tev nav kāds smēķis?

Izrādījās, ka braucējs nebija nekāds "vecais", bet vīrs Anša gados. Tam blakus salmos vāļājās degvīna pudele, kurā vēl skalojās pār- palikusī dzira. Turpat blakus atradās arī pusatvēries naudas maks un daži izbiruši rubļi.

—   Smēķis? Jā, te ir. Še! — šļupstēja braucējs un sniedza Ansim atkorķēto pustukšo pudeli. — Dzer! Gaļu dabūsi mājās. Vakar nokāvu rukšķi. Ucacā!

Šo priekšlikumu Ansis atzina par pieņemamu un, iesēdies ratos, iedzēra krietnu malku no pudeles. Patīkams siltums pārņēma miesu, un kaulos iegūla tāds gurdums pēc garās dienas pastaigas pa mežu, ka viņš vairs negribēja kāpt ārā no ratiem. Saruna ar braucēju nevedās. Tas ik pa laikam tikai uzrāva savu iemīļoto ziņģi: ucacā.

"Tālu šim līdzi nebraukšu," ierausies dziļāk salmos, lai sasildītos, un apsvēris situāciju, domāja Ansis. "Tas var būt riskanti. Šādā izskatā svešos ļaudīs nevaru rādīties."

Viņš jau grasījās kāpt ārā no ratiem, lai dotos atpakaļ mežā, kad zirdziņš pārliecinoši iegriezās kādā sānceļā. Tālumā vientuļa lauka vidū stāvēja ļoti maza mājiņa un tai iepretim mazs šķūnītis vai kūtiņa. Tuvumā neredzēja nekādas kaimiņu mājas.

"Braukšu līdzi! Kas būs, būs!" nolēma Ansis, kuram tobrīd nepavisam negribējās atrasties mežā un aukstumā. "Neizskatās, ka te man kas nelabs varētu draudēt."

Vakara krēslā no mājas iznākusi jaunā sieviete dusmīgi pavērās Ansī, kaut gan viņš jau bija savu masku noņēmis un apģērbu sakārtojis.

—    Ko tu, Zani, te esi atvedis? Atkal bez brandavīna nevarēji iztikt! Vēl nepietika, ka Jelgavā pa krogiem pļēguroji, nu arī savu pudeles brāli vajadzēja līdzi atvilkt? Man jau viens dzērājs ir par daudz, tagad te būs divi.

Jaunā sieviete nespēja norimties un aizgūtnēm bāra Zani, bet tas no dzirdētā neko nesaprata, rikai šļupstot mēģināja uzdziedāt savu "ucacā". Izmantojis klusuma brīdi un būdams pie skaidras saprašanas, Ansis laipni sveicināja dusmīgo sievu.

—    Labvakar, saimniec! Neesmu nekāds pudeles brālis. Satikāmies tepat netālu ceļā. Redzēju, ka vīrs piedzēries, un nolēmu viņu pavadīt līdz mājām. Šajos laikos vienam bīstami braukt caur mežu. Visur dzird runājam, ka uz ceļiem bieži notiek laupīšanas. Žanim naudas maks arī kā kārums gulēja ratos. Tagad palīdzēšu viņu izcelt uz kājām, jo pats jau šovakar nebūs staigātājs.

Kad Žanis bija iestiepts istabā un noguldīts, saimnieces dusmas sāka norimt. Ansis vēl palīdzēja izjūgt zirgu un ievest to kūtiņā, kur vietas pietika tikai diviem liellopiem un vienam sīklopu aizgaldam. Telpa, kas atradās otrajā galā, izskatījās gan pēc vāgūža, gan pēc šķūņa, kura malā pieslieta kalēja smēde. Pati mājiņa sastāvēja tikai no vienas istabas un virtuves. Uzzinot, ka Ansim vēl jāmēro tālais ceļš atpakaļ uz Jelgavas Pogu laukiem, saimniece piedāvāja šonakt pārnakšņot tepat. Viņa pati ar viru guļot istabā, bet Ansim tā ienesīšot maisu ar salmiem, uz kura viņš varēšot pārgulēt ķēķī pie plīts. Spriežot pēc apģērba, tas neesot nekāds glaunais kungs un piekritīšot viņas pieticīgajam piedāvājumam. Arī vakar kautās cūkas "kupķēzi" ciemiņš nesmādēšot. Ansis mazliet prata vācu valodu, tādēļ zināja, ka "kupķēzis" ir "galvas siers". Guļot ar pilnu vēderu uz mīksta salmu maisa pie siltas plīts, Ansim likās, ka visā savā mūžā viņš nekad nebija juties tik labi kā šajā būdā.

Nākamajā rītā Žanis pamodās ar briesmīgām galvassāpēm. Vakar dzertajā pudelē vēl skalojās maza šņabja lāsīte. To ārstniecības nolūkos sieva tagad atļāva cietējam izdzert.

—    Rādās, ka dzīvotājs būs, bet strādātājs gan šodien no viņa neiznāks. Vajadzētu kauto lopiņu sadalīt gabalos sālīšanai, lai gaļa nesasmirdētu, bet kas to darīs? — Saimniece izskatījās norūpējusies.

Lai arī saimniecība bija maza, varēja redzēt, ka bez vīrieša palīdzības viņai te grūti ar visiem darbiem tikt galā.

—   Es, saimniec, to varu palīdzēt izdarīt, bet tu izdomā, kur likt manas salasītās sēnes!

Pievakarē Žanis jau sasniedza vidēji normālu veselības stāvokli. Visiem trim sēžot pie kopīga vakariņu galda un runājoties, atklājās daudz brīnumainu sakritību. Izrādījās, ka saimnieks Žanis Matlavs, tāpat kā Ansis, 1916. gadā ticis iesaukts armijā un iedalīts krievu karaspēka rotā, lai gan gribējis palikt Latvijā. Viņu abu kara ceļi visu laiku gājuši līdzās pa plašo Krievzemi, kur Žanis apguvis brandavīna dzeršanas mākslu un līdz pat šai dienai nav spējis atbrīvoties. Tur viņš dabūjis arī ievainojumu kājā. Kad Žanis atgriezies Latvijā, kā pats saka — pliks un nabadzīgs, nezinājis, kā dzīvot tālāk, jo nav gribējis uz māsu un brāļu rēķina. Tiem pašiem bijis grūti ar iztikšanu. Kā debesu dāvanu viņš avīzē "Zemgalietis" atradis sludinājumu, ka Titelmendes smēdē vajadzīgs kalēja māceklis ar algu piecsimt rubļu mēnesī pie visa brīva. Žanis jūlijā sācis strādāt pie kalēja un jau pēc gada par nopelnīto naudu iegādājies pats savu kalēja ēzi, laktu, āmuru un sievu. Abi kopīgi uzcēluši šo māju, un tagad pats te strādājot par kalēju.

—    Dzelžus tagad pēc kariem viegli var salasīt pa laukiem un grāvmalām. Laid tik uguni apakšā un āmuru virsū, manta gatava.

Abiem jautrajiem zēniem tik labi saskanēja valodas, ka Ansis pie viņiem nodzīvoja pusgadu, palīdzot Žanim gan pie zirgu apkalša- nas, gan pie mājas pielabošanas. Te viņš iemācījās arī sedlinieka darbus, jo dažam zemniekam vajadzēja ari zirglietas pielabot, kamēr Žanis lopiņam gatavoja jaunus apavus.

Pavasarī, kad laiks kļuva siltāks, Ansis atvadījās no labajiem saimniekiem, lai dotos atpakaļ uz vecāku mājām. Garā, aukstā ziema bija veiksmīgi nodzīvota siltumā un drošībā. Saimniecei pat asaras saskrēja acīs, atvadoties no tik laba un jautra cilvēka. Abi vīri devās uz Jelgavu. Žanis tur kā parasti novietoja savu pajūgu pie māsas Emīlijas Vanaga iebraucamajā sētā, bet Ansis pa ceļam izkāpa pie meža, lai vakarā dotos pie vecākiem uz Pogu laukiem. Padusē viņam bija ciema kukulis — prāvs alkšņu mizās nožāvēts cūkgaļas gabals, ko Matlavi tam iedeva par pusgada laikā padarīto darbu.

Jau bija pagājuši vairāk nekā divi gadi, kopš Ansis bēguļoja un vairījās no dezertieru ķērājiem. Viņa meklēšana rakstiski gan tika izsludināta, bet šajā laikā nekas neliecināja, ka kāds par viņu interesētos.

"Varbūt vairs nav nozīmes bēguļot," nodomāja Ansis, sajūtot dabas pamošanos. "Šī pavasara diena ir tik skaista! Aiziešu uz Jelgavu pastaigāt starp ļaudīm. Sen neesmu tur bijis. Pilsētā arvien var kaut ko jaunu uzzināt."

Tā kā Ansis savu noslēpumu par dczertēšanu uzticēja arī Pogu lauku vecās Lcdiņictes dēlam Kārlim, tas tagad viņam atdeva dažus savus uzvalka gabalus. Cik jauki bija tā brīvi un neapdraudēti klejot pa pilsētas ielām un vērties skatlogos! Šķita, ka cilvēki jau piemirsuši nesenos kara gadus un iestājies laimīgs miera laiks. Kurš gribēja sevi iepriecināt, tas varēja aiziet uz Reinšīfeļa veikalu Katoļu ielā un pēc sirds patikas sev iegādāties vīnus, liķierus un citus gardumus. Ja pie tik smalkām lietām vēders nebija pieradis, cilvēks varēja iet uz patērētāju biedrības "Zemgale" tirgotavu pie tirgus pēc piena un siļķēm, cukura un sāls. Kāds pavecs vīrs rokas stumjamos ratiņos uz tirgu bija atvedis pārdošanai savu preci. Viņam divās kastēs tupēja pelēki truši, trešajā — balti angoras ar mīkstiem spalvu pušķīšiem ausu galos un dedzīgi sarkanām acīm.

—   Tos baltos gan būtu žēl pirkt apēšanai. Tādus vajadzētu turēt istabā uz kumodes. — Ansis priecājās par mīkstajiem kamoliņiem.

—   Jāpārdod ir! Trusis grib ēst visu dienu bez pārtraukuma. Pilsētniekam bez zemes grūti tādu pabarot. Tautas partijas priekšsēdis Neulands gribēja fonda zemi sadalīt mazos gabaliņos ap trīs pūrvietām katram Jelgavas iedzīvotājam, bet līdz šim neko neesam dabūjuši. Valsts zemju inspektors Brumelis gan sev "izkārtojis" Langervaldi. Brīvās zemes sev sagrāba nopelniem bagātie tautas vadoņi savām muižiņām. Brumelim vēl kaut kur esot arī gabals uz Bauskas pusi, pie apriņķa robežas. Darba partijas kandidātam tikušas astoņpadsmit pūrvietas pie marmelādes fabrikas. Tagad jau partijas aug kā sēnes pēc lietus, un visiem gribas dabūt sev kādu prāvāku kumosu.

—    Sveiks, vecais cīņu biedr! — Ansim aiz muguras atskanēja pazīstama balss. Tur stāvēja Piebalgs, ar kuru Ansis kopā bija dienējis armijā pie Valkas. — Aiziesim pasēdēt kādā vīnūzī! Pastāsti, kā tu tagad dzīvo, — viņš aicināja.

No kara laikiem Ansis zināja, ka šim vīram var uzticēt savai noslēpumu par dczertēšanu. Ir labi satikt kādu, ar kuru var vaļsirdīgi izrunāties. Kara laikā Piebalgs bija tāds izmanīgs vīrs. Viņš varētu dot kādu derīgu padomu.

—    Šajos laikos katrs dzīvo, kā pats prot. Nesen, janvārī, Rīgā pieci inženieru rezerves rotas kareivji septiņos vakarā Ādolfam Tau- bem nolaupījuši naudu, vērtslietas un vēl citas mantas. Vainīgie noķerti, un kara tiesa tiem piespriedusi nāves sodu, bet, piemērojot amnestijas aktu, šo sodu izmainījusi pret desmit gadiem spaidu darbos. Darbu bez pases tu nedabūsi. Atbrauc pie manis uz Skaistkalni. Ja tevi te sāks ķerstīt, brauc turp, jo Skaistkalnes mežos var labi paslēpties. Es tev parādīšu, kur Rugu mājās dzīvo bagāta vecmeita. Ņem viņu ciet — varēsi dzīvot bez bēdu. Tu jau sieviešiem arvien esi paticis.

—    Es gan domāju, ka būs jālaiž atpakaļ uz Krieviju. Tur man palika noslēpts kāds ieguvums. Tev es to varu pastāstīt. Kad mūs sūtīja trenkāt dumpiniekus, kas plosījās, visu demolējot un laupot, reiz man gadījās aizsargājoties nostāties aiz vilciena sastāva. Pēkšņi ieraudzīju vagona apakšā pie bufera dīvainu skārda saišķi. Nodomāju, ka kāds varbūt tur novietojis apslēptu spridzekli, lai uzspridzinātu vilciena sastāvu. Sajutu, ka ar drāti piestiprinātajā bundžā atrodas kaut kas smags. Atsēju to vaļā un nolīdu nostāk paskatīties, kas tur noslēpts. Atpiņķējis dažus lupatu vīstoklīšus, ieraudzīju cara zelta naudu. Tobrīd tālāk izpētīt bundžas saturu nevarēju, jo, kad uz brīdi pierima lielgabalu rībieni un bumbu sprādzieni, pēkšņi sajutu no mugurpuses spēcīgu grūdienu, kas mani nogāza zemē. Pie manis bija pieskrējis kāds ap četrdesmit gadus vecs vīrs, kurš gribēja šo atradumu izraut no rokām. Viņš spārdīja mani ar kājām un nikni kliedza, lai to viņam atdodot. Es saniknojos par viņa uzbrukumu, un tajos kara laika apstākļos man bija vienalga, vai viņš patiešām ir vai nav šīs bundžas īpašnieks. Čūskas kārdinājums bija pārāk liels. Man toreiz ar visu atrasto saini izdevās no viņa aizmukt. Vēlāk izrādījās, ka tur ir ne tikai zelta nauda, bet ari dažādas vērtslietas — pulksteņi, gredzeni, sprādzes. Laikam kāds to bija gribējis nelegāli pārvest pāri robežai. Varbūt pats mantas īpašnieks, kāds rūpnieks vai buržujs, to mēģināja pasargāt no komunistu haotiskajām naciona- lizācijām? Var būt, ka pats uzbrucējs to kādam bija nozadzis? Brīžiem gan man sirdsapziņā pazib doma, ka es toreiz biju iekārojis svešu mantu, aplaupot tās īpašnieku, bet tajā brīdī man likās, ka es būtu liels muļķis, ja palaistu garām tādu izdevību un nepievāktu sev šo atradumu.

—   Pareizi darīji, — apstiprināja Piebalgs. — Tagad gan naudas maisi pa kaktiem vairs nemētājas. Sēnbergas mežiem gadatirgus dienās cauri brauc tirgotāji un saimnieki, kam piebāztās naudas kules paslēptas ratos.

Anša vīna glāze jau bija iztukšota, gan nopietnās, gan nenopietnās sarunas izrunātas, un abi senie paziņas šķīrās.

—     Laiks ir jauks! Pēc mēneša aizbraukšu uz Sēnbergu tevi apciemot, — atvadoties apsolīja Ansis.

Iznācis no vīnūža, Ansis apstājās zem plaukstoša bērza un mēģināja strazdu valodā sarunāties ar kādu lidotāju. Šis arī atsvilpa.

—   Malacis! Saprati gan, ko es tev iesvilpu ausī. Šodien es gribu būt tikpat brīvs kā tu.

—   Sveiks! Ko tu te čivini? — Pēkšņi Anša priekšā nostājās kāda jauna interesanta būtne. — Neatceries? Vai pa diviem gadiem jau paspēji mani aizmirst? Mēs toreiz, janvāri, sadancojāmies ballē.

Nu Ansis atcerējās gan, kā toreiz, pārradics no Grobiņas armijas daļas atvaļinājumā, viņš bija aizgājis uz kādu sarīkojumu un tovakar ar šo meiteni jautri izdejojies. Pēc tam viņi vēl vienu reizi abi romantiskā noskaņojumā klejoja pa Jelgavas ielām un tad šķīrās. Toreiz Ansim sākās citas rūpes — viņš bija kļuvis par dezertieri, un meitenes tam vairs nebija prātā. Bija jādomā, kur rast drošu patvērumu. Par tādu viņš ziemā izraudzījās savu vecāku mājas, bet vasarā mežus.

—   Aiziesim uz pils dārzu paskatīties, vai tur jau nespēlē kāji- nieku rotas orķestris,— aicināja satiktā senā paziņa Zete.

Tā kā Ansim todien prāts bija viegls un gaisīgs kā piepūsts gaisa balons, viņš bezrūpīgi piekrita doties kopā ar nejauši satikto meiteni izklaides meklējumos. Doma par dezertieru ķērājiem viņam vairs nebija prātā. Zete stāstīja, ka viņa tagad, kamēr vēl nav beigušās mācības ģimnāzijā, dzīvojot Jelgavā pie tantes, bet vasarā atkal braukšot atpakaļ uz mājām Jaunjelgavā. Lai arī meitene vairākkārt centās sarunas ievirzīt par viņu iespējām turpmāk biežāk satikties, Ansis arvien atrada kādu iemeslu, lai izvairītos no tiešas atbildes. Klejošana pa pilsētu un sarīkojumiem pašreiz viņam likās kā tāls un nesasniedzams sapnis. Bez pases viņam nebija iespējas pat strādāt un nopel nīt naudu, kur nu vēl aizvest meiteni uz kādu kino.

—   Man būs jābrauc tēvam palīgā no meža pārvest malku un to sazāģēt. Tas būs darbs ilgākam laikam. Kad atbrīvošos, aiziešu tevi sagaidīt pie skolas, — Ansis izdomāja, kā atrunāties no turpmākas satikšanās. Viņš nedrīkstēja nevienam stāstīt, ka ir dezertieris, un, ja tiktu noķerts, tad viņu gaidītu ieslodzījums, nevis meitene. To zināja vienīgi viņa ģimene un Pogu lauku Lediņietes dēls, kā arī vecais Vālodze un Piebalgs.

Pēc mēneša Ansis izpildīja savu solījumu apciemot Picbalgu. Abi senie paziņas nostaigāja no Sēnbergas miesta garām Vecsaules baznīcai un nonāca pie mežmalas. Piebalgs, toreiz Jelgavā satiekot Ansi, nebija jokojis, stāstot par mājām Bruknas pagastā, kur viņš kādreiz dzīvojis.

—   Re, tās tur ir Klabinu mājas! Tās saimniekam vajag būt krietnai naudas summai. Tur, kilometru tālāk, pretī birzij, ir Rugas, kur dzīvo turīgā trīsdesmitgadīgā Late. Bet tās tur divas jaunkundzes, kas pašreiz nāk mums pretī pa ceļu, ir manas māsīcas. Jau sen gribēju tevi ar viņām iepazīstināt.

—   Sveikas, daiļaviņas! Iepazīstieties, tas ir mans draugs slepenpolicists Kalniņš no Jelgavas, — sameloja Piebalgs, lai izklausītos iespaidīgāk, ka viņam ir tāds ietekmīgs draugs. — Viņam naudas kā spaļu. Bet šīs ir manas māsīcas Alise un Marianna Mellup'. Tik smukas meitas dzīvo tikai Sēnberģē. — Piebalgs norādīja uz satiktajām sievietēm.

Abas satiktās nu ķiķināja vien, redzot, ka viņu radinieks izskatās uzpūties kā gailis no lepnības, ka viņam gandrīz vai personīgā īpašumā pieder tādas māsīcas un bagāts draugs. Pagājuši kādu gabalu kopā pa ceļu, pievakarē visi šķīrās. Abas jaunkundzes un Piebalgs vēl tikai piekodināja Ansim, lai piektajā jūnijā viņš atbraucot uz Bud- bergas muižu, kur lielajā ābeļdārzā notiks Vasarsvētku balle. Šis uzaicinājums šķita interesants un pieņemams, jo diez vai tādā tālā nostūri kāds viņu varētu meklēt. Neviens pat nezina, kā viņu sauc, jo Piebalgs to savām māsīcām bija stādījis priekšā kā Kalniņu.

5. jūnija vakarā Ansis 110 Jelgavas iebrauca Taurkalnē.

"Ir jau vēls. Vai vēl paspēšu satikt Piebalgu, lai dotos uz Bud- bergas muižas zaļumballi? Līdz miestam vēl tāls gabals, ko iet. Vai maz bija vērts braukt šurp?" Ansis jau sāka šaubīties. "Tur visi būs glaimi uzcirtušies, bet es tajā pašā vecajā armijas frencī un ar naga cepuri galvā. Apģērba dēļ gan vēl neviena, pat vislepnākā meita, nav man atteikusi deju. Līdz šim pats sevi mānīju, domādams, ka vislabāk jūtos viens mežā. Prāts bija apmuļķojis manas jūtas, un es brīvprātīgi tam noticēju. Tagad saprotu, ka tomēr gribu būt trauksmainā dzīves virpuļa vidū! Ļoti vēlos atkal jautri izdejoties, nebaidoties no sava neapskaužamā stāvokļa! Kaut man ir vienkāršs apģērbs, es neesmu nodzēries pļēguris. Ansi, beidz filozofēt! Soļot, marš! Uz priekšu armijas ierindnieka solī uz Budbergu!"

Tā jau varēja domāt, — tur klusums. Visi, kuriem prāts nesies izballēties, jau aizgājuši, bet gulētāji sen jau dus saldā miegā.

No muižas puses plūda taures skaņas. Ansis apsēdās uzkalniņā pie meža, atspiedis muguru pret egli. Saldi smagnējs nogurums lieca galvu uz leju. Tālumā dzirdamās valša skaņas liegi šūpoja gaisu un tajā kā šūpolēs arī Ansi. Pēc pulksten vieniem naktī, pamodies 110 snauda, viņš ieraudzīja uguns liesmas, kas jau pilnīgi bija pārņēmušas kādu ēku. Dega viņam zināmās Klabinu mājas. Izskatījās, ka tur vairs nekas nav līdzams, jo uguns blāķī, dzirksteles šķiezdams, jau gāzās mājas jumts. Pēc brīža, attapies 110 snaudiena, Ansis, stāvot mežmalā, kādu kilometru rālāk no Klabiņiem dzirdēja vairākus šāvienus. Iepretī mājām pie meža stāvēja vairāki nepazīstami cilvēki, kas pārskatīja kādu ieguvumu. Viņi cilāja un plātīja lielu drēbes gabalu. Viss miegs Ansim pēkšņi izgaisa, bet tā vietā prātu pārņēma nemiers. Kas noticis Rugās? Šāvieni bija skanējuši tajā pusē. Varbūt tur kādam vajadzīga palīdzība? Ap trijiem naktī, kad svešie bija jau nozuduši mežā, viņš nolēma paskatīties, kas tur noticis. Aizgājis pa ceļu līdz Rugu mājām, Ansis redzēja, ka pieliekamā aizrestotais logs izcelts ar visu rāmi.

—   Vai te kāds ir? — piegājis pie vaļējā loga, sauca Ansis.

Iekšā bija klusums. Varbūt tur jau kāds ir nošauts? Ansis pa izcelto logu iekāpa iekšā, bet, neko īpašu tur neatradis, no iekšpuses atvēra aizkrampētās ārdurvis un pa tām izgāja ārā, pa ceļam no kāda nosviesta groza paņemot sev līdzi tikai rupjmaizi un baltmaizi, un žāvētas gaļas gabalu, jo bija ļoti izsalcis. Nosēdies mežmalā un apēdis paņemto, Ansis prātoja, ko darīt tālāk. Balli viņš bija nogulējis. Nekur arī nemanīja no svētkiem mājās pārnākušos ļaudis.

"Būs jāaiziet pie Ķērpjiem pajautāt, vai gadījumā ballinieki nav jau pārnākuši? Tur agri no rīta ļaudis sāka celties, lai apkoptu lopus."

—   Nē, vēl neesot, — atbildēja no blakus mājas pēc ūdens iznākusi Berta.

"Palīdzēšu viņai aiznest pilno ūdens spaini. Varēšu tur kādu laiku pasēdēt istabā un aprunāties, līdz sagaidīšu pārnācējus. Arī Piebal- gam vajadzētu būt starp tiem."

Tā sēžot un runājot ar Bertas tēvu, ap pieciem no rīta Ansis ārā sadzirdēja balsis un ļaužu klaigas. Tas viens kliedzējs neapšaubāmi bija Piebalgs, kurš piedzēruša cilvēka balsī skaļi plātījās, sakot, ka esot Lāčplēsis. Viņš bija uzcirties tumšā uzvalkā un ar dzeltenām kurpēm kājās, bet pielējies gan pamatīgi un varen grīļīgs. Nevarēja saprast, vai Piebalgs jau bija pamanījis un pazinis Ansi, jo, pienācis tuvāk, sāka kliegt: — Palīgā! Man uzbrūk!

Draugs paliek draugs, lai ari ir piedzēries. Jāiet palīgā!

Ansis izskrēja ārā un ar revolveri izšāva gaisā. Nobiedētie pārnācēji ar visiem līdzpaņemtajiem velosipēdiem nokrita guļus uz ceļa. Arī Alise gulēja tiem līdzās. Ansis gan vairs te ilgāk negribēja uzkavēties. Te nu var iznākt lielas nepatikšanas, kad ieradīsies aizsargi un policija. Pa pusei skriešus, pa pusei atmuguriski ar paceltu revolveri viņš aizgāja mežā, tobrīd vēl nezinot par Klabiņos notikušo šausmīgo slepkavību.

Anša pēdējo gadu atmiņu kamolā domas sāka arvien vairāk mezgloties un pities. Piebalgs kara laikā kļuva viņam draugs tādēļ, ka abi bija braši, bezbailīgi karotāji, tic labākie. Vai tagad viņš būtu jāsauc par sliktu? Vai Piebalga būtība ir mainījusies? Varbūt arī viņš bija līdzvainīgs Klabinu un Rugu aplaupīšanā un slepkavošanā? Kurš? Kas vēl? Viņš no šī kamola mēģināja atpiņķēt domu, ko vēlāk arī pierakstīja:

"Nāk grūti laiki. Laupītājam, ja nāk palīgā… un nu te, palīgā ejot, dabū visbargāko sodu. Visi kliedz: laupītājs'. Bet laupītājs, tas taču drošsirdis un pa lielākai daļai bijušais karavīrs. Kāpēc viņš? Tāpēc, ka kara laikā vajadzēja pierādīt (drosmi) un, kas to nevarēja, tas bija tikai priekš vāģu smērēšanas

—    Tāda klaidoņa dzīve vairs nevar ilgāk turpināties. Visapkārt notiek tik daudz noziegumu. Tā pats arī var iekulties ķezā, — Ansis sacīja savai māsai Anetei. — Braukšu atpakaļ uz Krieviju. Tur ir lieli plašumi un iespēja skaisti dzīvot.

Rudenī, satiekot Zeti, Ansis arī viņai paziņoja, ka brauks projām, jo tur varot labāk dzīvot. Tas viņai bija kā zibens trieciens, un meitene vairs nespēja apslēpt pēkšņo slapjumu, kas tai sāka ritēt pār vaigiem. Viņa bija sacerējusies, ka tie abi kopā ilgi lidināsies pa laimes mākoņiem, nepajautājot Ansim, vai ari viņš tādu brīnišķīgu nākotnes vīziju ir ieplānojis.

—   Atbrauc uz atvadām pie manis ciemos. — Zctci pēdējā brīdī iešāvās prātā kāda cerīga ideja. Viņa gribēja par katru cenu atturēt Ansi no aizbraukšanas. — Pie mums Jaunjelgavā var daudz skaistāk dzīvot nekā Krievijā. Es tev to pierādīšu. "Varbūt tad tu mani pa īstam pamanīsi," šo pēdējo teikumu viņa skali gan nepateica.

Tā kā Ansim jau sen bija apnikusi vienmuļā dzīve vecāku mājās un mežos, viņš labprāt piekrita šim uzaicinājumam, bet šīs vienas dienas un vienas nakts ciemošanās pie Zetes tomēr nekļuva viņiem abiem liktenīga.

Visu dienu Zete kopā ar Ansi jutās kā septītajās debesīs. Izstaigājušies pa rudenīgo dārzu un mazliet nosaluši, viņi pārradās mājas siltajās istabās un pie mātes sagatavotā cienasta galda pārrunāja nākotnes plānus. Šīs tēmas apspriešanu ierosināja Zetes māte, bet viņai bija liels pārsteigums, kad Ansis pateica, ka viņam ar Zeti nav nekādu nopietnu attiecību, ka viņi ir tikai seni paziņas un viņš drīz brauks atpakaļ uz Krieviju. Zete mātei iepriekš bija kaut ko citu sastāstījusi.

Vakarā Ansis tika noguldīts gala istabā. Pēc dienas pastaigas svaigā gaisā viņš drīz vien jau gulēja ciešā miegā. Nesaprazdams, vai tas notiek sapni vai īstenībā, Ansis manīja, ka klusi atveras istabas durvis. Kāds balts stāvs pienāca pie viņa gultas un viegli ieslīdēja tam līdzās zem segas. Maigas rokas apvija Anša kaklu un karsta elpa pieglaudās viņa lūpām. Nekādu jautājumu nebija… Kur darbojas dabas likumi, cilvēka prāts tiek nobīdīts malā.

Nākamajā rītā Ansis pateicās Zetes mātei un Zetei par laipno uzņemšanu un lūdza piedošanu par apciemojumu.

—     Nezinu, vai vēl kādreiz mums būs lemts satikties, jo aizbraucu jau pēc dažām dienām.

Zetes parasti smaidīgā seja pēkšņi pārtapa sastingušā akmens statujā. Nenogaidījusi atvadīšanās beigas, viņa izskrēja ārā uz ceļa, lai it kā pavadītu Ansi uz staciju, bet pārradās mājās rikai vēlā vakarā. Mēģinājums par katru cenu atturēt Ansi no aizbraukšanas nebija izdevies.

—     Meitenes, stundas beigušās, bet nekur neizklīstiet! Tikko atskanēs zvans, visām jādodas uz zāli. Šodien pie mums ir ieradusies pārstāve no Latvijas Jaunatnes savienības. Viņa stāstīs par gaidu organizāciju un tās turpmāko darbījbu. Savas somas un citas lietas atstājiet klasē. Dežurants aizslēgs durvis, — skolotāja īsi nokomandēja, vēl piebilstot: — Pēc lekcijas pārbaudīšu, vai visas bija piedalījušās.

—    Pē! Mēs tak norunājām iet uz kino. — Lija sašutumā savilka augšlūpu pie deguna.

—     Nekur šodien pēc lckcijas netiksim, nepaspēsim uz mūsu kinoseansu, bet vēlāk arī nevaram iet, tad mamma manīs, ka atkal kaut kur vēlu esam blandījušās apkārt, un dusmosies. — Vanda bēdīgi nošūpoja galvu.

—     Jāiet klausīties kaut kāda neinteresanta gaida. Hs neko negribu gaidīt! Neviens nekad nedod cilvēkam brīvību.

—     Mana māsa Natālija jau nesen, februārī, kad vēl nebijām atgriezušās no bēgļu gaitām, Rīgā iestājās gaidu organizācijā, — atcerējās Vanda. — Viņa tur piecpadsmit gadu vecumā 1922. gada 19. februārī tika apstiprināta par pilntiesīgu gaidu. Nosēdīsimies tālāk pie durvīm, lai ātrāk tiktu projām.

Abu draudzeņu allaž pacilātais garastāvoklis šoreiz noslīdēja pavisam zemu.

Lija un Vanda bija nešķiramas draudzenes jau kopš pirmās klases, kad 1916. gadā vācieši ieņēma Jelgavu, un dzīve te sāka atgriezties normālās sliedēs, ja par normālu var saukt tādu dzīvi, kad maize tiek pārdota tikai uz kartītēm un kad ogas un sēnes mežā var lasīt tikai ar atļaujām. Vienīgi dievkalpojumus baznīcās drīkstēja apmeklēt, cik vien bieži vēlas. Vakarā pat mācīties lāgā nevarēja, jo bija jātaupa elektrība un jāaptumšo logi. Vandas tēvam Grētmanim Dobelē piederēja maizes ceptuve, bet tā kara laikā tika nopostīta, jo krievi atkāpjoties centās visu aiz sevis iznīcināt. Toreiz sarunāja, ka meitene ziemā, skolas laikā, dzīvos Jelgavā pie Kleinberģiem, bet savukārt brīvlaikā Lija pie viņiem Dobelē, kur tēvs atjaunoja savu īpašumu. Kopš tā laika arī Vanda Lijas māti Līzi sauca par mammu. Baltvācu meitenei Grētmanei bija trīs kristītie vārdi — Vanda Elza Irma, bet kopš pirmās klases viņu bija iesaukuši ari par Spenteli.

Atnākusi lektore izrādījās patīkama izskata jauniete.

—    Kā tev patīk viņas kleita? — jautāja Vanda, kurai vairāk interesēja lektores apģērbs nekā tas, ko viņa skaidroja meitenēm par gaidu organizācijas darbu.

—    Tāda pelēcīgi zaļa krāsa diez vai mums piestāvētu, — Lija apcerēja lektores gaumes izjūtu, — bet tā kaklauta vietā, kas viņai apsiets zem krāga, tev labāk derētu rožaini puķots.

—   Viņai priekšā ir piesprausta broša…

—   Tā nav broša, tā ir kaut kāda nozīme…

—    Labdien, meitenes! — sacīja lektore un, paceļot labo roku uz augšu, skaļāk un noteiktāk papildināja teikto: "Centieties uz augšu!" Pastāstīšu jums par gaidu organizāciju, kas tikai pagājušajā gadā nodibinājās pie Rīgas Latvju jaunatnes savienības. Tur pašlaik darbojas jau septiņdesmit piecas gaidas. Centrālo organizāciju nodibināja nesen, martā. Rodas arvien vairāk jauni pulciņi gan Cēsīs, gan Valmierā un arī Jelgavā, kurās grib iestāties mūsu organizācijas meitenes. Šoruden Rīgā vidusskolas telpās, Raiņa bulvārī, tiks atklāts Latvijas jaunatnes savienības kongress.

Pagājušajā, 1921., gadā Jelgavā darbojās zēnu organizācija "Boi- skauti" un dibinājās ari meiteņu gaidas "Ķīvītes". Mūsu gaidu organizācijas moto ir "Būsim modras". Te no vientiesīgiem, sentimentāliem skuķišiem (— Vai mēs esam tādas? —iejautājās Lija) izveidosim apzinīgas, dzīvcsspējīgas jaunavas, kas pratīs veselīgi un līksmi darboties. Mūsu gaidu organizācijas galvenie uzdevumi būs:

1)   izveidot spēcīgu raksturu,

2)    attīstīt izveicību,

3)    pieradināt pie sabiedriski derīga darba,

4)    izkopt veselīgu un higiēnisku dzīves veidu. Mācīsim arī pašpalīdzību un aizsargāšanos.

—    Vai gaidām būs arī džu do? — no zāles gala atskanēja Vandas balss.

—    Jā, būs iespēja mācīties arī džu-do cīņas veidu, ja kāda to vēlēsies, — skanēja atbilde. Veselā miesā — vesels gars, tādēļ stāšanās ierindā veicinās miesas un gara disciplīnu. Nolasīšu jums kaut ko no avīzes "Jaunatnes Vadonis", kurā teikts: "Mūsu sabiedrība ņudz no bezgribīgiem cilvēkiem, tas ir, tādiem, kas dzīvi nodzīvo, neko negribēdami, bet daudz ko vēlēdamies un tāpēc neko nevarēdami."

Jelgavā organizēsim astoņu līdz trīspadsmit gadus vecu meiteņu grupu, ko sauks "Kaijiņas". Tām uz gaidu formas tērpa, kas būs līdzīgs manējam, uz labās rokas piedurknes zem pleca būs uzšūts tumši zils četrstūris, kam virsū uzšūts balts spārniņš. Lielākajām "Divspārnainajām kaijiņām" būs uzšūti divi spārniņi. "Kaijiņu" priekšniece, ja ir ģērbusies formā, sveicinot paceļ labo roku un saka: "Centieties uz augšu", bet "Kaijiņas", ja ir formā ģērbtas, atbild: "Centīsimies", vienlaikus kustinot abu roku elkoņus, it kā lidojot. Privātās drēbēs ģērbušās, tikai ar gaidas piespraudi pie krūtīm, viņas sveicina ar palocīšanos. "Kaijas" cenšas nokļūt tuvāk mākoņiem, saulei, augstāk pār zemi. Viņas ceļas agri un jautri čivina. Gaidas saprot, ka cilvēks nevar būt laimīgs, ja dzīvo tikai sev, tādēļ palīdz līdzcilvēkiem. Jums būs jāiemācās piešūt pogas, izšūt spārniņus, dziedāt valsts himnu un saķert bumbu, turklāt pieļaujamā kļūda drīkstēs būt tikai līdz trīsdesmit procentiem. Būs jāiemācās vismaz trīs tautiskas rotaļas un piecas tautasdziesmas. Ja kādai no jums viss tas, ko te stāstīju, interesē, tad laipni lūdzu — nāciet mūsu pulkā.

Pārnākušas no skolas, Lija un Vanda iedrāzās virtuvē, kur māte Līze pašlaik gatavoja pusdienas, un, rokas pa gaisu vicinot, riņķoja pa virtuvi kliegdamas: — Mēs esam kaijas, mēs mācāmies lidot! — Arī mammu viņas ierāva šajā virpulī.

—     Mierā, aušas! Var redzēt, ka jums par daudz enerģijas. Paēdiet pusdienas un živai ārā! Šodien jāsakopj dārziņš. Rit ir brīvdiena, tad varēsiet izmācīties.

Mājas pagalmā atradās pat divi nelieli aizžogoti dārziņi, bet to otro neviens negribēja kopt. Tajā auga tikai viena ābele un viena bumbiere. Saimnieks Bernhards sacīja, ka tā ir mārciņbumbiere, bet Līzei tā šķita saucama drīzāk par raganbumbieri. Tai bija nedaudzi skaisti un sulīgi augļi, kurus varēja noņemt tikai ļoti uzmanīgi ar rokām. Zemē nokrituši, tie izšķīda sulīgā putrā, bet, iebāzti mutē, bija pilnīgi neēdami un likās tik sausi, ka sprūda rīklē. Mājas septītā dzīvokļa logi izgāja tieši uz šī dārziņa pusi. Tās ģimenes tēvs strādāja linu fabrikā, bet māte pieskatīja savus piecus, vienu pēc otra dzimušos bērnus. Reiz viņu māte bija atnākusi pie saimniekiem lūgt, lai samazina tiem īres maksu, jo neesot bērniem, ko ēst dot. Iznākot tikai putrai bez jelkāda zaļumiņa vai salātiņa.

"Ņemiet to dārziņu pretī savam logam un stādiet tur visu, ko gribat," — Līze viņai piedāvāja.

"Nē, neesmu radusi pie zemes darbiem."

Tā otrs dārziņš palika neizmantots. Pati daudzbērnu māte cau rām dienām turpināja gulšņāt uz loga palodzes un bez mitas pļāpāt ar citām pagalmā iznākušajām sievām.

Saimnieku abu istabu logi izgāja uz ielas pusi, bet ķēķa — uz dārziņa pusi. Izejot pagalmā caur virtuves durvīm, vispirms caur koridoru nokļuva dārza nostūrī, pretī virtuves logam. Tur, nelielā kokā, kam vasarā bija balti ziedi, bet rudeņos greznas sarkanas, indīgas ogas, ziemās garā šņorītē iesietā speķa gabaliņā mielojoties šūpojās zīlītes. Zem šī koka atradās sols un galds. Tikai aiz stūra parādījās pats dārziņš. Jau agri pavasarī Lija tur bija iestādījusi trīs mazus ķiršu kociņus viļņveidīgi izveidotā dobē gar žoga malu uz mājas pagalma pusi. Otrā pusē augsts dēļu žogs aizsedza skatu uz kaimiņu māju. Lielā kastaņkoka zari pārkārās tam pāri un noēnoja dārza attālāko stūri, kur maijpuķītes jau mirkšķināja savas ziedu actiņas. Vasarā tur karāsies šūpuļtīkls.

—    Mamm, mēs visu padarījām! — pavēstīja Lija, ienākot virtuvē. — Aprušinājām tulpju dobi. Tās jau ir pumpuros. Pie sienas gar celiņa malu sastādījām kāršu pupas. Pie tiem šķērskokiem ķieģeļu ārsienā vēlāk piestiprināsim kārtiņas ar aukliņām, kur pupām apvīdēs. Tu vēlāk redzēsi, cik skaista izskatīsies tāda ziedoša siena. Bet tagad iedod, lūdzu, naudiņu skolas izlaiduma balles kleitai. Mēs ar Vandu vienu jau noskatījām Lielās ielas veikalā.

—   Tev jau nesen nopirka jaunu kleitu. Kas tai vainas?

—   Tā jau vairākas reizes valkāta. Mēs ar Vandu esam klases lepnākās meitenes, tādēļ izlaiduma ballē mums vajag jaunu apģērbu.

—   Ar lepnību lai lielās fabrikantu meitas! — Nu māte sāka pavisam nopietni dusmoties. — Tādas plikadīdas vien esat, protat visiem priekšā izrādīties, tādēļ ļaudis notur jūs par bagātām. Kad iesi darbā, pati varēsi pelnīt un pirkt kaut vai katrai dienai jaunu kleitu. Vēl tev vajadzēšot ari kaut kādu tur gaidu formas apģērbu!

—    Gaidu formas tērpu man vajadzēs vēlāk, jo "Kaiju" pulciņš oficiāli būšot tikai nākamgad. — Lija uzmeta lūpu par tādu mātes nesaprātīgu runu. — Rudeni iešu strādāt šūšanas darbnīcā, ko pagājušajā gadā izveidojuši ugunsdzēsēji. Viņiem arī vajagot piepelnīties, jo krievi esot aizveduši līdz visas viņu iekārtas.

—     Iesim, Vanda, mācīties! Gan jau vēlāk papus naudu man iedos.

Papus kaut ko iedeva gan, bet problēma izrādījās vienkāršāka, nekā Lija to mēģināja iztēlot. Klasē tika nolemts, ka visas meitenes skolas izlaidumā ieradīsies pavisam vienkāršās, baltās vasaras kleitiņās ar īsām piedurknēm. Tāds mazs drēbes gabaliņš necik dārgi nemaksāja. Baltas kurpes ar pusaugstiem papēžiem Lijai jau bija. Vēl tik jānopērk glumas, baltas zīda zeķes!

—   Vanda, nāc šurp! Tagad ķersimies pie galvām. Ņem sev mazo, balto kastroli, mans ir tas lielākais! Es tur ar karstu ūdeni jau aplēju sīpolu mizas.

Kad uz plīts riņķiem ūdens abos katliņos jau sāka vārīties, ienāca māte.

—    Kas tie par brīnumiem? Kādi kārumi te atkal tiek gatavoti?

—    Tie nebūs kārumi, tās būs burvestības ar ķīmiju. — Abas "ķīmiķes" stampāja katliņos sabērtās čubas: Lija sīpolu mizas un kalmju saknes, Vanda prāvu sauju kumelīšu ziedu. — Kad mēs, mammu, ar šiem šķidrumiem izmazgāsim matus, tad tu redzēsi īstus burvju brīnumus!

Un patiešām! Pēc tādas apstrādes Lijas melnie mati bija ieguvuši sārtu saulrieta mirdzumu, bet Vandas blondie mirdzēja

Lija Kleinberga skolas izlaiduma dienā

rītausmas zeltā. Kad šo slapjo zeltu sasukāja ondulācijās un rim- buļos, tas paklausīgi pielipa galvai, kur to drošības pēc vēl sasprauda ar sprādzēm.

—   Nav taisnības pasaulē, — nopūtās Lija, pabeigusi draudzenes galvas apstrādi. — Tev tik skaista frizūra, bet ko lai es daru ar saviem nepaklausīgajiem džungļiem? Te būs darbs līdz vakaram.

—    Darīsim tā. — Vanda jau bija izdomājusi, ko darīt ar Lijas garajiem matiem. — Tev uz galvas ir džungļi, un tur aug korķa koki. No šiem kokiem uz leju karāsies korķa lokās.

Avīzes tika saplēstas garās sloksnēs un ar aukliņām piesietas augšgalā pie matu šķipsnām. Katru garo šķipsnu Vanda spirālveidīgi uz leju aptina ap papīru un galā atkal satina ar auklu. Kad visa Lijas galva bija pārvērsta par milzīgu sprunguļgalvu, meitenes sadomāja iet kaktā aiz skursteņa baidīt tēvu. Viņš tur pēc ielas un pagalma slaucīšanas gulēja atlaidies uz matrača savā iemīļotajā kaktiņā.

—    Palieciet mierā! Ļaujiet pagulēt! Ejiet mācīties! — pa miegam norūca Bernhards.

—   Nekad, nemūžam, neko vairs nemācīsimies! Skola ir pabeigta! Mēs lidojam! — Meitenes smējās bez mitas.

Nākamās dienas rīts mirdzēja saulains un pavasarīgi silts. Skaista bija pasaule! Bet vēl skaistākas šķita,abas draudzenes, ģērbtas vienkāršās baltās kleitās bez gredzeniem, krellēm un špicēm. Lijas garie, melnie mati, sasieti pakausī, karājās zirgastē. Zem platās balta tafta auduma lentes drūzmējās trubiņveida korķa lokās.

Skolēniem pēdējā skolas diena šķiet tikpat prieka pilna kā strādājošajiem pēdējā darba diena pirms atvaļinājuma.

—   Jau rīt būsim brīvībā! Vēl tikai jāpapriecājas rotaļās un dejās kopā ar kaimiņskolas sestās klases zēniem.

Mūsu jaunkundzēm viņi gan šķita pārāk bērnišķīgi un neinteresanti — tādi zaļknābji, bet ar tiem tomēr varēja labi iztrakoties.

—    Drīz jau būsim Dobelē pie Vandas tēva! Tur varēs maizes ceptuvē palīdzēt cept kriņģelīšus un vāļāties kalnā pa lielo ābeļdārzu līdz septembrim, kad atkal sāksies skola.

Augusta pēdējā dienā Vandai uzcēlās tik augsta temperatūra, ka nebija ko domāt atgriezties Jelgavā. Viņu sāka mocīt iesnas un briesmīgs klepus. Izklausījās tā, it kā viņas krūtīs vesels suņu bars aprietu braucošu traktoru. Lija ari nolēma kavēt skolu un pasēdēt pie slimās draudzenes, bet pēkšņi saņēma sliktu ziņu: "Brauc mājās. Notikusi nelaime. Miris Trines vīrs."

Pēc Jāņa Belmaņa apbedīšanas bērinieki atgriezās no kapiem Trines mājā pie bēni galda un pārsprieda briesmīgo notikumu. Tikai tagad Lija saprata, kas īsti bija noticis. Mātes māsas Trines vīrs no Bramberģes pagasta Rigaiņu dārza bija aizvedis uz Rīgas tirgu pārdot četrus pudus ābolu. Tajā vakarā no Rīgas atpakaļ uz Jelgavu braukuši arī vēl citi vezumnieki. Zaķim un Zeķem priekšā uz ceļa pēkšņi izskrējis kāds maskā ģērbies vidēja auguma vīrs ar vāju seju un ūsiņām un atprasījis braucējiem naudu. Zeķe paspējis iemukt mežā. Lai gan laupītājs viņam četras reizes šāvis pakaļ, viņš tomēr aizskrējis un, gabalu pagājis pa mežu 1 līgas virzienā, iznācis uz ceļa brīdināt citus braucējus, ka priekšā notiek aplaupīšana. Jau tik bieži bija dzirdēts, ka daudzās vietās notiek laupīšanas, tādēļ braucēji baidījušies pieturēt savus pajūgus. Tie uzšāvuši saviem zirgiem ar pātagām un ātri traukušies garām. "Varbūt šis pats ari ir laupītājs, kurš grib mūs apstādināt un aplaupīt? Nav ko turēt!"

—     Belmanis braucis pirmais, — raudādama stāstīja Trīne. — Viņš jau allaž ir bijis ciets un stūrgalvīgs. Būtu klausījis, tad tāda nelaime nenotiktu. Jānis piebraucot sācis laupītājam pretoties, jo pats bijis nedaudz iedzēris un dūšā, tādēļ ticis nošauts. Zaķi ievainoja. Vēlāk, kad viņu jau aizveda uz slimnīcu, no tā pajūga tikusi nolaupīta maizes kule, krūzīte ar sviestu, knīpstangas, nazis un satina oderes drēbe. Šodien apbedīja arī Zaķi, jo viņš no ievainojumiem nomira slimnīcā.

—   Taisni brīnums, — Trīnei par kaut ko bija radušās šaubas, — Jānim 110 pajūga ir paņemts tikai spainis un zirga deķis. Nauda nav ņemta, lai gan daudz jau viņam tās nebija. Ļaudis, kuri tur toreiz bija tuvumā, stāstīja, ka tikuši pārmeklēti daži aizdomās turētie: Balodis, Fogts un Bullītis. Barons pa naktīm bieži izejot šaubīgās gaitās. Laikam neuzzināsim, kurš nošāva Jāni. Tajā vietā atraduši kādu dvieli, ko neviens par savu neatzinis. Tuvumā bijis manīts arī kāds ar velosipēdu.

Šis traģiskais gadījums deva iemeslu, lai visi radi atrastu laiku sapulcēties kopā un no sirds izrunātos.

—     Es no mājas nemaz neizeju, tikai līdz tirgum, — sacīja Ansis. — Man bail to atstāt neapsargātu.

—    Laimīgs tas, kam nav nekas! — Lina noplātīja rokas, jo viņai ar iztiku bija pavisam švaki. Katru vasaru līdz vēlam rudenim mežos lasītās ogas un sēnes, pārdotas tirgū, nedeva pietiekamus ienākumus, lai pabarotu sevi un dēlu. Labi, ka māsa Lize šad tad uznesa augšstāvā pa zupas bļodiņai. Adris šogad beidza tikai pirmo klasi. Tik mazu viņu nevarēja vienu atstāt mājā, un Līna vēl nesaistījās pastāvīgā darbā.

—    Man arī ir labi! — skaļā balsī iesaucās garais Žanis. — Kad no rītiem ar naudas maku braucu uz Jelgavu iepirkt kādus dzelžu rīkus savai smēdei vai kaut ko no ēdamlietām, tad laupītāji vēl guļ. Vakarā mājupbraucot mans naudas zutenis ir tukšs. Laupītājam deguns ir kā sunim, — viņš saož, ka no manis nav ko ņemt. Prozīt, iedzersim par tādiem gudriem zeperiem!

—     Beidz nu gvelzt muļķības, — Emīlija viņu norāja, — pie mums iebraucamajā sētā apgrozās daudz ļaužu. Visi stāsta briesmu lietas par notikušajām laupīšanām. Parasti vakaros vairāki zemnieki salasās kopā, lai reizē brauktu mājā. Taču drošāk! Šajā gadā Jelgavas apriņķī jau notikušas sešdesmit trīs laupīšanas, bet atklātas tikai divdesmit piecas. Zaļeniekos nogalināts saimnieks Hermanis. Anneniekos, uzlaužot stalli, nozagti divi zirgi, citā vietā ragavas.

—    Vēl jau no Krievijas pienāk, daudzi vagoni ar bēgļiem, kas atgriežas dzimtenē. Varbūt kādam no tiem sagribas apēst svešu mantu?

—    Es gan tos neturu aizdomās. Viņiem tikai prāts nesas ātrāk nogruntēties savās agrākajās dzīves vietās. Tad jau drīzāk man nepatīk mūsējie policisti. Ja viņi nevar noķert tik daudz noziedznieku, varbūt viņi paši ar tiem darbojas kopā.

—    Tā nu gluži nav! Re, kā notiesāja uz desmit gadiem tos piecus inženieru rezerves rotas kareivjus, kas šogad janvārī Rīgā aplaupīja Taubi!

—    Kas gan ir nauda un vērtslietas salīdzinājumā ar cilvēka dzīvību? Laupītāji šogad Vasarsvētkos pie Bauskas nav žēlojuši pat bērnus. Naktī tur, Klabinu mājā, atlauzts pieliekamā kambara loga stienis, un caur šo logu laupītāji ielīduši iekšā un nolaupījuši sudraba pulksteni, divus zelta gredzenus, trīssimt Latvijas rubļu, divdesmit piecus krievu sudraba rubļus un desmit tūkstošus krievu cara papīra naudas. Visi cilvēki, kuri bijuši mājā, nošauti. Tie, kas tonakt aizgāja uz Vasarsvētku balli, mājās nākot, redzējuši, kā nodeg viņu mājas. Policisti arumos redzējuši triju cilvēku pēdas, bet nevienu vainīgo nav noķēruši. Stundu pēc ugunsgrēka Klabiņos tikusi nobiedēta arī kilometru attālo Rugu māju saimniece Late. Viņa redzējusi, kā deg Klabini. Dzirdot, ka kāds grabinās pie viņas mājas durvīm, tā aizbēgusi pa laupītāja iepriekš izccito logu pie aizsargiem. Kāds vīrs, nākot no balles uz māju pusi, bijis krietni iedzēris un skali lielījies, ka viņš esot Lāčplēsis.

Vēlāk Late birzī atradusi paliekas no viņas mājā nozagtajiem pīrāgiem un podu, no kura izdzerts piens. Policija esot pratinājusi vairākus aizdomīgus cilvēkus, bet pašreiz vēl īsti nekas neesot noskaidrots. Noķerts kāds Pēteris Saulīte. Staņķa pēdas sakritušas ar pēdām pie Rūgām. Ballē esot bijis kāds Piebalgs. Tur šaudījies arī kāds vīrs, kurš iepriekš sēdējis netālajās mājās, gaidot atgriežamies balliniekus.

—   Klabini atrodas pierobežas joslā pie Lietuvas. Tur vēl nav atcelts kara laika stāvoklis. Nakts dzīvi gan tur neviens policists vai aizsargs nekontrolē.

Tā, apsprieduši jaunākās ziņas, bērinieki, vakaram tumstot, atvadījās no bēdu mājas. No Vīnšeņķu Muceniekiem atbraukušais Miķelis pārnakšņoja pie Trines Belmaņa mājā, bet Žanis aizgāja līdzi Emīlijai uz Vanaga iebraucamo sētu.

Kad sasprindzinājums un smaguma sajūta krūtīs svaiņa Belmaņa dēļ bija pierimusi, Līzei radās atkal jaunas rūpes.

—    Cik ilgi, Lija, tu domā pa vakariem bezrūpīgi bizot apkārt? Teici, ka iešot mācīties šūt. Oktobris jau klāt, bet jums abām ar Vandu prātā tikai staigāšana pa ķinīšiem. Nedošu tev vairs nevienu rubli, — ej, pelni pati.

—   Mīļo, mammiņ, mēs jau to darīsim! — reizē iesaucās Lija un Vanda. — Mēs atradām sludinājumu, ka Petera deju skola Pasta ielā aicina brīvdienās darbā meitenes — dejot pratējas. Tur puišiem, kas grib mācīties modernās dejas, vajadzīgas deju partneres ar sākotnēju dejošanas prasmi.

—    Neko par to negribu dzirdēt. Jums tikai vējš galvā un spriņ- ģošana kājās, — dusmojās māte.

—    Nē, nē, — viņu pārtrauca Vanda, — mēs jau esam sarunājušas arī mācīties mašīnrakstīšanas un stenografešanas kursos.

Saņemot nopelnīto naudu pie Petera, par tiem pašas samaksāsim. Kursus beidzot, varēsim strādāt par sekretārēm.

—    Mums būs maz laika staigāt pa ķinīšiem. Sī mēneša beigās 30. oktobri Rīgā atklās Latviešu Jaunatnes savienības kongresu vidusskolas telpās Raiņa bulvāri. Mēs tur aizbrauksim paklausīties, kas jaunatnei jādara. Esam nolēmušas iestāties Jelgavas gaidu organizācijā. Atceries, te jau pagājušo gadu bija neliels gaidu "Ķīvīšu" pulciņš, bet mums nepatīk, ka ķīvītes skraida pa zemi. Mēs stāsimies "Kaijās", kas lido debesu plašumos pāri jūrām.

—    Fantazējiet vien, — nopūtās māte, — bet lai jums labi veicas, ja jau esat nolēmušas kaut ko prātīgu darīt.

—   Tagad otrais gaidu pulciņš lūdzis to pārreģistrēt no Rīgas uz Jelgavu pie Jelgavas Valsts I vidusskolas. Vandas māsa Natālija Grēt- mane skaitās tur iestājusies jau 24. septembri, kad Latviešu Jaunatnes savienības Jelgavas organizācijas rīkotajā pasākumā Vācu amatnieku biedrības telpās Palejas ielā viņa nodeva svinīgo solījumu.

—   Tu, mamm, tak atceries, cik tas notikums bija jauks? Toreiz otrais gaidu pulciņš mūs visas tur ielūdza uz slēgto vakaru, kur tu pati priecājies par kora, solo, dubultkvarteta priekšnesumiem un piramīdu un brīvo kustību vingrojumu demonstrējumiem.

Novembrī abas jaunkundzes patiešām vakaros ar lielu interesi sāka mācīties mašīnrakstīšanu un stenografešanu. Tā kā diplomētā deju skolotāja Petera deju kursos deju partneres puišiem būs vajadzīgas tikai pēc Jaunā gada, meitenēm bija vēl pietiekami daudz brīva laika.

—   Ejam uz kino! Pils teātrī rādīs "Landri". Tā būs par sieviešu slepkavu, kurš noslepkavo divsimt četras sievietes.

—   20. janvārī notiks vienreizīga, grandioza masku balle ar kon- feti, sniega un serpentīna kaujām līdz vieniem naktī. Zālē iebrauks karnevāla princis.

—   Tur mēs netiksim, — ieeja maksās simt piecdesmit rubļus. Māte nedos naudu.

—   Nu, tad ejam 13. janvāri uz grandiozu masku balli Latviešu biedrībā. Tur ieejas biļete maksā trīsdesmit piecus rubļus, bet tiem, kas būs maskās, — tikai divdesmit piecus. Labākā maska dabūšot tūkstoš rubļus, otrā piecsimt un trešā trīs simtus.

—   Lieliski, es būšu beķermeitiņa, — priecīgi iesaucās Vanda. — No tēva maizes ceptuves paņemšu mazās barankas. Tās savēršu kā krelles un aplikšu sev ap kaklu. Uz krūtīm man būs lielais kriņģelis, bet balto kleitu nošūšu ar piparkūku sirsniņām.

—   Es būšu meža feja, — daudz nedomājot, izlēma Lija. — Palūgšu Līnas tantei, lai no meža man pārnes zaķu staipekņus. Tos saspraudīšu vaļējos matos tā, lai tic nokarājas līdz pašai zemei un noklāj visu muguru. Uz galvas uzlikšu brūkleņu mētru vainagu. Vēl tikai jāizdomā kāds burvju zizlis.

—     Neļauj, siev', tiem skuķiem pa naktīm staigāt apkārt! — Bernhards izskatījās noraizējies, sēžot savā ierastajā vietā — virtuves galda galā pie loga — un šķirstot avīzes. — "Brīvā Zeme" atkal raksta par laupīšanām un uzbrukumiem, kas notikuši 4. janvārī uz Tukuma-Jelgavas ceļa. Policija dzinusies laupītājiem pakaļ un vienu nošāvuši. Otrs notverts krūmos un atzinies, ka viņi izdarījuši veselu rindu laupīšanu Tukuma un Rīgas apriņķos. Te man vēl otra avīze "Zemgalietis". Re, sestā datuma numurā teikts, ka valdība iesniegusi Krievijai protesta notu par apbruņotu bandu iebrukumu Latvijas teritorijā laupīšanas nolūkā un citiem krievu varas darbiem.

Uz grandiozo Jaungada masku balli Latviešu biedrības namā abas jaunavas ieradās pilnā ekipējumā. Vandas seju rotāja dzeltens lakots kliņģeris, bet Lijas acis mirdzēja zem spīguļojošiem daudzkrāsainiem fliteriem. Pēc ilgām pūlēm tapa arī fejas burvju zizlis. Tas gan bija iznācis pasmags, bet spīdēja labi. Lai to izgatavotu, Lija sapirka mazās kabatas baterijas un tās savienoja un nostiprināja tievā, garā kartona caurulītē. Bateriju virknes viens gals bija piestiprināts pie spuldzītes vidusdaļas. Pie spuldzītes ārējās daļas piestiprinātais kapara vadiņš caurulītes iekšpusē sniedzās līdz zižļa apakšai un tika piestiprināts pie kartona plāksnītes. Kad Lija ar īkšķi to piespieda, tas saskārās ar baterijas apakšu un spuldzīte iedegās. Kā rezerves gaisma noderēja līdzpaņemtās brīnumsvecītes, kuras aizdedzināja pie degošajām svecēm, kas atradās uz skatuves malas netālu no pušķotās egles. Visi zālē esošie trakoja jautrības un deju virpulī. Lija ar savu zizli centās noburt puišus, bet Vanda jautrākajiem dejotājiem piedāvāja savas piparkūku sirdis.

Tuvojoties pusnaktij, uz skatuves uzaicināja tos desmit maskotos brīnumus, kuri bija ieguvuši visvairāk vēlētāju balsis. Mūsu jaunkundzes laimīgi atradās to vidū un gaidīja, kad tiks nosauktas trīs vislabākās maskas. Pašu pirmo nosauca trešās godalgas ieguvēju. )a līdz šim meitenes priecājās par iekļūšanu desmitniekā, tad tagad sasprindzinājums bija sasniedzis visaugstāko pakāpi. Nebija zudusi cerība iekļūt godalgoto skaitā. Jā! Otrā godalga un balva pieci simti rubļu tika piešķirta fejai! Vanda diemžēl nebija iekļuvusi labāko trijniekā.

— Tie puiši jau mani noēda, — viņa skumji teica, — bet ir jau labi, vismaz biju starp desmit labākajām.

Šīs līksmās, prieka pilnās nakts realitātes apraksta viena lappuse bija aizpildīta ar Jaungada svētku bezrūpības norisi. Būtu jauki vienmēr tā dzīvot, ja vien realitātes apraksta otrā lappusē netiktu ierakstīts, ka šajā pašā naktī Valgundes pagasta Mastiķos iebrukuši četri maskās ģērbti un ar revolveriem bruņojušies laupītāji, kas mājas saimniekam Gustavam Zēbergam atņēmuši septiņus tūkstošus rubļus, medību bisi, drēbes, pārtiku, zirgu ar ratiem un aizjūgu. Laupītāji pa māju rīkojušies no septiņiem vakarā līdz pusdivpadsmitiem naktī. Saimnieku un saimnieci ļaundari atstājuši sasietus dzīvojamā ēkā, bet abas kalpones un puisi — pagrabā. Kaut ļaudis centušies ātri atbrīvoties, tas izdevies tikai uz rīta pusi. Tad arī tūlīt devušies uz Jelgavu ziņot policijai, bet vainīgie atkal netika noķerti.

Ansis turēja drebošās rokās krievu valodā drukātu papīra lapu — apliecību:

"… šīs apliecības uzrādītājs Alberts Jāņa dēls Kaupēns dzimis 1895. gadā, latvietis, tiešām dzimis Ļiflandes guberņā (no Rīgas), kura pašreiz ietilpst Latvijas teritorijas sastāvā, tādēļ Kaupēns ir Latvijas pilsonis un kā tāds uz likuma 7. un 8. panta pamata starp Latvijas un RSFSR miera līgumu no 1920. g. 11. augusta ir atbrīvojams no dienesta Sarkanajā Armijā un nosūtāms uz dzimteni par RSFSR līdzekļiem."

Apakšā uzlīmētā Anša fotogrāfija ar naģeni galvā, apštempelēta ar zīmogu, uz kura rakstīts consulat dc Latvia a Tiflis.

Turot rokās šo dokumentu, Ansim likās, ka saujā nav papīra lapa, bet gan ass dārgakmens, kas dūrās plaukstā, bet ko tomēr nedrīkstēja aizsviest, jo tas bija pārāk dārgs. Vēl tikai pāris soļu, un visi uztraukumi beidzās, kad ar sarkanu krāsu uz apliecības uzspieda zīmogu, kam vidū sarkanā piecstaru zvaigznē bija iezīmēts āmurs un vēl kaut kāds ķeburs, bet uzraksts vēstīja, ka tas apstiprina bēgļa reģistrāciju.

Lielajā bēgļu masā, kas atgriezās Latvijā, Ansim izdevās noslēpt savu revolūcijas laikā atrasto sainīti ar cara zelta naudu un vērtslietām. Bēgļi atgriezās vairāk nekā trīsdesmit pilnos vagonos. Kontrolieri strādāja vaigu sviedros, tādēļ nepamanīja Anša mazo sainīti mugursomā pēc tam, kad viņš sveicinot kādam paspieda roku, "aizmirsdams" tajā zelta gredzenu ar mirdzošu akmeni.

"Laimīgu Jauno gadu!" viņš novēlēja pats sev. Janvārī Ansis jau dabūja karaklausības apliecību un februārī pasi. Vispirms viņš sev par līdzatvesto naudu nopirka jaunu uzvalku brūnā krāsā un solīdus apavus. Pirmais viņa ceļš aizveda to pie vecākiem uz Pogu laukiem un pie māsas Jelgavā.

— Brīvs! Esmu brīvs! — tāds sauciens jau reiz uz šā paša ceļa bija dzirdēts. Nu viņš bija kļuvis par pilntiesīgu sabiedrības locekli Albertu Kaupēnu, nevis dezertieri Ansi Kaupēnu. Ak, kā gribas baudīt dzīvi, nebaidoties no rītdienas!

Dobeles ceļa labajā pusē netālu no Jelgavas Miezītes lauki bija apbūvēti ar nelielām mājiņām uz maziem zemes gabaliņiem. Tur, kultūras namā, bieži tika rīkotas balles, kur jauniešiem izdancoties sestdienas vakaros.

Kad Alberts tur ieradās, dejošana jau ritēja pilnā sparā. Ģitāras un mandolīnas duets pietrinkšķināja gaisu. Izskatījās it kā dejotāji tupstoties un griežoties meklētu brīvu spraugu starp mūzikas skaņām. Pēc izstiepšanās garumā tie atkal zemu klanījās saviem partneriem, lai pēc tam, tos sakampjot, izpildītu moderno deju prasības. Izdejojis deju ar kādu tuvumā pagadījušos jaunavu, Alberts sāka aplūkot pārējās. Uz nākamo deju viņš nolēma uzaicināt kādu noskatītu krāšņu meiteni. Dejojot viņas sīki saskrullētie mati reizēm patīkami kutināja tā ūsas. Viņai bija maigas rokas, — tā neizskatījās pēc zemes strādātājas. Tik sen nebija justs meitenes ķermeņa siltums! Šķita, ka arī meitenei patika staltais puisis, kurš to atkārtoti vēl un vēl aicināja uz deju. Kate dzīvoja turpat netālu, Miezītē, tādēļ pastaigas laiks pēc balles līdz viņas mājai izrādījās īss.

Alberts lēni, nesteidzīgiem soļiem devās uz savas mājas pusi. Svētlaimīgs miers bija pārņēmis viņa jūtas. Pasaule šķita līdzsvaroti rāma un piepildīta ar labām domām.

Liktenis, rotaļājoties ar cilvēku, ik pa brīdim mēdz uzšķilt savās šķiltavās laimes dzirksteles vai pat liesmiņas. Jo biežāk tas notiek, jo pārliecinošāk cilvēks mūža novakarē var sacīt, ka šo brīžu dēļ ir bijis vērts dzīvot, lai arī pārējo laiku aizpildījušas rūpes un raizes.

Turpmākajās dienās Alberts nolēma iekārtot savu dzīvi un mazliet atpūsties pēc agrāko gadu murga. Citu, piemērotāku vārdu tam nevarēja atrast. Sirds viņu aicināja vēlreiz doties uz Miezītes balli. Šķita, ka tur būtu palicis kas nepiepildīts.

—    Jaunkundz, vai drīkstu jūs lūgt uz šo deju? — Alberts no mugurpuses apskāva kādu sprogainu būtni. Kad viņa atskatījās, tās seja sāka starot laimīgā smaidā. Šis Alberta vakars un vēl vairāki citi turpmāk piederēs Katei. Viņas mājas durvis jaunajam draugam vienmēr būs atvērtas. Kate labprāt ciemojās ari pie Albeita vecākiem Pogu laukos. Reiz jokojot Alberts teica, ka viņam šī elegantā meitene atgādinot skaisti izdekorētu apetītlīgu karbonādi labā restorānā, kam pavārs diemžēl aizmirsis piebērt sāli, bet uz kino Apollo viņi tomēr aiziešot.

—   Tas tavs draugs te pārāk bieži ciemojas. — Kates māte sāka raizēties par savas meitas labo slavu. — Tā tu nonāksi sliktās ļaužu valodās.

—    Es ar viņu precēšos, lai viņi runā, ko grib. Nemaz tik bieži viņš te nenāk.

—   Vai viņš ir jau tevi bildinājis?

—   Tieši to viņš nav teicis, bet es zinu. Restorānā ar viņu gan neesmu bijusi, tak ziemas mēteli viņš man uzdāvināja. Uz izrīkojumiem aizejam reti tādēļ, ka viņam nav daudz naudas.

—   Redzi nu! Arī izbraukumos jūs kopā nebraucat. Viņš laikam negrib ar tevi sabiedrībā rādīties.

—    Man to nemaz nevajag, jo tāpat ar viņu kopā ir labi.

Albertam daudz naudas vairs nebija, bet no Krievijas atvestajā

sainītī vēl glabājās vērtīgas zeltlietas. Dažas no tām viņš parādīja zeltkalim Buttem, bet tur nekāda pārdošana nesanāca. Butte par tām piedāvāja tikai zelta vērtības cenu, lai gan greznie izstrādājumi neapšaubāmi bija vērtīgāki.

No karaklausības atbrīvoto apliecība

—   Visu šo gadu kopš janvāra līdz pat jūlijam notikušas briesmīgas laupīšanas, — sacīja Butte. — Es varu šīs dārglietas nopirkt tikai pārkausēšanai, jo baidos tādas vērtīgas pārdot tālāk. Policija var sākt prašņāt, kur tās ņemtas. Negribu iekulties nepatikšanās.

