Korins Johans

Kartona kareivji

Johans Korins.

Kartona Kareivji

1. Ziemeļu beigas

Kā gulbji balti padebeši iet,

Tiem vēlētos es līdzi tālu skriet, [1]

Tur tālumā, kur ziemas nepazīst,

Kur rozes mūžam zied un nenovīst.

Eduards Veidenbaums

Padebeši gan iet, tikai pēc gulbjiem nemaz neizskatās. Vēl vairāk – pieseguši visu apvārsni, tieši tur, kur pēc brīža jāriet saulei. Matīss Ziemelis sēdēja uz soliņa būdas priekšā ar skatu uz ezeru un vēroja saulrietu tāpat kā bija darījis to jau deviņas iepriekšējās dienas. Laiks silts, blakus vaicenes [2] pudele. laimība.

Matīss paskatījās uz mākoņiem, kas bija jau sagrābuši sauli un strauji, kā kalnu upes putainie viļņi, nesa to pāri pasaules malai. Bet gan jau saule rīt atkal parādīsies. Kur šī liksies? Tikai par to, ka arī Matīss to ieraudzīs, nevarēja būt tik drošs. Slīdot gar mežmalu no vietas, kur saule tūlīt rietēs, uz vietu, kurā tai no rīta atkal būtu jālec, skats neviļus apstājās pie ceļa, kas līkloču, kā čūska, izlavījās no biezokņa un, akurāti apliecis veco kadiķi, nobremzēja pie paša lieveņa.

Matīss dzīvi iztēlojās kā pa šo pašu ceļu no meža rūkdams kā vepris izdrāžas džips ar Drošības Policijas marķējumiem un no tā, vicinot mazus, spēļu mantiņām līdzīgus Uzi automātiņus izlec melniem eņģeļiem līdzīgi puiši bruņu vestēs ar maskām uz sejas un luminiscējošiem uzrakstiem POLICIJA uz muguras (ja nu gadījumā kāds nezina). Un jau pēc dažām minūtēm viss būs cauri. (Viņš tik daudz reizes bija to redzējis datorspēlēs. Un arī pats vadījis operāciju. Tikai toreiz kareivji bija uzzīmēti, un viņš pats droši pasargāts no briesmām aiz datora ekrāna).

Matīss gan saprata, ka tās ir tikai viņa fantāzijas, ka īstenībā viss būs citādāk. Daudz klusāk un mierīgāk, bez taurēm un bungām. Vispirms, klusi un nemanāmi kā melna pantera no meža izlīdīs aģents, klusi pielavīsies pie mājas, paslēpies varbūt, piemēram, aiz tās tur kuplās eglītes (Nocirst vai? Žēl…) un kādu laiku vēros. Lai noskaidrotu vai mājā ir objekts (tas ir Matīss). Domājams, ka pats Ignats vispār pat nenāks ar viņu runāt – galu galā, ko gan viņi viens otram tādu vispār vēl varētu pateikt, ko tik daudzas reizes jau ir izrunājuši krustām un šķērsām un no visiem viedokļiem. Bah, trah un gatavs. Un viņš tā arī paliks bezvēsts prombūtnē uz mūžu, kāds droši vien arī ir viņa patreizējais stāvoklis.

Diez vai pēc viņa pazušanas izcēlās tāds pats neieplānots haoss kā toreiz, kad pēkšņi pazuda Harijs? To viņš droši vien nekad vairs neuzzinās. Ne vienā, ne otrā gadījumā. Nu un nevajag arī, nemaz jau tik ļoti negribējās.

Matīss atkal, jau kuro reizi sāka prātot, kā tad īsti Ignats viņu atradīs? Par to, ka atrast viņu var, Matīss ne mirkli nešaubījās, jo: «Atklāt var jebkuru noziegumu, tiesa, ne vienmēr var atrast pierādījumus, lai vainīgo notiesātu». Tieši ar šo frāzi arī kādreiz tik sen, kā šķiet, bet īstenībā pirms diviem gadiem, sākās ceļš, kurš viņu bija tagad atvedis šurp uz jaukā soliņa burvīgā ezera krastā, ar saulrietu un alu.

Ja labi padomā (un domāšanai patreiz laika ir daudz), ceļš sākās vēl daudz, daudz agrāk. Patiesībā viss sākās ar Matīsa aizraušanos ar dažādām mīklām un spēlēm. Kopš Matīss sevi atcerējās, izdomātās pasaules viņam allaž bija likušās interesantākas par īstajām. Tur nebūt nebija noteikti jābūt burvjiem un pūķiem – bija tikai jābūt pārliecībai, ka pasaule nav īsta. Mazs būdams, Matīss lasīja Smaragda pilsētas burvi unNezinīša piedzīvojumus . Viņam tās tik ļoti patika, ka viņš pats taisīja no kartona mazus cilvēciņus, būvēja mājiņas un pilis (arī no kartona), un vadīja mazās pasaulītes dzīvi kā īsts radītājs, kas viņš īstenībā arī bija. Vēlāk pasaulītē parādījās spēles elementi – Matīss grieza no kartona kareivjus, kuriem bija ar gumiju darbināmi loki, lielgabali un katapultas, un kuri apšaudīja viens otru ar korķa bumbiņām. Vēl vēlāk Matīss izdomāja noteikumus, pēc kuriem zaldātiņi varēja kustēties, slēpties aiz krūmiem, kokiem un cietokšņiem. Kaujās kritušie devās uz savu uzzīmēto Valjallu, [3] lai gaidītu nākamo inkarnāciju.

Kartona pasaule bija labāka par īsto – tur valdīja kārtība un viss notika pēc likumiem. Vai šīs kārtības un likumu dēļ Matīss vēlāk pievērsās matemātikai, vai arī matemātika jau pirms tam dzīvoja viņā, zināms nav un nebūs.

Vēlāk, skolas gados Matīsa interese par spēlēm nezuda, viņam joprojām patika tās izdomāt un, ja nevarēja atrast partnerus, Matīss spēlēja pats ar sevi. Viņš pilnveidoja savu stratēģisko kara spēli. Tur parādījās bruņinieki un kājnieki, kuģi un lielgabali, upes un tilti, cietokšņi un pilis. Matīsam neviena nevajadzēja. Viņš varēja spēlēt viens pats, izstrādāt kaujas plānu, karot un būvēt, būt īstens valdnieks savā kartona kareivju pasaulē.

Kad Matīss paaugās, grāmatu par izdomātām pasaulēm vairs nebija, visas aprakstītās pasaules šķita bezcerīgi īstas: tur nebija ne likumu, ne kārtības, ne loģikas. Tā bija dzīve, un Matīss pārstāja lasīt grāmatas – vienīgi detektīvromānus, un arī tad vienmēr centās atrisināt mīklu pats, pirms aprakstītā gudreļa. Ja grāmatā bija loģiska kļūda vai neiespējama situācija, viņš bija patiesi sašutis, nēsājās apkārt ar grāmatu, bakstot tekstā ar pirkstu, mēģināja citus pārliecināt, un ļoti brīnījās, kāpēc «citi» tikai vienaldzīgi māj ar galvām un nemaz nesašūt. Pārējās grāmatas Matīss nelasīja un ieskatījās tajās tikai tad, ja vajadzēja uzzināt kaut ko ārkārtīgi svarīgu (piemēram: vācu renesanses gleznotājs – 10 burti, pirmais «a» ceturtais «d» [4] ). bet smadzenes bija tā iekārtotas, ka viss izlasītais kaut kur pats no sevis noglabājās un tā galva, gribot negribot, piepildījās ar citādi nekam nederīgām zināšanām.

Jau vēlāk nāca aizraušanās ar spēlēm un mīklām, ko drukāja žurnālos. Gan piemeklēt nākošo iztrūkstošo, gan izstrīpot lieko, gan krustvārdu mīklas un rēbusi, gan Jānis, Juris un Pēteris dzīvo trīs mājās un Pēterim nav zaļas bikses.

Laukos ar draugiem Matīss spēlēja durakus un melno Pēteri ar pašuzzīmētām kārtīm, kas galu galā tie paši kartona kareivji vien bija. Mācoties sestajā klasē, nāca aizraušanās ar šahu. Matīss aizrautīgi bīdīja jocīgās figūriņas pa rūtaino kaujas lauku, līdz beidzot kļuva skaidrs, ka par pasaules čempionu un pat par lielmeistaru viņš nekļūs. Toties šaha uzdevumus varēja risināt kara katedras nodarbībās – pietika tikai uzzīmēt diagrammu uz papīrīša, un nekas cits nebija vajadzīgs.

Vēlāk, jau studiju gados ap viņu arī allaž virmoja dažādu mīklu, uzdevumu un intelektuālo spēļu virpulis. Uzdevumi bija ļoti populāri studentu vidū. Īpašu uzmanību piesaistīja stāsts par diviem vīriem uz ielas stūra, kas satikušies pēc ilgas neredzēšanās:

Pirmais: Kā iet?

Otrais: Nekas, labi, trīs bērni.

Pirmais: Cik ta’ veci?

Otrais: Gadu reizinājums ir 36, bet gadu summa tik, cik tai tur sarkanajai mājai logu.

Pirmais (brīdi padomājis): Ar to nepietiek!

Otrais: Vecākais spēlē čellu.

Šo uzdevumu kādas lekcijas beigās uzdeva docents, kas lasīja speciālās funkcijas, un apsolīja ieskaitīt vienu kontroldarbu tam, kurš pirmais uzminēs, cik tad veci bija bērni. Pirmais uzminējā Matīss. Kamēr gudreļi prātoja, cik tad logu varētu būt sarkanai mājai, un no kāda vecuma sāk spēlēt čellu, Matīss akurāti un pacietīgi uzrakstīja visus skaitļa 36 sadalījumus trīs reizinātājos, sākot ar 1Ч1Ч36, 1Ч2Ч18 un beidzot ar 3Ч3Ч4. Pēc tam katram reizinātājam akurāti pierakstīja pretī reizinātāju summu, un dabūja šādu tabulu:

1Ч1Ч36

38

1Ч2Ч18

21

1Ч3Ч12

16

1Ч4Ч9

14

1Ч6Ч6

13

2Ч2Ч9

13

2Ч3Ч6

11

3Ч3Ч4

10

Kādu brīdi apcerējis, kas tā tāda par māju, kurai trīspadsmit logu, un par nabaga bērniņu, kam deviņu gadu vecumā jāspēlē čells, Matīss paziņoja rezultātu (2, 2, 9) [5] pasniedzējam un varēja kontroldarbu nerakstīt. Uz kursa biedru pieprasījumu izskaidroties, Matīss atbildēja: «Es jums labāk izstāstīšu savu mīļoto anekdoti: Iet pa džungļiem mērkaķis – ierauga, kokā banāns. Palecas, nevar aizsniegt, pakrata koku, banāns nekrīt. Te atskan Balss no debesīm: «Domā, mērkaķi! Domā!». Mērkaķis padomā, dabū koku, notriec banānu un iet tālāk. Laimīgs. Pēc brītiņa iet pa džungļiem feldfēbelis – ierauga, kokā banāns. Palecas, nevar aizsniegt, pakrata koku, banāns nekrīt. Te atskan Balss no debesīm: «Domā, feldfēbeli! Domā!». Feldfēbelis atbild: «Kas te ko domāt! Stiprāk jākrata!».

Šitam stāstam ir morāle – ir tādi uzdevumi, kad jādomā, un tādi, kad jākrata. Vissvarīgākais ir saprast, kurš i' kurš. Un šitas bija tas, kur jākrata. Vot.»

Kad Matīss absolvēja Universitātes matemātikas fakultāti, viņš nonāca darbā matemātikas un skaitļošanas institūtā, kur nodarbojās ar skaitļu teoriju un kombinatoriku, pierādīja lemmas un teorēmas, uzstājās semināros, rakstīja rakstus un atskaites. Mīļoto nodarbi Matīss arī nebija pametis un pat izdomāja algoritmu pentamino uzdevumu risināšanai. Savu algoritmu viņš publicēja matemātikas žurnālā, daži uz viņu atsaucās, bet galvenokārt algoritmu izmantoja draugi, kad vajadzēja risināt kādu pentamino uzdevumu avīzes vai žurnāla konkursam.

Risinot dažādus intelekta pārbaudes testus, Matīss sasniedza fantastiskus rezultātus. Un nebūt ne tāpēc, ka būtu intelektuālāks par citiem (droši vien bija), bet tāpēc, ka viņam bija labi atstrādāta metodoloģija uzdevumu risināšanai.

Darbs kaulus nelauza, un Matīsam bija daudz laika savam vaļaspriekam. Tajā laikā aizvien populārāki kļuva personālie kompjūteri, un spēļu mīļotājiem pavērās daudz jaunu iespēju. Lai kaut ko uzspēlētu, nebija nekur jāiet, nebija, kā bērnībā, jāspēlē arī pretinieka vietā, nebija jāgriež ar šķērēm kareivji no kartona. Kareivji kustējās paši un turējās pretī cik spēja. Bet fiziski sadot pa purnu nevarēja. Ja gribējās salikt kādu pasjansu, kārtis nebija jādala pašam, nebija jāuztraucas, ka krusta desmitnieks aizkritis aiz dīvāna. Bija plašas iespējas, neatraujot pakaļu no krēsla, pabraukt ar mašīnu, pakarot ar teroristiem, palidot kosmosā. Nonākot saskarē ar datoriem, deviņi cilvēki no desmit saslimst ar datorspēlēm. Tas vēl nav nekas traks. Bet no šiem deviņiem viens nekad vairs neizveseļojas. Un šis viens varētu būt Matīss.

Ar personālo kompjūteru izgudrošanu tehnikas progress nebeidzās – nāca internets. Un tas pavēra atkal jaunus, jau pavisam fantastiskus horizontus spēlmaņiem – varēja spēlēt tīklā, pret dzīviem pretiniekiem. Pie tam pretinieki varēja būt gan reaktīvo iznīcinātāju piloti, gan autobraucēji, gan kareivji ar ložmetējiem. Bet kolīdz Matīsu vairāk interesēja domāšana nekā lēkšana, šaušana un kratīšana, tad viņš meklēja intelektuālākas izpriecas. Atklājās, ka Latvijā ir zoles serveris – tā ir tāda vieta, kur tu, sēžot mājās un neejot ārā pa durvīm, vari spēlēt zoli ar dzīviem pretiniekiem. Tiesa dzīvi viņi ir kaut kur tur – citur. Šeit viņi parādās vienkārši kā virtuāli vārdi. Taču drīz vien atklājas, ka virtuālajām būtnēm ir savi raksturi, savas personības. Tām ir savs spēles stils, savi iemīļotie izteicieni. Matīsu tur visi pazina ar segvārdu Maakonis , kam vajadzēja reizē nozīmēt, gan it kā mūžīgu mainību un neprognozējamību, gan arī to, ka viņš it kā kaut ko māk. Maakonis spēlēja stabili un konservatīvi, ar mērenu agresivitāti un maksimāli izvairījās no ekstravagantas spēles. Tāds stils viņu padarīja par autoritāti pārējo spēlētāju vidū un ātri vien iecēla elitē un ranga tabulas pirmajā desmitniekā. Bet stāvoklis uzlika arī pienākumus, tāpēc, kad Matīsam iegribējās pajārēties, viņš parādījās ar vārdu Jesters. Un šis te Jesters sēja vētru katrā sadalījumā, viņš ņēma augšā uz pieciem un pat četriem trumpjiem pat pirmajā rokā, viņš laida apkārt jelgavniekus (desmitniekus, kamēr vēl iekšā dūzis), viņš pārkāpa pilnīgi visus noteikumus, kādi vien bija izdomāti. Visu to viņš papildināja ar stulbiem komentāriem, tādējādi radot iespaidu, ka par zoli kā mākslu viņam nekādas jēgas nav. Mierīgas dzīves nebija, asinis šķīda pa labi un pa kreisi. Un tikai retais nojauta, ka aiz Maakona un Jestera slēpjas viena un tā pati fizikālā būtne.

Bet arī Jesters iekļuva ranga tabulas trīsdesmitniekā.

Matīss jutās kā aktieris, kurš uz virtuālās skatuves spēlē dažādas lomas un katrai lomai bija savi likumi. Spēlētāju elitē bija arī citas spilgtas personības: Majors, Pibuks, Ruso, Mikrobs, kuras Maakonis uztvēra kā senus paziņas un pat kā draugus, kaut arī neko nezināja par viņiem, kā par fiziskām būtnēm. Tie bija tā kā virtuālie draugi.

Tā tas turpinājās, un arī būtu turpinājies, ja Virtuālās zoles klubs nebūtu nolēmis sarīkot čempionātu dzīvajā pasaulē, kurā beidzot senie draugi un pretinieki varētu viens otru ieraudzīt un pat aptaustīt ar rokām. Atklājās dažādi brīnumi. Piemēram, Majors, kuru visi pazina kā nosvērtu un apdomīgu kungu un kuru Matīss bija iztēlojies kā tādu filoloģijas profesoru, dzīvē bija gadus divdesmit vecs lamzaks, ap divi metri garš, kupli mati, sapīti bizē, un strādāja viņš par noliktavas pārzini celtniecības materiālu firmā. Bet vislielākais pārsteigums bija Mikrobs – izrādījās, ka aiz šī segvārda slēpjas sens Matīsa paziņa un studiju biedrs Ignats Loja, ar kuru Matīss viņlaik bija mācījies kopā universitātē. Tajās tālajās dienās Matīss ar Ignatu nekādi īpašie draugi nebija – viņi bija pārāk dažādi. Ignats bija allaž aktīvs, vienmēr kaut ko organizēja, kaut ko pulcēja, kaut kur piedalījās. Matīss savukārt nepiedalījās nekur, prasmīgi izvairījās no visiem sabiedriskajiem pasākumiem un pienākumiem un ik mīļu brīdi lavījās uz mājām – viņš jutās daudz labāk savās izdomātajās pasaulēs ar uzdevumiem, skaitļiem un kartona zaldātiņiem. Vienīgā vieta, kur viņi visai bieži satikās, bija nakts zoles maratoni kopmītnēs. Sevišķi uzbudinoši naktī pirms eksāmena.

Ignats, kā jau cilvēks ar aktīvu dzīves pozīciju, nevarēja nosēdēt mierā, nekad ne ar ko nesamierinājās un allaž cīnījās par taisnību. Sev raksturīgajā stilā viņš bija kļuvis par komjaunatnes līderi, kuru augstākstāvošie biedri brīžiem slavēja par iniciatīvu un uzdrīkstēšanos, bet brīžiem pēla par voluntārismu un novirzīšanos no līnijas. Gala rezultātā viņu no komjaunatnes izslēdza.

Bet tas bija laiks, kad sāka veidoties Tautas Fronte, un Ignats savai taisnības mīlestībai un saasinātajai taisnīguma izjūtai atrada jaunu pielietojumu. Ar viņam raksturīgo neizsīkstošo enerģiju, taisnprātību un bezkompromisa bezbailību Ignats strauji izvirzījās un gandrīz visu laiku bija kaut kur tuvu valdībai. Tagad viņš bija kaut kāda departamenta vadītāja palīgs iekšlietu ministrijā. Savādi, bet tieši par Ignatu Matīss pavisam nesen kādā interneta portālā bija lasījis, ka viņš ir kaut kā netieši saistīts ar vienu no nu jau populāriem kļuvušajiem daudzmiljonu skandāliem. Cik varēja noprast, uz pašu Ignatu gan aizdomas nekrita, bet viņš allaž bija kaut kur tuvumā un uzstājās kā runasvīrs. Tā vai citādi, šīs zināšanas bija aizķērušās kaut kur attālākajos atmiņas nostūros, bet neko īsti Matīss nezināja. (būtu lasījis avīzes, tad zinātu īsti).

Turnīrs bija sapulcinājis zolmaņus no visas Latvijas. Visus Matīss, protams, nepazina, bet sajūta un gaisotne bija patīkama. Pirmajā dienā visi cīnījās par iekļūšanu finālā. Tur iekļuva gan Matīss, gan Ignats. Otrajā dienā sešpadsmit finālisti cīnījās pie četriem galdiem. Tur bija gandrīz tikai tie, ko Matīss jau pazina pēc segvārdiem, bet tagad satika vaigu vaigā. Cīņa bija sūra, rezultātā Matīss izcīnīja trešo vietu, bet Ignats palika astotais. Uzvarēja Majors. Tam par iemeslu daļēji bija arī tas, ka Maakonim spēlējot pret Majoru dažus sadalījumus pirms beigām ienāca trīs stiprās dāmas (un vēl vesela čupa visādu mēslu). Un Maakonis kā jau tēvutēvu tradīcijām uzticīgs zolmanis zināja, ka «Dāmām jārāda gods», citādi labas kārtis vairs neredzēt. Tiesa, viņa dvēselē iezagās šaubas, ka varbūt cīņa par Latvijas Meistara titulu nav īstā vieta goda rādīšanai, bet viņš tikpat ātri atcerējās vienu no savām regulām: «Mani lēmumi var būt nepareizi, bet nedrīkst būt gļēvi», un šaubas aizzagās. Matīss apņēmīgi paņēma augšā. Viss izrādījās kā plānots – lēmums bija drosmīgs, bet nepareizs. Un tāpēc Matīsam nācās samierināties ar trešo vietu, kad citādi varbūt būtu dabūjis otro.

Pēc spēles beigām, pirms apbalvošanas ceremonijas, kad visi spēlmaņi drūzmējās ap datora ekrānu un pie ziņojumu dēļa, kur tiesneši brīdi pa brīdim izkarināja pēdējo maču pierakstus, pie Matīsa, kas vientuļi sēdēja stūrī un dzēra kafiju, pienāca kāds sirms kungs, vecmodīgā uzvalkā ar tauriņu. Nelielas, labi apcirptas ūsiņas, apaļas brilles. Kungs tik ļoti atšķīrās no visas pārējās zāles publikas, ka Matīss bija viņu ievērojis jau sen. Likās, ka kungs ne ar vienu nav pazīstams, ieradies vienkārši paskatīties, brīdi pa brīdim piestāj pie kāda galdiņa, uzmanīgi vēro, bet nekad nekādus komentārus neizsaka. Pēdējo kārtu laikā kungs arvien biežāk kavējās pie tā galdiņa, pie kura spēlēja Matīss.

«Labvakar, atvainojos par traucējumu. Mans vārds ir Vilhelms Kreicbergs», pienācējs stādījās priekšā. «Es gribētu jums izteikt savu sajūsmu Ziemeļa kungs, un arī no sirds apsveikt ar ieņemto augsto vietu.»

Matīss ar piepūli piecēlās no krēsla, paspieda pasniegto roku un formāli pateicās par apsveikumu.

«Es vairākas pēdējās kārtas vēroju jūsu spēli – tas ir uz fantastikas robežas! Ziniet, es arī aizraujos ar zoli, kā jau katrs latvietis, bet brīdi pa brīdim to, ko jūs darāt, var izskaidrot tikai ar maģiju. Nu piemēram, kā jūs priekšpēdējā riņķī zinājāt, ka sirds karalis nav jāsit, bet jāatmetas? Pretiniekam taču varēja būt platais!»

Matīss tikai stulbi blisināja ačeles. «Neatceros», viņš žēli noteica un pēc brīža piemetināja: «Atvainojiet – tāda stulba iezīme. Nopietni spēlējot es aizmirstu sadalījumu, tiklīdz tas ir beidzies. Un arī vēlāk parasti atceros tikai tos, kur esmu paveicis kādu muļķību.» Matīss vainīgi pasmaidīja. Un tad ar vāju cerību balsī piebilda: «Ja jūs pastāstītu sīkāk, varbūt es atcerētos?»

«Nekas, nemokieties. Es saprotu, ka jums bija grūta diena.»

«Vai jūs arī spēlējat internetā?»

«Nēēē», Kreicberga kungs pasmaidīja. «Tas nav priekš manis, tam es, ziniet, esmu par vecu. Manos laikos nekā tāda vēl nebija. Ne datoru, ne internetu. Toties uz skaitīkļiem es esmu virtuozs – redziet es visu mūžu esmu strādājis par grāmatvedi – tagad pensijā. Par vēlu man jau internetu iegādāties.»

«Ja būtu jāslēdz derības, es liktu uz to, ka internets jums ir.» Matīss pasmaidīja. «Šito turnīru nekur citur, kā vienīgi internetā neizziņoja. Vot. Tiesa, pastāv neliela iespēja, ka kāds jums pastāstīja.»

«Bravo! Tagad es saprotu, ka lai kādu vietu jūs neieņemtu, tā būtu pelnīta. Internets man patiesi ir pieejams, bet tur es skatos tikai ziņas – politiskās un komerciālās. Kārtis nespēlēju. Zolei mums ir tāds neliels vecu draugu pulciņš, mēs vakaros salasāmies un uzspēlējam. Ja jums kādreiz būtu laiks un interese, man būtu prieks jūs paaicināt.»

Šī bija Matīsa pirmā tikšanās ar Kreicbergu. Pēc tam bija vēl arī citas. Matīss tiešām aizgāja pāris reizes viesos – Kreicbergam pierīgas ciematā bija mājele, kurā tas ar saviem draugiem, pensionētu policistu un vietējās skolas direktoru, ceturtdienas vakaros spēlēja zoli un dzēra konjaku. Bet vēlāk Matīss ar Kreicberga kungu satikās arī citā sakarā, bet tas jau ir cits stāsts.

* * *

Tas jau ir cits stāsts, pie kura mēs vēl nonāksim, tāpēc pagaidām atgriezīsimies pie šī. Pēc spēlēšanas galva bija tik tukša, ka katra tur nejauši ieklīdusi doma bezgalīgi lēkāja pa iekšu kā ideāla absolūti elastīga pingponga bumbiņa, atsizdamies drīz no vienas auss, drīz no otras. Arī būkšķi atskanēja drīz vienā ausī, drīz otrā, bet doma visu laiku bija viena un tā pati. Tāpēc, lai atbrīvotos no psiholoģiskās slodzes un izpļāpātos pēc ilgas neredzēšanās, Matīss ar Ignatu toreiz aizgāja uz Krogu . Vispirms viņi aprunāja kopējos paziņas un studiju biedrus, tad sāka viens otram stāstīt par sevi. Pirmais sāka Matīss, bet, kā jūs jau būsiet nopratuši, daudz ko stāstīt viņam nebija: «Nu man viss tāds parasts un vienkāršs. Uzreiz pēc unuškas aizgāju uz Zinātņu Akadēmijas matemātikas institūtu, tur visādas niekošanās, darbs kaulus nelauž, disertācija kaut kā pati no sevis uzrakstījās. Lielas jēgas nav, vismaz naudas izteiksmē. Toties ir daudz brīva laika.»

«Nu redzi», ar vieglu skaudību balsī noteica Ignats: «Tu mums esi doktors. Man pat no tā nekas neiznāca. Es paliku turpat Universitātē, bet tad sākās brīvības cīņas, un matemātika vairs nebija prātā. Bija svarīgāki darbi darāmi. Tādā laikā dzīvojam. Nācās zinātni mest pie malas.»

«Nu, bet tu toties, cik noprotu, tu tagad esi kaut kāds priekšnieks? Man liekas, ka es nesen par tevi kaut kur kaut ko lasīju – avīzē vai? Bilde, lai, bija…»

«Nūū, avīzēs par mani neko labu neraksta…»

«Neraksta gan», Matīss labprāt piekrita.