Alberts nolēma pagaidīt, līdz laiki nomierināsies. Lai tāda nelegāli ievesta prece mazliet paguļ mājās!

—     Šogad 7. maijā vien uz Šēnbcrgas-Bauskas ceļa aplaupīti daudzi braucēji, — Butte turpināja stāstīt dzirdēto. — Mārtiņš Bla- žēvics ar divām meitām Alisi un Lūciju un znotu Kristu Pakalnu braukuši uz Bauskas gadatirgu, bet ceļā pie Drabiņiem viņiem pretī auļojuši pajūgi, kuri brīdinājuši, lai tālāk nebraucot, jo priekšā uz ceļa notiekot aplaupīšana. Pakalns pārsēdies brīdinātāja ratos, lai ātrāk tiktu atpakaļ un aicinātu palīgā aizsargus no Šēnbergas. Lūcija un Alise izlēkušas no ratiem un metušās bēgt. Laupītājs tomēr Lūciju noķēris un, turot revolveri pie krūtīm, licis tai novilkt virsdrēbes, lai pārbaudītu to saturu. Pa to laiku viņš jau bija nošāvis Mārtiņa zirgu. Lūcija, ceļos nometusies, lūgusies, lai viņu nešaujot. Tobrīd uzbrucējs pagriezies un, nošāvis Mārtiņu, izvilcis no tā kabatām četrus tūkstošus rubļu.

Tirgū policijas uzraugs bija dzirdējis, ka uz abiem ceļiem notiekot laupīšanas. Atbraukuši kopā ar dažiem aizsargiem uz notikuma vietu, viņi laupītāju tur vairs nebija atraduši, tādēļ devušies uz Sila krogu nopratināt Blažēvica meitas. Kādu versti no Skaistkalnes miesta uz viņiem no meža ticis šauts un ievainots viņu zirgs.

Trijos pēc pusdienas 110 Šēnbergas miesta gadatirgus bija izbraukuši četri žīdu pajūgi. Kādas divas verstis uz Bauskas pusi tos apturējis garš, plecīgs vīrs zaļi pelēkā fufaikā un tādās pašās aizsarg- krāsas biksēs un šņorzābakos.

"Rokas augšā!" viņš uzsaucis un licis visiem noģērbt virsdrēbes. Aronam Baruhovičam atņemti tūkstoš piecsimt rubļu un pulkstenis, Salomanam Baruhovičam tieši tikpat, Izraelim Gūtam divdesmittūk- stoš rubļu, pulkstenis un gredzens. Ticis aptīrīts ari Rubins Feitel- mans. Pēc tam laupītājs visus pieklājīgi atlaidis.

Šajā pašā laikā arī Limpucim ar sievu Katrīni atņemti divpads- mittūkstoš rubļu. Pa to laiku, kamēr policists Sila krogā pratināja Blažēvica meitu, uz Rīgas lielceļa laupītājs jau paspējis nošaut pajūgā braucošos Pēteri Šakalovski un Jāni Šķendeli. Šķendelim tikuši atņemti divdesmittūkstoš un Šakalovskim piecpadsmittūkstoš rubļu. Vakarā Burkovskis un Lankatrovskis kājām nākuši mājās un pie Tabakas kalna redzējuši vairākus pajūgus, bet ātri tiem pagājuši garām. Laupītājs tomēr, nez kur gadījies, pēkšņi atradies viņiem priekšā. Tas atņēmis Burkovskim četrtūkstoš astoņsimt divdesmit rubļu un pieteicis, lai tic ātri dodoties mājās.

Latvijas kara tiesa izskatīja šo trīskārtīgo slepkavību un apcietināja kādu Grendziņu. Tas sākumā liedzās, bet vēlāk izstāstīja, ka kopā ar Vītoliņu dažas dienas pirms tirgus norunājuši tur veikt laupīšanas. Galvenais rīkotājs bijis Vītoliņš. Grendziņš slēpies krūmos, lai vajadzības gadījumā viņam palīdzētu. Kratīšanas laikā pie Vīto- liņa atrada drēbes, kas tam toreiz bija mugurā. Tiesā piedalījušies piecdesmit četri liecinieki. Vainīgajam piesprieda nāvessodu.

Zeltkalis Butte smiedamies rādīja 4. maija avīzi "Zemgalietis", kurā rakstīts, ka steidzīgi jāgādā par vārnu ligzdu izpostīšanu, jo tās iznīcinot dziedātājputnus.

— Mūsu policistiem nu būs vēl vairāk darba, vārnas šaujot. Viņiem vairs neatliks laika pa mežiem trenkāt bandītus. Policisti tagad darbā varēs saņemt vairāk uzslavu, jo līdz šim viena noķertā laupītāja vietā tagad varēs atskaitīties par desmit vārnu nošaušanu. Redzēs, vai viņi vienu kokā sēdošu vārnu varēs labāk ieraudzīt nekā vienu laupītāju?

Vēja ātrumā no mutes mutē pa tuvējām un attālākajām apkārtnēm izplatījās ziņas par briesmīgajiem laupītāju uzbrukumiem. Ar atplestām mutēm brīnoties par stāstīto, klausītājs vēl piedomāja klāt savu versiju par notiekošo. Kad ziņa pa apli nonāca atpakaļ pie notikuma aculiecinieka, tā bija tā apaugusi ar dažādiem papildinājumiem un pieņēmumiem, ka sajauca prātu pat pašam cietējam. Var būt, ka tā arī bija?

Pēc pāris dienām arī avīzē "Zemgalietis" tika pastāstīts, ka četros pēc pusdienas uz Sēnbergas-Bauskas lielceļa divus kilometrus no Šēnbergas ar šautenēm un revolveriem bruņojušies septiņi vai astoņi laupītāji uzbrukuši ceļiniekiem. Viena persona nogalināta, vairākas aplaupītas. Pēc pusstundas uz Šēnbergas-Rīgas lielceļa nogalinātas vēl divas personas, ievainoti vairāki zirgi, un vairāki braucēji aplaupīti. Pussešos vakarā ceļinieki apšaudīti uz Sēnbergas-Kurme- nes ceļa.

9. maija avīzē rakstīts, ka no Lietuvas cietuma izbēguši divdesmit noziedznieki. Lietuvas banda darbojoties Latvijas teritorijā. Tur tikuši ievainoti divi policistu zirgi.

Nav jau tā, ka visi meklē tikai aplaupāmos un aplaupītājus, — zeltkalis Butte, lipinādams kopā mazus zelta gabaliņus, turpināja Albertam stāstīt jaunākās ziņas, — marta avīzē prefekts Liepiņš bija ielicis sludinājumu, ka viņš atradis naudas maciņu un tagad meklē tā īpašnieku.

Labi, ka vismaz lietuvieša Adamaita banda beidzot ir noķerta un stāsies tiesas priekšā. Tie te bija plosījušies jau kopš 1918. gada, bet visas viņu laupīšanas, slepkavības un zādzības Jelgavas apriņķī netika atklātas līdz pērnajam gadam. Vēl aprīlī Zaļeniekos tika nogalināts saimnieks Hermanis.

Nu 11. maijā uz apsūdzēto sola sēž astoņpadsmit bandas locekļi. Sākumā tika noķerti tikai divi no viņiem, kuri atzinās, ka visas negantības izdarījuši Silakuršos Juhņēciča un Menģeļa vadībā. Tie savukārt norādījumus un rīkojumus esot saņēmuši no Adamaita. Neviens nezinot, kur tas šobrid atrodoties. Beidzot, pēc piecu gadu cītīga darba, policija Siguldā noķērusi kādu Kronbergu, kurš izrādījās tas pats ilgi meklētais Adamaitis.

Septembra beigās Alberts saņēma negaidītu un pārsteidzošu vēstuli. Tur viņa vārda Alberts vietā bija uzrakstīts agrākais — Ansis. Vai kāds bija netīši kļūdījies? Varbūt kāds gribēja pārbaudīt viņa personību? Ar nemierīgu prātu Ansis atvēra aploksni. Tur atradās neliela, ar drebošu roku rakstīta vēstule. Spriežot pēc rokraksta, to varēja būt rakstījis kāds vecs cilvēks. Lasot to, Anša nemiers ar katru brīdi pieņēmās spēkā.

"Negribēju Tevi traucēt, bet rakstu Tev, izmisuma spiesta. Nezinu, ko tālāk iesākt. Kamēr pati aizgāju līdz veikalam, bet meita vēl nebija no skolas pārnākusi, mums notika liela nelaime. Meitēns tikai pirmo gadu apmeklē skolu. Nākot mājā, jau no liela attāluma redzēju, ka mūsu māja deg pilnās liesmās. Atbraukušie ugunsdzēsēji neko vairs nevarēja līdzēt. Mans vīrs pēc nakts maiņas darba palika tur iekšā guļot. Ārprātīgās bailēs skrēju atpakaļ uz skolu, lai pārliecinātos, vai gadījumā bērns nav ātrāk pārnācis no skolas un ari tur iekšā sadedzis. Paldies Dievam, viņa bija sveika un vesela'.

Tagad esam palikušas divas vien bez apgādnieka un ari bez pajumtes un drēbēm. Ļoti lūdzu, ja spēj mums kaut kā palidzēt, tad dari to man zināmu. Tev man jātic, ka tā ir Tava meita, kaut arī bērns pats to nezina. Mans vīrs viņai bija labs tēvs. Visus šos gadus Tevi meklēt liedza matīs lepnums. Ne par ko Tevi nevainoju, jo, 1916. gadā aizejot armijā, Tu nezināji, kādu piemiņas dāvanu biji mani atstājis. Es toreiz domāju, ka esi karā kritis, tādēļ drīz pēc meitas piedzimšanas apprecējos. Tas notika jaunības un pasaules apjukuma laikā."

Apakšā paraksta vietā bija uzrakstīts "Tava jaunības gadu kļūda".

Albertam asinis sakāpa galvā. Visa apkārtne sāka griezties virpulī.

Viņam ir meita? Kāpēc viņš pats pēc atgriešanās no Krievijas nebija apciemojis savu pirmo mīlestību? Pats vainīgs! Bet tam jau nebūtu bijusi nekāda nozīme. Četrus gadus vecais bērns toreiz jau bija pieņēmis sev citu tēvu. Ko darīt? Vairs nedrīkstēja kavēt nevienu stundu.

Liekas naudas Albertam vairs nebija. Krievijā atrastās dārglietas nevarēs tik ātri Rīgā pārdot. Viņām abām palīdzība vajadzīga jau pašlaik, šobrīd.

Senais paziņa un cīņu biedr Piebalg, šoreiz man varētu noderēt tavs padoms! Uz Sēnbergu vai Bausku laupīt gan nebraukšu!

27. septembri ticis aplaupīts Eķengrāves-Daudzevas vilciens. Par vilcienu gan to būtu grūti nosaukt, tad jau drīzāk par tējma- šīnu, kurai kurtuvē ik pa brīdim iesviež ogles. Laupītājs devies pa mazā bānīša sliedēm līdz Kuces silam un tur gaidījis, kad pieripos grabošais braucamrīks. Arī šoreiz laupītāja apģērbs un maska līdzinājusies labākajiem "laupītāju formas" paraugiem. Tie visi allaž bija līdzīgi: zaļganpelēkas drēbēs un kāda lupata uz galvas. Laupītājiem mežos bieži gan esot uz apģērba apsprausti dažādi zaļi zari vai mētras, bet te, septembra tumšajā, lietainajā naktī aplaupot vilcienu, tāda dekorācija neesot tikusi lietota. Labs atradums bijis arī mežmalā sakrautā sazāģēto apšu baļķu grēda. Tos viņš sakrāvis uz sliedēm un gaidījis. Drīz vien jau bijusi sadzirdama pukšķēšana un iešņākšanās. Lokomotīves priekšā piekārtā lukturīša gaismā tās vadītājs Balodis tomēr paspējis ieraudzīt uz sliedēm sakrautos kavēkļus un apturēt bānīti tieši pie tiem. Viņš pats kāpis ārā, lai noceltu no sliedēm tur sakrautos sliperus, bet pēkšņi atskanējis šāviens un lode, atsitoties pret lokomotīves riteni, trāpījusi viņam kājā. Labi, ka nebija trāpīts kaulā, tikai muskulī!

—    Vai es jūs sašāvu? — izlēcis no meža, jautājis lupatains vīrs. — Žēl gan, bet ko tad jūs līž laukā no tās mašīnas? — Laupītājs esot sadauzījis vienīgo lokomotīves lukturīti, kas apgaismojis ceļu un nokomandējis Balodi, lai tas stāvētu un nekustētos, citādi viņa palīgs, kas atrodoties krūmos un uzmanot, šaušot.

—    Kurā vagonā brauc žīdi?

—    Man nav nekādas daļas gar pasažieriem, un žīdiem nav atsevišķa vagona, — atbildējis mašīnists Balodis.

Par tālāk notikušo daudzi neticīgi grozīja galvas. Vai tā patiešām varējis būt? Tas jau izklausās kā izklaides filmā.

Bānītis vilcis aiz sevis četrus preču un piecus pasažieru vagonus, kuros katrā degusi tikai viena svecīte. Bandīts, izgājis cauri visiem vagoniem, nopūtis tās un pavēlējis visiem palikt uz vietas, jo būšot dokumentu pārbaude. Tas visiem licies ticami, jo braucēji pārsvarā bijuši no Lietuvas pierobežas, kur vēl pastāvēja kara laika stāvoklis. Kad viens no pasažieriem mēģinājis kontrolieri apgaismot ar kabatas lukturīti, tas ticis sašauts. Daži no vilciena pavadoņiem nu sapratuši, ka te notiek kas nelabs, un pamanījušies kopā ar Baloža palīgu aizskriet pie netālu dzīvojošā mežsarga Andžāna, lai to kopā ar palīgiem aicinātu uz notikuma vietu.

Pa to laiku pats "varonīgais kontrolieris" jau bija no visiem savācis uz pārbaudi makus un naudu, solot tos velak atdot. Sī iemesla dēļ visi pasažieri tikuši nostādīti garā rindā vilciena priekšā. Pats Balodis, nemanot tuvumā nekādus laupītāja palīgus, nostājies lokomotīves aizvējā pie siltā katla. Daži pasažieri gan apgalvoja, ka mežā manīti vēl trīs cilvēki. Tajā pašā brīdī, kad mežā dzirdējuši lielu troksni no atjājušo aizsargu un policistu saucieniem, šāvieniem un komandām, pats "kontrolieris" ar tīģera lēcienu pāri peļķēm nozudis mežā. Aizsargu jātnieki viņu tur veltīgi izmeklējušies. Pats lokomotīves vadītājs aizklibojis līdz feldšerim, kas viņam iztīrījis un apsējis sašauto kāju, un pārradics mājās tikai nākamajā rītā.

Jau nākamajā dienā 24. oktobra avīzē "Jaunais Zemgalietis" tika ievietots raksts par Daudzevas bānīša aplaupīšanu.

"Mūsu kriminālpolicijai, kura bija izbraukusi uz Lietuvu gūstīt vilciena aplaupītājus, līdz šim vēl nav bijis nekādu panākumu. Policisti atgriezušies atpakaļ."

Toties vilcienā starp Krustpili un Rēzekni dzelzceļa policija apcietinājusi Latgales artilērijas pulka kareivi M. Janikāni, kurš jau divas reizes dezertējis. Tas bēdzis, bet sašauts padevies.

Alberta "jaunības gadu kļūda" bija viņa klasesbiedrene no Svētes pamatskolas laikiem.

"Astoņus gadus neesmu viņu saticis. Ieilgušie kara un nemieru gadi izārdīja cilvēku dzīves un izjauca viņu attiecības. Toreiz tās bija sapņaini romantiskas. Mēs domājām, ka tā ir liela mīlestība. Patiesībā tā bija tikai atblāzma no jaukajām bērnu dienām."

Svētes skolā Albertam blakus nosēdināja bižainu meiteni, kas vēl ilgi kautrējās sarunāties ar līdzās sēdošo zēnu. Tikai vēlāk, satiekoties laukos, starp abiem astoņu gadu vecumā izveidojās cieša draudzība. Tas bija skaists laiks, kad viņi skraidīja pa pļavu, trenkājot bumbu un suni. Reiz abi uzkāpa kokā un kacināja savu lejā palikušo četrkājaino draugu, kas centās pie viņiem tikt augšā. Lejā kāpjot, meitenei notika kļūmīga avārija. Loģiski spriežot, pēc tādas būtu vajadzējis tūlīt doties mājas. Kāds koka zars stūrgalvīgi ieķērās viņas bikšeles un, lejā lēcot, pārrāva ieveramo gumiju. Lai šī negadījuma dēļ nevajadzētu pārtraukt jautrās izklaides, viņa sarāva dadžu lipīgo ziedu bumbuļus un ar tiem visapkārt sastiprināja visus apģērba gabalus. Tā šī kļūme toreiz tika veiksmīgi likvidēta.

Alberts atcerējās, kā viņi Svētes upes krastā rāva meldrus un sēja tos kūļos, lai ar tiem peldētu pāri upei uz pretējo krastu. Toreiz abi 110 savām mātēm dabūja pamatīgu rājienu par tādu pārgalvību un divas dienas netika laisti ārā no savu māju pagalmiem.

1905. gada nemierīgais laiks izšķīra abus draugus uz vairākiem gadiem. Tikai 1915. gada vasarā viņi atkal satikās Rīgā, bet tad bija atkal kļuvuši tikpat kautrīgi kā toreiz pirmajā skolas klasē. Alberts apmulsis lūkojās uz kādreiz bižaino meiteni, kas tagad pārtapusi par loti skaistu divdesmitgadīgu jaunavu.

Vāciešiem tuvojoties Jelgavai un Rīgai, viņu ģimenes nolēma drīz doties tālāk bēgļu gaitās Valkas virzienā. Tā kā toreizējā kara laikā neatgadījās nekādi priecīgi notikumi, šī viņu atkaltikšanās šķita kā debesu dāvana. Dzerot karstu tēju un atceroties jauko bērnības laiku pirms divpadsmit gadiem, sāka atkust viņu iesaldētās sirdis un lēnām veidojās kāds liesmojošs brīnums. Mīlestība? Mīlestība! Vēl gan līdz šim neviens zinātnieks nav spējis pierādīt, vai tik īsā laikā var tapt īsta mīlestība. Var būt, ka tic bija tikai abu tābrīža līdzīgie likteņi, kas viņus satuvināja?

Drīz Alberts sadabūja vajadzīgo naudas daudzumu, lai ar to dotos pie sava bērna mātes. No Krievijas ar vilcienu atvestajā naudas kulē nu palika tikai dārglietas, jo divi zelta gredzeni no tās nonāca zeltkaļa Buttcs īpašumā, ber četrus tūkstošus rubļu viņam aizlienēja tagadējā draudzene Kate. Tuvojoties norādītajai adresei, grūtībās norūdītais vīrs sāka arvien vairāk uztraukties un kļuva bikls kā mazs bērns. Kāda ir viņa meita?

Septiņgadīgā meitene pieklājīgi sasveicinājās ar "svešo onkuli". Bērns izskatījās ļoti līdzīgs savai skaistajai mātei, tikai tagad mātes acis no lielām bēdām izskatījās izraudātas un nespodras. Nesenā traģēdija pēc ugunsgrēka un vīra nāves bija izdzēsusi tajās agrāko mirdzumu. Vai būtu iespējams, ka šoreiz atkal uzliesmos agrākās jūtas? Jaunās sievietes prātu tagad nodarbināja vienīgi izmisīgas domas par to, kā pašai un bērnam izdzīvot.

Parasti mīlētāju trakā mīlas kaisle ar laiku normalizējas un pārtop pieradumā. Albertam šis pieraduma posms bija gājis secen. Viņš apslāpēja smeldzi, kas tagad centās iezagties viņa sirdī, un atturējās no bērna samīļošanas, lai vēl vairāk visiem neradītu sirdssāpes.

—    Esmu tev ļoti pateicīga. Tagad esam glābtas. — Uz bridi sievietes acīs iešķīlās agrākās liesmiņas. — Pie svešiem šeit vairs nepaliksim. Mums Penkulē dzīvo attāli radi. Viņi paši nav bagāti un mums nevar palīdzēt, bet piedāvāja man lietošanā nelielu daļu no sava dārza. Tagad ar tavu palīdzību piebūvēšu viņu ēkas galā sev telpas. Nu mums pašām atkal būs savs jumts virs galvas.

—   Uz redzēšanos! Vēl kādreiz atbraukšu jums kaut ko piepalīdzēt, — apsolīja Alberts un nenoturējās, nepacēlis mazo jaunkundzi augstu gaisā. Kur cilvēkam atrodas dvēsele? Aizejot Albertam bija tāda sajūta, it kā šajā nezināmajā vietā viņam kaut kas būtu sadrupis smalkos gabaliņos. "Nesaprotu, kādēļ man ir tik smagi ap sirdi?"

Kopš tā laika, kad Alberts iestājās darbā Bitnera mēbeļu darb nīcā, viņš dzīvoja tuvāk pilsētas centram, Freimaņa kundzes izīrētajā dzīvoklī Pētera ielā Nr. 31. Atgriezies Jelgavā un guļot gultā savā istabā, viņš nu pārdomāja savu dzīvi. Tagad būtu pienācis laiks apņemt sev sievu. Varbūt "jaunības gadu kļūda" nemaz nebija kļūda? Tagad viņam būtu skaista sieva un jau paaugusies meita. Arī Kate bija viņā pa īstam samīlējusies un būtu ar mieru kaut tūlīt doties pie mācītāja salaulāties. Viņas vecāki gan tam lāgā nepiekrita, jo viņiem šķita, ka Alberts Kati nemaz tik ļoti nemīl. Tas, ka viņš tai šopavasar uzdāvināja kleitu par diviem tūkstošiem rubļu un lakkurpes par sešpadsmit latiem, neko nenozīmējot. Par Zeti vispār nevarēja būt ne runas, viņa tāda uzbāzīga un palaidnīga.

"Man drīz būs jau trīsdesmit gadu, bet vēl aizvien ir tāda sajūta, ka neesmu saņēmis to, ko vēlējies. Labi vismaz, ka dabūju sev patīkamu darbu. Tas man padodas. Mēbeļu polsterēšana ir līdzīga tam darbam, ko iemācījos toziem, dzīvojot pie garā Zaņa, kad zemniekiem piepalīdzēju remontēt zirglietas un sedlus. Tagad uz manis polsterēta, elastīga matrača var izjādes tikpat labi kā zirga mugurā. Pagājušo nedēļu pabeidzu kāda bagāta kunga pasūtījumu — tādu jocīgu dīvānkrēslu. Tā mīkstā atzveltne ir kā jau visiem krēsliem, bet sēdeklis kā gara aste stiepjas kāju garumā ar slaidu līkumu līdz grīdai. Pašā tā lejas daļā liels mīksts, apaļš rullis kalpo pēdu atspiešanai.

Šodien tas būs jāaizved pasūtītājam — Sarkanā Krusta direktoram dr. Bīskapam. Viņš vēlējās, lai to šovakar viņiem nogādāju. Ejot pie tik lepniem kungiem, jāapģērbjas piedienīgi. Uzvilkšu jauno, brūno uzvalku."

Kad Alberts kopā ar mašīnas vadītāju šo graciozo pusguļamo ērmu bija novietojis daktera plašajā viesistabā, šoferis ar pateicību tika atlaists, bet Albertu lūdza vēl mazliet uzkavēties, lai tam samaksātu galīgo naudas summu par atvesto mēbeli. Nauda tika pasniegta kopā ar glāzi šampanieša.

—   Nu, lai tajā ir ērta zvilnēšana! — namatēvs sacīja, paceļot arī savu glāzi un iesvētot jauno, veczelta krāsā spīdošo dīvānu.

Pēkšņi ieskrēja kāda jauna sieviete ar tukšu glāzi rokā: — Tēt, ielej man ari, lūdzu! — Tā bija tā pati jaunkundze, kas toreiz darbnīcā kopā ar tēvu izdarīja pasūtījumu un izvēlējās zeltaino zīda drēbi dīvānam.

—   Es gribu meistaram pajautāt, kādus darbus viņi vēl var izgatavot un cik tas maksātu, — turpināja jaunkundze. — Tu, tēt, taču alkoholu nelieto! Atstāj man to neizdzerto pudeli. Es vēlreiz pacienāšu meistaru. Viņš to ir pelnījis par tik skaistas mantas izgatavošanu.

—   Tu, Edīt, nesadomā par daudz tērēties! Mācies taupīt naudu, — aizejot nosmējās tēvs.

Izskatījās, ka Edītei tās mēbeles interesēja mazāk nekā pāris reižu jau agrāk redzētais asprātīgais sarunbiedrs. Lai arī Alberts nebija nekāds alkohola kārumnieks, izdzert dažas glāzes šampanieša šādā skaistā dzīvoklī patīkamas dāmas sabiedrībā bija patīkami. Pie sarunu galda noskaidrojās, ka Edītei ir vēl otra māsa un brālis Egons, — jurists, kurš strādā advokāta Skrcijas birojā. Sarunas nobeigumā Edīte uzaicināja Albertu atnākt vēlreiz, atnesot līdzi izgatavojamo mēbeļu zīmējumus.

Kopš tā laika Alberts kļuva par pastāvīgu viesi daktera ģimenē. Beidzot viņš jutās iekļuvis sev īsti piemērotā vidē. Šeit ritēja tāda dzīve, pēc kādas katrs būtu tiecies. Bija radusies iespēja tikties ar labākās sabiedrības daļu, kas vakaros pie vīna glāzes risināja sarunas ne tikai par sava uzņēmuma darbu, bet arī par kultūru un mākslu. Tam visam cauri vijās asprātības un humors. Alberta asais prāts to vēl papildināja ar īpašu šarmu. Laipnā Edīte augstu novērtēja viņa klātbūtni. Šeit Alberts iepazinās arī ar tirgotāja Ošenicka ģimeni. Viņiem piederēja dzelzslietu veikals blakus teātrim. Daudzie viņu draugi kļuva arī par Alberta draugiem. Atrodoties šādos apstākļos, Alberts kautrējās atzīties, ka ir tikai vienkāršs strādnieks necilā mēbeļu darbnīcā.

—    Mana galvenā nodarbošanās ir kokmateriālu uzpirkšana un tālāka realizācija, — viņš sameloja.

Tā kā ne namatēvs dakteris Bīskaps, ne dzelzslietu un elektropreču tirgotājs Ošenieks par kokiem neinteresējās, Alberts tika atbrīvots no tālākas izprašņāšanas par viņa uzņēmējdarbību.

—    Mīļā māsa Anete, es tevi reti apciemoju tādēļ, ka man ir neinteresanti pie tevis sarunāties ar tavu vīru Ferdinantu Bubeltu. Viņš ir labs celtnieks, bet ne sarunbiedrs.

—    Tāda iedomība tev nekad nav bijusi raksturīga. — Anetei šķita, ka brāļa raksturs pēdējā laikā sāk mainīties. — Skaties, lai tās smalkās aprindas, ar kurām tu tik bieži esi sācis satikties, nesabojā tavu prātu. Varbūt tu garlaikojies arī pie saviem vecākiem?

Vecākus Pogu laukos Ansis gan apciemoja ik reizi, kad gadījās kāds brīvāks bridis.

Šoreiz tomēr laiks tika izbrīvēts Katei. Viņa arī, tāpat kā Alberts, pārcēlās uz dzīvi Jelgavas centrā, lai ik rītu nebūtu jāmēro tālais, gandrīz divus kilometrus garais ceļš no Miezītes uz darbu. Kate jau otro gadu strādāja Ugunsdzēsības biedrības nodibinātajā šūšanas darbnīcā. Albertam te, pilsētas centrā, ari būs iespējams viņu biežāk apciemot. Senāk viņš aizbildinājās ar tālo ceļa gabalu līdz Miezītei. Tomēr nu jau vairākas dienas Kate veltīgi gaidīja savu Albertu. Viņa pat aizskrēja līdz mēbeļu darbnīcai, lai pārliecinātos, vai viņš ir sveiks un vesels. Alberts tagad strādāja ne tikai darbnīcā, bet arī veikalā par pārdevēju un pasūtījumu pieņēmēju. Pats īpašnieks Bitners sāka uzticēt arvien atbildīgākus pienākumus savam kārtīgajam strādniekam.

Kate nostāvēja ilgāk par stundu aiz pretējās mājas vārtu stūra, lai beidzot veikalā ieraudzītu savu draugu un ar atvieglotu sirdi atgrieztos atpakaļ darbā. Viņa kautrējās ieiet veikalā un apjautāties par Albertu, jo tad ļaudis varētu sākt mēļot, ka viņa vaktē savu brūtgānu.

"Šovakar gan viņš noteikti atnāks," velti cerēja Kate.

Kad ari sestdien Alberts pie viņas neieradās, nogaidījusi līdz vakaram, Kate aizgāja līdz Pētera ielas mājai, lai palūkotos, vai puiša logos deg gaisma. Tumšs! Sirds šķita kā savilkta dūrē.

"Kur viņš ir? Vai esmu jau viņam apnikusi? Varbūt manai mātei bija taisnība, sakot, ka Alberts mani nemaz tik stipri nemīl, kā vajadzētu?"

Milzīgs smagums uzgūla Kates krūtīm un apņēma arī visu apkārtni. Kādēļ pēkšņi satumsa spuldzes? Gaisma drudžaini mirgoja. Viņa piespieda pieri pie ēkas sienas. Kad slapjums no acīm pāri vaigiem noritēja lejā pa ēkas sienu, gaisma pārstāja mirgot. Tā bija tikai gaismas spēle asaru pilienos. Tomēr spēks nebija atgriezies.

—   Mīļā, vai ir izziņota zemestrīce? — Pēkšņi Katei aiz muguras atskanēja Alberta balss. — Izskatās, ka tu gribi stutēt mājas sienu. Kas noticis?

—    Kas noticis? — atvaicāja Kate. — To es gribu jautāt tev. Šovakar atkal tev nebija laika atnākt pie manis. Kur tu biji?

—    Ja teikšu, ka strādāju, tu tik un tā neticēsi. Bet es patiešām pildīju darba uzdevumu. Man šovakar vajadzēja nogādāt izgatavoto dīvānu dakterim Bīskapam. Nevarēju tur atteikties no piedāvātās šampanieša glāzes par labi paveikto darbu. — To sakot, Alberts izvilka no kabatas metāla kapselīti un uzkāra Katei kaklā kā dāvanu.

—    Piedod, tu jau zini, ka nedrīkstu tevi vest pie sevis iekšā, jo saimniece neļauj. Ks te dzīvoju bez pierakstīšanās, un viņa baidās, ka kāda ļauna acs var noskaust, ka viņas mājā nāk nepiederīgi cilvēki.

Ļaunais murgs savu melno darbu pie Kates nostrādāja un pazuda līdz ar to brīdi, kad Alberts pavadīja viņu līdz tās dzīvoklim un, noskūpstījis uz pieres, pateica: — Rīt atnākšu, šovakar gribu atpūsties, esmu noguris.

—    Uz kino mēs vairs netiekam, jo nav naudas, — Lija bēdīgi konstatēja. — Par mašīnrakstīšanas un stenografešanas kursiem māte samaksās, bet, ja gribam vēl apmeklēt ari kinoaktrišu kursus, tad mums ļoti jātaupa tie piecsimt rubļu, ko mana feja ieguva masku ballē. Bez šīs godalgas mēs vispār tupētu tikai pie rakstāmmašīnas un skolas grāmatām.

—    Man šķiet, ka tēvs man mazliet iedos priekš tiem kino kursiem, — Vandai vēl bija neliela cerība. — Es gan visu to summu baidījos viņam teikt, jo izklausās pārāk dārgi. Kad sāksim strādāt pie Petera par deju partnerēm, tad jau kaut kā iztiksim.

—    Viņam tie kursi jau darbojas Pasta ielā, bet deju partneres viņš pieņemšot darbā mazliet vēlāk, laikam martā, kad būs noīrējis plašākas telpas.

—    Uz kino vienalga mēs šodien vairs netiekam. Vai tu jau aizmirsi, ka mums gaidu organizācijas sapulce? Kad oktobri bijām aizbraukušas uz Latvijas Jaunatnes savienības kongresu Rīgā, Raiņa bulvārī, toreiz pateica, kurās dienās pie mums Jelgavā ieradīsies vec- gaida uz pārrunām un nodarbībām. Pagājušo reizi mūs atlaida, jo mazajām kaijiņām toreiz mācīja piešūt pogu un tīrīt zobus. Atceries, kā mēs tad spēlējām bumbu zālē?

—    Zinu, jau zinu! — iesaucās Lija, rokas plivinādama. — Šoreiz mums kopā ar mazajiem mācīs izšūt kaiju spārniņus. Tad varēsim uzģērbt jaunos gaidu formas tērpus ar izšūto četrstūrīti uz rokas.

—    Jauki, mēs vairs nebūsim sīkputniņi. Mums ļaus izšūt divus spārniņus.

—   iVIēs laikam pagaidām Jelgavā esam tikai divas lielās "kaijas", bet drīz vēl klāt nākšot vidusskolas lielās meitenes. Tad visām kopā būs jautrāk.

—    Bet mēs būsim galvenās, jo esam pirmās: Valija Kleinberga un Elza Grētmane.

—     Kādēļ tu, Vanda, gaidu organizācijā esi pieteikta kā Elza? Kurš izdomāja tev tādu vārdu?

—    Vai tad tu nezini, ka man ir kristīti trīs vārdi: Vanda Elza Irma, tāpat kā tev: Emīlija Austra Valija? Mēs pēc kara vēl dzīvojām Rīgā. Mana mamma toreiz tur pieteica mani kā Elzu. Arī mājā tā mani sauca. Tava mamma arī mani sauc par Elzu, bet skolā jūs, meitenes, mani iesaucāt par Spenteli.

—      Mums, lielajām, būšot jāpalīdz mazajām kaijiņām apgūt gudrības.

—     Gaidu organizācijas vadītāja toreiz teica, ka lielajām "kaijām" uzticēšot skaistu darbu. Kad tiks vākti labdarības ziedojumi, lielās meitenes pa pāriem staigāšot pa ielām ar vienai plecā uzkārtu bundžu, kurā cilvēki iesviedīšot ziedoto naudu, bet otrai uz rokas būšot zils samta spilventiņš, uz kura ar kniepadatām piesprausti kartona margrietiņu ziedi. Tos tad kā pateicību piespraudīšot ziedotājam pie krūšu atloka vai dekoltē malas. Kuram šāds ziediņš vēl nebūšot, tam droši varēšot iet klāt un lūgt šo pakalpojumu.

—     Šogad celšot pieminekli par godu tiem strēlniekiem, kuri krita cīņās par Jelgavas atbrīvošanu Ložmetējkalnā. Šie tautas ziedojumi būs paredzēti tam.

—   Meitenes, neaizmirstiet man arī paprasīt, — sarunā iesaistījās māte Līze. — Mans jaunākais brālis Fricis tur krita vēlāk, pēc Ziemassvētku kaujām. Tur krita lielākā daļa mūsu karotāju, nesagaidījuši Latvijas brīvību.

—    Manam māsasdēlam Kārlim gan palaimējās izdzīvot tajā elles katlā, — papus ar savām atmiņām papildināja mātes teikto. — Pēc Viļņas Augstākās kara skolas beigšanas viņš nokļuva Tīreļpurvā un Ložmetējkalnā. Tas bija laikam ap to pašu laiku, kad no Viļņas atgriezās arī pulkvedis Jukums Vācietis. Pulkvežleitnants Kārlis Sprands tur tika ievainots un pēc tam nokļuva Kijevā, kur noīrēja sev istabu kāda fabrikanta dzīvoklī. Saimnieces skaistā meita Marija viņu ārstēja, līdz beidzot abi samīlējās un 1921. gada 30. aprīlī apprecējās.

Kad lielinieki nošāva Marijas brāli un atņēma vecākiem viņu īpašumus un māju, Kārlis ar sievu aizbēga un nelegāli pārnāca pāri robežai uz Latviju. Jau tā paša gada rudenī pulkvežleitnants Kārlis Sprands no 1921. gada 10. oktobra līdz 1935. gada 12. maijam dienēja 5. Cēsu kājinieku pulkā.

—    Kādēļ pieminekli cels tikai kritušajiem strēlniekiem? — Lijas domas pārlidoja no margrietiņām uz strēlniekiem. — Vai dzīvs varonis ir mazāk vērts nekā kritušais? Tad jau iznāk, ka tas, kuram tiek uzcelts piemineklis, nemaz neuzzina, ka viņu godinās. Viņam pašam to redzēt būtu interesantāk.

—    Gan jau brīvā Latvija uzcels arī tiem, kas atgriezušies dzīvi, — mierināja tēvs.

—    Kamēr uzcels, tikmēr dzīvie arī jau būs paspējuši nomirt.

—   Beidziet pļāpāt niekus! — Māte dusmīgi pagrūda tēva galda stūrī sagriezto tabakas čupu. — Drīz būs jāēd pusdienas, bet vecais atkal piebēris visu galdu ar savu mahorku.

—    Ejam pusdienās un tūlīt pēc tam pie gaidām! — "Kaijas" bija sagatavojošās aizlidošanai. — Šodien tur notiks tautasdziesmu dziedāšana un tautasdeju dejošana.

Pats laiks ieveda meiteņu plānos labvēlīgas korekcijas. Nebija taču iespējams vienlaikus iet skolā, mācīties mašīnrakstīšanu un stc- nogrāfiju, strādāt par deju partnerēm un vēl darboties arī gaidu or ganizācijā.

Bija iznācis tā, ka Petera deju skolā deju partneres būs vajadzīgas tikai marta beigās, kad šī skola tiks pārcelta no Pasta ielas uz Aleksandra ielas sētas māju. Tad meitenes jau būs saņēmušas apliecības par mašīnrakstīšanas un stenografešanas kursu beigšanu.

—   Vai tas Peters mūs muļķo? Viņš teica, ka marta beigās mums jāierodas pie viņa uz izmēģināšanu, lai zinātu, vai mūs varēs pieņemt darbā no pirmā aprīļa. Var būt, ka tas bija tikai joks? Kas tur daudz ko pārbaudīt? Būtu ar katru no mums izgriezis vienu valša riņķi, un viss noskaidrotos.

Pēc meiteņu pārbaudes deju skolotājam patiešām bija skaidrs, ka abas smukās jaunkundzes ir derīgas darbam. Deju stundas notikšot sestdienu vakaros. Pašām arī mācīšot pareizi likt kājas un turēt rokas. Deju partneri izvēlēties nevarēšot — būšot jādejo ar jebkuru, lai arī nepatīkamu un pastīvu puisi.

—   Vai tad manas kājas nav pareizas? — Vanda sapīkusi jautāja. — Manas kājas līdz šim visi bija uzskatījuši par skaistām.

—     Ja kājas ir skaistas, tad tās jāprot ari tikpat skaisti likt. Ja kājas nav tik skaistas kā vēlētos, tās jāprot nolikt tā, lai izskatītos skaisti.

Ar šo skolotāja piebildi sarunas beidzās, un darījums tika noslēgts.

—   Urā! Mēs esam strādājošas skolnieces. Tam par godu otrajās Lieldienās aiziesim uz teātra izrādi "Spītnieces savaldīšana" Latviešu biedrības namā.

—    Strādājošas mēs būsim tikai līdz Jāņiem. Pēc tam visur sāksies vasaras atvaļinājumu laiks un mēs dzīvosim Dobelē pie taviem vecākiem.

—   Neaizmirsti, ka augustā mums būs gaidu nometnē jāgatavojas mūsu organizācijas gada svētkiem Rīgā. Augusta vidū mūs trenēs vingrošanā un mācīs dziesmas.

—    Man žēl, ka es neprotu tik skaisti dziedāt kā tu, — skuma Lija.

—   Tev roties ir skaistāks rokraksts, — atteica Vanda. — Ja kaut kas ir jāraksta, tad vienmēr aicina tevi palīgā.

Ātri pagāja īsais vasaras brīvlaiks Vandas tēva ābeļdārzā Dobelē, kur saule abas jaunkundzes bija nocepinājusi brūnas kā tēva maiznīcas kliņģerus un kur baltie dzidrie āboli no koka krita tieši mutē.

12. augustā Jelgavas pļavā aiz Lielupes notika aviācijas svētki. Uz turieni kopīgā gājienā pa pilsētas ielām devās skautu, roveru un gaidu kolonnas. Gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji izgāja ielās, lai priecātos par šo brīnišķīgo notikumu. Dziedot kopīgā marša ritmā, brašā solī soļoja formās ģērbtie jaunieši.

—    Mammu, redz, kur iet Lija ar Spenteli! — Izrāvies no Līnas rokas, mazais Adris devās tieši kolonnā iekšā pie savām lielajām draudzenēm. Māsas Līze un Līna izvilka mazo nebēdni no formās tērpto soļotāju vidus un paskaidroja tam, ka viņa kolonna soļos gājiena galā. Viss lielais skatītāju pūlis aizsoļoja līdzi uz norises vietu. Tur virs galvām jau lidinājās papīra pūķi. Augu dienu tika demonstrēti dažādi priekšnesumi un sporta sacensības. Vingrotāji veikli uzcēla trīsstāvīgas piramīdas. Tautasdejās iesaistījās arī svētku viesi. Līdz vēlam vakaram pie skautu teltīm un ugunskuriem skanēja dziesmas.

Augstu debesīs cēlās uguns liesmas, un dzirksteles aizlidoja pāri laukiem, nesot sveicienus citu valstu skautiem.

Tikai dažas dienas Lija un Vanda varēja atpūtināt savas izdziedātās balsis un izdejotās kājas. Bija jābrauc uz gaidu nometni Jūrmalā. Tur divas nedēļas nu dzīve ritēja brīvā dabā zem kāpu priedēm. Meitenes nakti gulēja guļammaisos teltīs un pašas gatavoja ēdienu uz ugunskuriem. Gaidu vienības vadība līdzvešanai bija sagatavojusi teltis, guļammaisus, čuguna katliņus zupas vārīšanai, vara tējkannu, traukus, cirvi, zāģi, pārtikas produktus un lielu baltu palagu. Visa pirmā diena nometnē pagāja mājvietas ierīkošanai. Meitenes pašas nozāģēja un notēsa mietiņus telts uzstādīšanai. Piejūras mežā savāca nokaltušos koku zarus un salasīja čiekurus ugunskuram. No rīta nebija nekādas tūļāšanās: kā no migas ārā, tā tūlīt sporta apģērbā skriešus uz pludmali vingrot un pēc tam jūrā mazgāties! No stacijas atnesto ūdeni lietoja tikai ēdiena gatavošanai.

—    Kas te notiks? — vaicāja garāmgājēji.

—    Pēc mēneša Rīgā būs gaidu organizācijas pastāvēšanas gada svētki. Mēs arī tur piedalīsimies, tādēļ tagad te mācāmies vingrojumus un dziesmas. Pēc saulrieta atnāciet paskatīties ēnu teātra izrādi!

Vakarā starp divām priedēm piesēja balto palagu un aiz tā sakūra ugunskuru. Laukumiņā starp ugunskuru un palagu meitenes spēlēja pašu izdomātu kustību izrādi, bet skatītāji aiz palaga priecājās par ēnu rotaļu uz baltā ekrāna, kas attēloja kādu sadzīves notikumu. Tur varēja ari redzēt, kā no roku un pirkstu kustībām veidojās ēna, kas izskatījās pēc zoss, zaķa vai daudz kam citam līdzīga.

Saulei rietot, sarkanā zeltā mirdzošajam jūras klājam pāri lidoja gaidu dziedātās klusās, mierīgās tautasdziesmu skaņas. Viļņu čalas bija aprimušas. Selgā izbraukušie zvejnieki uz brīdi pārtrauca darboties ap saviem tīkliem un naktsšņorēm un, laivās sēdēdami, klausījās melodijās, ko dziedāja jūras nāras.

15. .septembrī jau agri no rīta Jelgavā sabrauca Bauskas gaidu organizācijas meitenes. Augu dienu pa ielām staigāja iebraucējas un apskatīja pilsētas ievērojamākās vietas. Visām zem blūzes krādziņām apsietie dzeltenie lakatiņi nešaubīgi norādīja uz piederību gaidām. Vēlāk Bauskas un Jelgavas gaidas sapulcējās pie ģimnāzijas, lai kopīgi dotos uz staciju un brauktu uz Rīgu. Pavadītāji palika uz perona, mājot

ardievas aizbraucējām, kas, izliekušās pa vagonu logiem, plivināja baltus lakatiņus. Izskatījās, ka tur aizlidotu baltspārnainu putnu bars.

Uz gaidu organizācijas gada jubilejas svētkiem meitenes brauca lielā pacilātībā. Lai gan šīs organizācijas dibināšana skaitījās no 1921. gada, oficiāli centrālo organizāciju nodibināja 1922. gada 15. martā, bet pirmais "kaijiņu" pulciņš Rīgā reģistrējās tikai 1923. gada 1. maijā. Gaidas "Ķīvītes" gan Jelgavā bija darbojušās jau 1921. gadā. Lai nu kā, bet svētki noritēja lielā pacilātībā.

Pēc svētkiem mūsējās kopā ar Bauskas gaidām agri no rīta no Rīgas atgriezās mājās. Darbs pie Petera šonedēļ bija nokavēts.

—     Negribu tur vairs strādāt. — Lijai radās negrozāma pārliecība. — Tie lempīgie puiši to vien prot, kā bradāt man pa kājām. Re, kurpei purns jau vaļā! To, ko tur nopelnīsim, nāksies izdot par jauniem apaviem.

—    Man arī tur nepatīk, — Lijas teiktajam piekrita Vanda. — Iesim labāk svētdienās kinoaktrišu kursos! Tie pēc Tisē parauga jau no septembra sākuši darboties.

—    Nerunā blēņas! — viņu pārtrauca māte. — Tisē skola darbojas Krievijā, laikam Maskavā.

—    Bet te arī ir grupa, kurā apmāca pēc Tisē metodēm.

—   Varat jau iet tur pablēņoties, ja tikai nekavējat mācības. Vismaz pa vakariem nestaigāsiet apkārt. — Māte bezpalīdzīgi atmeta ar roku.

—    Mums mācībās iet labi, — Vanda paskaidroja, lepni pacēlusi galvu.

—    Kas tur labs? Lija jau paspējusi dabūt trijnieku rēķināšanā.

—    Toties citur man piecnieki. No tās rēķināšanas nav lielas jēgas. Visu laiku vieni un tie paši desmit cipari tikai jaucas kopā dažādos variantos — reizēm saķeras, reizēm atgrūžas.

—     Tiem kursiem naudu dabūsi tikai tad, kad būsi izlabojusi savus trijniekus, — brīdināja māte.

—    Nākamsestdien aiziesim uz "Kazino" teātri! Tur rādīs filmu "Tādi ir visi vīrieši", bet svētdien sāksim mācīties kinostudijā, — Lija sacīja Vandai, it kā nedzirdējusi mātes teikto.

—    Tu, Līz, tiem skuķiem ļauj par daudz vaļas, — sēžot virtuvē savā iemīļotajā vietā galda galā pie loga un raugoties novembra

sniegputeni, bažījās tēvs. — Visapkārt notiek tik daudz briesmu lietu. "Zemgalietī" bija rakstīts, ka jūlijā ticis noķerts kāds Sirmelis, kas jau kopš 1918. gada nodarbojies ar zādzībām un vairāku jaunu sieviešu izvarošanu, kuras pēc tam iemetis Lielupē.

—   Tas tak noķerts! Nu jau sen nekas briesmīgs nav dzirdēts.

—     Kā nu ne? Vai jau aizmirsi par Ēķengrāves-Daudzevas vilciena aplaupīšanu septembrī?

—   Tas no mums tālu, pie Lietuvas robežas.

—     Tev jau vienmēr taisnība, — tēvs nopūtās, atsējis savu tabakas kuli, gatavotu no izžāvēta teļa kuņģa, un sabāza sagriezto tabaku savā pīpē, ko mājinieki tās formas dēļ bija iesaukuši par saksofonu.

—   Vai tēvs sadusmojās? — Vanda mazliet sakaunējās par atska- bargainajām sarunām.

—    Viņš jau vispār neprot dusmoties. Viņš tikai izgāja koridorā uzpīpēt savu saksofonu. Pat te, ķēķī, jūtama dūmu smaka.

—    Tēvam ir gan taisnība, — atzina māte. — Visapkārt dzird stāstus par pastrādātiem briesmudarbiem. Es atradu tādu noplēstu avīzes lapu. Tā laikam no "Jaunatnes Vadoņa" vai "Jaunā Zemgalieša". Izlasiet, meitenes, to! Tur rakstīts, ka 15. un 16. novembrī Rīgā notikusi latviešu nacionālās Jaunatnes savienības organizētā sabiedriskā tiesa "Par tagadējo latvju jaunatni". Tiesas priekšsēdētāja J. Kreicberga vadībā nosprieduši:

"Vainojamo, par astoņpadsmit gadiem vecāko jaunatni, — cik tālu tā augusi grūtos apstākļos, pārdzīvojusi laika ārkārtējās nelabvēlības, — arī nesodīt, bet izteikt viņai pamācošu brīdinājumu un norādīt uz kaitīgām sekām, kādas var celties no konstatētām nevēlamām parādībām sabiedrībai, tautai un valstij."

Aizstāvis J. Pone savā runā tiesā teica:

"… mums vispirms jāņem vērā tie ārējie apstākļi, kādos atradās, auga un veidojās latvju jaunatne pēdējos desmit gados. Pār Latviju gājušas kara un revolūcijas bangas un nav stūrīša Latvijā, kur nemanītu viņu postošās sekas. Latvju jaunatne ir bijusi šinī kara mutulī ar visām viņu atbaidošām, riebīgām, cilvēku pazemojošām jūtām, pārdzīvojumiem un darbiem. Un viņa ir bijusi ne tik vien šo notikumu aculieciniece, bet arī aktīva līdzdalībniece. Kā smags slogs uz latvju jaunatnes pašdarbību gulstas arī mūsu izpostītās

zemes grūtais ekonomiskais stāvoklis, kas cilvēku spiež rupeties vairāk par savu eksistenci nekā garīgo dzīvi."

11. decembra avīzē "Jaunais Zemgalietis" rakstīts, ka jau ilgu laiku dažādas laupītāju bandas apdraudējušas mierīgos iedzīvotājus. Nav bijis viegli tikt bandītiem uz pēdām, lai gan tie rīkojušies pārdroši. Pateicoties aizsargu un policijas rīcībai, vairākas bandas izdevies iznīcināt. To vadoņi nošauti vai saķerti. Bandas izklīdušas vai sašķēlušās.

—    Tas mums nav nekāds mierinājums, ja lielās bandas sašķēlušās mazākās. Ne jau velti valdība izdevusi rīkojumu, ka namsaimniekiem, sākot ar oktobri, desmitos vakarā jāaizslēdz māju ārdurvis. Gandrīz katrā avīzē rakstīts, ka kaut kur notikušas ielaušanās.

—    Uz mums tas neattiecas, — Lijas balss atskanēja kā no citas planētas. — Ar laupītājiem mums nav nekādas darīšanas. 16. decembri Palejas ielas skolā būs eglītes vakars. Tur mēs rādīsim priekšnesumus no gaidu, ne laupītāju dzīves. Nabadzīgus bērnus cienāsim ar tēju.

—   Un tad jau drīz būs skolas Ziemassvētku brīvlaiks, — Vanda nenocietās piemetināt.

Jaunais gads atnāca ar mīnus divdesmit grādu aukstumu, bet tas nekavēja abas draudzenes doties kultūras pasākumu meklēšanā.

—    Tautas teātrī rāda "Taifūnu" ar Doroteju Filip' galvenajā lomā, — prātoja Lija, — bet man tomēr labāk patīk Lotte Bauman' filmā "Virs bez sirds", kas tiek rādīta Imperial Bio zālē. Tā esot skaistu sieviešu filma un vispasaules elegance.

—    Zini ko? — Vandai radās fiksa ideja, — aiziesim uz "Kazino"! Tur demonstrē filmu "Izvirtušas sievietes stāsti" pēc romāna "Šampanieša Mice" motīviem. Biļete arī maksā tikai no divdesmit līdz astoņdesmit santīmiem. Ieeja gan atļauta tikai pieaugušajiem. Ja tur mūs neielaidīs, tad gan iesim uz Imperial Bio, bet gan jau mēs pratīsim tā apģērbties, lai izskatītos pieaugušas.

—    Es aiziešu uz Imperial kasi pateikt, lai jums nepārdod ieejas biļetes, — māte viņām nosauca pakaļ, bet aizejot pateica tēvam: — Aiziešu uz Lauksaimnieku ekonomistu savienības veikalu Katoļu ielā nopirkt Matjes ķēniņsiļķes par pieciem santīmiem gabalā. Tur Andraus- kis netālu atvēris jaunu iebraucamo sētu "Zemgale" ar siltiem staļļiem. Iešu paskatīties. Nu Emīlijas Vanagam atkal būs jauns konkurents.

Pie māsas Emīlijas Līze dzirdēja kārtējo stāstu par laupītājiem. Te no iebraukušajiem zemniekiem visātrāk varēja uzzināt jaunākās ziņas. Šoreiz Vadžu silā darbojušies laupītāji džentlmeņi. Viņi jau divus iepriekš bija aplaupījuši, kad piebraucis pajūgs, kas vedis dakteri Bušu pie slimnieka. Tā kā vedējam naudas nav bijis, tas ticis atlaists. Ari Bušs sacījis, ka viņam naudas neesot, bet laupītāji tam noticējuši tikai pēc tam, kad ieraudzījuši ratos ārsta instrumentus. Kad viens no laupītājiem pēc tam gribējis novilkt dakterim ari gredzenu, otrs to nav ļāvis un braucēju atlaidis, sacīdams: "Ja kāds ko jautā, tad sakiet, ka jūs aizturēja Džeks."

Pēc izpļāpāšanās Emīlija vēl atgādināja māsai, lai viņa neaizmirst Bernhardam pateikt, ka mēneša pirmajā svētdienā jāiet uz namsaimnieku sēdi. Tā notikšot katru mēnesi.

—     Kad pie Vanaga iebraucamajā sētā noklausās visus bries- mustāstus, ko tur saveduši iebraukušie laucinieki, mājās pārnākot, vairs neko negribas darīt. Tas viss iet uz pasaules galu! Šķiet, ka visi jaunie, spēcīgie vīrieši neko citu nedara, kā tikai staigā laupīdami un slepkavodami.

—    Daudzi jau ir noķerti un notiesāti, — Bernhards atbildēja.

—    Ko tas līdz? Rodas atkal jauni klāt, kā no pilnības raga. — Sarunai pievienojās no augšstāva nonākusī māsa Līna. — Pats nelabais viņus ražo. Ja Dievs ar tiem netiks galā, tad gan sūtīs pastardienu.

—    Tām avīzēm vienmēr nevar ticēt. Jelgavas-Dobeles šosejā Fricis Pinkovskis izrāvis Anetei Neiland' no rokām grožus un iegriezis zirgu meža ceļā uz Jelgavas pusi. Mežā viņš ar dunci piedraudējis visu atņemt, spēris un sitis viņai ar dunča spalu pa galvu. Vienā avīzē bija rakstīts, ka viņai nolaupīti piecsimt rubļu, lakats, cūkgaļa un mētelis, otrā, ka laupītājs viņai atņēmis desmit latu, villaini, cimdus un šķiņķi.

—    Ak tu, vecais muļķi! Tas taču ir viens 1111 tas pats! Vai tad šķiņķis nav cūkgaļa, un vai desmit lati nav piecsimt rubļu vērti? Cimdus ar mēteli gan ir grūtāk sajaukt. Anete produktus vedusi bērniem uz Jelgavu. Uzbrucējs noķerts un atzinies laupīšanā, bet dievojies, ka neesot viņai sitis. Par to dabūjis astoņus gadus pārmācības namā.

—    Gan jau mūsu prezidents Jānis Čakste ievedīs kārtību, — Bernhards izteica optimistisku pieņēmumu. — Lai viņam laba veselība! Re, kā tiem izgāja Krievijā! "Valdības Ziņotājā" bija teikts, ka nekas neesot devis iemeslu sagaidīt drīzu Ļeņina nāvi, bet gluži negaidot 21. janvāri viņam palicis slikti, un dažas stundas vēlāk tas jau nomiris.

—   Kamēr vien tie jaunie, spēcīgie vīrieši — policisti brāļosies ar laupītājiem, neviens te neieviesīs kārtību, — pikti noteica Līna, strēbdama māsas pacienāto skābo kāpostu zupu.

—     Tās tikai pļāpas, ka policisti brāļojas ar noziedzniekiem. Nekas nav pierādīts.

—    Kā nu ne? Pagājušo rudeni, kad Stūrītis atradies Latvijas armijas dienestā un stāvējis uz posteņa, tas atlauzis apsargājamu naudas kasti un ar izzagto naudu aizbēdzis, tomēr noķerts. Viņš bija dienējis arī kriminālpolicijā.

—   Vai tu, Līz, rudenī nebrauksi uz savu jaunības dienu pusi — Remti? Tur būs Pļaujas svētki, lai savāktu ziedojumus remonta pabeigšanai. Tie būs vajadzīgi manēžas ēkas pārbūvei par klubu.

—   Nē, mās', man tā vieta vairs nepatīk. Toreiz es vēl biju jauna un dumja, tādēļ nepārdzīvoju tās šausmas, par kurām stāstīja vecie ļaudis. Senatnē turienes kungi esot mežonīgā bardzībā izturējušies pret saviem kalpiem un zemniekiem. Tagad, domājot par to laiku, man šermuļi skrien caur kauliem. Acu priekšā vēl tagad rādās Remtes karātavu priede. Tās stumbrs kādas divas asis no zemes bijis bez zariem, bet augšējais kronis kādas piecas asis plats. Priede augusi Būdu-Riju kalna virsotnē, bet pakalnē atradušās muižas rijas. Šī soda vieta bija trīsceturtdaļkilometra attālumā no Remtes. Dažreiz pat neesot vajadzējis nopietna iemesla, lai kādu sodītu. Ja kungam bijis slikts garastāvoklis, tad labāk nerādīties tuvumā. Par soda rīku tikusi izmantota speciāla muca ar apkārt iesistām naglām, kurām spici gali iekšpusē. Sodāmo iebāzuši mucā, tās galu aizsituši ciet un noripi- nājuši lejā no kalna. Tā kā sadurstītais un sadauzītais moceklis pats vairs nespējis uzkāpt kalnā, viņu tur uznesuši un priedē pakāruši. Nezinu, kura Fridriha laikā toreiz tā bija izrīkojušies. Netiku dzirdējusi, ka manā jaunībā barons Kārlis Mēdems būtu bijis tik cietsirdīgs. Vienīgi kara laikā viņš bijis Bermonta karaspēka pusē.

Pēc astotās klases beigšanas Lija un Vanda nolēma savas mācībās pārkarsušās smadzenes atpūtināt tepat, Jelgavā. Varbūt Dobeles pilskalnā Jāņu svinēšana izvērstos jautrāka, bet pašreiz vēl negribējās nekur braukt.

—    Sen neesam bijušas Villa Medem parkā. Tur būšot grandioza uguņošana un balle. Iesim? — jautāja Lija, jau iepriekš zinot atbildi. — Ari dzelzceļnieku klubs savā dārzā rīko Līgo svētkus ar dejām. Būšot īsts Jāņu tēvs un Jāņu māte. Kurzemnieki tur cienāšot ar sieru, miestiņu un raušiem, vidzemnieki ar sviestpienu un karašām, latgalieši ar zirņu putru.

—     Tomēr tas nenotiks īstajā Jāņu vakarā. Tad jau labāk uz parku, — piekrita Vanda. — Mēs vēl skaitāmies skolnieces. Kareivjiem un skolēniem ieejas biļete maksā lētāk — tikai piecdesmit santīmus.

Pie ieejas parkā liels uzraksts vēstīja, ka te notiek īsti senču Līgo svētki. Atnācējus iekšpusē sagaidīja Jāņu tēvs ar alus krūzi rokās un Jāņu māte ar lielu māla šķīvi, uz kura salikti dzelteni ķimeņu siera gabali. Viņi pacienāja ikvienu atnākušo svētku viesi. Pats Jāņu tēvs, ģērbies tautastērpā, bija brašs vīrs ar baltām kuplām ūsām un ozollapu vainagu galvā. Ari Jāņu māte nebija nekāda sīkaļa. Viņas raibi puķotais Zemgales novada tautastērps ar zaļo ņieburu labi saderēja ar galvā uzlikto vieglo ozollapu vainadziņu, kurā iepītas margrietiņas un rudzupuķes. Visapkārt žogu stūrus un celtņu malas krāšņoja ozolu zari un bērzu meijas. Ozollapu vītne ieskāva orķestra vietu un deju laukumu, bet dārza vidū apvītas kārts galā piestiprinātā dzelzs mucā sapildītā darva un rupjas malkas šķilas vēstīja, ka te viss ir sagatavots svētku svinēšanai līdz pat rītam. Plašajā, ar dēļu grīdu noklātajā laukumā pretī orķestra nojumei vietas pietiks daudziem dejotājiem. Ap bufeti slaidā ielokā uzceltie garie ēvelētu dēļu galdi un soli jau gaidīja sanākušos līgotājus un dižojās ar lielām, uz tiem uzliktām māla vāzēm, kurās saliktie ozolu zari un ziedi vēl vairāk stiprināja svētku noskaņu. Tālākā parka galā klajā vietā piramīdas veidā sakrautie malkas bluķi gaidīs līgotājus īsi pirms saulrieta, kad tos aizdedzinās, lai gaišās liesmas īsajā nakts brīdī neļautu tumsai pārraut gaismas gājumu līdz saullēktam. Tie visi laikam bija Jāņi, kas te sanākuši ar ozollapu vainagiem galvās? Lija un Vanda bija sapu- cējušās ar margrietiņu, rudzupuķu un āboliņa ziedu vainadziņiem. Turpat ziedu tirgotāji, sastājuši rindā, tirgoja vainagus un papardes, bet līdzās saslietas lielas kalmju nešļavas. Tās pirks kalmju kauju dalībnieki, jo katrs taču zina, ka Jāņu naktī, ar tām peroties, tiek izdzīti visi nelabie gari un kaites.

—    Re, tur jau kāds pārītis stāv, cieši saspiedies un aizklājies ar papardēm! Viņi laikam gaida, kad tās uzziedēs? Tas jau izsenis zināms, ka Jāņu naktī, ja labi meklē, var atrast papardes ziedu.

—    Iesim paskatīties, ko pārdod bufetē!

Bufetes lete bija pārklāta ar platu, baltu lina dvieli, uz kura savietotas paplātes ar dažādām sviestmaizītēm, pīrāgiem, karašām un sieru. Plauktos rindojās limonādes pudeles. Netrūka arī kastu ar alus pudelēm, bet tur sapildītais dzēriens šonakt apbēdinās stipro dziru tīkotājus, jo katrs īsts dzērājs, to nogaršojot, sapratīs, ka ar tik švaku miestiņu nekāda piedzeršanās līdz pilnīgam dullumam nesanāks. Šonakt šeit, parkā, alkoholu netirgos, lai te nebūtu piedzērušo, kas traucētu pārējiem baudīt šīs nakts patieso burvību. Lielais, dzeltenais siera ritulis tā bija sagriezts daiviņās, ka izskatījās pēc saules, no kuras izstaro staru vainags. Līdzās melnā čuguna katlā uz lēnas uguns vārījās lielie, pelēkie zirņi, bet spainī biezajās paniņās peldēja mazas sviesta kripatiņas.

—    Lūk, jau sporta biedrības orķestris ieņēmis savas vietas!

Jāņu tēvs un Jāņu māte, uzkāpuši uz deju grīdas, atklāja

svētkus ar Līgo dziesmu, aicinot Jāņu bērnus pie Jānīša ugunskura:

Sitiet bungas, skaniet taures — līgo, līgo, Pār deviņi novadiņi — līgo, Lai sanāca Jāņa bērni — līgo, līgo, No maliņu maliņām —līgo.

Tūlīt pēc tam orķestris vienu pēc otras sāka spēlēt Līgo dziesmu melodijas. Kāds netālu stāvošs zinātājs rādīja uz diviem vīriešiem, kas pašreiz sarunājās ar Jāņu tēvu un Jāņu māti: — Tie divi ir no Cehoslovākijas atbraukušie inženieri — speciālisti, kas šeit, Jelgavā, palīdzēs mums uzcelt pirmo cukurfabriku. Viņi priecājoties, ka varēs piedalīties svētkos un iepazīties ar mūsu tradīcijām. Kad apklusa orķestra skaņas, kāda jautra kompānija sāka aplīgošanas dziesmas. Tūlīt uzradās citi drošsirdīgie, kas "spēra" pretī savu dziedamo. Tā kā tādai aplīgošanai nevarēja sagaidīt galu, cits nekas neatlika, kā sākt kauju ar kalmēm. Ar mīkstajiem kalmju lakstiem izpēruši cits citam ārā visu nelabo, līgotāji sāka pamazām ieņemt vietas pie galdiem, uz kuriem parādījās ēdamais un dzeramais. Kaut ari dārza uzraugi vēroja, lai netiktu lietots līdzpaņemtais nelegālais alkohols, dažam vīram jau vaigi sāka sārtoties un mēle kļuva lunkanāka.

Orķestris vairs nespēlēja Līgo dziesmu meldiņus, jo vairākos dārza stūros jau dziedāja paši līgotāji. Sāka skanēt "Pie dzintara jūras", un pirmie pāri nu griezās valša ritmā uz deju grīdas.

—     Vai drīkstam jaunkundzes uzlūgt uz deju? — Lijai un Vandai pretī nostājās divi brašuļi.

Nu, protams! Meitenes to vien gaidīja, lai varētu izdancoties. Izrādījās, ka viņi bija labi dejotāji, ne tādi lempji kā tie Petera deju skolā. Pēc dejas abi nez no kurienes sadabūtas margrietiņas pasniedza meitenēm par labu dejošanu, un turpat notika arī iepazīšanās: viens bija Jānis, otrs — Kārlis. Meitenes stādījās viņiem priekšā kā Spentele un Emīlija. Puišiem nebija nekādas vainas, tādēļ visi četri kopā sagaidīja saulrietu, noskatoties, kā augstā staba galā tiek aizdedzināta darvas muca. Šonakt visiem bija jautri. Dziesmas un dejas nerima līdz pat saullēktam. Kad ugunskuru liesmas sāka apdzist, Villa Medem parku atstāja pēdējie līgotāji, kuriem aiz muguras palika kvēlojošās ogles kā atmiņas par šo skaisto nakti. Puiši pavadīja jaunās paziņas līdz mājām. Tāpat kā meitenes sameloja savus īstos vārdus, viņas pateica arī, ka dzīvojot Dobelē un esot tikai iebraukušas uz svētkiem. Nekāda turpmāka satikšanās netika norunāta.

—    Ja būs lemts, gan jau kādreiz vēl tiksimies!

Tūlīt pēc Jāņiem abas draudzenes aizbrauca uz Dobeli un tur nodzīvoja Vandas tēva mājā līdz pat rudenim, lai pēc tam šķirtos uz ilgāku laiku.

—   Sākot ar septembri es iešu strādāt šūšanas darbnīcā, — teica Lija. — Nevaru visu gadu staigāt vienā kleitā ar vecām kurpēm kājās. Māte naudu nedod, jo gandrīz visi ienākumi no mūsu mājas izīrētajiem dzīvokļiem aiziet nodokļiem un mājas remontam. Izklausās jau lepni: divdesmit dzīvokļu mājas īpašnieki! liet tu jau zini, ka visi īrnieki ir vienkārši fabriku strādnieki, kas nevar daudz samaksāt. Pamazām gribas uzlabot visu māju. Iešu pati pelnīt. No sākuma kā mācekle daudz nedabūšu, bet ar laiku būs labi. Janvāri pilsētas valdē bija vajadzīga stcnogrāfiste sēžu protokolu pierakstīšanai, bet tur mācību dēļ vēl netiku. Tagad tādu darbu nekur vairs nepiedāvā.

Kate jau ilgāku laiku strādāja šūšanas darbnīcā un bija kļuvusi par labu speciālisti un skolotāju jaunajām šuvējām.

—    Icpazīsdes ar Liju! Tev būs viņa jāapmāca darbā, — teica darbnīcas vadītāja un ierādīja Lijai vietu pie galda ar šujmašīnu.

—   Ar mašīnu es jau protu šūt. Mums mājā ir Sinjjer, — lepni atteica Lija. — Pelnu dienai sašuvu daudz raibu maisiņu, piepildījām ar pelniem un kārām citām meitenēm un skolotājiem mugurpusē pie apģērba.

Kaut Kate bija dažus gadus vecāka par Liju, viņas ātri sadraudzējās. Jau pirmajā darba dienā abas jaunkundzes paspēja izrunāt gan savus, gan citu piedzīvojumus. Kate teica, ka te ilgi vairs nestrādāšot, jo mājās esot pašai savs salons, kur jau tagad šuj dāmām apģērbus. Viņa no Miezītes esot pārcēlusies uz dzīvi Jelgavā, tādēļ nu iespējams pašai strādāt un pelnīt.

—   Skaties, kas rakstīts šodienas avīzē. — Ēdot pusdienas, Kate rādīja Lijai kādu rakstu. — Kad mēs iemācīsimies tā dzīvot kā šī dāma Makstiniece? Brāļi Pētersoni Krievijā tikuši pie dārglietām un tagad domā, kā tos dabūt pāri robežai, jo paši gatavojas atgriezties Latvijā. Šie nu uzticējuši savu bagātību kādai dāmai Makstiniecei, kurai viens miera delegācijas loceklis Ozols ir brūtgāns, otrs kāds Veismanis. Viņa sasējusi dārglietas divos saiņos un katram iedevusi vienu, lai pārvedot uz Latviju, jo delegācijas locekļus nekontrolēšot. Tur bijuši divi zelta pulksteņi, briljanta gredzens, dārgakmeņu kaklarota un ārzemju valūta divu miljonu rubļu vērtībā. Kad sūtījumi nonākuši Latvijas pusē un nodoti Makstiniecei, viņai radies tik liels kārdinājums pēc tiem, ka nespējusi tos atdot īpašniekiem, tādēļ pateikusi, ka tos jūrmalā nozaudējusi, jo kāds esot viņai uzskrējis virsū. Tikai pēc diviem gadiem, kad viņas brūtgāns Ozols to atstājis, tā no dusmām pateikusi, ka viņš piesavinājies atvesto.