«It īpaši tagad. Šodien es galīgi nevarēju paspēlēt. Pilnīgs sviests. Tas pēdējo dienu tracis ministrijā ir novedis mani stāvoklī, kas tuvs ārprātam», gaudās Ignats. Šeit atklājās, ka Matīss televizoru neskatās, radio neklausās, avīzes lasa ne biežāk kā reizi nedēļā, interneta portālos no politisko un sabiedrisko ziņu nodaļām izvairās, un tāpēc par «traci» neko nezina.

«Vai tev ir tā gadījies, ka istabā tev no rokas izkrīt manta, ko tu pēc tam vairs nevari atrast? Un nekad neatrod?» Ignats iesāka ar līdzību.

«Ir gadījies», bezrūpīgi atbildēja Matīss. Un lietišķi piebilda: «Rūķīši.»

«Rūķīši… Tas, protams, varētu būt izskaidrojums. Bet labāk es tev pastāstīšu no paša sākuma. Te bija tāda liela finansu afēra, kurā ir vesela virkne augsti stāvošu aizdomās turamo no dažādām partijām, kuri visi ripina bočkas viens uz otru. Šī te lieta nonāca mūsu departamenta pārraudzībā, un tūlīt pat darboņi sāka vicināt dokumentus, ka mans priekšnieks – Ansis Kreicis … – vismaz par viņu tu esi dzirdējis?»

«Esmu», lakoniski atbildēja Matīss. Viņš patiesi bija dzirdējis, ka šis te Ansis Kreicis atmodā bija kopš pašiem pirmsākumiem. Viņš bija demonstratīvi nesis ziedus pie brīvības pieminekļa, stāvējis piketos iepretim Ministru Padomei – tieši pretī logiem, aiz kuriem tagad sēdēja pats. Vēl Matīss bija dzirdējis, ka Ansis Kreicis ir kaismīgs orators un izskatīgs vīrietis, kāpēc viņu arī mīlēja un par viņu balsoja visas Latvijas sievietes. Visa Latvija pazina viņa švītīgo veidolu – plīvojošo garo mēteli, platmali ar ļoti platām malām un tieksmi pēc ātras braukšanas, par ko viņu regulāri aprēja nenovīdīgie žurnālisti.

«Tātad», turpināja Ignats: «…vicināt dokumentus, ka mans priekšnieks Ansis Kreicis pats nav bez vainas šajā afērā. Es pazīstu Kreiča kungu, viņš ir kristālskaidrs cilvēks – caur un cauri goda vīrs. Es domāju, ka viņš bija piekļuvis šim lapseņu midzenim jau gluži tuvu. Īpaši viņam uzbruka Apkalniņš no prokuratūras. Līdz beidzot, pagājušo trešdien, šis te Apkalniņš man zvana, ka viņam steidzami jārunā ar Kreici. Zini», šeit Ignats pārgāja uz klusinātu toni, it kā viņam pašam nepatiktu tas, ko viņš saka: «man tas Apkalniņš krīt uz nerviem. Lecīgs tips, demagogs, melo acīs skatīdamies. Ja man tīri intuitīvi būtu jānosauc vainīgais – es rādītu uz viņu.» Ignats nomierinājās un atkal atgriezās pie normāla toņa: «Tātad, es viņam mierīgi atbildu, ka Kreiča kungs darbā vēl nav ieradies un ka es noteikti darīšu zināmu Kreiča kungam, ka prokurors Apkalniņš grib runāt ar viņu nopietnā lietā. Šeit Apkalniņš man indīgi piezīmē, ka «ir gan ieradies», ka viņš redzējis pa logu, ka droši vien tūlīt būs klāt, un ka arī viņš tūlīt būs klāt. Kaut kas tajā visā man nepatika, un es ātri zvanīju uz mobilo Kreicim. Nepaguvu es pat atvērt muti, kad Kreicis man uzbrēca: «Nu pacieties Ignat! Es jau eju pa gaiteni, tūlīt būšu klāt», un nolika klausuli, bet tajā pašā mirklī iezvanījās telefons uz galda – šoreiz zvanīja Pats (ministrs): «Sveicināti Loja, man steidzami jārunā ar Kreici.» Un uzzinājis, ka Kreiča vēl nav, bet, ka gandrīz jau ir un vispār tūlīt būs, piebilda: «Labi Loja, tad sameklējiet man dokumentu 222-4444/003. Un nevis tūlīt, bet uzreiz, es gribu, lai šis dokuments ir Kreicim rokās, kad es ar viņu runāšu». Un neatvadījies pārtrauca sarunu. Dokumentu es zināju. Par to mēs jau bijām runājuši vairākkārt. Tāpēc es uzreiz zināju arī, ka dokuments ir tālā skapja apakšējā atvilktnē. Ar ministriem joki mazi, tāpēc es aizgāju dokumentam pakaļ. Kādu brīdi gan bija jāpameklē, jo tas, kaut arī tik tiešām apakšējā atvilktnē, tomēr dīvainā kārtā bija nedaudz citā vietā kā cerēts. Kamēr es to meklēju, iedrāzās Kreicis, kā vienmēr, mētelis plīvo, cepure uz acīm, un pa taisno kabinetā iekšā – man tikai ar roku pamāja. Es gribēju viņam to 222-4444/003 ienest, bet nepaguvu pat pazvanīt, kad viņš pa sarunu iekārtu jau auro: «Ignat – pie manis nevienu nelaist, vienalga, Prezidents vai Pāvests», – bija viņam tāds iemīļots izteiciens. Bet es pat nepaguvu apjēgt, kā pateikt par Ministru un 222-4444/003, kad pa durvīm jau iedrāzās Apkalniņš kopā ar veselu pūli drošībnieku un sāka man gar deguna priekšu vicināt papīru, teikdams, ka tas ir orderis (droši vien pats bija uzrakstījis) un ka viņš tūlīt ies iekšā.

Es mēģināju teikt, ka viņš neies vis un pat mēģināju aizstāties priekšā durvīm. Bet drošībnieki mani ātri vien sagrāba, pastūma malā un Apkalniņš, atsitis durvis kā majordoms, un turēdams papīru kā paplāti lepni iesoļoja kabinetā. Un jau pēc mirkļa bija atpakaļ ārā un draudīgi prasīja man: «Kur viņš ir? Tur neviena nav!» Drošībnieki uzreiz aizmirsa, ka mani jātur, un metās iekšā kabinetā. Un viņiem aiz muguras iespraucos arī es – tur tiešām neviena nebija! Absurds – tas viss notika manu acu priekšā, tas ir stūra kabinets, tur nav nekādas slepenās ejas. Es ar viņu runāju pa telefonu. Un tomēr viņa tur nebija! Prātā var sajukt.» Ignats uz brīdi apklusa, un Matīss izmantoja pauzi, lai pajautātu: «Cik to drošībnieku bija?»

«Nezinu. Daudz.» Ignats attrauca: «Kāpēc tu prasi?»

«Nu tā.» Matīss paraustīja plecus: «Jocīgi. Kad tu spēlē kārtis, tu saskaiti visu, atceries visu un ja nakts vidū tevi pamodinātu un pajautātu cik bija trumpju naidniekam no kreisās, trešajā sadalījumā no beigām, tu atbildētu nedomājot. Tu nekad neteiktu – «Nezinu. Daudz.»»

«Nu un Dievs ar viņiem», Ignats turpināja: «Drošībnieki tur pārmeklēja visus skapjus, izklauvēja visas sienas un, tā kā Kreici neatrada, tā vietā «arestēja» mani. Bet, nācās atlaist, jo Apkalniņš pats bija skaļā balsī visiem dzirdot paziņojis, ka redzēja Kreici ienākam. Pēc tam pārbaudīja reģistrācijas sistēmu un izprašņāja apsardzi pie durvīm – daudzi teica, ka Kreicis ir nācis iekšā un neviens, ka viņš būtu gājis ārā. Trakam jāpaliek.»

«Man liekas, tu jau esi. Šitas ir uzdevums ar domāšanu», gudri noteica Matīss: «Uz pliku veselo saprātu, tāpat kā kārtis spēlējot. – Ja līdz trešajam stiķim kreiča kungs nav izgājis, tad viņam kaut kur jābūt – vai nu noraktam, vai», šeit Matīss zīmīgi pacēla pirkstu: «pie viena vai otra no pretiniekiem. Viņš nevar nebūt nekur. Pēc vielas nezūdamības likuma. Un tu pie kāršu galda taču nesamierināsies, ja sadalījums beigsies, kreiča kungs neparādīsies, un pretinieki tikai noplātīs rokas – nav un viss.»

Kādu brīdi Ignats domīgi vēroja Matīsu, tad noskurināja galvu: «Nē nesaprotu – es to visu esmu pārdomājis neskaitāmas reizes. Un vienalga nesaprotu – es taču tur biju klāt! Tas viss notika manu acu priekšā!»

«Tieši tāpēc, ka acu priekšā. Māāāģija dritvaikociņ. Vot es tur nebiju, neko neredzēju, bet ja tu saki, ka viņš tur iekšā nebija, tad es tev ticu.»

«Bet kur tad viņš palika?» stāvoklī, kas jau sāka atgādināt izmisumu, jautāja Ignats.

«Vot!» Matīss zīmīgi pacēla pirkstu: «Ja tu saki, ka viņš tur iekšā nebija, mums ir sekojošas iespējas:

a) viņš izgāja ārā tā, ka tu nepamanīji;

b) viņš stāvēja uz karnīzes vai karājās pie palodzes;

c) viņš nemaz negāja iekšā.

Es domāju, ka karnīzi kāds pārbaudīja (Matīss izteiksmīgi padauzīja ar pacelto pirkstu pa pieri) un, ja tu saki, ka ārā viņš nevarēja tikt, tad es tev ticu. Tātad nākas secināt, ka viņš nemaz nav gājis iekšā.»

«Bet es taču redzēju, ka iegāja!»

«Šeit atvaino, es tev atkal ne pārāk ticu – tu biji patālu; tas, ko tu redzēji, pēc tava paša vārdiem bija mētelis un cepure. Es gandrīz būtu gatavs derēt, ka ģīmi tu neredzēji. Nu?»

«Ja tu tā saki, man jādomā, ka ģīmi tiešām neredzēju… Bet klausies! Es taču runāju ar viņu pa mobilo! Un tad pa iekšējo!»

«Atvaino. Tu nerunāji. Viņš runāja. Un pateica frāzes, kuras, spriežot pēc taviem vārdiem, lietoja regulāri. Katrs duraks varēja tās ierakstīt un tev atspēlēt. Tu ievēroji, ka ne reizi nebija dialoga?»

«Labi, bet ja tas nebija viņš, kas tad bija tas, kurš iegāja? Kāds taču iegāja – to es redzēju.» Ignats metās diskusijā ar jaunu sparu.

«Nu tāpēc takš es tev prasīju, cik to drošībnieku bija! Pareizāk būtu prasīt, cik viņu gāja iekšā, cik nāca ārā un vai kādam bija portfelis, kur iebāzt plašķi un hūti.»

«Pagaidi! Bet kāpēc tad Apkalniņš viņu neredzēja, kad pirmais iedrāzās iekšā?» Ignats pajautāja, un tūlīt pats arī atbildēja: «Tiešām, kur teikts, ka viņš neredzēja? Galu galā viņš atnāca kopā ar drošībniekiem. Tie visi bija viņējie… Kas no tā izriet? No tā izriet, ka mēs gan joprojām nezinām, kur palika Kreicis, bet mēs droši zinām, ka viņš ienāca Ministrijā un, ka Apkalniņš ar visu šito lietu ir saistīts.» Un, to visu nobubinājis, Ignats svarīgi konstatēja: «Kā es arī jau biju izspriedis no paša sākuma.» Viņš apklusa, acīmredzot apdomādams jaunās perspektīvas un kas no tām izriet.

«Vot!» zīmīgi noteica Matīss: «Pats redzi, kā vulgārs veselais saprāts pārvērš pilnīgu murgu par triviālu faktu.»

«Stop!» Ignats iesaucās vēlreiz: «Tas taču ir šausmīgs risks. Es taču būtu viņu pazinis, ja redzētu seju! Un es taču varēju sēdēt pie sava galda!»

«Tu nevarēji», jau ar zināmu iecietību un nogurumu balsī skaidroja Matīss: «Tev bija jātup istabas tālajā stūrī galvu skapī iebāzušam. Tev piezvanīja.»

«Kā, bet man taču piezvanīja pats ministrs!»

«Vot!» vēlreiz zīmīgi noteica Matīss. Un iežēlojies piebilda: «viņiem nebija izejas – citu tu varētu neklausīt.»

Iestājās ilga un smaga pauze. Kuras laikā Ignats acīmredzami meklēja kādu spraudziņu, pa kuru vēl varētu izmukt no situācijas, kurā viņš bija nonācis, un kas viņam pagalam nepatika. Vēl pēc brīža viņš novilka: «Mjāāā…». Un vēl pēc brīža: «Bet es taču to nekad, nekur, nevienam, nemūžam nevarēšu pierādīt…»

«Bet tu vismaz pats zini. Tas JAU ir daudz. Tu, saproties, nevari nokaut kreiceni. Zolē ir tādi stulbi noteikumi – kreiceni nevar nokaut neviens, pat ja pamatīgi atvēzējas. To kauju, kurā piedalās kreicene tu zaudēsi. Bet, ja tu ZINI, kur viņa ir, tas var tev palīdzēt uzvarēt karu.» Brīdi padomājis, Matīss piemetināja: «Atklāt var visu, bet ne vienmēr un ne visu var pierādīt.»

«Diezgan savāda sajūta – dzirdēt tādus vārdus no matemātiķa.»

«Tieši otrādi. Šādus vārdus tu vari dzirdēt tikai no matemātiķa. Tikai matemātiķis var zināt lielo Gēdeļa nepilnības teorēmu, un tikai matemātiķis var pierādīt, ka visu nevar pierādīt.»

Atklāt var visu – tieši šī droši vien bija izšķirošā frāze, kas izrādījās par pirmo soli tajā taciņā, kas rezultātā noveda viņu pie šī lieveņa, uz kura viņš sēdēja, vēroja saulrietu, dzēra alu un domāja, ka viņš taču pats ir iedevis Ignatam visus rīkus, lai viņu atrastu. Tiesa, viņš vēl nesaprata, kā tieši. Un ja jau pat viņš nesaprata, tad tas, savukārt, nozīmēja, ka laiks vēl ir.

Tas savukārt nozīmēja, ka laiks vēl ir, un varēja par to pagaidām nedomāt un pievērst uzmanību gan mākoņu putās grimstošajai saulei, gan tām putām, kas sarkanīgajos saules staros vilinoši zvīgoja tepat blakus uz soliņa glāzē. Maniere vērot saulrietu Matīsam piemetās Kalifornijā, kur saules norietināšana bija viena no tautas iemīļotajām izklaidēm. Tauta sapulcējās Klusā okeāna krastā un vēroja, kā saule strauji, neprasti strauji, pazuda aiz apvāršņa. Visu laiku ir, ir un te pēkšņi – Bliukš – un vairs nav (gluži kā Matīss pats). Kad pēdējā gaismas strīpiņa izzuda aiz apvāršņa, neskaitāmie saules zaķīši, kas vēl pirms mirkļa bija draiskojušies viļņos, žigli aizmuka uz debesīm un kļuva paši par savu atspulgu. Spēlēs tā neviens nedara, tur nekad tas, kurš tikko bija tavējais, nekļūst par viņējo. Tā notiek tikai «durakos» un pie cilvēkiem. Bet tautai patika. Tauta, kā šķiet, bija gatava aplaudēt labi paveiktam darbam («duraki» vai?).

Mākoņu gan tur nebija gandrīz nekad, nedz tādu, kas izskatās pēc gulbjiem, nedz tādu, kas nē. Toties tā varētu būt tā vieta, kur rozes zied un mūžam nenovīst. Šajā vietā vienmēr kaut kas ziedēja, vienmēr kaut kas nobrieda. Bet kaut kur taču tam visam bija jāpaliek – un tāpēc zeme eikaliptu birzīs bija vienmēr klāta ar dzeltenām čaukstošām lapām – kur mūžīgs pavasaris un vasara, tur arī mūžīgs rudens. Bet ziemas nebija nekad. Diez vai Veidenbaums ko zināja par tādu Kaliforniju? Un vai viņa laikā tāda Kalifornija vispār bija [6] ?

Šeit Matīss pirmo reizi izjuta vecās partizāņu dziesmas nozīmi «Č ķа Ņčхīģ īкеаķе, сāīй ēакīķчčлč ļīхīд». Viņš tiešām stāvēja Klusā okeāna krastā un tālāk vairs nebija kur iet. Varētu teikt, ka tās ir Rietumu beigas, jo tālāk nekādu rietumu vairs nav – tikai Japāna.

Tā vai citādi, bet Kalifornija pieradināja Matīsu vērot saulrietus. Saule vienmēr riet savādāk. Un viņš tos turpināja vērot arī citur. Piemēram, Sunio, kas varētu būt dienvidu beigas. Vismaz baltajā marmorā cirstajā Ellādā. Kad Matīss Ignata palīga statusā kopā ar valdības delegāciju tur viesojās, viņš bezkaunīgi nosvīda no atvadu pieņemšanas un pierunāja vēstniecības šoferi aizvest viņu uz Sunio. Tiesa, augšā viņš toreiz sēdēja viens pats – šoferis teica, ka viņš saulrietu jau vienreiz esot redzējis un tāpēc pagaidīs lejā bufetē. Laika bija daudz. Un kamēr Matīss gaidīja līdz saule, izlavījusies starp Poseidona tempļa kolonnām, beidzot izzudīs aiz kalniem, kamēr japāņu un itāļu tūristi fiksēja notikumu dažādās optiskās ierīcēs, Matīsam pēkšņi ienāca prātā, ka gan jūra, kuru viņš redz, gan vieta, no kuras viņš šo jūru vēro, ir tās pašas, kur pirms diviem tūkstošiem gadu ziņneši ieraudzīja sūtniecības kuģi atgriežamies no svētkiem Delosā un tā bija liecība, ka Sokrāta nāvessoda atlikšanas termiņš ir beidzies un filosofam jāmirst. [7] to visu Matīss bija uzzinājis, mēģinot noskaidrot, kāds ir slavenā sengrieķu filosofa Sokrāta (470.–399.pme) sargeņģeļa vārds (8 pa vertikāli, 10 burti ceturtais «m» [8] ). sokrāts bija visiem stāstījis, ka kopš jaunām dienām dzird sevī ne vien sava saprāta balsi, bet vēl arī kādu svešu – nezināms Gars uzrunāja viņu un nekad neteica priekšā, kas jādara, bet brīdināja, ko nedarīt, lai neiekultos nepatikšanās. Diez kāpēc tad šoreiz izdaudzinātais sargeņģelis bija nošāvis greizi? Ja nu vienīgi tā bija ieplānojuši Augstākie spēki un arī pats Sokrāts to pieņēmis kā interesantu neizbēgamību. Visādā ziņā Matīsa Ziemeļa sargeņģelis bija izrādījies izveicīgāks un tāpēc pats Matīss sēdēja šeit un vēroja, kā saule pazūd starp mākoņiem un eglēm.

Un kolīdz saule pazuda starp mākoņiem un eglēm, varēja padomāt arī par kaut ko citu, un Matīss jau kuro reizi atcerējās pēdējo sarunu. Viņi sēdēja Ignata kabinetā un runāja par pratināšanu prokuratūrā, par to, kā attīstīsies notikumi tagad, kad Harija vairs nav. Te pēkšņi Sargeņģelis iečukstēja Matīsam ausī: «Kling-klang, mūkam, nu». Pat nepaguvis apjēgt, kas tad īsti bija tas, ko viņš dzirdēja, Matīss izstaipījās kā runcis, piecēlās un paziņoja, ka «nav iespējams vairs nosēdēt, jāiet pačurāt». Izgājis garajā gaitenī viņš tik tiešām lēnā gaitā devās uz tualeti otrajā galā, pēc tam ilgi un rūpīgi mazgāja rokas, bet izgājis no tualetes pagriezās nevis pa kreisi, atpakaļ uz kabinetu, bet gan pa labi kāpņu virzienā. Nokāpis vestibilā [9] matīss no bankomāta izņēma naudu, cik ļāva abas kredītkartes, mehāniski izslēdza mobilo telefonu un domīgi izgāja uz ielas. Ļoti veiksmīgi nāca tramvajs. Matīss aizbrauca līdz stacijai, nopirka biļeti un iekāpa pirmajā vilcienā, kurš nāk. Nāca uz Ērgļiem.

Stundu pabraucis, viņš izkāpa Bajāros un kājām, pa meža ceļu pārgāja uz Garkalni. Tur iekāpa Gulbenes vilcienā un jau tās pašas dienas vakarā bija savā lauku būdā, sēdēja uz soliņa ezera krastā un vēroja saulrietu, un domāja.

Saule norietēja un atkal uzlēca, atkal norietēja un atkal uzlēca – un tā desmit reizes, bet Matīss atkal sēdēja un atkal domāja to pašu domu: «kā tad viņu atradīs?» Ar gandarījumu nācās konstatēt, ka atrast viņu nebūs viegli. Tātad vispirms māja. Māja nepieder viņam. Tas ir, īstenībā pieder, bet vienīgais dokuments, kas to apliecina, ir vecā Taurīša parakstīts papīrs. Un tas ir Matīsam kabatā. Tiesa, toreiz arī kaut kāds notārs vietējā pilsētelē uzlika kaut kādu zīmogu. Bet par laimi, viņš bija iedzēris, savos aktos dokumentu neiegrāmatoja un, ieraudzījis samaksu, aiz uztraukuma nepaprasīja pat Matīsa uzvārdu.

Un dīvainā kārtā Matīss nevienam nekad neko nebija stāstījis arī par māju. Tas būs bijis Sargeņģeļa pirksts. Fakts, ka par māju neviens nezina, bija patiess brīnums. Matīss nekādi nebija noslēgts vai noslēpumains cilvēks, bet droši vien viņš klusēja tāpēc, ka Sargeņģelis zemapziņai jau sen bija pačukstējis, ka reiz vienalga nāksies mukt, un tad būs vajadzīga vieta, kur paslēpties. Cerības, ka viņš varētu izkļūt no valsts, bija niecīgas.

Iegūt lauku māju ūdeņu krastā Matīss bija kārojis jau sen. Līdz beidzot izbijis draugs un izbijis orientierists Uldis nejaušā sarunā pieminēja, ka tāda māja ir. Viņš vēl arī izstāstīja, kā to atrast. Māja bija pašā Malēnijas vidū. Malēnieši, kā zināms no folkloras, ir gan panaivi un vientiesīgi, bet lēnīgi un tieši ļaudis. Visumā viņi arī paši piekrīt šim vērtējumam, tikai saka, ka visumā gan malēnieši ir tīri jestri un apķērīgi, tikai tie no Sudrabciema, tie gan tādi pastulbi. Tieši Sudrabciemā arī bija Matīsa māja. Pirmo reizi Matīss, sekojot Ulda instrukcijām un līdz iedotajai kartei, no autobusa pieturas devās tieši ziemeļu virzienā, uzreiz no lielceļa taisni mežā iekšā. Vairākos viltīgos ceļa sazarojumos Matīss allaž izvēlējās ziemeļu variantu, līdz beidzot, kad jau bija jūtams ezera tuvums un augsne kļuva aizvien purvaināka, ceļam šķērsām gulēja izrūsējis šlagbomis un pie koka piesistā bleķa plāksne vēstīja, ka «tālāk ceļa nav» un, ka «Stāt!». «Tā», pie sevis toreiz bija nodomājis Matīss: «ziemeļi šeit beidzas». Viņš gan, nenobijies ne nieka, pārkāpa pāri šlagbomim, mierīgi turpināja ceļu un jau pēc dažiem soļiem atradās gleznainā klajumiņā ezera krastā un pirmo reizi ieraudzīja «Ziemeļu» māju. Tad tā vēl piederēja vecajam Taurītim, kurš māju bija mantojis no brāļa. Taurītis bija diezgan kolorīta būtne, ko pazina visa apkārtne. Savā laikā atgriezies no kara (neviens vairs neatcerējās, no kura) viņš, kā liekas, kopš tā laika drēbes vairs nebija mainījis. Dzīvoja viens pats nelielā būdā, netālu no Ziemeļiem, bet nekādi nevarētu teikt, ka viņš būtu pārliecināts vecpuisis. Gluži pretēji – viņam bija Sapnis. Viņš vēlējās apprecēt jaunu meiteni baltā kleitā tieši no iesvētībām. Bet, lai nodrošinātu nākamajai namamātei viņas cienīgu dzīvi, bija vajadzīga nauda. Un Taurītis audzēja buļļus. To viņš darīja ar visai liberālām, no Makarenko noskatītām metodēm. Buļļi dienām ilgi staigāja savā vaļā un nebija Sudrabciemā cilvēka, kas ne reizi nebūtu kāpis kokā. Reizi mēnesī Taurītis ieradās tuvējā bodē ar maišeli, kuru piekrāva ar rupjmaizes ķieģelīšiem un no tā arī pārtika. Tāpēc naudas iekrājās daudz. To viņš krājkasēm, bankām un kredītiestādēm neuzticēja, bet samainīja trīnīšos, lika trīslitru burkās un raka zemē. Reiz, kad uzradās kārtējā pretendente baltajā kleitā, Taurītis izraka vienu no burkām, lai pārbaudītu, vai viss kārtībā. Un te atklājās, ka nauda ir iepelējusi, un Taurītis devās uz banku rāties. Tā viss šis gadījums nāca gaismā. Jaunajos laikos, ar visām daudzajām naudu maiņām turp un atpakaļ, Taurītis galīgi apjuka un Matīsam nenācās grūti viņu pārliecināt, lai pārdod māju. Matīss maksāja skaidrā naudā, un tas izšķīra situāciju.

Kopš tā laika Matīss ļoti labprāt mīlēja pavadīt laiku Ziemeļos un vēl nodomāja, ka citi savus atvaļinājumus pavada dienvidos, bet viņš ziemeļos. Laikam ritot, viņš iepazinās ar apkārtnes iemītniekiem un reiz pat palielījās maluzvejniekiem, ar kuriem kopā dzēra kandžu ezera krastā, ka ir matemātikas doktors. Kopš tās reizes malēnieši viņu nesauca citādi, kā par dakteri Matīsu un uzmācās ar dažādiem medicīniskiem jautājumiem. Sākumā viņš vēl mēģināja skaidrot, ka ir citāds dakteris, bet pēc tam, kad bija Šurtantei pastāstījis, ka pēc ērces piekošanās jāēd remantadīns, viņa medicīniskā autoritāte nostabilizējās galīgi, un viņš pārstāja pretoties dabas spēkiem.