—   Ja man būtu gadījies tāds dārgumu sainis, es apliktu sev briljanta kaklarotu un sēdētu tik ilgi kinoteātros, noskatoties visas filmas, līdz visi miljoni būtu iztērēti, — vieglprātīgi paziņoja Lija.

—… un tad beidzot kā sirma vecenīte iznāktu no kinozāles, — smiedamies Kate nobeidza Lijas teikto. — Labāk aiziesim šodien nosvētīt tavu pirmo darba dienu uz Imperial Bio bez briljantiem. Man šis vakars ir brīvs. Tur šonedēļ rāda filmu "Iemīlējušos mīlas dziesma".

—    Būtu interesanti zināt, kāda ir sajūta, kad iemīlas. Vai tu, Kate, kādreiz esi bijusi tā pa īstam iemīlējusies? Kā tad ir?

—   Vai tu romānus nelasi? — Kate atbildēja ar pretjautājumu, jo negribēja atklāt savu lielo noslēpumu par draudzību ar Albertu.

Jau pusotru gadu viņa ik brīdi izjuta to dedzinoši mokošo sajūtu, kas dvēseli un miesu tur kā žņaugos līdz tam brīdim, kad mīļotais cilvēks atkal parādās tuvumā. Tikai iemīlējies var sajust pat sāpes no milzīga prieka, kas rodas tajā brīdī, kad baiso žņaugu saārda pēkšņā laimes sajūta, satiekot mīļoto. Lai arī šie satikšanās brīži ir īsāki nekā mokošais gaidīšanas laiks, to dēļ ir vērts paciest visus neziņas sasprindzinājumus. Vai viņš šodien atnāks? Kad viņš atnāks?

Kate ar savām domām bija ietīta kā miglas plīvurā, kurā varēja zust pat laika un pienākuma sajūta. Ar savu māti viņa nevarēja no sirds izrunāties par savām izjūtām un izstāstīt, kas nomāc prātu. Māte visu vēl vairāk pasliktinātu, nemitīgi atgādinot, ka Alberts nav īstais Kates ņēmējs. Ari nevienas tik labas draudzenes viņai nebija, kurai varētu uzticēt savus noslēpumus un izkratīt sirdi. Diez', kurš ir izdomājis teicienu: "Laimīgi iemīlējies"? Iemīlēšanās ir narkotika, kas neko labu nedara, bet bez kuras tomēr nevar iztikt!

Šī diena kopā ar jauno darba biedreni Katei manāmi uzlaboja garastāvokli. Sen viņa nebija ne ar vienu tik jauki iztērzējusies. Savus lielākos sirds noslēpumus viņa Lijai tomēr neuzticēja, — meitene vēl pārāk jauna, lai saprastu tik dziļus pārdzīvojumus. Kate pati arī mazliet samulsa tajos brīžos, kad savā prātā Albertu nosauca par savu vienīgo īsto mīlestību mūža garumā, jo viņš pats par šo tematu nekad nerunāja.

—    Šķiet, ka ar laiku mēs abas kļūsim labas draudzenes, un tad jau varēsim par visu izrunāties. — Kate pasmaidīja. — Cik labi, ka liktenis man atsūtījis patīkamu biedreni! Līdz šim te no vienmuļā darba varēja gandrīz sajukt prātā.

Lija ātri apguva šūšanas un apģērbu piegriešanas mākslas noslēpumus.

—    Es tajā darbnīcā ilgi vairs nestrādāšu, — kādu dienu, pārnākusi no darba, viņa paziņoja mātei. — Kate man jau visu iemācīja. Viņa arī tur vairs nestrādās, jo pašai ir savs šūšanas salons. Es tagad jau protu piegriezt un sašūt dažādus apģērbus. Man nenāk ne prātā augu dienu drillēt šujmašīnu, šujot vienas un tās pašas lupatas. Tur jau cilvēks pats var palikt par trulu mašīnu.

—   Man jau galīgi apnikušas tavas mūžīgās aušības, — dusmojās māte. — Kad tu beidzot kā kārtīgs cilvēks mierīgi strādāsi savu darbu? Vēl nesen tev sagribējās mācīties mašīnrakstīšanu un steno- grafešanu. Pēc tam abas ar Vandu aizskrējāt uz Petera deju kursiem mācīt puišiem modernās dejas. Tagad atkal šūšana apnikusi!

—   Neesmu teikusi, ka man apnikusi šūšana. Tev pašai arī patika tā blūze, ko nesen sev uzšuvu. Turpmāk es tev vairs neprasīšu naudu jaunai kleitai — pucēšos pati, cik vien gribēšu.

—   Tu, Līz, par daudz šerpi izturies pret Liju, — samnā iejaucās ciemos atnākusi Emīlijas tante. — Meitenei nav nekādas vainas. Lai tik katrs skuķis sešpadsmit gadu vecumā prastu tik daudz kā Lija! Viņa veic arī labus sabiedriskus darbus, darbojoties skautu un gaidu organizācijā.

—    Dara, jau dara, — nopūtās māte, krāmēdama no groza ārā māsas atnestās olas, — bet gribētos ātrāk sagaidīt, lai redzētu, kas no viņas pa īstam iznāks.

Emīlija bija māsai atnesusi grozu ar olām un krējuma kannu. Vanaga iebraucamajā sētā sabraukušie laucinieki nebija tirgū iztirgojuši visu atvesto un, mājās braucot, pārpalikumu lētāk pārdevuši sētas saimniecei.

—   Pastāsti, tante, kas jauns pasaulē! — putodama saldo olu go- gelmogeli un laizīdama putas, vaicāja Lija.

—    Ko lai es tev, mcit, stāstu? Tev jau vairāk interesē kino un danči. Pie mums iebraukušie laucinieki runā par politiku, ražu un laupīšanām.

—    Nu, tad pastāsti kādu briesmu stāstu, — neatlaidās Lija.

—   Vai tad atkal kāds aplaupīts? — Šis temats Bernhardam likās īsti pa prātam. Saimniekam tās sieviešu runas šķita gaužām garlaicīgas. Šoreiz laikam būs ko paklausīties. Viņam ar īstiem vīriem parunāties iznāca vienīgi reizi mēnesī namsaimnieku sapulcēs. Svainis Žanis gan pa reizei iebrauca no laukiem. Kad caur pagalma dārziņu kāds nāca dziedādams: "Ucacā, ucacā, bērni kāpj uz jumtiem augšā, ucacā!", tad bija skaidrs, ka Žanis atkal ir mazliet iešņabojis un nekāda nopietna izrunāšanās neiznāks.

—    Nesen pie mums ienāca kāds iebraucējs Mikulāns no Šēnbergas, — savu stāstu iesāka Vanagu Emīlija. — Viņš septembrī pie Šēnbergas tilta redzējis kādu vīru galife biksēs un aizsargkrāsas frencī ar kurpēm kājās. Kājas viņam bijušas aptītas ar bindēm, galvā pelēka drēbes cepure ar ielauztu nagu priekšā un ap vidu dzeltena ādas josta. Jau agrāk viņš to pāris reižu redzējis Šēnbcrģē pie traktiera ar melniem šņorzābakiem kājās. Vēlāk, ap pulksten trijiem pēc pusdienas, kad Mikulāns nācis mājās pa Šēnbergas-Bauskas ceļu, pēc kādām trim vai četrām verstīm viņš šo pašu vīru redzējis ceļmalā aiz grāvja, sēžot uz celma ar kara šauteni rokā. Kad Mikulāns kādu gabalu pagājis tam garām, pa ceļu tuvojušies trīs pajūgi. Aiz grāvja sēdošais vīrs nu jau bija pārlēcis pāri grāvim, galvā sev uzmaucis pelēku lupatu un paspējis izpušķoties ar diviem paparžu vainagiem. Viens bijis uzmaukts pāri galvai ap kaklu, otrs uz galvas. Sagaidījis braucējus, viņš, piedraudot ar šauteni, pavēlējis tiem izkāpt no ratiem un nostāties rindā, sev priekšā zemē noliekot naudas makus. Izkratījis pašus braucējus un iztukšojis viņu makus, tos tukšus atdevis atpakaļ. Pavisam mierīgi pārmeklējot arī ratus, laupītājs tur vienos vēl atradis naudu. Laupīšana ilgusi apmēram pusstundu. Tad viņš izšāvis gaisā un atlaidis braucējus Bauskas virzienā.

Šajā pusstundā vēl kāds pajūgs pabraucis garām, kurā sēdējuši vīrietis un sieviete. Tos laupītājs neesot apstādinājis. Ari vēl divas citas sievietes neapstādinot palaistas garām. Vienai licies, ka tas ir kādas Vilcinās dēls. Mikulāns šo vīru pilnīgi droši varēšot pazīt.

Tante Emīlija rādīja kādu avīzes lapu, kurā rakstīts, ka tajā dienā uz Šēnbergas-Bauskas ceļa aplaupīti vairāki pajūgi, kas atgriezušies no Šēnbergas gadatirgus.

—   Homam Vulfsonam atņemti sešpadsmittūkstoš rubļu, lietusmētelis, papirosi un sērkociņi, Aizikam Judelovičam tūkstoš deviņsimt rubļu un trīssimt ostrubļu, Maizēm seštūkstoš astoņsimt rubļu, Leibusam astoņtūkstoš Latvijas un desmittūkstoš Krievijas rubļu, Ābramam Borohovicam četrtūkstoš divsimt rubļu, Benjamiņam Judelovičam trīsdesmit divi tūkstoši divsimt rubļu un pulkstenis. Trešajā pajūgā braucošajiem Mārtiņam Grīnbergam un Mārtiņam Graubergam atņemts tikai divdesmit rubļu, — stāstīja Emīlija, skatoties kādā papīra lapā, uz kuras viņa bija pierakstījusi aplaupīto vārdus. — Ar to mūsu policiju kaut kas nav kārtībā. Tur Bauskas-Sēnbergas ceļa rajonā jau pagājušo pavasari notika daudzas laupīšanas, bet vainīgos nenoķēra.

Tālākajās sarunās Lija vairs neklausījās, jo bija jāsteidzas uz lugas iestudēšanas mēģinājumu. Pēc vasaras pārtraukuma atkal sāka darboties "Tisē" topošo kinoaktrišu sagatavošanas kursi, kuros mācoties gada laikā izmainījās ne tikai Lijas izskats, bet arī domāšana. Reiz kādā niķīgā brīdī viņa bija mātei teikusi: "Man ir kartupeļveida deguns, resnas kājas, strupi pirksti, neciešami taisni mati, un, ja vēl būs jāvelk vecā kleita, tad es izskatīšos vēl briesmīgāka."

Tagad Lija bija kļuvusi drošāka un pārliecinātāka par sevi. Ikviena sieviete ir skaista, it īpaši jaunībā. Skaistums parādās kā starojums, kas nāk no cilvēka iekšienes. Ārējo čaulu katra pati var izkrāsot kā masku. Galvenais ir būt pārliecinātai, ka esi visskaistākā, tad arī citi tam noticēs.

Darbojoties gaidu organizācijā, Lija iemācījās sasveicinoties kustināt roku elkoņus, kā atdarinot kaiju spārnu vēzienus. Kursos roku kustības pārvērta līdzīgas īstai spārnu vēdai. Vingrošanas nodarbībās īpašu vērību veltīja skaistas gaitas veidošanai, lai, ejot pa taisnu līniju, vispirms pie zemes piekļautos pēdas purngals. Spēlējoties ar nelielu galvas līganu kustību un plecu pašūpošanu, nedrīkstēja zaudēt līdzsvaru un staltu stāju, bet iesānis atpakaļ bija jāskatās nevis caur padusi, bet pār plecu. Treniņos grūtākais bija noturēt koka run- dziņu aiz muguras tā, lai rungas gali atrastos zem padusēm priekšpusē. To gan Lija jau iemācījās gaidu nometnē, kur arī meitenēm mācīja veidot taisnu muguru un staltu stāju.

— Ja gribat kļūt par kinoaktrisēm, tad, meitenes, jums būs jāprot ne tikai labi dejot, skaisti smaidīt un izteiksmīgi deklamēt dzeju, bet arī izturēties kā īstām, lepnām dāmām un pat karalienēm, — mācīja kursu vadītāja. — Agrā jaunībā meiteņu dzīve ir kā viegls, burbuļojošs strautiņš, kas ik bridi grib traukties uz priekšu. Dzīves gaitā tam pievienojas arvien vairāk jaunu tērcīšu dzīves gudrību veidā. Jo gudrākas kļūsiet, jo bagātāka kļūs jūsu dzīves straume, līdz ar to plašāka un mierīgāka. Solīdas dāmas nečalo un neburbuļo, — viņu dzīves tecējums ir noslēpumaini dziļš un rāms. Ne visiem viņas arklāj savas dvēseles dziļu noslēpumus. Spēlējot savu lomu, jums dažreiz nāksies parādit vai nu dziļumā noslēptos bīstamos atvarus, vai ari tur apslēptās dārgās pērles.

"Skaisti gan prot mūsu skolotāja runāt!" nodomāja Lija, dodoties pa Marijas ielas apaļo, neskaldīto laukakmeņu bruģi. "Šeit patiešām noder kursos iemācītais gaitas lidojums. Iedomāšos, ka šie akmeņi ir mīkstas gumijbumbas, un pārlēkšu tiem viegli pāri."

—    Re, kur iet skaistā un bagātā Kleinbcrģu jaunkundze, — Lija dzirdēja sev aiz muguras kādas sievietes čukstus savai līdzās gājējai. — Pajautāšu viņai, ar ko tā mazgā savus matus, ka tie ir tik spīdīgi un gari izauguši.

—     Atvainojiet, jaunkundz, manu ziņkārību, — nu jau Lija skaidri saprata teikto, — vai jūs, lūdzu, neatklātu savu noslēpumu? Ar ko jūs mazgājat savus matus, ka tic izauguši tik gari, kupli un allaž mirdzoši?

—   Es tos mazgāju ar parastajām, dzeltenajām veļas ziepēm lietus ūdenī, — Lija atbildēja. Viņai nebija nekādu īpašu noslēpumu.

Par tādu atbildi vaicātāja bija apvainojusies un savai līdzās gājējai īgni nosacīja: — Tāda iedomīga! Negrib teikt patiesību.

"Viņa pati ir iedomīga!" sabozās Lija. "Es pateicu taisnību, vienīgi nepapildināju, ka pēc tam skaloju matus sīpolu mizu vai kalmju sakņu novārījumā. Tāda ziņkārīga sieva var sabojāt cilvēkam labu garastāvokli visai dienai."

Bruģakmeņi vairs nešķita mīksti. Nu viņa vairs nelidoja, bet, uzlecot uz trotuāra malas, juta, ka pat iet vairs neprot.

"Vai ar to vēl nepietika, ka viņa man sabojāja tik jauku dienu? Tagad vairs nepaspēšu tikt laikā uz izrādes mēģinājumu." Lija bija tuvu raudienam, jo vienas kurpes augstais papēdis gulēja renstelē. "Necik tālu es ar tādu kurpi bez papēža netikšu. Jāmēģina nolauzt papēdi arī otrai, tad ar šīm tupelēm vismaz neklibošu. Bagātā Klein- berģu jaunkundze varēs čāpot uz mājām kā veca vecene ar bezpa- pēžu kurpēm."

Lija jau sen bija atteikusies no apaviem ar zemu papēdi. Kursos mācīja, ka sievietes gaita un augums izskatās pievilcīgāks, staigājot ar augstiem papēžiem.

"Tā sieviete uz ielas mani nosauca par bagāto Kleinbcrģu jaunkundzi. Man vairs nav otra pāra tik labu kurpju. Naudu par darbu šūšanas darbnīcā saņemšu rikai nākammēnes, bet arī par to neiznāks nopirkt jaunas kurpes. To viņa arī nezināja, ka zem jakas man apģērbta pašas šūtā blūze. Šī laikam ir drūmākā diena manā mūžā!"

Kad Lija soļoja pāri trotuāram līdz tuvējās mājas ārdurvīm, viņai vienā kājā bija saplēstā kurpe, bet otrā tikai zīda zeķe. Veselo kurpi Lija nesa draudīgi paceltu gaisā ar smailo papēdi uz priekšu, nomērķētu tieši pret durvju eņģu malu. Mazliet paverot durvis, tievais papēdis ieslīdēja durvju spraugā.

"Tagad stingri jāpiever durvis, lai papēdis neizkustētos, bet ar otru roku jāgriež riņķī pati kurpe. Tā man izdosies nolauzt arī otru papēdi. Tad abas būs vienādas, un es tikšu līdz mājām."

—    Vai tā ir ielaušanās? — Lijai aiz muguras atskanēja vīrieša balss. — Ko šeit dara mana šīs vasaras jaukā paziņa Emīlija?

Atskatoties Lija ieraudzīja to pašu puisi, ar kuru kopā Līgo svētkos Villa Medem parkā šovasar līgojot tika sagaidīts saullēkts.

—   Sveiks, Kārli! Es šeit cenšos salabot savu nelaimīgāko dienu. Lai dabūtu līdzsvaru, arī otrai kurpei jānolauž papēdis un jāmēģina nokļūt mājās. Man gan bija jābūt citā vietā, bet to jau esmu nokavējusi.

—    Atļauj man tev palīdzēt citādā veidā salabot šo nelaimīgo dienu. Es pasaukšu ormani, un abi aizbrauksim pie kurpnieka. Šīs vainas dēļ nav jāplēš laba manta. Viņš tūlīt pieliks papēdi, un diena būs izlabota.

—   Tava doma nav slikta, bet garastāvokli man sabojāja arī divas sievas.

—   Pagaidi tepat! Netālu no tirgus laukuma stāv ormaņu rinda un gaida braucējus. Tūlīt būšu atpakaļ, — noteica Kārlis un ātri aizskrēja.

Lija nepaspēja viņam pateikt, ka viņai nav naudas, ko samaksāt kurpniekam. Kad piebrauca važonis, viņa teica: — Man būs nauda jāaizņemas, jo pašreiz pašai nav līdzi.

—    Tas būs vēl jaukāk! — atsaucās Kārlis. — Tas nozīmē, ka mums būs lemts vēlreiz satikties.

—   Tagad, Emīlij, paliec šeit un pagaidi ratos! — piebraucot pie kurpnieka darbnīcas, noteica Kārlis. — Es ienesīšu tavu kurpi, un meistars to ātri salabos.

Visi pēdējie notikumi norisinājās tik ātri, ka Lijai nekas cits vairs neatlika, kā piekrist Kārļa teiktajam. Drīz vien viņš jau bija atgriezies ar gatavo mantu un iesēdies ormaņa ratos līdzās Lijai. Viss bija izdevies labi, bet uz kurieni tagad devās braucēji?

—    Mēs nepareizi braucam! — iesaucās Lija. — Manas mājas ir uz otru pusi.

—   Ahā! — priecīgi smējās Kārlis. — Vasarā tu teici, ka dzīvojot Dobelē. Tagad atklājas, ka tavas mājas ir tepat, Jelgavā. Var būt, ka tevi nemaz nesauc Emīlija? Pasaki, kā tevi pa īstam sauc, tad es pateikšu, kurp mēs braucam.

—   Nu labi, ja gribi zināt vēl īstāk, tad mani sauc Lija. Un tagad saki, kur tu mani ved! Šāds brauciens man nebija ieplānots.

—    Tu teici, ka dienu tev sabojāja papēdis un divas sievas, — Kārlis sāka pamatīgi skaidrot notiekošo. — Papēdis ir salabots, tagad brauksim labot šīs nelāgās dienas otru pusi, kurā vainīgas bija divas negantnieces. Es liku ormanim mūs aizvest uz restorānu "San- susī" pils dārzā.

—    Ak, nē! — Lija nu bija pa īstam noraizējusies. — Es jau teicu, ka man nav naudas, bet es negribu palikt arī parādā. Brauksim atpakaļ!

—    Par naudu nerunāsim! Priekš tik smukas meitenes man vienmēr pietiks naudas. Toreiz Jāņu dienas rītā tu teici: "Ja būs lemts, gan jau kādreiz satiksimies." Šis vēlējums ir piepildījies, tādēļ tagad teikšu: "Ja būs lemts, gan jau kādreiz man atlīdzināsi." Ceru, ka arī tas reiz piepildīsies!

Lijas galvā domas sāka krustoties un mainīties, bet īstu skaidrību neatrada, kā šādā situācijā būtu pareizāk rīkoties. Tagad būtu bijis derīgs Kates padoms. Viena doma kārdināja Liju: "Brauc! Tu vēl nekad neesi bijusi īstā restorānā. Paskatīsies, izklaidēsies! Neesi jau viņam neko apsolījusi." Otra doma tomēr brīdināja: "Viņš tev ir gluži svešs cilvēks. Tikai vienu reizi esat tikušies zaļumballē. Ja neatdosi notērēto parādu, arvien jutīsies vainīga un saistīta pie viņa pret pašas gribu."

Ormanis jau bija pārripojis pāri Driksas tiltam un apstājies netālu no restorāna. Iekšā dzirdamās mūzikas skaņas radīja stīgu trio. Atpakaļceļa vairs nebija. Ārā jau kļuva pavēss, bet te, iekšā, tik silti un skaisti! Romantisku noskaņu radīja rudens ziedi vāzēs un viegli aizēnotais tango krāsas apgaismojums. Viesmīlis atnesa vīnu un lielu, skaistu stikla šķīvi, pilnu ar kūkām.

"Vai rās visas mums būs jāapēd?" Lija neziņā domāja. No atnestās vīna pudeles viesmīlis pats arī salēja vīnu lielās glāzēs, bet tikai līdz pusei.

"Labi, ka nepielēja pilnas, tad es piedzertos," Lija atkal apsvēra situāciju.

—    Nu, tad iedzersim uz šo nelaimīgo dienu, kas laimīgi beigusies, un par to, lai mēs vēl daudzas reizes satiktos. — Kārlis pacēla glāzi.

Par tādu tostu Lijai nevarēja būt nekādu iebildumu. Kad vīna glāzes dibenā kļuva arvien mazāk, Lijai jau sāka likties, ka Kārlis ir diezgan patīkams kompānijas biedrs. Nesen gan viņai šķita, ka viņš ir par daudz "pielipīgs" un par ātru cenšas organizēt abu attiecības.

Kad sāka tukšodes otra vīna glāze, Lijai tomēr vēl kaut kur bija saglabājusies kāda neapreibusi smadzeņu daļa, kas nešaubīgi ziņoja, ka viņa nekad nespēs šajā pretī sēdošajā smaidīgajā sejā samīlēties. Šķita, ka viņai kādā apslēptā vietā būtu iemontēts magnēts, kura viens pols pagriezts tieši pret vīrieša tādu pašu polu, tādēļ tie atgrūdās. Bet to laikam sajuta Lija viena pati. Kārļa aktivitāte nebija mazinājusies. Vienīgi meitenes atturīgā uzvešanās viņam lika mazliet rimties.

—   Paldies, Kārli! Bija jauki te kopā ar tevi izklaidēties, bet nu ir laiks doties mājās! Rīt atkal ir darba diena. Iesim kājām! Jāizvēdina galva, lai rīt darbā tā nesāpētu. Kur tu strādā?

—     Jā, rīt agri jāceļas, — skanēja izvairīga atbilde, — man ir darīšana ar cilvēkiem. Lūdzu, uzvelc savu jaku. Vakarā kļuvis vēss. Vari saaukstēties!

—   Vasarā mēs te, aiz salas, ar Spenteli nācām peldēties, — Lija rādīja pāri ceļam uz pretējo pusi. — Man pašlaik ir karsti, gribētos nopeldēties.

Šāda versija Kārlim nu likās īsti patīkama, lai arī pirms brīža viņš izrādīja rūpes par Lijas veselību vēsajā vakarā. Nu viņš visā nopietnībā bija gatavs kopīgai peldei. Tā būtu lieliska iespēja tuvoties iekārotajam mērķim.

—     Jā, iesim! Lai arī gaiss ir vēss, ūdens vēl silts, jo plūst no dienvidu puses. — Gandrīz raušus Kārlis gribēja meiteni pārvilkt pāri ceļam.

—   Laid vaļā! Vai tev pēkšņi vairs nav bail, ka varu saaukstēties? Es par peldēšanos tikai pajokoju. Pēc vīna dzeršanas esmu patiesi sakarsusi, bet tas nenozīmē, ka tāpēc tūlīt būtu jālec aukstā ūdenī. — Mākoņi, kas dienā pārklāja debesis, tagad bija saplīsuši un atsedza kailus zvaigžņotus laukumus. Tā bija zīme, ka atvasara ir beigusies un drīz gaidāmas salnas.

—    Nē, neturi mani ap viduci, — Lijas balsī skanēja stingra nostāja. — Tā man zūd brīvības sajūta. Vari mani pie elkoņa pieturēt.

—     Kad mēs atkal satiksimies? — jau daudz atturīgāk jautāja Kārlis.

—    Nezinu, kad mēs vēl tiksimies, jo man tagad jāgatavojas teātra izrādes priekšnesumiem. Tas notiks oktobrī paredzētajos Pļaujas svētkos. Atnāc arī tu un paņem līdzi savu draugu! Var būt, ka atbrauks arī Spentele no Dobeles. — Nobeigusi savu sakāmo, Lija apklusa un neizpratnē brīdi skatījās uz savu ceļa biedru, kurš pēkšņi izskatījās sašļucis. Viņa pieres āda sakrunkojās no augšas uz leju, vienlaikus nobīdot apakšlūpu zemāk. Cik smieklīgs tagad viņš izskatījās!

—   Vai tev kļuva nelabi?

—   Nē, man kļuva bēdīgi dzirdot, ka atkal tevi redzēšu tikai pēc mēneša un turklāt vēl lielā ļaužu barā.

—    Tur būs vēl citi mani draugi, tādi paši kā tu. Es tevi iepazīstināšu ar viņiem.

Tagad Kārļa apakšlūpa vairs neatkārās, bet mute cieši sakniebās. Viņš vairs nebija bēdīgs, bet gan dusmīgs. Varēja redzēt, ka jaunajam cilvēkam ir pieņemami tikai savi noteikumi. Lijas teiktais tam nemaz nepatika. Visu turpmāko ceļu līdz mājām viņš tēloja apvainotu atraidīto pielūdzēju.

—    Tātad tu esi galīgi izlēmusi, ka mēs tiksimies tikai pēc mēneša? Nu labi! Tad ardievu! Man tādu nevaļīgu draudzeni nevajag. Es aizeju! — To sakot, Kārlis it kā gatavojās aiziešanai, bet vēl vilcinājās, sitot gaisā knipjus un cerot, ka Lija nespēs atteikties no tik lieliska kavaliera. Viņš vēl cerēja, ka viņa teiks: pagaidi, apstājies! Bet, nesagaidījis šo aicinājumu, apgriezās kā baletdejotājs uz pirkstgaliem un, sabāzis rokas bikšu kabatās, lēnā solī aizgāja.

"Kā vēlies!" Lijas lūpu labais kaktiņš neizprotamā vienaldzībā savilkās uz augšu. "Tur restorānā viņš šķita tik laipns un jautrs, bet nu pēkšņi kļuva sabozies un niķīgs."

Sāka salt, un miegs arī mācās virsū. Neņemot vērā visas iepriek šējās ķibeles, šī diena visā visumā izdevās interesanta.

Tas jau sen visiem ir zināms, ka dzīvē iet kā pa kalniem un lejām. Turpmākajās dienās Lijas garastāvoklis noslīdēja zem normālās atzīmes kā vārguļa termometra temperatūras stabiņš. Tas nekādā veidā nebija saistīts ar Kārļa nelāgo atvadīšanos pēc atgriešanās no restorāna. Lija pat priecājās, ka šis iedomīgais puisis vairs turpmāk viņai neuzmāksies. Iemesls tam bija apnicīgā šujmašīna, pie kuras viņa tagad strādāja viena pati bez Kates sabiedrības. Kate tagad šuva dāmām tērpus pati savā darbnīcā. Ar pārējām darba biedrenēm viņai nesanāca tik draudzīga izpļāpāšanās. Arī Vanda jau sen nebija iebraukusi no Dobeles. Cik ilgi vēl tā būs jāiztur?

Tas izturēšanas laiks nemaz tik ilgi nevilkās. Septembra beigās Vanda pēkšņi ieradās, jo bija "Zemgales Balsī" izlasījusi, ka Zemgales klubā skauti rīko balli. Viņai bija apnicis cept pīrādziņus tēva maizes ceptuvē. Tagad satiekoties, abām draudzenēm garastāvoklis pacēlās pāri visām virsotnēm. Protams, ka viņas ies uz skautu vakaru!

Svinīgā dala tur sākās ar goda biedru uzņemšanu. Pēc tam tika rādīta ludziņa no viņu pašu dzīves. Pēc neilga starpbrīža skauti uz skatuves demonstrēja brīvās kustības un cēla piramīdas. Arī balles apmeklētāji iesaistījās dziedāšanā. Pa starpai jautrību kuplināja dzīvās bildes, bet, kad sākās rotaļas un dejas, neviens zālē esošais nejutās lieks. Abām draudzenēm nenācās dīkā sēdēt nevienu deju, jo brašie skautu puiši prata novērtēt meiteņu labo dejotprasmi. Kāds loterijā bija vinnējis šokolādes konfekšu kasti un cienāja Vandu. Viņa ātri noorganizēja dejotāju apli no četriem dejotājiem, un apļa vidū atvērtā konfekšu kaste vēl vairāk vairoja jautrību.

Vanda nolēma kādu laiku padzīvot Jelgavā Kleinbcrģu ģimenē un turpināt apmeklēt "Tisē" aktrišu kursus. Tas nekas, ka pāris rei zcs bija nokavētas.

— Mēs sāksim iestudēt mazu ludziņu par godu Pļaujas svētkiem. Tu arī vēl paspēsi tajā iesaistīties, — priecīgi paziņoja Lija. — Es arī nokavēju pagājušo stundu sava nolūzušā papēža dēļ. Nāc, Vanda, es tev pastāstīšu, kā man svētdien gāja restorānā.

Lija nostrādāja šūšanas darbnīcā tikai pusotru mēnesi, jo neko vairāk tur necerēja iemācīties. Tērpu piegriešanas mākslu Kate viņai bija jau iemācījusi, bet mēteļu šūšanu viņa negribēja apgūt. Elegantu mēteli labāk varēja nopirkt gatavu. Tad veikalā var pielaikot visus pēc kārtas un izvēlēties sev to piemērotāko.

Vēl Lijai atlika trīs brīvas dienas līdz 18. oktobra masku ballei amatnieku biedrībā. Tik īsā laikā meitenes vairs nepaspēja pagatavot godalgu cienīgas maskas, bet vismaz atlaides cenu ieejai ballē viņas ar savām maskām nopelnīja. Šoreiz pats svarīgākais notikums nebija šī masku balle, bet gan nākamajā dienā notiekošie Pļaujas svētki Latviešu biedrības namā. Tur kopā ar dažām citām "Tisē" kursu meitenēm Lijai un Vandai bija jānospēlē neliela ludziņa, ko kursu pasniedzēja viņām uzdeva mēneša laikā iemācīties. Tas tika organizēts, lai meitenes pierastu uzstāties publikas priekšā.

—     Mēs būsim īstas aktrises, — lepni paziņoja Lija. — Tev, mammu, noteikti jāatnāk paskatīties, kā mēs ar Vandu tēlojam rudens karaļvalsts princeses!

To Līze gribēja gan redzēt. Skuķi skraidīja pa visādiem kursiem, un tagad redzēs, vai kaut ko labu būs arī iemācījušās.

—   Mēs ar Vandas tanti būsim jums labākās kritiķes. Viņa bija no Dobeles atbraukusi tieši laikā un, vakar ierodoties, pat vēl nezināja, ka Vandai paredzēta uzstāšanās. Viņas brauciena mērķis bija aiziet uz Pļaujas svētkiem un pēc tam divas nedēļas padzīvot pa Jelgavu.

—    Es gribu sev atvaļinājumu. — Tante bija nogurusi no vakardienas brauciena un strādāšanas Grētmaņu maizes ceptuvē. — Labi, ka meitenes aizskrēja uz balli. Tagad mēs varēsim mierīgi izrunāties un bezrūpīgi atpūsties. Ceptuvē atstāju saimniekot Vandas māsu Nati. Viņa visu dara mierīgāk, ne tā kā Vanda. Zinu droši, ka tā pratīs savaldīt rauga mīklu. Lai viņi pāris nedēļas pastrādā bez manis, tad pratīs pienācīgi novērtēt manu darbu.

—   Es arī paņemšu sev atvaļinājumu, — Līze pievienojās šim lēmumam, kaut pati tikai rosījās pa dzīvokli un virtuvi, neko īpaši nogurdinošu nestrādājot. — Man apnikusi tā vienmuļā mājas dzīve. Iesim mēs arī savos labākajos gados kaut kur izklaidēties!

Kurš gan uzņemsies apstrīdēt, ka sieviete četrdesmit piecos gados nav savā vislabākajā vecumā? Ābols ir visgaršīgākais, kad tas vairs nav zaļš un ciets, bet nav arī vēl nokritis un sācis bojāties. Līzes melnajos matos vēl nerādījās neviens sirmais, un vienīgais zobu defekts bija bērnībā izkritušie piena zobi. Bernhards Līzei šķita kā parasta mājas mēbele, ar kuru varēja pārrunāt tikai avīžu ziņas. Vienīgi Lija to prata kādreiz ar lielu pierunāšanu aizvest uz kādu izrīkojumu. Bernhardam piemita kāda brīnumaina spēja, — viņš sarīkojumu loterijās vienmēr izvilka pilnās lozes. Tēva vispatīkamākā nodarbošanās bija kādi mājas pielabošanas darbi, avīžu lasīšana un sava saksofona pīpēšana. Turpretī mātei labāk patika skraidīt kaut kur apkārt, ja vien gadījās kāds līdzgājējs.

Tagad Līze ar savu ciemiņu no Dobeles sēdēja Latviešu biedrības zālē un ar nepacietību gaidīja meiteņu uznācienu uz skatuves. Visi pārējie svētku pasākumi viņām šķita tikai pakārtoti šim svarīgajam brīdim. Lai arī ludziņas aina bija īsa un četras rudens princeses tajā vairāk darbojās ar plastiskām kustībām nekā runājot tekstu, abas zālē sēdošās draudzenes nežēloja pūles, viņām vētraini aplaudējot.

—    Kam tas puisis, kurš iznācis no skatītāju vidus un dodas pie skatuves malas, pasniegs sarkano rozi?

—   To viņš dod Lijai!?

—    Kas viņš ir?

—   Nepazīstu!

—   Tas ir Kārlis, ar kuru mēs bijām restorānā, — Lija pačukstēja Vandai. — Es vairs negribu šeit palikt. Viņš noteikti gribēs ar mani dejot. Iesim mājās!

Tajā vakarā bija tā iznācis, ka abas jaunās devās mājās, bet abas vecās palika uz dancošanu. Lija pat Kārļa dāvāto rozi nepaņēma līdzi, bet nosvieda mātei klēpī.

Kad pienāca laiks tantei atgriezties Dobelē, Līze, viņu pavadot uz staciju, pa ceļam iegriezās pie Vanagu Emīlijas iebraucamajā sētā. Līdz vilciena atiešanai vēl laika diezgan. Šajā vietā allaž varēja jautri parunāties. Te visas jaunākās ziņas nokļuva ātrāk nekā "Zemgales Balss" redakcijā. Dažreiz gadījās pat tā, ka kādam zemniekam nebija nekādu darīšanu pilsētā vai savas preces pārdošanai tirgū, bet vīrs nevarēja mājās nociesties, neatvedis kādu jaunu, satraucošu ziņu. Te, iebraucamajā vietā, varēja sastapt vislabāko klausītāju auditoriju. Šoreiz šausmu vēsti gan nebija atvedis vīrs, bet sieva no Skaistkalnes. Stāsts izrādījās tik uztraucošs, ka to noteikti vajadzēja noklausīties līdz galam.

—    Rauj viņu piķis to mājās braukšanu! — iesaucās tante, — aizbraukšu rīt. Tas man noteikti jādzird. Tāda ziņa būs vislabākais ciemakukulis mājiniekiem.

To sakot, viņa piebīdīja savu krēslu tuvāk galdam, pie kura sēdēja atbraucēja, un sāka dzert tēju nervu nomierināšanai. Stāstītais nebija nekādas tenkas! Viktorija Krūmiņa to piedzīvojusi pati savām acīm. Viņa pildīja važones pienākumus uz Šēnbergas-Bauskas ceļa. Tajā dienā ap pulksten sešpadsmitiem viņa vedusi savu vīramāti un kādu nepazīstamu jaunu žīdieti, kas braukusi uz Bausku mācīties šūt. Šēnbergas sila sākumā viņai pabraukuši garām divi pajūgi ar čigāniem. Pēkšņi no meža izskrējis kāds maskojies vīrs un pārlēcis pār ceļu. Galvā tam bijusi brūna maska ar izgrieztiem caurumiem acu un ausu vietās un tai pāri pelēka micīte, bet pats un visa galva apsprausta ar skujām. Viņš pavēlējis braucējiem izkāpt un atdot naudu. Pirmajā pajūgā braucis čigāns Kozlovskis Miķelis, iesaukts par Azi, ar sievu Līzi. Tā kā tam nauda nav bijusi, laupītājs viņa tukšo maku saplēsis, bet atņemto sudraba pulksteni, kas viņam licies par nevērtīgu, sasitis pret savu revolveri, sakot, ka nevar būt, ka Kozlovskim nemaz neesot naudas. Arī pie otrajā pajūgā braucošā Kozlovska Bcn jamina un trim bērniem laupītājs naudu neatradis. Vēl tikusi atklāta kāda svarīga vieta, kur meklēt bagātību, — Līzei zem svārkiem atradušies trīstūkstoš piecsimt rubļu.

Pati stāstītāja arī bijusi nobaidījusies un apturējusi savu zirgu, bet laupītājs viņai neesot neko atņēmis, jo tai bijis tikai desmit rubļu, bet vīramātei nedaudz vilciena biļetei. Tā kā tik maz viņam neesot vajadzējis, viņš to nav paņēmis, bet pats iesēdies ratos un licis braukt tālāk. Pie nākamā braucēja Jāņa Pavasara ar māsām laupītājs atkal neko neesot atradis un ielēcis ratos, bet pēc kādiem piecdesmit soļiem izlēcis no tiem grāvī un šļūcis pa to ar revolveri rokā uz priekšu. Kad tai vietai piebraucis Fridmanis, tam atņemti četrsimt piecdesmit rubļu, bet viņa strādniekam divsimt. Pati stāstītāja Viktorija Krūmiņa laupītāju labi ievērojusi, kad tas sēdējis viņas ratos. Viņš bijis vidēja auguma, ģērbies pelēki baltā jakā, pelēkās apnēsātās nātna biksēs, kas austas ar baltiem un melniem diedziņiem. Kājās tam bijušas jaunas pastalas ar baltiem autiem. Viņš nevarējis būt gluži jauns, jo acu kaktiņos redzētas mazas krunciņas. Kad no Šēnbergas puses arkai braukuši vairāki pajūgi, laupītājs izlēcis no ratiem un šļūcis pa grāvi atpakaļ. Braucējs bijis aizsargs Grosbergs, kurš gribējis pretoties, bet nepaspējis, jo uzbrucējs tam atņēmis ne tikai revolveri, bet ari divtūkstoš vai tūkstoš piecsimt rubļu un šauteni, ko nez kādēļ pēc tam iesviedis grāvī. Viņa sieva Marija galīgi pārbijusies, kad ievesta mežā, bet tur tai tikai pajautāts, kur dzīvo bagātie saimnieki. Tā kā Marija to neesot zinājusi, viņa priecīgi atgriezusies atpakaļ pie sava vīra. Līdzīgā veidā pēc tam vēl aplaupīti seši braucēji.

Visbriesmīgākais notika ap pussešiem vakarā, — savu stāstu turpināja skaistkalniete. — Jānis Kužma ar sievu Kati un dēlu gribējuši pabraukt garām notikuma vietai, bet apturēti tāpat kā visi pārējie aplaupītie. Kužma mudinājis sievu braukt tālāk, bet tas laupītājam nepaticis. Tā kā braucēji teikuši, ka viņiem naudas neesot, laupītājs tiem licis izkāpt no ratiem. Turot pret pārbiedēto sievu pavērstu ieroci, viņš pārmeklējis tās apģērbu. Kate lūgusies, lai viņu nešaujot, bet acumirklī laupītājs tad apgriezies un nošāvis Kužmu. Dēls skrējis tēvam palīgā un arī ticis ievainots. Pēdējiem spēkiem viņš paspējis aizskriet atpakaļ un iekrist mātes ratos. Mātei ar sašauto dēlu gan izdevies aizmukt, bet pie Silu kroga tas jau nomiris. Kate stāstījusi, ka viņiem nolaupīti seštūkstoš Latvijas rubļu, septiņi krievu sudraba rubli, sudraba kabatas pulkstenis ar sudraba ķēdi, gari ūdenszābaki un trīs pāri zeķu. Gumijas zābakus laupītājs pats novilcis nošautajam, bet, tā kā tie viņam bijuši par mazu, tos aizsviedis prom. Bijis jau pavisam tumšs, kad ceļa braucēji Sietiņš un Zirnis notikuma vietā dzirdējuši šāvienus un gribējuši tur ātri pabraukt garām. Sietiņš izšāvis gaisā brīdinājuma šāvienu, bet tajā brīdī laupītājs tam pielecis klāt un atņēmis revolveri un sešsimt rubļu, bet Zirnim divdesmit divus tūkstošus.

—    Karš jau beidzies pirms pieciem gadiem, bet briesmu darbi un šaudīšanās vēl nerimstas, — savu stāstu nobeidza skaistkalniete. — Policisti gan vēlāk tur ieradās, bet tumsā vēlā novembra vakarā neko neatrada. Laupītājs bija nozudis mežā.

—    Šermuļi iet caur kauliem, to visu dzirdot. — Viešņa izpūta dziļu elpu un nogrozīja galvu. — Labi, ka mūsu Dobeles pusē tādi briesmīgi uzbrukumi nenotiek. Tie vairāk uz Jelgavas pusi.

—   Tas, kas notiek pie Jelgavas, tāds sīkums vien ir, salīdzinot ar mūsu pusē notiekošo. Kad pērn noķēra Adamaiša bandu, likās, ka nu reiz būs miers, bet nekā. Šķiet, ka te, Lietuvas pierobeža, visi meži pilni ar laupītājiem.

—    Nāc, — pēkšņi iestājušos klusumu pārtrauca Līze, — aiziesim uz kino izklaidēt savas drūmās domas! Var būt, ka Imperial

Bio vēl rāda filmu "Dzīves karuselis" ar Mariju Pilbīni par Vīnes dzīvi, vai arī filmu "Zelta Vīnē". Ja ne, tad iesim paskatīties, ko rāda "Gaismā". Mājās varēsi braukt rīt.

—    Ja tu būtu zinājusi, ka pēc desmit dienām atkal uz Dobe- les-Jelgavas-Tukuma ceļa tiks aplaupīti braucēji, tu vēl nebūtu atgriezusies mājās, iekams nenoklausījusies svaigos šausmu stāstus, — pēc divām nedēļām beidzot sagaidījis mājās savu aizklīdušo palīdzi, teica Grētmanis. — Tu laikam labāk gribētu strādāt iebraucamajā sētā, lai drebētu no prieka par dzirdētajām šausmām, nekā manā maizes ceptuvē.

—    Viņa iebraucamajā vietā bija tikai divas stundas, — Vanda, kas arī atgriezās mājās, aizstāvēja tanti. — Tagad es arī palīdzēšu cept pīrādziņus. Viss būs kārtībā. Tante, pastāsti labāk tēvam, ko tu redzēji Pļaujas svētkos Latviešu biedrības namā! Pastāsti, kā es spēlēju teātri!

Pēc desmit dienām laupīšana atkal notika deviņus kilometrus no Jelgavas starp Sildedžiem un Ķaņeikām. Tur ceļam abās pusēs ir grāvji, kur kreisajā pusē vecs izcirtums, kas nu jau aizaudzis ar krūmiem un jauniem kokiem, bet labajā pusē aug kupls priežu un egļu mežs četru kilometru garumā. Ap trijiem pēc pusdienas tur aplaupīti divi pajūgi, bet trešais palaists garām.

Kad tur piebraucis jaunsaimnieks Kristaps Kreija, aiz grāvja uz žagaru čupas sēdējis kāds maskojies vīrs, kurš tajā brīdī ātri pārlēcis pāri grāvim uz ceļa un, piedraudot ar ieročiem, atņēmis braucējam tikai trīs latus. Laupītājs bijis liela auguma un tā nomaskojies ar sūnām un skujām, ka knapi varēta saredzēt viņam pie cepures piespraustā četrkantīgā policijas nozīme. Neko citu braucējs nav varējis ievērot, jo laupītājs bijis no galvas līdz kājām ģērbies zupara maisa drēbēs. Nevarēja taču būt, ka laupītājs būtu bijis pats policists? Kreija pasviedis grožus sievai, un, kamēr pārmeklēta viņas jaka un trencis, viņš paspējis aizmukt un, izskrienot caur mežu, izsaukt policistus. Neko neatradis, ļaundaris tukšo maku iesviedis atpakaļ ratos. Savus dokumentus saimnieks vēlāk atradis grāvī.

Policisti atbraukuši ātri un mēģinājuši šaut uz uzbrucēju, bet netrāpījuši. Tas aizmucis mežā Jelgavas-Tukuma virzienā. Veltīgi izmeklējušies, policisti aizbraukuši, tomēr laupītājs atradies turpat, tuvumā. Nogaidījis līdz puspieciem, viņš atkal atgriezies laupīt pie astotās verstes. Kāds policists tomēr tajā vietā bijis noslēpies un, redzot laupītāju, uz to izšāvis, bet atkal netrāpījis. Tas otrreiz aizmucis mežā. Kreija sieva vēlāk stāstījusi, ka laupītājam esot trīcējušas rokas, kad viņš kādam paprasījis papirosus un špiekas.

Pāris dienu vēlāk avīze "Zemgalietis" vēl sīkāk aprakstīja četrpadsmitā novembra notikumus Bramberģes mežā. Pirmais braucis Tukuma dzelzceļa līnijas 55. būdas sargs Junka, kuram tas pats Krei- jas sazīmētais laupītājs, piedraudot ar "Stoka" sistēmas šaujamo, nolaupījis divdesmit latu. Aplaupīts arī nākamais, bet trešā braucēja Hindenberģu kundze no Bramberģes Putriņām palaista garām, to neaiztiekot. Kad atbraukušais policists ar aizsargu mēģinājuši laupītāju noķert, tas pats piecas reizes uz viņiem izšāvis un ieskrējis mežā. Dažiem avīzes lasītājiem jau sācis likties, ka viss aprakstītais ir tikai puišeļu spēles ar gaisa pistolēm. Kā tas var būt, ka visu laiku viens uz otru šauj un šauj, bet nevienam nekad netrāpa?

Izrādījās, ka tur notikuši vēl lielāki joki! Tieši tajā laikā, ap pulksten trijiem pēc pusdienas, kad notikusi laupīšana uz ceļa, netālu esošajā policijas postenī policists nav bijis, jo esot aizgājis mājās pārģērbt savas salijušās, slapjās drēbes. Pa logu viņš redzējis, ka kāds skrien šurp, tādēļ paņēmis savu šauteni un revolveri un vēl kādu aizsargu, lai dotos ārā tam pretī. Izrādījās, ka skrējējs bija aplaupītais Kreija. Pēc kādas pusverstes viņiem pretī uz ceļa iznākuši vēl divi vīri, kuriem sejas bijušas aizklātas.

"Rokas augšā!" policists viņiem uzkliedzis.

"Mums naudas vairs nav, mūs jau vienreiz aplaupīja," žēlojušies nācēji, kuri patiešām bija cietušie, kas savas sejas apseguši lietus dēļ.

Vanda bija aizbraukusi atpakaļ uz Dobeli, ber Kate strādāja pati savā dzīvoklī. Lija arī vairs nestrādāja šūšanas cehā. Palikusi viena bez savām draudzenēm, viņa nespēja atvairīt depresiju, ko radīja rudenīgi drūmais laiks. Pat lielie svētki — Latvijas Valsts dibināšanas septītā gadadiena — 18. novembris — neuzlaboja viņas omu, lai arī visapkārt ļaudis rosījās svētku gaidās. Tēvs jau laikus bija piestiprinājis savas mājas ārpusē, zem pirmā stāva logiem, mazas metāla caurulītes, kurās tagad ievietoti plīvoja divi mazi sarkanbaltsarkani karodziņi.

Iestājoties vakara krēslai, māju logos uz palodzēm starp ārējo logu un priekšlogu pie katras rūts iedegās pa svētku svecītei. Katrs namsaimnieks ar šo rotu godināja savu valsti jubilejā.

Tikai reizi gadā visās trotuāru ārējās malās novietotās degošās ploškas rādīja ceļu gājējiem uz pilsētas centru. Šīs gaismas ķēdes kā spožas tērcītes aizplūda līdz Lielajai ielai, kur mirdzumā zaigoja iela un veikalu skatlogi.

Lija vairs nespēja nosēdēt istabā. Skrējiens pa plošku apgaismoto ceļu pamazām palēnināja gaitu, jo, tuvojoties pilsētas centram, arvien blīvākas kļuva ar ļaudīm pilnās ielas. Viņa nu stāvēja pie kāda veikala skatloga, dīvaini svinīgu jūtu pārņemta. Logā cilvēka augumā bija izstādīts strēlnieks formas tērpā ar šauteni plecā, bet otrs notupies raudzījās ugunskura plīvojošās liesmās. Šo skatu aptvēra loga aizmugurē un sānos novietotie priežu un egļu zari, radot meža ainavu.

"Tas viens laikam ir onkulis Fricis, kurš cīnījās Ložmetējkalnā," Lijai iešāvās prātā tāda doma, un noskaņojums kļuva vēl skumjāks.

Vēl kādu laiku viņa peldēja krāšņajā gaismas jūrā, aizejot līdz Pils ielas galam, bet nemaz nejūtot garām staigājošo ļaužu pūļus. Lai ari no degošajām plošku liesmām izstaroja siltums, kļuva auksts. Lija atgriezās mājās, savā siltajā istabā, lai turpinātu ierasto dzīves ritmu.

Šajās rudens dienās viņa kopā ar māti Līzi izšuva lielu galdautu, darinātu 110 rupjas, balinātas lina drēbes. Sēžot katrai pie sava galdauta gala, viņas ar ziliem dalāmajiem diegiem izšuva uz drēbes uzzīmēto zīmējumu. Visapkārt gar malām jau bija redzami rudens augļi, bet pašā galdauta vidū, uzkāpis uz celma, rūķis rāva no celma atvases izaugušā bumbierkoka lielu bumbieri. Otrs rūķis, sēžot uz cita celma, jau ēda augli, bet trešais pacēla nokritušu bumbieri.

— Gan jau paspēsim darbu pabeigt līdz Ziemassvētkiem, — Lija apsvēra situāciju. — Tagad aizskriešu līdz Katei un palūgšu, lai viņa palīdz maniem svārkiem atspraust vienādu garumu. Šķiet, ka mana gaidu formas tērpa svārku mugurpuse ir garāka.

Sapinuši savus garos, melnos matus aizmugurē vienā bizē, pāri formas tērpam uzvilkusi trenci, ar augstpapēžu kurpēm kājās Lija lēca pāri peļķēm pie savas draudzenes. Tādā slapjdraņķī labāk ir staigāt uz augstiem papēžiem, jo tā mazāk var notašķīties, nekā ejot kā pīlei: pļek—pļek! Šoreiz pat peļķes un sīkās sniega drupatas, kas jaucās kopā ar lietu, spēja uzlabot Lijas omu, jo viņa devās pie savas draudzenes.

—    Labdien, esmu noilgojusies pēc tevis. — Atrāvusi vaļā savu frenci, viņa ietraucās Kates salonā.

—    Man arī ir prieks tevi atkal satikt.

Tajā brīdī Lija pēkšņi apklusa un samulsa, jo ieraudzīja kaktā stāvam kādu jaunu vīrieti solīdā uzvalkā.

—    Nebaidies, viņš nav bīstams, — Kate sāka smieties, ieraugot Lijas mulsumu. — Tas ir mans brālis Alberts. Iepazīstieties! — Kate sameloja, jo kautrējās uzreiz viņu stādīt priekšā kā savu brūtgānu. Viņa negribēja arī nosaukt viņu vienkārši par savu draugu, jo zemapziņā domāja, ka Alberts viņai nozīmē ko vairāk.

Arī Alberts pēkšņi apklusa, lai gan iepriekš bija jautri mētājies ar asprātībām. Viņš nekustīgi stāvēja un raudzījās Lijā, nenolaidis no tās acis.

—    Kas noticis? Kādēļ jūs abi pēkšņi apklusāt?

Lija klusēja, jo nebija domājusi vēl kādu te satikt.

—   Es mēģinu atcerēties, kur jau agrāk esmu redzējis tādas acis, — Alberts runāja gandrīz čukstus un pēc brīža piebilda: — Jā, tagad atceros. Reiz es sēdēju mežā sūnās aiz kupla krūma. Pēkšņi aiz tā sadzirdēju klusu čaboņu un ieraudzīju, ka man lēni tuvojas maza stirniņa, krūma lapas ēdot. Kad tā pienāca man pavisam tuvu klāt, es ieskatījos viņai acīs, bet tad tā sabijās un ātri aizskrēja projām. Tagad atkal ieraudzīju tādas pat brūnas acis.

Lija teikto uztvēra kā patīkamu komplimentu: — Es neesmu tik bailīga un tūdaļ nemukšu. — Viņas mulsums bija pārvarēts, turpmākās sarunas jau raisījās brīvāk. Alberts nenoliedzami bija interesants sarunbiedrs. Lai arī viņam dažreiz patika sarunās iesviest kādu pikantu jociņu, tas palika pieklājības rāmjos. Kad vakarā trijotne šķīrās, Kate viņus pavadīja līdz ārdurvīm, un katrs aizgāja uz savu debespusi. Tā kā todien nesanāca Lijas svārku atmērīšana un nospraušana, Kate ierosināja viņai atnākt nākamajā dienā.

"Ļoti patīkams ir tas Kates brālis, tāds jautrs un neuzbāzīgs. Vai viņš jau precējies? Diez, kur viņš dzīvo, vai kopā ar Kati?"

Nākamajā dienā Lija tomēr draudzenei šos jautājumus neuz- deva. "Viņa vēl sāks domāt, ka es jau pirmajā dienā esmu viņas brālī par daudz ieskatījusies. Tā nemaz nav, es tikai viņu salīdzināju ar Kārli, kuru jau pēc pāris reižu satikšanas negribu vairs redzēt savā tuvumā.

Drīz būs Ziemassvētki, tuvojas Jaunais gads." Lijas domas pārsviedās uz praktiskākām lietām. "Visur notiek dažādi izrīkojumi, bet es te sēžu un šuju tikai galdautu. Vajadzētu jaunu kleitu un kurpes. Varbūt uz kādu izrīkojumu Alberts mani uzaicinās?" Lijas domas tiepīgi atgriezās pie Kates brāļa. "Nē, tā gan nenotiks! Drīzāk mēs visi trīs kopā aiziesim kaut vai uz kino. Un, ja nu gadījumā es ar viņiem kopā vēl otrreiz kaut kur aiziešu, tad man tur būs jāierodas arkai tajā pašā vecajā kleitā. Tagad sākas laiks, kad visur notiek masku balles. Man vēl ir mājās saglabājusies fejas maska un pusap- ēstā Vandas maska. Tā tikai mazliet jāatjauno, un divas maskas jau būs gatavas. Palūgšu Katei šūšanas drēbju atgriezumus un pagatavošu vēl dažas maskas. Iekāršu tās logā un tur uzrakstīšu "Izīrē masku kostīmus". Šī nu gan man ir izcili laba ideja! Tāds darbiņš man ir īsti pa prātam, un arī naudu sev nopelnīšu jaunai kleitai. Tas jāsāk tūlīt pat!"

Lija patiešām uz karstām pēdām traucās pie Kates pēc lupatām un tur dabūja prāvu kuli, piebāztu ar raibiem drēbju gabaliņiem. Viņa vēl gan nezināja, ko ar tiem iesākt, bet gan jau sava projekta realizēšanā tic noderēs! Viss kules saturs tika izbērts lielajā istabā, zāles vidū.

"Fejas kostīmam sagādāt egļu zarus nebūs nekādu grūtību. Jāizgludina tikai zaļais šifona plīvurs. Vandas kostīmam kliņģerus varēs nopirkt tepat, mūsu veikalā. Mātes baltais halāts, ko viņa ģērba toreiz pirms kāzām, kad vēl pati strādāja veikalā par pārdevēju, tikai jāizmazgā un jāizgludina. Tas noderēs brīnumdakterim Sņikam fon Sņakam. Halāta kabatā ielikšu klizmas pūslīti ar ūdeni, ar ko atvēsināt dāmu sakarsušās sirdis. Priekšā uz apakšējās pogas uzkāršu ūdens temperatūras mērīšanas koka termometru, ar ko dāmām izmērīt temperatūru. Kabatā būs ieliktas dažācias receptes: priekš mīlestības, pret mīlestību, paģirām, sirdēstiem… "Sasirgušo dāmu" sirdspukstus lai dakteris paklausās ar trekterīti! Pagatavot ceturto masku būs pavisam viegli.Velnam uzģērbšu melno sporta triko kostīmu. Jāizgatavo tikai aste un sarkani ragi. Viņa apmetnis būs sarkanais, spīdīgais lupats."

No sastērķelētas baltas marles tika uzšūti kupli svārki. Vēl tikai atlika tiem uzlīmēt no puķotām drēbēm izgrieztos ziediņus, un puķu meitenes kostīms arī bija gatavs.

Tā samērā īsā laikā Lija sameistaroja arvien vairāk jaunu masku balles apģērbu. Mātei atkal bija kas jauns, par ko brīnīties un spriest, ka tā ir tikai blēņošanās. Tomēr Lijai šīs idejas realizācija izdevās, un viņa vēl vairākus gadus ziemās izīrēja masku kostīmus.

Šajā rudenī jaunu kleitu un kurpes Lija gan vēl nepaspēja nopelnīt, bet brāļu Ziemeļu manufaktūras veikalā Katoļu ielā noskatīja drēbi kleitai. Tik viegli gaisīgu, plīvojošu un tajā pašā laikā maigi piekļāvīgu, brūnganu zīdu viņai noteikti vajadzēja.

—    Mammu, vai tu uz Jauno gadu negribi man uzdāvināt drēbi kleitai?

—   Vai tev vēl par maz ir dāvināts uz visādiem svētkiem?

—   Tie bija citi svētki, un dāvanas arī bija citas.

—   Tagad tu pati vari sev štātes nopelnīt.

—      Labi, nu tad uzdāvini man vismaz puskleitu, bet naudu iedod priekš visas drēbes. Es tev vēlāk atdošu.

—    Nu labi, bet uz Ziemassvētkiem gan vairāk dāvanas negaidi.

—    Paldies! Ja tev pīrāgam nabagam būs apdeguši abi gali, gan tad tu atļausi vismaz to vienu man sev uzdāvināt!

Paķērusi no mātes dabūto naudu, Lija aiztraucās uz Katoļu ielas veikalu un pēc tam ar visu pirkumu devās tieši pie Kates. Tik labai drēbei vajadzīga labas modistes palīdzība. Viņa gribēja tūlīt dabūt kleitu gatavu. Ja Kate palīdzēs drēbi piegriezt, Lija pāris dienās pati to sašūs gatavu.

Šoreiz atkal nesanāca darbošanās ar drēbēm, tāpat kā toreiz, kad viņa gribēja lūgt, lai Kate palīdz atmērīt formas tērpa svārku garumu. Tāpat kā toreiz, arī šoreiz tur bija ieradies Alberts un uzaicināja abas meitenes aiziet kopā ar viņu uz Ādolfa Kaktiņa dziesmu vakaru Latviešu biedrības namā. Tas būšot viņa pēdējais koncerts, jo tūlīt pēc tam dziedātājs aizbraucot uz ārzemēm. Lai kā Lija gribēja steidzamības kārtā sev uzšūt jauno kleitu, tomēr iet kopā ar Kati un Albertu uz koncertu viņai gribējās vēl vairāk.

—    Lija, atnāc pie manis tieši pēc nedēļas ap pusdienas laiku, — teica Kate, — tad mēs pa abām līdz vakaram tavu kleitu dabūsim gatavu.

—    Es savukārt ieradīšos vakarā atzīmēt šo svarīgo objekta nodošanas pasākumu. Aiziesim tad visi trīs uz kino. No nākamās nedēļas rādīs filmu "Šķīstā paradīze", — Alberts izklāstīja savu priekšlikumu. — Gribu ielaist paradīzes dārzā Jelgavas kaiju.

To sakot, viņa balss pēkšņi it kā aizlūza, zaudējot savu parasti asprātīgo, jautro toni.

Alberta skatiens pa neizprotami sarežģītu labirintu iekļuva Lijas dvēseles dziļākajā vietā un tur iekustināja dīvainu jūtu uzbangojumu.

Nākamajā nedēļā pēc labi pabeigta šūšanas darba Alberts paņēma abas draudzenes zem elkoņa, lai dotos uz norunāto kinoizrādi. Līdz šim viņš nekad nevienu jaunkundzi zem rokas vēl nebija vedis. Šoreiz tam par iemeslu bija vēlēšanās piekļaut sev tuvāk Liju, un tā, lai Kate, kura skaitījās viņas draudzene, to nemanītu.

Pirmajā brīdī Lijai likās, ka karsti drebuļi izskrien caur viņas ķermeni. Pēc tam dīvaini sāka vibrēt visas šūnas. Šī sajūta viņu vairs neatstāja uz ilgu laiku.

"Dvēselei šūnu nav. Kurā vietā cilvēkam iemājo šī dīvainā, mulsinošā sajūta?" prātoja Lija, stāvot pie kāda veikala skatloga un priecājoties par tur izstādīto tuvojošos Ziemassvētku dekorāciju.

Ix)gā redzamais klusās nakts skats ar krītošajām sniegpārslām un Betlēmes zvaigzni debesīs radīja miera sajūtu dvēselē pretstatā tam, kas notika aizmugurē uz ielas. Tur bija cita pasaule, kur cilvēki traucās pirmssvētku steigā. Tur valdīja kņada. Vējš arī nedomāja rimties. Lija savus garos matus nebija sapinusi bizē, un vējš tos tagad plui- nīja pa gaisu.

Ai, cik sāpīgi kāds viņu parāva aiz matiem! Atskatoties atpakaļ, viņa redzēja, ka matu šķipsna bija aizķērusics aiz kāda garāmgājēja apģērba pogas. Ari vīrietis pirmajā brīdī neaptvēra notiekošo, bet pēkšņi abi reizē pārsteigti izsauca otra vārdu.

—     Sveicināta! Pats liktenis grib mūs sasiet kopā, — līksmi iesaucās Alberts. — Tagad nāc, ieiesim tepat, konditorejā, apspriest, kā atbrīvoties no šī vēja nedarba un kā ciešāk sasaistīt mūsu draudzību.

"Vai pasaulē var būt vēl labāk kā šobrīd?" domāja Lija, malkojot kafiju siltajā kafejnīcā un baudot "Laimas" šokolādi. Ārā šņāca vējš, bet te, iekšā, skanēja klusa mūzika. Ārā bija auksts, bet te sirdi sildīja Kates brāļa siltais zilo acu skatiens.

Šo idilli pēkšņi izjauca Alberta sacītais: — Es tev gribu pateikt, ka Kate toreiz sameloja, teikdama, ka esmu viņas brālis. Še, paskaties manā pasē! Mans uzvārds ir Kaupēns. Kate ir tikai mana draudzene. Viņa ir ļoti laba meitene. Arī daktera Bīskapa meita ar mani labprāt draudzējas, bet viņas nespēj aizpildīt tukšumu manā sirdī. Es bieži esmu gājis uz izrīkojumiem ballēs izdejoties, bet ne reizi man nav gadījies izjust to, ko jutu pret tevi jau pirmajā brīdī, ieraugot pie Kates, kad tu savā kaiju formas tērpā, ar garo, melno bizi burtiski ielidoji istabā. Toreiz es gan vēl neaptvēru, ka tas būs tik nopietni. Kati ne reizes neesmu aicinājis pie sevis Pētera ielā, bet tevi gaidītu jebkurā diennakts laikā.

—     Es esmu apmulsusi. — Lijai šķita, ka šokolādes gabaliņš viņas mutē protestē pret tā norīšanu. — Nebūs godīgi, ja draudzenei atņemšu draugu.

—    Neko tu viņai neatņemsi. Es neesmu Katei neko solījis un arī turpmāk gribu palikt viņas draugs, bet nekas vairāk. Ja tu man atteiktu, kopā ar Kati vienalga nepaliktu.

—    Es neko nesaprotu… Man pašreiz galvā juceklis, — Lija runāja klusi, bet pēc tam jau skaļāk: — Ja vēlies mani satikt, atnāc 27. decembra vakarā 1. vidusskolas telpās uz skautu vakaru. Tur būs tikai aicināti viesi. No Dobeles atbrauks arī mana draudzene Vanda.

—    Mēģināšu izturēt veselu mēnesi, tevi neredzot, — nosmaidīja Alberts, — bet atļauj jau pēc dažām dienām tevi uzaicināt uz kino.

—   Tev, mīļā Lija, gan ir paveicies! — Skautu ballē izdejojusies ar Albertu, Vanda bija par to sajūsmā. — Tik pieklājīgu un interesantu puisi gribētu sev katra meitene. Es redzu, ka viņš ir tevī pa īstam samīlējies. Arī alkoholu neciena.

—   Viņš arī neplātās ar liekiem tēriņiem kā citi jaunie, kaut patiesībā nemaz nav tik bagāti. Viņam ir tikai viens, tas pats brūnais uzvalks, bet vienmēr kārtīgs un izskatīgs, — Lija papildināja Vandas teikto. — Bet tu gan izstrādāji fiksu numuru, uzaicinādama mūs jau tūlīt uz Jaungada svinēšanu Dobelē. Varbūt māte man neļaus braukt?

—    Gan viņa piekritīs, ja es palūgšu. — Vanda bija pārliecināta par savām spējām pierunāt mīļo mammiņu. To gan viņas "piemirsa" mātei pateikt, ka līdzi brauks arī Alberts.

Viņiem trijatā bija tik jautri, ka visi nolēma neapmeklēt Dobelē nekādu balli, bet nosvinēt Jaungada sagaidīšanu turpat, Pasta ielā, Vandas ģimenē. Lijai un Albertam bija vienalga, kurp doties, galvenais, lai viņi būtu kopā. Nākamā diena, kaut apmākusies, viņiem šķita mirdzoši jauka.

—    Pa ceļam, mājup ejot, ienāc, Lija, pie manis Pētera ielā paskatīties, kā es dzīvoju, — aicināja Alberts.

—    Nē, labāk nāc uz mūsu māju Viestura ielā. (Iepriekšējāgadā Palejas ielu pārdēvēja par Viestura ielu.) Es tevi iepazīstināšu ar saviem vecākiem.

—    Mammu, iepazīsties ar manu draugu Albertu. Vanda ari viņu bija uzaicinājusi pie sevis ciemos. Svētījām Jauno gadu kopā ar Vandas māsu. Mēs nekur citur nebijām. Šodien reizē pārbraucām mājās, — Lija norunāja tādu pagaru iepazīstināšanas runu, jo šoreiz juta mazliet bijību pret māti.

—    Vai tad Vanda ari pazīst Albertu? Vai šis ir tas pats Kates brālis, par kura tu stāstīji? — Māte centās kaut ko vairāk uzzināt par pēkšņo ciemiņu.

—    Jā, tas ir tas pats, par kuru tev stāstīju, — Lija ātri pateica, steigā neizlabojot mātes teikto par Kates brāli.

Kamēr Lija palīdzēja mātei pagatavot vakariņas, tēvs Bernhards iesāka ar ciemiņu savas iemīļotās sarunas par februārī gaidāmajām domnieku vēlēšanām Jelgavā.

—    Nevaru izdomāt, par kura no desmit sarakstiem balsot. Neatrodu nevienu kārtīgu darba darītāju. Visi tikai gudri runā un sola visādus labumus, bet tie labumi tiek tikai viņiem pašiem. Neviens no līdzšinējiem valdītājiem nav spējis izķert tos bandītus, kas jau daudzus gadus tepat ap Jelgavu uzbrūk ceļu braucējiem.

—      10. decembra "Zemgales Balsī" bija rakstīts, ka Jelgavas apriņķī novembri notikusi tikai viena laupīšana un slepkavība, — domīgi teica Alberts.

—    Bet lasi, kas darījās tur ap Skaistkalni un Bausku trešajā novembrī. To mums izstāstīja pati aculieciniece Viktorija Krūmiņa, kas dabūjusi vest to laupītāju savos ratos. Tas bijis vidēja auguma, pelēkās adītās drēbēs, jaunās pastalās un tā nomaskojies, ka varēts saskatīt tikai krunciņas ap acīm.

—   Tajā pašā avīzē pāris dienas vēlāk atkal varēja lasīt, — Alberts zinoši turpināja, — ka kriminālpolicijas ierēdņi bija izbraukuši komandējumā uz Lietuvu un noskaidrojuši, ka Latvijas-Lietuvas pierobežas joslā slēpjas vairākas noziedzīgas bandas, kas nodarbojas ne tikai ar laupīšanu, bet ari kontrabandu. Tic piedāvājot pārvest zirgus pāri robežai bez muitas kontroles. Esot pat tā, ka viena daļa bandas pārved tirgotājus, bet otra tos tur tūlīt aplaupa. Starp noziedzniekiem esot ļoti daudz žīdu, — tā rakstīts avīzē. Ari Lietuvas policijas dienestā esot žīdi, kas strādā uz vienu roku kopā ar bandītiem. Pēc ienākušajām ziņām, laupītājs, kurš pie Šēnbergas noslepkavoja vairākus cilvēkus, slēpjas Lietuvā.

Visiem kopīgi ēdot vakariņas turpat virtuvē pie galda, Alberts izstāstīja, ka strādājot Bitnera darbnīcā un pietiekami labi nopelnot.

—     Būs man jāaiziet uz jūsu veikalu apskatīt mēbeles, — Līze iesāka sev interesējošo tēmu. — Mums vēl ir tās pašas vecās mēbeles no pirmskara laikiem. Gribētos iegādāties vismaz kārtīgas gultas pēc jaunākās modes.

—    Mūsu darbnīcā pārsvarā izgatavo un labo polsterētas mēbeles. Jums labāk derētu apskatīt Ķimeņa mēbeļu rūpnīcā Pētera ielā. Tur pašlaik pārdošanā ir skaistas, baltas lakotas gultas.

—    Cik labi, ka ir zinoša vīrieša padoms! Aiziešu paskatīties! — Līzei tikai nupat, klausoties Alberta stāstīto, radās ideja par mēbeļu iegādi. — Lija drīz būs pieaugusi. Viņai vajadzēs satikties ar cienījamiem ļaudīm. Tos mūsu apbružātajā dzīvoklī būs kauns ievest.

Patīkamā saruna beidzās, un Alberts pieklājīgi atsveicinājās no Lijas vecākiem, tikai aizejot palūdza atļauju viņus kādreiz vēl apciemot. Lija pavadīja Albertu pa sētas durvīm caur dārziņu un pagalmu. Pa šo īso laika sprīdi abi jau paspēja norunāt, ka satiksies 9. janvāri Latviešu biedrības namā, kur notiks masku balle.

—    Skrien nu ātri atpakaļ. — Alberts satvēra Liju cieši ap pleciem un piespieda sev klāt. — Aukstā ziemas vakarā tāda maza pelīte var nosalt sniega kupenā.

Tobrīd Lijai gan šķita, ka āra termometra stabiņš uzkāpis krietni augstu plusos. Tikai kājas, līdz ceļiem sniegā, novērtēja patieso situāciju un ienesa viņu atpakaļ istabā.

—   Tāds patīkams cilvēks, — tēvs klusi noteica.

—    Tādus patīkamus cilvēkus vēl daudzus varēsi satikt. Lijai vēl par agru sākt pīties ar puišiem. — Māte kā parasti bija galvenā noteicēja. — Viņai vēl tikai sešpadsmit. Vari aiziet uz balli izdancoties, — viņa stingri noteica meitai, — bet vairāk neko. īsto randiņu laiks pienāks tikai pēc vairākiem gadiem.

Garie ziemas vakari Bernhardam bija īstais laiks, kad varēja no sirds izrunāties par to, kas notiek pasaulē. Bernharda māsas Emīlijas meitas Emīlijas vīrs Dreifuzis no Kalnciema Dambjiem atnesa jaunas briesmu ziņas. Šoreiz sarunās piedalījās ari māte Līze, Dreifuža sievas tuva draudzene. Līzei gan vairāk gribējās uzzināt, kā klājas viņas meitām Marisai, kura bija Lijas vecumā, un šiverigajai divpadsmit gadus vecajai Irmai.

Vīru intereses tomēr ņēma virsroku, un Dreifuzis sāka stāstīt, ka janvāra beigās Jelgavas-Dobeles-Tukuma cc|ā ap trijiem pēc pusdienas aplaupīti divi pajūgi, bet trešais palaists garām, to neapturot. Pēc tam atkal viens ticis aplaupīts. Laupītājs bijis no galvas līdz kājām tērpies zupara maisā, nomaskojies ar zariem un sūnām. Tur ticis aplaupīts kāds Sems un vēl deviņi citi braucēji. Kādam braucējam atņemtais revolveris vēlāk atrasts Rīgā pie kāda ieroču pārdevēja Rubeņa.

Pirmie aplaupītie pa to laiku jau paspējuši par notikušo paziņot policijai. Atbraukušie kārtības sargi mēģinājuši ļaundari ķert, bet tas aizmucis mežā Jelgavas-Tukuma virzienā. Pēc kādas stundas aizbēgušais laupītājs atkal atgriezies, lai turpinātu savus briesmu darbus. Šoreiz cietēji bijuši Grinvalds un vēl citi braucēji, bet vēlāk vēl kāds Lācis. Pēc tam kad laupītājs aizmucis mežā, atbraukušie policisti atstājuši notikuma vietu. Tomēr kāds no viņiem turpat, krūmos, paslēpies un nolēmis pagaidīt un pavērot, kas notiks tālāk. Viņam arī esot izdevies sagaidīt uzbrucēju otrreiz, bet raidītie šāvieni netrāpījuši mērķī, un laupītājs atkal aizmucis. Nebijis vairs nekādas jēgas ziemas tumšajā vakarā mežā turpināt vainīgā meklēšanu.

Daži cietušie: Grinvalds, Lācis, Jaunzcms un Otīlija Bīskapa apgalvojuši, ka laupītājam uz sejas bijusi bieza maska, turpretī Ede Jaunzeme saskatījusi šķidru masku. Ari Bērziņš redzējis tilla masku. Bērziņš 1111 Jaunzeme pazinuši laupītāju, — tas esot kāds Jansons, bet pārējie gan nav varējuši neko noteiktu atcerēties.

— Tiem policistiem un aizsargiem velti maksā algu. — Noklausoties Dreifuža stāstīto, Bernhardam zuda viņa parastā miermīlība.

— Viņus visus vajadzētu padzīt no darba. Tik bieži notiek visādas laupīšanas, bet tikai retos gadījumos notiesā vainīgos. Viņus visus vajadzētu sūtīt mācīties drosmi no šī brašuļa laupītāja. Kas tie par policistiem, kas šauj bez jēgas, bet nekad nevar trāpīt? Pat skolas puikām labāk patīk būt par drosmīgu laupītāju nekā bailīgu policistu. Ari martā vairāki cilvēki tikuši aplaupīti. Gusveram atņemts zirgs, kas vēlāk atrasts pie kāda Vālodzes. Varbūt februārī no desmit sarakstiem ievēlētie jaunie domnieki izdomās, kā labāk aizstāvēt ļaudis no uzbrucējiem.

— Uz tiem neceri! Tiem rūp tikai savs labums. Domnieki ar zirģeli no tirgus caur mežu mājās nebrauc, — nosmējās Dreifuzis.

Ja vīriem runas grozījās ap saimnieciskām un zemes lietām, tad sieviešu prātus vairāk nodarbināja smalkās dvēseļu stīgu vibrācijas.

Marta sākumā Līze saņēma meitas draudzenes Kates vēstuli, kuras saturs apvienoja gan asaras un bēdas, gan naidu un draudus. To lasot, likās, ka Līzes dvēselē tūlīt pārtrūks visresnākā kontrabasa stīga.

"Lijas mamma!

Vēlos Jums pateikt, ka Alberts nav mans brālis, bet gan mans brūtgāns. Par brāli es viņu nodēvēju joka pēc. Tagad arī Lija to zina, bet turpina ar viņu satikties. Nu jau ilgāk nekā divus mēnešus viņš nav pie manis ciemojies. Tikai pāris reizes te garāmejot ieskrēja, aizbildinoties ar nevaļu. Uzzināju, ka viņi abi kopā kaut kur svinējuši Jauno gadu, — ne Jūsu mājās, tādēļ daru Jums to zināmu. Nevarēju iedomāties, ka mana labākā draudzene varētu nostrādāt tādu nodevību. Kā viņai nav kauna atņemt man brūtgānu, kuru biju nodomājusi precēt

Tālākajā vēstules tekstā skanēja raudulīgas, nesakarīgas žēlabas par zudušo laimi un lūgums Lijas mātei iejaukties savas meitas nekrietnajā rīcībā. Ja Lija atteiktos no Alberta, tad droši, ka viņš atgrieztos pie Kates. Kopš tā laika, kad Lija sākusi strādāt Jelgavas pilsētas valdē par sēžu protokolu stenogrāfisti, viņa esot kļuvusi pārāk iedomīga, un par to viņu vajagot nopērt.

Šitā "briesmu ziņa" Līzi uztrauca daudz spēcīgāk nekā stāsti par laupītājiem. Brīdī, kad Lija pārradās mājās, māte jau bija nostājusies kaujas pozā ar tēva bikšu siksnu rokā. Pat neko nejautājot, bija skaidrs, ka tūlīt tiks palaisti vaļā pērkona rībieni un zibens spērieni.

—    Kurš tevi, mammuci, nokaitināja? Tu izskaties dusmīga!

—    Tūlīt pat izstāsti visu, ko tu esi Katei nodarījusi! Kādēļ tu man neteici, ka Alberts nav Kates brālis, bet gan viņas brūtgāns, kurš solījis viņu precēt? Vai tu jau sen "pa kluso" bez manas ziņas ar viņu satiecies? Turpmāk tu vairs ne vārda ar viņu nerunāsi! Lai viņš vairs te nekad savu kāju nesper!

Neapturama vārdu straume gāzās pār mātes lūpām, tādēļ Lijai netika dota iespēja izteikt savus attaisnojumus. Viņa bez protestē - šanas visā pazemīgi noklausījās, jo pagaidām tēva siksna bezdarbībā karājās mātes rokā. Kad garajā runā beidzot iestājās neliela pauze, Lija to izmantoja savā labā un, pēc pilsētas valdē dzirdēto runu parauga, iesāka savu sakāmo:

—   Pirmkārt, es tikai nupat uzzināju, ka Alberts nav Kates brālis. Otrkārt, ar viņu kopā esmu bijusi Jaungadā Dobelē, kur viņu ielūdza Vanda, nevis es. — To, ka viņi abi kopā bijuši Latviešu biedrības nama masku ballē, Lija šajā draudīgajā situācijā neriskēja mātei atklāt. — Treškārt, Alberts nekad nav solījis Kati precēt un pat nav uzaicinājis viņu ciemos pie sevis. Tagad pasaki, kur tu saskati manu vainu, un liec nost to tēva siksnu, kas tev nemaz nepiestāv.

Mātes sasprindzinājums pamazām sāka atslābt, bet iepriekš izteiktais nosacījums tomēr palika spēkā:

—    Turpmāk tu vairs ne vārda ar viņu nerunāsi. Negribu vairs dzirdēt nekādus Kates pārmetumus. Un pa tām ballēm arī vairs nestaigāsi!

—   Bet, mammu! Pēc pāris dienām pie Petera notiek masku balle. Es jau sarunāju ar saviem bijušajiem darba biedriem tur tikties. Nevaru taču viņus piemānīt.

—    Labi, varēsi tur iet, bet es iešu tev līdzi.

Tas nu bija pavisam nelāgi. Alberts arī solījās tur būt.

"Es vairs nepaspēšu viņam izstāstīt šo sarunu ar māti," Lija sāka prātot, kā atrisināt radušos ķibeli, "būs jāmēģina turpat ballē viņu brīdināt, ka pagaidām māte neļauj man ar viņu sarunāties."

Sī masku balle nesagādāja Lijai cerēto prieku, jo Alberta pieskārienus viņa sajuta tikai dažos brīžos, kad, dejojot katram ar savu dejas partneri, viņš, brīdi attālinoties no savas dejotājas, "netīšām" piekļāvās Lijai, vienreiz pat "netīšām" noskūpstot viņu uz vaiga. Tā kā ballē bija arī Alberts, māte īpaši vērīgi uzmanīja savu meitu, tomēr šos mazos "likuma pārkāpumus" nepamanīja.

—     Mēs ar Albertu esam sastrīdējušies, — Lija pateica, neko sīkāk nepaskaidrojot.

Šāds apgalvojums Līzi apmierināja. Viņa gan nebūtu tik mierīga, ja zinātu, ka Lija jau bija paspējusi Albertam iečukstēt ausī un uzaicināt viņu ierasties tajā pašā konditorejā, kur viņi jau reiz dzēra kafiju. Tur viņa izstāstīšot sīkāk, kādēļ māte liedzot tiem satikties. Mātes aizliegums radīja pretēju efektu. Lija sāka slepus satikties ar savai draugu, pa retam apciemojot viņu ari tā dzīvoklī.

—    Kate, kā tev nav kauna rakstīt manai mātei apšaubāmas sūdzības? — Aizgājusi pie Kates, Lija izlēma sākt ar uzbrukumu, nevis aizstāvības runu. — Ja ari es būtu piesavinājusies Albertu, tad man tev atļauja par to nebūtu jāprasa, jo tu pati man teici, ka viņš ir tavs brālis. Nu, labi! Tagad es zinu, ka viņš bija tavs brūtgāns, bet man nav jāuzņemas atbildība par to, ka viņš nav tevi apciemojis divus mēnešus un ka uz Jaunā gada svinībām viņu pie sevis Dobelē uzaicināja Vanda. Vari pajautāt manai mammai, ko mēs darījām Petera masku ballē. Tur bija ari Alberts, bet es ar viņu nesarunājos un nedejoju. Paprasi Albertam pašam, kādēļ viņš solīja tevi precēt, tomēr neprec!

Šis Lijas ziņojums nu izpluinīja Kates domas, kas jau divus mēnešus sēdēja viņas galvā. Viņa pat jutās mazliet vainīga Lijas priekšā. Kaut Lijas teiktais būtu patiesība!

—    Bet es jūs abus redzēju vienreiz kopā uz ielas, — viņa kā attaisnodamās sacīja.

—     Kādēļ tad tu nenāci mums klāt noskaidrot apstākļus, bet sūtīji mammai gaudu vēstuli?

Toreiz Kate nespēja pie viņiem pieiet, jo baidījās, ka tādā situācijā varētu kļūt par patiesu zaudētāju. Šo brīdi viņa vēlējās attālināt, atstājot sev vēl kādu cerības stariņu. Lai ari pēc šīs sarunas Lijas vaina netika pierādīta, abu meiteņu draudzība tika smagi iedragāta uz mūžīgiem laikiem.

Marta beigās atkal no Dobeles atbrauca mīļā draudzene Vanda. Kad pirms pusotra gada Jelgavā ieradās Bauskas gaidas, lai kopā vienā vagonā tālāk brauktu uz gaidu organizācijas dibināšanas gada svētkiem Rīgā, viņas ceļā sadraudzējās ar jelgavniecēm un ielūdza pie sevis ciemos.

Tagad Lija un Vanda posās uz Zemgales skautu svētkiem Bauskā, bet aizbrauca jau dienu iepriekš, lai paspētu aiziet tur vēl uz kādu izrīkojumu. Senās paziņas priecīgi sagaidīja ciemiņus un bija arī parūpējušās par naktsmāju un ēdināšanas nodrošināšanu atbraucējām.

—   Meitenes, aiziesim pirms rītdienas svētkiem šovakar vēl kaut kur izdejoties!

—    Jauki!

Izrādījās, ka tur notiks ne tikai dejošana, bet arī balles skais- tumkaralienes kronēšana.

—    Uz mums tas neattiecas, jo mēs esam iebraucējas!

Žūrijas komitejas locekļi jau vēroja dejotājus, lai balles beigās pēc kopīga balles apmeklētāju balsojuma pieņemtu lēmumu, kurai šo titulu piešķirt. Tā kā mūsu meitenēm šis lēmums nešķita svarīgs, viņas dejas zālē jutās brīvi, necenšoties speciāli izrādīties žūrijas priekšā.

Balles beigās Vanda patiesi apmulsa un ilgi nevarēja aptvert, ka izsauktais skaistumkaralicnes numurs ir piesprausts pie viņas apģērba.

—   Ej uz skatuves! — Lija viņu bikstīja. — Tu esi šīvakara skaistuma karaliene.

—   Es taču neesmu baušķeniece.'—Vanda vēl neticēja teiktajam.

—   Šovakar dokumentus nevienam neprasīs uzrādīt.

Bija noticis brīnums. Sakarā ar šo notikumu Vanda tika aicināta pie kāda žūrijas komisijas locekļa — gleznotāja, kas viņu gribēja attēlot savā gleznā kā Svēto Dievmāti ar Kristus bērniņu rokās. Jau drīz pēc tam svētbilde tika izstādīta kādas baznīcas altāri, kurā kā modeli varēja pazīt Elzu Vandu Irmu Grētmani.

Zemgales skautu svētku pasākumus organizēja un vadīja Rīgas un Jelgavas skautu vienību vadītāji. Viss sākās ar gājienu pa Bauskas ielām orķestru mūzikas un soļojošo skautu dziedāto dziesmu pavadībā. Ielās iznāca ne tikai visi pilsētas iedzīvotāji, bet arī atbraucēji no dažādiem Zemgales rajoniem. Svinīgo parādi komandēja Kalējs, bet pieņēma vecākais skautu vadītājs Dzirkalis.

l'ats skaistākais svētku notikums bija svētdienas vakarā zālē rādītā skautu drāma "Krītošas zvaigznes". Tās sižets attēloja skautu dzīvi ar dziesmām. Izrāde tā sajūsmināja skatītājus, ka daudziem no viņiem trešajā cēlienā pat asaras mirdzēja acīs.

Pēc atgriešanās no svētkiem Vanda nolēma pāris nedēļu paviesoties Jelgavā. Masku balles sezona bija beigusies, un Lija tagad savu masku tērpu izīrēšanas salonu varēja aizslēgt līdz nākamajam rudenim. Visu sapakoja kartona kastēs, tur, iekšpusē, gar malām saberot izžāvētus vaivariņus, lai kodēm nerastos kārdinājums sakost drēbes. Maskas tur atpūtīsies visu vasaru līdz nākamajai karnevāla sezonai. Par kostīmu izīrēšanu Lija bija saņēmusi nedaudz naudas. Pilsētas valdē viņai maksāja tikai par nepilnu darba slodzi, bet kopā sanāca pietiekama summiņa, lai varētu sev iegādāties jaunas štātes. Tagad abām draudzenēm galvenā nodarbošanās bija Singer šujmašīnas darbināšana, lai pavasarīgajās ielās abas varētu iziet jaunos elegantos apģērbos. Lija koloniālpreču veikalā ieraudzīja un nopirka dīvainu spieķi, kam augšgalā izveidota suņa galva. Klabinot ar savām augstpapēžu kurpēm pa trotuāru, pie katra spieķa piesitiena šis sunītis izkāra mazu, sarkanu mēlīti.

—    Es gan nezināju, ka mēles rādīšana pieder pie elegances, — nobrīnījās māte, lai gan bija pieradusi pie meiteņu aušībām. Kopā ar savu māsu Līnu 110 augšstāva viņa aizgāja uz Imperial Bio noskatīties filmu "Pats un Patašons". — Meitenēm vairs nav laika pat uz kino aiziet.

—   Gan jau mums būs laiks aiziet arī uz kino, — Vanda to noteikti zināja. — Vispirms pabeigsim sakārtot savas tualetes un pēc tam ķersimies pie Alberta lietas. Tas tā nedrīkst turpināties. Mums jāpārliecina mamma, ka tu drīksti ar viņu draudzēties. Kamēr esmu Jelgavā, iesim visi trīs kopā izklaidēties. Ja arī mamma to uzzinās, visu vainu uzņemšu es. Teikšu viņai, ka es satikšos ar Albertu, ja jau tev tas nav atļauts.

Mamma tomēr par satikšanos ar Albertu neko neuzzināja. Arī no Kates vairs nepienāca nekādas nejaukas vēstules.

Bija pienācis laiks Vandai atgriezties Dobelē. Uz atvadām viņa saviem pavadītājiem, Lijai un Albertam, novēlēja palikt labiem draugiem, kamēr…, tālāko viņa nepateica vārdiem, bet norādīja uz kādu Tautas teātra afišu, uz kuras bija uzrakstīts "Kamēr nāve jūs šķirs".

—   Žēl, ka Vanda aizbrauca. Tagad bez viņas mums būs grūtāk satikties. Kāds var mūs ieraudzīt 1111 pateikt mammai, ka esam atkal redzēti kopā, — Lijas balss skanēja skumji. — Vandas jaukais novēlējums mani arī mazliet biedē, jo uz tās afišas apakšā bija rakstīts, ka tā ir traģēdija.

—    Neesi, meiten, tik bēdīga. Tu tak zini, ka 110 laba prāta es no tevis neatteikšos, — Alberts nopietni sacīja, bet jau pēc brīža atkal atguva savu pašpārliecināto, jautro toni. — Baltas kaijas pie mums neviens nemedī, it īpaši Jelgavā ne, bet tādu drosmīgu zvēru kā mani pat Kate — labā meitene — nespēs iznīcināt. Tātad mums būs lemts palikt kopā. Tagad dosimies katrs uz savu māju, lai ļauna acs nenoskauž. Drīz atkal tiksimies!

Ejot kopā ar Albertu, Lija aizmugurē saklausīja soļus, bet nepievērsa tam vērību. Tagad, kad Alberts vairs nebija redzams, Liju no mugurpuses uzrunāja kāda vīrieša balss.

—    Sveicināta, Lija! Tev gan daudz pielūdzēju, — smīnēdams sacīja Kārlis.

—    Jā, viens ir. Vai tas ir daudz?

—    Ir arī otrs. Vai tu mani pie tiem nepieskaiti?

—    Ko tad tu pielūdz?

—    Es izlūdzos tavu laipnību.

—    Neatceros, kad es esmu bijusi pret tevi nelaipna.

—   Gribu kaut ko vairāk. Pret šo, kas te tikko aizgāja, tu izturējies daudz labvēlīgāk. Kā viņu sauc?

—   Tas ir Alberts.

—    Kāds viņam uzvārds, un kur viņš strādā?

—    Neteikšu! Kam tev tas jāzina?

—    Man tāds amats.

"Tas izklausās pēc suņa darba," Lija pie sevis nodomāja. "Suns mēdz svešus cilvēkus apošņāt. Kārlim nav arī jāzina, kur es dzīvoju."

—     Paldies, ka atkal mani pavadīji. Tagad man jāiet Vanagu iebraucamajā sētā, jo tur jau mani gaida kāds pajūgs, ar kuru braukšu mājās uz Dobeli. — Lija izdomāja, kā atbrīvoties no uzmācīgā pielūdzēja. — Es tev jau agrāk teicu, ka mēs ar Spenteli dzīvojam Dobelē, Jelgavā tikai dažreiz.

Pie tantes Emīlijas Vanagu iebraucamajā sētā Lija arvien jutās patīkami brīvi. Nelielajā dzīvojamajā istabā bija tik mājīgi! Lai arī "Pie Vanaga" nebija silto zirgu staļļu un tik glaunu viesu telpu kā pie Andrauska "Zemgalē", Vanaga un Emīlijas sirsnīgā vienkāršība un humors tur arvien pulcināja daudzus iebraucējus, pārsvarā zemniekus no laukiem.

Kad tur ieradās Lija, viri pašreiz pārsprieda notikumus par laupītājiem pie Lietuvas robežas.

Taurkalnes stacijas tuvumā, Melnbārzdos, nupat aplaupīti un sašauti koku šķirotāji Kols un Daņilovs.

Kols strādāja firmā "Brāļi Treirori". Tajā dienā viņš atvedis līdzi no Rīgas uz mājām strādniekiem izmaksāšanai paredzēto algu. Trīs- desmittūkstoš rubļu bijis čemodānā, pārējie kabatā. Kādus divsimt metrus no stacijas līdz mājām viņam sekojis kāds vidēja auguma pusmētelī ģērbies vīrs ar bālu, kalsnēju seju, iekritušiem vaigiem un ienācis līdzi istabā. Kols gan gribējis durvis aizcirst ciet, bet nepaspējis, jo sekotājs kādas desmit reizes izšāvis un uzsaucis "dai čemo- dan", pats paķerot lielāko čemodānu un ar to aizskrienot. Tā kā tajā bijušas tikai dažas mantas un drēbes, laupītājs to atnesis atpakaļ un paķēris otru, Daņilovam piederošo, koferi. Uzbrucējs vairākas reizes izšāvis ari uz Daņilovu, kurš ievainots iekritis gultā. Uzsaucot "atdod naudu", laupītājs sašāvis Kolu. Nolaupītās naudas vērtība bijusi ap sešiem tūkstošiem rubļu.

Jau drīz, pēc četrām stundām, agri no rīta laupīšana notikusi desmit kilometru attālākajās Sveķu mājās. Kāds vietējais iedzīvotājs tajā laikā redzējis divus Taurkalnē neredzētus svešus vīriešus. Vēlāk Daņilovam nolaupīto somu atraduši mežā, vecā blindāžā. Tur bijušas ierīkotas divas svaigas guļas vietas un līdzās tām mētājušās žāvētu zivju asakas.

Sveķu māju saimniece lize ap pulksten četriem no rīta gājusi uz kūti pie lopiem. Viņas vīrs Fricis Virsis un divi puiši vēl gulējuši. Otrā istabā gulējis ari kāds koku brāķeris un strādnieks. Stāvot pie kūts, Ilze redzējusi, ka no trīssimt metru attālā meža iznācis kāds vidēja auguma svešinieks, devies uz mājas gala durvīm un iegājis iekšā. Drīz pēc tam mājā atskanējuši divi šāvieni. Izrādījies, ka tur ticis nošauts viņas vīrs un puisis Kalmukis. Sapratusi, ka istabā notiek kas nelabs, Ilze aizskrējusi pēc palīdzības pie aizsargiem. Otrs puisis, kurš dzirdējis pirmos divus šāvienus otrā istabā, izsitis logu un sācis kliegt pēc palīdzības. Friča māsa Ede, dzirdot šāvienus, nodomājusi, ka saimniekam nejauši sprāgusi bise, un gājusi skatīties, bet durvīs ieraudzījusi kādu nepazīstamu vidēja auguma vīru ar aizsegtu seju un revolveri rokā. Tas viņai uzprasījis, kur ir nauda, bet, uzzinājis, ka Ede nav saimniece un naudas viņai nav, gājis uz otru istabu, kur gulējis koku brāķeris Haims. Tā kā durvis uz blakus istabu bijušas aizšautas ciet, laupītājs atgriezies pa ārdurvīm ārā un pa izsisto logu iclēcis istabā pie Haima, un atprasījis tam naudu. Dabūjis no tā naudas maku ar četrsimt rubļiem un binokli, tas atkal izlēcis ārā pa logu un skrējis atpakaļ uz saimnieka istabu tur meklēt naudu, bet nevarējis to atrast, tādēļ aizgājis otrreiz pie loga prasīt Haimam, kur saimnieks glabā naudu. Brāķeris to neesot zinājis, bet Ilze vēlāk konsta tējusi, ka viņiem nolaupīts vīra uzvalks, dvieļi, produkti, sešsimt sudraba latu un septiņdesmit pieci tūkstoši papīra rubļu. Lai arī Ilze laupītāju bija redzējusi tikai no kūts attāluma, viņa vēlāk tomēr atcerējusies, ka tam virsējais uzvalks bijis tumšs, bet apakšējais zaļgans. Galvā bijusi žokejcepure.

Šķūnītī dzīvojošais gatera strādnieks Krūmiņš, izdzirdējis mājā šāvienus un puiša palīgā saucienus, paspējis aizskriet pie vietējā mežsarga Rozentāla. Tas atsteidzies palīgā un ārpusē izšāvis brīdinājuma šāvienu, bet laupītājs iekšā atsaucies ar tādu pašu šāvienu. Pēc brīža mežsargam šķitis, ka laupītājs aizmucis mežā, tādēļ abi vīri gājuši iekšā. Pēkšņi viņiem aiz muguras stāvējis ļaundaris aizsargu krāsas drēbēs ar žokejcepuri galvā. Krūmiņš pamanījis to pirmais, tādēļ uzsaucis mežsargam: "Šauj!" Rozentāls šāvis uz laupītāju, bet tas nokritis zemē neievainots 1111 krītot pats izšāvis un nošāvis mežsargu. Bēgošajam Krūmiņam pakaļ raidītie trīs šāvieni gan neesot trāpījuši, un tas paspējis aizmukt.

Pa to laiku Ilze aizskrējusi pie kaimiņa Šteinbcrga. Tas atnācis un nolēmis pagaidīt mežmalā, līdz laupītājs iznāks no mājas, jo sapratis, ka viens pats to nevarēs sagūstīt. Šteinbergs noslēpies mežā un gaidījis laupītāju no Sveķu puses, bet tas negaidot uzradies viņam aizmugurē. Laupītājs bijis ģērbies zili pelēkā fraķī, zem platām adītām biksēm bijusi redzama aizsargkrāsas drēbe un melns ielāps, bet kājās kamašas. Galvā viņam jau bijusi mežsarga Rozentāla cepure, rokā kara šautene, revolveris un kaklā pakārtas vēl divas medību bises. Viņš runājis smalkā balsī. Atņēmis kaimiņam Šteinbergam vēl arī tā divstobru bisi, laupītājs ar visiem pieciem šaujamieročiem iegājis mežā.

Trīs verstis attālo Burkenu māju kaimiņiene Šiliņa tajā laikā skrējusi pakaļ savai govij, kas bija aizklīdusi uz Sveķu māju pusi. Ceļā viņa satikusi sīka auguma vīrieti ar svaigu pakavveida rētu uz vaiga zem dziļi uz acīm uzmauktas cepures, vecās noplīsušās drēbēs un šņorzābakiem kājās. Drīz pēc tam nācis kāds paresns, nepazīstams vīrietis kareivja drēbēs ar mežsarga cepuri galvā un īsu šauteni rokā. Kad svešais resnis ieraudzījis Šiliņu, viņš no cepures apakšas izvilcis baltu lupatu, aizklājis to priekšā sejai un ieskrējis mežā. Tur abi nācēji sasviipušies un aizgājuši Rīgas virzienā.

Lietuvas pilsonis Jozeps Sarnas stāstījis, ka pie viņa aptiekā ienācis Perkuns un teicis, ka viņš zinot, kas Sveķos noticis. Viņš zinot visas Latvijā notikušās laupīšanas.

Ari lietuvietis Kliauga stāstījis par Perkunu. Agrāk, pirms Lieldienām, Perkuns bijis trūcīgi ģērbies, skrandains, ar pastalām kājās, bet pirms Vasarsvētkiem ienācis alus veikalā, izdzēris dažas buteles alus un teicis, ka laikam viņš dzerot pēdējo reizi, jo viņam draudot nāvessods. Viņš zinot, kas noticis Sveķos, un par to esot ziņojis slepenpolicijai. Šoreiz Perkuns bijis labi ģērbies, ar jauniem, gariem zābakiem kājās un piectūkstoš Latvijas rubļiem un Lietuvas naudu makā. Perkuns aicinājis arī Kliaugu nākt uz Latviju, jo te varot labi pelnīt.

Mūsu policija tomēr šos lietuviešu stāstus neuzskatīja par pārliecinošiem, jo tepat, Latvijā, bija pietiekami daudz aizdomās turamo. Vēlāk par šo izmeklēšanas gaitu tiesnesis rakstīja, ka viņi meklējuši laupītājus trīs dienas, bet nav varējuši nākt tiem uz pēdām. Esot nopratinājuši daudzus aizdomās turamos — Svako, Vaļūnu, Brazauski — bet nevarējuši neko pierādīt, jo aculiecinieki katrā vietā laupītāju raksturojuši citādi.

Pie Vaļūna kratīšanā atrastas daudzas salaupītās mantas. Turklāt viņa paziņa strādājusi Sveķos un Taurkalnes stacijā, tādēļ varējusi laupītāju informēt par vietējiem apstākļiem. Viņš vairākkārt pārgājis Latvijas-Lietuvas robežu.

Piebalgs ari tur strādājis meža darbos un dzīvojis Sveķos, tādēļ zinājis, ka saimnieks pārdevis mežu, un viņam ir nauda. Uz aizdomu pamata tika apcietināts kāds dezertieris Bičkovskis. Tā kā viņš neatklāja savu atrašanās vietu laikā no septītā līdz desmitajam maijam, pie viņa kamerā bija iesūtījuši "špiku", lai uzzinātu, kur viņš šī uzbrukuma laikā bijis, bet tam tomēr neesot izdevies neko uzzināt.

Vēlāk no kara pārmācības iestāžu priekšnieka bija saņemts slepens raksts Nr. 61, kurā teikts: "Paziņoju, ka apcietinātā kareivja Bičkovska pazīmes sakrīt ar Jūsu rakstā Nr. 1712 klātpielikto I aprakstu." Aprakstā bijis rakstīts, ka viņš ir vidēja auguma, kājās tam platas krievu zaldātu gaiši zaļganas krāsas bikses, kam pakaļā caurums, šekums nokāries. Uz bikšu dibena melns ielāps, kājās šņorzābaki, maska — pelēka.

Aprakstā vienīgā atšķirība bijusi, ka aizdomās turamajam pirmajā aprakstā ir melnas ūsiņas, bet otrajā — gaišas.

Dezertieris Bičkovskis esot kājām nācis no Rēzeknes uz Jelgavu. Pēc kartes spriežot, viņa gājiens varējis iet ari caur Taurkalni. Viņš neesot teicis, kur desmit mēnešus dzīvojis kā dezertieris. Arī viņa māte nezinot, kur viņš visu laiku uzturējies kopš atgriešanās Latvijā. Bičkovska māsa viņu sastapusi dzīvoklī tikai ap vienpadsmito maiju. Kur viņš bijis astotajā un devītajā maijā, nav uzzināts, tādēļ nav pierādīts, ka vainīgais ir Bičkovskis.

Aculiecinieks Kučinskis izmeklētājiem rakstīja: "9. maijā Sveķu mājā pie akas sastapu laupītāju un labi iegaumēju tā apģērbu, frenci un cepuri. Tagad, kad redzu aizdomās turamo Pēteri Svako, varu spriest, ka viņš ir ģērbies tieši tā kā toreiz redzētais. vSvakā iešana arī ir tāda pati un balss un izruna arī. Laupītājs bija ar lēnām kustībām, pastīvu gaitu. Reiz viņš teica: "Aber tūliņ fabrikā pie darba", pēdējo vārdu izrunājot "dalba". Sarunājos ar viņu piecu soļu attālumā un tūlīt pazinu."

Bauskas apriņķa krimināluzraugs Lauciņš iztaujāja aizsargu nodaļas dalībnieku Tīdemani, kuru pieņēma darbā strādāt par sargu koku izstrādātāju grupā, lai sakarā ar 9. maija notikumiem Sveķos būtu drošāk strādāt ar naudas summām. Tur Svakais ieradies meklēt darbu, bet piedāvātā alga tam likusies par mazu. Tīdemanis rakstīja: "Ievēroju, ka darbā viņš slikti strādā, bet visu laiku mani novēro. Svakais pasē bija pārrakstījis arī savu vārdu. Mans strādnieks Kučinskis ir krietns cilvēks — viņam var ticēt."

Bricis: "Es notikumu rītā biju Sveķos un gulēju. Tur redzētais laupītājs pēc kustībām un iešanas izskatās gluži tāds pats kā tas Svakais."

Meļņiks: "Redzēju pie Sveķiem laupītāju. Svakais izskatās tāds pats kā toreiz redzētais. Arī bikses tādas pašas. Es kopā ar viņu nostrādāju tikai sešas dienas, jo Svakais aizgāja tādēļ, ka maz varot nopelnīt."

Bet Melnbārzdos aplaupītie Kols un Daņilovs par laupītāju noteikti pazinuši Vaļūnu.

Svētdien, 10. maijā, bija Baltās puķes diena.

—    Šodien derētu aiziet kaut kur izklaidēties. — No augšstāva nonākusi māsa Līna beidzot bija sapratusi, ka nevar visu savu dzīvi tikai strādāt, cenšoties izskolot savu Adri. — Lai puikiņš kaut reizi šodien parotaļājas ar citiem mājas bērniem bez mammas! Aiziesim uz pilsētu paskatīties, kā ļaudis ar baltajām margrietiņām pie apģērbu atlokiem pastaigājas pa centrālajām ielām.

—    Tev nu kārtējo reizi radusies laba doma. — Līze tā sapriecājās par māsas ierosinājumu, ka pameta pusizcepto pankūku mīklu un aizskrēja pucēties. — Pankūkas var pagaidīt. Tās pabeigšu cept, kad atgriezīšos no pastaigas, jo pavasaris ir tikai vienu reizi gadā.

Šī sapriecāšanās par pavasari tomēr neizdevās diez cik laba, jo pēkšņi uznāca negaidīts aukstums. No debesīm bira lieli krusas graudi.

—    Aiziesim labāk uz daktera Bīskapa lekciju par tuberkulozes problēmām. Ziedojumu vākšana Baltās puķes dienā veltīta šīs slimības apkarošanai, — drebinādamās no aukstuma, aicināja Līze. — Mūsu rados gan neviens ar to nelaimi neslimo, bet vismaz varēsim pasēdēt siltās telpās.

Tā krusa, ko Līze saņēma uz ielas, bija tikai tāds maigs pēriens, salīdzinot ar to krusu, kas viņu sagaidīja, mājās pārnākot. Kate atkal bija atrakstījusi žēlabainu draudu vēstuli. Viņas attiecības ar Albertu nebija ne par mata tiesu uzlabojušās, un šīs nelaimes galvenā vaininiece, protams, bija Lija. Kate esot cerējusi uz viņas mammas godaprātu un šīs problēmas atrisināšanu ar viņas palīdzību, bet nu redzot, ka ar Kleinberģu ģimeni neesot iespējams pa labam sarunāties. Līze gan nemanīja iepriekšējā Kates rakstītajā draudu vēstulē nekādu labu sarunāšanās veidu, tādēļ šoreiz vairs nespēja uz meitu dusmoties ar pilnu slodzi.

—    Kas te notiek? Vai tu, Lija, atkal satiecies ar Albertu?

—    Es viņu sadku tad, kad viņš pavadīja Vandu, mājās braucot, — Lija neko nemeloja. — Mums bija kopīgs atpakaļceļš, turklāt es no viņa atsveicinājos pusceļā, jo iegāju pie Vanagu tantes Emīlijas. Vari viņai pajautāt.

Šoreiz iespējamais rājiens un nepatikšanas izpalika, un tēva siksna palika viņa biksēs. Nākamais negaisa spēriens draudīgi tuvojās pēc pāris dienām, kad bija Lijas vārdadiena. Alberts smaidošs vakarā ieradās Viestura ielā apsveikt Liju ar sarkanu rozi. Ar šo jauko smaidu mamma tika pilnīgi atbruņota.

—    Kur tik agrā pavasari zied tik skaistas rozes?

—    Tās plaukst manas karstās sirds siltumā, — Alberts atjokoja. — Mamma, jūs tak zināt, kā veidojas tādas karstas jūtas, pati bijāt un esat vēl jauna!

—    Zinu, jau zinu, bet septiņpadsmit gadu vecumā par precēšanos gan vēl nedomāju. Ņem to vērā!

Draudīgais negaisa spēriens laimīgi pagāja garām. Albertam pat izdevās izlūgties mammai atļauju nākamsvētdien kopā ar Liju aizbraukt uz Dobeli. Tur pilsdrupās aizsargu pulka pirmais bataljons rīkos lielus pavasara svētkus. Tajos piedalīsies arī valdības priekšstāvji.

Pret tik solīda pasākuma apmeklēšanu, turklāt vēl kopā ar draudzenes Grētmanes ģimeni, Līzei nevarēja būt nekādu iebildumu.

—   Pateikšu Katei, ka Alberts aizbraucis uz Dobeli pie Vandas, — Līze apsvēra iespēju kaut nedaudz novērst Kates dusmas no Lijas.

Lija pati gan necerēja, ka jebkad uzlabosies viņas attiecības ar bijušo draudzeni.

—    Kate negrib saprast, ka neesmu viņai atņēmusi Albertu, — taisnojās Lija. — Viņš pats negrib Kati un cenšas rast iemeslus, lai mūs biežāk apciemotu Viestura ielā.

Laiks Dobelē bija tikpat auksts kā Jelgavā. Alberts kā parasti uzģērba savu vienīgo brūno, labas kvalitātes uzvalku un tam pāri pārvilka siltu virsjaku, bet Lija savu paššūto puskažociņu, ko bija pārveidojusi 110 tēva kažoka. To pašu seskādas kažoku, ko Bernhards, 1915. gada vasarā mūkot no Jelgavas, paķēra līdzi bēgļu gaitās. Toreiz Lijai šķita, ka tas smird pēc seska, un viņa negribēja to vest līdzi. Tagad tas izskatījās elegants. Ādiņu virspuse mirdzēja tumši brūna, un katrai no tām galā karājās brūna seska astīte, kas smaržoja pēc labām smaržām. Mazā, dzeltenā Lijas cepurīte un viņas tumšbrūnie mati jauki saskanēja ar puskažociņa krāsām.

—    Cik brīvi un labi es jūtos Dobelē! Šeit mūs neviens neapskaudīs un neaprunās. — Lijas smiekli sabira līdzās esošajā, uzplaukušajā ievu krūmā. — Žēl, ka uznācis tāds nikns aukstums.

—     Nāc, cs tevi satīšu ievziedu segā. — Alberts satvēra Liju kopā ar kuplu ievas zaru. Viņa noskaņojums saplūda ar meitenes starojumu, bet pēkšņi tās seja sadrūma un izskatījās nobijusies.

—    Kas tev pēkšņi notika? — Alberts kļuva nopietns reizē ar Liju, redzot viņas pēkšņo pārvērtību.

—   Albert, man bail, ka Kate varētu piepildīt savus draudus. Viņa solīja par mani sūdzēties pilsētas valdē. Māte tādēļ negrib, ka es ar tevi satiekos. Pēc nedēļas, pirmdienā, ir mana dzimšanas diena. Gribu arī tevi uzaicināt pie sevis, bet Kate solīja pa manu logu iesviest mēslus, ja arī tu tur būsi ieradies.

—   Vai tu nezini to teicienu — ja kāds grib gāzt mēslus otram virsū, tad tie krīt pašam atpakaļ uz galvas? Nākamsvētdien Svētē ir zaļumballe. Nebaidies, aiziesim tur abi kopā!

—   Nē, svētdien es nekur neiešu, jo cepšu štopkūkas pirmdienai. Ari tādā aukstumā nekur negribas iet. Turklāt vēl Svēte ir Kates iecienītais rajons. Negribu justies kā pele kaķa teritorijā. Tagad aiziesim paaicināt Vandu nākt līdzi uz svētkiem. Man jānodod ari sveiciens Vandas māsai Natei no mātes.

Dobeles ielās jau bija jaušama svētku gaisotne, bet Alberta galvā veidojās kāda stratēģiski svarīga ideja.

—    Ja tu negribi svētdien kopā ar mani izklaidēties, tad paliec mājās cept štopkūkas, bet es aiziešu pie Kates un pateikšu, ka neiešu pie tevis, bet priecāšos Svētes pagasta ballē kopā ar citu meiteni. Lai viņa tevi liek mierā! Arī tava māte tad sapratīs, ka mēs esam tikai labi draugi.

Tā kā Alberts apsolīja Katei, ka Svētē nedejos ar Liju, bet gan ar citu meiteni, viņa nevarēja vien sagaidīt to brīdi, kad viņu tur sastaps. Kaut kas Alberta sacītajā tomēr izklausījās dīvaini.

"Tik sen viņš nebija mani apciemojis, bet nu ne no šā, ne tā pēkšņi atnāk, lai pateiktu, ka dejos ballē ar citu meiteni." Kates prātā spraucās draisks velniņš, kas viņu kārdināja ar cerīgu domu: "Un ja nu cs būšu tā cita meitene? Vai viņš tur dejos ar mani? Vai tur būs arī Lija?"

Kate jau laikus aizgāja uz klubiņu un apsēdās dejas zāles tālākajā kaktā aiz orķestra, lai vērotu atnācējus. Kad muzikanti jau bija nospēlējuši vairākas dejas, bet Alberta vēl nekur nemanīja, Katei kļuva pavisam bēdīgi ap sirdi. Dejot viņai negribējās. Pēkšņi viņš parādījās zāles otrā galā pie durvīm. Kamēr Kate izspraucās garām dejotāju pāriem, viņa bija nokavējusi svarīgo brīdi, — Alberts jau dejoja ar kādu viņai nepazīstamu meiteni.

"Neko darīt! Gaidīšu, kad beigsies šī deja."

Pēc dejas Alberts tikpat ātri kā ieradies atkal bija nozudis. Pēc pāris dejām viņš no priekštelpas ieveda zālē kādu jaunkundzi, ar kuru pēc tam nodejoja visu vakaru, it kā nemaz nemanītu Kati.

"Tas nu ir par traku! Kas viņa ir?"

Tikai pēc ilgāka laika Katei izdevās uzzināt, ka tā bijusi Zelma Holsteina. Ari pati Zelma, lai arī pēc tam vēl dažas reizes Albertu satika, nezināja, kā viņu sauc, jo Alberts to viņai nebija teicis. Vēlāk viņai to pateica kaimiņiene.

Lijai visa svētdiena pagāja, gatavojoties rītdienas dzimšanas dienas svinībām. Jau agri no rīta viņa cepa bulciņas štopkūkām un to pārkaisīšanai mala dzirnaviņās cukuru. Līze sāka mājas ģenerāltīrīšanas darbus, lai vēlāk, kad bulciņas būs gatavas, varētu sākt cept cūkas cepeti un turpināt vakar iesākto skābo kāpostu štovēšanu. To šajā mājā katrs zināja, ka tādi štovēti kāposti, kas vārīti tikai vienu dienu, nav ēdami. Tiem vienu nakti jāizsutinās speķa taukos, lai nākamajā dienā būtu mīksti kā plūmes un, otrreiz vārot, mazliet piedegtu. Bez šī galvenā cienasta nebija iedomājamas nevienas lielākas viesības šajā ģimenē. Tēvs Bernhards kopā ar tanti Līnu aizgāja pāri Lielupei uz mežu blakus Reķa kapiem sacirst saplaukušās bērzu meijas, kas, saliktas māla podos ūdenī, pušķotu visus telpu kaktus.

Lijai neiznāca laika pat pajautāt, kas tie par dēļiem, kurus pagājušajā nedēļā atveda un nolika tēva guļamtelpā — virtuvē aiz krāsns. Jubilejas dienas rītā, kad visi lielie darbi jau bija padarīti un māja sakopta, Lijai sāka likties, ka te tiek gatavota kāda liela sazvērestība. Nevarēja būt, ka dēļus remontam nestu dzīvoklī. Tiem būtu bijusi vieta šķūnītī.

— Labrīt! Daudz laimes dzimšanas dienā! — Jau no rīta ar hiacinšu pušķi rokā ieskrēja Alberts un apsveica Liju. Tūlīt pēc tam, nesakot vairāk ne vārda, viņš devās uz virtuves kaktu un vilka no turienes ārā satītos baltos koka gabalus. Līze tikai stāvēja un smaidīja, bet Bernhards ar lietišķu skatu un lielu atbildības sajūtu asistēja Albertam.

Jau agrāk, kad Alberts pirmo reizi ciemojās pie Kleinberģiem, Līze ieminējās, ka viņiem derētu iegādāties jaunas gultas. Apstaigājot savus radus un uzlūdzot tos uz Lijas jubileju, visi kopā nolēma nenest nekādas dāvanas, bet samest naudu lielākai, kopīgai dāvanai.

4. marta avīzē Alberts bija atradis Ķimeņu mēbeļu rūpnīcas sludinājumu "Iemīlējušos ievērībai", kurā rakstīts, ka Pētera ielā pārdod skaistas, modernas mēbeles un balti lakotas gultas. Nu visi kopā nolēma, ka šī būs īstā reize tādam pirkumam. Galveno summu gan maksāja paši Kleinberģi, bet beigās iznāca tā, ka naudas pietika ne tikai divām gultām, bet arī trimo spogulim. Alberts naudu neziedoja šai dāvanai, bet pats sameistaroja atsperu matračus jaunajām gultām un tos tagad pievienoja kopīgajai dāvanai. Līdz pusdienas laikam jaunā guļamistabas iekārta bija uzstādīta.

—   Cik skaista! — Lija no liela prieka vairs nespēja ievilkto elpu izdabūt ārā no krūtīm un palika stāvot ar atvērtu muti.

Balti lakotajām mēbelēm kāju un galvgaļa pildiņi bija gludi bez izgreznojumiem, kā tagad to ieteica jaunākā mode. Lija nespēja atiet no lielā spoguļa, kura vidējā daļa bija vertikāli ovālā formā, bet abās pusēs atlokāmie sānu spoguļi taisnā rāmī, ar vijīgu augšējo dalu. Priekšpusē, apakšā abos galos, mazo skapīšu atvilktnītēs nu varēs salikt visu, kas nepieciešams skaistuma stiprināšanai.

—   Skatieties, te var redzēt trīs Lijas! Kura ir visskaistākā? Savu bizi es tagad varēšu aplūkot no visām pusēm vienlaikus.

Kad vakarā atnāca viesi, Lija tos nostādīja vienā rindā un pateicībā bučoja visus pēc kārtas. Alberts atveda sev līdzi kādu paziņu Rasinu, kurš kalpoja Jelgavas konzumā par rakstvedi, lai Lijas skaistajām draudzenēm Vandai un Mīcei, kā arī māsīcām Dreifužu Ma- risai un Irmai būtu vēl kāds patīkams laika kavētājs. Divpadsmitgadīgā Irma ar savu mazo brāli Nori šiverēja gan pie lielajiem, gan mazajiem. Ieradās arī Lijas brālēns pulkvežleitnants Kārlis Sprands ar savu no Ukrainas atvesto sievu — aristokrāti Mariju — un viņu četrgadīgo meitu Liliju. Bija arī augšstāvā dzīvojošā tante Līna ar sešus gadus veco Adri un Marisas, Irmas un Nora vecāki.

Kad zāles vidū novietotais lielais štopkūku šķīvis sāka parādīt savu tukšo dibenu un tam līdzās novietotā tējmašīna, ko krievi sauca par samovāru, pārtrauca sviest pa savu skursteni gaisā dzirksteles un burbuļot, viesi pēc dažām uzdziedātām dziesmām saka rotaļu "Kuģu lādēšana".

—     Maijs ir visskaistākais mēnesis! — iesaucās Vanda un, paķērusi līdzās esošo mazo dīvāna spilventiņu, svieda ar to Līzei, teikdama: — Es lādēju kuģi "ar maiju". Līze svieda to tālāk Lijai, saukdama: — Es lādēju kuģi "ar mīlestību".. Tālāk turpinājās saucieni: "ar mūziku", "ar medu", "ar meliem". Kad Alberts svieda metamo Lijai, teikdams "ar mīlestību", visi pārējie reizē iesaucās: — "Mīlestība" jau vienreiz bija! Tev par to jādod ķīla sodam!

—    Par ko mani soda? Vai tad mīlestības var būt par daudz? — Alberts protestēja, bet tas neko nelīdzēja. Viņš piekāpās un atdeva ķīlā savu ķemmi.

Kad, šādā veidā rotaļājoties, jau bija savākts pietiekami daudz ķīlu, sākās to izpirkšana.

Lai izpirktu savu pulksteni, Dreifuzim lika sadauzīt piecus piparus. Tas nozīmēja, ka viņam tupot bija piecas reizes jāpiesit dibens pie grīdas. Šis vīrs, būdams jau labākajos gados, nebija nekāds naivulis. Sadabūjis virtuvē katliņu, viņš tupus piecas reizes ar tā dibenu piesita grīdai. Tur nebija ko iebilst! Uzdevums bija izpildīts, un izpirktā ķīla tika atdota.

Vēl vairāk smieklu skanēja, kad Alberts "izpirka" savu ķemmi. Viņa uzdevums bija ar kājām pieskarties griestiem. Kāds no viesiem viņam deva labu padomu, sakot, lai viņš ņem palīgā krēsla kājas. Piedāvāto krēslu Alberts gan paņēma, bet līdzi sev padusē paķēra arī mazo Liliju. Pakāpies ar visu bērnu uz krēsla, viņš to sagrieza gaisā tādā riņķī, ka meitenes kājiņas pieskārās griestiem.

Izrādījās, ka pateikt trīs melus un trīs patiesības bija visgrūtāk. Kur lai pasaulē atrod neapstrīdamu patiesību? Dažreiz paiet pat vairāki gadi, lai vēlāk atklātos, ka daudzu apgalvojumi bijuši aplami. Vai zem cepeša bļodas uzklātais galdauts patiešām ir balts?

—    Man liekas, ka tas ir dzeltenīgs.

—    Bet man šķiet, ka tas tomēr ir pelēcīgs.

Pēdējā rotaļa bija "Iešana pastniekos". Pastnieks atradās otrā istabā aiz aizvērtām durvīm un bija atnesis "aizzēģelētu" vēstuli ar vienu vai vairākām zēģelēm pēc paša izvēles. Zālē sēdošie, "pastniekam" neredzot, norādīja uz kādu no viesiem un jautāja — "vai tam?". Saņemot apstiprinošu atbildi, izsauktais gāja saņemt vēstuli ar "zēģeli", un tā bija buča. Sabučotais nu pārtapa par "pastnieku", un spēle turpinājās, līdz visi bija atguvuši savas ķīlas.

Tā kā mazajiem tuvojās gulēšanas laiks, tas tuvojās arī viesībām. Daži uz atvadām vēl izdzēra pa vīna glāzei, ko Līze un Bernhards paši bija brūvējuši no ābolu un meža aveņu sulas, bet bērnu ēdienkartē pēdējais dzēriens bija dzintarbrāna tēja, gatavota no pašu žāvēta ābolu mizu uzlējuma. Viesi izklīda katrs pa savām mājām, vienīgi Vanda un Mīce palika pārnakšņot pie Kleinberģiem, lai nākamajā rītā abas brauktu uz Dobeli.

Lija ar Albertu sarunāja nākamajā rītā satikties pie Driksas kuģīšu pieturas, lai kopā brauktu uz Majoriem. 26. maijā Jelgavas I sporta biedrība rīkoja Vasarsvētku izbraukumu uz jūrmalu. Arī laiks jau kļuva siltāks. Viņi šo braucienu bija sarunājuši jau agrāk. Alberts, būdams sporta biedrības biedrs, jau pirms sludinājuma izlasīšanas avīzē zināja, ka notiks tāds izbraukums ar tvaikoni pa Lielupi.

Līdz pēdējam brīdim Lija nevarēja sadūšoties pateikt mātei par šo norunu. Satikties un draudzēties visiem kopā Līze atļāva, bet tagad, kad draudzenes Vanda un Mīce būs aizbraukušas, viņa noteikti neatļaus tai visu dienu līdz vēlam vakaram pavadīt divatā ar Albertu. Tvaikonis atpakaļ no Majoriem izbrauks astoņos vakarā un atgriezīsies Jelgavā tikai ap divpadsmitiem naktī.

—     Es rīt netikšu braukt ar tevi kopā uz Majoriem, — Lija izmantoja izdevību to pateikt Albertam, kad spēles laikā pienāca viņas kārta nodot viņam "vēstuli ar zēģeli". Pat bučas nodošana nebija vairs prātā, jo pār acs maliņu nobira asara. — Man bail prasīt atļauju. Šoreiz arī Vanda nevarēs mums palīdzēt.

—    Paļaujies uz mani, — Alberts nebija zaudējis optimismu, — tava māte nav nekāda klostera sieva. Es izstāstīšu viņai par šo jauko braucienu sportistu sabiedrībā siltā vakarā ar meijām, ziedošu ievu zariem un krāsainiem lampioniem izrotātā kuģī. Tur visu ceļu spēlēs orķestra mūzika un braucēji būs organizēti, kārtīgi ļaudis. Tādu izdevību būtu grēks palaist garām.

Nobeidzis savu lietišķo runu, Alberts neaizmirsa paņemt arī sev pienākošos "vēstuli ar zēģeli".

Lijas asara bija tā, kas pavēra viņai ceļu uz svētku braucienu, jo mātes vērīgā acs to pamanīja, kad meita piesarkusi iznāca no "pastnieka" istabas.

"Lija laikam kautrējās saņemt no Alberta buču," viņa nodomāja, "tas nozīmē, ka viņš kā kārtīgs draugs nav līdz šim meitai uzmācies ar īpašiem mīlestības piedāvājumiem."

Kad viesi bija aizgājuši, Alberts vēl mazliet uzkavējās virtuvē pie Līzes un ar savu šarmu centās viņu pārliecināt piekrist rītdienas braucienam. Viņš saprata, ka šis ir laimīgas sakritības brīdis, kas jāizmanto, jo Līze, lai arī nogurusi pēc šīsdienas rosīšanās pa virtuvi un pie viesiem, pēc izdzertā vīna vēl bija labā noskaņojumā. Tam visam vēl piepalīdzēja siltais laiks, meitas skaistā jubileja un smaržīgā pavasara daba. Rezultātā Lijas asara un saldais vīns radīja sportisku iznākumu 2:0 Lijas labā.

Tikai no rīta, labi izgulējusies, Līze sāka šausmināties par pielaisto kļūdu. Vakar viss noritēja tik bezrūpīgi labi, ka viņa piemirsa uztraukties par meitas gaitām.

Lai nu cik, bet katram savu rūpju diezgan! Līzei, piemēram, jādomā, ko gatavot pusdienā un ko ģērbt mugurā, jo namsaimnieka kundze nevar šādā tādā izskatā rādīties uz ielas. Pat ejot uz tirgu iepirkties ar lielo grozu rokā, viņa neaizmirsa sev uzskrullēt matus. Palaikam jāsarāj ari Bernhards, kad viņš ārā pīpē tuvu atvērtajam logam.

Līze torit visvairāk pārdzīvoja, iztēlojoties Lijas nākotni. "Ja nu meitēns pa īstam samīlas Albertā? Viņai nupat palika tikai septiņpadsmit gadi. Līdz īstai pilngadībai, divdesmit vienam gadam, laika vēl diezgan izvēlēties sev labu precinieku. Tāda meitene kā Lija varētu sev dabūt bagātu vīru, ne tādu tukšinieku kā Alberts. Cilvēks gan viņš labs, neko sliktu par viņu neesmu dzirdējusi. Arī darbā viņu slavē. Bet to gan var redzēt, ka liekas naudas viņam nav. Ja jau būtu, tad vairāk izmaksātu… Lija arī, šorīt aizbraucot, paņēmusi kastītē līdzi vakar neapēstās štopkūkas. Kad gājuši uz izrīkojumiem, Alberts esot izmaksājis biļeti tikai Lijai, lai arī Vanda bijusi kopā ar viņiem. Kate sacīja, ka Alberts ar viņu nekad neesot tērējies sarīkojumos. Tikai dažas reizes viņi bijuši ķinītī. Ja ari Lijas precinieks nebūtu kāds namsaimnieks, fabrikants vai tirgotājs, tad varētu samierināties arī ar virsnieku. Alberts gan vienreiz izteicās, ka iestāšoties virsnieku skolā, ja jau tā čina tik ļoti nepieciešama."

Kamēr Līze tā prātoja, mēģinot grozīt likteni pēc sava prāta, Lija ar Albertu jau šūpojās Lielupes viļņos mūzikas skaņu pavadībā.

—   Skaties, kreisajā pusē ir Ķeizari! Tur mēs kara laikā slēpāmies no bumbām.

Izdzirdējuši orķestra skaņas plūstam pār Lielupi, krastmalas ļaudis bija iznākuši aplūkot izgreznoto tvaikonīti un ar lakatiņiem māja braucējiem sveicienus. Kuģa kapteinis tiem atbildēja ar kuģa taures svilpienu.

—   Tur tālāk labajā pusē pie meža ir manas tantes, Bernharda māsas, mājas Dambji. Tālāko sarunu pārtrauca sportistu sāktā dziesma:

līgo laiva uz ūdeņa,

Uz arāja meitiņām.

Orķestris bija pārtraucis spēlēt, jo muzikantiem slāpju veldzēšanai atnesa kasti ar zeltera pudelēm. Kad sprāga vaļā ar atsperu mehānismiem un gumijas paplāksnēm aizdarītie keramikas korķi, spirdzinošais, mazliet sāļais dzēriens dzirkstīja ārā no pudelēm, atgādinot svētku salūtu. Saule uz viegliem spārniem laidās arvien augstāk debesīs. Plaukstošo bērzu un ievziedu smaržas pielijušais siltais gaiss aiznesa braucējus reibinošā pasaku valstībā, lai atmiņas par to saglabātu visam turpmākajam mūžam. Kuģīša otrajā pusē vēl skanēja dziesma:

Ja nedosi to meitiņu,

Es nomiršu žēlabās.

—    Laikam kļūstu veca… Nevaru vairs novaldīt savu meitu. Lai viņš necer, ka ļaušu viņiem precēties! — Līze, pilna apņēmības, pat līdz vakaram vēl nespēja nomierināties. — Ja tu būtu kā ziķerīgs tēvs nostrostējis skuķi, tad man mājā vienai nebūtu jākreņķējas. Tev jau vienalga, tu sēdi tikai kaktā un sūc savu pīpi.

—    Ko tad es te varu līdzēt? — Bernhards, šķirstot avīzi, mierīgi atbildēja uz sievas pārmetumiem. — Tu pati esi uzņēmusies te visus komandēt, tad nu pati arī tiec galā. Lija gan darbā, gan ļaudīs labi uzvedas. Lai tik katram būtu tāda meita! Alberts reiz man teica, ka viņš vienmēr par viņu rūpēšoties. Viņam reiz Olainē būšot pašam sava māja.

—    Lai tad Alberts pagaida vēl četrus gadus līdz Lijas pilngadībai un pa to laiku uzceļ sev māju. — Vīra lēnprātība vēl vairāk saniknoja Līzi. — Gan jau viņam tad apniks tā gaidīšana. Šonakt netikšu gulēt. Būs jāgaida līdz pusnaktij, līdz viņi atgriezīsies no brauciena. Gan jau arī Kate būs uzzinājusi par šo braucienu, un atkal man būs jāklausās viņas pārmetumi.

—    Ej vien mierīgi gulēt. Alberta klātbūtnē Lija var justies droša.

Ap pusvicniem naktī abi draugi atgriezās mājās pēc brīnišķīgi

pavadītas dienas jūrmalā. Alberts pavadīja Liju līdz mājai un atvadoties noskūpstīja "Karmenas" cirtu uz viņas pieres. Visu nākamo nedēļu Lija jutās kā šūpojoties mirdzošos rozā mākoņos un nevēlējās nolaisties atpakaļ uz zemi. Turpretī mātes domas mutuļoja tepat, pa zemes virsu, un šķita, ka kāds draudošs spēks cenšas izklīdināt meitas sapņus.

—    Mammu, tu kļūsti neciešama! Ko tik sliktu esmu izdarījusi? Nevaru vairs izturēt tavu īgņošanos! Ja jau esmu tik slikta, sestdien braukšu uz Dobeli pie Vandas un palikšu tur pa nakti, lai tu varētu no manis atpūsties, — sacīja Lija un raudādama aizskrēja pie Alberta izsūdzēt savas bēdas.

Tagad vienīgie cilvēki visā pasaulē bija tikai Vanda un Alberts, kuri spēja viņu saprast un iedrošināt.

Lai ziņa, ka kopā ar Liju Dobelē ieradies ari Alberts, nenonāktu pie mātes, meitenes nolēma nerādīt viņu Vandas vecākiem.

Visu dienu izstaigājušies pa parku un pilskalnu, vakarā trijotne pēc izrīkojuma atgriezās mājās pie Vandas, bet kopā ar Vandu istabā iegāja tikai Lija. Albeits palika, sēžot krūmu paēnā. Viņu pa atvērto logu ieaicināja istabā tikai tad, kad mājinieki bija jau aizgājuši gulēt. Vienīgi māsai Natei atklāja šo slepeno sazvērestību, un divvietīgā istaba pārtapa četrvietīgā. Nate gulēja savā gultā, Lija kopā ar Vandu, bet Albertam uzklāja guļvietu uz dīvāna. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad beidzās jautro joku stāstu stāstīšana un visi aizmiga.

Gandrīz visu jūliju un augustu Lija nolēma padzīvot bezrūpīgā atvaļinājumā Rīgā pie draudzenes Mīces. Māte vairs pat nejautāja, vai līdzi brauks ari Alberts.

"Nav nozīmes prasīt," viņa nodomāja, "tik un tā es pagaidām neko nevaru labot. Ar to runāšanu rikai sabojājas mūsu attiecības."

Tā kā Kate jau ilgāku laiku nekur nemanīja Albertu, viņa sadūšojās aiziet uz Bitnera darbnīcu apjautāties, kur viņš ir sastopams.

—     Albertam mēnesi ir atvaļinājums. Viņš esot aizbraucis uz Rīgu, — paskaidroja polsterētāju meistars.

Kate vairs nespēja pretoties greizsirdības velniņa mudinājumam doties pie Kleinberģiem noskaidrot, ko šajā laikā dara Lija. Kaut nu arī viņa nebūtu aizbraukusi uz Rīgu! Kati sāka kratīt drebuļi, kā pirms gripas tuvošanās.

—    Atnācu pie jums aprunāties par dzīvi, — viņa sasveicinoties laipni iesāka ievadrunu, lai turpinātu sava galvenā nāciena iemeslu. Līzei pat nevajadzēja piepūlēt galvu, lai saprastu Kates nāciena svarīgāko daļu.

—    Par Albertu es neko nezinu, bet Lija aizbrauca uz Rīgu pie draudzenes, — viņa izvairīgi pateica, domājot, ka ir izvairījusies no sarunām par Lijas un Alberta attiecībām. Nu vairs Katei nebūs par ko viņu tincināt. Vismaz pagaidām miers ir mājā, jo Lija ir aizbraukusi. Šajā relatīvajā mierā Līze nenojauta, ka pēc tādas atbildes Kate jutās kā nosēdināta uz elektriskā krēsla, kur viņu drebina strāva. Visas viņas izjūtas sāka pieņemt reālu apveidu un galvā pārvērtās cietā ripulī, kas pēkšņi pārsprāga un pārtapa vārdu straumē.

—    Nu gan man viss ir skaidrs, — viņa to pateica tā, it kā tikai pirmo reizi atklātos Alberta draudzība ar Liju. — Kad tā brūtgānu atņēmēja atgriezīsies darbā, tad gan es tur visiem pastāstīšu, cik labu darbinieci viņi ir pieņēmuši. Sagādāšu viņai kaunu!

—    Liecies nu mierā, Kate! Tā sūdzēdamās tu vairāk kauna sagādāsi pati sev. Esmu jau daudzreiz Liju rājusi un neļaušu viņai precēties līdz pilngadības sasniegšanai. Varbūt Albertam pašam apniks tik ilgi uz viņu gaidīt. Kad satikšu Albertu, likšu, lai viņš aiziet pie tevis nokārtot jūsu abu attiecības.

Kate ilgi gaidīja šo apciemojumu. Pagāja atvaļinājuma mēnesis, bet viņa darba biedri nezināja pateikt, kur Alberts tik ilgi kavējas. Kad pēc diviem mēnešiem viņš atgriezās darbā, pats priekšnieks Bit- ners viņu sagaidīja nikns kā pūķis.

—     Strādīgs, kārtīgs, nekad neesot nolaidīgs! Visi šie apgalvojumi nu ir pupu mizu vērti. Veselu mēnesi neierasties darbā! Vai tā nav nolaidība? Kur tu visu laiku blandījies? Tev tagad tas mēnesis būs jāatstrādā dubultīgi! Vēl neesi atstrādājis to laiku, kad darbā gatavoji tos divus atspermatračus. — Bitneram no dusmām aizrāvās elpa un sakāmais, kad Alberts, ironiski smaidīdams, sāka mierīgi svilpot.

— Svilpot tu vari mežā, ne te, darbā! Tāds smīnētājs mums nav vajadzīgs. — Pēdējo izsacīto teikumu Bitners nožēloja tad, kad Alberts jau bija pa durvīm izgājis ārā. Tik labu strādnieku viņš negribēja padzīt.

"Gan jau Bitners nāks pie manis lūgties, lai eju atpakaļ. Ja viņš ar mani prātīgi aprunātos, gan tad viss pa labam nokārtotos."

Alberts nepavisam nebija sadrūmis par tās dienas kļūmīgo situāciju un, jautri svilpodams, devās prom. Viņa atmiņā atdzīvojās seno gadu notikumi, tas laiks, kad viņš tika iesaukts armijā un karoja Krievzemes plašumos līdz pat Kaukāzam un Maskavai. Līdz šim viņš izvairījās domāt par agrākajiem drūmajiem dzīves gadiem, lai nebojātu prieku par atgūto brīvību. Šoreiz Albertam atmiņā atausa tas uztraukuma pilnais brīdis, kad viņš toreiz, pirms astoņiem gadiem, nejauši ievēroja veco skārda kārbu, kas ar stiepli bija piesieta zem vagona, kuram drīz vajadzēja doties uz rietumiem.

"Kas tas par dīvainu saišķi? Varbūt kāds tur piesējis spridzekli?" Toreiz, paguvis paskatīties, ka tur iekšā ir zelta nauda, un aizmucis no otra pretendenta uz šo mantu, Alberts pat neaptvēra, ko ar to darīt. Tikai mazliet vēlāk viņš atklāja, ka sainī ir ne tikai nauda, bet arī žilbinoši dārgas vērtslietas. Nevarēja to nest līdzi uz kazarmām.

Pēc pieciem gadiem, nokļuvis otrreiz Krievijā, Alberts vairs pat necerēja atrast toreiz tur zemē ierakto un noslēpto vērtīgo kārbu.

Nu jau ir pagājuši trīs gadi, kopš viņam izdevās kopā ar bēgļu straumi nokļūt atpakaļ Latvijā un atvest līdzi šo bagātību. Daļa naudas tika iztērēta pirmajos gados pēc atgriešanās, lai palīdzētu vecākiem un iegādātos sev pieklājīgu apģērbu. Vienkāršās zeltlietas pirms diviem gadiem no viņa nopirka zeltlietu uzpircējs Butte, kad Albertam vajadzēja naudu palīdzības sniegšanai savai "jaunības gadu kļūdai".

Šoreiz Alberta labais noskaņojums saistījās ar Rīgā paveikto izdevīgo darījumu. Viņam bija izdevies pārdot vienu greznu sprādzi. Bija maz cerību, ka tādu Latvijas apstākļiem nepiemērotu greznumu kāds te pirks. Alberts nu varēja atļauties šovasar Rīgā un jūrmalā izklaidēties un vēl atlicināt naudu parādīšanai Lijas mātei.

"Lai viņa nedomā, ka esmu galīgs tukšinieks! Atlikušo naudu gan pietaupīšu. Ja jau Bitners tik ilgi izturēja bez manis savā bodītē, lai viņš pacieš vēl dažas dienas. Laiks ir labs, aiziešu pie tēva uz Ozolniekiem."

Pēkšņi Alberts atcerējās Kleinberģu Līzei solīto. "Vispirms aiziešu pie Kates un mēģināšu viņu nomierināt. Pēc tam iešu tēvam palīgā sazāģēt malku. Būtu jāģērbj vecās darba drēbes, bet ar tām tomēr kauns pie Kites iet." Alberts nolēma tām pāri pārvilkt labo uzvalku. Viņam bija tikai viens izejamais brūnais uzvalks, kam bikšu oderes vīle jau atirusi. "Pie reizes palūgšu, lai Kate to sašuj."