Šurtante bija vistuvākā kaimiņiene un vienīgā no visas apkārtnes zināja, ka dakteris Matīss patlaban ir šeit. Matīss ieradās pie viņas brīdi pa brīdim iepirkt gurķīšus kapelīšus un pieniņu, un apspriest jaunumus. Protams, pastāvēja briesmas, ka Ignats ir ielicis paziņojumu televīzijā (lai gan diez vai viņš gribētu īpaši pievērst uzmanību Matīsa personai – tas varētu būt izmisuma solis) un, ka Šurtante kādu vakaru ieraudzīs televizorā policijas paziņojumu, ka «policija meklē bezvēsts pazudušo attēlā redzamo Matīsu Ziemeli, kurš tad un tad izgāja no savas darba vietas un vairs nav redzēts. Ja kāds ir redzējis Matīsu Ziemeli pēc šī laika, jebšu arī zina, kur viņš ir, lai žigli zvana policijai». Bet briesmas nav pārāk lielas. Pirmkārt Šurtante ir paakla un diez vai pazīs Matīsu, otrkārt par policiju viņai ir interese tikai sakarā ar čigānu nozagtajiem tītarēniem, un treškārt viņai nav telefona.

Tiesa, pirms trim dienām Matīss bija aizgājis līdz tālajam veikalam aiz meža, kur arī iepirka vaiceni. Nebija lielu cerību, ka bodnieks varētu viņu neatcerēties, bet bārdele jau ataugusi, apaļās brillītes un panamu viņš te kambarī atrada – diez vai bodnieks varēs viņu sazīmēt, pat ja būs redzējis televizorā.

Tātad no šīs puses briesmas nedraud. Mobilais telefons ir izslēgts. Kredītkartes viņš nelieto, naudas pagaidām pietiek. Un sliktākajā gadījumā naudu varēs noņemt no tās kartes, kuru viņš bija nozvērējies nekad nelietot. Matīsu bija uzaudzinājusi māte viena pati, un tā arī nekad nebija atklājusi viņam tēva patieso vārdu. Matīsu tas nekad arī nebija īpaši interesējis. Bet te pēkšņi Matīsu uzmeklēja kāda sieviete un nodeva aploksni, kurā ieliktā vēstule atklāja, ka Matīsa tēvs bijis tas, kas viņam nekad nebūtu ienācis prātā, ka tēvs pirms miršanas no sava tēva mantojis lielu mežu, kuru pārdevis, naudu noguldījis bankā, un piekļuvi naudai deva karte, kas tagad bija šajā pašā aploksnē. Kas bija sieviete, Matīss tā nekad arī neuzzināja. Viņš gan bija stingri nolēmies, šo karti nekad neizmantot, bet redz, ka noderēja.

Vai viņu iespējams atrast, izmantojot kādu tuvu cilvēku? Diez vai. Par tēvu viņš neko nebija zinājis, kad tēvs bija dzīvs. Tagad viņš zināja, bet tēvs vairs nebija dzīvs. Un arī māte. Meklēs pie draugiem? Par draugiem īstenībā viņš jau sen varēja saukt tikai tos, kas tagad mēģina viņu noķert. Paši pie sevis lai arī meklē. Sievietes? Arī sieviešu nebija. Tas ir, protams, Matīsu nekādi nevarētu saukt par sieviešu nīdēju, gluži otrādi! Pretējais dzimums viņu interesēja, kopš viņš sevi atceras. Un kopš tās reizes latgaļu kāzās, kad viņš, biezo un stipro latgaļu alu sadzēries meimuroja pa pagalmu, meklēdams vietiņu, kur atgulties, un viņu noķēra branga čangaļu meiča, kas Rīgas jaunskungu laipni pavadīja uz šķūni un arī pati piegūlās blakus (viņš gan daudz neko neatcerējās no turpmākā, vienīgi to, ka viņš gulēja uz muguras, ka visa pasaule šūpojās straujā ritmā, ka viņš pats šo ritmu varēja regulēt, izmantojot apaļīgo dupsīti, ko turēja stingri iespiestu abās rokās, ka virs viņa sejas pasaules ritmā uz augšu–leju šūpojās divi milzīgi pupi, kuru piebriedušos galiņus viņš aizņemto roku dēļ mēģināja notvert ar muti. Tas bija ļoooti erotiski. Un viņam ļoooti patika. Uh! Pat drebulis pārskrēja, cik spilgtas bija atmiņas.) – kopš tās reizes viņu ļoti interesēja arī mīlestības fiziskā puse. Tā viņam bija vajadzīga! Ļoti vajadzīga un daudz. Problēmas Matīsa attiecībās ar sievietēm sākās tieši no otra gala. Izrādījās, ka sievietēm (daudzām) fiziskā mīlestība bija vajadzīga mazāk kā Matīsam, toties viņām bija vajadzīgas dažādas citas lietas. Un nebūt ne kažoki un smaržas – ar to Matīss tiktu galā. Viņām bija vajadzīgi koncerti, teātri, kino. Viņas gribēja iet vakariņās. Vai (pasarg Dies) uz pludmali un cauru dienu gulēt kā plaušas nepanesamā tveicē. Viņas gribēja dejot. Viņām bija vajadzīgas intelektuālas pārrunas. Pēc mīlēšanās, kad Matīss enerģijas pārpilns varētu celties un iet pie datora vēl stundiņu pastrādāt, sievietes gribēja parunāties, viņas gribēja dzirdēt mīlestības apliecinājumus (it kā nupat nebūtu tos jau saņēmušas). Un Matīss, protams, parunājās un apliecināja. Viņš bija apguvis un rūpīgi nopulējis tik daudzus skaistus vārdus, ko teikt sievietēm jebkurā dzīves situācijā, lai kaut uz mirkli darītu viņas laimīgas. Bet tikai uz mirkli – īsāku vai ilgāku. Viņš nespējā darīt tās laimīgas uz mūžu. Sievietes, kā jau intuitīvas būtnes, cita agrāk, cita vēlāk saprata, no kurienes nāk vārdi. Un cita agrāk, cita vēlāk izzuda no Matīsa dzīves.

Vārdi nenāca no dvēseles. Tie nāca no tās pašas vietas, no kuras nāk metodes, kā risināt IQ testus. Tehniski paņēmieni un instrukcijas, kā pareizi rīkoties, lai sasniegtu vēlamu rezultātu. Vēlamais rezultāts varēja būt arī sievietes iepriecināšana. Jo visas šīs sievietes Matīss patiesi mīlēja…

Savā ziņā…

Bet citādi – nu ko gan Matīss būtu varējis ar viņām apspriest? No matemātikas viņas nekā nejēdza, no kompjūteriem arī. Zoli nespēlēja. Par loģiskajām mīklām? Ja Matīss pašu sieviešu loģiku, pat aptuveni nespēja saprast! Viņam pat bija teiciens par sievieti pie kāršu galda: «Ja sieviete mēģina uzminēt, viņa nekļūdās nekad. Ja sieviete mēģina izdomāt, viņa kļūdās vienmēr.» Un par sieviešu loģikas trūkumu Matīsaprāt nepārprotami liecināja tas, ka viņas nepielietoja šo aksiomu dzīvē, bet visu laiku mēģināja domāt. Tās retās, kas pielietoja, guva ļoti labus panākumus pie kāršu galda un neliekuļotu Matīsa cieņu.

Tieši dažādo vērtību kategoriju dēļ ne ar vienu sievieti Matīsam ilgas attiecības nenodibinājās. Tā Matīss lidinājās pa pasaules telpu kā vientuļš fizikāls ķermenis un pasauli izzināja, saduroties ar citiem ķermeņiem (vēlams pretēja dzimuma). Sievietes nāca un gāja. Dažas bija gatavas mīlēties vienmēr un visur, bet tās arī gribēja iet uz dejām, restorāniem un kino. Citas ne tik ļoti interesējās par krogiem, tās bija intelektuāli bagātas, sprieda par jaunākajām grāmatām (kuras Matīss nebija lasījis) un teātra izrādēm (kuras Matīss nebija redzējis), bet vēlme mīlēties viņās allaž izraisīja galvassāpes. Kādas pāris reizes Matīss sagājās arī ar kolēģēm – matemātiķēm, bet drīz vien viņam nācās savai regulu kopai pievienot vēl vienu: «Sievietes, kas nodarbojas ar matemātiku, viņu neinteresēja».

Rezultātā nebija nevienas sievietes, kas varētu zināt, kur patreiz ir Matīss. Un Matīss ļoti cerēja, ka arī Ignats to zin, un nesāks šīs sievietes izprašņāt. Jau doma vien izraisīja Matīsā nepatīkamas sajūtas.

Nepatīkamas sajūtas radīja arī tas, ka sieviešu sabiedrības nebija šeit. Tā varētu būt lieta, kas pietrūkst. Bet tieši šobrīd, skatam slīdot gar ezera malu, Matīss ieraudzīja, ka viņa laipiņas galā stāv jauna sieviete ar diviem bērniem pie rokas un nedroši uz viņu skatās. Džips ar automātistiem nekur nebija redzams. Matīss veikli izrāva kājas no ūdens, uztrausās uz laipiņas, norāva panamu un pieklājīgi teica: «Labdien! Jums nav jābīstas kundze, mans vārds ir Matīss Ziemelis un mani pazīst Šurtante, vecais Taurītis un vēl daži, varat viņiem pajautāt. Es te ziniet, pa vasarām reizēm braucu atpūsties, kad iznāk brīvs brīdis.»

Bērni skatījās uz Matīsu mutes ieplētuši.

«Mēs esam no Zemturiem, tur dzīvo mani vecāki», kundze nedroši teica. «Mani sauc Anna. Mēs te ar bērniem nākam dažreiz peldēties. Mēs domājām, ka te neviena nav. Te parasti neviena nav, dažreiz makšķernieki, bet tie ir otrā galā pie vītola.»

«Droši kundze! Viss ezers ir jūsu rīcībā», Matīss pasmaidīja vislabsirdīgāko smaidu, uz kādu bija spējīgs. «Es jūs netraucēšu, es jau tāpat taisījos iet iekšā, pagulēt diendusu», Matīss pasmaidīja vēlreiz, un devās uz māju, apiedams kundzi ar bērniem tik tālu, cik vien iespējams. Viņš ļoti labi saprata, kā var justies jauna sieviete ar bērniem pie vientuļa ezera meža vidū sastopot ar bārdu noaugušu tipu saplēstās džīnās un ar kriminālu purnu.

Sākumā Matīss tiešām atgūlās, aizlika rokas aiz galvas, aizvēra acis, bet miegs vienalga nenāca. Acu priekšā visu laiku stāvēja sieviete ar bērniem. Atmetis cerības aizmigt, Matīss piecēlās un paskatījās ārā pa logu – bērni bradāja pa ūdensmalu, kundzīte gulēja atlaidusies uz segas ar grāmatu rokās un snauduļoja. Šoreiz Matīss viņu nopētīja uzmanīgāk – plati gurni, maziņas zēniskas krūtis, garš deguns, gludi saglausti, pusgari, tumši mati. Īsi sakot, pilnīgi viss ne tāds, kā patika Matīsam, tomēr šis konsekventais noliegums, varētu teikt nepareizo īpašību kvantitāte bija nemanāmi pārgājusi kvalitātē un izraisīja savādu vilinājumu. Divas domas vienlaicīgi cīnījās smadzenēs: pirmā – varbūt tas tāpēc, ka es deviņas dienas neesmu redzējis nevienu sievieti, otrā – tāpēc nav ko blenzt.

Matīss paņēma no plaukta grāmatu «Alise brīnumu zemē», apsēdās ar muguru pret logu un sāka lasīt. Jau kuro reizi. Nevarēja taču tiešām lasīt vēlreiz jau izlasītu kriminālromānu, jeb risināt jau atrisinātu uzdevumu! Varbūt, ka apstākļu spiests viņš pat būtu sācis grāmatas lasīt. Un galu galā, varbūt tā visumā arī nebija tik bezjēdzīga nodarbošanās, ja jau pat daži matemātiķi tās rakstīja.

Šinī brīdī Matīss kaut ko pamanīja ar sānredzi un strauji paskatījās durvju virzienā. Gar stenderi viņā ziņkārīgi vērās puisītis. Un puisītim caur padusi, māsiņa.

«Labdien!» Matīss viņiem draudzīgi uzsauca. «Nu nāciet ciemos!»

Puisītis paņēma māsu aiz rokas un diezgan droši arī ienāca.

«Ko tu tur dari?» viņš pajautāja.

«Lasu grāmatu.»

«Vai tā ir pasaka?»

Matīss jau gribēja atbildēt, ka tā tiešām ir pasaka, kad sarunā iesaistījās arī māsiņa: «Kā tevi sauc?»

«Mani sauc Matīss»

«Kur tev ir virtuve?»

«Virtuve man ir šeit» Matīss norādīja uz istabas stūri, kur stāvēja vecais ledusskapis un elektriskā plītiņa. Māsiņa droši piegāja klāt, visu apskatīja, atvēra ledusskapi un, ieskatījusies iekšā, lietišķi pajautāja: «kas tas tāds?»

«Tās ir biezpiena pankūkas. Ja gribi varam dažas uzcept.»

«Gribu.»

Matīss sāka darboties gar plīti, bērni ar interesi vēroja.

«Reku, man uz pannas iet tikai divas pankūkas, bet mēs taču esam trīs! Ko nu var darīt?»

«Vajag vispirms uzcept divas, un tad vēl vienu», lietišķi paskaidroja puisītis.

«Malacis! Tu jau māki rēķināt!»

«Māku», pašapzinīgi atbildēja puisītis «Vēl es māku lasīt. Un skaitīt līdz divdesmit», tad viņš domīgi apklusa. Un beidzot nevērīgi atzinās: «Tikai man dažreiz aizmirstās, kas nāk pēc septiņpadsmit.»

«Astoņpadsmit.»

«Jā. Tagad es zinu. Bet citreiz man aizmirstās. Kad es izaugšu liels, es mācēšu skaitīt līdz simtam. Man tētis jau sāka mācīt reizrēķinu.»

Māsiņa pie galda spēlējās ar Matīsa kārtīm.

Pa tam lāgam viena puse pankūkām jau bija uzcepusies. Matīss atkal atcerējās uzdevumu par pankūkām – Uz pannas var uzlikt divas pankūkas. Katra puse cepas minūti. Cik ilgā laikā var uzcept trīs pankūkas? It kā puses pavisam sešas, vienlaikus var uzcept divas – it kā vajadzētu trīs minūtēs, bet kā to izdarīt? Apgriezis pirmo pankūku, otru viņš noņēma, uzlika uz pannas vēl necepto un pie sevis nodomāja: «Re nu, a jūs te sakāt – No matemātikas nekādas jēgas! – elektrības vien cik ietaupīsies».

Pēc brīža, kad viņi jau paēduši sēdēja stūrītī un Matīss lasīja par Marta zaķi un trako cepurnieku, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Durvju virzienā pavērās viens apjucis un divi ar krējumu nosmērēti ģīmji.

Uz sliekšņa stāvēja uztraukusies mamma. «Ak šeit jūs esat», viņa teica un nosarka.

«Mēs šeit, zināt, ar pankūkām niekojamies», Matīss paskaidroja.

«Es pats palīdzēju uzcept», svarīgi un lietišķi paziņoja puisītis.

«Es taču teicu, ka jūs nedrīkstat nekur iet prom», mamma mēģināja dusmīgi teikt bērniem, bet tad vainīgi paskatījās uz Matīsu un nosarkusi vēl vairāk, atzinās: «Es aizsnaudos. Atvainojiet, lūdzu. Vai viņi jūs nenomocīja?»

«O nē! Mēs lieliski pavadījām laiku. Varbūt es varu jums ko piedāvāt, kamēr mēs pabeidzam nodaļu? Varbūt pieliet jums vairāk kafijas?»

«Jūs nevarat pieliet vairāk, jūs taču vēl neesat neko ielējis!»

«Gluži pretēji – nav nekas vieglāks kā pieliet vairāk par neko! Mazāk pieliet gan nekādi nav iespējams.» Matīs pasmaidīja, bet bērni sāka skaļi smieties – tā bija tieši tā vieta no Alises, ko viņi tikko bija noklausījušies.

Un tā kundze apsēdās pie galda ar kafijas krūzi rokā un skatījās, kā Matīss turpina lasīšanu. Viņa iedomājās, ka tas viss varētu izskatīties pēc idilliskas ģimenes ainas. Diemžēl viņas vīram un bērnu tēvam bija arvien mazāk laika pasaku lasīšanai. Viņam bija jārūpējas par ģimeni, viņš strauji virzījās uz augšu pa karjeras kāpnēm pašvaldībā un arī pārticība auga. Diemžēl brīvā laika bija arvien mazāk, jau sen viņam nebija izdevies pavadīt atvaļinājumu kopā ar ģimeni, arī šobrīd viņš valdības delegācijas sastāvā bija Zviedrijā. Tāpēc Anna ar bērniem bija atbraukusi apciemot vecākus.

Matīss pāršķīra lappusi, paskatījās uz viņu un pasmaidīja. Diemžēl vīrs jau sen tā nebija smaidījis. Viņš parasti pārnāca no darba pārguris un nīgrs, visu laiku ar kaut ko neapmierināts. Kad Anna mēģināja pajautāt, vai kas atgadījies, kāpēc viņš izskatās dusmīgs, vīrs tikai atbildēja, ka nekas nav noticis, ka viņš nav drūms, ka tikai noguris, ka viņai tikai tā šķiet. Un mēģināja pasmaidīt. Smaids iznāca samocīts. Ar darbu vīra pienākumi nebeidzās, jo tagadējais stāvoklis prasīja arī piedalīšanos sabiedriskajā dzīvē. Reizēm Anna viņu pavadīja, bet biežāk viņš gāja viens pats. Vai nu Anna aizbildinājās ar nogurumu, vai arī ar to, ka nav kur atstāt bērnus.

Arī pasaku bērniem viņš nebija lasījis jau sen. Viņš no tiesas būtu gribējis, bet vai nu bija noguris, vai arī nebija laika.

«…Tad Alise izspraucās caur šauro gaitenīti un visbeidzot nonāca brīnumainā dārzā starp krāšņam puķu dobēm un vēsām strūklakām .» Matīss beidza lasīt, aizvēra grāmatu un jautājoši pavērās vispirms uz bērniem, tad uz mammu.

«Vēl!» teica bērni.

«Nē, nē pietiek.» Teica mamma. «Mums jāiet mājās, citādi oma rāsies. Paldies jums par kafiju», kundze piecēlās un paņēma bērnus pie rokas: «Pasakiet onkulim paldies par pankūkām un pasaku!»

«Lūdzu, man bija prieks, atnāciet vēl kādu reizi», pieklājīgi noteica Matīss un, stāvot durvīs, ilgi skatījās pakaļ kā sieviete ar bērniem aiziet. Kad viņi jau iegriezās ceļā, pa kuru kādu dienu vajadzēja izbraukt džipam, meitenīte atskatījās un Matīss pamāja ar roku. Meitenīte atmāja pretī. Matīss nojauta, ka kaut kur dziļi viņā iekšā kaut kādi gudreļi spriež, vai šī tikšanās nevar būt drauds viņa drošībai. Bet galu galā nosprieda, ka varbūtība ir niecīga.

* * *

Pēc sarunas Krogā trīs nedēļas un divas dienas Matīss ar Ignatu nesatikās, arī zoles portālā Mikrobs parādījās reti, Matīsam bija kaut kāda attāli miglaina nojausma, ka avīzēs kaut kas vārās, bet galīgi viss noskaidrojās, kad Mikrobs beidzot parādījās pie virtuālā zoles galda un Ruso viņu apsveica ar paaugstinājumu. Izrādījās, ka Ignats ir iecelts par tā departamenta vadītāju, kuru agrāk vadīja Kreicis. Vēl pēc dažām dienām Ignats pats piezvanīja Matīsam un uzaicināja satikties, jo viņam esot priekšlikums. Tad viņš pie kafijas tases arī izstāstīja, ka Kreiča lietā tā nekas arī nav noskaidrojies. (Tā arī nenoskaidrojās – Matīss sēžot ezermalā nodomāja, ka arī viņam tā varētu būt vislabākā izeja). Dienesta pārbaude apliecinājusi, ka gan Ignats, gan Apkalniņš ir bez vainas. Kaut arī viens saka vienu, bet otrs gluži pretēju.

«Nekādas loģikas!» Matīss ilgi un nosodoši purināja galvu. «Aristotelim tas nepatiktu». Bet tad viņš pēkšņi atplauka, it kā būtu atcerējies kaut ko patīkamu, un piebilda: «Bet Gēdelim patiktu.»

Tomēr prokurors Apkalniņš iesniedzis atlūgumu sakarā ar pāriešanu uz privāto biznesu. Matīss savukārt pajautāja, kas ir Ruso (Ruso bija viens no tiem nedaudzajiem elites zolmaņiem, kurš nebija parādījies klātienes turnīrā) un kā viņš zina par paaugstinājumu? Ignats pasmaidīja un paskaidroja, ka par paaugstinājumu varēja uzzināt no avīzēm. Tie, kas lasa. Un ne tikai krustvārdu mīklas.

Pēkšņi Matīsam aiz muguras kāds taktiski nokrekšķinājās un pieklājīgā balsī teica: «Labvakar kungi. Vai atļauts piesēst?»

Matīss ātri paskatījās atpakaļ. Pie galda godbijīgā pozā stāvēja neliela auguma apaļš vīriņš. Apaļš viņam bija viss: gan figūra, gan frizūra, gan seja, gan briļļu stikli. Un zem apaļā deguna kuplas gaišbrūnas ūsas. Kamēr Matīss domāja, ko lai saka, izrādījās, ka Ignats jau ir pieslējies, sirsnīgi krata ūsainim roku un atvainojošā tonī bubina: «Sveiks vecais! Esi mīļi lūgts! Es jau gribēju, bet tur tajā juceklī tu man kaut kur pazudi! Un pēc tam es naturāli aizmirsu…» Ignats uztaisīja vainīgu sejas izteiksmi: «Kaisu pelnus uz galvas – neņem ļaunā!» Tad viņš pagriezās pret Matīsu: «Atļauj tevi iepazīstināt – šis te ir mans mīļotais brālēns Harijs . aizrautīgs zolmanis!» spiežot harija roku: «Matīss Ziemelis», Matīss apjēdza, kāpēc Harijs likās redzēts – viņš bija klāt zolmaņu saietā, staigāja pa zāli, skatījās, bet pats nespēlēja.

«Es ievēroju, ka jūs turnīrā nespēlējāt?» Matīss pajautāja: «Vai spēlējat internetā? Ar kādu niku, ja drīkstu zināt?»

«Nē, nē, nē…» Ignats atbildēja Harija vietā: «Harijs mums ir ortodoksāls pedants. Viņš spēlē tikai dzīvajā.»

Šinī brīdī pienāca melnīgsnējā oficiante ar ēdienu karti rokā un ar platu smaidu sniedza to Harijam. «Nē, nē! Paldies! Man tikai apelsīnu sulu lūdzu! Bez ledus lūdzu!» Oficiante paņēma savu karti un aizgāja iepriekš vēlreiz plati pasmaidījusi.

«Bet kāpēc?» Matīss vērsās pie Harija: «spēlēt tīklā ir daudz parocīgāk. Nav nekur jāiet, nav pat jāvelk bikses – katrā brīvā brītiņā var piesēsties un drusku uzspēlēt?»

«Tas tikai jums matemātiķiem tā liekas», Harijs skumji atteica. «Jums liekas, ka visi sadalījumi ir vienādi, nu ne gluži vienādi, bet nav atkarīgi no tā, kādi ģīmji uzzīmēti uz tām kartona lapiņām un kādi ģīmji sēž pretī pie galda. Ka ekrānā parādās mazi zaļi numuriņi un pogu spiešana pareizajā secībā arī ir visa spēle.»

Šinī brīdī pienāca oficiante ar sulu un nolika to Harijam priekšā, bet, tikko oficiante kārtējo reizi pasmaidījusi aizgriezās, Harijs nez no kurienes izvilka mazu blašķīti, no kuras nekavējoties papildināja glāzes saturu. Tad viņš, rādot blašķīti, jautājoši pavērās uz Ignatu un Matīsu, bet, kad tie noliedzoši pakratīja galvas, blašķīte izgaisa tikpat ātri kā parādījusies.

«Tā ir tāda bauda», Harijs sapņaini turpināja, un tikai pēc mirkļa Matīss saprata, ka bauda ir spēle, nevis blašķīte: «Tā ir tāda bauda – celt augšā izdalītās kārtis pa vienai, sajust, noglāstīt, aptaustīt katru. Tā ir pavisam cita spēle. Tā ir SPĒLE!»

«Diez vai.» Matīss diezgan skeptiski noteica: «Principā nav nozīmes, vai kreiči ir melni un kāravi sarkani, vai otrādi. Tie ir tikai simboli, pie kuriem pieķerties, bet patiesībā tās ir abstraktas būtnes, kas kustas ideju telpā pēc zoles likumiem, tāpat kā kartona lapiņas ar uzzīmētajiem kungiem un kalpiem kustas fiziskajā telpā pēc Ņūtona likumiem. Būtībā spēle notiek citur. Papes pīķi vai datora ekrāns ir tikai rīki, tiem ir tikpat daudz sakara ar spēli kā krītam un tāfelei ar matemātiku.»

«Nav tiesa!» Harijs enerģiski iebilda «Dalot ar rokām, kārtis izkrīt pēc saviem īpašiem likumiem. Pamēģiniet iestāstīt savam datoram, ka pēc zoles nāk krišana vai, ka ja nokodies, tad kārts ir piesmieta . Bet katrs pieredzējis zolmanis taču zina, ka tā vienkārši IR!»

«Nu varbūt arī, ka jums ir taisnība», Matīss bija pārāk noguris, lai strīdētos, un pārāk slikti pazina Hariju, lai kašķētos.

Negaidīti sarunā iejaucās Ignats, kurš smaidot pajautāja Harijam: «Ja jau tu tik ļoti glāsti kārtis, un klausies auru, kāpēc tad tu vienmēr tik strikti pieturies pie sentēvu likumiem?»

«Nu to taču es tev jau teicu! Kārtis visu jūt – ja tu kaut ko nedarīsi kā nākas, tad sekos neizbēgama atmaksa. Ja tu nospēlēsi pēc likuma, bet tas izrādīsies nepareizi, partneri tevi sapratīs, un arī pats pārmēru nekreņķēsies – toties, ja izdomāsi kādu ekstravagantu gājienu un tas izrādīsies nepareizi… ai-jai-jai!»

«Šeit es arī piekrītu Harijam», Matīss piebilda, «tikai citu iemeslu dēļ. Redzi, jau sen ir pierādījies, ka sistēma, kurā valda stabili likumi, vienmēr pēc laika iziet uz kaut kādu regulāru stāvokli – tikai tad tu būtībā vari saprast, vai likumi ir labi vai slikti. Bet ja tu visu laiku cīņas gaitā centies likumus pielabot – haoss nebeidzas. Tā tas notiek gan matemātikā, gan fizikā, gan sabiedrībā, gan zolē.» Šeit Matīss pasmaidīja: «Un sentēviem izvēlēties pareizos likumus bija laika gana».

«Nu ko», Ignats vērsās pie Matīsa, «mēs ņemsim vēl kaut ko, vai jau iesim?»

«Kungi, man ir priekšlikums», sarunā iejaucās Harijs. «Man ir pilnīgi tukšs dzīvoklis, un tur bāriņā ir labs viskijs. Varbūt mēs varētu ieiet pie manis un uzspēlēt kādu partiju zoles?» Šeit viņš plati un vientiesīgi pasmaidīja.