—   Vai tev ar Liju jau apnika būt kopā, ka pēc tik ilga laika atkal atnāci? — Kate sagaidīja savu draugu ar vēsu izskatu un vienaldzīgu plecu paraustīšanu. — Es domāju, ka tu esi pārcēlies uz dzīvi Rīgā. Ko tev vajag?

—   Veltīgi tu, Kate, īgņojies. Es arvien tevi uzskatu par savu draudzeni, bet negribu, ka tu iegrožo manu brīvību. Atceries, toreiz, kad biju aizgājis pie tevis ciemos un teicu tavai mātei, ka atnācis precinieks, viņa atbildēja, ka drīkstu ienākt, ja esmu atnācis kā draugs, nevis kā precinieks.

—   Tas jau bija tikai joks.

—   Varbūt tas bija, varbūt nebija joks, bet tagad varam parunāt kā seni, labi draugi. Kleinberģu mamma arī palūdza man ar tevi aprunāties. Tu velti apvaino Liju, viņa ne pie kā nav vainīga. Ja tev tik ļoti gribas sūdzēties, tad ej un sūdzies par mani, bet liec viņu mierā. Man Rīgā bija jānokārto dažas darīšanas. Arī Bitners uz mani dusmojas. Vai tad es esmu tik ļoti slikts cilvēks? Nevienam neko ļaunu neesmu nodarījis. Vienīgi brīvība man ir vislielākajā vērtē, kaut jūtos arī labi cienījamu aprindu ļaudīs. Bet tagad mazliet pasmaidi. Tas tev tik labi piestāv. — To sakot, Alberts viegli sapurināja Kari pie pleciem. — Atnācu tev palūgt, lai tu sašuj manu brūno bikšu oderi.

—   Man saplīsa lampas spuldze, — Kate sāka runāt jau mazliet laipnāk, — nevaru izņemt spuldzes patronu. Salabo to! Es tikmēr aiziešu nopirkt jaunu osram spuldzi.

—   To es izdarīšu, — sacīja Alberts, juzdams, ka abu sarunas sāk zaudēt līdzšinējo sasprindzinājumu. — Pa ceļam, lūdzu, nopērc man līdzņemšanai rupjmaizi un desu. Še priekš tā nauda!

—    Labi, vai sviestu arī?

—    Nē, sviestu tur tēvs pats sagādā.

Kad Kate atgriezās no veikala ar nopirkto maizi, desu un spuldzi, Alberts jau bija salabojis saplēsto lampu. Viņam vairs nebija noskaņojuma gari izrunāties ar bijušo draudzeni.

—    Gribu ātrāk nokļūt pie tēva. Virsējās bikses tev atstāšu. Rit atgriežoties atnākšu tām pakaļ. Pārvilkšu vecajām drēbēm pāri tikai labo žaketi, lai neizskatos tik nekārtīgs.

Lai ari Kate dusmojās uz Albertu, sirds dziļumos viņa ar nepacietību gaidīja rītdienu, kad atkal ieradīsies mīļais draugs. Tomēr gaidītā vietā pie viņas atnāca kāda Miezītes mājas saimniece pasūtīt sev jaunu blūzi. Svešo, jauno pasūtītāju Kate apkalpoja īpaši laipni. Viņa no pieredzes zināja, ka tā var nodrošināt, lai kliente vēlreiz gribētu atgriezties un pasūtītu sev vēl kaut ko. Atnestais puķotais audums tika pielaikots pasūtītājai gan pie sejas, gan pie matu un ādas krāsas. Galdā tika likti jaunākie modes žurnāli, un Kate zināja ieteikt, ka tieši tādi fasoni pašreiz Parīzē ir modē. Pēc tik pārliecinošas izskaidrošanas, ieskaidrošanas un apkalpošanas vienkāršā lauku sieva jau sāka justies kā smalkāko aprindu dāma, un prāts viņai vairs nenesās kaulēties par darba samaksu. Ar centimetrmēru nomērīta gan visapkārt, gan gareniski, viņa jau gatavojās atvadīties no šuvējas, kad pēkšņi tur ienāca Alberts, nobristiem apaviem kājās un nosmērētiem bikšu galiem.

"Skat, kāda sagadīšanās!" viņa nodomāja. "Tas tak tas pats puisis, kurš Svētes ballē toreiz dancināja kaimiņa meitu Zelmu. Viņi vēl dažas reizes esot satikušies, bet viņš Zelmai neesot pateicis savu vārdu. Tagad gan man te vēl jāuzkavējas, lai noskaidrotu, kas viņš ir un ko šeit darīs. Neba jau nācis pie sieviešu modistes bikses šūt. Visu uzzināšu un pastāstīšu Zelmai.

—     Meistarit, atļauj man vēl paskatīties un papriecāties par smukajām bildēm tajos modes žurnālos, — viņa lūdza, glaimīgi smaidīdama.

Lai arī Katei būtu paticis, ka šī sieva ātrāk aizietu, tak savai darba pasūtītājai viņa nevarēja atteikt laipnību. Gan jau Alberts vēl kādu laiciņu uzkavēsies, lai ar viņu parunātos. Vakar viņš tik ātri aizskrēja, ka neko nedabūja pateikt.

Sievai par izbrīnu Kate patiešām pasniedza puisim bikses. Modiste bija teikusi, ka viņa šujot tērpus tikai sievietēm. Varēja redzēt, ka bikses nebija jaunas šūdinātas.

"Ja puisietis atstāj pie meitas savas bikses, tad tā lieta šķiet aizdomīga. Re, cik viņš draudzīgi ar to sarunājas!" Kaimiņiene, šķirstot modes žurnālus, visu laiku slepus vēroja atnācēju. "Nākšu sev pasūtīt kaut vai vēl vienu blūzi, bet šī lieta man jānoskaidro, lai būtu par ko pastāstīt Zelmai."

Tā kā Alberts nepavisam nevēlējās iesaistīties garās sarunās ar Kati, viņš izmantoja situāciju, ka te atnākusi pasūtītāja, un veiksmīgi atvadījās:— Paldies, mīļo meiten! Gan jau vēl tiksimies!

Kad Alberts bija aizgājis, arī kaimiņienei pēkšņi zuda interese par modēm.

—   Tev, meistarīt, ir gan smuks kavalieris! — viņa lišķīgi sacīja. — Kur viņš tā bija nobridies?

Tādās reizēs, kad cilvēkam nepiepildītas ilgas kremt sirdi, viņš labprāt vēlas to kādam izkratīt. Katei vairs nebija agrākās jaukās sa- runbiedrenes Lijas. Tagad viņa bija palikusi gluži viena savās bēdās, tādēļ svešā sieva šķita kā īstā dvēseles glābēja.

—   Alberts man nav nekāds kavalieris. Agrāk gan es ar viņu satikos, lai gan savā dzīvoklī Pētera ielā viņš mani nekad netika aicinājis. Pagājušajā gadā gan viņš man uzdāvināja ziemas mēteli un pavasarī lakkurpes un kleitu.

—    Tad jau viņš ir uzvedies kā īsts brūtgāns! — Kaimiņiene priecājās par savu atklājumu.

—   Nē, mēs tikai dažreiz aizgājām uz kino un pa retam uz kādu izrīkojumu. Viņš nav ar mani tērējies ne izbraukumos, ne restorānos. Tagad kāda cita man viņu ir atņēmusi, — Kate skumji noteica un pēc brīža piebilda: — Viņš bija aizbraucis uz laukiem, tādēļ atnāca tāds nobridies.

"Tā cita, kas šai modistei ir atņēmusi kavalieri, droši vien ir mana kaimiņiene Zelma." Miezītes saimniecei viss šķita skaidrs. "Bet kādēļ viņš Zelmai nebija pateicis savu vārdu un arī nekad neko nebija izmaksājis, lai gan vairākas reizes abi esot satikušies?"

Pēkšņi viņai galvā iešāvās laba doma, kā uzzināt vēl kaut ko vairāk par Svētes ballē redzēto puisi.

—   Viena mana paziņa ir sākusi satikties ar kādu Albertu Bērziņu, — viņa sameloja, — varbūt tas ir šis pats?

—    Nē, šis ir Alberts Kaupēns, — Kate paskaidroja, nenojaušot viltību. — Viņš visu šo vasaru nodzīvoja pa Rīgu ar pašreizējo draudzeni, tādēļ nu ir sastrīdējies ar savu priekšnieku Bitneru par darba kavēšanu.

Tā kā Miezītes saimniecei iegūtā informācija likās pietiekami svarīga, viņa strauji atv adījās 110 modistes, solot drīz atkal atnākt uz blūzes pielaikošanu.

"Tagad jāsteidzas ātrāk izstāstīt šos jaunumus Zelmai. Ka tikai es atcerētos visus vārdus! Tad jau sanāk, ka šis Kaupēns nav atstājis šo šuvēju Valdmani Zelmas dēļ. Tur būs jāmeklē cita vainīgā."

Kad Alberts iznāca 110 Kates modes salona, viņš nepievērsa nekādu vērību policijas formā ģērbtajam pretimnācējam. Visu dienu pie tēva dūšīgi nostrādājies, viņš steidzās ātrāk mājās atpūsties. Toties policists gan, ieraudzījis Albertu, apstājās kā pret mietu atdūries.

"Tas tak manas Lijas pavadonis! Diez, ko viņš darīja šajā salonā? Tur strādājot kāda smuka jaunkundze. Rādās, ka man būs iemesls Lijai izstāstīt par viņas drauga šaubīgajiem sakariem ar šo skuķi. Man gan jāiet darba uzdevumā pretējā virzienā, bet pasekošu, uz kurieni viņš dosies. Darbs var drusku pagaidīt!"

Atpakaļceļā, tuvojoties modes salonam, viņš ieraudzīja no turienes iznākam kādu sievu ar smagu grozu rokā.

"Varbūt viņa zina, ko šis Alberts tur darīja?" policists prātoja, viņai sekojot. "Bet kā lai izprašņā svešu cilvēku? Pagājis pārāk īss laiks, kopš no turienes iznāca Alberts un tagad šī sieva. Viņi noteikti tur bija tikušies."

Svešā sieviete nogriezās ap stūri un devās tālāk pa citu ielu. Policists kā apmāts tai sekoja, aizmirsdams, ka jau sen viņam bija jāatrodas savā postenī.

—   Cienītā kundze, vai jūs šeit neesat redzējusi kādu vidēja auguma vīrieti? — policists uzrunāja Miezītes saimnieci. — Mēs meklējam ap trīsdesmit gadus vecu noziedznieku.

—    Neesmu gan neko šaubigu manījusi. Es biju pie šuvējas, — viņa strupi atbildēja

—    Bet es redzēju, ka īsi pirms jūsu iznākšanas no turienes iznāca ari kāds vīrs. Kas tas bija? Kādēļ neteicāt, ka to redzējāt? — Tagad bija pienācis svarīgi izšķirošs brīdis. Ja šī sieva tur būs viņu satikusi, tad policistam būs radies iemesls viņu iztaujāt.

—    Mī un žē! Tas tak nav nekāds noziedznieks. Tas ir Vald- manes labs paziņa, kurš strādā Bitnera mēbeļu darbnīcā.

"Nu es šim Lijas zellim tikšu klāt!" Policistam sirds krūtīs no prieka sāka skaļāk klauvēt. "Tagad es jau zinu, kā viņu sauc un kur viņš strādā."

—    Es jums palīdzēšu panest smago nesamo, bet jūs izstāstiet, ko vēl zināt par šo kungu. — Nu jau viņš, kā īstam krimināluzrau- gam piedienas, sāka izprašņāt svešo, panaivo sievu, kura aiz bijības pret policistu klāja vaļā visu, ko pati pie Kates nupat bija uzzinājusi. Uz stāstīšanu viņa nebija skubināma, jo pašai šis temats likās tikpat svarīgs kā policistam.

Krimināluzraugs nu uzzināja, ka Alberts pie Valdmancs ieradies, ģērbies ar divām biksēm kājās, ka pasūtījis tur līdzņemšanai sviestmaizes un braucis uz Ozolnieku pagastu, ka 110 turienes atgriezies ar nosmērētām 1111 saplēstām biksēm, ka viņš visu vasaru Rīgā uzdzīvojis un ka viņam esot kāda brūte Valija. Šoreiz gan šis vārds attiecās uz šuvēju Valdmani, kurai bija divi vārdi: Valija Kate. Pēdējā ziņa par Valiju krimināluzraugam likās sevišķi svarīga. Tagad viņš Lijai varēs izstāstīt, ka viņas draugam Albertam ir cita brūte. To, ka tā nevar būt tā pati Lija, viņš secināja, atceroties Lijas teikto pagājušajā gadā Villa Medem parkā, svinot Jāņus. Meitenes toreiz sacīja, ka vienu saucot Spentele, otru Emīlija.

Miezītes saimniece velti netērēja laiku. Lai arī mājā darbu bija papilnam, viņa jau nākamajā dienā nekavējoties devās Zelmai izstāstīt jaunākās ziņas, ko bija ieguvusi no savas modistes. Kaimiņienei nu bija iemesls palepoties ne tikai par to, ka viņai glauna modiste šuj blūzi pēc jaunākās Parīzes modes, bet arī par savu gudrību, ka bija izdevies uzzināt vārdu un uzvārdu dancinātājam Zelmas Svētes ballē.

—    Tu, Zelmiņ, pieskati un pieturi to savu puisieti. Viņš esot kārtīgs cilvēks un ar šņabi nepavisam neesot draugos. Šuvēja gan minēja kādu Valiju, bet līdz galam nesapratu teikto, vai šis Alberts ar viņu izklaidējies Rīgā.

—   Kas nu viņš par manu puisieti, ja pat savu vārdu nav man pateicis? Lai arī dažas reizes tikāmies, viņš manis dēļ nav pat santīmu iztērējis, — Zelma kautrīgi atbildēja.

Tomēr prātā viņai dzima jauna doma. Tagad, kad viņai ir zināms šī puiša vārds un darba vieta, viņa aizsūtīs tam zīmīti un uzaicinās uz satikšanos, lai izstāstītu, ka kāds policists ir interesējies un ievācis par viņu ziņas.

"Uzrakstīšu Albertam, ka gaidīšu to pie Zemgales kluba. Tur notiks kāds sarīkojums. Var būt, ka viņš arī uzaicinās mani tur ieiet."

Alberts noliktajā laikā nekavējoties ieradās un šoreiz pirmo reizi arī izmaksāja Zelmai ieejas biļeti. Viņš ne pa jokam bija uztraucies par Zelmas zīmītē rakstīto. Viņa dzīve pēdējā laikā kļuva arvien stabilāka un skaistāka. Arī attiecības ar Liju kļuva cerīgākas. Alberts bija ar mieru gaidīt viņas pilngadību. Gan jau māte ar laiku piekritīs likteņa lēmumam. Agrāko pēckara gadu murgainais posms jau balēja kā veca fotogrāfija. Tikai vēl dažreiz sapnī Alberts nosalis klīda pa mežu un, nobijies no kāda trokšņa, tvēra pēc revolvera kabatā. Uztrūcies no miega, viņš saprata, ka tas bijis tikai kāda vēja atrauta loga slēģa piesitiens pie sienas, un mierīgi turpināja gulēt. Viņš vairs nebija dezertieris. Viņa naktsskapīša atvilktnē gulēja likumīgi izdota pase uz Alberta vārda. Dezertieris Ansis Kaupēns gan netika noķerts, bet tagad neviens vairs viņu nemeklēja.

"Kādēļ policija sākusi par mani interesēties? Kurš varēja mani nodot un paziņot, ka mans agrākais armijas laika vārds bija Ansis? Neviens, izņemot manus vecākus un māsu, to nezina. Draugu man nav, un nekādas kompānijas es neapmeklēju. Jelgavas turīgāko aprindu ģimenes mani gan aicina pie sevis ciemos, bet tur tiek risinātas cita veida sarunas. Varbūt tas ir mans vienīgais atlikušais armijas laika biedrs Piebalgs?"

Tomēr Alberts bija pārliecināts, ka Piebalgs nav viņu nodevis, jo tas vienmēr pratis veikli izvairīties no likuma sargiem, lai ari pats dažkārt bijis ne bez grēka. Kaut gan Albertam bija viegli un droši ar Picbalgu par visu izrunāties, tomēr šķita, ka dažreiz kara laika draugs visu par sevi neizstāsta. Pat līdz šai dienai Alberts tā arī nezināja, vai toreiz, pirms trim gadiem, kad notika laupīšana un nežēlīgā slepkavošana Klabiņos un Rugās, tajā ņēma dalību arī Piebalgs.

Vecais zirgu mijējs Vālodze ari zināja par Alberta dezertēšanu, bet tas nebija pļāpa, un Albertam ar viņu vairs nebija nekādas darīšanas. Vālodze izskatījās saīdzis un dzīvoja noslēdzies sevī. No viņa pat ar spiešanu neizspiedīs nekādu lieku runu.

Lai arī ka Alberts lauzīja galvu, ne pie kadas skaidrības viņš netika un drīz vien pārtrauca raizēties par dzirdēto.

"Gan jau drīz dzīve kļūs saldāka!" Diez, vai teiktais attiecās uz Jelgavas cukurfabrikas celšanu vai uz Alberta lēmumu šoziem bildināt Liju?

Vasarā, pastaigājoties pa Rīgas ielām un aplūkojot veikalos izstādītās kārdinoši skaistās preces, Alberts ar Liju iegāja arī dārglietu veikalos. Acis žilba no tur vitrīnās un plauktos redzamās briljantu bagātības. Kāds mazs, veikls vīriņš riņķoja apkārt ienācējiem, piedāvājot un slavējot savu preci.

—    Tik fein mant nekur citur tik lēt jums nebūs dabūt! Es to dod par tād cen tādēļ, ka tā piestāv jūsu smukajai freilcnci. — Viņš varītēm vilka uz Lijas rokas kādu mirdzošu stīpu.

—    Iesim prom! — Lija piesarkušiem vaigiem čukstēja. — Es zinu, ka tu neesi tik bagāts, lai šādos veikalos iepirktos.

—    Labi, iesim, bet vēl tikai paskaties un piemēri sev kādu gredzentiņu, kas tev vislabāk patīk. Es gribu zināt, vai tava izvēle saskan ar manējo, — teica Alberts un smiedamies vēl piebilda: — Sagādāsim prieku šim pārdevējam. Tu jau redzi, kā viņam patīk izrādīt savu preci.

—   Tas zelta gredzentiņš ar mirdzošo sarkano akmeni man uzreiz iepatikās, kad to ieraudzīju, ienākot veikalā. Pirkstā der kā uzliets! Bet nu gan iesim ārā, — mudināja Lija, jo viņai kļuva neērti, ka viņi tik ilgi izvēlas preces, bet neko nenopērk. Lija toreiz nenojauta, ka šo pašu gredzenu Alberts viņai kādreiz uzdāvinās.

Pavadījis Liju līdz draudzenes Mīces dzīvoklim, Alberts vēlreiz atgriezās dārglietu veikalā, lai mēģinātu tur pārdot līdzpaņemto, dārgakmeņiem rotāto, no Krievijas atvesto sprādzi. Līdz šim viņam tas nebija izdevies, lai gan tika apstaigāti gandrīz visi Rīgas dārglietu veikali un uzpirkšanas punkti. Šādai, no Krievijas lielos daudzumos iepludinātai precei, šeit bija maz pircēju. Pēc ilgas kaulēšanās ar veikalnieku beidzot tika sarunāts darījums: Alberts ņems gredzenu ar sarkano akmeni apmaiņai pret atvesto sprādzi, bet veikalnieks viņam samaksās cenu starpību. Tā bija liela veiksme tikai tādēļ, ka Alberta rotaslieta patiešām bija izcili skaista. Varbūt Rīgā atradīsies kāds bagātnieks, kas atļausies to nopirkt savai sirdsdāmai. Jelgavā tik dārgām un greznām lietām pircējs nebija atrodams. Dannenbergs Katoļu ielā uzpirka tikai sudraba rubļus, bet tādu Albertam makā nebija. Toties tagad viņa maks tika piepildīts tik daudz, lai viņi abi ar Liju varētu divus mēnešus bezrūpīgi padzīvot Rīgā bez Bitnera darbnīcā nopelnītās algas.

Pie reizes Alberts nopirka Ziemassvētku dāvanu arī Lijas mātei. Tā bija brūna flaneļa sega, kam otrā pusē uz gaiši pelēka fona vijās pelēkas rozes, bez tās vēl kādā veikalā noskatītu sofa spilventiņu zīda apvalkā, uz kura ar krāsainiem diegiem izšūts putns ar greznu asti rozā ziedu ielokā. Savai ģimenei viņš jau bija izlēmis dāvanas nopirkt Jelgavā.

Pats svarīgākais pirkums, kura dēļ Alberts brauca uz Rīgu, tagad dziļi kabatā noslēpts gaidīja to dienu, kad tas tiks uzvilkts Lijas pirkstā kā saderināšanās gredzens.

"Daļa vilciena naudas būs jāatliek neparedzētiem izdevumiem. Nevaru arī Kleinbcrģu Līzei ierādīt, ka esmu galīgs tukšinieks. Šovasar samaksai par gultas vietu lētā viesnīcā naudas pietiks, bet plašiem tēriņiem gan ne. Tāpat kā līdz šim, šampanieša vietā dzersim limonādi," Alberts kā parasti domāja, svilpojot priecīgā mažora toņkārtā.

Par "vilciena naudu" viņš sauca to naudu, ko ieguva par pārdotajām dārglietām, kuras viņš pirms,pieciem gadiem ar vilcienu atveda no Krievijas.

Vēl mājā bija palikuši noslēpti divi nelieli, ar dārgakmeņiem rotāti izstrādājumi, bet tos viņš nolēma pagaidām vēl neaiztikt.

"Pašreiz tos grūti pārdot, un pieticīgiem tēriņiem naudas vēl pietiek. Manā vienkāršajā dzīvoklī laupītāji nemēģinās atrast noslēptos dārgumus. Tie galvenokārt aptīra braucošus tirgotājus."

Nupat, 13. novembra vakarā, uz Kalnamuižas ceļa aplaupīti vairāki braucēji. Iekams pirmie cietušie paspējuši nokļūt līdz policijai un paziņot, ka tur laupītājs vēl turpina gaidīt nākamos braucējus, bija jau satumsusi melna nakts. Atbraukušie aizsargi tādā tumsā velti mēģinājuši mežā tvarstīt uzbrucēju. Viņš, vēl kā kaitinādams ķērājus, bija tos apšaudījis no meža. Velti izšaudījušies, aizsargi aizbraukuši, bet laupītājs atkal atgriezies turpināt iesākto laupīšanu.

Viens no aizsargiem tomēr tur vēl bija palicis un, iesēdies kāda zemnieka ratos, mēģinājis braucot tuvoties nozieguma vietai.

Pabraucis kādus simt soļus, viņš izlēcis no ratiem un pa grāvi līdis tālāk. Pēkšņi desmit soļu attālumā viņam pretī nostājies laupītājs un iespīdinājis acīs lukturīša gaismu. Aizsargs gan paspējis uz to šaut, bet šoreiz neveiksmīgi — patrona nesprāgusi. Laupītājs aizmucis mežā pa viņam labi zināmu ceļu.

Atrast vainīgo uzdeva krimināluzraugam Judovicam. Kā lai tādu uzdevumu izpilda uzraugs, ja pat vesels bars aizsargu notikuma brīdī un vietā nevarēja |aundari noķert? Augstākā priekšniecība, bakstot ar pirkstu kartē, rādīja uz Tērveti, Zaļeniekiem, Penkuli, Auriem, Bēni, Vilci un Mežmuižu. Tur visur esot jāvāc ziņas par notikušo laupīšanu.

Krimināluzraugs sācis cītīgu un rūpīgu turienes iedzīvotāju klaušināšanu un pat slepenu novērošanu. Visi cietušie tikuši nopratināti, un sarakstītas protokolu kaudzes, bet rezultāts tāds pats kā meklējot adatu siena kaudzē. Visi spertie soļi bijuši bez panākumiem. Aizdomas gan kritušas uz kādu Urbānu, bet pie aizturētā nebija atrasti nekādi lietiskie pierādījumi, tādēļ lietu pret viņu izbeidza.

Par tik nepatīkamām lietām labāk nedomāt, jo Ziemassvētki jau pie durvīm.

—   Mamm, es uzaicināju arī Albertu atnākt pie mums Ziemassvētkos. Viņam vienam mājās būs skumji, — Lija to paziņoja mātei tā, it kā būtu jau aizmirsusi rājienu par kopā ar viņu vasarā pavadīto laiku Rīgā.

—     Pat nedomā viņu aicināt. — Līze kļuva īsti dusmīga. — Tūlīt pasaki viņam, lai nenāk, jo nekādas viesības pie mums nenotiks. Lai viņš iet svētīt pie saviem tuviniekiem vai Kates! Pie mums Ziemassvētku vakarā atnāks tikai Belmane un augšstāva Līna. Brālis Ansis ar savu Mīlīti grib dedzināt eglīti paši savās mājās divi vien. Vanags arī grib mierīgi nosvinēt mājās, jo pirmssvētku dienā iebraucamajā sētā būs vēl daudz tirdzinieku. Brāļi Miķelis un Žanis no laukiem droši ka neatbrauks. Te būs tikai tuvākie ļaudis.

—    Bet Alberts teica, ka viņam esot mums sagatavots pārsteigums tieši Ziemassvētkos. Lai viņš uz brītiņu atnāk un tūlīt iet prom!

—    Nu, labi! Bet lai tas brītiņš nekļūst pārāk garš! — Līzei jau sen bija zuduši spēki, lai cīnītos ar meitas iegribām.

Patiesībā tas Alberts Līzei patika gluži labi, bet lai viņš met ārā no galvas domu par precēšanos. Lija visu dienu jutās laimīga un lidinājās kā pa mākoņiem, pušķojot garo egli, kas sniedzās līdz pat griestiem. Lai gan mājās vairs nebija mazu bērnu, senās tradīcijas turpinājās. Baltās svecītes Lija iesprauda svečturīšos, kam divu kājiņu galos iestiprināti sudraboti priežu čiekuriņi. Mazos sārtvaidzī- gos pepiņu ābolīšus nospodrināja, un tajos iesprauda sērkociņus, lai ar tiem piesieto diedziņu tos iekārtu egles zaros. Pašceptās, ar saulespuķu un magoņu sēklām rotātās piparkūkas šūpojās zaros līdzās daudzkrāsainām konfektēm. Kā spēlēdamies, tur šūpojās arī mazi rūķīši ar sarkanām cepurēm galvās līdzās mirdzošiem eņģelīšiem un baltas mirdzošas sniegpārsliņas ar mīļām bērnu sejiņām to vidū. Eņģeļu sudraba matus Lija pārklāja ne tikai eglei, bet ievija arī savos garajos, tumšajos matos. Ēdamgaldu nu atkal klāja baltais lina galdauts, uz kura jau senāk Līze un Lija bija ar ziliem dalāmajiem diegiem izšuvušas trīs rūķus, kas zem bumbieres mielojas ar augļiem. Tāvakara cienastam uz galda uzlika māla bļodu ar kūpošiem, mīksti novārītiem, lieliem pelēkajiem zirņiem. Līdzās platā šķīvī smaidīja tikai pēc Līzei vien zināmas senas receptes gatavots gards cūkas šņukurs. Bija arī paniņas, pīrāgi, piparkūkas un āboli.

Noteiktajā laikā ieradās ciemiņi. Tieši tajā brīdī uz galda tējma- šīnā sāka šņākt un vārīties ūdens. Tā apvaldīšanai uz skursteņa uzmauca vāciņu, un svētki varēja sākties. Alberts ieradās ar kādu saini un piecām pudelēm alus, ko tas pasniedza Bernhardam. Skaļi, lai klātesošie un Līze dzirdētu, viņš atvainojās par traucēšanu un solīja drīz aiziet. Tādu sakāmo viņi abi ar Liju bija norunājuši, cerēdami, ka kāds no viesiem mēģinās viņu pierunāt palikt.

—   Kur nu tā skriesi? — jautrā māsa Līna kā allaž bija Lijas aizstāve. — Mēs te esam četri sievieši un tikai trīs vīri. Akurāt viena pietrūkst. Paliec nu vien pie mums!

Neskaitot Liju, Līzi un Bernhardu, bija ieradusies Līna ar savu deviņgadīgo dēlu Adri un Belmaņu Trīne ar savu astoņpadsmitga- dīgo neredzīgo Alfrēdu, kas uz svētku laiku bija atvests mājās no Strazdumuižas internātskolas. Līzei šovakar nepavisam negribējās strīdēties, tādēļ Alberts piekrita palikt.

—   Diez, kāpēc Dreifuži neatnāca? — Uz šo Lijas jautājumu neviens neatbildēja, jo visi pašreiz nodarbojās ar zirņiem un cūkas ausi.

"Ja es kaimiņam no veikala nebūtu uzdevusi citu darbu, tad te tagad atrastos četri sievieši un četri vīrieši. Tādā gadījumā Līnai nebūtu bijis iemesla uzaicināt Albertu uz palikšanu," Līze klusēdama apsvēra domu par savu kļūdīšanos.

Kad sāka aprimt darbošanās ar ēšanu un Lija aizdedzināja eglē svecītes, mazais Adris pirmais sāka eglītes godināšanas dziesmu, kam tūlīt pievienojās pārējie:

Ak, eglīte, ak, eglīte, tu allaž zaļa esi!

Kāds dīvains spēks piemita šim mierīgajam sveču starojumam un skuju smaržai! Cilvēki, kuri pirms brīža vēl bija saistīti ar pagājušās dienas rūpēm, pēkšņi kļuva svētsvinīga miera pārņemti un raudzījās sveču liesmās it kā līdz šim neredzētā brīnumā. Bija dzimusi Dieva sūtīta gaisma! Tikai tad, kad egles zaros sāka sprēgāt brīnumsvecītes, klātesošie atmodās no īsā sapņojuma.

Priecīgus Ziemassvētkus!

Tajā pašā brīdī pie dzīvokļa parādes durvīm atskanēja zvans.

—    Kas vēl tik vēlu nāk? Lai Lija un Adris iet paskatīties!

Ak, brīnumu laiks! Pie durvīm stāvēja neliela auguma rūķis ar baltu bārdu, ģērbies zaļganā, garā mētelī ar mazu maisiņu pār plecu un lielu žagaru bunti rokā. Tas bija noslēpums visiem, izņemot Līzi. Bija redzams, ka visi pazina Ziemassvētku veča maskā tērpto veikalnieku. Vienīgi Adris par to vēl mazliet šaubījās.

—    Labvakar, bērni! Vai mani gaidījāt? Vai visi esat labi uzvedušies, lai saņemtu dāvanas?

To apstiprināja daudzbalsīgi prieka saucieni. Tomēr dāvanu maisiņu varēšot atvērt tikai pēc tam, kad katrs būs uzstājies ar kādu priekšnesumu. Lija pirmā noskaitīja sentimentālu dzejolīti par ziemu. Bernhards gan zināja tikai vienu pantiņu par pīrāgu, kam sadeguši abi gali. Trīne nezināja neko, tādēļ rūķis viņai iedeva žagarus. Adris, sadabūjis ķemmi un uzlicis uz tās zīdpapīru, nospēlēja ar lūpām kādas dziesmas melodiju, ko Alfrēds pavadīja ar bungu ribināšanu pa kādu bundžu. Līna lēca uz vienas kājas, riņķī griezdamās, un dziedāja:

Vīru gribu, vīru gribu, Nevaru cūkas noganīt!

Alberts izstāstīja anekdoti, bet pati saimniece Līze, ieņēmusi pozu kā operdziedātāja uz skatuves, nodziedāja vecu, jau visiem sen piemirstu dziesmu:

Vai tādēļ es kalnā kāpu, lai nokristu?

Vai tādēļ es mīlēt sāku, lai ienīstu ?

Vai tādēļ, vai tādēļ, vai tādēļ es kalnā kāpu?

Vai tādēļ, vai tādēļ, vai tādēļ es mīlēt sāku?

Un visa šī lielā mīla kā sapnis svēts

Nu kājām tiek zemē mīta un ienīdēt\

Ak, kādēļ, ak, kādēļ, ak, kādēļ es kalnā kāpu ?

Ak, kādēļ, ak, kādēļ, ak, kādēļ es mīlēt sāku?

Pēc tik labiem priekšnesumiem Ziemassvētku vecītis nežēloja atstāt visu savu dāvanu maisu šajās mājās, bet pats atvadījās, teikdams, ka aiz stūra viņu gaidot kamanas ar dāvanām citiem bērniem. Drīz pēc tam pa sētas durvīm ienāca kaimiņš no veikala.

—    Ja es būtu nācis pa parādes durvīm, būtu šo rūķi saticis, — viņš bēdīgi noteica. — Mēs ceļā esam samainījušies. Žēl, ka viņu neredzēju!

Senāk, nomaskojies par Ziemassvētku vecīti, te nāca Trīnes vīrs Jānis Belmanis. Nu ir pagājuši jau trīs gadi, kopš laupītājs uz Rīgas šosejas viņu nošāva. Šoziem Līze palūdza veikalnieku izpalīdzēt un nospēlēt rūķa lomu.

Lai arī dāvanu kulē atradās tikai sīkas dāvaniņas klātesošajiem, pārsvarā konfekšu un dažādu kārumu veidā, visiem prāts bija jautrs. Vienīgi Alberts pēkšņi izskatījās nobēdājies, jo rūķis piemirsa visiem pateikt, ka Alberts viņam piepalīdzējis atnest vēl vienu dāvanu sainīti. Izrādījās, ka tajā bija modinātājpulkstenis Bernhardam, flaneļa sega Līzei, bet sola spilventiņš tika pasniegts Lijai.

—   Cik skaists! Paldies, rūķi! — viņa iesaucās. Arī Līze pateicās par dāvanām, bet, pasaukuši Albertu sāņus, pateica, lai viņš pēc Jaungada atnāk tām pakaļ. Viņa negribot no tā pieņemt nekādas dāvanas.

Zelta gredzentiņš ar sarkano akmeni vēl joprojām gulēja ar sarkanu samtu apvilktā kārbiņā, baltā zīda ligzdiņā, un gaidīja piemērotu brīdi, kad to uzvilks Lijas pirkstā. Tāds notikums neiederējās šajos Ziemassvētkos, jo dienas kulminācijas bridis, kad egles zaros iedegās svecītes un ieradās Ziemassvētku vecītis ar dāvanu maisu, jau bija pagājis.

"Lijas bildināšana būs jāatliek uz Jauno gadu."

Jaungada sagaidīšanu Kleinberģi ieplānoja svinēt pie Bernharda māsas Dreifužu ģimenē kopā ar viņu mazbērniem Marisu, Irmu un Nori, bet Alberts ar māsu Aneti sava tēva mājā.

"Līze teica, lai es pēc Jaungada aizeju pie viņiem paņemt atpakaļ savas atnestās dāvanas," Alberts atcerējās Ziemassvētkos notikušo. "Varbūt pietiks, ja es izpildīšu tikai pusi no šī nosacījuma? Pie viņiem aiziešu gan, bet dāvanas atpakaļ neņemšu."

Lai arī Alberts neizjūta nekādu īpašu patiku pret stipru alkoholu un glāzīšu cilāšanu, šoreiz viņš ieradās pie Kleinberģiem ar liķiera pudeli un kūku, jo viņa ieplānotais notikums būs svarīgs un pienācīgi nosvinams.

"Jaungada dienas vakarā Līzei tīri labi patiktu mierīgi pasēdēt un panašķēties ar kārumiem," viņš nodomāja un iesāka sarunu ar laimes vēlējumiem, kas pamazām pārtapa par nākotnes plānu apspriešanu.

Bernhardam vairāk interesēja mājas apsaimniekošanas problēmas, bet Līzei personīgās labklājības celšana. Alberts turpretī centās sarunu ievirzīt par jaunu cilvēku attiecībām, līdz beidzot pienāca liktenīgais bridis lūgt vecākiem viņu meitas roku.

Tajā brīdī, kad Alberts, turot Lijas roku, vilka tai pirkstā gredzenu, visu klātesošo izjūtas krasi atšķīrās. Bernhards aiz saviļņojuma pat apraudājās, Lija zaudēja realitātes sajūtu, un visi viņas maņu orgāni uz bridi atslēdzās, bet Līze jutās kā akmens bluķis, kura iekšienē ieslēgtas visas domas. Beidzot tās sāka tur plosīties un lauzties uz āru.

—   Es jau sen sacīju, ka jums abiem jāmet 110 galvas ārā lēmums precēties. Lijai šogad paliks tikai astoņpadsmit gadi. Līdz viņas pilngadībai es to neatļaušu. Tev būs jāgaida vēl trīs gadi, un pa šo laiku vēl daudz kas var mainīties. Tev patīk ciemoties Jelgavas cienījamāko ļaužu mājās, bet pats dzīvo tikai no strādnieka algas. Lija ir pelnījusi labāku dzīvi.

—   Vai tad alga ir svarīgāka par mīlestību? Es pelnu pietiekami daudz, lai uzturētu savu ģimeni, un no darba nekad neesmu vairījies.

Varu jums kaut vai tūlīt parādīt savus ietaupījumus. Arī Bernhards, tikai strādājot smagu un godīgu darbu, nu ir kļuvis par namsaimnieku. Iestāšos virsnieku skolā, un esmu ar mieru pagaidīt.

Ar to saruna beidzās, bet Lija nepaklausīja mātei un nenovilka no pirksta Alberta dāvāto gredzenu.

—    Lija, slēdz ciet savu bodi! — ieskrējis masku kostīmu izīrēšanas salonā, iesaucās Alberts. — Iesim uz Goldoni komēdiju Latviešu teātri "Ko visu mīlestība dara".

—    Es šodien nevaru. — Lija izskatījās nevaļīga. — Man atnāks kāda pasūtītāja piemērīt sev masku kostīmu. Drīz beigsies masku balles sezona, bet tieši pēdējā laikā nāk daudz apmeklētāju. Tu jau zini, ka ziemās man ir karstākais darba laiks. Gribu vēl aiziet pieteikties arī kursos. 10. janvāri Zemgales Lauksaimniecības centrālā biedrība atklāj trīs mēnešu mājturības kursus. Mamma paliks šeit manā vietā, bet es taču nevaru viņai lūgt, lai viņa vēl ilgāk mani aizvieto, lai ietu ar tevi uz teātri. Ej vien šoreiz viens pats!

—   Viens bez tevis es neiešu, bet uz 30. janvāri gan ieplāno sev brīvu laiku priekš manis. Tad iesim uz tradicionālo visu grēcinieku šķīstīšanās karnevālu Latviešu teātrī. Ja arī neesam grēkojuši darbos, tad vismaz domās neviens nav bez tā izticis.

—    Meit, tu par daudz nopūlies ar tiem saviem darbiem! — Līzei patika, ka Lija visu mēnesi nebija satikusies ar Albertu. — Tev tomēr derētu aiziet kaut kur izklaidēties.

—    Sestdien aiziešu uz balli Latviešu teātrī, — Lija attapīgi izmantoja šo mātes ierosinājumu, tā liekot viņai saprast, ka to izdomājusi viņa, nevis Alberts.

Vecā paruna, ka kurpniekam nav labu kurpju, bet skroderim laba ancuka, šoreiz bija īsti vietā. Lijai nebija laika sev pagatavot labu masku kostīmu.

Uzģērbusi kaut ko nesaprotamu un piespraudusi pie larfes lielu jautājuma zīmi, viņa norunātajā laikā pie teātra satikās ar Albertu.

Paši aktieri, tērpušies maskās, viesmīlīgi sagaidīja apmeklētājus. Jau pie durvīm, ieejot zālē, spriganas ragartiņas mēģināja atnācējus pierunāt neiet šķīstītavā, bet vilināja uz elles kambari. Eņģelis, plivinot spārniņus, rādīja virzienu uz šķīstīšanās zāli. Maskoti aktieri apkalpoja tos viesus, kuri vēlējās "pa radio uz elli braukt", bet citus aicināja "opija smaržīgajos dūmos" piedzīvot viņpasaules jaukumus. Bija izziņots, ka piecas labākās maskas saņems godalgas.

—     Ja es būtu zinājusi, ka tik neglītas maskas saņems apbalvojumus, būtu uzvilkusi jebkuru no savējām un saņēmusi pirmo godalgu, — sūrojās Lija. — Šīs te ir tik izraibinātas un nesaskanīgas.

Pirmo godalgu piešķīra stārķim, otro arlekīnam, trešo puķu kurvim.

Tā kā jau veselu mēnesi Alberts nebija ciemojies pie Klein- berģiem, viņš piektdien pēc darba aizgāja tur aprunāties ar Bernhardu un pie reizes izlūgties atļauju rītvakar, 30. janvārī, aiziet ar Liju uz sezonas noslēguma balli.

—    Gribu justies laimīgs kaut reizi pēdējā masku ballē!

—    Nav ko staigāt tik bieži pa ballēm! — Līze atkal bija nepielūdzama. — Maskā ģērbies cilvēks nekad nav patiess. Tāda laime ir mānīga. Lija jau pagājušo nedēļu bija ballē. Ka tur bijis arī Alberts, to gan viņa nezināja.

—    Tā ir sezonas noslēguma balle. Pēc tam ilgi līdz rudenim būs jāgaida tādi sarīkojumi. — Māte kā parasti tomēr beidzot piekāpās, bet tēvs nepalaida garām izdevību parunāt par jaunākajiem notikumiem un avīžu ziņām.

—    "Jaunajā Zemgalietī" rakstīts, ka pirmajā janvārī atklās Lindes viesnīcu, bet ceturtajā janvārī Jelgavas-Dobeles ceļā aplaupīts Kop- manis. Viņš Jelgavā jau no rīta pārdevis teļu, bet pēc tam aizgājis uz traktieri iedzert. Mājās braucot, viņam pēkšņi uz ceļa uzbrucis kāds maskojies vīrs. Seja tam bijusi aizsegta ar šalli, kam acu vietā izgriezti caurumi. Labajā rokā tas turējis kaut ko spožu, bet ar kreiso atpogājis Kopmanim kažoku un bikšu kabatā atradis naudas maku.

—    Tas tāds nieks vien ir, — sarunā iejaucās no augšstāva nonākusi Līna. — Viņš bija piedzēries un varbūt pats naudu nodzēris. Aizsargi gan bija uz ceļa noķēruši kādu aizdomīgu Grosfogelu bez dokumentiem. Vai tad jūs nezināt, ka pagājušo nedēļu, 30. janvāri ap pieciem pēc pusdienas, uz Rīgas šosejas aplaupīts koku brāķeris Jānis Bagātais? Viņš ar^jlcienu esot atbraucis līdz Daibes stacijai un tad kājām gājis divpadsmit kilometrus uz virsmežsarga Zilēs mājām Ozolnieku pagastā. Tajā vietā, kur ceļam abās pusēs mežs, viņu aizturējis gara auguma vīrs, ģērbies šņorzābakos, rupjā kamzolī un tādās pašās adītās biksēs, zem kurām pa caurumu bijušas redzamas vēl vienas labas gaiši pelēkas. Laupītājs ievedis Bagāto mežā un atņēmis tam divtūkstoš sešsimt rubļu un zelta gredzenu. Papīra naudu neesot ņēmis, to nosviedis zemē. Arī pulksteni neņēmis. Zābakus gan esot novilcis, bet tie laikam viņam nav derējuši. Beidzot laupītājs tam atņēmis vēl četras ķimeņkūkas un atdevis atpakaļ divus latus ceļa naudai. Bagātais esot pazinis laupītāju. Lai gan galvā tam bijusi uzmaukta gumijas maska miesas krāsā, Bagātais saskatījis tā lielās zilās acis un laikam arī bārdiņu. Tas varējis būt Ozolnieku pagasta saimnieks Ozoliņš no Pāvila mājām. Viņa strādnieks latgalietis strādājis pie Bagātā un zinājis, ka viņš 30. janvāri vedīs lielu naudas summu. Tur ieradušies apriņķa priekšnieka palīgs, uzvārdā laikam Budenauss, arī pats kriminālpolicijas priekšnieks Liepiņš un vairāki ierēdņi, ber vainīgais neesot atrasts. Laupītājam laikam bija savaja- dzējics naudu, lai vakarā aizietu uz mēneša sākumā atklātās Lindes viesnīcas restorānu.

"Tas noticis tajā vakarā, kad mēs ar Albertu bijām uz "Grēcinieku šķīstīšanās karnevālu," Lija pie sevis nodomāja, bet skaļi noteica: — Tovakar es biju ballē Latviešu teātrī.

Pēdējai masku ballei par godu Lija šoreiz labi saposās. Garie, kuplie, koši sarkanie svārki un melnais ņieburs cieši ieskāva tievo vidukli jostas vietā. Gaisīgā, bāli dzeltenā blūze ar platajām piedurknēm izcēla augšdaļas kuplumu, neslēpjot dziļi izgriezto dekoltē. Garie, melnie mati, sacirtoti mežonīgās sprogās, tika sasprausti ar sprādzi, kuras galā piestiprināta sarkana roze. Uz pieres un pie vaigiem Lija vēl pielipināja mazas, īsas Karmenas lociņas, un šmaugā čigāniete bija gatava. Savos masku kostīmu krājumos Lija atrada sarkanu, ar ādu apvilktu tamburinu, ko piesēja sev pie jostas, un, skatoties uz sevi spogulī, bija apmierināta ar rezultātu. Šoreiz viņa neuzlika skaisto vizuļojošo fejas kostīma larfi, bet vienkāršo, melno no velna kostīma. Kāds ballē izskatīsies Alberts, to viņa vēl nezināja.

Kad dejas zālē valša skaņās sāka virpuļot pirmie pāri, Liju uz deju uzlūdza "andelmanis". Viņam galvu klāja no vecas, melnas hū- tes izgriezta maza bļodveida cepurīte, bet seju — maska ar prāvu līku degunu un garu sarkanu bārdu. Viņš pats bija ģērbies plānā, vecā mētelī, bet no maišeļa, kas karājās pār plecu, uzmaukts uz rungas, ārā līda raibas lupatiņas. Jau pirms dejas sākuma viņš apstaigāja atnācējas un piedāvāja tām no viņa nopirkt "sīkas, mazas lakatines, špices un adatines".

—   Tāda feine mantc tu nekur citur nedabūse. Pērciet, pērciet, lēta prece. Tikai fifcik kapeike!

Kad cilvēks andelmaņa maskā sāka deju ar Karmenu, Lija tūlīt pazina Albertu. Viņa, sajūtot tā apskāvienu, pat aizvērtām acīm būtu to pazinusi. Savukārt Alberts viņu bija uzreiz pazinis pēc matiem. Tādi mati nevarēja būt nevienai citai meitenei visā pasaulē.

Deju virpuļi zālē kļuva arvien straujāki. Izsviestie serpentīni vijās ap augumiem, un raibie konfeti, kā vēju brāzmu nesti, klājās tiem pāri. Acis apžilba no daudzkrāsaino lampinjonu ugunīm.

—   Ai, cik skaisti! — jūsmoja Lija.

—   So vakaru kā vienu no visjaukākajiem paturēsim atmiņā līdz mūža beigām!

—   Redzi to laupītāja maskā tērpto? Viņš nedejo, bet man šķiet, ka visu laiku mani novēro. — Lijai radās nepatīkama sajūta.

—     Lai skatās! Vai kāds brīnums, ja kādam iepatikusies neatvairāmā Karmena?

—    Man gan būtu bail, ja tādu satiktu mežā.

Laupītājam galvā bija uzmaukta lupatu drēbe ar izgrieztiem caurumiem acu un mutes vietā. Tā laikam bija no kāda apģērba nogriezta piedurkne. Noplīsušais zupara maisa gabals līdzinājās mētelim, bet plecā pakārtā karabīne gan izskatījās pēc īstas, tāpat kā pie kreisās rokas delnas sāniem piestiprinātais revolveris.

—    Viņš ir apģērbies pēc labākajiem laupītāju modes paraugiem, — smējās Alberts. —Tagad viņi visi iemanījušies līdzīgi ģērbties. Tā tajā lielajā laupītāju barā, kas ik pa laikam te uzrodas, policistiem grūtāk viņus pazīt. Ej nu pierādi, kurš ir tas īstais vainīgais!

Alberts atsāka piedāvāt savu preci, bet Lija ar tamburīna piesitieniem vijās starp maskotajiem ļaudīm.

—   Vai atļausiet man ari kādu deju ar jums? — "Laupītājs" bija satvēris Liju pie elkoņa.

—    Kāpēc ne, ja apsolāt mani nenošaut!

—    Apsolu! Bet to gan neapsolu, ka jūs nenolaupīšu. Vismaz jūsu sirdi gribu iegūt.

—     Vai jūs esat kanibāls, ka vēlaties sev kādu cilvēka miesas gabalu?

Tā runājoties un dejojot, viņi bija jau aizdejojuši līdz gaiteņa blakus telpai.

—    Ja man būs jūsu sirds, tad nepiederēsiet nevienam citam!

Šajā brīdī Lija pazina laupītāja maskā ģērbto vīrieti. Tas bija

viņas paziņa Kārlis. Viņš to sajuta un turpināja sarunu citādā tonī.

—     Es, Lija, gribu tevi pasargāt no tā Alberta! Jau agrāk tev teicu, ko par viņu uzzināju, — to, ka viņš satiekas ar kādu Valiju Vaid mani.

To dzirdot, Lija sāka patiesi no sirds dziļumiem smieties. Kārlis visas dzirdētās tenkas bija saputrojis, jo nezināja, ka Liju sauc Valija, bet Valdmane ir Kate.

"Viņš mani ir sajaucis ar Kari, bet lai viņš turpina domāt, ka es esmu Emīlija!"

—    Nemaz nesmejies! Tas ir nopietni! Vai gadījumā tas "andel- manis", ar kuru tu visu vakaru dejo, nav tas pats Alberts? — Kārlis prātoja, bet tūlīt atcerējās, ka pašreiz svarīgāk ir iegūt Lijas labvēlību, nevis apspriest Alberta dēkas.

—     Ja pagaidām nenovēli man savu sirdi, tad neliedz vismaz vienu skūpstu.

—    Nenāk ne prātā! — Lija centās no viņa izvairīties, bet Kārlis cieši satvēra viņas roku. — Ja nedosi skūpstu, tad nolaupīšu tavu gredzenu ar sarkano akmeni.

—    Laid mani vaļā! Tas ir mans saderināšanās gredzens! To man dāvināja Alberts, — skaļi, bet raudulīgā balsī kliedza Lija.

To dzirdot, Kārlis brutāli satvēra Liju un mēģināja ar varu noskūpstīt, bet tajā brīdī spēcīgs rokas tvēriens sagrāba viņu pie pleca.

—   Vācies prom no meitenes! — uzkliedza viņam Alberts

—     Vai tik tu neesi tas Albertiņš Kaupēns, Valijas Valdmanes brūtgāns? Es par tevi visu zinu. To man pateica viņas paziņa. Zinu arī to, ka Lijas māte tevi esot izdzinusi ārā, — Kārlis šņāca pretim.

To dzirdot, Albertam uznāca smīniņš, — tātad šis pats ir tas policijas okšķeris, par kuru man stāstīja Zelma, nodomāja Alberts un sacīja: — Tu, muļķi, neko nezini! Un vispār, kas tevi te ielaida iekšā? Te visi ieradušies maskās, bet tu savā ikdienas apģērbā, — Alberts ar ironisku smaidu kaitināja Kārli.

—    Es tev varu pateikt, ka esmu kriminālpolicists un mans ikdienas apģērbs ir policista forma, — Kārļa taisnošanās izklausījās muļķīga.

—   Tad jau tu pats zini, ka esi muļķis. Tādi kā tu šauj un šauj uz laupītājiem, bet nekad viņiem netrāpa. Par to viņi laikam tev iedeva savu labāko ancuku. Bet tagad vācies prom no manas līgavas! — Alberts gribēja atraut Kārļa roku no Lijas vidukļa, bet tas, saķēris Alberta kreiso roku, sāka to griezt apkārt uz leju. Vienlaikus Kārlim galvā pazibēja vēl kāda doma. Viņš policijas dokumentos bija uzgājis kādu rakstu, kurā teikts, ka kāds dezertieris Ansis Kaupēns izsludināts meklēšanā. Lauzdams Alberta roku, viņš izsaucās: — Varbūt tu nemaz neesi Alberts, bet gan Ansis Kaupēns?

To dzirdot, Albertam izskrēja karsta šalts caur ķermeni — ja nu patiešām viņš zina par viņa dezertēšanu? Alberta nervi un sāpošā kreisā roka vairs nespēja to visu izturēt, tādēļ labā roka iezvēla Kārlim tik stipri pa vaigu, ka tas, saķēris savu degunu, ietenterēja blakus telpā. Lai arī Lija bija atbrīvota no sava uzmācīgā pielūdzēja, balles jautrība abiem vairs nesagādāja prieku.

—   Iesim ātrāk projām! — Lija nespēja savaldīt asaras, kas krājās skropstās. Ar smagu sirdi viņa tikai tagad savam draugam pastāstīja par saviem agrākajiem piedzīvojumiem ar Kārli. Alberts savukārt pateica, ka Zelma viņam stāstījusi par savu kaimiņieni, kura Albertu satikusi pie šuvējas Valdmanes. Pēc tam kāds jauns policists šo kaimiņieni iztaujājis par Albertu.

"Tad, lūk, kur šis Kārlis uzzināja manu uzvārdu!" tas nu Albertam bija skaidrs. "Bet kādēļ viņš minēja manu senāko vārdu — Ansis? Nē, to viņš nevar pierādīt, ka vārdu nomainīju, atgriežoties kopā ar citiem bēgļiem no Krievijas. Mani dokumenti ir kārtībā," Ansis domās sevi mierināja.

—    Es nezināju, ka Kārlis ir policists. — Līdz šim Lija viņu bija redzējusi tikai privātās drēbēs. — Reiz gan viņš teica, ka strādājot ar cilvēkiem. Vai viņš nesūdzēsies, ka tu viņam esi uzbrucis un to piekāvis? Policistam vairāk ticēs nekā tev. No viņa jāuzmanās!

Nesagaidījuši masku balles beigas, abi atgriezās mājās. Šis vakars viņiem patiesi paliks atmiņā līdz mūža beigām, bet ne kā visjaukākais.

Karnevālu sezona bija beigusies. Lija atkal sapakoja masku kostīmus kartona kastēs, pa starpai tur ieliekot izžāvētu vaivariņu ziedus kožu atbaidīšanai. Lai nu maskas tur atpūšas līdz nākamajai sezonai! Tad atkal logā tiks iekārts uzraksts "Izīrē masku kostīmus". Darbs pie jaunu masku gatavošanas un veco labošanas un gludināšanas tagad tika nomainīts pret kulinārijas kursu apmeklēšanu. Līdz mājturības skolas izlaidumam vēl laika diezgan. Kamēr vēl laukā virpuļoja cīruļputeņi un ziema negribēja atbrīvot savas varas troni vasarai, Lija uz baltas drēbes ar ziliem dalāmdiegiem izšuva darbu, ko maijā izstādīt kursu beigšanas rokdarbu izstādē. Tika gatavota kule, ko piekārt atejā pie sienas gabaliņos sagrieztu papīru ievietošanai. Uz tās attēlotais rūķis sēdēja uz naktspodiņa. Augšpusē pie sienas piestiprināmajā daļā tika izšūts uzraksts "Tikai 5 minūtes".

Pat uz slidotavu saliņā aiz pils dārza Lija vairs negāja, galvenokārt tādēļ, ka tur jau reiz bija satikusi Kārli. Vienīgi no kino apmeklējumiem kopā ar Albertu viņa nespēja atteikties, it sevišķi tajās reizēs, kad filmā spēlēja viņas vārda māsa Lia Mara vai Pola Negri.

Reiz Lija sēdēja mīkstajā atzveltnes krēslā un cītīgi ar adatiņu dūra savā izšuvumā, bet Līze kafijas dzirnaviņās mala grauzdētas, gabaliņos sagrieztas cigoriņu saknes. Kad dzirnaviņu apakšā atvilkt- nīte bija piemalta pilna ar brūno, kafijai domāto pulveri, Līze to sabēra skārda bundžā. Šim neritmiskajam troksnim piebalsoja asi piesitieni, kas radās no Bernharda āmura sitieniem pa riekstiem. Tos viņi paši kopā ar Līnu bija savākuši lazdu gravā. Sākumā no meža pārnestie rieksti tika izklāti turpat virtuvē uz grīdas žāvēšanai. Lijai nepatika atmiņas par mazajiem tārpiņiem, kas tad steidzās ārā no riekstu čaumalās izgrauztajiem caurumiņiem, meklējot ceļu atpakaļ uz mežu. Viņa jau gatavojās doties no virtuves uz istabu klausīties romantiskākas skaņas pa radio, kad ciemos ieradās Vanagu Emīlija. Lija palika turpat sēžot, jo zināja, ka nu atkal tiks stāstīti jauni briesmu stāsti par laupītājiem.

Emīlija arī šoreiz bija atnesusi labu, lētu krējumu no laucinieku vakardienas tirgū nepārdotā pārpalikuma. Parunājuši par cenām un jaunā Lielupes tilta būvi, runātāji drīz vien sāka pārspriest avīzē "Jaunais Zemgalietis" rakstīto.

— Vakardienas avīzē rakstīts, ka kara tiesai nodots kāds Kārlis

Pauls par slepkavību un laupīšanu. Tiesāšot ari Alfrēdu Reini, — Bernhards iesāka savu iemīļoto tematu. — Kad reiz beigsies tie briesmu darbi?

—    Nupat jau bija rakstīts par 18. marta laupīšanu Kalnamuižas silā. Uz notikuma vietu esot izbraukuši aizsargi paša Kriminālpār- valdes Jelgavas nodaļas priekšnieka Kārļa Liepiņa vadībā. Aplenkuši mežus, bet nekādi lietiskie pierādījumi neesot atrasti, — savu stāstu iesāka Emīlija un, grauzdama riekstus, turpināja: — Tur rakstīts, ka "meklēšana pēc laupītāja neatlaidīgi turpinās". Vakar pie mums iebraukušais laucinieks no Auces puses zināja sīkāk pastāstīt par noti- košo. Ap sešiem vakarā tur aplaupīti vairāk nekā desmit ceļa braucēji no Dobeles, Meitenes un Auces puses. Pirmie četri pajūgi braukuši reizē. Tos apturējis kāds briesmīgi nomaskojies vīrs un, piedraudot ar šaujamo, visus aplaupījis. Kāda saimniece, uzvārdā Rīdzeniece, stāstījusi, ka viņa bijusi pilsētā pārdot lēcas. Laupītājs 110 meža izskrējis uz ceļa priekšā pajūgiem un apgriezis viņas zirgu pretējā virzienā, liekot braukt pa meža ceļu ielejā. Viņa esot pārbijusies līdz nāvei, kad uzbrucējs viņu izģērbis un licis pat zeķes un kalošas novilkt. Pārbaudījis, vai tajās nav paslēpta nauda, vēl pārmeklējis arī matus. Kad par pārdotajiem graudiem saņemtos piecus tūkstošus rubļu laupītājs viņai atņēmis, viņš tomēr vēl neesot to atlaidis, sacīdams: "Pagaidi, kamēr vēl laupīšu! Man vēl vajaga."

Pēc brīža piebraucis vēl viens pajūgs. Ap pusastoņiem vēl daži. Laupītājs bijis kurpēs vai kamašās ar šauteni un revolveri rokās. Kāds Valdrāts sacījis, ka laupītājam kājās bijuši šņorzābaki un rokā paštaisīta šautene ar koka daļām un bleķa apkalumiem. Tā nemaz neesot izskatījusies pēc šautenes. Vēl viņš ievērojis, ka laupītājam trīcējušas rokas, bet citas pazīmes no bailēm neesot ievērojis.

Pēc tam vēl, ap astoņiem vakarā, Natālija Sauka braukusi mājās no Jelgavas, kur pēcpusdienā pārdevusi rudzus. Netālu 110 Zaļenieku- Tērvetes kopmoderniecības, kur uz lielceļa atrodas lokomobile, laupītājs Viņu apgaismojis ar lukturīti un, piedraudot ar revolveri, aplaupījis. Viņš pat cepuri tai noņēmis un aptaustījis matus, meklējot tur paslēptu naudu. Viņa nezinot, 110 kurienes laupītājs pēkšņi uzradies, jo lokomobilē paslēpties nevarot — tur esot pilns ar trubām.

—   Emīlijas tant, — iesaucās Lija, jau mazliet garlaikodamās, — šoreiz tavs stāsts nebija interesants! Visi desmit braucēji aplaupīti gandrīz vienādi, bez jebkādiem piedzīvojumiem. Vienīgi jautra bija tā vieta, kad laupītājs Tērvetes gravā izģērba Rīdzenieci, novelkot viņai pat zeķes. Arī pats laupītājs, tāpat kā visi agrākie, bijis tiem līdzīgi nomaskojies. Viņiem visiem uz galvas vienmēr ir kaut kādas lupatas ar izgrieztiem caurumiem un apspraustiem zariem. Nekas jau nemainās! Vesels bars aizsargu tikai lādē un šauj, bet nekad netrāpa laupītājam. Es tagad aizbraukšu uz Dobeli pie Vandas ciemos. Kad atgriezīšos, tad atkal gaidīšu Emīlijas tanti, lai viņa pastāsta kādu briesmīgāku notikumu.

— Beidz nu pļāpāt, auša! — šoreiz viņu aprāja tēvs. — Saki paldies Dievam, ka tev nav gadījies ar tādu sastapties.

Nemaz nebija jāgaida Emīlijas tante, lai uzzinātu jaunas ziņas. Jau pēc mēneša avīzē bija aprakstīts jauns notikums uz Jelgavas- Mūrmuižas lielceļa. Tur ap septiņiem vakarā ticis aplaupīts kāds 110 Jelgavas braucošs tirdzinieks. Viņam atņemti tikai divi lati. Tajā brīdī notikuma vietai tuvojies kāds jaunsaimnieks Frīdbergs, kas savos ratos vedis govs gaļu. Tā kā viņam līdzi bijis arī brauniņš, viņš izkāpis no saviem ratiem, drosmīgi tuvojies uzbrucējam un neveiksmīgi izšāvis uz to. Laupītājs aizmucis mežā. Zinādams, ka tā viņam bijusi vienīgā patrona, arī pats Frīdbergs ieskrējis mežā un devies saukt palīgā tuvējos iedzīvotājus. Nenoķēris Frīdbergu, laupītājs atgriezies pie pirmā pajūga turpināt savu grēka darbu. Pie Vilces gatera Frīdbergs sastapis septiņus strādniekus, un nu tie visi kopā devušies gūstīt uzbrucēju. Divi palikuši meža stūrī novērot ceļu, viens apstājies mežā pie Vilces-Murmuižas lielceļu savienojuma, bet vēl divi novērojuši mežmalu. Frīdbergs ar diviem pārējiem braukuši tālāk uz Jelgavas pusi. Pēkšņi viņiem priekšā no grāvja izlēcis tas pats laupītājs un uzkliedzot draudējis šaut. Jaunsaimnieks tad nolēmis labāk mukt mežā, lai izvairītos no lodēm, un devies saukt palīgā aizsargus. No dusmām un lai baidītu ķērājus, laupītājs nošāvis ar diviem šāvieniem galvā uz ceļa atstāto zirgu.

Izsauktie aizsargi drīz vien ieradušies, pietuvojušies laupītājam pārsimt soļu attālumā un sākuši apšaudi. Laupītājs atkal palicis neievainots un aizmucis. Viņš pagājis trīs kilometrus uz Jelgavas pusi un tur aplaupījis vēl četrus braucējus.

Lijai vairs neinteresēja nekādi stāsti par laupītājiem, jo aprīļa beigās no Dobeles ciemos atbrauca Vanda. Bernhards gan vēl lasīja 20. aprīļa avīzi, kur bija rakstīts, ka pēc pieciem gadiem ir atklāta slepkavība uz Kalnamuižas-Apgunstes ceļa, kur 1920. gadā ticis nolaupīts zirgs ar ragavām.

—    Kas tā par slepkavību? Toreiz tika ziņots, ka Osim nolaupīts zirgs ar ragavām, bet pats dzīvs un vesels, tikai pārbijies atstāts mežā.

Lija vairs neklausījās tēva runāšanā, tikai, ārā ejot, nosacīja:

—    Mēs ar Vandu ejam uz kino skatīties filmu "Zelta un asins zemē".

—    Šodien avīzē rakstīts ne tikai par tava zelta un asiņu kino, bet ari par brīdinājumu, ka kāds ļaundaris uzbrūk jaunām meitenēm, tās piesmej un pēc tam iemet Lielupē, — Bernhards pa atvērto logu vēl paspēja nosaukt pakaļ Lijai. — Uzmanies!

Lija sacīto vēl gan ar vienu ausi sadzirdēja, bet jau tūlīt pat tas pa otru ausi izskrēja ārā.

Tēva un tantes Emīlijas briesmu stāsti Lijai šķita kā tālas, nereālas pasaules notikumi. Tajos meitenes iztēle neiesniedzās atšķirībā no skatītajām filmām, kurās viņa līdzās skaistajām aktrisēm dziļi pārdzīvoja redzētos notikumus. Smaržīgais pavasara gaiss un draudzenes Vandas atbraukšana priecīgi reibināja Lijas prātu. Šķita, ka ar siltu gaisu, saules stariem un pirmo pavasara ziedu smaržu pielijušajai pasaulei pāri klātos nesaraujams laimes plīvurs. Pat prāts nepieļāva domu, ka jebkādi apstākļi varētu sagraut šīs ilūzijas.

—    Braucam uz Rīgu! Es tur sen neesmu bijusi, — ierosināja Vanda, — gribu apciemot Mīci.

—   Aidā, braucam! — Lijas prieka līmenis ar katru dienu cēlās arvien augstāk. — Ieskrien to pateikt ari Albertam, la kāds ko jautās, teiksim, ka mēs nejauši satikāmies stacijā.

—    Kas nu par lieliem priekiem? — ienākot istabā, vaicāja māte.

—   Visa māja pieskandināta.

—    Mēs ar Vandu rīt brauksim uz Rīgu ciemos pie Mīces. Parīt atgriezīsimies mājās.

—   Vai atkal sauksiet līdzi Albertu?

—   Es viņu nesaukšu, — Lija godīgi atbildēja mātei un ar vienu lūpas kaktiņu pasmaidīja uz Vandas pusi.

Nākamajā rītā, "nejauši" satikusies stacijā, trijotne devās uz savu sapņu pilsētu Rīgu, jo nokļūt Parīzē meitenes varēja tikai sapņos. Alberts kādā lētā viesnīcā noīrēja divas istabas. Pārējos tēriņus vajadzēja Vandai pašai maksāt. Ja cilvēks ir jauns un apkārt jūtama pavasara tuvošanās, tad laimīgs var justies ari bez naudas, lai arī skatlogos sarindoti visādi kārumi un pircēju pievilināšanai sakārtas skaistas modes preces.

Draudzene Mīce, kura bija pāris gadu vecāka par Liju, Rīgā strādāja par mājkalpotāju un mācekli pie kāda meistara, kas pasūtītājiem izgatavoja šiltes ar zelta burtiem. Mazās grāmatiņās starp katru baltu lapu bija ievietotas īsta zelta lapiņas, tik vieglas un plānas, ka pat no elpas pūtiena tās plivinājās gaisā. No šī zelta meistars darināja burtus, ko uzlīmēja uz slīpēta stikla plāksnes, veidojot vajadzīgo uzrakstu. Pēc tam plāksnes aizmugure tika nokrāsota melnā krāsā. Šādas elegantas šiltes tad pasūtītājs piestiprināja pie savas mājas ārdurvīm. Viņpus stikla ar zelta burtiem uz melnā fona uzrakstītais pasūtītāja amats, viņa vārds un uzvārds norādīja, ka šajā namā apmeklētājus pieņem, piemēram, "Dr. Sniķeris".

Meistars bija izskatīgs un neprecējies, bet kluss un kautrīgs vīrietis. Lai ari kā jautrā un gudrā Mīce centās viņu savaldzināt, tas viņai neizdevās. Beidzot viņa izdomāja uzkāpt uz galda, lai aizsniegtu kādu vajadzīgu priekšmetu, bet vairs nekādi nespēja nokļūt lejā. Nekas cits neatlika, kā gauži lūgt meistaru, lai tas viņu noceļ 1111 atbrīvo no šīs bezpalīdzīgās situācijas. Mīces siltajai miesai, kurai jau tad bija manāmas pirmās korpulences pazīmes, beidzot izdevās vīrieti savaldzināt un vēlāk to ari apprecēt.

Mīce ar saviem atbraukušajiem viesiem izstaigājās pa Rīgas parkiem, un pēcpusdienā visi kopā aizgāja uz kino. Pēc filmas noskatīšanās draugi atvadījās, lai trijatā vēl pastaigātos pa krēslot sākušās pilsētas apgaismotajām ielām un tīksminātos par veikalu vitrīnās un spožajās ielu reklāmās redzēto. Atgriezušies viesnīcā, visi bija jau tā noguruši pēc dienas pastaigas, ka Alberts tūlīt devās uz savu istabu, bet Lija un Vanda uz savējo.

Drīz jau pienāca 1. maija svētdiena, un Alberts, jautri svilpodams, devās uz satikšanos ar abām draudzenēm — Liju un Vandu.

— Sveiks, Albert! — Viņam aiz muguras atskanēja Zelmas balss. — Kur tu iesi? Iesim reizē skatīties svētku parādi!

—    Nē, man jāsteidzas uz satikšanos pie Latviešu biedrības nama.

Kad pirms gada Alberts ar Zelmu dejoja Svētes pagasta ballē,

lai novērstu Kates greizsirdību no Lijas, savu vārdu viņš tai nepateica. Nu viņa to bija uzzinājusi no savas kaimiņienes.