«Es esmu par», Ignats paskatījās uz Matīsu: «ko teiksi?»

Matīss saprata, ka viņš neko darīt vienalga negribēs, un ātri piekrita. Kad viņi bija jau pusceļā līdz durvīm, Matīss klusi pajautāja Harijam: «Vai jūs tur neaizmirsāt savu blašķīti aiz palmas?»

«Ah», Harijs apjucis pameta gaisā rokas, nosarka un naski kā žubīte aiztecēja atpakaļ līdz palmai.

Pa ceļam Matīss pateica, ka viskijs viņam pie dūšas neiet (pat labs) un ieskrēja diennakts veikalā nopirkt pāris pudeles kviešu alus. Izrādījās, ka Ignats un Harijs dzīvo vienā mājā. Tā bija kaut kas līdzīgs viesnīcai, kuru valsts vara bija izdalījusi tiem ierēdņiem, kam Rīgā nebija citas dzīvesvietas. Ignatam tādas patiešām nebija, jo viņam kā vieniniekam neko vairāk nevajadzēja. Harijam, savukārt, nebija ne laika, ne spēka ik vakarus braukāt uz Tukumu. Mājā brīdi pa brīdim dzīvoja prominences, tāpēc māju nepārtraukti apsargāja drošības dienests un visur bija saliktas novērošanas kameras.

Kad Matīss pauda savu sašutumu, ka jākāpj uz sesto stāvu, bet lifts nedarbojas, Ignats ierosināja: «Kolīdz tu jau vienalga esi šeit, ienāc paskaties arī kā es dzīvoju. Tas ir otrais stāvs, varēsi atpūsties no kāpiena.»

Neliels, ļoti pieticīgi iekārtots dzīvoklītis. Halle apvienota ar vienīgo istabu, pašā stūrī durvis uz mazu virtuvīti. Turpat arī vienīgais drēbju skapis. Istabā savukārt televizors, uz rakstāmgalda kompis ar interneta pieslēgumu un pedantiska kārtība. Visi papīri salikti mapēs, mapes sakrautas akurātās čupiņās. Pie sienas aiz rakstāmgalda grāmatplaukts. Matīss paguva ievērot, ka daiļliteratūras tur nav, tikai likumu krājumi, matemātika un filosofija (Platona «Republika», Makjavelli «Valdnieks», Engelsa «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās», Ādama Smita «Nāciju Bagātība»). Pie pretējās sienas dīvāns, ko Ignats izmantoja arī par gultu. Matīss atcerējās, ka studiju gados Ignatam bija nelaimīga mīlestība uz kādu liela priekšnieka meitu, kura sākumā gan izrādīja viņam simpātijas, bet pēc tam atstūma, dodama priekšroku jauneklim no labākajām aprindām, kuru drīz vien arī apprecēja. Vai Ignats joprojām skuma par salauzto sirdi, jebšu arī kopš tās reizes bija kļuvis par sieviešu nīdēju, Matīss nezināja, bet bija dzirdējis, ka kopš tā laika citu sieviešu Ignatam nav bijis. Blakus dīvānam – izvelkams kāršu galdiņš, kuru varētu uzskatīt par vienīgo luksus priekšmetu visā dzīvoklī.

Kamēr Ignats Matīsam visu izrādīja, Harijs vēroja grāmatplauktu, domīgi virpinādams rokās blašķīti. Bija noprotams, ka grāmatplaukta saturu viņš jau zināja itin labi. Un vienalga, nolicis blašķīti viņš pastiepās, lai varētu izvilkt no plaukta nelielu sarkanu grāmateli, un sāka to domīgi šķirstīt (Makjavelli 1469–1527, topošās buržuāzija ideologs, apgalvoja, ka valsts varas stiprināšanai atļauti visi līdzekļi – mehāniski atzīmēja Matīss ).

«Nu neesi tu nekāds biezais», visu apskatījis, Matīss teica Ignatam. «Tev pat atejā krampītis nedarbojas. Sēžot uz poda visu laiku durvis jātur ar roku. Man likās, ka tava ranga vecim vajadzētu dzīvot bagātāk.»

«Viens gudrs žīds kādreiz teica: Bagāts ir tas, kam pietiek ar to, kas viņam ir», smaidot atbildēja Ignats. «Un es esmu ļoooti bagāts. Hari! Ja tu esi gatavs, mēs varam kāpt tālāk. Un dieva dēļ, neaizmirsti savu blašķīti, citādi atkal nakts vidū nāksi pakaļ.»

Spēle ievilkās līdz pusnaktij, bet nebija pārāk nopietna, kā jau tas allaž mēdz būt, kad zoli apvieno ar viskija dzeršanu un parastu papļāpāšanu. Ātri vien atklājās, ka Harijs tiešām ir ortodoksāls pedants un viņa spēlei var uzticēties par 99% (Matīss nekad neteica vairāk). Ja Lielais izgāja ar kalpu un Harijs nelika virsū plato, varēja būt drošs, ka viņam platā nav, Harijs nekad nesita partnera izietu dūzi, bet vienmēr atmetās, viņš vienmēr gāja caur lielo ar garo mastu un caur savējo ar īso. Ja kādreiz gadījās likumus pārkāpt (tiešām gadījās), Harijs ilgi atvainojās un taisnojās: «Tas nebija īsti pēc likuma, bet ziniet situācija likās tik nepārprotama, ka es atļāvu sev nelielu novirzi, neņemiet ļaunā.» Partneri arī neņēma, jo spēle parasti izrādījās pareiza.

Arī runāja viņi lielākoties nevis par spēli, bet par visādām blakuslietām. Vakara beigās Matīss jau bija ar Hariju uz tu, zināja, ka tas arī ir sācis studēt matemātiku, bet tad pārgājis uz ekonomisko kibernētiku un tagad strādā Valsts Ieņēmumu Dienestā par revidentu. Lai gan viņš varētu būt tāds revidents speciālajiem uzdevumiem – vadība visbiežāk pieaicināja viņu tad, ja lieta šķita aizdomīga, un patiesību vajadzēja atklāt ar Džeimsa Bonda un Šerloka Holmsa cienīgām metodēm.

Kad Matīss, kā vienīgais, kuram bija kaut kur jāiet, paziņoja, ka ir jau vēls un ka laiks beigt, piecēlās arī Ignats, un teica, ka viņš Matīsu pavadīs, jo grib izvēdināt galvu no alkohola un domām. Harijs teica, ka arī pavadīs, bet tikai līdz ārdurvīm. Trepju telpā viņš pieveda Matīsu pie loga un teica: «Paskaties, kāds skats! Neticas, ka tu vispār esi pilsētā.» Tik tiešām, logs izgāja uz parku un bija vienā augstumā ar koku galotnēm, kas no attāluma atgādināja dūnu mākoņus. Virs kokiem bija tikai debesis, kurās jau mirdzēja zvaigznes, – Matīss pat atpazina dažus zvaigznājus. Harijs veikli atrāva vaļā logu, pie viena teikdams: «Un, ja paskatās pa kreisi, tur ir burvīgs skats uz Vecrīgu.» Pie šiem vārdiem viņš tik tālu izliecās pa logu, ka gandrīz izkrita ārā. Matīsam pat sametās slikti – viņam bija paniskas bailes no augstuma, ko viņš arī uz vietas pavēstīja.

«Žēl», skumji noteica Harijs, «tad Vecrīgas skats tev ies secen. Šī ir burvīga vieta, katru reizi, kad man ir ļoti labi vai ļoti slikti, es tikai atnāku šeit un brīdi pastāvu – it īpaši augustā, kad debesis ir tik dzidras, zvaigznes tik skaidras, ka liekas to pievilkšanas spēks tevi atrauj no zemes un tu varētu lidot! Galvenais ir, neskatīties atpakaļ.» Viņš tiešām ieplēta rokas kā spārnus un pieslējās palodzei, bet piesardzīgais Matīss viņu pieturēja pie žaketes un saprātīgi paziņoja, ka tagad nav nekāds augusts, tāpēc lidošanu nāksies atlikt uz citu reizi. Pie sevis viņš nodomāja, ka lidot droši vien var tikai pēc pienācīgas laba viskija devas, jo visa šī romantiskā lidošana nekādi neštimēja ar to Hariju, kas skaidrā prātā bija rēķinvedis un ortodoksāls pedants.

Kādu brīdi Matīss ar Ignatu klusējot gāja pa vītolu aleju cauri parkam. Matīss ievēroja, ka Ignats viegli pieklibo – acīm redzot tās bija sekas no puča laikiem, kad Ignats Radiokomitejas telpās bija viens no retajiem, kas ar plikām rokām stājās pretī omoniešiem. Omonieši kāju viņam gan salauza, bet izturējās ar zināmu cieņu un pat paši aizveda uz slimnīcu.

Matīss pirmais pārtrauca klusumu: «Vispār, no vienas puses tas ir it kā dabiski, tu vienmēr esi gorījies visiem pa priekšu, pūzdams mazā misiņa taurītē, bet tu tā kā vairāk biji tautas tribūns un oficiālus amatus neieņēmi? Oficiālus amatus parasti ieņēma citi.»

«Nu un kur viņi tagad ir tie citi?»

«Tiešām – kur?» Šeit Matīss pielika roku pie acīm, it kā vēlēdamies saskatīt, kur tie citi ir. Viņš pat paskatījās zem soliņa, kuram patreiz gāja garām. «Citu» nekur nebija.

«Citādi tas arī nevarēja beigties. Kurš gribēs dot kaut kādus amatus tiem, kas pāris gadu laikā paspējuši nomainīt septiņas partijas?» Pēc ilgākas pauzes Ignats, virpinot pirkstos atslēgu saišķi, turpināja: «Es bieži domāju par tiem laikiem un tiem citiem. Mēs bijām draugu kopa, es atceros, kā mēs sēdējām kafejušņikos, dzērām kafiju un sapņojām par nākotni. Šodien tā nākotne ir pienākusi – nu un vai viņa ir tāda, kā mēs viņu gribējām redzēt? Un kas vainīgs pie tā, ka nav tāda?

Es atceros, kā mēs bīdījām zinātni par nieka grašiem, kā mēs palikām institūtā vēlos vakaros un dalījām vienīgo sviestmaizi ar desu, kā gulējām pa nakti blakus skaitļotājam, izklājuši uz krēsliem līdzatnesto guļammaisu, ja bija kādi steidzami rēķini. Mēs gribējām vairāk naudas, bet nebija kur ņemt. Mēs bijām vienādi. Tad nāca atmoda – kāds tas bija entuziasms! Mēs nodibinājām Tautas frontes kopu, gājām uz mītiņiem, stāvējām piketos, mums pietika laika visam. Par tiem pašiem grašiem. Mēs neprasījām sev naudu – mēs visi bijām vienādi un cerējām uz gaišo nākotni. Mēs vienmēr ticējām, ka tas murgs, kas mums visapkārt, nevar turpināties mūžīgi, ka reiz tas beigsies, bet mums jau bija sākusi zust ticība, ka arī mēs varētu to piedzīvot. Tagad ticība bija atpakaļ. Mēs bijām vienādi, bet uz pirmo tautas Frontes kongresu vajadzēja sūtīt tikai vienu, un mēs aizsūtījām visaktīvāko. Viņš mūs pārstāvēja godam. Viņu ievēlēja Parlamentā. Un pirmais lēmums, ko viņš pieņēma, bija par savu algu. Kad mēs satikāmies, mēs prasījām, kāpēc? Mēs visi bijām vienādi, mēs visi strādājām pārmērīgi par grašiem, un mēs visi turpinām to darīt tagad. Visi, izņemot vienu. Viens pēkšņi vairs nebija tāds pats, kā citi. Mēs jautājām – kurā brīdī tu pēkšņi izrādījies savādāks par mums?

Viņš mums lietišķi atbildēja, ka viņa darbs taču ir daudz svarīgāks par mūsējo, un arī atbildības līmenis nesamērojami augstāks, un, ka galu galā mēs taču paši viņu izvirzījām un mēs taču gribam, lai mūsu pārstāvis savu darbu veic godam. Un tam ir nepieciešami pienācīgi apstākļi. Citādi taču viņš nevarēs paveikt to, kam izvirzīts.

Un mēs sapratām, ka kādā nemanāmā brīdī starp mums ir izaugusi stikla siena, mēs viņu redzam, mēs dzirdam viņa vārdus, bet mēs vairs nesaprotam, ko viņš saka. Un viņš nesaprot, ko sakām mēs.»

«Nu un kur viņš tagad ir?» Matīss atkal uzmanīgi paskatījās apkārt. «Nav nekur. Parasti strādā pie kāda Saeimas deputāta par padomnieku, runasvīru, jeb kancelejas priekšnieku. Varbūt nemaz ne pie Saeimas deputāta, bet, piemēram, pie tevis? Un tagad viņa vietā esi tu.»

«Jā, tagad viņa vietā esmu es. Un man nav par ko kaunēties – Manu dzīvokli tu redzēji. Uz darbu es eju kājām. Vai braucu ar tramvaju, ja jāsteidzas. Pie kam – es vienmēr pērku biļeti – es to varu atļauties, man ir laba alga. Jā, man ir laba alga, tas varētu būt vienīgais kauna traips manā biogrāfijā, bet kaut kādai algai taču man bija jābūt? Un lai kāda tā arī nebūtu, kāds vienalga teiks, ka ir par daudz. Vienīgais, ko es varu darīt un centīgi daru, es pēc labākās sirdsapziņas cenšos šo algu godīgi atstrādāt. Dzīvē es esmu ļoti pieticīgs – man pietiktu arī ar mazāk. Bet, ja pilnīgi godīgi, ja man būtu jāiet atpakaļ uz institūtu, man būtu grūti. Saproti, palēnām es jau esmu pieradis pie visādiem nieciņiem, man patīk labi paēst, es neesmu radis domāt, kad man iegribas nopirkt kādu grāmatu. Bet citādi – es dzīvoju tāpat, kā tad, kad strādāju institūtā, – no rītiem skrienu pa parku vecajā treniņtērpā. Lai gan mierīgi varu atļauties nopirkt jaunu. Adidas.»

«Neņem galvā, es tikai tāpat vien ķircinos. Patiesībā man nemaz nav žēl, ka tu saņem lielu algu, vēl vairāk – man tas ir pilnīgi vienalga – līdz tam brīdim, kamēr mēs kopā neejam uz krogu», un Matīss papliķēja Ignatam pa plecu: «Īstenībā nav ko brīnīties, ka tik maz ideālistu, viņiem nav no kurienes rasties. Pie kloķiem, kā vienmēr, nonāk tie ar spicajiem elkoņiem. Būtu tauta zinājusi, ar ko tas beigsies, varbūt būtu balsojusi savādāk?»

Ignats paskatījās uz viņu, paraustīja plecus un atbildēja: «Nu, es zināju? Pareizāk sakot paredzēju. Vēl pareizāk sakot, man bija aizdomas. Bet ja vēlreiz viss sāktos no gala, ja man vēl reizi būtu jābalso, ja es droši zinātu, ar ko viss beigsies, es balsotu tāpat. Jo es skaidri redzu alternatīvas. To variantu jau nemaz nav tik daudz. Jā pie varas nokļuva necienīgi cilvēki, rausēji, blēži, karjeristi, bijušie nomenklaturščiki – bet kur lai rodas citi? Tos citus, kas būtu varējuši būt, vai nu iznīcināja komunisti, vai arī aizsūtīja no Latvijas uz austrumiem, vai izdzina uz rietumiem, vai viņos pašos radās nepārvarams riebums pret politiku, vai arī viņi pārvērtās par rausējiem. Protams, var teikt, ka tauta stulbi balsoja – bet viņai nebija no kā izvēlēties. Tauta nav vainīga – tauta ir spogulis. Mums neatliek nekas cits kā gaidīt, kamēr radīsies citi. Nākas ciest. Mozus vadāja jūdus pa tuksnesi četrdesmit gadus.»

Iestājās ilgs klusums, kura laikā Matīss nodomāja, ka īstenībā ar to Mozu tā nemaz nebija. Un ja arī bija, tad Bībelē tas nav rakstīts. Un ja arī ir rakstīts, tad ne gluži tā – kādas grūtības izlasīt? [10] Bet pašķielējis uz Ignatu, viņš nolēma, ka ja jau visa progresīvā Latvijas sabiedrība (ieskaitot dažus mācītājus) tā runā, tad kāpēc lai arī Ignats neteiktu? Galu galā, viņam vienalga, neies jau mācīt.

Ignats, savukārt, iegrima pārdomās un vēl reizi pārcilāja to, ko jau tik daudzas reizes bija pārlicis tā un šitā: «Visi cilvēki piedzimst vienādi. Viena taisnība, viens likums visiem. Ignats cīnījās par taisnību zemes virsū un nekādi nevarēja saprast, kāpēc gan Lielā franču revolūcija, gan Lielā Oktobra revolūcija, kuras sākās tik skaisti un pareizi, kurām bija tik lieliski lozungi, beidzās ar mežonīgu teroru, teroru pret tiem, kurus bija solījušās aizstāvēt. Visādi d'Antoni, Robespjēri, Ļeņini un Trocki, kuri sāka ar to, ka radīja orgānus naidnieku iznīdēšanai, bet izrādījās, ka naidnieki vairojas jo straujāk, jo straujāk tos iznīcina. Bet tie visi taču bija idejas cilvēki – tādi paši kā viņš. Ignats jau bija nolēmis, ka visa vaina ir principā, ka patiesam cīnītājam jābūt vergam. Tautas vergam, likuma burta vergam. Tikai pacietīgi un akurāti strādājot precīzi likuma burta robežās, tikai stingri ievērojot subordināciju, neatsakoties darīt to, kas jādara tev un strikti prasot, lai arī pārējie dara savu darbu, var kaut nedaudz tuvināties taisnīgai pasaulei.»

Bet pašķielējis uz Matīsu, viņš nolēma, ka šim bezatbildīgajam un politiski inertajam indivīdam par taisnīgu pasauli stāstīt nav nekādas jēgas – viņš vienalga neko nesaprastu. Tas būtu kā tā pērļu kaisīšana. Tā vietā viņš teica pavisam kaut ko citu – to, kā dēļ bija visu šo vakaru organizējis: «Nāc pie manis strādāt.»

Matīss to sākumā vēl mēģināja uztvert kā joku un augstprātīgi paziņoja: «To tu nevari samaksāt!» Un pasmaidīja.

«Ar to es kaut kā tikšu galā. Es pie tā strādāju», tagad kļuva pilnīgi skaidrs, ka Ignats to visu domā nopietni.

«Bet ko es tur darīšu? Man trūkst izglītības – ja kādu vajag nozāļot un čemodānā pārvest pāri robežai, es varētu nemācēt?»

«Beidz ākstīties. Es runāju nopietni. Negribi nākt štatā, mēs varam noorganizēt līgumus. Patreiz ir tāds vilnis, ka vajadzētu nodarboties ar sabiedrības sociālajiem pētījumiem – varētu mēģināt dabūt budžeta finansējumu. Un tu varētu būt sociālais analītiķis. Konsultants it kā, tā kā. Sociālie pētījumi – tas ir tieši tā, kā tu tur viņreiz teici – paši zināsim, kaut arī pierādīt nevarēsim. Tu varētu būt konsultants pie manis un reizē palikt savā utainajā institūtā un turpināt būt zinātnieks.»

Tā viņi arī vienojās. Tiesa, Ignats izdalīja Matīsam vietu arī departamentā, kur Matīss pēc iespējas nesēdēja, jo viņam riebās tie stīvie tipi uzvalkos ar šlipsēm un gudriem ģīmjiem. Tur pie datoriem sēdēja daži viņa paziņas un paziņu paziņas. Datori paši krutākie, softs tikai legālais. Un pašas jaunākās versijas. Disciplīna līmenī – spēles spēlēja tikai pusdienlaikā ar pedantisku precizitāti. Un arī pašas spēles nebija nekāda ne skriešana, ne šaušana, ne lēkāšana, bet parasti, piemēram, šahs. Var jau būt, ka ilgstošu treniņu rezultātā šejienieši bija iemanījušies veikli pārslēgt ekrānus, Bet fakts paliek fakts, Matīss ne reizi (!!!) nebija pamanījis kādu liekam pasjansu darba laikā (Matīss pats lika un neuztraucās nenieka – viņš pat bija izstrādājis teoriju attaisnojumam – smadzenēm vajadzīga pārslēgšanās, citādi nekāda kvalitatīvā domāšana nesanāk.)

Viena lieta, ko Matīss ar savām analītiķa spējām tā nekad arī nesaprata, kāpēc šajā vietā, kur bija labas algas, prestiži amati un ne pārāk grūts darbs, strādāt nāca dumjākie, nevis gudrākie? Vai tiešām riebums pret šlipsēm bija tik izplatīta parādība? Pats gudrākais, kā izrādījās, bija Serjoža, kurš sēdēja pagrabā, uz darbu nāca džīnās, skaitījās dzelžu vecis un vārīja garšīgu kafiju. Bet bez kafijas vārīšanas un dzelžu skrūvēšanas Serjoža jēdza ļoti daudz arī par programmām, instalācijām, komunikācijām, tāpēc ilgāk pasēžot, pie viņa varēja sastapt visus galvenos departamenta kompjūteristus.

Daļu laika Matīss tomēr centās pavadīt institūtā, kur neviens viņam uz pirkstiem neskatījās, – nabadzīgā finansējuma apstākļos katram bija jācīnās tikai par naudu, nekāda zinātne nevienu neinteresēja – ja nu vienīgi kāds pats gribēja. Tāpēc Matīss varēja gan nodarboties ar zinātni, gan strādāt Ignatam, gan spēlēt zoli, gan nedarīt vispār neko. (Īstenībā nedarīt neko viņš nevarēja.) Kamēr sociālie jautājumi finansiāli vēl nebija atrisināti, uzdevumi, kas interesēja Ignatu, nekādi grūtie nebija – varētu teikt, tie bija uzdevumi kratīšanai, nevis domāšanai. Vajadzēja izstrādāt datu bāzu struktūras un vadības sistēmas, visādus transakciju serverus, lai varētu ātri un ērti dabūt vajadzīgās ziņas, izdomāt, kā visērtāk izmantot bezgala daudzās jau radītās datu bāzes, izstrādāt pieprasījumus, lai, risinot grūtu problēmu, ātri un ērti varētu dabūt tos datus, ko vajag. Un tikai tos, ko vajag. Piešprice pie algas arī bija visai jūtama un Matīss savā institūtā varēja justies kā biezais.

Īstenībā tas viss bija tāda niekošanās. Patiesībā Ignats tikai formēja savu nodaļu un pacietīgi gaidīja, kad tad beidzot valdība izšķirsies par finansējumu sociālajiem pētījumiem. Viņš pat nedaudz brīnījās – kā tad tā? – informācija, tā taču ir vara.

Kad beidzot valdība izšķirošo lēmumu pieņēma un iznāca rīkojums par dibināšanām, pārkārtošanām un reformēšanām, tika noorganizēta apspriede, kurā ministrijas vadība vēlējās jaundibinātajam departamentam dot savu svētību un ievirzi darbā ideoloģiski un politiski pareizā virzienā. Klāt esot dažāda līmeņa priekšniekiem un jaundibinātā departamenta darbiniekiem, pats Ministrs teica pirmo uzrunu, kuras galvenās tēzes bija apmēram šādas: Valdībai ir ļoti svarīgi precīzi zināt, ko tieši grib un vēlas tauta. Eksistējošajiem sabiedriskās domās pētīšanas institūtiem uzticēties nevar, jo tie visi ir pakļauti politiskajai konjunktūrai un biznesa interesēm, bet dažādas valsts iestādes ir radījušas savas datubāzes, tāpēc galvenajos vilcienos jaunā orgāna uzdevums būs vienkārši datu apkopošana, pieslēdzoties (autorizēti – neiedomājaties lūdzu sevi par elektroniskās izlūkošanas aģentiem!), dažādu organizāciju datu bāzēm. Iespējams, ka ar laiku tieši jaunā orgāna pārziņā tiks nodota dažādu informācijas avotu koordinēšanas funkcija, un tad mūsu informatīvā dienesta pārziņā paliks vairs tikai tīri tehniskas funkcijas un sistēmas uzraudzība.

Tomēr galvenais jaunā departamenta uzdevums būs datu apkopošana, tos apstrādājot un sistematizējot pēc parametriem, kas nu kuro reizi vajadzīgi. Tikai ārkārtējos gadījumos dati varētu būt jāvāc pašiem, un tāpēc būs vajadzīgas kaut kādas minimālas tiesības veikt arī operatīvo darbību. Tās katru reizi arī tiks piešķirtas ar īpašu valdības lēmumu. Jūsu nodaļai, protams, nenāksies nodarboties ar likumpārkāpumiem vārda parastā nozīmē, piemēram, meklēt nozagtu velosipēdu, bet – šeit ministrs pacēla rādītājpirkstu un visus uzmanīgi apskatīja – ja šo nozagto riteņu būs daudz, tas jau kļūs par sociālu problēmu un tad jums varbūt būs jāorganizē darba grupa nozagto riteņu meklēšanai.

Tomēr visai šai lietai ir arī vēl viens, ļoti būtisks aspekts, ko nekādi nevar nepieminēt. Proti, tam varasvīram, kas zina tautas patiesās vēlmes un reālo stāvokli valstī, ir lielas iespējas manipulēt. Dabiski, ka informācija varētu interesēt arī dažādus naidīgus spēkus un arī kaimiņu valstis, tāpēc mūsu primārais uzdevums ir nošķirt jauno orgānu no jebkādas politiskas ietekmes – mūs lozungam jābūt «Viens likums visiem, taisnība pāri visam». Ministrs uz brīdi apklusa, pacēla zodu un nostājās no kāda pieminekļa noskatītā pozā. «Un, protams, arī slepenības jautājumi ir ārkārtīgi svarīgi. Ir pilnībā jāizslēdz iespēja neautorizēti piekļūt informācijai, informācijas drošības jautājumiem jāpievērš īpaša uzmanība – tam mēs līdzekļus nežēlosim. Mēs paskatīsimies ārzemēs, izmantosim progresīvo pieredzi. Mūsu uzdevums ir radīt tādu drošības sistēmu, ko vispār nav iespējams uzlauzt.» Šinī brīdī ministrs ieturēja dramatisku pauzi, telpā iestājās klusums, un tāpēc visi klātesošie skaidri dzirdēja, kā Matīss īgni norūc: «Tas principiāli nav iespējams…» Klusums iestājās vēl dziļāks. Ministrs vērīgi pētīja Matīsu un tad izsmejoši pieklājīgā tonī painteresējās: «Vai patiesi? Un tas viss pie rietumu attīstīto tehnoloģiju līmeņa? Nestāstiet niekus, es pats valdības delegācijas sastāvā esmu apmeklējis Silikona Ieleju!»

Matīss vēl klusāk noteica: «Nu, ja Silikonu ieleju, tad, ko tad – tad, protams.»

Bet ministrs uzvaras jūtīs mierā nelikās un, jo klusāk runāja Matīss, jo skaļāk ministrs: «Nē, jūs tomēr paskaidrojat! Ko jūs domājāt ar to «principiāli »?»

Matīss jau pavisam klusi, bet pacietīgi atbildēja: «Nu labi, pamēģināšu – redziet kad jūs ieliekat disketi diskmašīnā un ievadāt paroli, programmai uz disketes ir jāvar pārbaudīt, vai jūsu parole ir pareiza – tātad viņai pašai tā parole, kā minimums, ir jāzina. Tātad tai jābūt kaut kur ierakstītai. Un kolīdz tā IR ierakstīta, vienmēr pastāv iespēja, ka prasmīgs hakeris izmanīsies to nolasīt. Šī iespēja var būt niecīga, bet tā pastāv vienmēr. Vai es saprotami skaidroju?»

Brīdi klusēja visi. Tad ministrs jau manāmi nervozi un agresīvi turpināja: «Ko jūs gribat man iestāstīt? Ka, ja kāds ielaužas manā datorā, pat ja es to redzu, man nav nekāda glābiņa? Es neko nevaru darīt?»

«Nu kāpēc tad uzreiz «neko »!?» Matīss klusi noburkšķēja: «Var izslēgt kompjūteru. Var – šito – izraut tīkla štepseli», un viņš ar roku parādīja kā to dara. «Baiti pa gaisu nelido.»

2. Tev nebūs zagt sava tuvākā auto

Matemātika šim uzdevumam vēl nav gatava

Pauls Erdцss

Matīss aizgāja līdz būdiņai, paņēma sev jaunu alu un atgriezies atkal apsēdās uz soliņa. Tagad viņš zināja, ka toreiz visu vajadzēja darīt savādāk, varbūt viss būtu beidzies labāk – bet ko nu vairs, tad viņš vēl nezināja, bet tagad jau zina, ka: «Neklājas runāt par to, kas jau padarīts. Neklājas pretoties tam, kas jau vienalga notiek. Neklājas pelt par to, kas jau palaists garām.»

Toreiz tas viss bija risinājies lēni un nesteidzīgi un Matīss savā jaunajā amatā jutās pilnīgi laimīgs. Bet reiz ieradies Departamentā, viņš uzreiz saprata, ka kaut kas ir noticis. Visi staigāja drūmi un nerunīgi, Ignats bija apspriedē pie bosa. Nevēlēdamies sev bojāt garastāvokli pirms laika, Matīss nevienam neko neprasīja, sēdēja paslēpies aiz monitora un iebāzis degunu klaviatūrā. Ilgi tas viņu neglāba. Pūzdams elsdams ievēlās Ignats, izgāzās krēslā un kādu brīdi turpināja pūst un elst. Tad viņš, izmantojot to, ka istabā neviena cita nav, sāka gari, plaši un sirsnīgi stāstīt, ko viņš domā par visādiem āpšiem, kas paši nezina ko grib, kas ierauga problēmu un tūlīt pieprasa, lai kāds to novērš, vienalga kā, vienalga kādiem līdzekļiem, bet noteikt līdz piektdienai. Ko viņš domā par tiem, kas vīzdegunīgi saka, tā nav mana problēma. Ko viņš domā par tiem, kam nospļauties par visu pasauli, kamēr tā viņu neaiztiek, toties, tiklīdz aiztiek, sākas ieplānota histērija.

Kad Ignats dvēseli bija izkratījis, viņš nedaudz nomierinājās, un vēl pēc brīža izklāstīja lietas būtību. Izrādījās, ka šodienas direktoru apspriede bija veltīta automašīnu zādzībām, kas tika nosauktas par visas policijas kauna traipu, par ministrijas impotences pierādījumu, par… vēl daudz kaut ko. Diskusijas gaitā Ministrs kā piemēru minēja, ka viņa vedeklai vakar, gaišā dienas laikā pie Mola nozaguši mašīnu no apsargājamas stāvvietas. Pie tam mašīna bijusi aprīkota gan ar signalizāciju, gan visādām citādām pretaizdzīšanas uzpariktēm. To visu vēl varētu pieciest, bet izrādījās, ka kāds draugs vedeklai izstāstīja telefona numuru. Piezvanot pa šo numuru, vedekla ātri vien dabūja savu mašīnu atpakaļ. Par naudu.

Izvilkumi no ministra runas: «Vai tiešām mēs neesam spējīgi atrisināt šo gadiem samilzušo problēmu? Tauta jau sen to no mums prasa! Mēs esam šeitan nolikti, lai aizstāvētu tautas intereses pret negodprātīgu ļautiņu tīkojumiem. Cik bieži prese, kā sabiedrības spogulis, mums jau nav to visu pārmetusi? Šī problēma jau ir kļuvusi par Latvijas tiesībsargājošo organizāciju goda un principa lietu un es esmu lēmis ņemt to savā personīgajā kontrolē. Vai mēs galu galā varam izbeigt šīs nejēdzības, jeb arī parakstāmies savā impotencē?»

«Rezultātā viņš, kā vienmēr, pieņēma lēmumu: izveidot speciālu komisiju un atbildību uzlikt uz mani. Nāksies darīt.» Ignats drūmā pienākuma apziņā konstatēja. «Ministrs tagad liks atskaitīties. Kamēr neaizmirsīs. Vai kamēr neparādīsies nākošā «goda un principa lieta». Cerēt, ka prese aizmirsīs, diemžēl nenākas. Nāksies darīt», viņš atkārtoja, piegāja pie loga un kādu brīdi domīgi klusējot skatījās ārā.

Tad tāpat, ārā skatoties, turpināja: «Bet ko tad es varu izdarīt?» un tas nemaz neizklausījās pēc gaudām «ak, ko tad nu eeesss…» Tas izklausījās pēc lietišķa jautājuma, kad cilvēks patiesi mēģina noskaidrot, ko tad viņš var izdarīt. Likās, ka Ignatam vienkārši vajag izrunāties, bet vajadzīgs kāds, kas klausās. Tāpēc Matīss ļoti saņēmās, lai nevērtu vaļā muti un nesprauktos sarunā ar saviem muļķīgajiem jociņiem un idiotiskajām piezīmēm.

Ignats, pa tam lāgam turpināja: «Bet ko tad es varu izdarīt? Apskatīsimies, kas tad patreiz ir manā rīcībā – daži zaļi gurķi programmētāji, daži resni analītiķi un neviena šāvēja-kāvēja. Katram skaidrs, ka ar tādiem resursiem es viens pats visus auto zagļus noķert nevaru, tātad tas arī nebūs mans uzdevums. Mans uzdevums būs izpētīt sociālo situāciju, izstrādāt rekomendācijas un priekšlikumus situācijas uzlabošanai, koordinēt ceļu policijas un municipālās policijas darbību.» Tiktāl Ignats bija skaļi domājis, bet tad emocijas izlauzās uz āru: «Tfu, katram skaidrs, ka tā to problēmu atrisināt nevar. Bet kā var?»

Matīsam nebija īsti skaidrs, vai tas ir tiešs, jeb arī tikai retorisks jautājums, bet tas neapšaubāmi bija jautājums, un Matīss bērā ārā visu, ko tik ilgi ar tādām grūtībām bija turējis sevī: «Nūūū, katram savas metodes. Katrs cīnās ar tādiem rīkiem, ar kuriem var uzvarēt. Ja tev piemēram būtu armija ar tankiem un bumbvedējiem, tad tu naidnieka cietoksni vienkārši noslaucītu no zemes virsmas. Bet, kolīdz tev nav, ir jāizdomā cita tehnoloģija. Nu piemēram, skaties kā spridzinātāji. Ja viņiem bumbu ir daudz, tad viņi sabāž pilnu objektu ar bumbām, un lieta darīta, bet ja bumba ir tikai viena? Jeb, ja tev ir benzīna kanna un maiss ar sērkociņiem, tad ugunskuru aizkurinās katrs duraks. Bet ja sērkociņš ir tikai viens? Arī var aizdedzināt, bet ir dikti akurāti jāskatās kur ir sausie zariņi, jāskatās, lai tie zariņi ir tādās vietās no kurām kā viens aizdegas, tā uzreiz aizdedzina nākošo. Vot. Par domino efektu esi dzirdējis? Es te biju internetā salasījies un vienu brīdi pats mājās būvēju visādus meistarstiķus.

Tad vēl atceries Konveja dzīves spēli? Tur kur tajās rūtiņās sazīmē krustiņus, uzdod likumus, kas ar katru krustiņu notiks nākošajā paaudzē un tad skatās, kā struktūra mainās. Ir tādas struktūras, kuras ir stabilas – tās vai nu nemainās nemaz, vai arī vienīgi svārstās. Piemēram, tāda», Matīss uzzīmēja vienu piemēru uz papīra:

Bet ja tu šitajā pilnīgi stabilajā struktūrā pievienosi vienu vienīgu punktiņu (tādu maziņu), tad ir svarīgi, KUR tu viņu pievieno. Ja tu pieliksi šite» Matīss parādīja,

«struktūra krustiņu apēd kā nebijušu, bet ja šite», Matīss atkal parādīja,

struktūra sabrūk kā kāršu namiņš. To, ka katra struktūra vienalga agri vai vēlu aizevolucionē uz stabilu stāvokli, īstenībā pierādīt nav iespējams, tāpēc no matemātikas viedokļa uzdevums nav interesants.» Matīss jau gribēja izmest papīru miskastē, tad pārdomāja un nolika atpakaļ uz galda, «Bet no zagļu iznīdēšanas viedokļa varētu būt. Īpaši ierobežota finansējuma apstākļos. Vot. Kā tas mazais cinītis, kas vezumu gāž. Tikai vajag, lai tas cinītis ir riktīgā vietā.» Matīss lepni pacēla galvu tikai tāpēc, lai konstatētu, ka Ignats visu viņā atklāsmi bija vērojis ar iecietīgi nievājošu skatienu: «Atslābsti Matīs. Nolaidies atpakaļ uz zemes un liec mieru Konvejam. Būtu baigi forši ja tu varētu izgudrot kādus viedokļus?»

«Būs jākrata», skumji konstatēja Matīss ar žēlumu vērodams savu zīmējumu. «Vāksim statistiku. Kādas mašīnas zog, kad zog, kur zog, kura gada, cik maksā, kādā krāsā, vai ir apdrošināta, kur ir apdrošināta, ar kādiem paņēmieniem nozog… Un visādus citādus niekus…»

«Es gribētu tev uzdot jautājumu: Priekš kam tev tas viss? Kā taisies izmantot? Un kur tu to visu dabūsi?»

«Tur bija trīs jautājumi», precizēja Matīss: «Domāju, ka visa tā informācija ir ceļu policijas un apdrošināšanas sabiedrību datubāzēs. Tām piejūgties mēs mākam – nav ko domāt, stiprāk jākrata. Vienkārši paskatīsimies, kas tur ir, varbūt kaut kas ienāk prātā. Smadzenes reku' uzskaņosim. Tas Pirmkārt. Otrkārt, viens vecs gudrs ebrejs reiz teica, ka kvalitātei agri vai vēlu jāpāriet kvantitātē. Vot. Un visbeidzot treškārt – mums būs liela papīru čupa ar smukiem grafikiem, ko atrādīt priekšniecībai. Makaronus, tā sacīt, uz ausīm sakarināt.»

«Labi», Ignats samierinājās ar likteni: «Pēc pāris dienām sarīkosim apspriedīti. Bet šodien sazvanīsim Hariju un aiziesim uzspēlēt kārtis.»

* * *

Harijs izgāja ar pīķa desmitnieku, kuram Matīss ilgi nedomājot piemeta sirds desmitnieku pie tam piepūšot vaigus un pērkondimdošā padomju radiodiktora balsī pavēstot: «Partija svinīgi paziņo, ka karalis ir pliks!». Ignats, kurš spēlēja par lielo, tiešām nolika galdā karali. Un norūca zem deguna: «kārtīs skatās blēdis».

«Nu!» atzinās Matīss un svarīgi noteica: «Māģija! Kā es pirmīt jau teicu, katrs cīnās ar tiem paņēmieniem, ar kuriem var vinnēt. Nu piemēram, tu taču nedomā, ka būtu prāta darbs, ja Dāvids mestos Goliātam virsū ar finierzāģīti un mēģinātu viņam nozāģēt kāju?» Matīss atmeta karali, atdodot stiķi Ignatam un turpināja: «Katram ir savi adekvāti un nesimetriski cīņas paņēmieni: cits ar domāšanu, cits ar kratīšanu». Neapskatot pēdējo stiķi, viņš pavēstīja: «Mums ir 63» un pierakstīja rezultātu.

Ignats pat nemēģināja pārbaudīt, tikai gaidot, kamēr Matīss izdalīs kārtis, noteica: «Tu tikai nefleitē, ka lūrēšana kārtīs un buršanās ir tavi cīņas paņēmieni. Koļisj [11] .»

Matīss uz viņu paskatījās caur pieri un sāka skaidrot: «Pirmajā stiķī Harijs iznāca ar kreici. – Viņš mums ir ortodoksāls pedants, caur draugu nāk ar īso. Tātad viens vai divi. Man bija viens, tu nositi ar trumpi. Tu iznāci ar krusta kalpu, un kolīdz Harijam bija kārava dāma un katrs duraks zina, ka jāsit līdzeni. Un tā nu viņš atkal tika pie kloķiem un nāca ar pīķa desmitnieku. Viņš mums ir ortodoksāls pedants, mastu spēlē līdz galam – tātad kreiču vairāk nav – Viņam bija viens, man viens – tev neviena – «Ku' ta' i?» – «Nooorakti!» Bet šajā spēlē ir tādi stulbi noteikumi, ka norakt var tikai divus. Harijs mums ir ortodoksāls pedants, viņš torpēdas nelaiž (viņa laikos tādas vēl nebija izgudrotas), tātad, ja nāk ar desmitnieku, kunga viņam nav, paskatos savās kārtīs (ļoti noderīgs spēles paņēmiens) – man arī nav. Tāpēc partija svinīgi pasludina. Vot.»

«Izrādās, ka tas Karalis tiešām ir pliks, gan pārnestā, gan tiešā nozīmē. Es domāju, ka tu mums te kādu burvestību izstāstīsi, bet tu ar vulgāru aritmētiku», vīlies novilka Ignats.

«Aritmētika ir grūta zinātne» [12] , pirmajā mirklī likās, ka Matīss nemaz netaisās turēties pretī: «tomēr jāsaka, ka arī tai pasakai ir vairāk kā viena jēga. Vispirms, nu padomā pats, kurš karalis piekritīs, ka muļķie pavalstnieki viņu redz pliku!!?? Īsts karalis vienmēr domā (un viņam ir jādomā), ka karaļvalstī nemaz tik daudz gudro nav. It īpaši, ja salīdzinām ar Viņa Augstību. Un kāda gan jēga no greznām drānām, ko, izņemot viņu pašu, neviens neredz? Vai tad drānu galvenā jēga nav parādīt citiem to, ko tu gribi lai viņi redz, un noslēpt to, ko tu gribi, lai neredz? A?

Un otrkārt. Nu iebļāvās puisītis: Karalis ir pliks! Nu un tad? No kurienes izriet, ka puisītim būtu jābūt gudram? Un visi pārējie uzreiz: Pliks, pliks! Nopriecājās, ka atradies viens, kas pirmais pūš taurītē. Varbūt, ka karalim bija taisnība un viņš vienīgais visā karaļvalstī redzēja baltmirdzošās drānas? Nav īpaši par ko priecāties – vieni vienīgi muļķi visapkārt! Vai gļēvuļi. Jo visi tie, kas redzēja, tagad tur mēli aiz zobiem tieši tāpat kā pirmīt turēja tie, kas neredzēja. Galvenais nebāzt galvu ārā. Katrs viszinīgi noliek sevi gudrajā pusē, bet no pasakas viedokļa, viņš ir muļķajā.

Un ja tagad sarīkot demokrātiskas vēlēšanas, tad daļa balsotu par karali, daļa par puisīti. Un Dieva svaidīta karaļa vietā būtu muļķais puisītis, jo muļķu – tādu, kas neredz, ir vairāk pēc definīcijas.»

«Kaut kādi nedemokrātiski tev tie uzskati».

«Nu ka nedemokrātiski! Nekad neesmu teicis, ka demokrātija, tas ir kaut kas labs. Demokrātija, reku, dara pāri tiem, kuri ir gudrāki, strādīgāki un apdāvinātāki. Vot tā vot. Demokrātija, reku, ir nevis tautas, bet pūļa vara, vara, kas noliek dievu lutekļus atkarībā no stulbu slaistu gribas. Neviena balsošana nevar muļķi padarīt par gudru. Atceries anekdoti par Sokrātu? Kad Grieķu armijai pietrūka zirgu, Sokrāts ieteica ievēlēt ēzeļus par zirgiem. Un, kad gudrie tautas priekšstāvji viņam teica, ka tā nevar, viņš bija patiesi izbrīnēts: Kā! Bet jūs taču ievēlējāt Feropontu par stratēģi? »

«Demokrātija ir briesmīga lieta, bet diemžēl nekas labāks nav izdomāts», Ignats mēģināja izlīdzēties ar klasiķiem.

«Kā tad, kā tad! Kaut kāds tur Čerčils vai Šmerčils pasludināja, un tā nu tagad ir augstākā patiesība! Ir bez tava Šmerčila vēl arī citi gudrie dzīvojuši. Piemēram, tāds vēsturnieks Kļučevskis (Kļučevskis Vasilijs, 1841–1911 liberālās buržuāzijas pārstāvis). Un vot viņš teica sekoši: «Absolūtā monarhija būtu ideāla pārvaldes forma, ja vien pati piedzimšana nebūtu nejauša ». Un tagad atkal atgriežamies pie aritmētikas – tātad, lai sekmīga būtu monarhija, – ir jāpiedzimst vienam pareizam cilvēkam.» Lai uzsvērtu, ka vienam, Matīss izslēja gaisā rādītājpirkstu. «Pie kam viņam palīdz nauda, audzināšana un pa priekšu tekoša autoritāte. Vēl arī Augstākie Spēki personīgi kontrolē procesu. Bet, lai sekmīga būtu demokrātija, labajiem un gudrajiem ir jābūt vairāk par pusi…

Tajā pašā Grieķijā demokrātijas subjekti bija uz daudz augstāka morāles līmeņa, nekā šodien un šeit, un vienalga visi Heraklīti, Pitagori un Platoni bija demokrātijas naidinieki! Padomā pats, ko pie mums ievēlētu par prezidentu: to, kurš sola televīzijā rādīt Santa Barbaru, jeb to, kurš Karali Līru? Ja viens skolotājs stāsta anekdotes, ļauj spēlēt kārtis un liek labas atzīmes, tādējādi nodrošinot pozitīvus rādītājus un izcilas atskaites augstākstāvošajām instancēm, bet otrs spiež mācīties kūpošām galvām un labu atzīmi no viņa var izraut tikai pēc uzcītīgas spīdzināšanas, – par kuru balsos skolas kolektīvs? Atskaitot zubrītājus, ieskaitot direktoru? Un ja daudzbērnu ģimenē visiem mazgadīgajiem sīkaļām dos balss tiesības – ko ģimene katru rītu ēdīs brokastīs?»

«Nu un kas tad pēc tavām domām varētu valdīt? Tas filosofs, par kuru Platons teica: Kad karaļi būs filosofi un filosofi karaļi?»

«Baidos, ka nē. Jaunākajā vēsturē es zinu vienu vienīgu valdību, kura lielā daļā sastāvēja no filosofiem un ekonomistiem. No intelektuāļiem, kas bija studējuši klasiķus un sarakstījuši grāmatas, gan par pasaules kārtību, gan par proletariāta stāvokli. Tieši šī valdība izveidoja visasiņaināko un vistirāniskāko režīmu, kādu vien cilvēce atceras. Salīdzinājumā ar viņiem Atilla [13] ar saviem huņņiem bija tādi maigi jēriņi.»

«Tu mani biedē», jau nopietni teica Ignats: «Kas tad ir tas? Kas var valdīt?»

Matīss brīdi klusēja un vēroja savas kārtis, tad domīgi izvilka vienu un nolika galda vidū. Tas bija sirds Karalis.

«Viņš. Viņš, kurš vienīgais redz baltās drānas. Viņš, kurš ir tā Kunga iesvaidīts. Viņš, kuram ir neierobežota vara pār cilvēkiem, jo viņš apzinās, ka viņa atbildība Augstāko Spēku priekšā ir nesalīdzināmi lielāka. Viņš, kura sūtība ir cilvēka Dieva doto tiesību aizsardzība. Viņš var lemt visu, jo zina, ka par katru savu lēmumu, gan vissīkāko, gan vislielāko būs jāatbild Augstajā Tiesā. Viņam Apkalniņš neizspruktu.»

* * *

Pēc dažām dienām jau no rīta Ignats pasauca Matīsu pie sevis. Viņa kabinetā sēdēja kāds jauns un kalsns džentlmenis labi pašūtā uzvalkā, melnā kreklā bez pogām ar sportisku stāju, atklātu un labsirdīgu seju.

«Atļaujiet jūs iepazīstināt, šis kungs ir Henrijs Zollmanis, no brālīgajiem orgāniem. Viņš ir norīkots mums palīgā sakarā ar to projektu par automašīnu zādzībām. Kā operatīvo darbību speciālists. Pagaidām. Vēlāk redzēs. Un šis ir Matīss Ziemelis – varētu teikt, smadzeņu centrs mūsu iestādē. Viņš, kā jau teicu, ir nepārspējams eksperts dažādās mīklās un uzdevumos. Bet to mēs varam pārbaudīt.» Ignats pievērsās Matīsam «Matīs, īstenībā ar šo kungu tev jau ir nācies saskarties. Tiesa neklātienē. Vai tu vari uzminēt, kādā sakarā? Atslēga ir viņa vārds un uzvārds.» Ignats un Henrijs Zollmanis abi pasmaidīja un jautājoši vērās Matīsā. «Nūūū», Matīss novilka, «jāpadomā…». Viņš brīdi blenza griestos, tad piecēlās un lēni sāka staigāt pa kabinetu, tad atkal pablenza griestos un jautājoši teica: «Ruso?». Henrijs piecēlās un plati smaidot aplaudēja, Ignats izskatījās drusku apstulbis, tikai nedroši pasmaidīja un pajautāja: «Nu un šis uzdevums bija uz domāšanu vai uz kratīšanu?»

Matīsa domu gājiens bija apmēram šāds –

1) Šito tipu es redzējis nekad neesmu.

2) Vai neatceros, bet manu sklerozes līmeni Ignats zina, un būs to ņēmis vērā.

3) Tātad atrisinājums ir vārdā.

4) Zollmanis pilnīgi acīmredzami asociējas ar zolmani. Bet turnīrā viņš nebija.

5) Kolīdz Ignats saka, ka man viņš būt jāzina, viņam jābūt no elites.

6) Bet tur nebija vairāku. Tātad atrisinājumam ir jābūt vārdā.

7) Zollmanis, varētu būt no vārda Zoll – vāciski muita. Tātad muitnieks.

8) Vot! Muitnieks Ruso! Un vārds arī bija Henrijs [14] .

9) Un Ruso bija viens no tiem elites zolmaņiem, kas nebija turnīrā.

Bet Ignatam ar Ruso viņš teica: «Tas ir ļoti specifisks uzdevums – uzdevums, kurā galvenais arguments slēpjas pašā jautājumā. Man nāk prātā vecs pus atjautības, pus ģeometrijas uzdevums: Iedomājies divus koncentriskus riņķus», Matīss paņēma zīmuli un uzzīmēja uz papīra: «un tur ārējā aplī ir horda, kas pieskaras iekšējam aplim.» Viņš uzzīmēja arī to. «Jautājums: kā, zinot tikai šitās hordas garumu, aprēķināt laukumu gredzenam starp riņķiem?» Matīss izturēja teatrālu pauzi, kuras laikā ar pārākuma apziņu pētīja skatītājus. Tad turpināja: «Cilvēks, kas jēdz ģeometriju, protams, varētu uzzīmēt trīsstūri, sarēķināt visus laukumus, piemontēt Pitagora teorēmu, visu tur novienkāršot: šņiks, šņaks un gatavs. Bet!!! Jau pats jautājums ietver atbildi – ka vispār ir jābūt tādai formulai! Tātad tai jābūt spēkā jebkuriem diviem riņķiem, arī tādiem, kad iekšējā diametrs ir nulle, kad tas ir punkts – mēs nonākam pie parasta riņķa, kura horda ir vulgārs diametrs. Nekas nav jāzīmē…» šeit Matīss izmeta papīru miskastē «… Vienīgais, kas jāatceras – riņķa laukuma formula. Viegli nav».

«Vecā skola!» atzinīgi noteica Ruso: «Skolotājs ir teicis – Senatnē cilvēki mācījās, lai pilnveidotu sevi, tagad mācās, lai pārsteigtu citus.» Tad viņš vērsās pie Ignata: «Ar tādiem ekspertiem tu vari atrisināt jebkuras problēmas.»

«Labi, parunāsim par lietu. Matīs, tu kaut ko izdomāji?»

«Nu par to telefona numuru tu droši vien jau noskaidroji?»

«Jā.»

«Ārkārtīgi talantīgu detektīvu aģentūra, kura ir ārkārtīgi veikla zagto mašīnu sameklēšanā. Un to droši vada vien zvērinātie advokāti Andris Jansons un Jānis Andersons.»

«Ļoti tuvu tekstam», Ignata vietā atbildēja Ruso. «Mēs ne tikai noskaidrojām, kas tas par kantori, bet vēl arī pierunājām vienu veci viņiem piezvanīt, lai dabūtu atpakaļ mašīnu. Un aizsūtījām uz turieni policistus…»

«Ļauj man uzminēt», Matīss viņu pārtrauca: «Uz randiņu neviens neatnāca?»

«Neatnāca gan», Ruso bēdīgi apstiprināja. «Tur tik tiešām ir privātdetektīvu birojs. Pilnīgi oficiāls.»

«Tā, izskatās, ka šito banānu pat pamatīgi ieskrienoties un palecoties nedabūt», skumji konstatēja Matīss. «Būs jākrata.»

Matīss izvilka mapīti un izkratīja no tās nevis banānu, bet veselu čupu papīru ar grafikiem, tabulām un diagrammām. Kādu brīdi viņš, mēģinādams izlikties lietišķs, centās savirknēt papīrus kaut kādā viņam vien saprotamā secībā. Tad, atmetis cerības, ķērās pie lietas: «Tātad, ko mēs zinām? Pirmkārt: kā liecina mani papīri, šis te bizness ir ārkārtīgi ienesīgs.» Matīss pastūma sarunu biedriem priekšā kaut kādu tabulu ar skaitļiem, uz kuru visi paskatījās ar domīgiem, ciešanu pilniem un absolūti tukšiem skatieniem. «Ir pilnīgi skaidrs, ka naudas, lai uzpirktu bezmaz vai visu policiju, viņiem pietiek. Ko arī pilnīgi apstiprina Ruso stāsts. Tātad…», šeit Matīss vērsās tieši pie Ignata, «Pirmkārt: ja tu gribi kaut ko atklāt, tu nevari uzticēties pirmajam pretimnākošajam policistam, tev vajag savu, pilnīgi uzticamu vienību. Pie tam, tai jābūt labi apmaksātai un pietiekoši slepenai, citādi kāds pārpirks.»