Alberts necentās vairot savu paziņu skaitu. Neviens viņu nebija redzējis pat ar kādu draugu skaļās kompānijās. Viņu vairāk interesēja kino apmeklēšana, izdejošanās ballēs un grāmatu lasīšana. Lasītas tika gan lubenes, kriminālistika, gan Bībele un pat Kanta filozofija. Izlasīti bija slepenpolicista Pinkertona romāni un Serloks Holmss, pētīta līvu vēsture un evaņģēliji. Alberts bija pārliecināts, ka viņa senči ir cēlušies no slavenā līvu karaļa Kaupo cilts. Viņš piederēja pie to ļaužu grupas, par kuriem saka, ka tie mīl darbu, bet nemīl disciplīnu. Pat viņa meistars, pie kura Alberts ilgi mācījās un strādāja tapsētāja darbu, par viņu teica tikai labu: "Strādājis rūpīgi, pret klientiem bijis ļoti laipns, uzvedies nevainojami, nekad nav bijis nolaidīgs, ģērbies labi un nav bijis dzērājs."

Abas draudzenes Lija un Vanda uz satikšanos ar Albertu pie Latviešu biedrības nama ieradās, eleganti saposušās.

"Alberts tiešām dzīvo taupīgi, jo vēl arvien ir tajā pašā brūnajā uzvalkā. Kopskats ir ļoti solīds," Vanda apskatīja Lijas draugu. "Ja mēs šodien visi trīs kopā iesim kaut kur svinēt 1. maija svētkus, diez vai viņš atkal izmaksās tikai Lijai? Tas nevarēja būt skopums vai nabadzība, bet laikam Albertam piemita princips lieki netērēties."

—    Nav ko sēdēt telpās tik jaukā laikā! Iesim skatīties 1. maija parādi! — ierosināja Alberts, un jaunkundzes tam dedzīgi piekrita.

Pasta ielā pie Raiņa kluba, kur strādnieku organizācijas ar karogiem un plakātiem stājās kolonnās, lai kopīgi dotos uz zirgu tirgus laukumu, jau pulcējās lieli ziņkārīgo ļaužu bari. Ļaudis, sastājušies ielu malās, noskatījās armijas garnizona parādi, kas jau sāka soļot uz svētku norises vietu. Gājiena priekšgalā garnizona pūtēju orķestra spēlētā marša pavadībā soļoja karognesēji un valdības vīri. Kad parāde beidzās un sākās runas no valdības tribīnes, draugi nolēma labāk pasēdēt kādā mierīgākā vietā.

—    Šodien Tautas teātrī ir izrāde "Pazudusī pasaule" pēc Ko- nana-Doila romāna motīviem, — ieminējās Vanda.

—    Tur gan nav ko iet sēdēt! Tā izrāde ir divpadsmit cēlienos, — Lija iebilda, un visi tam piekrita.

—   Aiziesim uz pils dārza kafejnīcu! — uzaicināja Alberts.

Šoreiz viņš saldējumu izmaksāja ari Vandai. Apkalpotāja atnesa

katram mazu, baltu trauciņu uz augstas kājas ar aukstām dzeltenām, rozā un brūnām bumbiņām. Kad atnestais kārums bija apēsts un sakrātais runājamais izrunāts, tās dienas svētki draugiem beidzās, katram dodoties uz savām mājām.

Vanda nolēma vēl pāris nedēļu paciemoties Jelgavā, jo tuvojās Lijas vārdadiena un skautu organizācijas darbības astotā gadadiena.

Līze bija avīzē izlasījusi sludinājumu, ka tiek pārdotas polsterētas mēbeles.

—   Tādas mums noderētu lielajā istabā. Guļamistaba ar baltajām lakotajām mēbelēm ir tik skaista, bet tā sauktā zāle izskatās gluži noplukuši. Aizej, Vanda, apskatīt tās pārdodamās mēbeles un pasaki, vai ir vērts pirkt! Es tad tās uzdāvinātu Lijai uz vārdadienu.

—    (), jā! — Vandai tās ļoti patika. — Aizej, Lijas mamm, apskatīt! Ja vien tev ir tik daudz naudas, tad noteikti tās nopērc.

Ai, kā Līze gribētu tādas nopirkt, bet tik daudz naudas viņai diemžēl nebija!

—    Pamēģināšu aizlienēt 110 brāļa Anša, — viņa prātoja, — bet diez vai viņam tik daudz būs? Viņš gan dzīvo ļoti taupīgi, bet ir ari paskops, jo vēl aizvien taupības nolūkos sērkociņus griež gareniski uz pusēm. Pamēģināšu palūgt aizdevumu no Bernharda māsasmeitas vīra Dreifuža. Viņš gan būs kaut ko iekrājis.

—     Nē, Līz, mums nav nekādas rezerves naudas, — Dreifuzis atbildēja. — Mana māja ir daudz mazāka par tavējo, un tev ir tikai viena meita, bet man jāgādā par trim bērniem. Kādēļ tu neprasi Albertam? Viņš dzīvo viens pats 1111 taisās tev par znotu. Lai viņš palīdz!

—    Man neērti viņam prasīt, — Līze domīgi sacīja. — Nav jau viņš mums nekāds tuvinieks, tikai Lijas draugs.

—    Nāc, mammiņ, aiziesim uz Bitnera darbnīcu pie Alberta! — Sarunā iesaistījās Vanda. — Es viņu izsaukšu ārā parunāt.

Albertam kopš pagājušajā vasarā Rīgā saņemtās naudas par pārdoto dārgakmeņiem rotāto sprādzi vairs necik daudz nebija palicis pāri. Līze gribēja aizņemties vismaz seštūkstoš rubļu, bet pat tad, ja viņš atdotu visu savu krājumu, tik daudz tur nesanāktu.

"Nē, es nedrīkstu Līzei ierādīt, ka esmu galīgs tukšinieks!"

Vēl Albertam bija atlicis mazs cerību stariņš, kā tikt pie naudas, — steidzīgi jāmēģina pārdot tās divas no Krievijas atvestās dārglietas, kas vēl glabājās mājās.

1926. gada avīzē "Jaunais Zemgalietis" 27. marta numurā gan bija rakstīts, ka no Krievijas iepludināti "briljantu plūdi Latvijā vairāku miljonu rubļu vērtībā. Gandrīz visi zeltlietu veikali ar šiem dārgakmeņiem pārpildīti, bet šī prece atrod šeit maz ņēmēju."

—     Jā, naudu varēsiet no manis dabūt, man tik pašreiz tās nav klāt. Jādabū atpakaļ no parādnieka, — Alberts apsolīja. — Iemaksājiet veikalā rokasnaudu, lai mēbeles nepārdod citam. Pēc pāris dienām es naudu aiznesīšu.

Tajā pašā dienā Alberts ar pēdējām dārglietām devās uz Rīgu. Lai ātrāk tur nokļūtu, viņš kājām devās ārā no Jelgavas pa Rīgas šoseju un gaidīja kādu braucošu mašīnu, kas viņu aizvestu.

"Es zinu, ka riskēju pat ar savu dzīvību, tā dodoties pa ceļu, kur jau agrāk notikušas laupīšanas," braucot svešā mašīnā, domāja Alberts, "bet es būtu bijis ar mieru mesties vēl lielākā riskā, lai tikai izpildītu Lijas mātes vēlēšanos. Lai ko Lija gribētu, es būtu gatavs uz viņas pavēli iekarot vai visu Latviju vai likt atdusēties savām drošsirdīgajām miesām. Ja kāds mums tagad ceļā uzbruktu, es bez bailēm tam mestos virsū ar savu līdzpaņemto revolveri. Jau izejot no Jelgavas, to visu es pārdomāju un liku savu dzīvību uz spēles, ķeroties pie vilciena naudas. Jācer, ka greznās rotas īpašnieks nebūs pieteicis policijai savu dārglietu pazušanu. Jādomā, ka viņš pats to kaut kur bija nozadzis, varbūt kādā dārglietu krātuvē vai pat cara pilī Maskavā. Vismaz Latvijā tāds greznums nevarēja būt atrodams. Ja gadījumā izdotos to pārdot, tad labi, ja ne, tad atkal bēdu pilna seja."

Apstaigājot Rīgā vairākas zeltlietu tirgotavas, Albertam beidzot izdevās sarunāt ar kādu pārdevēju, ka tas mēģinās atvestās lietas pārdot, bet gan par stipri zemāku cenu nekā to patiesā vērtība. Lai viņš atbraucot pēc piecām dienām, tad būšot nauda. Nebija Albertam Lijas mātei pēc pāris dienām solītā nauda. Nebija arī vēl dienā, kad izbeidzās rokasnaudas iemaksas termiņš mēbeļu veikalā.

—     Ja nevarēji dabūt, nevajadzēja solīt, — Līze staigāja apkārt kā saniknots pūķis, un viņas dusmīgo vārdu straume lija pār nelaimīgā Alberta galvu.

—   Naudu dabūšu, — viņš solīja, — un iemaksāto zaudēto rokasnaudu arī atdošu.

Līze tam vairs neticēja. Viņa bija apņēmības pilna uz mūžīgiem laikiem vairs ar Albertu nesarunāties.

Pa to laiku, kamēr Alberts braukāja uz Rīgu, izmisīgi mēģinādams sadabūt naudu Līzes iecerētajām mēbelēm, abas draudzenes sestdien jauki izklaidējās skautu organizācijas rīkotajos svētkos par godu viņu darbības jubilejai. Alberts bija teicis, ka viņam jābrauc uz Rīgu pie kāda parādnieka. Šoreiz bijušajām gaidām "kaijām" pat labāk patika aiziet uz svētkiem bez sava kavaliera. No iepriekšējiem gadiem, kad viņas vēl darbojās šajā organizācijā, abām aktīvajām meitenēm tur bija vēl daudz paziņu, tādēļ šajos svētkos garlaikošanās nedraudēja.

Kad beidzās svinīgā daļa — akts, kura laikā ar zelta nozīmi apbalvoja apakšskautmasteru Bindelu par viņa desmit gadu laikā paveikto darbu skautu organizācijas labā, sākās teātra izrāde ar skatiem no dzīves skautu nometnē. Visu svētku laiku teatralizētie priekšnesumi mijās ar mūziku un rotaļām. Visbeidzot rādīja kādu lugu, bet visa vakara pasākumu un priekšnesumu starpbrīžos notika dejas.

—   Jauki mēs šeit izpriecājāmies, bet mājās mātei pēdējās dienās ir slikts garastāvoklis! — Lija sacīja Vandai, nenojaušot, ka draudzene zina tā iemeslu.

Vanda viņai nebija pateikusi lielo noslēpumu, ka mamma meklē naudu dāvanas pirkšanai, bet vēl nav sameklējusi. Ari vārdadienas dāvana Lijai vēl nebija nopirkta, tādēļ viņa aizskrēja uz pilsētu "darīšanās". Lija, izmantodama klusuma brīdi, aizsnaudās turpat uz vecā dīvāna. Kamēr Bernhards ārā ar nazi ravēja starp ielas bruģa akmeņiem saaugušās nezāles un ar lielo zaru slotu tās saslaucīja, pēkšņi virtuves durvīs parādījās Alberts ar divām porcelāna puķu vāzītēm rokās, kurās kuploja uzziedējušu ķiršu zari.

—   Atnācu apsveikt jubilāri, — viņš smaidot teica, nedomājot, ka Līzes dusmas par apsolīto, bet nesagādāto naudu būs tik nopietnas. Viņš taču bija apsolījis to noteikti sagādāt!

—   Tu esi atnācis nelaikā. Lijas nav mājās, — Līze bija dusmīga un sameloja. — Mēs esam nolēmušas šodien nesvētīt viņas vārdadienu, jo nav sagatavota arī dāvana. Drīz viņai būs dzimšanas diena, un tad jau redzēs, kā būs.

—    Lūdzu, nododiet viņai sirsnīgus sveicienus no manis un šīs dāvaniņas. Pasakiet, ka es 16. maijā viņu gaidīšu Vasarsvētku zaļumballē pils parkā, — aizejot palūdza Alberts.

Kad Lija pamodās, māte viņai neko nepateica par Alberta apciemojumu un arī neparādīja viņa atnestās vāzītes, — nebūs nekādas staigāšanas tik bieži pa ballēm!

Tēvs atgriezās dzīvoklī pēc ielas un pagalma sakopšanas un ārā atkal bija saklausījies stāstus par jaunām noziedzībām. Pagājušajā naktī ap pulksten diviem piektajā kilometrā no Jelgavas uz Meitenes dzelzceļa kāds mēģinājis nolaist no sliedēm un aplaupīt Berlīnes vilcienu. Tur atrasta nesprāgusi granātas galva. Kad tas laupītājam nebija izdevies, viņš nošāvis pārmijnieku Māriņu un gājis aplaupīt tā būdu, jo zinājis, ka tur jābūt naudai. Māriņš gatavojies pirkt kādu zemesgabalu. Tur no lādes nolaupīti četrdesmittūkstoš rubļu. Par šo noziegumu esot aizturētas divas personas. Vienu no tām sazīmējis Māriņa dēls, kurš laupīšanas brīdī bijis paslēpies zem gultas.

—    Ko tu, tēvs, atkal stāsti tādas briesmu lietas! — atgriezusies ar iepirkumiem no pilsētas, iesaucās Vanda. — Šodien mums Lijas vārdadienā tikai jāpriecājas. Ap pusdienas laiku solīja atnākt ari Drei- fūžu Marisa un Irma. Ātri saklāsim galdu un gaidīsim viesus! Man šovakar jābrauc atpakaļ uz Dobeli. Nevaru vairs ilgāk te ciemoties. Žēl, ka netikšu uz Lijas mājturības skolas izlaidumu. Tur būšot svinēšana ar kopmielastu un rokdarbu izstādi. Vienīgi Lijas izšūto rūķi uz naktspodiņa dabūju apskatīt. Tēvs viens pats ar Nati nevarot savā maizes ceptuvē savaldīt mīklu, tā rūgstot pāri malām. Uz svētkiem tur allaž vairāk darba. Šogad ari Ziedoņa svētku svinēšana pils dārzā te, Jelgavā, man ies secen, bet tu, Lija, tur priecāsies ar saviem draugiem no skautu organizācijas, — draudzene bēdīgi nobeidza savas pārdomas.

Pievakarē Vanda aizbrauca, bet Lija vēl aizvien cerēja sagaidīt kādu apsveicēju, kurš tomēr neatnāca.

"Kur aizkavējies Alberts? Viņš arvien centās rast iemeslu, lai mani biežāk apciemotu, bet nu manā vārdadienā ir mani aizmirsis."

Lijas noskaņojuma mērīšanas ierīces "garastāvokļmetra" rādītāja stabiņš ar katru bridi slīdēja arvien zemāk, līdz beidzot viņa neaizgāja pat uz Ziedoņa svētkiem pils dārzā. Albertam nebija ne jausmas, ka Līze nav nodevusi Lijai viņa sveicienu un dāvanu.

"Kur ru esi, mana kaija?" 16. maijā viņš savu draudzeni izmeklējās gan pils dārzā, gan aizskrēja uz Latviešu biedrības namu, kur pulcējās skauti, gatavojoties "Raitās puķes" dienai, lai vāktu ziedojumus tuberkulozes slimības apkarošanai. "Nevar būt, ka esi apvainojusies par manu necilo dāvanu — porcelāna puķu vāzītēm. Lijai taču nekad nelikās svarīga Alberta taupīgā naudas tērēšana. Varbūt māte viņu pierunājusi neiet uz pils dārzu?"

Līzes augstā dusmu viļņa banga pēkšņi noplaka, kad drīz Alberts ieradās un parādīja divdesmit tūkstošus rubļu. Aizvedis viņu uz Pētera ielas Nr.ll veikalu, kur pārdošanā bija vēl labākas mēbeles nekā iepriekš noskatītās, par Alberta iedotajiem piecpadsmit tūkstošiem tika noformēts pirkums.

Lai ari Līze nu vairs tik loti nedusmojās uz Albertu par viņa solītā naudas aizdevuma aizkavēšanos, tomēr mazliet vēl īgņojās, jo viss nebija iznācis tieši tā, kā viņa vēlējusies. Patiesībā bija noticis pat vēl labāk, nekā Lize bija ieplānojusi, tikai principa pēc viņa vēl pukojās.

Drīz, 25. maijā, būs Lijas dzimšanas diena, skaista jubileja, kad viņa kļūs astoņpadsmit gadus veca. Līdz tam laikam zāle būs sakārtota, un lielā jubilejas balle varēs sākties.

— Šogad Valijas vārdadienas svinēšana nesanāca tieši tā, kā gribēts, bet nevajag ari. Jau tāpat pārāk bieži skuķi skraida apkārt. — Šoreiz tēva domas saskanēja ar Līzes sacīto.

Jaunās mēbeles kā dāvanu dzimšanas dienā Lijai pasniedza steigā izkrautā veidā, bet tas nemazināja viņas prieku. Pat savā fantāzijā viņa nebūtu spējusi iedomāties, ka kaut kas tik skaists tai kādreiz varētu piederēt. Mīkstās mēbeles bija apvilktas ar zīda drēbi veca zelta krāsā. Uz šā fona mirdzēja fantastiskas puķes un vītnes. Dīvānu un krēslu plīša malas sūnu zaļā krāsā patīkami kutināja rokas. Uz lielā dīvāna ar atzveltni varēja sasēsties četri cilvēki. Mazajam arī bija atzveltne, bet abos galos resni, mīksti zīda ruļļi, kuriem priekšgalā karājās bārkstaini resnu auklu mezgli ar pušķiem sūnu zaļā krāsā. Mīksto krēslu sēdeklis un atzveltne bija ieapaļas formas. Divi mīkstie krēsli, katrs ar divām blakus malās uzslietām atzveltnēm izskatījās kā mazi atpūtas stūrīši.

Bija pienākusi lielā jubilejas diena, bet Alberts nebija saņēmis ielūgumu tur ierasties.

"Vai Līze cerēja, ka tos piecpadsmit tūkstošus mēbelēm es viņai dāvināšu? Es teicu, ka nav jāsteidzas ar parāda atdošanu, ka varu gaidīt, cik vien ilgi vajadzīgs. Arī par mēbelēm iemaksāto pazaudēto rokasnaudu samaksāju. Ja Lija man nepateica paldies par viņai dāvātajām vāzītēm vārdadienā, tad man tagad ir neērti pašam ierasties pie Kleinberģiem un it kā uzprasīties, lai mani ielūdz 25. maijā uz Lijas dzimšanas dienas svinībām. Aizbraukšu labāk pie tēva uz Ozolnieku pagastu palīdzēt viņam sazāģēt malku. Saka, ka malkas ciršana nomierinot nervus."

Bija pagājis jau gandrīz gads, kopš vecais Kaupēns no Pogu laukiem pārcēlies uz dzīvi Lauciņos un tur viens pats dzīvoja. Atšķirībā no nelaiķes mātes, kuru Alberts ļoti mīlēja, ar tēvu viņam nebija tik tuvu attiecību. Tagad, kad vecais vīrs bija kļuvis švakāks, Alberts tomēr neaizmirsa savu pienākumu viņam palīdzēt.

"Ja nelīdzēs malkas skaldīšana, aiziešu uz teātra izrādi Ozolmuižā. Ejot tieši pāri laukiem, tas attālums nemaz nav tik liels. Kaut kā jāmēģina novirzīt savas drūmās domas!"

Šķita, ka visi debesu spīdekļi ir sagriezušies pret zemi tā, lai raidītu uz šejieni priekus slāpējošu starojumu. Lija jau desmit dienas valdīja asaras, jo dzīvoja neziņā par Alberta nozušanas iemesliem. Tāda lepna meitene tak neies uz darba vietu vai dzīvokli meklēt savu nozudušo puisi!

Zvaigžņu nelabvēlīgais stāvoklis raidīja savus starus ne tikai uz Lijas un Alberta prieka slāpēšanu. Rija ari vēl trešais, kurš jau kopš pagājušās vasaras nevarēja nomierināties par savas iecerētās meitenes nedabūšanu. Toreiz viņš 110 Zelmas kaimiņienes uzzināja, ka viņa konkurents Alberts visu vasaru uzdzīvojis Rīgā ar kādu Valiju, kura tomēr nebija Valdmane. Nez, kādēļ Lija nemaz nebēdājās par šo dzirdēto ziņu? Viņa nemiera liesmai vēl krietnu eļļas devu pielēja klāt februārī masku ballē saņemtais "andclmaņa" dūres sitiens pa "laupītāja" žokli. Toreiz Kārlis neaizgāja par notikušo sūdzēties, jo kaunējās par savu izgāšanos.

Dusmu kamols kļuva vēl cietāks, kad viņš aprīļa beigās nejauši ieraudzīja Liju, Vandu un Albertu iekāpjam vilcienā Jelgava-Rīga. Jautrā trijotne nebija pat pamanījusi, ka policists Kārlis pēdējā brīdī pirms vilciena atiešanas ielēca vagonā un, izgājis cauri dažiem vagoniem, pagāja viņiem garām un apsēdās blakuskupejā, lai noklausītos, cik nopietnas ir Alberta un Lijas attiecības. Tajā dienā Kārļa tiešie darba piedāvājumi atkal varēja pagaidīt. Tā kā neko svarīgu viņa ausis nesadzirdēja, ar nākamo vilcienu tas atgriezās Jelgavā.

Beidzot no Kārļa olveida galvas izšķīlās gluma ideja. Viņš Alberta prombūtnes laikā aizgāja uz Bitnera mēbeļu darbnīcu uzzināt Alberta tēva dzīvesvietas adresi.

Vēl pirms Alberta ierašanās pie tēva malku zāģēt Kārlis aizbrauca uz Ozolnieku pagasta Lauciņiem, ģērbies privātās drēbēs. Sastapis tur veco Kaupēnu, viņš to laipni sveicināja un, paskatījies uz tukšo suņa būdu pagalma stūrī, jautāja. — Vai kāds man te kodīs?

—    Kodīs gan! Odi. Ko jūs gribat? — vecais vīrs strupi jautāja.

—   Es gribu satikt savu senu draugu Ansi Kaupēnu no dienesta laikiem. Uzzināju, ka Kaupēni šeit dzīvo, tādēļ atbraucu viņu šeit meklēt.

Kārlis gan nebija pārliecināts, ka policijas uzskaitē esošais dezertieris Ansis ir tas pats Alberts, bet viņš nolēma riskēt, tāpat kā toreiz, nopratinot naivo Zelmas kaimiņieni. Toreiz viņam viltība izdevās. Var būt, ka arī šoreiz viņš uzzinās kaut ko vairāk par Albertu. Kārlim noderētu jebkurš sīkums par Alberta "grēkiem", lai pēc tam varētu viņam oficiāli piesieties.

—   Ko jums no viņa vajag? Sen te tāds nav redzēts. — Tēvs neapstrīdēja dzirdēto vārdu, bet, pēc brīža apdomājies, jau dusmīgāk noteica: — Ejiet citur meklēt! Es tādu nepazīstu.

Tēva atbilde tomēr radīja Kārlī aizdomas. Tagad, uzlicis galvā līdz šim apslēpto policista formas cepuri, viņš izsvieda vēl otru viltus makšķeri. — Mums ir aizdomas, ka ras ir kāds Ansis, kurš nesen gribēja aplaupīt Berlīnes vilcienu un nošāva pārmijnieku Māriņu. Par to jau būsiet lasījis 13. maija avīzē?

Par Anša saistību ar laupīšanu Kārlis izdomāja pēkšņi, lai redzētu, kādu iespaidu tas atstāj uz veco. Ja viņa dēla vārds patiesībā būtu Ansis, tad tēvs nevarētu noslēpt savu uztraukumu.

—     Neko nezinu, — Jānis Kaupēns, pietvīcis sarkans, tik ātri aizcirta durvis policista priekšā, ka tam vairs nesanāca tālāka saruna ar viņu.

Braucot mājās, Kārlis domāja: "Ja arī Alberts nav meklētais dezertieris Ansis, kādēļ es tomēr nevarētu uzrakstīt ziņojumu par šaubīgu personu? Un mana doma par laupītāju arī nav zemē metama. Diez, kur šis mēbeļu polsterētājs ņem tik daudz naudas, lai vizinātu skuķus uz Rīgu? Ja arī izmeklētājs neatradīs Alberta vainu, es vismaz būšu šo zelli patramdījis."

Policista sacītais par Ansi tā uztrauca veco vīru, ka viņš vēl vairākas dienas pēc tam jutās sasirdzis un tik vārgs, ka neizgāja nekur tālāk ārā. To, ka Ansis bija dezertējis no armijas, viņš zināja, jo divus gadus bija palīdzējis viņu slēpt no policijas un nenovīdīgu ļaužu acīm, bet tas, ka dēls varētu būt laupītājs, tēvam pat sapņos nevarēja rādīties.

Kad Alberts pa Vasarsvētkiem ieradās Lauciņos, tēva stāstītais par policista apciemojumu viņu uztrauca ne mazāk. Slepenais viesis nevarēja būt neviens cits kā vienīgi Lijas lencējs. Viņa toreiz masku ballē pareizi sacīja, ka no Kārļa jāuzmanās.

"Šoreiz nekāda uzmanīšanās nelīdzēs!" Alberts sajuta neciešamu smeldzi krūtīs. Vai ar to vēl bija par maz, ka izveidojās tik nepatīkama situācija ar Liju? Nu vēl klāt nāk šīs draudīgās aizdomas par manu dezertēšanu."

Mierīgā dzīve laukos pie tēva un malkas skaldīšana līdz pilnīgam spēku izsīkumam nenomierināja Albertu. Pat doma par teātra izrādes apmeklēšanu Ozolmuižā vairs nebija prātā. Tieši otrādi — ar katru dienu vairojās viņa nemiers. Ja viņu noķers, tad sods būs neizbēgams. Tam visam pa vidu vēl arvien skaudrāk smcldza neziņa par Liju.

"Kur tu esi, mana kaija? Tā nevarēja būt vienkārša sagadīšanās, ka tu pat paldies nepateici par manu necilo vārdadienas dāvanu, ne- atnāci uz tikšanos ar mani Vasarsvētku zaļumballē un neuzaicināji mani uz vārdadienu un tagad uz dzimšanas dienas svinībām. Tev šodien paliek astoņpadsmit gadi!"

Šo dienu pavasara plaukumā Alberts bija cerējis sagaidīt kopā ar Liju, lai laimes un prieka virpulis sasietu tos arvien ciešāk, lai sajustu Lijas auguma trauksmaino un vienlaikus maigi lēno vijīgumu.

"Vai tavas brūnās stirnas acis pašreiz smaida, šķiļot nerātnas dzirkstis, vai varbūt raud? Lai arī neesmu uzaicināts viesos Kleinberģu ģimenē, tomēr nespēju izlikties, ka esmu aizmirsis tavu jubileju."

Alberts nolēma pats gan tur neiet, bet aizsūtīt Lijai kādu apsveikumu. Tā kā māte Līze allaž bija centusies atsūtīt atpakaļ Alberta dāvinātās lietas, šoreiz viņš nolēma savai meitenei uzdāvināt tikai mazu, pūkainu, dzeltenu rotaļu lācīti.

"Vismaz tajos brīžos, kad uz to paskatīsies, tu mani atcerēsies."

Tālāk Alberta domas atkal atgriezās pie satraucošajām ziņām no tēva. Nekas labs nebija sagaidāms pēc šā policijas okšķera apciemojuma. Vismaz jāaizvāc kaut kur projām no sava dzīvokļa nereģistrētais ierocis.

Atgriezies Jelgavā, Alberts mazā sainītī sapakoja revolveri, patronas un arī savu nedaudz pārpalikušo papīra naudu.

"Ja mani arestēs, nauda vairs nebūs vajadzīga. Lai to izlieto māsa!"

Mazo paciņu Alberts aiznesa uz māsas Anetes dzīvokli Zaļajā ielā Nr. 26, bet tur nevienu nesastapa mājās. Daudzi ļaudis, aizejot no mājām, mēdza aizslēgto ārdurvju atslēgu noslēpt turpat durvju ārpusē zem kājslauķa. To zinādams, Alberts paņēma zem lupatas pabāzto atslēgu, iegāja Bubeltu dzīvoklī un tur atstāja savu sainīti.

Tajā pašā dienā Jelgavā jau klīda runas, ka iepriekšējās dienas, 29. maija pēcpusdienā uz ļelgavas-Rīgas šosejas notikusi kārtējā laupīšana, bet divas dienas vēlāk "Jaunajā Zemgalietī" šis notikums bija skaidrāk aprakstīts. Šosejas astoņpadsmitajā kilometrā laupītājs, piedraudot ar kara šauteni un revolveri, apturējis pajūgu, kurā no zvejas Misas upē mājās braukuši vairāki cilvēki: Amēriks, Turķis, Gud- rupu Arvīds un Lilija. Tiem naudas nav bijis, vienīgi Turks Paulīnai atņemti astoņdesmit santīmi. Laupītājam ar to, protams, nav pieticis, tādēļ viņš ar aizturēto zirgu aizšķērsojis šoseju un, sagaidījis no Jelgavas braucošu auto, sašāvis mašīnas motoru. Braucējam Ošenie- kam atņemti četrsimt, elektromontierim Zariņam divdesmit divi, šoferim Paulam seši lati. Vēl kādam citam braucējam no Jelgavas puses atņemti desmit lati, bet tā zirgs nošauts, jo sācis trakot. Četri lati atņemti vēl kādam. Beidzis laupīšanu, ļaundaris atļāvis Ošenieka mašīnai salabot motoru un visiem doties tālāk.

Tajā brīdī notikuma vietai garām braucis Jelgavas-Rīgas vilciens, kurā bijuši arī vairāki dzelzceļa policijas ierēdņi un karavīri, kuri redzējuši laupīšanu uz šosejas, jo visi cietušie stāvējuši gaisā paceltām rokām.

Kāds pasažieris to paziņojis Daibes stacijas kasierim, un tas tālāk Jelgavas dzelzceļa policijai. Tā pieprasījusi kādu drezīnu, lai

Lija ar pēdējo Alberta dāvanu — lācīti

ātrāk no Jelgavas nokļūtu notikuma vietā, bet, tā kā to nav dabūjuši, trīs uzraugi devušies turp ar privātu mašīnu. Pēc divdesmit minūtēm gan tikusi atkabināta kāda lokomotīve, ar kuru atbraukusi policija. Ieradies arī pats Krininālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšnieks Kārlis Liepiņš. Aizsargi aplenkuši apkārtējos mežus, bet laupītājus nav noķēruši.

Ir tāds sakāmvārds: "Ja vadzis pilns, tad tas lūst". Rīgas augstajiem policijas pārvaldes kungiem beidzot pacietības mērs bija pilns. No daudzajām laupīšanām un slepkavībām, kas jau vairāk nekā sešus gadus notikušas Latvijas dienvidu pierobežas rajonos no Jelgavas līdz Daudzevai, tikai nedaudzos gadījumos notverti un sodīti vainīgie. Šoreiz pats Kriminālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšnieks Kārlis Liepiņš tika izsaukts uz Rīgu, ne jau uz "kafiju", bet uz pamatīgu "pirti".

— Man padotie vīri strādā, cik jaudas, — savu aizstāvības runu braši iesāka Liepiņš. — Mums trūkst ierēdņu, nav arī satiksmes līdzekļu. Agrāk Jelgavā līdz kriminālpolicijas centralizēšanai bija viens palīginspektors un divi subinspektori. Tad varēja arī vairāk atklāt. Tagad ir četri apriņķi, bet tikai viens rajona priekšnieks — inspektors un četri uzraugi. Ja arī kāds nav godprātīgi pildījis savus darba pienākumus, tas vairs neatrodas policistu rindās. To teikdams, viņš atcerējās krimināluzraugu Franku, kas kopā ar laupītāju pēc kopīgas laupīšanas un dzeršanas uz ceļa 1921. gada 14. maijā tika uzaicināts brīvprātīgi uzrakstīt atlūgumu. Lai pasargātu policijas mundiera godu, kara virsprokurors toreiz viņu attaisnoja, aizbildinoties ar to, ka Franks tur bijis dienesta uzdevumā.

Frankam dienesta uzdevums bija arī pēc 1921. gada 13. oktobra, kad vajadzēja atklāt viņa drauga, bijušā krimināluzrauga Arnolda Prcisa slepkavību. Toreiz viņš kopā ar divām "pudeles māsām", kuras bija iepazinušās cietumā, — Emīliju Bērziņu un Katrīnu Kalniņu, — kopā sadzēra vairākas dienas, līdz beidzot Katrīna izstāstīja, kā viņa ar savu dēlu un diviem no cietuma izbēgušiem zagļiem Prcisu nogalinājuši.

Lai arī kā Liepiņš centās atrunāties, nešķita, ka draudīgie mākoņi pār viņa galvu izklīdīs. Saruna ar priekšniecību beidzās, noklausoties kategorisku pavēli: — Vai nu atklāsiet visus noziegumus kopš 1920. gada, vai arī meklēsim jūsu vietā kādu spējīgāku priekšnieku!

Lai atrisinātu šo uzdevumu, Liepiņš, atgriezies mājās, sasauca kopā savus darbiniekus un nodeva riem līdzīgu brāzienu, kādu pats bija saņēmis Rīgā — vainīgie jāsameklē par katru cenu!

"Ak, Dievs! Kādēļ tu sūti vienkāršajiem ļaudīm tik daudz nelaimju?" Alberta māsa Anete trīcošām rokām saķēra galvu. "Laupītājs nabaga sievietei atņēmis viņas pēdējos astoņdesmit santīmus. Arī mana ģimene dzīvo nabadzībā, jo vīrs pēc karā gūtajiem ievainojumiem var nopelnīt tikai nelielu celtnieka darba algu. Ja es ne- piestrādātu par šuvēju, tad pat savu dēlu mēs nevarētu pabarot."

Tagad vēl klāt nāk uztraukums par brāli. Kas ar viņu ir noticis?

Atstātais dīvainais sainītis neko labu nevēstīja.

"Varbūt, ka viņš ir pieķerts dezertēšanā? Nevarētu gan būt, jo Alberts jau sešus gadus mierīgi dzīvo un strādā ar likumīgi izdoto pasi. Man bail! Visu šo paciņu nesīšu iemest Lielupē. Bet varbūt tomēr labāk parunāt ar tēvu, ko darīt?… Varbūt brālim to vēl vajadzēs?…"

Tēva prāts vēl nebija nomierinājies pēc iepriekšējās dienās no policista dzirdētā: "Dezertieris Ansis aplaupījis Berlīnes vilcienu!" "Šodien avīzē bija rakstīts, ka vakar laupītājs darbojies uz Rīgas šosejas, bet nu meita atnesusi brāļa atstāto dīvaino sainīti, kurā ir revolveris, patronas un nauda."

To, ka dēls 1920. gadā dezertējis, mājinieki zināja, bet nu jau vairākus gadus visi uztraukumi bija beigušies. Briesmīga priekšnojauta žņaudza ciet tēva kaklu — ja nu policists teicis taisnību?

— Neaiztiec neko, kas tajā paciņā! Nes un noroc to zem vītola pie krūmiem. Mēs neko nezinām… — tēvs runāja drebošā balsī, — vai patiešām mans dēls ir kļuvis par laupītāju? Pat tad, ja izrādīsies, ka viņš nav nevienu aplaupījis, par dezertēšanu no armijas viņam sagaidāms bargs sods.

Visa nākamā nakts vecajam Kaupēnam likās bezgalīgi gara un pagāja šausmīgos murgos. Tie smacēja viņu nost, it kā uz viņa krūtīm būtu uzgūlies lietuvēns.

Nākamajā dienā vecais vīrs tika atrasts mežā pakāries.

Ari Kriminālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšnieks Kārlis Liepiņš visu nakri nevarēja atbrīvoties no uzmācīgām domām. Ik pa brīdim kāds viņam čukstēja ausīs: vainīgie jāsameklē par katru cenu!

"Pat tad, ja es būtu miljonārs un maksātu jebkādu cenu, es nevarētu atklāt tik sen jau norakstītus noziegumus. Bet kā rīkoties, lai vainīgos noķertu?"

Neizgulējies un īgnā noskaņojumā Liepiņš nākamajā rītā devās uz darbu. Nekāds risinājums pa visu garo nakti nebija rasts.

Ieraudzījis 1111 izlasījis uz sava darba galda nolikto kāda kri mināluzrauga, sava vārdabrāļa Kārļa Limberga ziņojumu, Liepiņš sajuta sevī atgriežamies zaudēto enerģiju. Ātrā, nervozā rokrakstā rakstītā ziņojuma informācija varēja noderēt. Viņš vēlreiz pārlasīja rakstīto:

"Es, Kārlis Limbergs, 26 gadus vecs, neprecējies, dzīvoju Jelgavā, K. Barona ielā 19, ziņoju: jau sen novēroju kādu jaunu, druknu vīrieti, kurš bieži mainīja uzvalkus un lepni uzdzīvoja. Man atrodoties Rīgā, atkal redzēju to pašu vīrieti braukājam ar automobiļiem un izšķērdējam lielas naudas summas.

Jelgavā ievācu ziņas, ka augšā norādītā persona ir kāds Alberts Kaupēns, kurš nodarbojas Jelgavā, Bitnera mēbeļu darbnīcā, un pelna 4 latus dienā, strādādams ļoti nenoteikti ar dienu un nedēļu iztrūkumiem. Bez tam ievācu ziņas, ka Jelgavas-Rīgas šosejas laupīšanas laikā 29. maijā visu nedēļu nav bijis darba vietā. Arī iepriekšējā laikā, dzelzceļnieka Māriņa noslepkavošanas dienā, Kaupēns nav bijis darbā, bet redzēts iereibušā stāvoklī. Naudas summas maksājis lielās naudas vienībās.

Pārbaudot Jelgavas nodaļas kartogrāfiju par noziedzniekiem, atradu, ka kāds Ansis Kaupēns tiek meklēts kā dezertieris. Vācu tuvākus datus.

Caur kādu savu personīgu paziņu izdibināju no Kaupēna līgavas Valijas Valtmanes, ka Kaupēns savā dzīvoklī uzģērbis sev divus uzvalkus, paņēmis līdzi gabalus no zupara maisiem un licis pagatavot baltmaizes sviestmaizes līdzi ņemšanai. Viņš iešot līdz Ozolnieku pagastam, bet, pēc manis pārbaudītām ziņām, kad atnācis atpakaļ pie Valtmanes pēc dažām dienām, tad bijis stipri nobridies, netīrs un ar saplēstām drēbēm."

Jo ilgāk Liepiņš lasīja Limberga ziņojumu, jo kļuva mundrāks.

"Visticamāk, ka Limberga ziņojumā minētais Kaupēns nav tas nenotveramais laupītājs, bet, ja viņš ir dezertieris, tad tā nopratināšanas gaitā var iegūt dažādu noderīgu informāciju," prātoja Lie- piņš. "Šādi puiši, bēguļojot pa mežiem, nereti sastopas ari ar laupītājiem. Sūtīšu 1. policijas iecirkņa jaunāko kārtībnieku Jāni Stirnu uz šī Kaupēna dzīvokli Pētera ielā 31, lai viņu arestē uz aizdomu pamata."

—   Sakarā ar policijā ienākušu ziņojumu man uzdots jūs nogādāt iecirknī dokumentu un faktu pārbaudei. Nāciet līdzi! — Jānis Stirna, sagaidījis Albertu pārnākam mājās, pavēlēja stingrā balsī.

—    Vai mani kā kādu noziedznieku vedīsiet uz iecirkni? Mani dokumenti ir kārtībā! — iebilda Alberts, bet mierīgi tam sekoja. Viņš bija pārliecināts, ka šī ziņojuma rakstītājs nevarēja būt neviens cits kā vienīgi tas pats policists, kurš jau iepriekš mēģināja par viņu ievākt ziņas. "Varu jau aiziet uz iecirkni parādīt savu pasi un vicekonsula Ciruzijā izdoto apliecību," pārvarējis pirmā brīža uztraukumu, domāja Alberts. "Tāds slepens ziņojums var būt vienīgi nepierādīts minējums. Vakarā aiziešu pie māsas. Jau veselu nedēļu tur neesmu bijis, un Anete nezina, kādēļ atstāju pie viņas savu nereģistrēto ieroci."

IV daļa tiesa

1926. gada 8. jūnijs bija sākums daudzu cilvēku mūžu izmaiņām. Alberts vairs netika izlaists no aresta telpām. Viņš arī nedabūja zināt, ka 11. jūnija avīzē "Jaunais Zemgalietis" bija rakstīts, ka pēc Ošenieka auto aplaupīšanas uz Rīgas šosejas pie Daibes stacijas bija aizturētas trīs personas. Viena no tām apgādājusi tumšus elementus ar ieročiem. Kratīšanā pie tās atrasts vesels arsenāls ar patronām, ložmetēju daļām un ieročiem. Pie kādas uzraudzībā esošas personas atrasts mūķīzeris. Pie pārējām divām personām atrastas divas vācu kaujas šautenes, kas bijušas noslēptas netālu no notikuma vietas mežā pie Daibes stacijas. Šautenes bijušas iemestas bedre un gulējušas ūdenī kādu nedēļu. īsi pirms nogremdēšanas no tām ticis šauts, par ko liecinot dūmu atliekas stobrā. Arī citi apstākļi liecinot par sliktu aizturētajiem.

Nākamās dienas avīzē aprakstīta laupīšanas norise Vircavā. Tur ap trijiem dienā Stakles mājās laupītājs iegājis prasīt paēst. Kad septiņdesmit gadus vecā Trine aizgājusi pēc ēdamā, laupītājs sašāvis Trīncs dēlu Neilandu vēderā un atņēmis tam piecdesmit latus.

Kaimiņu izsauktie policisti un ar auto atbraukušie kājinieku pulka aizsargi pārmeklējuši apkārtnes mežus. Apmēram divus kilometrus no Meitenes stacijas uz dzelzceļa līnijas laupītāju noķēruši. Vidēja auguma vīrs, ģērbies pelēkās drēbēs, melnos šņorzābakos, neizrādījis ne mazākā uztraukuma un noliedzis savu vainu, bet pēdu dzinējs suns ķērājus pievedis tieši pie viņa. Noķertajam līdzi bijusi pase uz Anšinovska vārda.

Jau ilgāk nekā nedēļu Alberts tika turēts arestā un pratināts par viņa agrākajām gaitām. Viņš mēģināja attaisnoties, sacīdams, ka no Krievijas kā bēglis atgriezies Latvijā 1922. gadā, tomēr neapšaubāmi pierādījumi panāca viņa atzīšanos dezertēšanā.

Albert, tavs īstais vārds ir Ansis!

"No soda man vairs neizbēgt," Ansis tagad sajuta pat dīvainu atvieglojumu. Lai arī viņš centās aizmirst aizgājušo gadu baigos brīžus, vēl aizvien zemapziņā ik pa reizei tomēr kāds asi ieskrāpēja viņa dvēselē.

"Tagad mana sirdsapziņa ir attīrīta no šī pagātnes grēka! Lai gan esmu izdarījis nodevību pret savu valsti, tomēr esmu pierādījis savu labo gribu šeit godprātīgi strādāt. Kaut tikai ātrāk tiktu atcelts kara laika likums par dezertieru bargo sodīšanu!"

"Vismaz viens likuma pārkāpējs ir veiksmīgi atklāts!" Pārvaldes priekšnieks Liepiņš atviegloti uzelpoja. Sasprindzinājums, kas vairākas dienas pastāvēja starp pratinātāju un pratināmo, nu bija atslābis. Liepiņš nu šķita kļuvis miermīlīgs un laipns.

—    Pastāsti man par savu dzīvi pēc dezertēšanas, — it kā ar tīri personīgu interesi viņš draudzīgi aicināja.

Lai ari visus pēdējos gadus Ansis dzīvoja ārēji jautrā noskaņojumā ar pašpārliecinātu smaidu sejā, kaut kur dziļi krūtīs viņam tomēr vēl krājās kāds stiprām saitēm sasaistīts smagums. Tagad šīs līdz galam nospriegotās saites sāka irt, un viss smagums kā lavīna sāka gāzties ārā.

"Cik labi, ka beidzot bez bailēm varu kādam izkratīt savu sirdi!" Ansis pat savai mīļajai mātei nevarēja to visu atklāt, lai velti viņu neuztrauktu. Pēc iepriekšējo dienu nepārtrauktās pratināšanas viņš tagad jutās garīgi un fiziski sagrauts un kā pushipnotiskā miegā sāka Liepiņām stāstīt savu dzīvi pēc atbraukšanas no Grobiņas atvaļinājumā. Par kara laika baisajiem notikumiem un piedzīvojumiem pēc dezertēšanas Ansis līdz šim centās nedomāt. Šīs atmiņas kā ugunīgas zemes lāvas un auksta purva dubļu sajaukums brīžiem mutuļoja, gan dedzinot, gan saldējot dvēseli, tādēļ viņš tās dziļi apraka prātā. Tagad tās atkal sāka virmot ārā kā rēgu tēli un stājās acu priekšā, it kā kādā agrāk redzētā filmā.

—   Toreiz, 1920. gadā, pārbraucot mājās atvaļinājumā no Grobiņas, jutos garīgi iztukšots, — savu stāstu iesāka Ansis. — Atvaļinājuma mēnesis vecāku mājās pagāja tik ātri, ka tikai pēc divām dienām sapratu, ka esmu nokavējis noteikto atvaļinājuma beigu laiku un kļuvis par dezertieri. Ko darīt? Vecāki nezināja dot nekādu padomu. Arī draugu man šeit nebija. Atcerējos savu paziņu Vālodzi, ar kuru Katlakalnā kopā rakām tranšejas. Varbūt, ka vecais vīrs zinās dot kādu labu padomu? No tā es saņēmu vissāpīgāko mācību. Viņš mani biedēja ar sodu par dczertēšanu un ieteica slepus mierīgi padzīvot, līdz laiki mainīsies un tiks atcelti kara laika likumi. Naudu varot nopelnīt ar kara laikā noklīdušu lopiņu un atrastu ieroču pārdošanu. Tāds tirgošanās gars manī nemājoja, bet, paklausot Vālodzēm, baidījos rotā atgriezties. Naktis pavadīju vecāku mājās Pogu laukos, bet dienās klīdu pa mežiem, slēpjoties no skauģu acīm un dezertieru ķērājiem. Pie vecākiem uzzināju visus jaunākos notikumus apkārtnē. Vēl aizvien Latvijā klejo daudzas laupītāju bandas. Tā kā manī bija saglabājusies puiciska interese par bandītiem, klejojot pa mežiem, aiz gara laika centos izpētīt vietas, kurās tikuši manīti laupītāji.

Šajā brīdī policijas pārvaldes priekšnieks Liepiņš pēkšņi saspringa kā kaķis, kurš ieraudzījis peli.

—    Pastāsti sīkāk, ko tu, klejodams pa mežiem, izpētīji nozieguma vietās.

Ansis mēģināja stāstīt par mežā redzēto, bet pēdējo dienu sasprindzinājums un nogurums arvien vairāk sāka slāpēt viņa domas. Pēkšņi viņam šķita, ka visu tā ķermeni kaut kas sāpīgi dzeļ. Ansis vairs nesaprata, vai runā viņa balss vai stāstītais notiek tikai iztēlē.

—   Tagad man vairs nav bail pastāstīt, kā reiz, sēžot mežā savā no koku zariem uzslietā būdā, pie manis pienāca kāds vīrs un, noturējis mani par laupītāju, izteica vēlēšanos pievienoties manai bandai. Sākumā no viņa nobijos, jo domāju, ka tas ir dezertieru ķērājs. Tāds svētdienīgi uzcirties kungs nevarēja būt laupītājs. Kad piedraudēju viņam ar revolveri atdot ieročus, tad sapratu, ka tas ir policists, kam uzdots kontrolēt laupīšanas uz ceļiem. Līdz pat šai dienai nesaprotu, vai šis policists patiešām gribēja piepelnīties laupot vai arī bija nobijies 110 manis. Šis gadījums likās tik interesants, ka nolēmu pajokot, uzaicinot "policistu - laupītāj u" aplaupīt pirmo garāmbraucēju. Viņš tam piekrita. Toreiz bija sanācis tā, ka braucēji bija Lietuvas vācieši. Mans "kolēģis laupītājs" neprata ar viņiem sarunāties, tādēļ gāju tam palīgā parunāt vācu mēlē. Nekāda laupīšana mums toreiz nesanāca, jo vāciešiem atņēmām tikai žāvētas butes un pusizdzertu degvīna pudeli. Tādā jaukā pavasara dienā tas šķita jautrs piedzīvojums — redzēt, kā pats policists aplaupa braucējus. Kad abi apēdām butes un pabeidzām iztukšot degvīna pudeli, kļuva vēl jautrāk. Izgājām vēlreiz uz ceļa, kur piebrauca kāds vīrs ar degvīna un liķiera pudelēm pilnu grozu. Turpat gadījās vēl citi braucēji, un es uzaicināju visus kopā palīksmoties. No tik jauka priekšlikuma neatteicās arī pats groza īpašnieks.

Vēlāk policists aizejot paņēma līdzi pārpalikušo degvīnu un kādam braucējam atņemtos simt četrdesmit latus. Viņš mani uzaicināja nākamajā dienā turpināt dzīrošanu uzdzīves vietā Valles ielā. Viņa ieroci es toreiz tam neatdevu, lai dzērumā tas bez vajadzības nesāktu šaudīties. Nākamajā dienā, būdams pie skaidras saprašanas, policists par notikušo tomēr bija ziņojis priekšniecībai, aprakstot notikumu sev labvēlīgā gaismā.

Pēc īsa pārtraukuma Ansis it kā pamodās un turpināja stāstīt par notikumiem Pogu laukos

— Jūs, Liepiņ, jau pats zināt, kas noslepkavoja to bijušo policistu Preisu. Lai arī viņš policijā vairs nestrādāja, tomēr turpināja klejot pa Pogu laukiem un lūrēt māju logos. Mans kaimiņš esot teicis, ka viņam iepatikusies mana māsa, tādēļ viņš te vazājoties. Preisa drauga policista Franka paziņas, dzērājas Katrīna un Emīlija, jums pastāstīja, kas Preisu nošāva. Katrīna ne reizi vien lielījās, ka Preisu noslepkavojis viņas dēls kopā ar diviem no cietuma izbēgušiem viņas draugiem. Pirms tam par vecās Lediņietes noslepkavošanu es uzzi nāju no sava drauga — vecās Lediņietes dēla. Viņš man sīki visu izstāstīja un parādīja nozieguma vietu.

Vissīkāk Ansis Liepiņām zināja pastāstīt par asiņaino slepkavību un laupīšanu Klabiņos un Rugās, jo pats bija notikuma aculiecinieks. Vēl ilgi Ansis Liepiņām stāstīja par redzētām un dzirdētām laupīšanām pēdējo sešu gadu laikā.

Liepiņš visu laiku cītīgi kaut ko rakstīja uz vairākām lapām. Beidzot abiem vienlaikus radās vēlēšanās beigt šo procedūru. Abi bija noguruši — viens no atmiņu stāstīšanas, otrs no apjomīgās informācijas saņemšanas.

Liepiņš paskatījās uz Ansi ar ledaini stiklainām acīm un apmierināti noteica: — Paldies, Kaupēn, par sacīto! Šī informācija mums būs ļoti noderīga tālākā pratināšanas gaitā.

Vēl kādu laiku viņš turpināja kaut ko rakstīt, tad oficiālā tonī teica: — Lūdzu, parakstiet, ka piekrītat šeit rakstītajam. — Vairākas aprakstītās lapas Ansis nekavējoties parakstīja, nešauboties, ka tur uzrakstītais atbilst viņa stāstījumam.

— Esmu visā atzinies. Vai mani tagad pagaidām līdz tiesas dienai par manu sodīšanu dezertēšanā palaidīs mājā? — Ansis jautāja, bet atbildi nesaņēma.

Pagaidām viņa mājas uz ilgu laiku kļuva arestantu kamera.

Rīgā tika saņemts Kriminālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšnieka Kārļa Liepiņa ziņojums, ka viņš ir atklājis iespējamo aizdomās turamo, kas daudzus gadus nežēlīgi darbojies Zemgales pierobežas rajonos. Aizdomās turamais pats daudzajos noziegumos esot atzinies un labprātīgi parakstījis visus protokolus.

Liepiņš bija sasniedzis amata paaugstinājumu. Viņu nekavējoties pārcēla darbā uz Rīgu, bet par Kriminālpārvaldes Jelgavas nodaļas priekšnieku iecēla subinspektoru, divdesmit astoņus gadus veco Vili Virziņu.

Kamēr Liepiņa padotie vēl domāja, kā izpildīt priekšnieka pavēli — vainīgos atrast par katru cenu —, tikmēr pats priekšnieks jau pēc dažām dienām pateica, ka gandrīz droši zinot, kas pēdējo sešu gadu laikā pastrādājis visus smagos noziegumus Jelgavas un Bauskas apkārtnē. Virziņam nu vienīgi atliekot to visu pierādīt un pārliecinoši noformēt dokumentus. Līdzšinējā krimināluzraugu nevarība vairs neesot pieļaujama.

Jaunieceltais pārvaldes priekšnieks Vilis Virziņš nu kaismīgi sāka pabeigt Liepiņa iesākto darbu. Atkal no jauna tika celtas ārā vecās pierādījumu trūkuma dēļ izbeigtās laupīšanas lietu noputējušās mapes. Atkal no jauna tika izsaukti agrāk pratinātie liecinieki.

"Ansis jau Liepiņa aprakstītās nozieguma epizodes bija parakstījis. Tagad tikai jāpanāk, lai tās vēlreiz apliecinātu cietušie un liecinieki," Virziņš pieņēma lēmumu.

No izmeklēšanas kameras Ansi Kaupēnu ieveda jaunā pārvaldes priekšnieka Virziņa kabinetā. Tas bija smaidīgs resnulis Anša vecumā. Kaut ļoti laipni, bet ar žēlu pieskaņu balsī, viņš Ansim paziņoja nepatīkamo ziņu:

—    Jūs ar savu parakstu apliecinājāt, ka esat līdzdalībnieks daudzos smagos noziegumos. Tagad vēl tikai dažas lietas man jāprecizē.

—    Es tikai atzinos dezertēšanā un sava īstā vārda — Ansis — nomainīšanā pret Albertu, — Ansis centās pielabot Virziņa teikto.

—    Jūs gan vēl esat parakstījis savu piedalīšanos arī citos noziegumos. Pēc kara laika likumiem sods par dezertēšanu no armijas būs bargs. Ja tam vēl pievienos jūsu apsūdzēšanu Lietuvas vāciešu Preisu un citu aplaupīšanā, tad labi nebūs. Sods būs bargs, bet darīsim tā, — Virziņa turpmākā saruna kļuva draudzīga un familiāra, — tu visā vaļsirdīgi atzīsties. To, ko esi parakstījis, es vairs nevaru izlabot, bet atzīšanās vienmēr mīkstina sodu. Es centīšos protokolos rakstīt tā, lai būtu labāk. Paļaujies uz mani un visam piekriti. Parasti vairāk par desmit gadiem tiesa nevienam nepiespriež. Tad vēl seko sprieduma pārsūdzēšana vai amnestija.

Ansim Virziņa teikto vairs neiznāca ilgi pārdomāt, jo turpmākā pratināšanas gaita satina viņu arvien ciešākos tīmekļos, no kuriem viņš vairs nespēja atbrīvoties. Šoreiz nelīdzēja pat Anša atjautība un asais prāts, jo viss apkārt notiekošais bija to apdullinājis. Tā arvien bijis un būs ari turpmāk, ka veikls pratinātājs vai tiesnesis spēj pieņemt lēmumu, lai arī cietušo un liecinieku liecības bieži ir juceklīgas un nepārliecinošas. Nav zināms, ar kādām metodēm strādāja Virziņš un viņa palīgi, bet pēc pāris arestā pavadītajām nedēļām Ansis bija parakstījis daudzas atzīšanās.

Jau vairākas nedēļas gaisā virmoja kluss, draudīgs sasprindzinājums, kā pērkona negaisam tuvojoties. Redzot Lijas saraudātās acis, Līzes māsa Līna devās izlūka gaitās, lai noskaidrotu, kas noticis ar Albertu. Neviens to skaidri nezināja pateikt. Daži runāja, ka viņš aizbraucis sakarā ar tēva bērēm, citi teica, ka viņš pēkšņi arestēts. Alberta dzīvokļa saimniece arī brīnījās par viņa pēkšņo nozušanu, jo visas viņa lietas tur atradās tāpat kā agrāk. Nekāda manta viņam gan neesot bijusi, vienīgi sega, spilvens, grāmatas un velosipēds. Alberts dzīvojis klusi, mierīgi un maksājis īri kārtīgi. Esot daudz lasījis. Vienīgi vienu reizi pie viņa ciemojušās divas jaunkundzes.

Pat tie ļaudis, ar kuriem Ansim nebija nekādas darīšanas, runāja, ka šogad esot klusa Jāņu svinēšana. Tā gan bija tikai sagadīšanās tajā laikā, jo nupat no Latvijas aizbrauca Somijas prezidents. Pēc jūsmīgās mūsu prezidenta Čakstes un Somijas prezidenta Dr. Laura apsveikšanas bija iestājies atslābums.

l'ikai 9. jūlija avīzē skaidri un gaiši tika paziņots, ka Ansis Kaupēns 6. jūnijā arestēts un aizvests uz Jelgavas cietumu.

Protokolu rakstīšana ilga deviņus mēnešus, un tikai 1927. gada 21. martā sākās tiesas prāva. Šajā laikā Ansis bija parakstījis gandrīz visus protokolus par pēdējo sešu gadu laikā notikušajām laupīšanām un slepkavībām un zaudējis vairākus kilogramus sava svara. Ne velti Virziņš vēlāk par to tika apbalvots.

Varēja domāt, ka nu reiz sāksies mierīga dzīve un nevienam vairs nebūs jāuztraucas par laupītāja uzbrukumiem, jo "vainīgais", kurš visus gadus laupījis, tagad sēž aiz restēm. Bet nekā! 1926. gada 6. jūlija avīzē "Jaunais Zemgalietis" atkal tika nodrukāts uztraucošs raksts.

Ceturtdien, braucot pa Jelgavas šoseju kopā ar Rīgā nolīgto puisi, Meiris ieraudzījis divus vīriešus pelēkās drēbēs. Viens no viņiem pieturējis Meira zirgu un, piedraudot ar revolveri, uzsaucis: "Rokas augšā! Atdod naudu!" Meirim tikuši nolaupīti divsimt lati un iepirkumi. Aizsargu ķēdes aplenkušas mežus, bet nevienu vainīgo neesot noķēruši.

Naktī uz 15. augustu Kalnamuižas sila trīsdesmitajā kilometrā, tajā pašā vietā, kur jau agrāk notikušas laupīšanas, aiz grāvja bija manīti trīs vīrieši. Viens no tiem ielēcis braucošā Šteitiharda ratos un, draudot ar nošaušanu, uzsaucis: "Rokas augšā! Atdod naudu!" Laupītājs sitis Šteinhardam pa galvu, nogāzis viņu zemē un atņēmis tam četrpadsmit latu. Šoreiz vainīgie ar vietējo iedzīvotāju palīdzību tomēr aizturēti. Kopš tika paziņots, ka visu iepriekšējo gadu nenotveramais briesmīgais laupītājs beidzot ir noķerts un visā atzinies, Jelgavas ļaužu runās dzirdēja apspriežam tikai šo vienīgo tēmu. Tie, kuri Ansi agrāk nebija pazinuši, apbrīnoja viņa drosmi un veiklību, bet viņa paziņas nevarēja noticēt avīzēs rakstītajam. Ansis ir laupītājs? Nē! Tā ir šausmīga kļūda!

Jau tūlīt pēc Anša aresta avīžu un grāmatu izdevniecības laida klajā desmitiem brošūru, cenšoties cita citu pārspēt intriģējošu jau numu pasniegšanā.

Vēl nebija sācies tiesas process, kad jau "Jaunāko Ziņu" pielikumā Nr. 64 vesela lappuse tika piepildīta ar fotogrāfijām no

Kaupēna šārīta, 21. marta, dzīves. Zem uzraksta "Bandīta brūtes" bija jau paspēts nodrukāt Valijas Valdmanes un Valijas Kleinberģes attēlus.

"Vai tiešām deviņu mēnešu laikā vēl arvien neviens nav uzzinājis, ka par Valiju sauc Kleinberģi, nevis Valdmani?" brīnījās Lija. "To jau bija izdomājis tikai policists Kārlis. Bildēs bija iemūžinātas gan māja Pētera ielā 31, kur dzīvojis Ansis, gan Jelgavas trīsstāvīgais cietums, kur tagad viņu iemitināja. Bija parādīts, kā Kaupēnu, saslēgtu rokudzelžos, kopā ar otru arestēto Piebalgu izved pa cietuma vārtiem un tālāk pa Jelgavas ielām uz Jelgavas trešā kājinieku pulka virsnieku klubu, kur jau agrāk tiesāja laupītāju Adamaiti un kur tagad tiesās Kaupēnu un viņa līdzdalībniekus. Apcietinātie soļoja desmit bruņotu vīru ielenkumā, kuri turēja rokās kaujas gatavībā paceltas šautenes ar durkļiem galos.

Šajā siltajā marta mēneša rītā dīvaina korteža pavadībā Ansis soļoja smaidošs ar lepni paceltu galvu. Pa trotuāriem ielas abās pusēs tiem līdzās soļoja Kriminālpolicijas uzraugi. Viss tas izskatījās kā teatralizēts uzvedums, kurā Ansis kā galvenais varonis šķita labi iejuties savā lomā.

Lija vairs nebija pierunājama iziet ārā no savas mājas, kur visur viņu lenca ziņkārīgie korespondenti, bet ļaudis rādīja ar pirkstiem, teikdami: "Tur iet Kaupēna brūte."

Anša dāvātais spēļu lācītis nu bija vienīgais, kam Lija uzticēja savas visdziļāk krūtīs noslēptās sāpes. Jo ilgāk viņa lasīja pēdējos deviņos mēnešos publicētos rakstus avīzēs, žurnālos un brošūrās, jo vairāk viņai šķita, ka drīz sajuks prātā no šīs šausmīgi murgainās informācijas.

Jau 1926. gada rudenī bija iznākušas desmitiem brošūru ar patiesiem, bet pārsvarā izdomātiem stāstiem par notikušajām laupīšanām, kurās par laupītāju tika nosaukts neviens cits kā Ansis Kaupēns. Visa sabiedrība, tos lasot, sajūsminājās: cik veikls! Cik drosmīgs! Lasītājos valdīja patiess prieks, kad laupītājam atkal bija izdevies aizmukt no ķērājiem aizsargiem. Pilsētu pārņēma īsts drudzis, cenšoties uzzināt arvien jaunas sensācijas. Vienīgi Lija un Anša tuvākie paziņas nespēja tam visam noticēt.

"Tā ir kļūda! Drīz atklāsies patiesība!" Lija bija pilnīgi pārliecināta par to.

Gaišreģis Eižens Finks

Tomēr kādā šaubu brīdī viņu no mājas izdzina viņas pašas nemiers. Nomaskējusies tādā apģērbā, lai ziņkārīgie korespondenti viņu neizsekotu, Lija devās pie slavenā gaišreģa Eižena Finka. Viņš zinās pateikt, kas Ansi sagaida nākotnē.

Ielaidis atnācēju istabā, Finks, neko nesakot, pat nepajautājot Lijas nāciena iemeslu, nosēdināja viņu krēslā un ar savu fotoaparātu nobildēja. Pēc brīža, satvēris Lijas roku, Finks pats sāka runāt.

— Jūs strādājat baltā ķitelī… Cilvēki nāk un iet… Tā varētu būt slimnīca…

Šajā brīdī Lija pie sevis pasmaidīja. Neilgu laiku atpakaļ viņas trauksmainais prāts to aizveda uz frizētavu, kurā viņa sāka mācīties frizieres mākslu.

"Te nu gaišreģim ir taisnība. Es tur strādāju baltā ķitelī."

Finks turpināja runāt: — Jūsu vīru sauks Kārlis.

To dzirdot, Lija sarāvās kā no lapsenes dzēliena. Lai nu ko, bet Kārļa vārdu šobrīd viņa gribēja vismazāk dzirdēt.

Brīdi padomājis, Finks turpināja: — Jūs esat norūpējusies par kādu sev tuvu cilvēku. Viņam draud lielas nepatikšanas.

Arī pēc šiem Finka teiktajiem vārdiem Lija sarāvās. Tajā pašā brīdī sarāvās arī pats Finks un turpināja klusākā balsī: — Nebēdājiet, viņš tiks atbrīvots. — Saspiedis Lijas roku, Finks uztrauktā balsī sauca: — Lūdzu, piedodiet, es biju sajaucis jūsu zvaigžņu zīmes! Jūsu vīrs nebūs Kārlis, bet gan Jānis. Piedodiet! Atnāciet vēlreiz, tad es visu izstāstīšu. Esmu noguris.

Toreiz Lija otrreiz pie Finka vairs neaizgāja. Arī pareģotā Jāņa vārds viņu maz interesēja, jo pašreiz viņa nevienu Jāni nepazina. Lija steidzās atpakaļ mājās ar cerību, ka Ansis tiks atbrīvots. Tomēr ar tiesas prāvas sākšanās laiku gandrīz vienlaikus 1927. gada marta avīzē "Pēdējā Brīdī" parādījās raksts, kurā pats Finks apgalvoja, ka viņš Valijai Kleinbergai tīši samelojis par Kaupēna atbrīvošanu, lai lieki neuztrauktu meiteni. Laikam toreiz avīzes korespondents tomēr bija pamanījies izsekot Lijas gājienu pie gaišreģa un pēc tam iztaujājis pašu Finku.

Ja Kriminālpārvaldes priekšniekam Virziņam gadījās parādīties kādā publikai pieejamā vietā, viņu tūlīt ielenca korespondentu un citu ziņkārīgo bari. Jebkāda jauna, kaut vissīkākā informācija tūlīt tika nogādāta sava preses izdevuma redakcijā. Tikai ar grūtībām spēcīgajam Virziņam izdevās izvairīties 110 ļaužu aplenkuma.

22. marta "Zemgales Balsī" bija rakstīts, ka kāds korespondents paspējis Virziņam pajautāt: "Nu jā, Jelgavas presi jūs neinformējat, bet Rīgas žīdiņš tiek pat cietumā pie paša Kaupēna."

"Nieki, kas tad šo tur laida? Avīzes "Pēdējā Brīdī" korespondents labi ja redzējis cietumu no tālienes. Viņa speciālkorespon- dence tukšs blefs no sākuma līdz beigām. Muļķo ļaudis," atbildēja Virziņš. "Mani šie noziedznieki interesē līdz brīdim, kamēr tie atzīstas. Vēlāk viņi man riebjas. Galīgi pretīgs man ir arī Kaupēns. Viņu es vērtēju kā beidzamo lupatu un īstu gļēvuli. Sākumā bija lepns un iedomīgs. Bet, kad es ar viņa paša kārtīm atklāju noziegumus, kļuva nespēcīgs un salauzts. Ar šiem puišiem jāprot apieties, tos jāmāk noķert." Virziņš bija panācis atzīšanos, jo pierādīt to nevarēja.

Tante Līna gandrīz vairs nemaz neuzturējās mājās. Viņa centās nepalaist garām nevienu tiesas prāvu, jo neticēja tam, kas katru dienu tika rakstīts avīzēs "Jaunais Zemgalietis", "Jaunākās Ziņas", "Pēdējā Brīdī" un it sevišķi daudzajās brošūrās aprakstītajos sensacionālajos izdomājumos. Viņa pati gribēja noskaidrot, kāpēc Ansi arestēja.

Lai arī tiesas zālē bija izvietoti trīssimt koka atzveltnes krēsli procesa novērotājiem, tomēr vietas visiem tur iekļūt gribētājiem nepietika. Ļaudis drūzmējās uz ielas pie kluba ieejas un taujāja pēc ieejas biļetēm. Tante Līna tomēr bieži tur pamanījās izveicīgi iesprukt un nosēsties pēc iespēja tuvāk skatuvei, uz kuras novietotais, ar sarkanu drēbi apklātais garais galds bija paredzēts tiesnešiem un prokuroram. Pie žurnālistu un korespondentu galda zāles kreisajā pusē, pretī sēdošajiem apsūdzētajiem neviena vieta nekad nebija brīva. Zālē sēdēja visdažādākā publika — gan veci vīri un sievas, kas iebraukuši no attālākajiem lauku rajoniem, gan jaunas meitenes. Līna tur pamanīja arī bagāto aprindu kādreizējos Anša cienītājus. Tur sēdēja pats dakteris Bīskaps ar savu meitu Edīti, kuru sejās neapšaubāmi atspoguļojās neizpratne.

Pirmajā tiesas dienā, 1927. gada 21. martā, nekas īpaši interesants nenotika. Vienīgi pulksten astoņos no rīta, ienākot tiesas zālē, Ansis iesaucās: — Tad nu reiz tā komēdija sāksies! — Publiku zālē ielaida tikai pēc liecinieku zvēresta nodošanas.

Kate Valija Valdmane

"Mēs jau visu, ko zinājām, uzrakstījām pie iepriekšējās mūsu nopratināšanas," Lija nespēja samierināties ar šo apkaunojošo stāvokli, ka viņai tagad te jāsēž uz liecinieku sola. Šķita, ka visa apkārtējā publika vēroja viņu pat vairāk nekā apsūdzētos. Dažs skatījās nievājoši, bet vairākums gan novērtēja viņas eleganci. Lija bija uzģērbusi dzelteno mēteli ar sarkano lapsu ap kaklu un baltu cepurīti, no kuras apakšas pār muguru vijās garā, melnā bize. Draudzene Vanda uzskatīja, ka šī ir sērīga diena, tādēļ uzģērba sev melnu mēteli un melnu cepuri un apsēdās viņai līdzās.

Kad apsūdzētajiem un lieciniekiem tiesas priekšsēdētājs jautāja, kāda ir viņu ticība, Ansis nopietnā balsī atbildēja: — Latviešu!

Ticība bija jānoskaidro, lai pirms tiesas sākuma liecinātāji varētu nodot zvērestu. Ebreju zvēresta teksts un zvērēšana atšķīrās no pārējo. Liecinieki, pacēluši labās rokas pirkstus, atkārtoja kapteiņa Blū- mentāla teikto zvēresta tekstu, kas nobeidzās ar vārdiem: "…pēc sirdsapziņas īstu patiesību teikšu, neko man zināmu neslēpšu, atceroties, ka man par to būs jāatbild likuma un Dieva priekšā viņa pastarā tiesā. Āmen."