«Es pie tā strādāju», norūca Ignats.

«Malacis», Matīss turpināja: «Otrkārt: Šī te statistika liecina, KA! No vienas puses nav izteiktas preferences ne mašīnu tipiem, ne gadiem, ne cenām. BET! Tas ir ilgā laika posmā. Ja apskata statistiku īsākiem posmiem, tad skaidri redzams, ka katrā konkrētajā laika posmā zog kaut kādas konkrētas mašīnas, citreiz tie ir Sābi, citreiz Merši, citreiz melni BMW. Periods parasti ilgst trīs dienas līdz divas nedēļas. – Ja akurāti monitorē statistiku, var konstatēt, kādas mašīnas īpaši jāsargā. Vienmēr nepagūsim, bet pietiekoši bieži vajadzētu pagūt. Treškārt. Mēs noskaidrojām (jeb specificējām, kā noskaidrot) KO zog. Nākošais jautājums: KUR zog. Šeit es pa priekšu atsijāju tos gadījumus, kad kāds vienkārši paņem tuvāko autiņu, lai aizbrauktu pēc šņabja, jo līst lietus, un atstāju profesionālās zādzības. Tad es visus tos punktus Dekarta koordinātēs atliku uz pilsētas elektroniskās kartes un izpildīju tādu nelielu klasteru analīzi». Pie šiem vārdiem Ruso saviebās, bet Matīss mierīgi turpināja: «Izrādījās, ka zādzības tiešām grupējas pa noteiktiem rajoniem…»

«Nav nekāds brīnums», iejaucās Ruso. «Viņi tās mašīnas dzen uz «otstoiņikiem», un tie ir noteiktās vietās. Zog pēc iespējas tā, lai tālu nav jābrauc – baidās uzrauties uz poličiem. Parādi, kādas vietas tev tur iznāca?» Ruso kādu brīdi uzmanīgi pētīja Matīsa karti un pie sevis komentēja: «Tā, šo es zinu… ak šitā tas izskatās… savādi.» Tad viņš iebakstīja kartē ar pirkstu un teica: «Par šo es nekā nezināju. Bet citādi visumā sakrīt ar operatīvajiem datiem.»

«Okei. Un visbeidzot ceturtkārt. Tas ir visinteresantākais. Es pat sāku domāt, ka varbūt jāmet šitas darbs pie malas un jādibina nezinu kas īsti, vai nu konsultantu sabiedrība vai PiAr firma. Proti, es zinu, kas jādara lai mašīnu nezagtu vispār.» Šeit Matīss izturēja dramatisku pauzi un, brīdi pavērojis sarunu biedrus, turpināja: «Mašīnu vajag apdrošināt pret nozagšanu apdrošināšanas kompānijā «Kāvi»!» Iestājās pauze.

Pirmais ierunājās Ignats: «Ar to tu gribi teikt, ka «Kāvi» ir saistīti ar autozagļiem?»

«Vispār, ko es gribu teikt, to arī saku. Un teikt es gribu to, ka neticu brīnumiem. Paskatieties paši, Tie ir dati par pēdējo gadu», un galda vidū nonāca kārtējā tabulu un diagrammu gūzma: «Šeit ir apdrošināšanas apjomi piecām galvenajām kompānijām – apmēram vienādi. Un izmaksu skaits par nozagtajām mašīnām. Atkal vienādi. Četrām. Izņemot «Kāvus». Pirmais, ko es pārbaudīju – varbūt, ka «Kāviem» ir stingrāki noteikumi signalizācijām un pretaizdzīšanas sistēmām? Nē, nav. Atliek secināt, ka «Kāvi» ar kaut kādām sev vien zināmām metodēm cīnās par to, lai izmaksu viņiem būtu mazāk. Vai nu viņi zog konkurentu mašīnas, vai apšauj autozagļus, kas zog viņējās. Iespējamas vēl šādas tādas kombinācijas. Starp citu, «Kāvos» par juristu strādā tavs vecais draugs Apkalniņš. Bet par to mēs domāsim citreiz.»

«Un par ko mēs domāsim tagad? – Es īsti nesaprotu, kāds darba tautai labums no tavas paštaisītās zinātnes. Mēs, piemēram, varam uzzināt, ka patreiz zog zilus džipus. Un mēs to varam uzzināt arī pilnīgi bez tavas zinātnes, piemēram, ar operatīvām metodēm. (Ruso apstiprinoši pamāja ar galvu) – nu un tad? Mēs pieliksim pa aģentam pie katra zilā džipa?»

«Īstenībā mēs varam arī to», Matīss izvilka kārtējo tabulu, «vai pareizāk sakot, tas nav tik briesmīgi, kā izskatās», viņš novilka ar vienu pirkstu savā tabulā pa horizontāli, ar otru pa vertikāli, tad ar plecu pakasīja degunu, jo pirksti bija aizņemti, un turpināja: «reku, pēdējo divu gadu izlaidumu Pažero džipi zilā krāsā Rīgā ir ekzakt septiņpadsmit štuki. Nemaz nav tik daudz. Bet mēs iesim citu ceļu biedri! Mēs varam sagatavot dažas ēsmas. Man ir pazīstams viens Skrūvītis ar Ķīlīti [15] – zelta rokas. viņš spēj salabot jebkuru aparātu, sākot ar pletīzeri un beidzot ar ballistisko raķeti, kas palaiž sputņikus. Un vēl viņš māk uztaisīt tādu verķi, ko var pielipināt pie mašīnas, lai mašīna visiem kā tāds sputņiks stāstītu, kur viņa ir: «Pī, pī, pī».»

«Tādi verķi mums ir pašiem», iebilda Ruso.

«Tos, kādi ir jums, mūsu oponenti varētu zināt, bet tādus, kā uztaisa Skrūvītis ar Ķīlīti viņi nezinās. Tad mēs pielipinām šitos daiktus pie atbilstošās zortes mašīnām, kas mīcās pa riska vietām, un gaidām, kamēr kādu mūsējo nozags. Es ceru, ka mums ir ļaudis, kas var pielipināt?»

«Ir», īsi atbildēja Ruso.

«Un vēl pie viena arī neizpļāpāties?»

«Es par to parūpēšos», tikpat mierīgi apliecināja Ruso.

Šeit Ignats, kurš visu laiku bija nemierīgi trinies uz krēsla un visādi demonstrējis savu neapmierinātību, tālāk vairs ciesties nespēja: «Nu un kas būs, ja viņi atradīs, noķers un arestēs?» viņš visai asi iejaucās. «Vai tad tas tavuprāt atrisinās problēmu? Jeb varbūt tu domā, ka Ruso ar viņa zaļajiem gurķiem, taviem verķiem un piesaistītajiem policistiem visus autozagļus noķers un pakārs Prezidenta pils priekšā? Es gribētu saprast, kā tu taisies Atrisināt Problēmu?»

«Nu es tak tev jau viņreiz mēģināju teikt», neapmierināti rūca Matīss, «ka vajag padomāt, un gan jau kaut kas pats no sevis izdomāsies. Bet tu tik uz to kratīšanu.»

«Labi», lietišķi noteica Ignats, «tad, lūk, mana direktīva: mēs ar Ruso tagad kratīsim, bet tu vari domāt. Un skaties, ka kaut ko izdomātu.» Ar šiem vārdiem viņš sāka lietišķi raust Matīsa grafikus un tabulas sava galda atvilktnē, kamēr tas tikai bezpalīdzīgi noskatījās kā pazūd viņa darba augļi. Tad Matīss izvilka savu piezīmju bloku un žēli noteica: «Ja jau vienalga būs jādomā, tu Ruso, kā krutais džeks varētu man te izgaismot dažas detaļas. – Kā viņi tās mašīnas zog? To es vienkārši tā, aiz ziņkārības – vajag taču kādu vietu, no kuras sākt domāt.»

«Ja vispār zog – dažreiz tā ir vienkārši blēdība, lai dabūtu apdrošināšanu. Bet tas nav mūsu gadījums. Ja patiešām zog, tad ir dažādas iespējas – visvienkāršākā, pieliek pistoli pie deguna un saka – kāp, lūdzu, ārā, man ļoti vajag. To dažreiz izdara pat krustojumā, pie sarkanās gaismas. Dažreiz ar visādu advancētu tehniku (maksā pārdesmit tūkstošus) atmūķē mašīnu, atvieno signalizāciju, immobilizē immobilaizeri. Bet visbiežāk vienkārši nozog atslēgas. No klienta viedokļa tas ir vissliktāk, jo, ja nav atslēgu, apdrošinātāji neko nemaksā.»

Matīss to visu akurāti pierakstīja tabulā:

1. Apdrošināšana + blēdība

2. Pistole + deguns

2. Nozagta atslēga

4. Advancētais verķis

Atzinīgi apskatījis savu pierakstu, viņš turpināja: «Tā, tik tālu nu mēs būtu tikuši. Pastāsti vēl – kādā veidā tie zagļi ir sadalījuši sfēras, vai teritorijas, vai kā to sauc?»

«Tām zagļu grupām ir katrai sava specializācija. Ir tādas, kas nozog un pēc tam par naudu dod atpakaļ – ar vienu no tām visa šī jezga sākās. Otra grupa ir, kas zog uz pasūtījuma, sūtīšanai uz ārzemēm. Un trešā, kas zog sadalīšanai detaļās. Mums ir aptuveni zināms, ka pavisam darbojas vairākas lielas grupas. Viņas viena otru zina, ir sadalījušas ietekmes sfēras un parasti nekonkurē. Drīzāk sadarbojas. Redzi, katrai ir sava otstoiņiku sistēma – tiesa, atkarībā no specifikācijas tie otstoiņiki ir visai dažādi – ja grib dzīt uz ārzemēm, tad jāvar pārkrāsot, pārsist numurus un tā tālāk, ja tikai izjaukt detaļās, tad neko īpašu nevajag, izņemot veiklus un kvalificētus skrūvētājus. Bet tie, kas uz atdošanu, tiem vispār neko nevajag. Tikai tādu drošu, klusu vietu, kur tā mašīna var ilgāk pastāvēt.»

«Un cik to grupu pavisam ir? Tā apmēram?»

«Mums ir aptuvenas ziņās par astoņām.»

«A ko ta jūs viņas neņemat ciet? Tik vien tā darba!»

«Labi konspirētas, ļoti grūti tikt klāt gan legāli, gan nelegāli».

Matīss vēl reiz žēli paskatījās uz savu kladi un ne pārāk pārliecinoši novilka: «Razberjooomsja. Vienmēr esam tikuši galā, kāpēc lai pēkšņi šoreiz netiktu?»

Tad uz kādu laiku Matīss zaudēja kontroli pār procesu. Viņš vienkārši darbināja savas programmas, izsniedza Ignatam datus, atnesa Ruso Skrūvīša radītos daiktus. Palika laiks gan mīklas paminēt, gan zoli uzspēlēt. Bet pēc Ignata un Ruso nopietnajiem ģīmjiem varēja spriest, ka process notiek.

Kad pēc nedēļas Ignats ar Ruso ienāca istabā, Matīss bija ļoti aizņemts. Noliecies pār galdu ar gaisā izslietu pakaļu, viņš kaut ko darīja. Ignats vēl nebija paguvis atvērt muti, lai kaut ko teiktu, kad Matīss, pat neatliecies, izslēja gaisā roku un pamāja, lai viņi paklusē. Kamēr atnācēji apjukuši vēroja pakaļu, Matīss acīmredzot bija ticis galā ar darāmo, izslējās un apmierināti saberzējis rokas, noteica «Uh, nu tik būs!»

Ieintriģēti Ignats ar Ruso pienāca tuvāk galdam un ieraudzīja, ka Matīss ir visu galdu nokrāvis ar vertikāli uzslietiem domino kauliņiem. Kauliņi bija dažādās krāsās un sakārtoti diezgan rafinētās ierindās, kuru jēga kļuva skaidra pēc mirkļa, kad Matīss, pasludinājis: «Uzmanību, gatavību, starts!», svinīgi ar knipja sitienu vienu kauliņu apgāza, tas krītot nogāza nākošo, tas atkal nākošo un signāls kā vilnis drāzās pa kauliņu virtni kā pa upes gultni. Kādā mirklī, kad kārtējais krītošais kauliņš apgāza jau nevis vienu, bet veselus divus pēcnācējus, un turpmākais vilnis aiztraucās jau vairs ne pa vienu, bet gan pa diviem atsevišķiem zariem, – Matīss pat iespiedzās aiz sajūsmas.

Kad pēc brīža process izsīka, viņš lepni pagriezās pret vērotājiem un sajūsmas pilnā balsī jautāja: «Nu? Redzējāt? Kruta?» Un, pat nesagaidījis nekādu atbildi, teica: «Es te zinu vēl vienu foršāku variantu», un sāka ar tādu veiklību celt augšā kauliņus un atkal kārtot kādā tikai viņam vien zināmā kombinācijā, ka Ignats pie sevis nodomāja – tādu meistarību var sasniegt tikai ilgstošu treniņu rezultātā.

Šoreiz kārtējā ķēdīte procesa beigās vispār aizvijās aiz sakrautā grāmatu kaudzes un pazuda nebūtībā.

«Un tā līdz bezgalībai…», domīgi noteica Ruso.

«Līdz bezgalībai nevar», Ignats viņu pārtrauca, «Nav tik daudz kauliņu.»

«Tik daudz nemaz nav obligāti.» Matīss, pat nepainteresējies, kāpēc šamējie atnākuši, jau būvēja nākošo konstrukciju: «Vai, tu par tādu lietu, kā konverģence esi kaut ko dzirdējis? Tas nozīmē, ka notikt kaut kas notiek bezgalīgi, bet rezultāts tomēr ir galīgs. Man prātā nāk tāds uzdevums – iedomājies tādu elektrisku ķēdi, kur viena pretestība virknē, viena paralēli, tad atkal virknē, un tā tālāk…» Matīss pat uz mirkli atrāvās no domino kauliņiem, lai uzzīmētu shēmu:

«Visas pretestības vienādas. Un iedomājies, ka šitā ķēde turpinās bezgalīgi…» Matīss pārtrauca zīmēt, ar nožēlu konstatējis, ka bezgalīgu ķēdi viņam uzzīmēt neizdosies: «Vai tu varētu aprēķināt, kāda šitai shēmai būs kopējā pretestība? Pēc Oma likuma?»

«Nū», novilka Ignats, «Tur jārēķina robežas… Es to visu matemātisko analīzi esmu pamatīgi aizmirsis…»

«Nekādas robežas nav jārēķina!» Matīss viņu pārtrauca: «Vienkārši nevajag ļaut, lai kaut kādas tur akadēmiskās zināšanas – varētu teikt: elku dievi – aizmālē tev veselā saprāta acis. Skaties – ja jau ķēde ir bezgalīga, un viņai ir kaut kāda pretestība, tad no tā, ka tu pieliksi vēl vienu posmu, nekas nemainās – kā bija bezgalīga, tā palika. Un tad viss uzdevums noreducējas uz parastu kvadrātvienādojumu.» Matīss to uzrakstīja, «vismaz kvadrātvienādojuma atrisināšanas formulu tu atceries? Tur nekam nav jākonverģē.»

«Nū… ar grūtībām… tur Vjeta kārtula…»

«Vispār tu no matemātikas vismaz kaut ko vēl atceries?»

«Protams!» Ignats jau atklāti ņirgājās: «Nosaukumi bija: aritmētika, ģeometrija, it kā vēl tāda trigonometrija esot bijusi?» un viņš jautājoši pavērās uz Matīsu: «Skleroze, saproties!»

«Vot, vot, vot! Ar domino efektu īstenībā var izskaidrot arī sklerozi.» Un Matīss atgriezās pie kauliņiem: «Skaties – ja saliek domino kauliņus stateniski rindā un apgāž vienu, tad sagāžas arī visi pārējie. Katrs kauliņš paliek savā vietā (kā nervu šūna) – bet tev izskatās, ka kaut kas aizskrien pa visu ķēdi. Signāls, saproties. Ar nervu signāliem ir akurāt tāpat. Signāls sāk skriet, ja tu pirmo kauliņu pietiekami piešķieb (tāpēc arī klusus trokšņus nedzird); signāla ātrums nav atkarīgs no tā, cik stipri iesper pirmajam kauliņam (veselā nervā ar 120 metri sekundē – šitie kauliņi krīt lēnāk); kamēr viņš skrien, viņam enerģiju nevajag, bet, lai varētu skriet vēlreiz, kauliņi ir atkal jāpaceļ. UN! Ja kāda kauliņa trūkst…» Matīss vienu kauliņu izņēma un skrējiens, nonācis līdz šai vietai, apstājās, «… tad signāls tālāk neiet…», un bēdīgi piebilda: «Skleroze».

«Skleroze», Ignats labprāt piekrita. «Tieši sklerozes un daļēji arī tavas muldēšanas dēļ es jau gandrīz aizmirsu, kāpēc mēs te atnācām. Vai tu izdomāji kaut ko par to, ko mēs ar Ruso kratām?»

Matīss apjucis paskatījās vispirms uz vienu, tad otru: «Man liekas, tieši par to mēs visu laiku runājam? Bet ja jau tas nebija skaidrs, ļaujiet man mirkli pakavēties tālās bezrūpīgās bērnības atmiņās.

Man kādreiz, kad es vēl biju sīks, bija tādi kartona zaldātiņi. Un tāda kartona pasaule ar pilīm, kokiem un karalaukiem. Es pats ar sevi karoju, šaudams korķa bumbiņas no ar gumiju darbināmiem lielgabaliem. Un jau tad, vēl būdams sīks, es pamanīju, ka, ja tu trāpi tam zaldātiņam, viņš nokrīt viens pats, a ja šitam, tad viņš gāžoties nogāž vēl citus līdzi. Tāpēc, būdams aizsardzībā, es centos tos zaldātiņus pareizi sastellēt, bet, būdams uzbrukumā, skatījos, pa kuru jāšauj – tas arī saucās domino princips. Dižā zinātne šodien uz to skaitļotājus būvē.

Ko tas viss nozīmē? Tas nozīmē, ja mēs gribam atrisināt problēmu, bet štābiem klāt netiekam, mēs nevaram ķert, kurš pagadās. Mums jāķer tos, kas krītot paraus līdzi citus. Mums jātraucē tiem, kuru problēmas rada problēmas citiem. Lai varētu izskaitļot, kuri tie ir, es te jau esmu sagatavojis tabulas, bet man vēl par maz datu. Jūs jau varētu sākt kādu noķert, lai tās tabulas pildās?»

Vēl pēc pāris dienām, pagrabā, kur Matīss ar Sergeju patreiz bija ārkārtīgi aizņemti, jo risinājās kritiska Warcraft [16] fāze, ienāca ruso, un, nemaz neņemot vērā stāvokļa nopietnību, jau no durvīm sāka teikt:: «Āāāā! Te tu esi! Žigli met mieru savai operācijai – mums tur ir spēle dzīvajā – ejam!»

Matīss žēli paskatījās uz ekrānu, kur viņš tieši jau bija iedzinis Sergeja armiju stūrī un līdz pilnai uzvarai atlika vairs tikai viens solis, bet tomēr paklausīgi piecēlās un gāja Ruso līdzi. Pa ceļam tas pastāstīja, ka pēc viņu norādes policistiem ir izdevies noķert autozagļus uz karstām pēdām. Ka tas noticis vietā Nr. 2. pēc Matīsa shēmas: pie kafejnīcas «Vējagailis», un notikumu scenārijs bijis tas, kas Matīsam apzīmēts ar numuru 3: Kafejnīcā kāds izzadzis kundzītei no mēteļa kabatas mašīnas atslēgas un nodevis tās līdzgaitniekiem, kas savukārt aizdzinuši mašīnu un nolikuši otstoiņikā. Kundzīte, paldies Dievam, ātri metās zvanīt policijai, kur jau dežūrēja Ruso cilvēki un tāpēc «pī, pī, pī» iedarbojās laicīgi. Matīss, to visu noklausījies, tikai pajautāja, vai mašīnas atslēgas tagad ir pie mums, un cikos tas viss notika. Pa tam lāgam viņi jau bija aizgājuši līdz apspriežu telpai, kur Matīss uz mirkli aizķērās pie sekretāres, jo nekādi nespēja paiet garām nepateicis, cik veiksmīgi viņas jaunā frizūra izceļ trijstūrainos auskarus un pie viena neiemēģinājis jaunuzstādīto digitālo telefonu.

Kad viņš beidzot ienāca apspriežu zālē, kur bez Ruso un Ignata sēdēja vēl daži darboņi, Ignats uz viņu no galda gala dusmīgi paskatījās un noteica: «Matīs, kaut kas nav pareizi. Mums bija sarunāts, ka tev visu laiku jābūt pa rokai. Un arī tagad mums, astoņiem cilvēkiem, uz tevi jāgaida!»

«Septiņiem», Matīss pieklājīgi izlaboja. Un pazemīgi piebilda: «Ekzekūze mīze plīze.»

Apspriede varēja sākties. Konstatēja, ka aizturētie ir Juris Krasovskis (iesauka Krasais), un Georgs Krupko (iesauka Krupis), kas ar iegūto atslēgu atvēruši un iedarbinājuši mašīnu, aizbraukuši un nolikuši to turpat netālu privātā garāžā. Tad viņi mierīgi atgriezušies pie Vējagaiļa (ar visiem operiem uz astes) un satikušies ar Andreju Bergeru (Iesauka Kalns), kurš arī, domājams, bija atslēgu ieguvējs. Policijas datubāzē jau bija ziņas, gan par to, ka Kalns vairākkārt jau tiesāts par zādzībām un vienreiz par krāpšanos, gan arī tas, ka viņš ir autoritatīvs kabataszaglis. Viņus visus patreiz pratināja. Un tikko bija piezvanījuši no laboratorijas, ka uz atslēgai piekarinātās drošības pults nepārprotami ir Kalna pirkstu nospiedumi. Pats viņš, acis nepamirkšķinot, paziņoja pratinātājam, ka Vējagailī viņš vispār nav bijis, bet bijis pie tā, ka kādai kundzei, kāpjot ārā no mašīnas, zemē nokrita atslēgas, ko viņš, būdams īsts džentlmenis, kundzei arī atdeva.

Šeit dusmīgi iejaucās pārstāvis no policijas: «Ja jau jūs zinājāt galvenos mašīnu zādzības centrus, jūs varējāt arī mūs par to informēt. Tas ir tā nekoleģiāli no jūsu puses. Mums redziet, ir plašas iespējas, mēs Vējagailī būtu uzstādījuši novērošanas kameras un varētu tagad lietišķi pierādīt Bergera vainu, bet tagad ir tikai mūsu vārds pret viņējo.»

«Ja mēs būtu tur uzstādījuši videokameras», pieklājīgi skaidroja Ignats, «tad visdrīzāk mēs neko neieraudzītu, jo visi autozagļi to uzreiz zinātu. Jūs kolēģi, taču nedomāsiet, ka kafejnīcā ar visai kriminālu kontingentu var uzstādīt novērošanas kameru tā, lai kafejnīcas īpašnieks un personāls to nepamana?»

Šajā brīdī telpā klusi ienāca sekretāre ar trijstūrainajiem auskariem, iedeva Matīsam aploksni, un tikpat klusi no telpas atkal izslīdēja. Matīss ieskatījās aploksnē un apmierināts iebāza to kabatā.

«Jā, bet ko nu lai dara? Kā lai pierāda? Vai varētu būt kāds liecinieks?» policists turpināja taujāt ar neapmierinātu sejas izteiksmi.

«Tur jau ir kamera», sarunā iejaucās Matīss, «Vējagailim ir noslēgts līgums par apsardzi ar firmu Gabriēls. Un tie tur viņam jau uzstādīja novērošanas kameru – tur tak burlaks burlaka galā, cilvēks nemaz nevar justies drošs. Mēs, savukārt, mākam pieslēgties Gabriēla tīklam un paskatīties visu, ko viņi tur redz.»

«Paga, paga», policists viņu pārtrauca, «a vai tas ir likumīgi? Vai jūs prokurora sankciju dabūjāt? Vai īpašnieka piekrišana jums ir?»

«Vai!» Matīss izsaucās un izklaidīgi uzsita sev pa ceļiem: «Aizmirsu paprasīt.» Ruso, kas visu šo teātri bija vērojis ar atturīgu smaidu uz lūpām, ņēma sarunas pavedienu savās rokās un, vēršoties pie policista, teica: «Nav liela nelaime. Krimināllieta ir ierosināta, mēs varam pieprasīt prokurora sankciju tagad un izņemt no Gabriēla ierakstus par attiecīgo laika posmu. Bet es domāju, ka tas jādara ātri.»

«Jā», noteica policists un lietišķi piecēlās: «Jā. Ar to es nodarbošos pats personīgi un tūlīt pat. Turpināsim apspriedi vēlāk. Kungi mani atvainos.» Ar šiem vārdiem viņš paņēma savu mapīti un lietišķā gaitā izgāja no telpas. Arī pārējie devās vai nu pa savām darīšanām, vai tepat uzpīpēt. Telpā bez Ignata palika tikai Matīss un Ruso.

Ignats brīdi vēroja Matīsu un tad teica: «Mēs taču droši zinām, ka viņiem tur ir savējie. Policists nepagūs uzgriezt prokurora numuru, kad Gabriēlā visi ieraksti jau būs nejauši sabojājušies, vai arī kļuvuši tādi, ka uz tiem māte savu miesīgu bērnu nevarēs atpazīt. Kāpēc tev vajadzēja visu to teikt policista klātbūtnē? Vai tev vispār sajēga ir?»

«Sajēgas man varbūt arī NAV», labprāt piekrita Matīss, «toties kabatā man IR disks ar tās kameras ierakstu. Vot. Es domāju, ja Gabriēļi netīšām to uzzinās, gan jau nekas nepazudīs», šeit Matīss jautājoši pavērās uz Ruso.

Tas atzinīgi noteica: «Ja tu turpināsi nodarboties ar operatīvajām darbībām, man būs jāsāk domāt. Sekas var būt katastrofālas.»

* * *

Pēc divām dienām tiesā vajadzēja izskatīt lietu par apcietinājuma termiņa pagarināšanu. Ignats devās uz sēdi pienākuma vadīts, Matīss ziņkārības vadīts – viņš nekad nebija bijis tiesā. Ieradušies tiesu namā Pumpura ielā (Pumpurs Andrejs, latv. dzejn. 1841–1902. Nozīm. darbs. Eposs «Lāčplēsis», kāds pakalpīgi pačukstēja priekšā), viņi apsēdās uz plata koka sola ar rokturiem un sāka gaidīt. Uz brīdi pie viņiem piestāja prokurors Abacis , kura pārziņā lieta bija nodota. Tas bija viens no tiem tipiskajiem jaunajiem censoņiem, kurš, izmantojot jauno laiku iespējas un vecāku – bijušo nomenklatūras darboņu rocību, bija izstudējis prestižās augstskolās, un tagad dzīvoja pārliecībā, ka visa pasaule ir radīta vienīgi viņu ērtībām, un viss viņam pienākas jau tāpēc vien, ka viņš ir. Bet nevarēja noliegt, ka Abacim piemita ass prāts, apskaužama enerģija un izveicība, kuru nekavēja arhaiskas morāles dogmas. Skatoties uz tāda tipa ļautiņiem, Matīss allaž domāja, kā viņā ir vairāk – skaudības par iespējām, kuru viņam nebija, vai pārākuma sajūtas par to pieredzi, kuras censoņiem nekad nebūs.

Bija diezgan savādi vērot, kā ar acīm redzamu pārākuma apziņu Abacis, kratot Ignatam roku, aizbildņa tonī saka: «Tas ir labi nostrādāts. Nekādu problēmu nebūs. 100%.» Un viņš, nervozi iespiedis mapīti padusē, aiztecēja tālāk. Matīss domīgi noteica: «Simts procentu nemēdz būt», kaut arī vairs nebija, kam teikt.

«Sveicināti! Ko tad jūs te?» atskanēja balss aiz muguras. Pagriezies Matīss tur ieraudzīja labi ģērbtu tipu, kurš, plati, bet nesirsnīgi smaidīdams, sniedz roku Ignatam. «Kā tad jums tur iet? Sen nav gadījies būt. Runā, ka jūs esat radījis ārkārtīgi darbaspējīgu nodaļu, daudz labāku par to, kāda bija Kreiča laikā. Priekšniecība esot ļoti mierā.»

Ignats viņu negribīgi iepazīstināja ar Matīsu: «Advokāts Apkalniņš – mans sociālais analītiķis Matīss Ziemelis.»

«O! Ziemeļa kungs, esmu par jums dzirdējis visādus glaimojošus stāstus», Apkalniņš enerģiski paspieda Matīsam roku.

«Vai Jūs spēlējat Zoli?» painteresējās Matīss.

«Nē! Kāpēc?»

«Man vienkārši nenāk prātā, kādā citā sfērā par mani kāds varētu kaut ko labu teikt. Neņemiet ļaunā, bet jūs galīgi neizskatāties pēc tāda, kas kaut ko jēdz no skaitļu teorijas vai Rīmana lemmām. Vot.»

«Nē, nē, nē», Apkalniņš atklāti pasmējās. «No Rīmana lemmām es tiešām neko nejēdzu.» Tad viņš atkal pievērsās Ignatam: «Kāda vajadzība tad jūs te atvedusi? Ja tas nav valsts noslēpums. Varbūt varu kā palīdzēt?»

«Nekā nopietna», Ignats jau uzkrītoši negribīgi atbildēja. «Mums uzdots sastādīt atskaiti par mašīnu zādzību statistiku. Te šodien skata vienu lietu – varbūt dzirdēsim ko interesantu.»

«Āāā, nu tad nekavēšu – re kur jūsējie jau nāk. Visu labu», viņš pieklājīgi atsveicinājās arī no Matīsa un vingrā pārliecināta cilvēka solī aizsteidzās pa gaiteni, pa ceļam apsveicinādamies ar advokātu, kas gāja blakus aizturētajiem.

«M-D-K», noskatoties Apkalniņam pakaļ klusi norūca Ignats, bet bija jau laiks doties tiesas zālē. Tur viņi abi ar Matīsu necili nosēdās stūrītī un pēc visiem PieceltiesTiesaNāk un klātesošo personu pārskaitīšanas sēde varēja sākties.

Pirmais pie vārda tika prokurors, kurš izskatījās visai drošs un pārliecināts: «Mēs pierādīsim, ka aizdomās turamie darbojās grupā un nodarbojās ar automašīnu zādzībām. Aizdomās turamos policija sazīmēja, kad tie ar nozagto mašīnu brauca pa Bruņinieku ielu. Klāt pievienojam fotogrāfijas. Pēc tam, kad mašīna bija noslēpta privātajā garāžā, aizdomās turamajiem pakaļ atbrauca pilsonis Bergers. Policija aizturēja gan viņu, gan pilsoņus Krasovski un Krupko. Aizturēšanas protokols un atsavināto lietu saraksts pievienots. Pie pilsoņa Krasovska atrastas aizdzītās mašīnas atslēgas ar drošības pulti. Uz drošības pults atrasti pilsoņa Bergera pirkstu nospiedumi. Ekspertīzes protokolu pievienojam. Ir pamatotas aizdomas, ka pilsonis Bergers, kurš jau trīs reizes tiesāts par zādzībām, atslēgu nozadzis automašīnas īpašniecei Sandrai Kantainei kafejnīcā Vējagailis. Pievienojam kafejnīcas Vējagailis drošības sistēmas videokameru ierakstus, kuros redzams, kā pilsonis Bergers ienāk kafejnīcā, novelk mēteli un, pārmetis to pār roku, pieiet pie pakaramā, kur karājas Kantaines kundzes mētelis, pēc tam, neuzkavējies, strauji dodas ārā. Tas notiek dažas minūtes, pirms Kantaines kundze ievēro, ka viņas auto aizbrauc. Mēs uzskatām par pierādītu, ka Bergers, Krasovskis un Krupko darbojušies kā personu grupa, tāpēc lūdzam viņiem kā drošības līdzekli nozīmēt apcietinājumu, jo, atrodoties brīvībā, viņi varētu kavēt izmeklēšanu un ietekmēt lieciniekus.»

Tad atbildes runu teica aizstāvis: «Augstā tiesa, man jānorāda uz policijas un prokuratūras neprofesionalitāti šajā lietā. Pirmkārt: mans aizstāvamais Bergers jau paskaidroja, ka ar Krasovski ir attāli paziņas, tāpēc, kad garāmbraucot ieraudzīja uz ielas Krasovski, vienkārši piestāja aprunāties. Viņam nav nekādas saistības nedz ar mašīnas nozagšanu, nedz arī viņš ko zināja par to. Kāpēc gan policija nepagaidīja ar aizturēšanu? Ja viss būtu tā, kā saka mans cienījamais kolēģis no prokuratūras, tad būtu notikusi atslēgu nodošana un strīds nerastos. Tātad kāpēc gan policija nepagaidīja? Ir tikai viens iemesls. Kuru es šeit nenosaukšu, vienīgi norādīšu, ka iespēja iegūt «pierādījumus» tika palaista garām.

Visos prokuratūras minētajos gadījumos nav iespējams atrast neko tādu, kas izslēgtu mana aizstāvamā versiju. Proti, viņš ieraudzīja, ka kundzei izkrīt atslēgas, un laipni viņai tās pasniedza (no šejienes pirkstu nospiedumi). Mans aizstāvamais tiešām uz īsu mirkli bija iegājis kafejnīcā (ko sākotnēji bija piemirsis), tikai lai nopirktu sērkociņus, ko arī izdarīja – kafejnīcas darbinieki to apstiprina. Protams, viņš piegāja pie pakaramā, bet kurš gan ienācis kafejnīcā to nedarītu? Tā ir visdabiskākā lieta pasaulē. Nevienā no videokameras kadriem nav redzams, ka Bergers kaut ko ņemtu no kundzes mēteļa kabatas.

Un pat ja mans aizstāvamais būtu darījis ko nosodāmu, pat ja policija būtu viņu aizturējusi šajā pat brīdī, pat tad apsūdzību viņam varētu uzrādīt tikai par atslēgas zādzību, kuras vērtība ir niecīga. Par to nav paredzēts sods, kas saistīts ar brīvības atņemšanu. Tāpēc es domāju, ka piemērot Bergeram apcietinājumu kā drošības līdzekli nav pamata.

Kas attiecas uz Krasovski un Krupko, tad viņi neapšaubāmi aizbrauca svešu mašīnu, bet esiet jel līdzcietīgi, viņi ir jauni cilvēki, ne reizi nav nonākuši konfliktā ar likumu. Vienkārši, ejot pa ielu garām lepnam limuzīnam un ieraugot uz ielas nokritušas atslēgas (ja jau tās izkrita no kabatas vienreiz – kāpēc nevarētu izkrist vēlreiz?), viņi nenoturējās pretī kārdinājumam ar šādu lepnu auto pabraukāt. Jau pēc mirkļa viņi saprata, ka draud nepatikšanas, un nobijušies novietoja mašīnu garāžā par naudu. Abi jaunie cilvēki nodarīto nožēlo, arī darba vieta raksturo viņus pozitīvi.»

Un tiesnesis varēja paust savu verdiktu: «Ņemot vērā, ka nekas no aizdomās turamo liecībām nav pretrunā ar apsūdzības teikto, ka par viņu nodarījumu nav paredzēts sods ar reālu brīvības atņemšanu, ka viņi patiesi nožēlo padarīto un sadarbojas ar izmeklēšanu, tiesa nosaka kā drošības līdzekli policijas uzraudzību.»

«Te tev nu bija simts procentu», vīlies noteica Matīss, bet pie sevis nodomāja, ka pie viņa kartona cilvēciņiem tā vis nenotiek. Tur, ja visu izdara pareizi, viss notiek pēc likuma. Šādas spēles spēlēt ir grūtāk.

Kad Bergers laimīgās sievas apskauts gāja ārā no zāles, viņš uz mirkli atradās tieši iepretim Matīsam un Ignatam, kuri gaidīja pūlī pie durvīm, kad varēs tikt ārā. Tieši tajā brīdī Bergers beidza urbināt degunu un izvilcis no nāss vidējo pirkstu brīdi sastinga šajā divdomīgajā pozā un it kā nejauši paskatījās tieši uz Ignatu. Apkārtējiem varētu likties, ka Ignats šo epizodi vispār nepamanīja, bet Matīss sajuta spēji izplatāmies tādu saltumu, ka Ignata tuvumā varētu uzglabāt ātri bojājošos gaļas produktus.

Pēc ilgākas pauzes, kad viņi jau bija izgājuši uz ielas, Matīss pārtrauca klusumu:

«Neņem galvā», viņš samierinoši teica: «Tavs uzdevums bija noķert auto zagļus. Tu viņus noķēri. Tu akurāti savāci visus pierādījumus. Par 100%, kā daži te saka.»

Ignats brīdi viņu cieši vēroja. Ar sejas izteiksmi, kas Matīsam pagalam nepatika. Tad atbildēja: «Tu maldies mīlīt. Tu ļoti maldies. Tas bija Ruso uzdevums viņus noķert. Mans uzdevums bija atrisināt problēmu. Un problēmas atrisināšanā es esmu turpat, kur sākumā.» Ignats uz brīdi apklusa. «Gandrīz turpat.»

«Interesanti gan! Ko tad tu varēji darīt? Vai tu esi tiesa? Katram jādara savs darbs. Tu savu esi izdarījis. Ja tiesa netiek galā – viena vai otra iemesla dēļ –, tā nav tava problēma.»

«Ja tu zinātu, kā es nīstu šo frāzi! Es esmu sen ārā no romantiskā komjaunatnes vecuma ar burvīgo lozungu «Es atbildu par visu! Ura, tovarišči. » Bet es apzinos, ka man dotais uzdevums ir man arī jāpilda. Ja tu zinātu, kā man ir apnikuši visādi tie, kas, tikko izdzirdējuši uzdevumu, jau sāk stāstīt, ka to nevar izdarīt tāpēc, un tāpēc, un tāpēc. Man neinteresē, kāpēc nevar, man vajag, lai ir! Un ja viņi saka, ka nevar, tas nozīmē tikai vienu – man būs jādara pašam.» Viņš atkal uz mirkli apklusa, tad atkārtoja: «Man būs jādara pašam. Un es arī izdarīšu. Es netaisos man uzticēto darbu uzkraut citiem. Un vismazāk jau nu tiem, kas man šo darbu ir uzticējuši. Neizdevās ar vienu paņēmienu, būs jāizdomā cits. Nevienā ne otrā gadījumā trīs pirmo zagļu noķeršana vēl nebūtu galīgais atrisinājums. Tiesa, ja šos ieliktu cietumā, būtu skaidrāks, ko darīt tālāk. Tagad vienkārši ir drusku pārgrupējušies sabiedrotie un pretinieki. Dažu ir palicis mazāk. Dažu vairāk»

«Ļoti patētiska runa», pieklājīgi noteica Matīss: «Tikai, ko tu vari izdarīt? Tu izsiti cauri savu vienību departamentā – bravo! Viņi tika galā ar savu uzdevumu. Lieliski tika galā. Vot. Bet tu nevari izveidot savu tiesu. Un tu nevari spriest tiesu pats – tu neesi Karalis.»

Ignats paskatījās Matīsam tieši acīs un nopietni atbildēja: «Neesmu.» Tad viņš pagriezās un aizgāja.

Siltāks nekļuva.

Nemanot blakus bija pienācis prokurors Abacis un neveikli nokrekšķējās: «Kur tad Lojas kungs tā aiztraucās? Droši vien viss redzētais viņam varētu būt visai nepatīkami. Viņš tiešām bija labi pastrādājis.» Savādā kārtā prokurora balsī nejautās ne apjukums, ne nožēla par zaudēto lietu – tikai zināma līdzjūtība: «Mēs noteikti pārsūdzēsim.»

«Pārsūdziet, pārsūdziet», diezgan nogurušā un vienaldzīgā balsī atteica Matīss, joprojām skatīdamies pakaļ Ignatam.

Abacis uz viņu aizdomīgi pavērās: «Jūs gribat teikt, ka kaut kas nebija pareizi izdarīts?»

«Bija, bija», tikpat vienaldzīgi atbildēja Matīss: «Saprotiet, vienkārši dzīvē dažreiz uznāk tāda josla, kad ir tāda sajūta, ka kaut kādi augstāki spēki neko izdarīt neļaus. Īpaši to jūt, kad spēlē kārtis. Viss notiek ne tā kā vajag. Es esmu ievērojis, ka tad katrs mēģinājums spirināties pasliktina situāciju. Visgudrākais ir samierināties, ciest un censties minimizēt zaudējumus.»

«Es saprotu. Visā Rīgā klīst leģendas par tiem jūsu zoles vakariem. Bet es nekad nebūtu domājis, ka jūs esat misticisma piekritējs.» Abacis viņu ieinteresēts nopētīja, tad pasmaidīja: «Par jums allaž runā, kā par vēsu aprēķinātāju, un te pēkšņi ticība pārdabiskiem spēkiem!»

«Ak tad par mani jau runā?» Matīss beidzot pasmaidīja: «Un kāpēc tad uzreiz pārdabiskiem? Nemaz ar ne pārdabiskiem – šoreiz pat ļoti dabiskiem. Vot.»

Likās, ka Abacis kādu brīdi īsti nezina, ko teikt, brīdi minstinājās un vēroja Matīsu it kā mēģinādams saprast, kas tam aiz ādas. Tad šķietami nesakarīgi piebilda: «Ir labi, ka jūs to saprotat. Man liekas, ka Loja nesaprastu.»

«Redziet, man tā liekas, ka tās situācijas, kad policija razbainieku nemaz neķer, kad policija noķer, bet prokuratūra lietu izbeidz, kad prokuratūra nevar izbeigt, bet tiesa palaiž vaļā – nozieguma sastāva trūkuma dēļ – tās lietas notiek uz katra soļa. Vai tad tajā policijā, prokuratūrā un tiesā duraki vien strādā? Nē tak! Es viņus labi pazīstu. Tātad šeit darbojas citi argumenti. Loģika tāda – saproties!»

«Jūs taču nedomājat, ka es dodu jums mājienu, par kaut kādiem ietekmīgiem spēkiem, kas stāv aiz šis lietas?»

«Nu, ka nedomāju!» atkal jau nogurušā balsī turpināja Matīss: «Par to mājienu es esmu pilnīgi drošs!»

«Jūs būtu interesants pretinieks. Par to zoli, es domāju. Ziniet, es arī vispār interesējos. Kopš bērnības. Ļoti gribētos tā sacīt pie iespējas krustot šķēpus.»

«Iespēja ir turpat vai katru dienu – kāpēc neuzspēlēt tīklā? www.zole.net . Tur vienmēr kāds ir.»

«Ak, jā! Es tur pamēģināju, bet man pa vecai modei labāk patīk – ziniet tur, intelektuālā sabiedrībā, var iedzert kādu glāzi laba konjaka. Un vēl – saprotiet, spēlēšana bez naudas ir tāda nenopietna, neuzliek pienākumu mobilizēties.»

«To jūs pareizi pateicāt. – neuzliek pienākumu mobilizēties – man liekas, to visnotaļ varētu attiecināt ne vien uz zoli, bet arī uz pirmītējo sēdi: tur visi tiesneši un advokāti bija varen mobilizējušies. Droši vien, ka nebija bez naudas?» Matīss domīgi piešķieba galvu, bet jau pēc neilga brīža, sapratis, ka Abacis to laidīs gar ausīm, turpināja visai ikdienišķā tonī: «Kas attiecas uz uzspēlēšanu vakarā mājās – kāpēc ne? Jo vairāk tāpēc, ka šitam», un viņš pameta ar galvu aizejošā Ignata virzienā, «spēlēšana kādu brīdi nebūs prātā.»

Tā prokurors Abacis kļuva par pastāvīgu zoles vakaru dalībnieku. Jau nākošajā reizē, kad viņi mēģināja saorganizēt zoles vakaru un kompānija izrādījās paīsa, Matīss ieminējās par prokuroru Abaci, nevienam nebija iebildumu. (Matīss vēl lietišķi piezīmēja, ka tas ir ļoti praktiski, kad ir pazīstams un labvēlīgi noskaņots prokurors). Ignats gan sākumā rauca degunu, bet centās savu nepatiku maskēt. Abacis izrādījās labs zolmanis, ārkārtīgi patīkams cilvēks un sabiedrības dvēsele. Ignats gan turpināja rūkt, ka patīkams, nepatīkams – vienalga blēdis. Matīss tikai paraustīja plecu un noteica: «Skaidrs, ka blēdis! Bet blēdim jābūt patīkamam pēc definīcijas; ja viņš būs pretīgs tips, kā tad viņš varēs kādu pieblēdīt? Bez tam viņš ir labs špīlers.»

«Špīlers viņš ir labs.»

«Un vēl – tādā saviesīgā kompānijā, patīkamā atmosfērā mēs varēsim tā inteliģenti, bez nevajadzīga stresa, apspriest dažus kontraversālus jautājumus. Skaties, vēl arī no Abača izzīdīsim kaut ko tādu, ko viņš varbūt mums nemaz negribētu teikt.»

«Vai arī viņš no mums», drūmi prognozēja Ignats.

«Nu, bet mēs takš esam gudrāki?»

«Tas tu tā domā. Abacis tā nedomā».

«Nu, bet tas takš arī ir labi! Nu kā gan tu varētu piešmaukt kādu, kuram neliekas, ka viņš ir gudrāks par tevi?»

Abacis tiešām bija labs spēlmanis, lieliski iekļāvās kolektīvā, bija ne labāks, ne sliktāks par citiem, lielas uzvaras neguva, spēli netraucēja. Ne par kādiem draugiem viņi nekļuva, kaut arī jau pēc pirmā vakara sāka viens otru uzrunāt uz tu. Tikai ar to «saviesīgo kompāniju» un «inteliģento sarunu» reizēm iznāca fušieris, kā tajā vakarā, kad viņi – Matīss, Abacis, Ruso un Harijs – laiski spēlēja kārtis par nieka 50 santīmiem punktā, lai nebūtu jāpārpūlas un jāsaspringst. Pēkšņi, kā no zila gaisa, istabā iebrāzās briesmīgs pūķis, kas nedaudz atgādināja Ignatu, un sāka brēkt uz Abaci: «Vai jūs tur tajā savā prokuratūrā neesat mīzalus sadzērušies!? Nu jau vispār! Faktiski pie rokas noķertu zagli ar visiem pričindāļiem jūs palaižat vaļā? Un vēl arī pričindāļus atdodat!!!»

«Ignat, man ļoti žēl, bet saproti pats – viņš nevienu likumu nebija pārkāpis», pieklājīgi un samierinoši mēģināja teikt Abacis.

«Tas ir kā, nebija pārkāpis? Kā nebija!!!??» Ignats pat kļuva sarkans aiz dusmām un elpas trūkuma. «Kad mēs viņu noķērām pie sveša Audi A8 ar signalizācijas atslēdzamo rīku rokā!»

«Ignat, atslābsti, viņš tai mašīnai pat nepiedūrās…» mēģināja skaidrot prokurors, bet viņam runāt neviens neļāva.

«Skaidrs, ka nepiedūrās! Viņam nebija ar ko – viņš tieši ar abām rokām darbināja signalizācijas atvienojamo rīku!»

«Ignat, neviens Latvijas Republikas likums neaizliedz darbināt kādu paštaisītu elektronisko ierīci, ja vien tas nepārkāpj kādus normatīvos aktus par elektroniskajiem sakariem vai radiotraucējumiem, jeb arī sanitārās normas. Viņējais nepārkāpa. Elektroinspekcijai iebilžu nebija. Sanitārajai inspekcijai arī nebija. Saproti pats, mēs viņam nekā nevarējām padarīt!»

Kamēr Ignats rīstījās, nevarēdams atrast vārdus, Matīss piezīmēja: «Vismaz to rīku tu varēji viņam neatdot. Redzi, mums ir informācija, ka patreiz ir liels pasūtījums uz jauniem Audi. Rīka trūkums varētu apgrūtināt pasūtījuma izpildi.» Matīss noklusēja, ka viņš pats ar saviem klasteriem bija noskaidrojis, ka tagad zog Audi, un pat devis Ruso norādes, kura grupa ar 73% varbūtību ir Audi speciālisti un, kam, pēc viņa domām (62.5%) ir Audi atmūķējamais rīks. No tā varēja secināt, ka pārdesmit tūkstošus dārgo rīku viena grupa bija palienējusi otrai, un vērtīgā inventāra nozaudēšana varētu rosināt nelielu atsalumu grupu starpā. Tā vietā viņš Abacim laipni atgādināja, ka zog akurāt tādas mašīnas, kāda ir Abacim pašam, un patreiz vientuļa kā sērdienīte stāv tepat durvju priekšā. «Vai tev nemaz nav bail, ka ar tevis atdoto rīku nozags tavu paša mašīnu?»

Abacis tikai paraustīja plecus un viegli savilka lūpas, kam droši vien vajadzēja nozīmēt: «Nē, ne pārāk.»

«Vai tāpēc, ka viņa tev apdrošināta Kāvos?» jau gribēja jautāt Matīss (viņš to jau sen bija noskaidrojis), bet tad pārdomāja. Viņš iztēlojās, ka piezīme varētu izraisīt nevajadzīgu diskusiju, un prāts nemaz nenesās uz diskusēšanu, bet nesās uz laisku kāršu spēlēšanu saviesīgā atmosfērā. Izrādījās, ka citiem prāts uz diskusēšanu nesās. Ruso jau kuro reizi jauca kāršu kavu un nemaz neizskatījās pēc tāda, kas taisītos dalīt. Viņš tikai atgādināja par kādu skolotāju, kurš bija teicis: «Neklājas runāt par to, kas jau padarīts. Neklājas pretoties tam, kas jau vienalga notiek. Neklājas pelt par to, kas jau palaists garām».

Pa to laiku Ignats jau bija visumā nomierinājies (varbūt, viņš ieklausījās Ruso vārdos?), un diezgan sarkastiskā tonī tincināja: «Kāpēc jūs esat tik nadzīgi visādu paragrāfu un apakšpunktu meklēšanā, kad kādu vajag palaist vaļā? Tu taču esi šeit nolikts, lai aizstāvētu tos, kas sevi nevar aizstāvēt paši, bet tā vietā tu aizstāvi acīmredzamus blēžus. Un ja arī neaizstāvi, tad pārtrauc lietu nozieguma sastāva trūkuma dēļ, atsaucoties uz simtiem un tūkstošiem dažādu nevienam nezināmu un mazsvarīgu āķu un āķīšu! Labāk būtu izdomājuši kādu āķi, kā iebāzt cietumā blēdi. Kā šoreiz – katram ar veselu saprātu apveltītam cilvēkam šī blēža intence ir pilnīgi skaidra – viņam bija mūķīzeris – tātad – viņš gribēja nozagt mašīnu.»

«Paklausies», jau mentora tonī teica prokurors. «Es tev došu tādu tēlainu piemēru, lai nodemonstrētu, ka tik primitīvi spriest nevar. Vakar pagraba bufetē Matīss teica, ka par tik sliktas kafijas taisīšanu bufetnieku vajadzētu pakārt. Es to dzirdēju savām ausīm. Un, iedomājies – ja nu šodien šo bufetnieku atrod pakārtu», Matīss un Harijs ātri trīsreiz piesita pie galda – iznāca kā steperiem, «ja nu šodien šo bufetnieku atrod pakārtu, vai tiešām man vajadzētu uzskatīt Matīsu par galveno aizdomās turamo?»

Kamēr Ignats domāja, ko uz to varētu atbildēt, cīņā pilnīgi negaidītā pusē iesaistījās Harijs: «Taisnība vai netaisnība – tie ir tikai tādi jēdzieni ideju pasaulē», viņš domīgi teica. «Tu vari izprašņāt cik cilvēkus gribi, un katram būs savs viedoklis par to, kas ir taisnīgi un kas nav, katram būs savs viedoklis, kādas ir viņa tiesības un pienākumi. Bet še, lūk, ir grāmata: saucas kodekss, kurā viss ir ierakstīts. Un šī te grāmata ir vienīgais objektīvais kritērijs. Tas ir tas, kas saucas likuma burts. Interpretāciju būs tik, cik cilvēku, tāpēc vienīgā iespēja izvairīties no haosa ir precīzi ievērot likuma burtu.

Ļaujiet minēt piemēru no tik mīļotās matemātikas: ja likumā stāv rakstīts, ka māju var būvēt ne tuvāk, kā desmit metrus no upes, bet kāds ir uzbūvējis 9.99 metrus – ko darīt? Varētu piedot – sīkums –, bet redz, kaimiņš ir uzbūvējis 9,89 metrus – arī sīkums. Un ko lai dara? Kur ir robeža?» Harijs vērīgi paskatījās uz Ignatu, tad uz pārējiem, un turpināja, paplikšķinājis pa kodeksu: «Robeža ir šeit – grāmatā! Tur ir rakstīts 10.00 metrus. Un tā ir vienīgā izeja.»

Izmantojot Harija runas radīto apjukumu, Abacis metās triecienuzbrukumā: «Jurista pienākums ir nevis meklēt taisnīgumu, bet akurāti izurbties cauri visām Harija grāmatām un atrast visus punktus, kas var runāt par labu tavai pozīcijai. Tavi oponenti dara to pašu. Un tiesnesis ir nolikts, lai izlemtu, kurš no jums ir grāmatā atradis vairāk piemērotu punktu.

«Tā ir viena no iespējām», šoreiz Harijs jau vērsās pie Abača, «kaut arī vienā ziņā tev ir taisnība – tiesai jābūt trīspusējai – strīdu starp diviem var izšķirt tikai trešais, nevis viens no strīdniekiem. Bet tā ir tikai viena iespēja, nebūt ne vienīgā. Tā nav bijis vienmēr un visur. Būtībā tas ir sensenais jautājums par Soģi un Tiesnesi.

Tiesu pili uzcēla tikai kēniņš Zālamans, bet strīdus pēc taisnības vajadzēja izspriest arī pirms tam. Tiesa pilī ir kā rituāls, kā izrāde, kas laika gaitā iegūst aizvien skatāmāku formu – pierādījumu izskatīšana un liecinieku noklaušināšana, prokurora runa, advokāta runa un visbeidzot tiesneša spriedums. Nebūt ne pēdējā vietā ir apsvērums, lai publikai būtu interesanti.