Vēlāk cietuma kamerā Ansis rakstīja: "Sirdsapziņā slēpjas vesela mistērija, bet, no otras puses, sirdsapziņa ir Dieva valsts un bauslība sirdī. Ja es nebūtu kļūdījies…!"

Vakarā tiesas priekšsēdētājs sāka lasīt apsūdzības rakstu. Ansis jau iepriekšējās izmeklēšanas laikā bija parakstījies visos Virziņa rakstītajos protokolos: "Piekrītu — Kaupēns". Šķita, ka viņu tiesas gaita vairs neinteresēja.

Deviņu mēnešu ilgās pratināšanas laikā Ansis arvien skaudrāk sajuta to spēku, kas šaustīja un vētīja katru viņa smadzeņu šūnu un kā smagi griesti ar katru dienu pamazām arvien vairāk tuvojās viņa galvai, draudot to drīz pilnīgi saspiest. Ar pēdējiem spēkiem viņa ticība labā uzvarai un pašlepnums cīnījās ar neatvairāmo pretvaru, kas virzīja viņu arvien tuvāk nebūtībai.

"Ja es nebūtu kļūdījies!… bet Virziņš man rādīja kādu pantu, pēc kura sods man varētu būt līdz desmit gadiem… Ja visā atzīšos, tad varētu būt arī soda mīkstinoši apstākļi. Bet kāda tam vairs nozīme? Ja arī līdz šim Kleinberģe man liedza Liju precēt, tad pēc šīs kaunpilnās apsūdzības man vairs nav ko cerēt uz viņu. Jau kopš

Lijas vārdadienas 12. maijā es jūtos atraidīts. No tā laika nav saņemta nekāda vēsts par viņu. Ja Lija mani kaut mazliet vēl mīlētu, viņa būtu centusies mani šeit apmeklēt. Velti tiesai lūdzu iecelt man aizstāvjus, jo pats neesmu tik bagāts, lai tiem samaksātu. Gribēju redzēt, vai bez atlīdzības no tiesas ieceltie aizstāvji manis labā ko darīs vai ne. Ja arī kāds būtu gribējis noalgot priekš manis vislabāko aizstāvi, tas nebūtu varējis man palīdzēt, jo Kārļa Limberga savāktie un iesniegtie manas vainas "pierādījumi" izskatās neapstrīdami. Man pasaule kļuvusi vienaldzīga.

Brošūrās ir gavilējoši raksti par drošsirdīgo laupītāju Kaupēnu. Puikas pat sākuši valkāt tādas pašas "žvoncenes", kādas bija man. Mans ironiskais smaids tiesas pirmajās dienās ticis uztverts kā vīrišķības un aukstasinības apliecinājums kritiskajās situācijās. Nu, tad spēlēsim ar uz visu banku! Atzīšos visā, un Virziņš man samazinās sodu! Ha, hā! Vismaz būšu sagādājis prieku asinskārajai publikas daļai "

Par Kaupēna aizstāvi iecēla Demjanski. Otrs aizstāvis Boitners jeb Boetlihers pat cietumā nebija apmeklējis savu aizstāvāmo. Tā kā viņš apslima, tā vietā iecēla kādu Sļicovu.

Jau 1927. gada 24. marta avīzē "Jaunais Zemgalietis" parādījās Kaupēna atzīšanās raksts par dezertēšanu: "Aizbraucot no pulka, iekļuvu jautru sieviešu sabiedrībā, kuras priekš manis netaupīja skūpstus un glāstus. Sieviešu mīlas valgos satinos arvien ciešāk, kādēļ kara dienestam atmetu ar roku. Jautrai uzdzīvei vajadzēja naudu, kādēļ uzsāku noziedzīgo ceļu."

Šis raksts bija pilnīgi pretrunā iepriekšējā dienā avīzē "Pēdējā Brīdī" publicētajam Kates Valijas Valdmanes lūgumam atsaukt ziņas par viņas apvainošanu, ka tā bijusi Kaupēna mīļākā.

"Bijām tikai labi paziņas. Pazinu Kaupēnu kā godīgu cilvēku un kārtīgu un iznesīgu kavalieri. Naudas viņam bija maz. Izmaksāja tikai biļeti izrīkojumos un izvairījās no citiem izdevumiem. Nopratu, ka tas ir mazturīgs. Nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka Ansis Kaupēns, kuru patlaban tiesā kara tiesa, varētu izdarīt tik daudz laupīšanu un slepkavību."

1920. gada 29. janvāri aplaupītais Osis pēc tik ilga laika vairs nevarēja uzzīmēt viņam uzrādīto Kaupēnu, bet teica, ka Virziņa attēlojums gan esot tāds pats. Virziņš bija uzrakstījis garu protokolu, ko it kā saka Kaupēns, un licis viņam to parakstīt. Protokolā bija arī ierakstīts, ka Osim nolaupīto zirgu viņš aizvedis Vālodzēm, bet Vālodze rakstīja: "Fricim Osim nolaupītais zirgs man nav, un es tādu nevienam arī neesmu aizvedis un pārdevis." Izmeklēšanas tiesnesis savukārt rakstīja, ka nav pamata Vālodzēm ticēt. Kādā protokolā bija rakstīts, ka Osi aplaupījis vatētā žaketē un ziemas ausainā cepurē ģērbies vīrs ar masku "larti" uz sejas. Citur bija rakstīts, ka laupītājam bijušas automobilista brilles un melns plīvurs.

Toreiz, 1920. gadā, par šo noziegumu aizdomās turēja kādu Vāpi. Pie viņa kratīšanā atrasto flinti tas esot nopircis no agrākā mājas īpašnieka, kas tagad aizbraucis uz Āfriku, bet šofera brilles un otru šauteni no meitas līgavaiņa, kurš aizbraucis atpakaļ uz Krieviju.

Pie šī protokola izmeklēšanas tiesnesis bija pierakstījis klāt: "Pie Vāpes lietas nav pielikts kratīšanas protokols, tādēļ nav redzams, kāds sakars atrastajiem priekšmetiem ar lietu. Nav arī uzrādīts, kas un kad izdarījis kratīšanu un uz kāda pamata."

Policijas ierēdņi inspektori Bukins un Liepiņš bija pārkāpuši likumu, tādēļ lietu toreiz izbeidza.

Pēc desmit mēnešiem tajā pašā vietā, uz Jelgavas-Tukuma-Do- beles ceļa, laupītājs bija ģērbies šņorzābakos, bet jau pēc pāris stundām — ūdenszābakos. Tas bija grūti saprotams, bet Virziņš visu mācēja aprakstīt un lika to Ansim parakstīt. To visu izklāstīja un tik pārliecinoši paskaidroja aplaupītajiem, ka tie trešajā tiesas dienā atzina Kaupēnu par vainīgo, lai gan toreiz, 1920. gadā, aplaupītais Sparbergs par laupītāju pazina Adamaiti, bet vēlāk piekrita, ka uzbrucējs bijis trīsdesmit divus gadus vecais Blūms ar gaišajām ūsām, kas 1919. gadā atgriezies Latvijā no Krievijas. Arī pārējie liecinieki toreiz teica, ka Blūms kopā ar māti labi dzīvojot, lai arī nekur nestrādājot. Tad, kad Adamaiti par šo noziegumu tiesāja, Sparbergs tomēr pazina viņu.

1921. gada 4. martā uz Rīgas ceļa bijuši vairāki laupītāji.

"Starp tiem trijiem man uzrādītajiem cilvēkiem nav tā, kurš sašāva Sulmaņa zirgu," stāstīja liecinieks Vareiko. "Laupītājs bija neliela auguma, vājš." To apstiprināja arī Braunere, vēl piebilzdama, ka šāvējs runājis, piespiezdams mēli. Kur laupītājam uz pleca drēbēs bija caurums, tur tagad apsūdzētajam Akermanim balts ielāps.

Liecinieki sazīmēja vainīgo pēc drēbēm, valodas un auguma. Tā kā tas liedzās, 1921. gada 13. jūlijā lietu izbeidza.

Arī 9. aprīlī cietušais Landmanis rakstīja, ka laupītājs bijis ap astoņpadsmit, divdesmit gadu vecs, sīka auguma, zaļganā kareivja šinelī. Galva viņam bijusi aptīta ar lupatu. Arī Kaufmane to apstiprināja un papildināja teikto, sacīdama, ka laupītājam ap galvu bijusi raiba, puķota lupata, bet kājās pastalas. Uz viņa svilpienu mežā vēl kāds atsvilpies. Šo neskaidro liecību dēļ 1921. gadā izbeigtās lietas nu Virziņam radīja jaunas galvassāpes, jo šķita, ka arī tagad viņš tās nevarēs atmaskot. Tomēr, piepalīdzot viņa labajiem palīgiem, Virziņš nāca klajā ar ienākušajām slepenā ziņotāja ziņām, kurās bija norādīts, ka arī šajā noziegumā vainīgs ir Kaupēns. Sakarā ar to

1926.      gada 6. augustā Jelgavas prokurors lika turpināt šīs lietas izmeklēšanu. Tai pievienoja garu, ar Virziņa roku rakstītu notikuma aprakstu, ko Kaupēns bija parakstījis. Viņš lupatas esot iznīcinājis mežā, revolveri pārdevis, naudu notērējis, masku iznīcinājis. Kur licis pulksteni un deķi, neatceroties. Pie dzelzceļa atrasto vācu karabīni viņš esot uzrādījis Virziņam. Toreiz, 4. martā, aplaupītais Sulmanis tagad sacīja, ka aprakstītā notikumu gaita saskanot, bet apgalvot, ka viņam uzrādītais Kaupēns ir vainīgais uzbrucējs, viņš nevarot, — līdzīgs esot.

Lai gan Kaupēns bija parakstījis; ka 1921. gada 23. jūnijā Pogu laukos nogalinājis Annu Lediņu, viņš tomēr pēc pratināšanas

1927.      gada 21. februārī lūdza kara tiesai: "Saņemot apsūdzības rakstu Lcdiņas notikumā, paziņoju, ka vēlos aizstāvi no tiesas puses, jo aizstāvis nepieciešami vajadzīgs patiesu apstākļu apsvēršanai." Šķita, ka Ansis bija parakstījis visus Virziņa protokolus, tos nemaz nepār- lasot.

Ceturtajā tiesas dienā, kas turpinājās kopš pirmdienas, izskatīja briesmīgo slepkavību un laupīšanu Vasarsvētku naktī 1922. gadā Bauskas pagasta Skaistkalnes miestā Klabinu mājās, kur tika noslepkavoti saimnieka Grotēna māte Matilde, astoņdesmit astoņus gadus vecā tēva māte Grieta, astoņpadsmit gadus vecais strādnieks Pēteris, desmit gadus vecā gane Vilma un sešus gadus vecā Elza. Klabiņus toreiz nodedzināja, bet netālās Rugas pēc tam vēl aplaupīja. Šajā briesmīgajā nodarījumā toreiz par vainīgo tika atzīts Staņķis, un viņu sodīja pakarot.

1926. gada jūnijā Virziņam atkal bija ienācis "slepenā ziņotāja" ziņojums, kurā teikts, ka tur vainīgi bijuši ari Kaupēns un Piebalgs. Drīz pēc tam pratināšanas dokumentos atradās Kaupēna atzīšanās šajā noziegumā, lai arī viņš pats iepriekš Liepiņām stāstīja, ko tonakt tur nejauši redzējis.

1926. gada 28. jūnijā cietusī Late Ruga sākumā Kaupēnu nevarēja pazīt un nopratināšanas protokolā rakstīja: "Es pie policijas uzzināju kādu Staņķi un apliecināju, ka tā ir tā persona, kura mani aplaupīja. Kad man pastāstīja nozieguma apstākļus, man jānāk pie pilnas pārliecības, ka viņš (Kaupēns) bijis tas laupītājs, bet ne Staņķis."

Paraksts: L. Ruga

Virziņš 30. jūlijā rakstīja, ka laupītājs iegājis Rugās, atraujot durvju krampi, bet pati Ruga uzrakstījusi: "Kad atgriezos, laupītājs bija ielīdis caur to pašu logu, caur kuru es izbēgu. No iekšpuses at- krampējis durvis, neviens krampītis nebija salauzts. No kurvīša paņemta maize."

Tā kā tajā pašā dienā Virziņam atkal bija ienākušas "slepenā aģenta" ziņas, ka 1922. gada naktī no 5. uz 6. jūniju Klabinu un Rugu aplaupītāji bijuši Kaupēns, Piebalgs ar draugiem un Staņķis, viņš atkal rakstīja Kaupēna vietā:

"Pārlaboju iepriekš teikto: Klabiņos piedalījās arī Piebalgs. Piebalgs pats bija taisījis logus Klabiņos bez krampīšiem. Mēs kopā ar Piebalgu iegājām Klabiņos. Es iegāju pa durvīm, Piebalgs iekāpa pa logu. Es meklēju naudu, bet Piebalgs apšāva visus ar manu šauteni. Pa ceļam nonāvējām kādu Krūkli."

(Paraksts) Kaupēns.

4. septembrī Bauskas izmeklēšanas tiesneša p. i. Puķītis ziņoja, ka, "izdarot pēdu piemērišanu pie Rūgām, noskaidrots, ka tās pilnīgi sakrīt ar Staņķa pēdām, un cietusī Ruga neapšaubāmi uzzīmēja Staņķi par to vīrieti, kurš to gribēja nogalināt un aplaupīt. Nebija arī nekādas ziņas par Kaupēna un Picbalga līdzdalību šajā noziegumā".

Apakšā paraksts: Puķīte, Bauskas apriņķa priekšnieka palīgs.

Policisti pie Rūgām bija redzējuši viena cilvēka pēdas, bet virzienā no Klabiņiem uz Rūgām — triju. "Tās trešās bija manējās, kad gāju lūkot, vai tur iekšā kāds nav nošauts," pie sevis nodomāja Ansis. Ari lieciniece Gildoviča tuvējā birzī bija redzējusi piecus vīriešus, kuri tur plātījuši (nolaupīto) drēbi.

"Vai tie pārējie bija Piebalga draugi?" prātoja Ansis.

Starp daudzajām nepārliecinošajām liecībām tomēr paspīdēja arī dažas neapstrīdamas patiesības. Kaupēns rakstīja: "No Rūgām paņēmi! tikai žāvētu cūkgaļu un maizi. Tur biju viens pats."

Protams, ka Late Ruga 1926. gada 28. jūnijā nevarēja pie Virziņa pazīt Kaupēnu, jo viņš tur iekāpa pa iepriekš laupītāja atlauzto logu tikai tad, kad I.ate jau bija aizskrējusi pēc palīdzības. Neatradis tur nevienu nošauto, Kaupēns mierīgi izgāja ārā pa durvīm, tās no iekšpuses atkrampējot un paņemot sev līdzi kādā groziņā pamanīto gaļas un maizes gabalu.

Arī liecinieks Ķērpe rakstīja patiesību: "Otrā dienā kāds jauns vīrietis jautājis, vai ballinieki jau atgriezušies mājās. Viņš bija ģērbies kareivja drēbēs, frencī, galvā zaļa cepure ar nagu, pār plecu tāļskats. Kaimiņienei Bertai, kura atnāca pēc ūdens, atnācējs palīdzēja aiznest spaini. Svešais sarunājās arī ar Bertas tēvu. Piebalgs, kurš tikko bija atgriezies no balles ar Ķērpes meitu Alisi, bija piedzēries un sāka kliegt, ka viņam uzbrūk. Svešais izskrēja un, vienreiz izšaujot gaisā ar revolveri, aizskrēja uz mežu. Berta Kaupēnu noteikti pazina."

Virziņš, apaudzējis šīs patiesības ar "slepenā ziņotāja" iesūtītajiem apgalvojumiem par Kaupēna un Piebalga līdzdalību šajos noziegumos, pievienoja tās jau agrāk tiesātā un pakārtā Staņķa, kuru toreiz daudzi bija pazinuši, lietai. Bet Kaupēns protokolā rakstīja: "Tagad esmu apvainots vairākās laupīšanās un slepkavībās."

Par šausmīgo notikumu Klabiņos, kur tika noslepkavoti pieci cilvēki, lieciniece Avenīte stāstīja, ka viņa tajā rītā pļavā ganījusi lopus un redzējusi tuvējā birzī vairākus vīriešus. Gar krūmiem staigājis vidēja auguma vīrs. Uz prokurora jautājumu, cik cilvēkus viņa tur redzējusi, lieciniece atbildējusi: "Nu, tad jau iznāk trīs. Tas viens stāvēja, un otrs pa zemi urkņājās."

"Es, stāvēdams pie krūmiem, arī tos divus redzēju," Ansis apliecināja klusējot. "Cik ilgi vēl turpināsies šī bezjēdzīgā pratināšana, ja jau Virziņš visu tik smalki zināja aprakstīt? Staņķi jau toreiz, 1922. gadā, daudzi bija pazinuši par vainīgo."

Turpinājās ceturtā tiesas diena, bet neviens no Kaupēna aizstāvjiem tiesas zālē neieradās.

Pretvara bija salauzusi Anša pašlepnumu, un viņš ar cinisku runu iepriecināja sava likteņa lēmēju — Kriminālpārvaldes priekšnieku Virziņu:

—    … aizgāju uz Klabiņiem un ielīdu mājā pa logu. Tur kāds vīrs gribēja paņemt šauteni, tādēļ es viņu nošāvu. Bērnu sasēju kaktā. Pārējie neklausīja stāvēt uz vietas, tādēļ tos nošāvu. Staņķis šajā lietā "piešūts" veltīgi. Tur visu es pastrādāju viens pats.

Šo priecīgi pateikto aukstasinīgo atzīšanos zālē sēdošā publika klausījās, elpu aizturējusi. Piebalgs iepriekšējā izmeklēšanas reizē bija atzinies šajā noziegumā, bet tagad, uzzinājis par Anša atzīšanos, atsauca savu iepriekšējo liecību, teikdams, ka viņam toreiz esot piedraudēts ar sišanu un spīdzināšanu. Viņš arī neesot zinājis, ka Kaupēns tur laupīs.

1927. gada marta avīzē "Pēdējā Brīdī" rakstīja: "Prāvas ceturtajā dienā tiesa cenšas noskaidrot patiesību, bet rodas šaubas, kur te īstenība, kur izdoma, ap lietu plīvo romantikas un kriminālisma mīkla, kur fantāzija var meklēt varbūtību."

Alberta izdomātā leģenda sāka šķobīties. Pēc liecinieku apgalvojumiem, ka pie Klabiņiem bija redzēti vairāki vīrieši, viņš izskatījās sadrūmis. Prokurors gan vēl mēģināja par visu tikt skaidrībā, bet Ansis stūrgalvīgi apgalvoja, ka noziegumu izdarījis viens pats. Šo kļūmīgo situāciju atkal izglāba Virziņš, sacīdams, ka Kaupēns jau iepriekš bija visā atzinies. Jau iepriekš tika izlemts, ka vainīgie ir Kaupēns, Piebalgs un Staņķis, jo Staņķis ticis agrāk pazīts un nu jau pakārts, Piebalgu pazinis Klabinu Grotēns un vēl citi liecinieki, bet Kaupēns pats sevi atzinis par vainīgu. Grotēnam piederošo šauteni, kas pazuda pie Klabinu nodedzināšanas, Virziņš esot atradis divus kilometrus no Skaistkalnes. Liecinieku uzzīmēto Mellupu neviens vairs nepieminēja.

Abas meitenes — Lija un Vanda —, kuras pirmajā tiesas sēdes dienā izsauca uz tiesu zvēresta nodošanai, pēc garajā, nogurdinošajā dienā piedzīvotā jutās nogurušas. Katra vissīkākā tur dzirdētā frāze viņām bija svarīga.

—    Atpūtieties, meitenes, mierīgi mājās. Gan jau būs labi, — viņas mierināja tēvs. — Rīt par visu uzzināsiet, lasot avīzes. Tur jau apraksta katru norises sīkumu.

—    Nu gan tu, Bernhard, runā kā muļķis! — sarunu pārtrauca no augšstāva nonākusī tante Līna. — Vai tu gribi noticēt visām tām blēņām, ko tie skribenti sadomā sarakstīt? Hs, meitenes, jau esmu sagādājusi sev ieejas biļeti iekļūšanai tiesas zālē. Rītvakar ienākšu jums visu skaidri izstāstīt, ko tur būšu dzirdējusi.

Ar to skaidro izstāstīšanu Līnai gan nepavisam neveicās ne tajā, ne arī divos nākamajos vakaros. Visas garās dienas laikā dzirdētās daudzās apsūdzības, liecinieku liecības, pierādījumi, to atsaukšana un mainīšana tā sajaucās neatšķetināmā mudžeklī, ka, to visu klausoties, pat visgudrākajam profesoram būtu samežģījušās smadzenes.

Tur runāja par Anša Kaupēna dczertēšanu no armijas 1920. gada janvāri, par Klabinu un Rugu māju aplaupīšanu 1922. gada 5. jūnijā, par Krūkļa noslepkavošanu 1922. gada 3. maijā, par Lediņas noslepkavošanu 1921. gada 23. jūnijā, par Daudzevas vilciena aplaupīšanu 1923. gada 27. septembri, par laupīšanu un slepkavību Sveķos 1925. gada 9. maijā, un tā tālāk…

Virsnieku kluba zāle, kurā vēl bija jaušama seno laiku greznības un prieku dvesma, nu bija kļuvusi par nāvessodu piespriešanas vietu. Kādreiz te bija notikušas teātru un operešu izrādes, te ballējusies vācu muižniecība un visi Kurzemes muižkungi.

Skatoties uz Ansi, šķita, ka viņš pašreiz dzīvo tālu no visa apkārt notiekošā. Tā sejā atspoguļojās vienaldzība, it kā skatoties garlaicīgu filmu, kurā tiek rādītas bezpersoniskas tiesnešu sejas uz sarkana galdauta fona. Šajā kinoseansa brīdī viņš jutās kā ietīts miglainā plīvurā kopā ar Liju. Nedarbojās neviens no cilvēka pieciem prātiem, un viņš neko neredzēja, neko nedzirdēja un neko nesajuta.

Starp daudzajiem ļaudīm, kuriem smadzenes ir tikai tādēļ, lai, saņemot informāciju, to tur iesēdinātu, ir ari daži tādi, kuri šo informāciju vispirms virza kaut kur tālāk cauri kādam filtram, lai tur atsijātu sārņus. Šiem cilvēkiem papildus pārējiem pieciem prātiem — dzirdei, redzei, ožai, taustei un garšai — vēl darbojas sestais prāts — maņa. Šoreiz šis sestais prāts Ansim bija uzcēlis apkārt sienu, kas viņu sargāja no apkārt notiekošā murga. Šajā telpā tika ielaistas tikai īpašas, nomierinošas jūtas. Šeit bija tikai Ansis kopā ar Liju.

Pēc brīža, attapies no transa, viņš jau atkal iejutās šī teātra galvenā aktiera lomā un atcerējās, ka nesen apgabaltiesas tiesnesim rakstījis, ka viņš, kā jau parasti ķēniņi, dzīvojis ar vairākām mīļākajām, un šie pilsētas tauriņi bijuši tie, kuru dēļ viņš darījis briesmu darbus.

Apakšā bija paraksts: senču bruņinieks Kaupo.

Tiesneša balss sauca viņu atpakaļ realitātē. Pašreiz tika izskatīta Klabinu aplaupīšanas epizode un Ansis, vēl nepaspējis pilnīgi atgriezties no savas fantāziju pasaules, atbildēja uz tiesneša jautājumu: — Kad bija nauda, braucu uz Rīgu un Jelgavu ar sievietēm uzdzīvot, kad nebija naudas, dzīvoju mežā kā Robinsons Kriizo. Ar līdzekļiem neskopojos. Tērēju plaši un darīju visu, ko sirds vēlas. — Šis viņa sacītais gan daudziem šķita nesakarīgs.

Publika zālē jau no tiesas sākuma dienām dalījās divās pretējās nometnēs. Viena daļa — galvenokārt cietušie un liecinieki — nešaubīgi ticēja "vainīgā" vainai, lai gan neviens "vainīgo" bez maskas nekad nebija redzējis. Tas uzkrītoši izpaudās pirmajā tiesas dienā, 1927. gada 21. martā, kad publiku neielaida zālē. Ievestie cietušie un liecinieki tad steidza aplūkot pie apsūdzēto galda sēdošos. Kāds īsti izskatās tas briesmīgais laupītājs? Diez, kurš no viņiem ir tas Kaupēns?

Otra publikas daļa bija tie ļaudis, kuri Ansi jau agrāk pazina, — viņa tuvinieki, draugi un ļaudis no labākajām aprindām, ar kuriem viņš bija ticies, viņa darba biedri un dzīvokļa saimniece. Šiem cilvēkiem viss, kas šeit notika, šķita neaptverams murgs.

Bija arī vēl trešā publikas daļa, tā, kura vietu trūkuma dēļ netika ielaista tiesas zālē, un arī tic, kas kāri tvēra jaunāko informāciju no preses izdevumiem. Kāda pārdevēja vienā dienā pārdeva pat simt piecdesmit brošūru ar Kaupēna piedzīvojumu aprakstiem. Lubu literatūras izplatītāju tirgus ieņēmumi "plauka un zēla". Šādu preses izdevumu lasītājiem bija vienaldzīga notikumu analīze. Galvenais, lai iegūtu jaunas, citu par citu satraucošākas ziņas. Jo trakāk, jo labāk! Bija izveidojušās it kā trīs "Saeimas frakcijas".

Pirmā samierinājās ar visu to, ko tai gatavu pateica priekšā.

Otrajā grupā domājošie cilvēki nespēja pieņemt par patiesību visu tur dzirdēto.

Trešajai grupai viss bija labi, ja tik pašiem tiek sagādāta bauda par sniegto sensāciju. Viņus sajūsmināja katrs aprakstītais laupītāja panākums cīņā ar aizsargiem, katrs viņa veiklais triks. Kur gan vēl citur šajās dienās dabūt tik uzjautrinošus aprakstus par liecinieku un cietušo liecībām?

Sestajā tiesas dienā izskatīja lietas par 1924. gada 14. septembra notikumiem uz Skaistkalnes-Bauskas ceļa, kur tikuši aplaupīti vairāki pajūgi, kas braukuši mājās no Sēnbergas gadatirgus. Pirmajos trijos ratos sēdējuši Homs Vulfsons, Aiziks Judelovičs, Maize, Lei- buss, Borohovičs un Benjamins Judelovičs. Kad tiesas priekšsēdētājs Vulfsonam jautāja, kā laupītājs bija apbruņots, tas atbildēja:

—   Ar papardēm, ar papardēm!

—    Kādi ieroči tam bija?

—    Ui! Divi revolveri, viens strādāja, otrs nestrādāja.

—   Kā jūs viņu redzējāt?

—    Ui! Deguns bija ārē.

Viņi vezumā esot bijuši četri braucēji, un visi pazinuši laupītāju tikai pēc deguna un apģērba. Benjamins Judelovičs apgalvoja, ka laupītājam viens revolveris bijis rokā, otrs bikšu kulē, bet Ābrams Borohovičs norādīja uz Vālodzi kā vainīgo, tikai piebilda: — Tās bārdas viņam toreiz nebija.

Kad nogalinātā Krūkļa sievai jautāja, vai viņa ir cietusī, tā apjukumā nezināja, ko atbildēt, jo cietušais taču bija viņas vīrs, ne viņa.

Kādai citai vecenītei, kura esot cietusī, laupītājs atņēmis tikai trīs ābolus.

Kā jau tas demokrātiskā valstī mēdz būt, tiesas zālē, klausoties notikumu gaitu, dažu cilvēku uzskati par laupītāju Kaupēnu sāka mainīties. Redzot Anša stalto augumu, viņa smaidu un allaž kārtīgo izskatu ar rūpīgi nodzīto bārdu, tiesas procesa sākumā daudzi sajuta pret viņu simpātijas.

Atšķirībā no apsūdzētajiem Piebalga un Vālodzes, kuri izskatījās sašļukuši, nolaistām galvām, Ansis turējās braši un atbildēja noteikti un skaidri, bez apjukuma. Izskatījās, ka pārējie izjuta savu vainu, bet Ansis — ne. Sekojot tālākajai tiesas procesa gaitai un pieņemot par patiesu tur dzirdētos briesmu notikumus saistībā ar Kaupēnu, daudzi "otrās frakcijas" piekritēji sāka pievienoties "pirmajai", bet tic, kuri tomēr nespēja noticēt Anša vainai, uzdeva sev vienu vienīgu jautājumu: "Kāpēc?"

Ansis tiesas zālē izskatījās tāds, kurš zina, ko dara, un bija samierinājies ar savu likteni. Viņš apbrīnojami mierīgi klausījās, ko citi par viņu saka. Vienīgi tajos brīžos, kad runa bija par viņa laupītāja maskām, Ansis sāka smaidīt.

Virziņa nomaskētais Kaupēns Kalnmuižas laupīšanas izmeklēšanas laikā

Arī Zelma Holšteina 1926. gada 23. jūlijā tika izsaukta uz nopratināšanu, tā pati Zelma, kuras kaimiņiene policistam Kārlim bija izstāstījusi par Anša sakariem ar kādu Valiju, ko pati bija uzzinājusi no savas modistes Valdmanes. Zelma gan par 29. maijā notikušo Ošenieka auto aplaupīšanu uz Jelgavas-Rīgas šosejas neko nezināja pateikt, jo par to vairāk zinājusi viņas māsa, tomēr protokols pie tiesneša viņai bija jāuzraksta.

"Ar Kaupēnu iepazinos pagājušā gada Vasarsvētkos Svētes pagasta ballē. Dejojām. Satikāmies vēl septiņas vai astoņas reizes. Pagājušā gada rudenī bijām uz balli Zemgales klubā. S. g. 1. maijā satiku Kaupēnu uz ielas, bet viņš mani nepavadīja, jo solījās iet uz Latviešu biedrību. Naudu nav tērējis kopā ar mani. Neteica savu vārdu, to pateica mana kaimiņiene. Tikai vienreiz izmaksāja biļeti Zemgales kluba izrīkojumā. Pie manis nav bijis."

Zelma pie izmeklētāja redzējusi vairākas fotogrāfijas, kurās Ansis ietērpts dažādās laupītāja maskās.

Liecinieks Judra, kurš par Ošenieka aplaupīšanu zināja ko vairāk, liecināja, ka 29. maijā viņam "uzbrucis tas cilvēks, ko viņam uzrāda ģīmetnē, tikai kājas bija citādi maskotas, kā tas redzams ģīmetnē".

Par 29. maija laupīšanu visiem protokolu rakstījis viens tiesnesis, visiem rādītas bildes, kurās Virziņš ietērpis Kaupēnu aculiecinieku raksturotajās laupītāja maskās un pēc kurām visi pazinuši laupītāju. Fotogrāfijās Ansim likts pozēt bez galvas maskas, tomēr lieciniekiem tas neradīja šaubas par Anša laupītāja sejas atbilstību. Tādā pašā veidā, uzrādot maskā tērpto Kaupēnu, Virziņam bija izdevies atklāt arī daudzus citus noziegumus.

— Jau ar liecībām par Daudzevas vilciena aplaupīšanu vien būtu pieticis, lai galva sagrieztos, — sacīja Līna. — Tiesā Ansis stūrgalvīgi apgalvoja, ka šo vilcienu aplaupījis viens pats bez palīgiem. Citi pasažieri stāstīja, ka laupītāji bijuši trīs. To protokolā uzrakstījis dzelzceļa policijas uzraugs Alksnis.

Liecinieks Paeglc stāstīja: "Dzirdēju balsis no āra. Laupītājam bija kareivju šautene, aiz jostas revolveris un garš duncis, galvā kareivja cepure, kājās gari, dzelteni ūdens zābaki. Es laupītāju varētu uzrādīt, ja viņš būtu ģērbies tāpat kā toreiz. Pēc laupīšanas laupītājs sēdēja dažus soļus no vagona un skaitīja naudu. To redzēju pa logu, jo visus braucējus viņš salaida atpakaļ vagonā."

Virziņa nomaskētais Kaupēns noziegumā Sveķos 1925. gada 9. maijā

Kāds Stašaitis esot izteicies, ja viņam būtu solīta gratifikācija, viņš vainīgos būtu uzrādījis, jo viņam viens no tiem ir zināms, — viņš pats esot no Lietuvas.

1927. gada 21. marta avīzē "Pēdējā Brīdī" rakstīts, ka Veide varot apgalvot, ka viņš Ēķengrāves stacijā redzējis Piebalgu, kas restorānā skaitījis lielu naudas summu. Šis pats jaunais cilvēks braucis tajā pašā vilcienā.

Savukārt 24. marta "Jaunākajās Ziņās" bija teikts, ka liecinieks Veide iepriekšējā dienā pirms vilciena aplaupīšanas Ēķengrāves mežā redzējis kādu šaubīgu jaunekli, līdzīgu Piebalgam, un pie vilciena aplaupīšanas brīdī redzējis tumsā skrienam vēl trīs laupītājus. Piebalgs esot izteicies, ka braukšot uz Daudzevu, bet vilcienā netika redzēts.

Tiesā liecinieks Veide norādīja uz pamanīto šaubīgo vīrieti Piebalgu, kuru redzējis, operējot ar lielākām naudas summām, bet nosauca to par Kaupēnu.

Liecinieks Sirmais, kurš braucis pēdējā, pasta, vagonā, sacīja: "Papriekšu krita trīs šāvieni. Es nogāju skatīties. Paņēmu revolveri, bet viņš jau bija klāt, un es nevarēju šaut. Iemetu to vagona kastē."

"Kur krita šāviens — priekšā vai pakaļā?" Ansis smiedamies tam pajautāja

Lokomotīves vadītāja palīgs ari esot mežā redzējis vairākas personas.

Tajā pašā avīzē bija aprakstīta ari Kaupēna liecība par sešu smago bluķu — slīperu uzcelšanu uz vilciena sliedēm.

"To es vēl vasaru, kad biju jau cietumā paguris, izbraucot uz notikuma vietu kopā ar Virziņu un tā palīgiem, pierādīju, uzcēlu viens pats pieciem vīriem ceļamu bluķi. Pie vilciena aplaupīšanas man neviena palīga nebija."

Nolaupītos dokumentus un vekseļus, kas viņam nederējuši, viņš esot apracis uz lauka zemē.

Virziņam gan galva nereiba no šo daudzo liecinieku liecībām. Viņš skaidri un gaiši uzrakstīja protokolu:

"Mans šinelis, kas toreiz bija mugurā, tagad te nav. To apslēpu citā laupīšanas reizē pie Taurkalnes. To apņemos uzrādīt. Šauteni un revolveri lietoju tos pašus, kas tagad atrasti pēc maniem norādījumiem Jelgavas apkārtnē."

"Uzrakstītais nolasīts. (Paraksts) Kaupēns."

1926. gada 4. augustā Virziņš cietumā uzrādīja apsūdzētajam Vaļūnam Kaupēnu.

"Es, Augusts Vaļūns, šodien man uzrādīto Ansi Albertu Kaupēnu nepazīstu un neesmu arī nekad agrāk saticis un ar to nekādus noziegumus kopīgi izdarījis." To liecinieka Kārļa Limberga klātbūtnē bija parakstījis Vaļūns. Tieši tāda paša satura rakstu par Vaļūnu parakstīja arī Kaupēns: "… Vaļūnu nepazīstu…"

Uz nāvi notiesātais Reinis no ieslodzījuma vietas rakstīja Jelgavas Apgabaltiesas prokuroram, ka laupīšanu pie Daudzevas vilciena izdarījis kāds apcietinātais no Jelgavas cietumā — Vaļūns kopā ar viņa (Reiņa) bijušo civilsievu Galviņu. Tā kā tie noliedza savu vainu, bet Kaupēns atzinās, tiesa šo ziņojumu neņēma vērā.

Ar ironisku smaidu sejā Kaupēns sacīja: — …Kad kabatas jau bija pilnas ar naudas makiem, gāju meklēt pasta vagonu… Kara šauteni (nolaupīto) iedevu Vālodzēm, gredzenus zeltlietu uzpircējam Buttem.

Vālodze un Butte par Kaupēna laupīšanu gan neko nezināja. Bet Virziņam raksts jau bija gatavs: "Kaupēns atzinies, ka vilciena aplaupīšanu izdarījis viens pats. Nolaupītās zeltlietas viņš licis Buttem tūlīt pārkausēt, bet karabīni vilciena aplaupīšanai saņēmis no Vālodzes."

1926. gada 25. jūnijā Virziņš kopā ar policistu Kārli Limbergu un liecinieku Judovicu kratīšanā pie Vālodzes arī atraduši japāņu kara šauteni un neizšautas vācu patronas. Kaupēns Virziņam esot arī uzrādījis vietu, kur 1923. gadā paslēpis Daudzevas vilciena pasažierim nolaupīto vienu "brauniņu", bet otru iesviedis mežā. Uzrādītajās vietās ieročus tomēr neizdevās atrast.

Nobeidzis laupīšanu, Kaupēns esot iegājis mežā un pie maskošanās lietotās lupatas iznīcinājis un izsvaidījis, bet abus laupīšanā lietotos revolverus kā nederīgus paslēpis mežā tajā vietā, kuru uzrādījis policijai, bet kur tos tomēr neatrada.

Piektajā tiesas dienā Ansim rādīja lietiskos pierādījumus — dažādus apģērba gabalus. Pieradis allaž kārtīgi ģērbties, viņš nespēja tos atzīt par saviem: — Nezinu, kas šīs lietas ir salasījis. Par savām tās neatzīstu.

—   Vai lietojāt šo ieroci? — jautāja tiesnesis.

—   Pieņemts!

—    Kā pieņemts?

—   Tā ir pieņemts. Pieņemts, ka es to lietoju.

—   Tad jā vai nē? -Jā.

1926. gada 18. martā astoņos vakarā notikušajā laupīšanas reizē uz Jelgavas-Kalnamuižas ceļa netika atrasti nekādi lietiskie pierādījumi. Turpinot izziņu pēc norādījumiem, ka laupītājs bijis 110 Lietuvas, krimināluzraugi bija aizbraukuši uz turieni to meklēt. Dokumentos ir saglabājies ziņojums: "Meklēšana pēc laupītāja neatlaidīgi turpinās." Vienīgais pierādījums bija 34,5 centimetru apava pēdas nospiedums sniegā, kas izzudis netālu no aizsalušās Tērvetes upes uz Jelgavas pusi, un liecība, ka laupītājam kājās bijuši melni šņorzābaki.

Valdrāts vēl zināja liecināt: "Laupītājam bija paštaisīta šautene ar koka daļām un bleķa apkalumiem, tai nebija šautenes izskata. Laupītājam stipri trīcēja rokas. Citas pazīmes neievēroju."

Tā kā pierādījumu par šo nedaudzo pajūgu aplaupīšanu nebija, izmeklētājs neapgrūtināja sevi un lieciniekus ar garu rakstīšanu. Uzrādīšanas protokolu uz vienas lapas parakstīja cits pēc cita visi klātesošie no Dobeles, Meitenes un Auces. Arī otru uzrādīšanas protokolu, kurā bija rakstīts, ka lieciniekiem uzrādītā šautene un revolveris ir tie paši, kuri bijuši laupītājam, parakstījis izmeklēšanas tiesnesis un visi pieci cietušie.

Virziņa rakstīto protokolu arī šoreiz Kaupēns parakstīja, vienīgi lūdza papildus pierakstīt klāt, ka Valijai Kleinbergai no šīs nolaupītās naudas nav devis.

Tante Līna nu nekādi nevarēja saprast, kā viens cilvēks pāris dienās 1924. gada 14. un 22. septembrī, un 3. novembrī varēja aplaupīt vairāk nekā trīsdesmit cilvēku Skaistkalnes-Bauskas ceļā.

Starp aplaupītajiem bijis arī aizsargs Grosbergs ar šauteni, kas gribējis laupītājam pretoties, bet nespējis.

Sešpadsmit soļu attālumā no Kuzmas noslepkavošanas vietas Bauskas apriņķa priekšnieka palīgs Vinters kopā ar diviem lieciniekiem bija atradis eglīšu puduri lietiskos pierādījumus: vienu saplēstu kareivja kreklu, vienu lupatas strēmeli un sešas lupatas. Desmit soļu tālāk bijusi tukša bedre divu pēdu dziļumā, kas bijusi pārklāta ar veciem zariem, bet otrā eglīšu pusē mētājās reņģu asakas un ādas. Vēl tur atrasta vācu kara šautene un revolvera čaulītes.

Liecinieku liecības par 22. septembrī redzēto laupītāju.

Grinbergs: "Viņam uz sejas pelēka lupata. Pa tās caurumiem redzama melna tille."

Toreiz tiesnesis atzina, ka par vainīgo turētais Grosbergs nav vainīgs, bet gan Vaļūns.

Par 3. novembrī redzēto laupītāju liecinieki liecināja šādi.

Kate Kužma: "Kājas basas, aptītas ar lupatām. Uz ģīmja melna maska, uz acīm stikli. Netīra blūze."

Sulcs: "Liela auguma, kamašās, hūtes vcidīga cepure."

Viktorija Krūmiņa: "Galvā pelēka micīte, jaunās pastalās un baltos autos, pelēkās pašaustās biksēs, acu kaktiņos mazas krunciņas."

Hiršs Vulfsons: "Patievs, garš deguns, uz sejas lupata — cukura maiss, galvā paššūta mice kā skursteņslaucītājam."

Zilēvičs: "Vidēja auguma, galva nomaskota skujām un izskatījās spica, torņveida, acis tumši zilas."

Čigāns Miķelis Kozlovskis: "Kājās pastalas, aptītas lupatām, zilas bikses, izpušķojies sūnām, rotāts skujām."

Grosbergs: "Mugurā sūnu uzvalks, galvā vācu kaska, gar sāniem egļu zari. Gluži kā tāds velns lauku masku ballē."

Mikulāns rakstīja protokolā: "Man šodien uzrādītā persona Augusts Vaļūns ir tā pati persona, kuru es 22. septembrī 1924. gadā redzēju pie Sēnbergas tilta. Toreiz viņam arī bija galifc bikses, ko tagad jūs man uzrādāt, un kājas aptītas ar bindēm un kurpes. To pašu personu es vēlāk redzēju uz Sēnbergas-Bauskas ceļa, kad, ejot mājās, redzēju viņu bez maskas, aplicies ar papardēm un sagaidīdams ceļa braucējus ebrejus. Pie kam viņš tad uzlika masku un sāka ebrejus aplaupīt. A. Vaļūnam bija tā pati balss, kas toreiz, un es viņu noteikti sazīmēju."

Toreiz daudzi liecinieki pazina un par vainīgo sazīmēja Vaļūnu, kas bieži ciemojās Latvijā pie saviem brāļiem. Virziņš rakstīja savā protokolā: "Uz nāvi notiesātais Vaļūns nodarbojās ar ielaušanos, zādzībām. Daudzreiz pārgājis robežu. Viņa brāļi ir veci noziedznieki un jau agrāk sodīti. Tagad ņemot zagtas mantas no Vaļūna. Viņš apcietināts Lietuvā, un pie viņa atrastas zagtas mantas. Vaļūns no 1924. gada dzīvo Sēnberģē."

1925. gada 12. septembra lēmumā bija rakstīts, ka par 1924. gada

22.    septembra laupīšanu aizdomās turētais kāds Jānis Grosbergs nav vainīgs, bet gan Vaļūns. Viņš vainīgs arī 3. novembrī notikušajā laupīšanā. Izmeklēšanas tiesnesis toreiz, 24. oktobri, bija izsaucis uz nopratināšanu toreizējo Kriminālpārvaldes Rīgas nodaļas subinspek- toru Vili Virziņu, bet tas līdz 1925. gada 11. decembrim tur nebija ieradies.

"Man tas vajadzīgs līdz 23. decembrim," rakstīja tiesnesis.

Šoreiz izmeklēšanā ierakstīja, ka tur laupījis Piebalgs ar Vaļūnu, bet tic par vainīgiem sevi neatzina, toties Kaupēns atzinās, ka viņš tur laupījis viens pats. Pēc laupīšanas viņš revolveri esot paslēpis mežā kā nederīgu. Esot policijai arī parādījis to vietu, bet tur neko neatraduši.

Kad prokurors un priekšsēdētājs Kaupēnam jautāja, kādēļ viņš tā darījis un laupījis, viņš smiedamies atbildēja: — Jāsaka, ka es pats nezinu, kā tas viss notika. Manī ir kaut kas tāds, kas spiež to darīt. Jautājiet psihologu kungiem.

Cietumā septiņpadsmit personām uzrādīja Kaupēnu kopā ar fotogrāfijām, kur viņš tērpts maskās, un tie visi vienādi parakstīja protokolu: "Atrodu par līdzīgu."

Izmeklēšanas tiesnesis nu nolēma, ka šīs laupīšanas izdarījis Kaupēns kopā ar Vaļūnu, jo Vaļūns jau ticis notiesāts, bet Kaupēns atzinies.

Nu ko? Virziņam atkal izdevās atmaskot vainīgo!

Tā kā Ansis jau 1926. gada 4. augustā bija parakstījis Virziņa rakstīto protokolu, kurā teikts: "… pa ceļam nonāvējām kādu Krūkli", bet toreiz, 1922. gadā, par vainīgo šajā noziegumā notiesāja Saulīti, kurš par to jau četrus gadus atradās apcietinājumā, Saulīti piektajā tiesas dienā izsauca uz tiesu nopratināšanai. Viņš tur ieradās cietumnieka drēbēs un liecināja:

—    Es šajā lietā neko nezinu.

—     Vai Kaupēnu pazināt? Vai tikāties ar viņu 1922. gada 23.    maijā?

—    Nē.

—    Par ko jūs notiesāja?

—    Esmu notiesāts Krūkļa lietā.

—    Ar ko var izskaidrot to apstākli, ka jūs savulaik šo noziegumu aprakstījāt visās detaļās?

—   Es toreiz biju tādā stāvoklī, ka darīju visu, ko no manis prasīja. Dažas dienas pēc apcietināšanas Bauskas aresta telpās mani tik smagi piekāva, ka biju pilnīgi apstulbis. Parakstīju visu, ko man deva. Tādā veidā parakstīju savu atzīšanos. Policisti aresta laikā aizveda mani uz mežu un turpināja dauzīt. Pēc tam strautā lika nomazgāt asinis. Bauskas aresta telpās iespundēja atejā. Tas tika darīts tādēļ, lai mani neredzētu prokurors, kas bija ieradies no Jelgavas, lai izdarītu revīziju. Nevarēja jau mani tādu sadauzītu rādīt. Līdz revīzijas beigām vajadzēja sēdēt atejā… Es lūdzu, protestēju, rakstīju, bet neviens to neievēroja. Padevos liktenim. Man vairs nebija spēka. Nebija arī gribas, lai visam tam pretotos. Es pat neuzdrošinājos ziņot prokuroram.

Saulītis gan Krūkli esot pazinis un toreiz maijā to redzējis, bet neesot sitis. Daudziem gan nelikās ticami šie apsūdzētā izteicieni.

Saulīti toreiz esot spīdzinājuši kārtībnieks Sniķis un krimi- nāluzraugs Freimanis. Redzot, ka viņa nevainīgums pietiekami pierādīts, Saulītis kļuva arvien brašāks un pārliecinošāks. Viņam jau tiesā zvērests nebija jādod…

"Pirms četriem gadiem viņš tika uzlūkots kā nežēlīgākais noziedznieks, kam novēlēja nāvi, bet tagad katrs savā sirdī tam izteica lielāko līdzjūtību," tā bija rakstīts 27. marta avīzē "Jaunais Zemgalietis".

Sakarā ar Saulīša liecību desmitajā tiesas dienā tika izsaukts Bauskas apriņķa priekšnieka palīgs Puķītis, kuram jautāja:

—    Kā toreiz par vainīgu atzina Saulīti?

—    Saulītis bija tumša persona, nodarbojās ar zādzībām. Viņš dzerot un nekur nestrādājot. Bija redzēts notikuma vietā un pats arī atzinies policijas uzraugiem pastrādātajā noziegumā.

Saulītis bija atzinies arī pašam Puķītim, bet prokurors Graupers sacīja: "Nevar īsti zināt, vai to izdarīja Kaupēns vai Saulītis. Man šajā ziņā ir šaubas. Tomēr viens ir skaidrs — noziegumā piedalījās arī Piebalgs. Piebalgs ir ļaunākais un viltīgākais bandas loceklis."

Par laupīšanu un slepkavību 1925. gada 9. maijā pie Taurkalnes, Melnbārzdos, aplaupīti un sašauti koku šķirotāji Kols un Da- ņilovs. Kolam no stacijas līdzi nākušais laupītājs bijis vidēja auguma, bāls, iekritušiem vaigiem, pusmētelī, uz acīm uzmauktu vecu cepuri. Cietušie, arī Kols, noteikti pazinuši Vaļūnu par uzbrucēju. Lieciniece Šiliņa no Burkenu mājām pēc slepkavības Sveķos tur redzējusi sīka auguma cilvēku, kam uz vaiga bijusi iesarkana pakavveida rēta. Pamanījis viņu, tas ar roku aizsedzis seju un ieskrējis mežā. Tad nācis vēl viens paresns zaldātu drēbēs ar īsu šauteni rokā, kas aizsedzis seju ar baltu drēbi un arī ieskrējis mežā.

Izmeklēšanas tiesnesis toreiz rakstīja: "Laupītāju neatradām, meklējām trīs dienas. Nopratinājām daudzus aizdomās turamos. Domājam, ka laupītāji ir bijuši divi, jo aculiecinieki katrā vietā citādi raksturoja laupītāju. Var būt, ka tie bija Svakais vai Vaļūns, vai Bra- zauskis? Bet rēta vaigā bija Piebalgam!? Toreiz mežā vecā blindāžā tika atrastas divas svaigas guļas vietas un Daņilovam nolaupītā soma."

Kučinskis liecināja: "Tagad, kad redzu aizdomās turamo Pēteri Svako, pilnīgi varu spriest, ka viņš ir ģērbies tieši tā kā toreiz redzētais. Svakā iešana, balss un izruna arī ir tāda pati. Viņš nostrādāja koku izstrādātāju grupā tikai sešas dienas, jo tur maz varot nopelnīt. Svakais bija ar lēnām kustībām un pastīvu gaitu. Tūlīt to pazinu. Sarunājos ar viņu piecu soļu attālumā.''

Bricis tonakt bijis Sveķos un gulējis, tādēļ varējis liecināt: "Svakais pēc iešanas un kustībām izskatās tāds pats kā tas, kas toreiz bija Sveķos." Arī Mcļņiks apgalvoja to pašu. Kasiere pie tējnīcas uzzīmēja Vaļūnu par laupītāju. To arī Virziņš ierakstīja savā protokolā un toreiz viņu apcietināja. Vaļūna paziņa bija strādājusi Sveķos un Taurkalnes stacijā. Arī Piebalgs bija dzīvojis Sveķos un zināja, ka saimnieks ir pārdevis mežu un tam ir daudz naudas. Lēmumi tika pieņemti 1925. gada 24. jūnijā un 23. oktobrī. Tā kā Svakais toreiz pierādīja savu alibi, prokurora biedrs apsūdzību pret viņu izbeidza.

Toties 1926. gadā Virziņam atkal bija ienākušas "slepenā ziņotāja" ziņas, ka vainīgais esot Kaupēns. Šim ziņojumam sekoja pats iekšlietu ministrs, kas kara tiesai uzdeva uzturēt apsūdzību pret Kaupēnu, Piebalgu, Vālodzi un Rubeni.

Nu nekas cits vairs neatlika, kā 1926. gada 25. jūnijā atkal rakstīt garu Kaupēna atzīšanās protokolu. Virziņa rakstītajā protokolā bija teikts, ka Vālodze zinājis par Kaupēna laupīšanām un devis tam patronas. Tās esot tās pašas divsimt piecdesmit vācu patronas, ko viņš kastē agrāk nodevis tēva glabāšanā. Kaupēna vietā Virziņa rakstītajā protokolā atrodama izcili pārliecinoša atzīšanās frāze: "Ar šo noraidu savus agrākos paskaidrojumus, jo slēpu savus pabalstītājus Vālodzi un Rubeni (ieroču tirgotāju)."

Virziņa protokolā laupīšanas gaita bija sīki aprakstīta, pamatojoties uz liecinieku stāstīto, un Kaupēns, to parakstot, pilnīgi visā atzinās. Tur bija arī rakstīts, ka Kaupēns Taurkalnes mežniecībā norādījis vietu, kur paslēpti ieroči, bet, to nogrābstot ar grābekli, nekas netika atrasts. Revolveri un karabīni Virziņš vēlāk esot atradis Ozolnieku pagastā pie dzelzceļa. Kaupēns parakstīja visu Virziņa rakstīto, bet pēc tam pieprasīja "aizstāvi, kas neviļ mani un sevi".

Pēc liecinieku stāstītā, Virziņš ne tikai aprakstīja nozieguma gaitu, bet arī safotografeja Ansi, ietērptu dažādās laupītāja maskās, kādās desmit bildēs. Lieciniekiem tikai atlika izvēlēties vispiemērotāko atmiņā palikušo laupītāja attēlu un parakstoties atzīt to par vainīgo. Tas ļoti atviegloja Virziņa darbu.

1923. gada astoņos mēnešos, no janvāra līdz augustam, Skaist- kalnes—Bauskas apvidū bija notikušas daudzas laupīšanas. 7. maijā vien viens laupītājs licis līdz kreklam izģērbties četriem no gadatirgus garām braucošajiem: Āronam Boruhovičam, Zālamanam Boru- hovičam, Izraelam Gūtam un Ruvinam Feitelmanim. Tiem atņemta nauda un vērtslietas, un tad tie atlaisti. Pēc tam vēl ticis apturēts Bauskas virzienā braucošais Pakalns ar divām meitām un znotu. Tēvs kopā ar zirgu ticis nošauts. Nošauti arī vēl divi citi bēgošie braucēji. Ar atbraukušajiem policistiem laupītājam sākusies apšaude. Aizsargi kļūdas dēļ sākuši cits citu apšaudīt.

Tad sestajā tiesas dienā Ansis svinīgi paziņoja: — Esmu spiests aizrādīt, ka tajā dienā krietni iemetu un nolēmu sākt cīņu ar piecdesmit aizsargiem. Vakarā tos apšaudīju un ielenkumā pavadīju visu nakti.

Par šo Anša teikto smējās ne tikai zālē sēdošā publika, ber arī dažs tiesnesis.

— Cienījamie tiesas kungi! — paklusām pie sevis čukstēja Lijas tante Līna. — Te pat man, vienkāršam cilvēkam, dzirdot tik nenopietnas Anša atbildes, ir skaidrs, ka viņa lepnums neļauj tam pazemoties jūsu priekšā un raudāt. Vai tad jūs nesaprotat, ka viņš par jums un savu bezcerīgo stāvokli smejas?

Toreiz pie atbildības sauktais Jēkabs Vītoliņš tomēr tika atbrīvots pierādījumu trūkuma dēļ, Picbalgs liedzās, bet Ansis tagad šos noziegumus atzina par saviem.

Manīgie avīžu korespondenti jau bija paspējuši papīra lapās iemūžināt Kaupēna stāstu par laupīšanu 1926. gada 16. aprīlī Mūrmuižas ceļā. Viņš bija centies atcerēties visu, ko vien spējis no agrāk dzirdētā:

"… redzu, lien desmit vīri pa grāvi. Man uznāk dusmas. Es devos laukā: kas būs, būs. Un viņi visi prom. Bet aplenkts biju. Bija jādod izšķirošs trieciens, jārauj ķēde pušu un jāiet pāri. Kas ir, tas ir, kā sacīt. Visu apgabalu viņi nespēja ielenkt un apjādīt, jo bija lietains laiks un dubļi. Uz mani kāds jaunsaimnieks ķīķerēja no jumta. Es aizslēpos aiz krūma. Divas reizes uz krūmu izšāva, lode ielīda zemē divi soļi no manis. Es aizgāju mežmalā, sēdēju un gaidīju. Bet vakara krēslā sistemātiskā kārtā aizgāju uz Jelgavu, uz ballīti pašīberēt. "Sistemātiski" nozīmē iziet cauri aizsargiem neredzoši. Tā tak es vienmēr darīju, vai ne?"

—    Meitenes, celieties! — Līze sauca no virtuves. — Kafija dūšas uzpravīšanai jau vārās. Gulēdamas neaizmirstiet, ka šodien esat izsauktas uz tiesu kā liecinieces sava brūtgāna vainas lietā.

Pēc šiem mātes vārdiem Vanda kā lapsene izspindza no gultas. Kopš Anša tiesas prāvas sākšanās 1927. gada 21. martā viņa, atbraukusi no Dobeles, dzīvoja pie Kleinberģiem, kur jau kopš skolas gadiem Līzi sauca par mammu.

—    Ja tu, mamm, mani sauc par Anša brūti, tad jau drīzāk tevi pašu par to jāsauc! Taisni brīnums, kā tas vēl nav ienācis prātā nevienam avīžu skribentam. Tu jau esi tikai piecpadsmit gadus vecāka par viņu. Avīžniekiem tā varētu likties interesanta lieta, jo ne jau man, bet tev viņš lienēja naudu, — Vanda bēra vārdus kā no pilnības raga.

—    Labi, labi! Es tev atvainojos! Tikai drusku pajokoju, — Līze taisnojās, — bet ej nu velc to otro gulētāju no gultas ārā!

Lija pat nesaprata, vai viņa pagājušajā naktī vispār bija aizmigusi. Visu nakti bija tāda sajūta, it kā tai pāri būtu pārklāta pelēka, sīki caurumota sega, pa kuras spraugām nepārtraukti virsū spiestos cita par citu briesmīgākas domas. Ik bridi, kad miegs jau grasījās tās atvairīt, atkal no jauna uzradās nemiers.

"Kas noticis ar Ansi? Kādēļ viņš mani atstājis tādā neziņā? Avīzē kāds jurists rakstīja, ka "kriminālpolicijas laikmets izpūtis Kaupēnu". Gan jau drīz viss noskaidrosies, un šī neziņa beigsies!"

Šīs mierinošās domas gan nemaz neremdēja Lijas nemieru. Arī gaišreģa Finka pareģojums: "Viņš tiks atbrīvots" bija kā stipras nomierinošas zāles, kas šoreiz tomēr nepalīdzēja.

Finks todien Lijai atvainojās, sacīdams, ka esot kļūdījies, teikdams, ka viņas nākamo vīru saukšot Kārlis, bet patiesībā tas būšot Jānis. Viņš Liju uzaicināja vēlreiz pie viņa atnākt, lai visu pateiktu skaidrāk. Lija tomēr otrreiz tur neaizgāja, jo baidījās, vai viņa teiktais: "Viņš tiks atbrīvots" arī netiks pārlabots. Par laimi, neviens viņai nepateica, ka Finks šo teicienu jau bija pārlabojis.

—    Man bail iet uz tiesu, — Lija nervozēja, — ko lai es tur saku?

—    Kas tur ko baidīties, — Līze mierināja, — saki visu, ko par viņu zini. Saki to pašu, ko jau iepriekš, 1926. gada 9. jūlija nopratināšanā teici Jelgavas apriņķa izmeklēšanas tiesnesim.

Pārvarot sasprindzinājumu, Lija centās atsaukt atmiņā toreiz rakstīto protokolā:

—    "… ar Kaupēnu iepazinos pirms viena vai pusotra gada pie Valdmanes, kas man to stādīja priekšā kā savu brāli. Visi trīs kopā gājām uz kino. … Sāka nākt pie manis bieži uz Viestura ielu. Viņš bildināja, bet es nesolīju, ari māte bija pretī. Nekad Viestura ielā pa nakti nepalika … pie Kaupēna Pētera ielā gan gāju … Neesmu redzējusi viņam lielākas naudas summas un uzdzīves … to gan Kaupēns teica, ka Krievijā viņam esot zeltlietas. Kaupēns man dāvināja vienu zelta gredzenu, kas tagad atrodas Kriminālpolicijā. Māte aizņēmās no viņa piecpadsmittūkstoš rubļu … ieročus neesmu redzējusi. Šogad aprīļa beigās bijām Rīgā, satikāmies nejauši stacijā un braucām reizē. To nejaušo satikšanos gan piemeloju, jo baidījos, ka māte uzzinās, ka bijām norunājuši braukt reizē. … ar Kaupēnu kopā aizbraucām uz Dobeli pie Vandas kādas trīs vai četras reizes. Tur gājām uz izrīkojumiem."

Tagad, kad Lija bija visu pārdomājusi un sagatavojusies kā uz skolas eksāmeniem, viņa jutās drošāka.

"Tagad es zinu, kas man būs jāsaka tiesā. Šodien uzvilkšu pelēko mēteli ar seskādu, lai Ansis redz, ka es nemaz tik slikti neizskatos."

Lijai sāpēja sirds par to, ka Ansis jau kopš viņas vārdadienas pagājušā gada maijā nebija viņai devis nekādu ziņu par sevi.

"To spēļu lācīti viņš man atsūtīja tikai kā attaisnošanos par savu nevēlēšanos mani vairs satikt."

Atšķirībā no iepriekšējās, sestās, tiesas dienas, kad zāle no rīta vēl bija pustukša, svētdien, 27. maijā, to pārpildīja iekšā tikt gribētāji. Lielais ļaužu pūlis, kas vietu trūkuma dēļ zālē netika ielaists, drūzmējās uz ielas pie kluba durvīm un centās notvert katru dzirdēto frāzi par to, kas tur iekšā notiek. Katru iznācēju no turienes apstāja ļaužu bari ar jautājumiem par dzirdēto un redzēto. Daudzi laucinieki bija iebraukuši Jelgavā jau iepriekšējā dienā, lai nenokavētu tiesas sākumu.

Starp ļaužu čalām dzirdēja runājam: "Šodien tikšot pratinātas daudzās Kaupēna brūtes", "Dabūšot redzēt arī Valiju Kleinberģi", "Kaupēns esot Kleinberģi mīlējis", "Kate Valdmane esot eleganta, ber nesievišķīga", "Vanda Grētmane neesot tik skaista kā Klein- berģe, bet tā nekas… ".

Uz ielas tika apspriesta arī Kleinberģes skaistā, tumši brūnā, garā bize, kas sniedzās pāri mugurai, apsieta ar platu melnu lenti, un dekoratīvās "Karmenas" lociņas uz viņas pieres.

Valijas Kleinberģes parādīšanos tiesas zālē tomēr vajadzēja gaidīt līdz vakaram, jo vēl tika izskatīta laupīšana 1926. gada 29. maijā uz Rīgas-Jelgavas šosejas, kad tika aplaupīts Ošenieka auto. Turpināja ari vēl skatīt lietu par Šēnbergas tirgu un noklausīties liecinieku — kārtībnieku Štālu, kas Krūkļa slepkavības dienā, 1922. gada 23. maijā, bija redzējis divus skrandainus vīrus bēgam uz mežu. Tie varējuši būt Kaupēns un Piebalgs.

Pirms izsaukšanas uz tiesas zāli, abām lieciniecēm — Katei un Lijai — uzgaidāmajā telpā radās iespēja aprunāties par visu notiekošo.

— Es, Lija, uz tevi nedusmojos, bet draudzenes gan mēs nekad vairs nebūsim, — teica Kate. — Arī uz Ansi es šādā situācijā nespēju dusmoties. Ja man šodien būtu tāds pats noskaņojums kā pirms diviem gadiem, kad tu man atņēmi viņa draudzību, tad gan es negalvoju, ka šodien tik miermīlīgi par viņu liecinātu. Nezinu, ko tad es teiktu, jo man taču nav ne mazāko aizdomu, kas apšaubītu Anša godīgumu, bet tagad, vienalga kādā noskaņojumā esmu, teikšu tikai taisnību.

—    Bet avīzei "Pēdējā Brīdī" tu teici, ka nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka Ansis Kaupēns, kuru pašreiz tiesā kara tiesa, varētu izdarīt tik daudzas laupīšanas un slepkavības. — Lija bija nesaprašanā par Kates viedokli. — Vai tu tagad pieļauj varbūtību, ka Ansis vispār ir spējīgs uz kaut ko tādu?

—    Es tādu varbūtību nepieļauju, bet ne jau man viņu tiesāt.

—   Visi tic, kuri Ansi bija pazinuši, par viņu teikuši tikai to labāko, — sarunai pievienojās Vanda, kura līdz šim domīgi sēdēja kaktā. — Vienīgi policists Kārlis Limbcrgs uzrakstīja garu apsūdzības ziņojumu par Ansi. Viņš ir vienīgais, kam paša murgos Ansis rādījies kā uzdzīvotājs, dzērājs un lielu naudas summu šķērdētājs dažādās uzdzīves vietās. Mēs visas trīs zinām, ka tas viss ir viņa sa- murgots. Rakstot šo apsūdzību par Ansi, šķiet, ka viņam visa ļaunuma žults ir spiedusies ārā. Ja Ansim pēdējos piecos gados ir bijušas tikai divas nopietnas draudzenes, — tu, Kate, un Lija, tas nenozīmē, ka viņš ir vieglprātīgs uzdzīvotājs ar sievietēm.

Vanda bēra vārdus kā zirņus un būtu vēl ilgi tā aizrautīgi turpinājusi, ja tajā brīdī Lija netiktu izsaukta uz tiesas zāli liecināt.

—   Vai esat saņēmusi dāvanas no Kaupēna?

—   Vienu riņķīti.

—   Tā vērtība?

—   Četri simti, pieci simti rubļu.

—   Vai Kaupēns jūs solīja precēt? -Jā.

—    Kad?

—    Neatceros.

—   Vai Kaupēns jums ir devis lielākas naudas summas?

—    Man viņš naudu nedeva, bet mātei. Māte gribēja no Kaupēna aizņemties piecpadsmittūkstoš rubļu. Māte naudu ņēma mēbeļu pirkšanai.

—   Vai redzējāt pie viņa ieroci?

—   Nē.

—   Ar ko Kaupēns nodarbojās?

—   Sākumā stāstīja, ka uzpērkot labību un lopus, vēlāk gan atzinās, ka strādājot pie Bitnera.

—   Vai bijāt ar Kaupēnu Rīgā?

—   Nē.

—   Labi atceraties? -Jā.

—    Bet ko teicāt izmeklēšanas tiesnesim?

—     Jā, biju Rīgā un Dobelē, — pēc apjukuma brīža Lija pārlaboja teikto.

—    Kas maksāja tēriņus?

—    Kaupēns.

—   Cik ilgi dzīvojāt Rīgā?

—   Divus mēnešus.

—   Vai Kaupēns mīlēja plaši uzstāties, vai tēloja turīgu?

—   Viņš man nav izmaksājis pat glāzi tējas… Reiz Dobelē limonādi. — Te nu Lija atkal sameloja. — Darbdienās Kaupēns ģērbās kā amatnieks, bet sarīkojumos ļoti solīdi. Dzēra viņš ļoti maz. Divas reizes esmu apmeklējusi viņa māsu Bubelti.

Kā nākamo liecinieci izsauca Kati Valdmani. Jau 23. marta avīzē bija publicēta viņas liecība, ko tā rakstīja 1926. gada 9. jūlijā izmeklēšanas tiesnesim, tajā pašā dienā, kad tur arī Lija rakstīja savējo.

"Iepazinos ar Kaupēnu 1923. gadā Miezītes zaļumballē. Dejojām. Viņš pavadīja mani līdz mājām… Pēc divām trim nedēļām atkal satiku citā Miezītes ballē. Toreiz dzīvoju Miezītes laukos. Sadraudzējos. Piekritu viņu precēt, bet vecāki liedza. Es apmeklēju Kaupēnu arī pie viņa vecākiem Pogu laukos. Vēlāk Kaupēns dzīvoja Pētera ielā, bet uz savu dzīvokli mani neaicināja. Nemanīju, ka viņam būtu lielākas naudas summas. Izrīkojumos kopā bijām reti, restorānos neesmu ar viņu kopā bijusi. Dažreiz bijām kino. Neesmu ar viņu bijusi Rīgā un citos izbraukumos. Esmu viņam pat nedaudz naudas aizdevusi. Kopā ap četriem tūkstošiem rubļu, kurus nav man atdevis. Sakarus ar viņu pārtraucu 1925. gadā, kad viņš sāka satikties ar Valiju.

1925.      gada rudenī Kaupēns atnāca, ģērbies divos uzvalkos — darba drēbēs. Apakšējais pelēks, virsējais brūns. Viņš iedeva man naudu, lai es viņam nopērkot desu un maizi bez sviesta. Viņš braukšot uz laukiem pie tēva Ozolnieku pagastā malku cirst. Tad otrās dienas vakarā ienāca tāpat ģērbies, bet nobridies. Šajā periodā nebija dzirdēts, ka kaut kur notikušas laupīšanas. Nekad citreiz neredzēju viņam divus uzvalkus."

Vaicāta par dāvanām no Kaupēna, Kate atbildēja, ka 1924. gada pavasarī viņš tai esot uzdāvinājis kleitu par diviem tūkstošiem rubļu un par sešpadsmit latiem lakkurpes. Vēlāk dāvāto mēteli par pieciem tūkstošiem Kate esot atdevusi tam atpakaļ, jo apmēram pirms diviem gadiem viņš esot sācis satikties ar Kleinberģi. Tajā laikā, kad viņi sastrīdējušies, viņš pats saplēsis tai dāvāto trīssimt rubļu vērto metāla kapselīti. Arī ģīmetni, ko Ansis savā laikā viņai dāvinājis, viņš atprasījis atpakaļ un saplēsis.

Pēc Lijas un Kates liecību nodošanas pienāca Vandas Grēt- manes kārta.

Arī viņa jau agrāk, 27. jūlijā, pie izmeklēšanas tiesneša bija uzrakstījusi protokolu, tādēļ šodien neko vairāk kā toreiz nezināja pateikt.

1926.    gada 27. jūlijā Vanda Grētmane, 18 g. v.

"Ar Valiju esmu pazīstama kopš skolas gadiem, no 1914. vai 1915. gada. Valija mani ar Kaupēnu iepazīstināja kādā izrīkojumā… Vairākkārt visi satikāmies izrīkojumos, bet Kaupēns īpaši netērējās. Viņš pacienāja ar konfektēm vai šokolādi, kas viņam bija paņemtas līdzi. Viņš sacīja, ka labi pelnot, dažreiz pat līdz 1000 rubļiem dienā. Pie manis Dobelē viņš bijis kādas trīs reizes kopā ar Valiju. Par ieeju izrīkojumos Kaupēns maksāja tikai sev un Valijai. Viņš netērējās. Arvien bija labā, brūnā uzvalkā… Biju Jelgavā. Mamma teica, ka gribot uz 12. maiju Valijai dāvināt polsterētas mēbeles… Mamma gāja aizņemties naudu no radinieka Dreifūža, bet tur nedabūja. Gājām uz Bitnera veikalu, un Kaupēns apsolīja aizlienēt piec- padsmittūkstoš rubļu, bet pašreiz viņam neesot tik daudz klāt — dabūšot atpakaļ no kāda parādnieka… Kaupēns Valijai dāvinājis tikai dažus sīkumus: zelta gredzenu ar sarkanu akmeni, bilžu rāmīšus, vā- zītes, zaļu tepiķi ar dzeltenu spīdumu. Pārsvarā esmu redzējusi Kaupēnu vienu, bez kompānijām."

Pēc iepriekš negulētās nakts un garās nogurdinošās dienas, gaidot tiesā liecības došanas brīdi, Lija tagad jutās nogurusi līdz pilnīgam nespēkam.

"Tagad tikai ātri mājā un gultā iekšā!" Viņa neko vairs negribēja domāt. Citos apstākļos abas draudzenes šādā pavasara nojausmas pilnā svētdienas vakarā būtu devušās uz kādu izrīkojumu, kino vai vismaz pa ļaužu pilnajām ielām garām apgaismotajiem veikalu skatlogiem. Tagad abas ar Vandu viņas klusēdamas soļoja no tiesas nama uz mājām Viestura ielā. Lijas domas bija kā tukša lapa, bet pēkšņi šīs lapas vidū uzzibēja jautājums: — Kādēļ tu, Vanda, tiesas zālē liecināji, ka Ansis man dāvinājis vāzītes? Es par tādām neko nezinu.

—   Es to teicu par tām divām porcelāna vāzītēm, kuras viņš tev ar ķiršu ziediem uzdāvināja vārdadienā. — Vandai toreiz nebija prātā ienākusi doma, ka Lija nezina par Anša tāsdienas apsveikumu.

—    Vai tad tās bija no Anša? Es domāju, ka tās ir no mātes. Man par to neviens neko neteica. Un es visu laiku nezināju, ka Ansis mani tomēr bija apsveicis! Es visu laiku bēdājos, ka viņš mani ir aizmirsis, tādēļ sava lepnuma un spītības dēļ viņu nesameklēju! Kaut es to būtu zinājusi, tad varbūt viss tagad būtu citādi! … Visu šo laiku es kļūdījos un skumu par to, ka Ansis ir mani atstājis! Ko gan viņš par mani domāja, kad es viņam pat paldies nepateicu? Arī vēlāk, kad Ansis mātei aizlienēja naudu, es nelikos ne zinis par viņu, bet sēdēju mājā "sapūtusies".

"Mans mīļais, Anša dāvātais rotaļu lācīt, arī tu man neko neteici! Ansis toreiz atkārtoti deva ziņu, sūtīdams man šo dāvanu, un cerēja, ka cs viņu aicināšu uz savu dzimšanas dienu. Todien, Ansi, es tevi izmisīgi meklēju, bet nekur nesastapu! Bitnera darbnīcā tu tajā dienā nestrādāji, arī Pētera ielā nebiji. Tava māsa Anete teica, ka tu laikam aizbrauci pie tēva uz Ozolnieku pagastu.

Ak Dievs, kā viss ir saputrojies! Ja tu to būtu zinājis, tu savu nākotni nebūtu redzējis tik drūmu. Jau gandrīz gadu kopš pērnā 12. maija tu dzīvo pārliecībā, ka es esmu tevi atraidījusi. Tā ir mana vaina, ka tu tagad sēdi cietuma kamerā!" Lija pēkšņi jutās kļuvusi ne vien prātīgāka, bet nu arī vecāka. Ļaunais burvis bija pārtraucis viņu tikšanos un tagad vēl turpināja viņus turēt savā ļaunajā pasakā par Anša apsūdzēšanu visos noziegumos.

—     Ja kas tāds patiešām būtu gadījies, es pa šiem diviem gadiem, kopš viņu pazīstu, būtu kaut ko nelabu manījusi. Tikai vienu reizi Ansis man atzinās, ka toreiz, atrodoties krievu armijā, viņš tur pastrādājis noziegumu — piesavinājies kādam citam piederošas dārglietas, tādēļ tagad viņš jūtoties grēcīgs. Toreiz gan viņam tāda sajūta neesot bijusi, jo ilgie nemiera un kara gadi mācīja cilvēkus kļūt par bezatbildīgiem zvēriem. Toreiz tur katrs grābis visu, ko uzskatījis par sev vajadzīgu.

—   Tēvs, ielej man prāvu glāzi šņabja! — ienākusi istabā, sauca Lija. — Es gribu vismaz šonakt tikt vaļā no saviem murgiem.

—    Ūja, ūja! Nu gan ir nojukusi tāpat kā tas Ansis. — Māte šausminādamās uzrāva plecus līdz pat ausīm. — Vai tevi tur tiesā nopēra? Nekas briesmīgs jau nav noticis. Nāc, es tev uztaisīšu balder- jāņu tēju nervu nomierināšanai. Paēdīsim vakariņas, un tūlīt gulēt!

—    Gulēt iešu gan, bet mēs vēl parunāsim par tām divām puķu vāzītēm, ko Ansis man dāvināja vārdadienā. Kādēļ tu man par to neko neteici?

—    Ak, tās vāzītes? Tāds sīkums man pavisam aizmirsās. Toreiz man galva bija pilna ar domām, kur sadabūt naudu mēbeļu pirkšanai. Kad atnāca Ansis, tu tik saldi gulēji, tādēļ negribēju tevi modināt. Pēc dažām dienām, kad viņš man to naudu aizdeva, tu jau pati negribēji viņu satikt.

—    Beidziet nu šovakar strīdēties, — aprāja Bclmaņu Trīnc, kas jau iepriekš bija atnākusi ar kādu aprunāties par nākamās dienas tiesu, bet pašreiz šajā vēlajā vakarā jau gatavojās atgriezties savā Dobeles ielas mājā.

—    Astotajā tiesas dienā tiks izskatīta 1922. gada 13. oktobrī notikusī slepkavība uz Jelgavas-Rīgas šosejas, kur nošāva manu Jāni.

—    Vai tu, mās, tici, ka Ansis nošāva tavu vīru Bclmani? — domīgi jautāja Līze. — Tu tak pati viņu itin labi pazini. Visi kopā vēl svētījām te pagājušos Ziemassvētkus.

—    Ar prātu jau tam neticu. Es pati neko daudz nezināšu liecināt, bet redzēs, ko tiesā sacīs citi liecinieki. Laupītāji laikam bijuši divi — viens ar šauteni turējis zirgu, otrs prasījis naudu. Tas bijis vidēja auguma, vāju seju, apcirptām ūsām. Ansim jau nav vāja seja… Tiesas rakstos ir redzēts ieraksts: "Sī ir vienīgā reize, kad Kaupēns ar citu kopā darbojas."

Vēlāk Trine stāstīja, ka tiesā iznākusi tāda kā spēkošanās starp apsūdzētajiem Piebalgu un Kaupēnu. Piebalgs liecinājis, ka Kaupēns nošāvis abus — Zaķi un Belmani. Kaupēns teicis, ka to izdarījis Piebalgs. Abi vienbalsīgi gan piekrituši, ka tur mežā notikuma vietā atrasta kāda zīmīte leišu valodā, un tur pamesto dvieli par savu nav atzinuši. Kaupēns neatceroties, kurš nošāvis Belmani.

—     Belmanim jau bija maz naudas līdzi, arī pulksteņa nebija. Viņš brauca vieglā raspuskā, kurā bija divi pelēki pusvilnas deķi, zaldāta brezents, divi tukši maisi un maizes kulīte. No Jāņa ratiem nolaupīts tikai viens zirgu dcķis un spainis. Nebija paņemti tie četrtūkstoš rubļu, kas bija ratos. Kad tiesā Kaupēnam uzrādīja Belmanim atņemto revolveri, tas atbildēja: "Tas man nederēja, — ir švakas sistēmas." Virziņš teica, ka Kaupēns to atdevis tirgotājam Rubenim. Nesaprotu, pie kā viņi bija atraduši Jāņa revolveri…

Šajā pašā tiesas dienā izskatīja arī 1925. gada 21. janvāra laupīšanu uz Kalnamuižas ceļa. Cietušie, Grinvalds, Jaunzems un Lācis, vienbalsīgi apstiprināja, ka laupītājam uz sejas bijusi bieza maska, bet Jaunzema sievai Edei šķitis, ka tam seju klājusi šķidra maska. Reiz gan Grinvalds ieminējās, ka "seja laupītājam maskota ar masku balles masku". Ede toreiz par vainīgo pazina kādu Jansonu, bet šoreiz tiesa nolēma, ka viņa bija kļūdījusies, tāpat kā par redzēto šķidro sejas masku. Arī cietušā Bērziņa liecību, ka vainīgais bijis Jansons, tiesa neņēma vērā, jo viņš teicis, ka laupītājam maska neesot bijusi, bet agrāk sacījis, ka tam bijusi tilles maska. Par šo noziegumu cietumā sēdošais Jansons, kas sevi par vainīgu neatzina, tika attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Tagad tiesā cietušais Grinvalds par vainīgo atzina Kaupēnu, bet pēc brīža tomēr pārdomāja un norādīja uz Piebalgu.

—    Nevaru saprast, — Trine turpināja stāstīt, — kādēļ vienmēr visi apsūdzētie visu noliedz, bet Ansis vienīgais visām apsūdzībām piekrīt? Arī šodien tiesā viņš atzina sevi par nozieguma izpildītāju.

Kad devītajā tiesas dienā arī Līzei Kleinberģei vajadzēja iet uz tiesu liecināt, viņas liecība daudz ko neatšķīrās no meiteņu sniegtajām. Viņa stāstīja, kā ar Vandu (protokolā rakstīts: …ar Elzu) gājušas uz Bitnera darbnīcu pie Kaupēna lūgt no viņa seštūkstoš rubļu aizdevumu. Viņš solījis naudu atnest pēc pāris stundām, bet atnesis tikai pēc divpadsmitā maija piecpadsmittūkstoš rubļu un parādījis, ka viņam ir divdesmit tūkstoši.

1926. gada 12. maijā viņš atnācis apsveikt Valiju vārdadienā un atnesis dāvanai tikai divas porcelāna puķu vāzītes. Valija tobrīd neesot bijusi mājās. Runājot ar viņas vīru Bernhardu, Kaupēns bijis bēdīgs un vaicājis, kādēļ viņu atstumjot. Viņš būšot bagāts, jo viņam pie Rīgas-Olaines šosejas piederēšot māja. Kaupēns ar Valiju ciemojušies Dobelē 1924./25. Jaungadā un otrreiz tur bijuši sporta svētkos. Naudu esot maz tērējis. Līze ieminējās arī par Valdmanes rakstītajām draudu vēstulēm. Kaupēns viņai uz pagājušajiem Ziemassvētkiem dāvinājis zofa spilventiņus, flaneļa segu un modinātājpulksteni. Pēc Jaungada viņa segu un pulksteni atdevusi tam atpakaļ.

Ari Lija tajā pašā dienā, kad māte, bija uzaicināta ierasties vēlreiz tiesā, tomēr tiesas priekšsēdētājam jautājumu viņai vairāk nebija, tādēļ tā aizgāja apsēsties uz liecinieku sola.

"Kaut Ansis tagad uz mani paskatītos! Es viņam raidītu uzmundrinošu smaidu, jo tagad zinu, ka viņš no manis nav atsacījies, ka viņš bija mani apsveicis vārdadienā. Kā lai es tagad viņam pasaku, ka pie mūsu pārpratuma ir vainīga mana māte? Kaut es būtu zinājusi, ka tu centies mani satikt! Kaut tu būtu zinājis, ka es tevi gaidīju, bet nesagaidīju! Es, .Ansi, nekad neticēšu, ka tu esi nežēlīgs noziedznieks! Bet rit jau devītā tiesas diena… nevar būt, ka viss jau ir nokavēts. Lūdzu, paskaties uz mani!"

Bet Ansis sēdēja, zemu noliecis galvu. Atšķirībā no visām iepriekšējām tiesas dienām, kad viņš stalti un pašpārliecināti sēdēja līdzās pārējiem sakumpušajiem apsūdzētajiem — Piebalgam un Vālodzēm —, šoreiz viņa sejā bija jaušams apjukums un bezpalīdzība. Šķita, ka viņš jau bija samierinājies ar apkārt notiekošo, jo ļaunā pretvara bija to salauzusi. Lijas liecībā viņš saklausīja tikai sausas atskaites.

"Mana skaistā, brīvā kaija tiesā stāvēja un runāja bezpersoniskas frāzes. Tur neieskanējās ne akords no mūsu kopā pavadītajām skaistajām dienām. Viss ir beidzies!"

Arī Līzes nopratināšanas laikā Ansis sēdēja drūmi noliektu galvu.

Kriminālpārvaldes priekšniekam Virziņam jau iepriekš bija skaidrs, kur Kaupēns ņēmis tos divdesmit tūkstošus rubļus, ko rādījis Kleinber- ģei. Izrādījās, ka Kaupēns bija parakstījis Virziņa rakstīto protokolu, kurā atzinies, ka naudu viņam vajadzējis Valijas dzimšanas dienai, tādēļ nolēmis aplaupīt Berlīnes vilcienu. Tā kā vilcienu nebija izdevies uzspridzināt, laupītājs devies uz dzelzceļa pārmijnieka Māriņa māju tur meklēt naudu un pa ceļam nošāvis bēgošo Māriņu. Sliežu spraugā ievietotā granāta bijusi ar bojātu degli, tādēļ nesprāgusi. Kaupēns esot 1926. gada 8. un 21. jūnijā grāvī atradis un uzrādījis granātas korpusu ar nosistu galu un lupatas. Priekšnieks Liepiņš kādā dokumentā gan rakstīja, ka lietpratēji neatzina, ka uz sliedēm bijusi nolikta lielgabala granāta.

Māriņa sieva naktī pulksten divos un desmit minūtēs bija dzirdējusi vīra kliedzienu un pa logu redzējusi kādu vīrieti nākam pa tiltiņu pāri grāvim uz viņu mājas pusi, tādēļ drošības pēc savu sešpadsmit gadus veco dēlu paslēpusi zem gultas. Nācējam bijis pelēks vadmalas mētelis un galvā platmalei līdzīga cepure ar nolaistām malām. Tai pāri maisa gabals. Virziņu nemulsinājis, ka nošautā dzelzceļa pārmijnieka Māriņa dēls par laupītāju pazina citu personu.

Par vilciena pārmijnieka noslepkavošanu aizdomās tika turēts kāds kurpnieks Akuns. Jānis Akuns pēc iznākšanas no cietuma Māriņu bija saticis pie sava tēva, kas gribējis pirkt kādu gruntsgabalu un aizņemties no Māriņa naudu. Viņš gan noliedza, ka būtu zinājis par naudas aizņemšanos.

Māriņa sieva teikusi, ka Gošs cSot ļoti līdzīgs redzētajam laupītājam. Viņam laikam esot daudz naudas, jo to esot vairākiem aizdevis. Arī cietumā viņš esot dažus mēnešus nosēdējis.

Agrāk uz četriem gadiem pārmācības namā sodītais vācietis Hincendorfs, Lietuvas pilsonis, 11. maijā strādājis dzelzceļa remontdarbos. Beidzot darbu, viņš instrumentus nolicis Māriņa būdā un gaidījis vilcienu, lai brauktu uz Jelgavu. To, ka ticis nošauts Mā- riņš, viņš esot uzzinājis tikai nākamajā dienā, 12. maijā, no citiem strādniekiem.

Vēl tika turēts aizdomās kāds jauns strādnieks, kas 10. maijā iestājies darbā uz dzelzceļa, bet jau 13. maijā darbā vairs nav ieradies.

Netika noskaidrots, kā Kaupēns, kas arī šajā noziegumā bija Virziņam atzinies, ticis pie sprāgstvielām. Bija vēl desmitiem apgalvojumu un minējumu par dažādām laupīšanām, bet trūka drošu liecinieku pierādījumu.

Desmitajā tiesas dienā lielās ziņkārīgo ļaužu masas jau sāka pagurt no ilgās tiesas procesa vērošanas. Zāle bija pustukša, un visi tur iekļūt gribētāji tika ielaisti.

Todien nopratināja tikai vēl pēdējo liecinieku par 1921. gada 4. maija laupīšanu uz Rīgas-Jelgavas šosejas, kur neliela auguma vājš vīrs pelēkā frencī nošāva Sulmaņa zirgu un viņam pašam atņēma desmittūkstoš rubļu. Tajā laikā vēl kāds cits tumšās drēbēs izjājis 110 meža, bet pirms šī jājēja no meža iznākuši vēl divi tumšās drēbēs ģērbušies vīri.

Vienpadsmitajā dienā lasīja tikai dažādus dokumentus un publika garlaikojās. Vienīgais interesantais moments šajā dienā bija Pelča nopratināšana, kad apsūdzētā Piebalga advokāts, norādot uz savu aizstāvamo, viņam jautāja, vai tā ir tā pati persona, kuru viņam uzrādīja Kriminālpolicijā, viņš atbildēja: — Jā, tas ir tas pats Kaupēns. — Laupīšanas laikā viņš esot bijis bruņojies ar kara šauteni, revolveri un dunci.

Varbūt Virziņš nopratināšanā bija "netīšām" kļūdījies, uzrādot cietušajam Piebalgu un nosaucot to par Kaupēnu? Tā jau cietušais var arī protokolā netīšām parakstīties, ka vainīgais ir Kaupēns, lai gan pēc izskata būtu domājis Piebalgu.

Beidzot eksperti nonāca pie slēdziena, ka vairākos noziegumos liecinieku pazītais vājais laupītājs ar kalsno seju un rētu uz vaiga patiesi bijis Piebalgs, bet viņš visas pret sevi vērstās apsūdzības noliedza.

Pat žurnālistiem todien tiesas zālē nekas vairs nešķita interesants. Ekspertiem uzdeva jautājumus, bet atbildes tie solīja dot tikai rītdien.

Tiesas zālē drūzmēšanās vairs nebija, toties tā notika biljarda istabā, kad skaļu ovāciju pavadībā žurnālistu sistās biljarda bumbiņas ieripoja kulītēs.

Ansis, saslēgts rokudzelžos kopā ar Piebalgu, jau vienpadsmito dienu sēdēja uz apsūdzēto sola. Dažreiz šis mokošais stāvoklis sākās no rīta un turpinājās līdz pat pusnaktij.

"Beidziet jel ātrāk šo farsu! Es jau sen pilnīgi visos noziegumos jums atzinos! Lai ātrāk tiktu laukā no šīs šausmīgās dzīves, es pat visu vainu par briesmīgo, nežēlīgo slaktiņu Klabiņos uzņēmos uz sevi. Es to viens pats… Es teicu, ka to izdarīju, būdams piedzēries. Kādēļ jūs visu šo lietu vēl velkat garumā un ignorējat manis teikto? Vienu brīdi jūs pat vispār negribējāt mani atzīt par šā nozieguma izpildītāju, jo Staņķis par to jau bija pakārts. Beidzot tomēr ar Virziņa palīdzību atzināt mani kopā ar Piebalgu un Staņķi par vainīgajiem. Bet laiks velkas tik lēni… Es drīz sajukšu prātā… Kāda gan nozīme visiem man piestādītajiem aizstāvjiem — Boetheram, Dem- janskim, Skreijam un Laukem? Kad lasīja apsūdzības rakstu, viņi neturēja pat par vajadzīgu atrasties tiesas zālē. To lasīja septiņas stundas, un es saprotu, ka to klausīties viņiem būtu bijis par daudz nogurdinoši un veselībai kaitīgi. Ņemu šo krustu uz sevi, un jukšu prātā viens pats!

Tikai pateicoties Virziņam un viņa noslēpumainajam palīgam — slepenajam ziņotājam, — tiesas process ātrāk tuvojās atrisinājumam. Ja radās kādas neskaidrības, viņš allaž bija klāt. Virziņš aizvien zināja liecināt, ka es jau iepriekš visā esmu atzinies. Kādēļ gan tiesa lai viņam neticētu, ja pat es viņam noticēju, kad viņš man rādīja kādu likuma pantu, kurā bija norādīts, ka sods man būs līdz desmit gadiem un pēc tam vēl apžēlošana un amnestija? Mēs abi vienojāmies, ka viņš par mani neko ļaunu neteiks, ja es visam viņa teiktajam piekritīšu un neko neapstrīdēšu.

Tikai tagad es saprotu, ka Virziņš bija mani piekrāpis, un tagad es saprotu arī to, kāda cena bija Virziņa piemīlīgajam tonim, smaidiem, apbrīnai un dīvainajai pretimnākšanai. Un es, muļķis būdams, tam noticēju un visu sarunāto atklāti norunāju!

Jau pusotru gadu smoku šaurajā cietuma kamerā. Ko viņi pa šo laiku ar mani izdarījuši? Man vienalga… Pasaule vairs nav priekš manis… Par manu bērnišķīgo, vaļsirdīgo atzīšanos pret mani izlieto bargākos līdzekļus… Caur savu neapdomību es kritu… Ja es nebūtu kļūdījies…

Es esmu nelaimīgāks par visiem, un kādu krustu taisīju, tādu nesu. Ja es nebūtu kļūdījies, tad tagad še stāvētu ar Lāčplēša krustu, kā tagad stāvu ar koka krustu.

Šodien eksperti deva galīgo slēdzienu par ieročiem un noslepkavotajiem. To klausoties, man šausmās viss iekšā drebēja. Netieku vairs vaļā no asiņainajiem skatiem, ko dzirdētais uzbūra manā iztēlē. Agrāk, kad es par visu to liecināju un visu vainu uzņēmos uz sevi, tic bija tikai manis nodeklamētie vārdi. Es aukstasinīgi un bezkaislīgi pasniedzu klausītājiem to, ko viņi vēlējās sadzirdēt. Cenšoties atcerēties visu agrāk dzirdēto, izveidoju fantastiskus stāstus, pats atrazdamies ārpus šiem notikumiem. Manas jūtas no visa tā bija izolētas. Man bija tāda sajūta, it kā es tēlotu galveno lomu kādā asiņaina sižeta izrādē. Aktieri taču nosoda, ja viņš pilnīgi neiejūtas savā lomā! Dzirdēju sakām, ka manu sodu būtu varēts mīkstināt, ja es būtu izrādījis nožēlu par nodarīto, bet es esot tikai aukstasinīgi, ironiski smaidījis. Es biju slikts aktieris un nespēju izrādīt patiesu nožēlu. Mani tagad par to sodīs.

Visu nakti Anša acu priekšā cits aiz cita uzplaiksnīja skati par laupīšanas reizēs sakropļotajiem cilvēkiem un zirgiem. Tiesu eksperti par to bija sīki un uzskatāmi ziņojuši. Degošās Klabinu mājas viņš bija toreiz pats redzējis. Tagad šī aina sajaucās ar tiesā dzirdēto, un viņa iztēlē izveidojās visšausmīgākā sižeta kino filma. Dažās nozieguma vietās redzēja vienu laupītāju, dažās divus vai pat četrus, bet tas viss palika kaut kur tālāk no filmas norises vietas. Priekšplānā bija tikai Ansis viens pats — trīsdesmit deviņu noziegumu īpašnieks!

"Tur visur es biju viens! Kādēļ tiesneši par to šaubās? Es savā dzīvē ari biju viens pats, kopš nomira mana māte, kopš Lija atsacījās no manis. Kā mūks pielūdzu savu neredzamo varu, kas man apsolīja paradīzi, dzīvības garu. Esmu ticis gudrs kā gudrais filozofs, savas dzīves, dzīvības pazinējs, un tādēļ palika dzīve vienaldzīga un īsa. Ja es pats nebūtu tik daudz piekrāpis sevi!"

Sestdien, 2. aprīlī, Līzes māsa Līna kļuva par aculiecinieci Anša traģēdijai. Kad tiesas priekšsēdētājs deva pavēli dežūrējošajam virsniekam ievest apsūdzētos, aiz zāles durvīm atskanēja skaļš blīkšķis. Tur Ansis bija nokritis uz grīdas. Virsnieks sacīja, ka Kaupēns atsakoties piecelties. Septiņi kareivji viņu uz rokām nekustīgu ienesa zālē. Bez atbalstīšanas viņš pats vairs nespēja nosēdēt uz sola. Ansim raustījās seja, viņš raudāja.

Pēc gandrīz divu nedēļu ilgā sasprindzinājuma, sēžot tiesas zālē, tagad bija iestājies krass lūzums. Cilvēka miesa un gars vairs nespēja noturēt sevī visu līdzšinējo paša izstrādāto mākslīgo mieru. Nu viss kā spontāns izvirdums lauzās uz āru. Anša cietā maska ar ironisko smaidu tajā, kas līdz šim klāja viņa seju, pēkšņi bija sadrupusi. Tur, kareivju balstīts, tagad sēdēja bezpalīdzīgs, nelaimīgs cilvēks un raudāja.

Aizstāvis Demjanskis ziņoja: — … cilvēks nevar izdarīt tik daudz asiņainu noziegumu. — Visu aizstāvju vārdā viņš lūdza dot laiku Kaupēna gara spēju pārbaudei. — … ja līdz šim vēl šaubījās par Kaupēna gara spējām, tad tagad, šķiet, šis jautājums ir skaidrs. Tiesas izmeklēšanā ir pierādījies, ka Kaupēns ir nenormāls. Ir nepieciešams organizēt speciālistu komisiju viņa gara spēju pārbaudei.

Tiesa šo lūgumu noraidīja, jo jau iepriekš cietumā ekspertu slēdzienā bija rakstīts: "… izrādās tomēr, ka Kaupēns ir daudz lasījis. Viņš disputē pat par Kantu, par reliģiju un izteic patstāvīgas domas, būdams pilnīgi pārliecināts par savu apdāvinātību un zināšanām. Atmiņa viņam ir laba, bet eksperimentālas psiholoģijas metodes lietošana pierādīja, ka Kaupēnam piemīt visiem iedzimtiem noziedzniekiem raksturīgā tendence aizmirst viņiem nepatīkamos objektus. Jau pats noziedznieka ķermenis uzrāda neapšaubāmas izdzimtības pazīmes, kaut gan Kaupēns ir skaisti noaudzis."

Par šiem nepatīkamajiem objektiem bija domātas tās Anša atzīšanās reizes, par kurām viņš patiešām neko nevarēja izfantazēt, jo pats tur nebija piedalījies, un par kurām neizlasīja arī avīzēs. Kad Ansim tiesā jautāja, kurš nosita pastnieku Krūkli, viņš vai Piebalgs, tas atbildēja: "Es nogalināju ar vairākiem revolvera šāvieniem," bet Piebalgs sacīja, ka Krūkli Kaupēns nositis ar šauteni. Turpretī kārtībnieks Simsons rakstīja, ka "Krūklim galvas kausā bijuši vairāki naža dūrieni".

Kaupēns Virziņam vairākkārt uzrādīja vietas, kur paslēpis ieročus vai maskas, bet parasti norādītajās vietās tās atrastas netika. Varbūt vienīgi tajās reizēs, kad noziegumu vietu pārbaudē piedalījās pats Virziņš un krimināluzraugs Kārlis Limbergs.

Par 1926. gada 30. janvārī notikušo koku brāķera Bagātā aplaupīšanu pie Jelgavas-Rīgas šosejas Daibē lietu izbeidza, jo neatrada pierādījumus par pazītajiem un aizdomās turētajiem.

Vēlāk Virziņš bez grūtībām uzrakstīja protokolu, kurā teikts, ka viņš aizvedis Kaupēnu uz vietu, kur paslēpts ierocis pie dzelzceļa un pie Ģintermuižas kapiem un kur paslēpts pelēki raibs uzvalks, maska, šņorzābaki un adīts krekls bez vienas rokas. (To Kaupēns esot nogriezis maskai.) Nolaupīto gredzenu Kaupēns esot pārdevis zeltlietu tirgotājam Rubenim. Nodrukātajā protokolā Kaupēna paraksts ir tikai drukātiem burtiem. Atrasto lietisko pierādījumu izskats tik labi saskanēja ar Bagātā raksturoto laupītāja apģērbu, ka Virziņam laikam vairs nelikās svarīgi ilgāk kavēt laiku, meklējot paša Kaupēna parakstu.

Vēlāk, kad Virziņš Ansim atgādināja viņa aizmirstos nepatīkamos objektus, pats Kaupēns parakstīja protokolu, ka Virziņa klātbūtnē atrasta šautene pie Rīgas-Jelgavas dzelzceļa, ka koltu viņš 1921. gadā nopircis no ieroču pārdevēja Rubeņa, bet karabīni viņam ap 1919./1920. gadu iedevis Vālodze.

Pirmais Kaupēna pratinātājs pēc viņa arestēšanas 1926. gada jūnijā Kārlis Liepiņš 1926. gada 21. novembrī rakstīja:

"Notikuma vietas aplūkošanu un cietušo nopratināšanu, kā arī tālāku izziņu izdarīja man padotais ierēdnis Kārlis Limbergs. Izziņu par Kaupēna pabalstītājiem izdeva mans pēcnācējs — Kriminālpolicijas Jelgavas nodaļas priekšnieks Virziņš."

Paraksts: Liepiņš.

Kārļa Limberga un Viļa Virziņa nopelni Anša notiesāšanā patiešām bija lieli.

Svētdien pie tiesas nama salasījās tik lieli ļaužu bari, ka policijas patruļu vajadzēja pastiprināt ar rezervēm kārtības nodrošināšanai. Viņi vairs nespēja tikt galā ar ļaužu pūli, kas gribēja iekļūt tiesas zālē, tādēļ izsauca palīgā karaspēku. Tikai ar tā palīdzību izdevās atbrīvot ielu un ieeju tiesas namā. Šodien Kaupēnam bija jāsaka sava pēdējā runa. Ļaudis gaidīja paredzēto apsūdzības un sprieduma nolasīšanu.

Tiesas priekšsēdētājs jau iepriekš teica: "Izmeklēšanas materiāls ir noteikts un apsūdzošs, un arī noziedznieka atzīšanās droši vien neļaus tam izbēgt no karātavām."

Žurnālisti bija pamanījušies atklāt kādu, it kā Kaupēna rakstītu vēstuli: "Sakarā ar manu tiesas dienu, būsiet jūs sevišķi tik laipni un parūpēsieties par automātisko mašīnu, ar ko es varētu ar triumfālu epilogu iebraukt tiesas zālē."

Jau pašā sākumā un visā tiesas procesa laikā Ansis pauda nenopietnu attieksmi pret visu tur notiekošo, bet pēdējās dienās viņš izturējās tā, it kā būtu visa noziedzīgā un ļaunuma iemiesojums.

Simpātiskais jaunais cilvēks bija pārtapis par cilvēka prātam neaptveramu parādību.

Svētdien Ansis ienāca tiesas zālē mierīgs, stalts, bet sevī noslēdzies. Nekas vairs neatgādināja agrāk redzēto ciniķi. Pēdējo savu aizstāvības runu viņš vēlējās pateikt pats. Ja visu tiesas procesa laiku viņa aizstāvji nespēja pateikt nekā būtiska tā labā, tad tagad nobeigumā arī no viņiem neko sakarīgu nebija ko gaidīt. Vairāki aizstāvji bija tikai zvērinātu advokātu palīgi bez pieredzes, kas apguva savu prasmi Kaupēna prāvā. Demjanskis gan 1921. gadā šajā pašā tiesas zālē aizstāvēja bēdīgi slaveno lietuvieti Adamaiti, kuru par laupīšanām un slepkavībām toreiz notiesāja un pakāra. Ko gan aizstāvji tagad varētu pateikt? Ansis jau visus noziegumus bija atzinis par saviem.

— Ko lai es pats savā runā saku? Kļuvu par dezeitieri un savas valsts nodevēju pret paša gribu. Man par to draudēja bargs sods. Tā bija kļūda, ka toreiz paklausīju vecajam Vālodzēm un slapstījos pa mežiem, gaidot kara laika stāvokļa atcelšanu.

…gribēju vēl atgriezties armijā, bet mani gribēja padarīt par vienkāršu zaldātu, es to neizturētu. Es nespēju ar prātu savu temperamentu savaldīt. Mani uzvarēja ļaunā dzīve.

Augstā tiesa tagad gaida, lai es pazemīgi nožēloju savus grēkus. Nav vairs nekādas nozīmes par tiem runāt, — tik un tā neviens nesapratīs, ko pašreiz nožēloju. Man nav žēl savas dzīves, kas man solīja tik daudz, bet pievīla. Vai es būtu sasniedzis ko augstāku un labāku, ja liktenis mani nebūtu iesaistījis savā sātaniskajā spēlē? Citu griba ņēma pār mani virsroku. Pats ar saviem spēkiem nebūtu spējis no tās tikt ārā.

Lūgšanai un ticībai augstākajai varai jābūt tik stiprai, lai nogurusi dvēsele negrimtu zemāk par cilvēka pašlepnuma slieksni. Augstākā Dieva vara, kas devusi cilvēkam dzīvību, stāv pāri augstajai tiesu varai, kura grib to atņemt.

Augstā tiesa, es nezemošos jūsu, bet gan Dieva priekšā!

Cietumā es ņēmos mācīties visādos rakstos… Pieņemdams mazāk barības, es nācu pie atziņas: ko gribu, to nespēju darīt. Lai no pasaules neaizietu tukšā, tad cilvēkam jābūt lūgšanā un ticībā, kur viņš savienojas ar augstākiem sakariem, ar dievību. Ļaunums nācis caur pirmo cilvēku Ādamu, kas krita caur nepaklausību. Vai cilvēkam pēc savas radības uzliekama atbildība? Ja ne, tad dzīve būtu lopiska un nekāds likums netiktu pildīts. Ja cilvēks nācis grēkā, tad viņu vajag nocirst un iemest ugunī. Bet, ja viņam bijušas ciešanas un apstākļi, tad, ja viņu pārstāda, viņš nes augļus… Kur man rast šo auglīgo zemi, lai nestu augļus? Priekšā stāv nebūtības melnā siena.

Pēdējā Anša runā nebija konkrētības un lietišķuma. Šķita, ka viņš jau pamazām attālinās no apkārt notiekošā, 110 šīs pasaules. Viss jau bija uzrakstīts Virziņa protokolos.

Kopš iepriekšējās dienās dzirdētajām Virziņa liecībām tiesā beidzot Ansim kļuva skaidrs, ka Virziņš viņu bija psiholoģiski smalki apstrādājis UN piekrāpis. Vēl tagad ausīs skanēja dzirdētie vārdi: "Ja tu kaut vienā lietā liegsies, tad nebūs nekādu cerību uz apžēlošanu." Viss jau pašā sākumā bija izplānots.

Jau 1926. gada 18. augustā laupītāju banda — Kaupēns, Butte, Rubenis, Vālodze, Piebalgs, Bubelte — tika nodota iekšlietu ministra kungam un jau 20. augustā pārskaitīta apgabaltiesas prokurora kunga rīcībā. Tic visi jau toreiz bez tiesas sprieduma tika nosaukti par bandītiem, pat Anša māsa Anete, kura nekad nevienam nekā ļauna nebija nodarījusi. Virziņš bija vienīgais, kas liecināja pret Aneti, sakot, ka viņa atbalstījusi laupītājus, slēpjot ieročus un patronas. Spriedumā bija rakstīts: Anete Bubelte vainīga noziedzīgā ceļā iegūtas mantas slēpšanā ar nodomu.

Tiesa Anetei Bubeltei piesprieda trīs gadus pārmācības namā, no tiem atskaitot astoņus mēnešus, ko viņa jau bija pavadījusi iepriekšējā ieslodzījumā.

Zeltlietu uzpircējs Butte uzrakstīja skaistu lūgumu izmeklēšanas tiesnesim, kurā lūdza viņu atbrīvot no ieslodzījuma, jo viņam mājās esot desmit mēnešus vecs bērniņš. Pret iemaksāto drošības naudu viņu arī atbrīvoja no iepriekšēja aresta. Vēlāk gan Butte tika apvainots Kaupēna nolaupīto zelta gredzenu uzpirkšanā, bet pierādījumu trūkuma dēļ viņu attaisnoja.

Vienīgi ieroču uzpircējam un pārdevējam Rubenim bija pašam savs advokāts. Tā kā kratīšanā pie viņa nekas netika atrasts, kam būtu sakars ar pastrādātajiem noziegumiem, viņš panāca, ka Rubenis tika notiesāts tikai uz vienu gadu un sešiem mēnešiem pārmācības namā, bet mīkstinošu apstākļu dēļ sods vēl tika samazināts līdz astoņiem mēnešiem. Tā kā tas jau bija izciests, sodu viņam vispār dzēsa.

Vecajam zirgu uzpircējam Vālodzēm gan esot piemērojams nāves sods, jo viņš esot Kaupēnu apgādājis ar ieročiem un patronām. Virziņš un Kārlis Limbergs kratīšanā pie viņa bija atraduši malkā noslēptu japāņu kara šauteni un jumtā noslēptas neizšautas vācu šautenes patronas. Vālodze esot šaubīgs cilvēks, un no tā visi baidoties. Vasarā viņš staigājot kažokā un piedzēries guļot grāvī, bet pa naktīm dažādi cilvēki pie viņa ievedot zirgus. Virziņš liecināja, ka vācu okupācijas laikā tikuši nošauti trīs Vālodzes līdzbiedri slepkavas.

Vālodzes advokāts, viņu aizstāvot, sacīja, ka pie viņa atrastajai šautenei un patronām esot tikai gadījuma raksturs, un tam neesot nekāda sakara ar Kaupēna pastrādātajām noziedzībām. Neesot nekādu pierādījumu, vienīgi Kaupēna aprunājumi, tādēļ nav iemesla tam ticēt.

Tā kā Vālodze ir vecs vecītis, kurš ļoti pārdzīvo notikušo, viņam mīkstinošu apstākļu dēļ piesprieda mūža ieslodzījumu, bet 1936. gadā Valsts prezidents Kviesis viņu apžēloja.

Lai arī daudzi liecinieki vairākos noziegumos bija pazinuši Pie- balgu, īsti neapstrīdami pierādījumi par viņa noziegumiem netika atrasti. Ja nozieguma vietā redzēts vājš vīrs ar rētu sejā, tas vēl nenozīmējot, ka redzētais laupītājs ir Piebalgs. Viņa advokāts brīnījās, kādēļ noziegumos tiek saistīts Piebalgs ar Kaupēnu. Piebalgs taču visu vainu noliedzis, bet Kaupēns visā atzinies.

Kad tika paziņots, ka Piebalgs vainīgs četros smagos noziegumos, viņš vēl aizvien centās apgalvot, ka neko sliktu nav darījis.

Trīssimt liecinieku, astoņu aizstāvju, sešu ekspertu un sešu apsūdzēto teiktais tika iemūžināts sešpadsmit biezos sējumos, kuros par trīsdesmit deviņu noziegumu izpildītāju nosaukts Ansis Kaupēns.

Par šiem pašiem noziegumiem jau agrāk tiesa bija atzinusi par vainīgiem un sodījusi Vaļūnu, Jansonu, Saulīti, Vītoliņu, Adamaiti un Staņķi.

Par slepkavībām Klabiņos Staņķis jau bija pakārts.

Par laupīšanām uz Dobeles šosejas 1920. gada 20. novembrī, 1921. gada 3. martā, 14. jūlijā, 13. decembri, 1923. gadā Skaistkalnes apvidū no marta līdz augustam jau notiesāts un pakārts Ada- maitis, kurš darbojies kopā ar vēl septiņiem vai astoņiem bandītiem.

Par laupīšanu Kalnamuižas ceļā jau astoņus mēnešus apcietinājumā atrodas Jansons.

Par laupīšanu Skaistkalnes apvidū Vītoliņš bija jau nosēdējis divus gadus un Vaļūns arī vairākus. Vaļūns nu tika attaisnots gan par laupīšanu uz Skaistkalnes-Bauskas ceļa, gan atbrīvots no apsūdzības par Daudzevas vilciena aplaupīšanu.

Godmanim un Oglēm ar cietumnieku stāžu pat nesāka apsūdzību par Prcisa noslepkavošanu, jo izmeklēšana šajās dzērāju aprindās izrādījās pārāk sarežģīta, un to arī nevajadzēja, jo Kaupēns nu visos šajos noziegumos atzina sevi par vainīgu. Visi iepriekš apsūdzētie tagad tika attaisnoti un laimīgi izlaisti no cietuma.

Vai viņi tagad sūtīs savu pateicību augstākajai zemes un debesu varai? Var būt, ka viņi tagad aizlūgs par Anša dvēseli, un viņš nonāks debesu valstībā?

Nodots policijas rīcībā, Ansis uzrunāja krimināluzraugu Kārli Limbergu:

"Pēc piecdesmit gadiem mēs vēl varbūt tiksimies. Lai nolādēti, kas pie manis apgrēkojušies!"

Vai viņi tiksies ellē vai elles un debesu ceļu krustojumā, to izlems tiesa tur, augšā. Vismaz viens no viņiem noteikti nokļūs peklē.

1997. gada 16. augusta avīzē "Zemgales Ziņas" Augusts Sta- šinskis rakstīja:

"Visas laupīšanas un slepkavības lietas nākušas klajā tikai tādēļ, ka Kaupēns pats vaļsirdīgi atzinies. Bez viņa atzīšanās pierādījumi nebūtu savākti."

Kad pirmdien cietumu apmeklēja kara tiesas prokurors Graup- ners, viņš no Anša saņēma dīvainu, bet saprātīgi sastādītu sava testamenta kopiju. Oriģināls jau bija nodots Jelgavas apgabaltiesas prokuroram Reinhardam.

Pat notiesāts uz nāvi, Ansis nebija zaudējis ironiju. Izrādījās, ka visu savu mantu viņš bija novēlējis Jelgavas Kriminālpārvaldes priekšniekam Virziņam un savai māsai Bubeltei. Visa Anša manta sastāvēja no dažiem spilveniem, segas un mazas naudas summiņas — trīssimt latiem.

Anša dzīvokļa saimniece gan teica, ka bez šī uzrādītā Ansim bijušas ari grāmatas un velosipēds, bet to laikam paņēmuši tiesas kungi. Palicis arī viņa vienīgais labais brūnais uzvalks.

Oficiāli spriedumu vajadzēja pasludināt 5. aprīlī, bet lielā darba apjoma dēļ tas aizkavējās. Neviens nevarēja pateikt, kad notiesātie atstās šo pasauli. Varbūt, ka viņus apžēlos Valsts prezidents? Cietuma priekšnieks neko nezināja paskaidrot, tāpat arī apriņķa priekšnieks, kura rīcībā apsūdzētie tika nodoti. Nebija nekādu cerību piekļūt ne pie prokurora, ne tiesas priekšsēdētāja, kuri bija apmetušies Kurzemes viesnīcā.

Tomēr kādai Minnai Grinbergai izdevās tur iekļūt un viņiem izstāstīt savu piedzīvojumu ar Kaupēnu.

— Tas ir tas pats cilvēks, kurš pirms diviem gadiem mani izglāba no drošas nāves, kad gribēju šķērsot dzelzceļa līniju, pa kuru tuvojās ātrvilciens. Nepazīstamais vīrietis parāva mani atpakaļ, neļaujot notikt nelaimei. Es viņu labi ievēroju. Viņš jautāja, vai es esot nolēmusi šādā veidā sev darīt galu. Pārmijuši dažus vārdus un noskaidrojuši, ka abi dzīvojam vienā rajonā, mēs šķīrāmies, jo vīrietim gājiens bija citā virzienā. Tagad es viņu labi atceros. Izrādījās, ka mana māsa viņu atcerējās vēl labāk no skolas gadiem Miezītē. Ansis bijis godīgs zēns. Viņai atmiņā palicis, ka viņš mazākas meitenes aizstāvējis pret zēnu nerātnībām.

Grinbergai bija izdevies runāt arī ar Virziņu, kas viņai parādījis kādas desmit fotogrāfijas, kurās Kaupēns ietērpts dažādos laupītāja apģērbos. Tā kā bildēs redzamais, laupītājs bijis bez sejas maskas, Grīnberga visās bija pazinusi Kaupēnu un lūgusi šo labo cilvēku apžēlot.

1927. gada 6. aprīlī desmitos vakarā kara tiesa suverēnās tautas vārdā pasludināja spriedumu:

"Ansim Albertam Kaupēnam par trīsdesmit deviņiem noziegumiem piespriesti trīsdesmit trīs gadi spaidudarbos un pieci gadi ieslodzījumā pārmācības namā — kopā nāvessods pakarot."

8. aprīlī, kad Ansim tika dots pēdējais vārds, Lijas tante Līna bija dzirdējusi, ka Ansis lūdzis, lai varas iestādes uzņemas gādību par viņa māsas Anetes dēlu un neatstāj to tēva Ferdinanda Bubelta aprūpē. Par tālāko notikumu gaitu neviens neko tuvāk nezināja paskaidrot. Kad tiks izpildīts tiesas spriedums? Varbūt tas jau izpildīts? "Nē, tad jau par to kaut kas būtu rakstīts avīzēs." Kurā vietā notiesātos sodīs? Tante Līna bija apņēmības pilna visu uzzināt, bet jau vairākas nedēļas atgriezās mājās bez jaunām ziņām. Tikai 27. aprīļa sēdē pēc kasācijas sūdzības saņemšanas kara virstiesa pieņēma lēmumu tiesas spriedumu atstāt bez izmaiņām, un pāris dienu vēlāk apžēlošanas lūgumu noraidīja arī Valsts prezidents Gustavs Zemgals.

Kara ministrs ģenerālis Bangerskis galīgi apstiprināja spriedumu un uzdeva to izpildīt divdesmit četru stundu laikā.

Vakarā Ansis kā parasti cietuma kamerā lasīja Bībeli. Drīz tur viss apklusa, — apsūdzētie gulēja, vēl joprojām neko nezinot par savu tuvāko nākotni. Tajā pašā laikā ārā uz ielas, kur valdīja klusums, pamazām sāka pulcēties kareivji pelēkos mēteļos un bruņucepurēs. No visām apkārtējām ielām aizraidīja visus ziņkārīgos. Cietuma apkārtnē valdīja pilnīgs klusums, tikai nakts krēslā kustējās pelēkie vīri. Pat preses fotogrāfiem bija aizliegts tur tuvoties un fotografēt.

īsi pirms pusnakts pie pamodinātajiem notiesātajiem tika ielaisti mācītāji, lai tos sagatavotu pēdējai gaitai. Ansis, kas bija audzināts dievticīgā ģimenē un arī cietumā turpināja gremdēties Svētajos Rakstos, tagad atteicās 110 Svētās Annas baznīcas mācītāja Ķuilīša pasniegtā svētā vakarēdiena. Viņam ausīs skanēja kāds teiciens: "Ticība pieviļ, tāpat kā mīla." Bija pārtrūcis pēdējais smalkais cerību stariņš, kas viņā dega līdz pat pēdējam brīdim. Ansis bija pazaudējis Dievu, bet varbūt notika otrādi… Uz mācītāja aicinājumu nožēlot grēkus, lai ceļš uz viņpasauli kļūtu vieglāks, Ansis atbildēja: "Es izsaku nožēlu par tiem ļaunajiem darbiem, kuri pastrādāti, man pašam tos neapzinoties."

Bija jau pāri pusnaktij, kad cietuma pagalmā līdzšinējais klusums sāka pārtapt dunoņā. Tur kādas desmit automašīnas ieslēdza ugunis. Bija darīts viss, lai neviena nepiederoša persona neredzētu tur notiekošo. Pat visiem šoferiem stingri pārbaudīja viņu apliecības un mašīnas, lai kāds slepeni neiekļūtu notikumu vietā. Tomēr izrādījās, ka bija notikusi slepeno ziņu noplūde. Pat septiņdesmit gadus vēlāk 19. augusta avīzē "Zemgales Ziņas" lasītais stindzina prātu. Tur bija ievietots aptuveni šāds raksts:

"Ap pulksten divdesmit trijiem cietuma ārpusē paliek arī kāds vīrietis pelēkā lietusmētelī ar pelēku platmali galvā. Viņa kalsnajā, iegarenajā sejā savādi spīd acis, atstājot tādu iespaidu, ko nevarētu aizmirst arī pēc simt gadiem.

"Es iznīcināju Adamaiša bandu. Es gribu iznīcināt arī Kaupēnu. Viņš man tik daudz ļauna nodarījis. Personīgi gan 11c, bet radiniekiem… Adamaitis izlaupīja manus kaimiņus. Kaupēns man neko… Bet es gribu iznīcināt visus bandītus. Es dienām, naktīm esmu gulējis mežos, lai viņu noķertu. Salis…"

"Tā būs masku balle," sievišķīgā balsī pasaka pelēkajās drēbēs ģērbies bende un izvelk no kabatas melnu drēbi. "Savas mātes lakatā izgriezu divus caurumus un uzmaukšu to sev galvā, lai mani nepazītu, un pats arī jutīšos drošāk, metot cilpas tiem kaklā… Mācītājs arī būs klāt.""

Divās priekšējās smagajās automašīnās katrā atsevišķi veda Kaupēnu un Piebalgu, kuriem aizmugurē ar striķiem tika sasietas rokas. Aiz tām sekoja vieglās mašīnas ar atbildīgajām personām par sprieduma izpildi. Automašīnu kolonna lēni izbrauca no cietuma teritorijas un devās tālāk pa Palīdzības ielu, Zemgales prospektu, Lietuvas ielu pāri gaisa tiltam piecus kilometrus ārā no Jelgavas, kur Elejas šosejas kreisajā pusē pie Platkāju mājām ir autobusu pietura un devītais veikals. Tālāk gājiens kājām virzījās kilometra garumā pa dubļainu ceļu garām Mazliepām un vēl kādus piecdesmit metrus tālāk aiz dzelzceļa sliedēm, kur uzkalniņā auga veca priede.

Jau iepriekš uzceltās karātavas atradās netālu no Berlīnes vilciena uzspridzināšanas mēģinājuma vietas.

Nakts tumsā pelēko cilvēku grupa klusējot virzījās uz priekšu. Tikai degošo lāpu liesmas meta spocīgas ēnas uz gājēju sejām un dubļainās zemes.

Peklē bija izsludināta ziņa, ka šonakt pakārs divus baismīgus slepkavas. Šķita, ka visi nelabie gari ēnu maskās tagad te sapulcējušies, lai nenokavētu brīdi saķert dāsno dāvinājumu — grēcinieku dvēseles.

Kad pusnakts spoku stunda tuvojās beigām, šķita, ka kāda vēja brāzma cenšas paraut sev līdzi degošo lāpu liesmas līdz ar spokainajām ēnām. No līdzās esošajiem Baložu kapiem cēlās miglaini veļu stāvi. Ansim šķita, ka starp tiem šūpojas ari viņa mātes tēls, aicinot viņu pie sevis. Iekšēji Ansis sāka vibrēt aukstos drebuļos. Visu šo ne pārāk garo ceļa gabalu ik pa brīdim viņš lūdza dot tam uzsmēķēt, kas arī netika liegts. Lai arī gājiens virzījās uz priekšu lēni, viņam šķita, ka spēki jau sāk izsīkt no šā bezgalīgi garā maratona. Ansis vairs neuztvēra apkārt virmojošo pavasara dvesmu, tikai kāda maņa lika nojaust pumpuru smaržu, degošo lāpu smārda un netīro dubļu aromātu kokteili.

Kādā brīdī ieskanējās Anša klusi dziedātā dziesma:

"Brāļi, šodien priecāj'ties, jaunība drīz beigsies…" Tad vēl pēc brītiņa tas pats latīņu valodā: "Gaudeamus igitur, juvenes dum sumus…"

Vēlreiz tika nolasīts tiesas spriedums un paziņots, ka tas atstāts bez izmaiņām. Notiesātajiem atļāva izteikt pēdējo vēlēšanos. Ansis bija atguvis savu aukstasinīgo mieru un lūdza, lai viņu apglabā Baložu kapos, kur gul viņa mīļā māte, un lai uzsviež uz viņa kapa kādu priežu zaru.

"…kad arī neviens neatnāks apmeklēt, bet es zinu, ka reiz visi tur nāks", kur niecīgā zemes saujiņa apsegs viņa pīšļus. Tur vajadzētu būt uzrakstam: "Še dus tas, kas nebija nekas." Turpinājumā Anša balsī atkal ieskanējās agrākā ironija. Visi tagad zināšot, kur ir viņa kapa vieta, un ir patīkami, ka pilsētas augstie kungi parādot viņam pēdējo godu.

Vēl kaut ko runāja mācītāji… un piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem… un atpestī mūs no ļauna… Vēl galva sajuta kādu tai uzmauktu lupatu… Tad viss satumsa.

Dzīvē nepiepildītās ilūzijas kā stikla lauskas sabira dubļos pie ešafota.

Ansim tika noņemta sejas maska, un pulksten divos četrdesmit minūtēs viss beidzās un apklusa. Tikai pavasara naktī krēslainajās, tukšajās Jelgavas ielās vēl streipuļodami klīda divi piedzēruši vīri un dziedāja tālaika populāro dziesmu:

Ak, jūs sili, tumšie sili, ļaujiet man vēl padomāt'.

Rit man jāiet tiesas priekšā, patiesība jārunā.

Tiesas kungs man bargi jautās, cik jūs bijāt laupītāj' ?

Mēs pavisam bijām četri, kas viens otru nenodod.

Pirmais bija drūmie sili, otrais — bērais kumeliņš,

Trešais asiņainais duncis, ceturtais — es Kaupēns pats.

Tiesas kungs man bargi vaicās: "Vai grib dzīvot vai grib mirt?"

Labāk es kā puika mirstu, nekā draugus nododu.

Un, kad es jau būšu miris, rociet mani mežmalā.

Un uz mana kapa rakstiet — "Šeitgul Kaupēns — laupītājs".

Aizsmakušās balsis izdzisa tumsā. Jelgavā visi gulēja.

IZSKAŅA

Bija jau pagājusi nedēļa, kopš melna siena apņēma Liju, nelaižot viņai klāt nekādu nojausmu, ka pasaulē ir ari prieki. Lija neuzdrošinājās iziet uz ielas, baidoties no ziņkārīgo skatieniem. Lai gan viņai nebūtu par ko kaunēties, dzēlīgie apvainojumi, kas bija dzirdami jau tiesas zālē, tika uztverti ar pastiprinātu jūtību.

"Man jātiek ātrāk projām no šīs ļaunuma pārņemtās pilsētas, kurā apvainojumi, intrigas un sensāciju kāre saplūda melu kausā, radot tur indes dziru. Jelgavā es vairs nepalikšu."

Tikai 11. maijā pirmo reizi to satricināja saņemtā apsveikuma kartīte. Tajā uzzīmētā daiļava sēdēja zem uzplaukuša ķiršu zara, bet kartītes trijos stūros mazi amoriņi raidīja savas bultas attālas mājas logos. Kartītē bija rakstīts:

"Mīļā Lija, apsveicu Tevi vārdadienā, bet pati nevaru ierasties Jelgavā! Rūšu pie Tevis Tavā dzimšanas dienā pēc divām nedēļām. Lai pavasara vēji atnes Tev nākotne priecīgākās dienas!

Draudzene Vanda."

—     Mums jāizdomā kaut kas labs, lai iepriecinātu Liju viņas dzimšanas dienā un izdabūtu viņu ārā no mājas ļaudīs, — māte sacīja savai māsai Līnai. Viņa jutās līdzvainīga pagājušajā gadā notikušajā traģēdijā. — Es toreiz gribēju tikai labu, bet cena par to izrādījās pārāk augsta. Laikam vajadzēja atļaut Lijai draudzēties ar Albertu Ansi, tad viņš vēl būtu starp dzīvajiem.

—   Nešaudi nu sevi vairs ar tādām domām, — Līna centās māsu mierināt. — Anša likteni tu tik un tā nebūtu spējusi mainīt. Pārāk stipra bija viņa likteņa lēmēju Virziņa un Kārļa Limberga sadarbība.

Atceries to vietu, kur mēs netālu no Reķu kapiem mežmalā meklējām murķeļus? Tur tas klajais uzkalniņš jauno eglīšu ielenkumā ir īsti piemērota vieta dzimšanas dienas svinēšanai. Nosvētīsim tur Lijas jubileju! Saaicini visus mūsu radus un draugus — vietas tur visiem pietiks.

Tu ar Bernhardu no rīta tur aiznes cienastu un saklāj zemē galdu, bet mēs ar Liju un Vandu pusdienas laikā tur dosimies pastaigā. Meitenes par to lai iepriekš neko nezina.

Jubilejas dienas rītā Lija kopā ar vecākiem un draudzeni Vandu paēda dzimšanas dienas brokastis. Tā kā pēc tam viņa negribēja ar visiem kopā doties uz Svētās Annas baznīcu, meitenes palika mājās, ber abi vecāki devās uz "dievkalpojumu". Patiesībā viņu ceļš ar smagajiem nesamajiem rokās veda pāri Lielupei uz mežu.

Līnas izstrādātais plāns izdevās.

Abas draudzenes, nosēdējušas līdz pusdienas laikam istabā un izrunājušas savas problēmas, labprāt piekrita Līnas ierosinājumam doties pastaigā svaigā gaisā ārpus pilsētas. Diena bija jauka, un smaržīgais pavasara gaiss šoreiz spēja pat Liju iepriecināt, vēl jo vairāk tādēļ, ka līdzās atradās draudzene un mīļā tante, kuras abas vislabāk spēja izprast otra cilvēka bēdas.

Kaut Līna savā dzīvē piedzīvoja visvairāk traģisku brīžu, viņa visā savā kuplajā brāļu un māsu saimē bija visdzīvespriecīgākā un allaž izdomāja visādus stiķus un niķus.

Tuvojoties norunātajai vietai mežmalā pie eglīšu pudura, Līna cerēja tur sadzirdēt ļaužu čalas, bet tagad jutās pārsteigta, jo apkārt valdīja pilnīgs klusums, tikai tālumā dzirdēja kūkojam dzeguzi.

"Vai māsas bija sajaukušas norunāto satikšanās vietu? Arī ciemiņi Līzei bija jāsagaida mežmalā. Varbūt tie aizvesti uz citu meža stūri?"

Tagad Līna atcerējās senu norunu: visi radi un tuvākie draugi jau senāk bija norunājuši, ka sēņojot vai ogojot mežā sasauksies, nevis aurējot "u-ū", kā to parasti dara noklīdušie biedri, bet precīzi īsi un skaļi trīs reizes: "Ū-ū-ū". Ja tādā reizē tuvumā gadījās kāda no citas kompānijas noklīdusi persona, tā parasti atsaucās ar parasto "u-ū".

—    Ko tu, Līnas tant, aurē? Vai tu ceri te vēl kādu sastapt?

—    Uz šo pusi atlaidās daži man pazīstami zvirbuļi, — Līna at- smēja, kaut pašreiz tai joki nemaz nebija prātā, jo neviens uz viņas saucienu neatsaucās.

Trijotne pagāja vēl dažus soļus uz priekšu un līda gar kuplu eglīšu zariem uz klajuma pusi. Tajā brīdī vispārsteidzošākajā veidā viņām atklājās brīnumu brīnumi: zaļais uzkalniņš bija apklāts ar vaskadrānu, kam pāri pārklāts balts galdauts. Pašā galda vidū smaidīja dzeltens safrāna kliņģeris, pārkaisīts ar drupinātiem riekstiem un pūdercukuru. Tajā jau dega deviņpadsmit svecītes.

Vislielāko pārsteigumu sagādāja daudzie viesi, kuri visu laiku klusējot bija sēdējuši krūmos, bet nu piecēlās ar piepildītām vīna glāzēm rokās un sveica atnācējas ar dziesmu:

Augstu laim' un prieku no sirds vēlējam…

Lai zied rozes, lai zied neļķes tavā dzīves celiņā'.

Lai dzīvo sveiks, lai dzīvo sveiks…

Viss šķita fantastiski jauki noorganizēts. Šajā brīdī Lija jutās patiesi laimīga. Pat Līna un Vanda nespēja attapties no pārsteiguma. Uz "galda" atradās arī liela bļoda ar rasolu, vārītas olas, marinētas siļķes un sēnes, skābēti gurķi un vēl dažādi citi gardumi. Redīsi šūpojās tuvāko eglīšu zaros līdzās konfektēm. Netālu ugunskuram sakrautā malka gaidīja liesmas, kas tur uzceps alus desiņas.

Agrāk saraudātās Lijas acis tagad smaidīja. Viss šķita kā pasakā.

Mazie puikas — Dreifužu Noris un Līnas Adris — jau meistaroja kārklu stabules. Noris rādīja savu "fiskaru", ar ko viņš varot uztaisīt pat riteni. Cetrpadsmitgadīgā spriganā Dreifužu Irma jutās pietiekami liela, lai turētos tuvāk lielajām meitenēm — Lijai, Vandai un Dreifužu Marisai.

Kad kādā brīdī Irma bērnišķīgā naivumā iesaucās: — Žēl, ka te vairs nav Alberta, tad te būtu vēl jautrāk. — Iestājās nepatīkams klusuma brīdis. Neviens šodien te negribēja pieminēt nesenos baisos notikumus, bet, tā kā jelgavnieku prātus jau veselu gadu nodarbināja runas par laupītāju tiesāšanu, šis temats ņēma virsroku, un katrs izteica savu spriedumu par notikušo. Lija pati arī pateica, ka viss varbūt būtu izvērties citādi, ja Ansis būtu zinājis, ka nav viņas ģimenē atraidīts. Viņš pats tiesā bija teicis, ka dzīve viņam kļuvusi nevajadzīga.

— Tu, meit', kļūdies! Ansis tik un tā būtu sodīts par dezer- tēšanu. To nevarēja noslēpt. Kara laika likumi ir bargi.

—      Par dezertēšanu nebūtu tāds sods, kāds tagad notika. Neviens netic, ka Ansis bija laupītājs.

—    Kā nu ne? Visās avīzēs viņš tiek nosaukts par vainīgo.

—    Man šķiet, ka viņš dažos gadījumos tomēr bija vainīgs, — sarunai pievienojās Dreifūze.

—    Kur tad viņš lika to salaupīto naudu? Mēs visi zinām, ka viņš dzīvoja taupīgi. Arī nekādu iekrājumu un mantas viņam nebija. Pat viņa draudzene Kate, kas pazina Ansi jau agrāk, to tiesā liecināja. Varbūt jūs ticat arī tam, ka viņš tūlīt pēc mežā izcīnītās cīņas ar piecdesmit laupītājiem aizgāja Jelgavā uz balli? Atceries, ka tas jurists toreiz teica, ka Kaupēnu izpūtis kriminālpolicijas laikmets!

—    Bet, kur viņš dabūja naudu Līzes mēbelēm?

—    Kad mēs bijām Rīgā, es redzēju, ka viņš cenšas pārdot kādu ļoti greznu rotas lietu. Tāda te, Latvijā, nevarēja būt nolaupīta uz ceļa, — Lija paskaidroja. — Viņš jau agrāk man teica, ka tam Krievijā bijušas dārglietas. Arī Kate to zināja.

—    Bet viņš pats taču tiesā atzinās?

—    Varbūt, lai atzītos, policisti viņu spīdzināja tāpat kā to Saulīti, kurš iepriekš tika notiesāts par Krūkļa slepkavību? Saulītim vairs neesot bijis spēka tam visam pretoties. Viņš gan tiesā esot visu slepkavības gaitu sīki aprakstījis, tāpat kā Ansis. Varbūt tādēļ Ansis pēdējā laikā izskatījās tik novājējis?

—    Es gan vairāk domāju par to, ka Kārlis Limbergs ziņoja un rakstīja Virziņam, nosaucot visur par vainīgo Ansi, — tā sprieda Līna, kura bija centusies visu uzzināt. — Gandrīz visur tiesas materiālos līdzās Virziņa rakstītajam figurē atsauce uz slepenā ziņotāja informāciju. Virziņam nebūtu bijis izdevīgi neņemt vērā no policijas darbinieka ienākušās ziņas.

Virziņš pats žurnālistiem bija teicis, ka protot izspiest atzīšanos. Man šķiet, ka viņš Ansim bija apsolījis, ka visu izkārtos tā labā, ja Ansis visā atzīsies un netraucēs tā plānus. Kad Ansis saprata, ka ir piekrāpts, bija jau par vēlu.

—    Kārlis Limbergs jau to vien gaidīja, lai Ansis pazemīgi gaustos. Anša pašlepnums vismaz šo prieku viņam nenovēlēja. — Lijas balsī izskanēja rūgts naids. — Varbūt pats kaut kur savāca laupītāja apģērbam līdzīgas lupatas un aiznesa noslēpt mežā. Vēlāk uz to vietu aizveda Ansi un ziņojumā ierakstīja, ka Kaupēns tās uzrādījis.

—   Ansis dažreiz Virziņam gan uzrādīja vietas, kur viņš paslēpis nolaupītos ieročus, bet nekad tos tur neatrada.

—   Divreiz atrada gan, — Līna zināja labāk pastāstīt. — Virziņa protokolā bija ierakstīts, ka viņš aizvedis Kaupēnu uz to vietu, kur Ozolniekos pie dzelzceļa līnijas paslēpts laupīšanas reizē lietotais ierocis 1111 aizvedis arī pie Ģintermuižas kapiem, kur paslēpts viss laupītāja ekipējums. Protokolā paša Kaupēna paraksta gan nebijis, tikai drukāts "Kaupēns". Otrā tādā pašā protokolā gan bija piebilde, ka šautene pie dzelzceļa atrasta Virziņa klātbūtnē, un tur bija arī Kaupēna paraksts.

—    Mīlīši, nestrīdēsimies vairs par to, ko zinātu vienīgi Ansis pats pastāstīt. Viņš līdz pat pēdējam brīdim ticēja, ka reiz pienāks patiesības diena.

Līna vēl pastāstīja, kā viņa mēģinājusi iztaujāt mācītāju Ķuilīti un izstaigāt Ērmiķu priežu rajonu, meklējot Anša kapa vietu, bet to neatradusi. Ari Baložu kapos, kur apglabāta viņa māte, nav bijis svaigu rakumu.

Sīs dienas Lijas jubilejas svinības negribot pārtapa par bērinieku pulcēšanās vietu pie bēru galda.

Ansis, ejot pie karātavām, bija uzsācis dziesmu: "Draugi, šodien priecāj'ties!" Priecāsimies arī mēs par to, ka esam te visi kopā dzīvi un ka ilgo karu rēgi pamazām attālinās no mūsu mīļās Jelgavas. Gan jau Dievs izvērtēs to, cik smaga mums katram līdzi mūžības ceļā būs grēku nasta.

Lijas dzimšanas dienas svinēšana 1927. gada maijā uzkalniņā pie Reķu kapiem izvērtās par ģimenes tradīciju. Lija drīz gan aizbrauca uz Ropažiem, kur līdz 1928. gadam strādāja kā mājkalpotāja pie inženiera Drilles, bet pēc 1929. gada šī tradīcija turpinājās ik gadu maija pēdējā svētdienā līdz pat 1939. gadam, kad to pārtrauca krievu karaspēka ienākšana Latvijā un tālākā okupācija pēc Otrā pasaules kara.

Ejot gadiem, ik reizi tur sanākušie radi 1111 draugi ar līdzpaņemtajiem piknika groziņiem neaizmirsa pārspriest šīs tradīcijas sākšanās iemeslu. Jautri brīži tur mijās ar veco ļaužu atmiņu stāstiem, kas mazajiem, kaut nelikās interesanti, tomēr kaut kur zemapziņā aizķērās.

Valijas Kleinbergas māsīca — Dreifužu Irma, kas dzīvo Anglijā, Mančestrā, un toreiz bija četrpadsmit gadus veca, — vēl pēc

Valija Kleinberga ar vīru Jāni un pulkvežleitnanta Kārļa Spranča sievu, ukraiņu aristokrāti Mariju Preses ballē Rīgā

astoņdesmit gadiem deviņdesmit trīs gadu vecuma atcerejas Kaupēnu kā izskatīgu, patīkamu jaunu cilvēku.

Kā jau gaišreģis Eižens Finks 1927. gadā Lijai pareģoja, ka viņas vīrs nebūs Kārlis, bet gan Jānis, Lija, beidzoties trīs gadu sēru laikam, 1930. gadā apprecējās ar Jelgavas pilsētas valdes darbvedi Jāni, kas jaunībā strādāja par mērnieku, vēlāk par skolotāju Olaines skolā un spēlēja ērģeles un vijoli Olaines baznīcā.

Toreiz Ansis Bernhardam Kleinberģim sacīja, ka viņš būšot bagāts un viņam piederēšot māja Olainē. Māja Olainē piederēja Lijas vīram Jānim.

IZMANTOTĀ LITERATŪRA

Lācis V. Latviešu tautas un zemes vēsture, 2001 Tīģeris K. Remtes vēsture, 1934

Ābel P. Laupītājs Kaupēns un grāfs Kudenhove-Kolergi, Jelgavā, 1927

Atmiņu atsvaidzināšanai izmantotas ziņas no laikrakstiem: "Jaunais Zemgalietis" 1926., 1927. g. "Zemgales Balss" 1927. g. "Jaunākās Ziņas" 1927. g. "Pēdējā Brīdī" 1927. g. "Zemgales Ziņas" 1997. g. 19. augusts. "Diena" speeiālpielikums 2005. g. 13. janvāris.

IZMANTOTIE MATERIĀLI

LATVIJAS VALSTS VĒSTURES ARHĪVA MATERIĀLI

SATURS

Priekšvārds 5

I   dala. Memmeles atmiņas 7

II    dala. Dažādi likteņi 61

III    dala. Ļaudis un laupītāji 123

IV    dala. Tiesa 275

Izskaņa 332

Izmantotā literatūra 339

Izmantotie materiāli 340

www.jumava.lv

Izdevējs — apgads "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rigā, LV-1011 Iespiests un iesiets SIA "Valmieras tipogrāfija Lapa", A. Upīša ielā 7, Valmierā, LV-4201

Content

Karstā Ingrīda Kaupēna līgava

PRIEKŠVĀRDS

I daļa MEMMELES ATMINAS

II daļa DAŽĀDI LIKTENI

III daļa ĻAUDIS UN LAUPĪTĀJI

IV daļa tiesa

IZMANTOTĀ LITERATŪRA

SATURS