Tas būtu par tiesnešiem. Soģiem, savukārt, rituāls nav svarīgs. Soģim rūp tikai un vienīgi taisnīgums.

«Tas ir kā – taisnīgums?! Taisnīgums, kā tu te teici, ir katram savs – bet kur tad likumi, likumi, likumi?» sakot šos vārdus, Abacis enerģiski dauzīja ar delnu pa likumu grāmatu.

«Kas attiecas uz likumu, tad tas ir tikai tas, kas aizstāv cilvēka dabiskās tiesības, – varētu teikt: taisnīgumu. Šīs te tiesības ne no kurienes nerodas, tās katram piemīt jau no esības sākuma, tās ir dabiskas cilvēka būtībai. Kopš tā brīža, kad Dievs «iedvesa viņa nāsīs dzīvības dvašu; tā cilvēks tapa par dzīvu dvēseli » (1. Moz. 2:7). Tas ir kā ar Kainu un viņa zīmi – katram, «kas satiks Kainu», ir jārīkojas nevis saskaņā ar savu izpratni par atriebību, bet ievērojot Likumdevēja doto priekšrakstu»..

«Tas ir tieši tas, ko es te visu laiku saku», iestarpināja Abacis un lepni pārlada acis pārējiem.

«Jautājums ir – kas izspriež, ko īsti teicis Likumdevējs – Soģis vai Grāmata? Būtībā viss, kas rakstīts grāmatā», un Harijs iebakstīja ar pirkstu kodeksā, «ir tikai modernizēts variants tam, kas jau bija iekalts Mozus akmens tāfelēs. Ar Mozu Tas Kurš ir, kas Viņš ir , runāja pa tiešo, deva universālas patiesības, bet, protams, ir arī likumi, kas ir tikai attiecīgam laikam raksturīgi, varētu teikt, ministru kabineta noteikumi. Senajos laikos, kad ministru kabinets vēl nebija izdomāts, Dižais Likumdevējs savus priekšrakstus darīja zināmus ar praviešu muti – runājot ar tiem miegā, vai caur parādībām. Pravietojums ir», Harijs piemiedza acis un citēja: «tā vīra runa, kam acis tikušas atvērtas .. kas uzklausījis Dieva vārdus, kam Visuvarenā atklāsme ir kļuvusi zināma ». [17]

Ļoti interesanti», pieklājīgi komentēja Abacis, «īpaši tas par to Soģi. Nezinu, kā ar to taisnīgumu – bet tāda dzīve būtu garlaicīga. Viss iepriekš noteikts, vienmēr uzvar stiprākais. Pasaules čempionāts futbolā nebūtu vajadzīgs – atnāktu Soģis un visus sakārtotu rindā atbilstoši vietām pēc taisnības. Bet tagad futbolā, saproties, ir tādi jocīgi noteikumi – uzvar nevis tas, kurš labāk spēlē, bet tas, kurš pretiniekam vairāk golus iesper.»

Matīss jau labu brīdi pārlika, vai cīnīties vispār, un, ja cīnīties, tad kurā pusē, līdz beidzot atņēma Ruso kāršu kavu, sāka dalīt un, skatoties ārā pa logu, noteica: «Tātad tu nebūt nevadies no principa, ka taisnībai allaž jāuzvar un noziedzniekam allaž jāsēž cietumā. Visu to jurisprudenci tu uzskati par tādu pašu spēli», viņš norādīja uz kārtīm uz galda, «spēli ar papes zaldātiņiem, kurā ir formāli noteikumi, kas jāievēro, bet visam pārējam nav nekādas nozīmes, un taisnīgumam jeb patiesībai jau nu vismazākā.» Brīdi padomājis viņš vēl piebilda: «Arī pozīcija.»

«Jocīgi, ka to saki tu», viņu nedaudz izbrīnīti vērodams, noteica Abacis. «Ja tu strādā par ormani, tu taču neprasi Curriculum Vitae katram braucējam? Un ja par miesassargu, tad sargā tieši to miesu, par kuru tev maksā algu? Būtībā tu, Matīs, esi taisni tāds pats kā es – tu taču nesāksi man stāstīt, ka tu ņem galvā visus šitos jefiņus», te Abacis norādīja uz pārējiem spēlmaņiem, «ar viņu dižo politiku!»

«Šeit mums valda pilnīgs konsenss», šoreiz jau pārliecināti iebilda Matīss: «VIŅI, savukārt, uzskata par jefiņu mani. Par jefiņu, kas nekā nejēdz no dzīves un nav derīgs nekam citam, kā vienīgi pateikt priekšā, kas tas par austriešu rakstnieku no sešiem burtiem, trešais Z, bet A nav nemaz [18] »

«Tev jau nav jāpiekrīt viņu pozīcijai!» Abacis nelikās mierā, «ja tu esi profesionālis, tad tu vienkārši izanalizē, kam šitie mēģinās kaut ko ieborēt, un izstrādā metodoloģiju, kā vislabāk ieborēt to, ko viņi grib ieborēt. Ne no kurienes neizriet, ka arī tev pašam tā jādomā – tās taču ir viņu idejas, nevis tavas? Vai nē? Ja viņi prasīs par tavām, tu viņiem pastāstīsi. Varbūt. Bet varbūt arī nē – lai nomirst neuzzinājuši.» Abacis atvilka elpu, bet tad, kā pieredzes bagāts pielīdējs tomēr piebilda: «Vienīgais, kas man var kaut ko pārmest, ir Ignats – viņš mums ir bezserebreņņiks un plāmennijs borecs .»

Ignats pa tam lāgam jau bija pacēlis Matīsa izdalītās kārtis, apskatījis tās un ar neizdibināmu sejas izteiksmi noteica: «Garām.»

Kādu laiku nekas nenotika. Dzīve ritēja savu ierasto gaitu. brīdi pa brīdim Ruso noķēra kādu zagli, katrā iezīmētajā vietā pa vienam. Savākt pierādījumus bija ar katru reizi grūtāk. Tiesa lielāko daļu akurāti palaida vaļā pret parakstu par dzīves vietas nemainīšanu. Kad vienu tādu nemainītāju noķēra otrreiz pēc kārtas, tad to beidzot izdevās iebāzt cietumā kā recidīvistu.

Vienīgais kuriozs gadījās, kad jautājumu par kārtējo noķerto zagli vajadzēja izskatīt tam pašam tiesnesim, kam pirmo lietu. Tiesas sākumā pēkšņi piecēlās advokāts un pieteica noraidījumu, jo tiesnesis nevarot būt objektīva persona – viņam pašam esot nozagta mašīna. Tas izsauca zālē nelielu, gadījumam nepiedienīgu uzjautrinājumu. Bet tiesnesi nomainīja, un arī mašīna atradās. Siguldā pie kroga – sveika un vesela, tikai pievemta (nav brīnums, ka zagļi tālāk negribēja braukt). Matīsam tas viss likās nedaudz jocīgi – it īpaši tāpēc, ka mašīna bija apdrošināta «Kāvos». Bet galu galā, kolīdz mašīna vienalga atradās, jāmaksā nekas nebija.

Vēl dažiem izdevās tiesu pierunāt sankcionēt arestu, bet katrreiz, kad izdevās, bija skaidrs, ka šitiem nav aizmugures, tātad tie nav tie īstie, kuru ķeršana varētu nest kādus stratēģiskus vai vismaz taktiskus labumus. Toties lēni pildījās Matīsa tabulas, un viņš jau brīdi pa brīdim varēja dot kādus saprātīgus norādījumus, kurš, kur un ko zags. Tā pagāja četras nedēļas… …

* * *

Pagāja četras nedēļas. Kad Matīss no rīta kā allaž iegāja ziņu portālā, lai noskaidrotu, vai nav sācies karš un vai kādam nav vārdadiena, viņa uzmanību nejauši piesaistīja virsraksts no Kriminālziņām «Apšaude pamestā fabrikas ēkā». Rakstiņā bija īsi pastāstīts, ka vakar vairāki kriminālie grupējumi gluži kā viņlaik Čikāgā, sarīkojuši apšaudīšanos kādā pamestā pierīgas fabrikas noliktavā. Incidentā gājuši bojā vairāki cilvēki. Viens no bojāgājušajiem ir kriminālajā pasaulē pazīstamā autoritāte Andrejs B.

Policijas runasvīrs Antons Aperāns žurnālistiem teica, ka praktiski neesot šaubu, ka tā ir kriminālo aprindu rēķinu kārtošana. Iespējams, ka viens vai vairāki grupējumi nodarbojušies ar automašīnu zādzībām un nelegālu transportēšanu pāri robežai, jo noliktavā atrastas vairākas markas Land Cruiser automašīnas, kuras policijas uzskaitē reģistrētas kā nozagtas.

Ziņkārības mākts, Matīss ziņu izdrukāja un devās pie Ignata, ar kuru saskrējās durvīs, kad Ignats tieši nāca ārā no kabineta.

«Vai tie ir mūsējie?» Matīss pajautāja rādīdams izdruku.

«Jā.»

«Kas ta’ šiem tur gadījies?»

«Būs paņēmuši nepareizo mašīnu. Tas mēdz būt kaitīgi. Būtu labāk tas soģis iebāzis viņus ķurķī. Vismaz dzīvi būtu.» Un viņš īgni piebilda: «Policijas atskaite ir uz mana datora folderī Auto_tekoshie . Izlasi pats», un Ignats pagriezās, lai ietu prom. Izskatījās, ka viņš steidzas.

«Vai mums ar to ir kāds sakars?» Matīss vēl paguva pavaicāt aizejošajai mugurai.

«Nē», neatskatījies īsi atbildēja Ignats.

Kādu brīdi Matīss svārstījās, vai iet pie Sergeja pašaut uzzīmētos sliktoņus, jeb arī palasīt par īstajiem. Pirmais neapšaubāmi būtu interesantāk, bet otrais rosināja ziņkāri ar savu īstumu. Ziņkāre ņēma virsroku.

Aina, kas bija pavērusies poliču acīm likās būt visai iespaidīga. Kā gangsteru filmās. Sašautas bleķa kannas, izsisti stikli, trīs gandrīz neskarti džipi. Vairāki līķi asiņu peļķēs. Vienam uz krūtīm uzlikta zīmīte «Tev nebūs zagt sava tuvākā auto». Matīss paskatījās upuru sarakstu – līķis ar zīmīti bija Kalns. Vēl no pazīstamiem vārdiem viņš atrada Kraso. Viss izskatījās tā, it kā tiešām būtu nozaguši kāda mafijas bosa auto, un mafiozi vienkārši atbraukuši paņemt to, kas viņiem pienākas. Tomēr, kā jau īsts spēlmanis, Matīss uzreiz sajuta gaisā kaut kādas nepareizības:

1. Vai tad tiešām profesionāliem autozagļiem nav piezīmju grāmatiņas, kurās pierakstīts, kādus auto nedrīkst ņemt?

2. Ja jau mafiozi tik viegli atrada otstoiņiku, kāpēc viņi uzreiz ķērās pie stobriem un nemaz nemēģināja patirgoties?

3. Kāpēc tie trīs džipi tur palikuši sveiki un veseli? Kāpēc tie nav ne sašauti, ne sadedzināti, ne pievākti?

Interesanti, vai par šito džipu nozagšanu bija ziņots policijai? Tad par to varētu zināt arī Ruso. (Nevarēja izslēgt arī iespēju, ka Ruso aģenti sekoja Kalnam). Matīss ātri ielogojās policijas serveros ar viņam vien zināmajām parolēm.

Vakar neviena džipa zādzība nebija pieteikta. Tie trīs džipi, kurus atrada, bija pieteikti agrāk un skaitījās nozagti. (Matīss gandarīti atzīmēja, ka neviens nav apdrošināts «Kāvos»).

Var jau būt, ka sagadīšanās. Matīss bija pieredzējis tādas sagadīšanās, kurām blakus, šitā liktos kā skaidrojošā vārdnīca. Bet ja tā nav sagadīšanās, atlika viens no diviem:

1. Vai nu šeit kāds nespēlē pēc noteikumiem.

2. Vai nu viņam ir aizmirsuši noteikumus pastāstīt.

Toreiz Matīss bija atmetis visam ar roku, iedzinis domas vistālākajos apziņas nostūros (lai Eņģelis pats tiek galā), un devies uz pagrabu pie Serjožas – Warcraft'ā viss notika pēc noteikumiem, un noteikumus viņš zināja.

Tajā vakarā uz zoli viņi atnāca tikai trijatā: Matīss, Ignats un Ruso.

«Es, saproties, brīnumiem neticu», pierakstīdams rezultātu uz lapiņas, vēstīja Matīss: «ja reiz tu nenositi plato, kāravenes tev nav. Tātad ir pie Ruso. Ja reiz pirmo gājienu viņš izdarīja no trijiem (un es jau zinu, ka no trijiem, – es, saproties, atceros, ko pats esmu noracis) tātad, pilna roka ar trumpjiem. Vot.» Matīss savāca vienā čupiņā visas kārtis un, tās maisot, turpināja: «Kas attiecas uz brīnumiem, tad es jums parādīšu vienu foršu triku. Ignat, iedomājies jebkuru divciparu skaitli. Tikai nevienam nesaki! Iedomājies? Tagad saskaiti ciparu summu un atņem to no iedomātā skaitļa. Iegaumē rezultātu. Un tagad», Matīss izvilka no kabatas listi ar kaut kādu tabulu, kur blakus skaitļiem no 0 līdz 99 bija pierakstītas kārtis haotiskā secībā, «apskaties, kāda kārts ir pierakstīta blakus izrēķinātajam skaitlim, un atrodi viņu šitajā čupā.»

(Arī lasītājs var pārbaudīt Matīsa brīnumdara spējas – tātad, iedomājieties jebkuru divciparu skaitli – piemēram, 63 – saskaitiet ciparu summu 6+3 – atņemiet iegūto summu no iedomātā skaitļa, ievērojiet rezultātu un iegaumējiet, kāda kārts uzzīmēta blakus rezultātam, un tad lasiet tālāk.)

0

♠K

20

♥J

40

♣A

60

♠J

80

♣A

1

♠K

21

♠Q

41

♣Q

61

♣A

81

♣J

2

♣Q

22

♥Q

42

♦K

62

♦Q

82

♦A

3

♥J

23

♣A

43

♣A

63

♣J

83

♥Q

4

♣A

24

♦J

44

♠K

64

♠A

84

♠J

5

♥K

25

♥A

45

♣J

65

♥J

85

♠K

6

♥J

26

♦A

46

♣J

66

♣A

86

♥A

7

♥K

27

♣J

47

♥K

67

♠Q

87

♣A

8

♠Q

28

♦Q

48

♥Q

68

♠Q

88

♦K

9

♣J

29

♥J

49

♠K

69

♦Q

89

♥J

10

♥A

30

♣A

50

♠A

70

♣K

90

♣K

11

♠J

31

♦K

51

♠A

71

♦A

91

♠Q

12

♥Q

32

♦A

52

♥K

72

♣J

92

♣A

13

♠K

33

♠J

53

♠J

73

♣A

93

♦J

14

♥A

34

♥K

54

♣J

74

♦A

94

♥A

15

♠A

35

♠Q

55

♦A

75

♦Q

95

♦J

16

♥A

36

♣J

56

♣Q

76

♣K

96

♠J

17

♦K

37

♥K

57

♦A

77

♠A

97

♦A

18

♣J

38

♣K

58

♠Q

78

♦A

98

♦K

19

♥A

39

♠A

59

♥J

79

♠Q

99

♥Q

«Apskaties, kāda kārts ir pierakstīta blakus izrēķinātajam skaitlim, un atrodi viņu šitajā čupā», Matīss pasvieda Ignatam kāršu kavu, ko visu sarunas laiku bija mehāniski jaucis. «Iedomājis, ka tā kārts ir tā kā tāds aģents, ko tu esi norīkojis varen slepena uzdevuma veikšanai. Par viņu zini tikai tu, un arī nevienam nesaki – krutā slepenība. … Nu, ko tu tur kasies? Nevari atrast? Tu pats vispār atceries, kas tā bija par kārti?»

Kad, apskatījis kārtis, Ignats pacēla apjukušu skatu pret Matīsu, tas turpināja: «Izrādās, ka patiesībā ir vēl arī citi, kas zina. Es, piemēram, zināju jau no paša sākuma, kādu kārti tu redzēsi tur, kur skatīsies. Un patreiz tavs kreiča kalps ir man kabatā. Vot» ar šiem vārdiem Matīss lempīgi izvilka no kabatas kreiča kalpu un nolika blakus kāršu vēdeklim. Tad vēlreiz paņēma kārti, uzmanīgi tajā ieskatījās un piebilda: «Drusku izskatās pēc ķīnieša.»

Ignats labu brīdi stulbi blenza uz kreiča kalpu, tad viņa acīs sāka parādīties kaut kādas saprāta atblāzmas. Vēl pēc brīža viņš samiedza acis, it kā gribētu bez brillēm kaut ko ieraudzīt tālē, tad ātri pievilka sev Matīsa tabulu, ieskatījās tajā un, apmierināti smaidot, noteica: «Skaidrs!»

«Kas skaidrs?» Matīss visai ērcīgi pajautāja. Tagad, sēžot uz soliņa pie būdas, viņš skumji nodomāja, ka šajā brīdī vēl visu varēja vērst par labu – vajadzēja tikai draudzīgi atbildēt uz smaidu. Bet toreiz viņš bija noskaņots kašķēties: «Kas tev ir skaidrs? Vai tas, ka pasaulē brīnumu nav? Tas ir tas, ko es tev teicu no paša sākuma!»

Ignats skatījās pārmaiņus te uz krusta kalpu, kas gulēja galda vidū, te uz Matīsu, kas ar cirvja ģīmi blenza ārā pa logu. «Paklausies, tu te tāpat vien jārējies, jeb arī tas ir kaut kas tāds, zīmīgs, kas man būtu jāsaprot?»

«Droši vien jau tāpat vien, ja jau tu neko nesaproti», indīgi atteica Matīss ar visai sarkastisku izteiksmi sejā: «vienkārši te visādas jocīgas lietas notiek. Te tiesnesis palaiž vaļā zagli, pret kuru ir simt procentu pierādījumi, te atkal vaļā palaistais pēkšņi ņem un nomirst. Te atkal akurāt mūsu tiesnesim mašīna pazūd, te atkal akurāt mūsu zagli noķer apzinīgie pilsoņi mašīnas zagšanas brīdī un nodauza zili melnu. Ar ķēdēm. Iedomājies – divus metrus garš un simt piecdesmit kilogramus smags teķis glābjoties no sitējiem palīda zem Zaporožeca! Viņam tagad pirms tiesas būs gadu slimnīcā jāārstējas. Un pat tas tips ar Audi mūķīzeri nemaz nepaguva aiziet no policijas līdz mājām – viņam kā suņu bars uzklupa piedzērušies bomži, kuri nejaušā kārtā izrādījās ārkārtīgi prasmīgi kaušļi – pat miesassargs nelīdzēja. Un ko tie bomži viņām atņēma? Polšu vai mobiļņiku? Nekā nebija – atņēma tieši Audi verķi – droši vien nodeva kā krāsaino metāllūzni. Brīnums brīnuma galā.» Matīss apklusa, tēlaini noplātījis rokas.

Ruso visu laiku klusēja, tikai pārmaiņus skatījās uz vienu un otru.

«Nu, un kādi būs secinājumi?» Ignats zīmīgi painteresējās.

Matīss atkal tikai paraustīja plecus: «Secinājumi nebūs nekādi. Būs preambula. Un preambula ir tāda, ka es brīnumiem neticu. Vot.»

«Tu, lūdzu, esi tik laipns un nerunā mīklās. Es tev te neesmu nekāds niekkalbis mīklu minētājs. Savas mīklas tu vari sūtīt uz žurnālu Labirints . Ja tev ir ko teikt, tad saki. Ja nav, tad nedirs.» Ignats apklusa, it kā kaut ko gaidīdams. Kad klusums kļuva jau smacējoši spiedīgs, viņš, atbildi nesagaidījis, pajautāja vēlreiz: «Tu man vairāk neko negribi teikt?»

«Nē», turpinādams skatītie Ignatam tieši virsū, atcirta Matīss, un tūlīt pat atbildēja ar pretjautājumu: «Bet tu man?»

No jauna iestājās drūms klusums. Kā melni dūmi tas pildīja istabu un spieda visus pie zemes ar savu indīgo smagumu. Pirmais ierunājās Ignats. Ar caururbjošu skatienu nopētījis visus pēc kārtas, viņš teica: «Es nesaprotu – mēs šodien kārtis spēlēsim, vai nē?»

Autozagļus tajā vakarā neviens vairs nepieminēja. Vispār likās, ka visi ir neapmierināti ar savu uzvedību un cenšas vērst par labu, kas vēršams. Ārēji viss izskatījās pilnīgi draudzīgi un ne sliktāk kā parasti. Bet stikla siena bija klāt un kā to nojaukt nezināja neviens, lai gan visi gribēja. Droši vien tāpēc spēle beidzās agrāk kā parasti un arī pastaiga iesākās visai nerunīgi. Kamēr beidzot Matīss neizturēja: «Veči, tā tās lietas neies. Man liekas, ka mums tūlīt pat jāieiet kādā krogā un pamatīgi jāiepļauj. Tepat aiz stūra ir «Vecmeita ar runci» – es jums uzsaukšu. Tikai man liekas, ka tur ar karti nevar maksāt. Es te žigli paņemšu kešu no naudas mašīnas un…»

«Diez vai tā ir gudra ideja», Ignats viņu pārtrauca: «Mums visiem rīt ir ļoti smaga diena. Man no paša rīta jābūt apspriedē pie ministra…»

«Atslābsti», tagad Ignatu pārtrauca Matīss: «Cik nu es tajās apspriedēs pie ministra esmu bijis, smadzenes tur ne reizi nav bijušas vajadzīgas. Iepļausim, relaksēsimies – ja mums viss būs normāli, mēs varam apgāzt kalnus – skaitā pēc vajadzības».

«Matīs», nu jau nopietni teica Ignats: «Vai tev neliekas, ka tu savam darbam nepieej pietiekami nopietni? Saproti, tev nav pati mazākā alga mūsu departamentā, tāpēc ir arī zināmas prasības. Bet tu te domino kauliņus stutē un visādus fokusus rādi.»

Matīss pa tam lāgam jau bija iebakstījis pin kodu un patreiz skrubināja ārā no mašīnas naudiņu, ko turpat uz vietas iemeta pleca somā.

«Paklausies», viņš bilda, «es ar savu darbu visumā galā tieku. Un es vienmēr zinu, kas man ir vajadzīgs, lai būtu formā. Patreiz man ir vajadzīgs alkohols.»

«Nu kā ziniet, bet es pasēju. Man rītā ir svarīga diena.» vēsi noteica Ignats, pagriezās un devās prom pa ielu.

Ruso un Matīss domīgi noskatījās pakaļ aizejošajai mugurai. Vēlme iepļaut izplēnēja. Matīss pie sevis novilka: «Ja es būtu ārsts, es katram, kam liekas, ka viņa darbs ir svarīgs, izrakstītu brīvdienu.»

«Gudri.»

«Skaidrs, ka gudri, tikai to neizdomāju es», attrauca Matīss un, atbildot uz Ruso jautājošo skatienu, piebilda: «Bertrans Rasels».

«Savādi, man likās, ka tu grāmatas nelasi», ar smaidu pa pusei jautāja, pa pusei noteica Ruso.

«Es arī nelasu. Šitas bija moto vienam matemātikas un atjautības uzdevumu krājumam. Un bez tam, to varētu atrast arī kādā citātu krājumā. Vienīgās grāmatas, kuras vērts lasīt. Ja citāts vai aforisms ir labs, tad tas ietver dziļas domas. Visu pārējo ar fantāziju apveltīts prāts var piedomāt klāt pats. Iznāks labāk, kā jebkuram romānistam.»

«Vai tu gribi teikt, ka romānistiem fantāzija nedarbojas?»

«Nu, ka nedarbojas. Ja darbotos, viņi tak nodarbotos ar matemātiku!» Tad Matīss nedaudz pamainīja tēmu: «Un vispār tā grāmatu drukāšana ir viena izšķērdīga padarīšana. Bija tāds Feinmans. Fiziķis–teorētiķis. Tas jau ir gandrīz matemātiķis. Viņš sarēķināja, ka ar modernajām tehnoloģijām visu informāciju, kas ietverta Britu Enciklopēdijā, var uzrakstīt uz kniepadatas galviņas. Vot. Ar visām bildēm. Un ar to pašu tehnoloģiju visas pasaules vēsturē sarakstītās grāmatas var ierakstīt žurnālā, kas būs puse no Playboy. Arī ar visām bildēm.» Matīss brīdi apdomāja visas Playboy bildes, tad turpināja: «Bet viņš tur taisījās pārrakstīt visus burtus un komatus – stādies priekšā, kāda būtu ekonomija, ja no katra romāna viņš rakstītu tikai moto! Pārējo katrs var piedomāt klāt pats.

Matīss atkal uz brīdi apklusa. Tad viņam radās jauna ideja: «Tas pats ir ar mūziku – tu kaut ko zini par fūgām? Fūgai vispār ir vajadzīgs tikai īss gabaliņš – tēma. Visu pārējo var ar matemātiskām formulām pierēķināt klāt. Šeku gabaliņš iz dzīves – sensenos laikos Prūsijas Karaļa Fridriha (tā, kurš Lielais) galma kapelmeistars bija Bahs – nevis tas, kurš Johans Sebastians, bet tas, kurš Kārlis Fridrihs Emanuēls…»

Šinī brīdī notika kaut kas, un šis te «kaut kas» notika tik strauji, ka viss jau bija beidzies pēc daudz īsāka mirkļa, nekā jūs spējat izlasīt šeit uzrakstīto. Vispirms Matīss sajuta grūdienu, tad rāvienu un garām skrejošais jauneklis jau bija norāvis viņam no pleca somu un drāzās ar to prom (tikai pēc mirkļa Matīss saprata, ka tas bija tas pats tips, kas ganījās pie naudasmašīnas, kad Matīss ņēma naudu). Šinī brīdī Ruso kaut kā jocīgi pietupās, izdarīja kādu nesaprotamu kustību ar kāju – likās nesaprotami, ka tik tālu vispār var aizsniegt – bet Ruso kāja precīzi aizķēra jaunekļa atbalsta kāju, un jauneklis, izlaidis no rokām somu, apmeta dažus efektīgus kūleņus. Ruso pa to laiku jau bija piecēlies, klusi noburkšķēja «atvainojiet» jaunekļa virzienā, un sniedza somu Matīsam. Tūlīt gan izrādījās, ka piedzīvojums vēl nav galā. Nez no kurienes iznira vēl daži tipi un līdz ar piecēlušos jaunekli visai draudīgi tuvojās.

«Paej atpakaļ», Ruso klusi teica Matīsam. Pilnīgi velti, jo Matīss turpināja stāvēt kā sālsstabs. Tad Ruso vērsās pie uzbrucējiem: «Vai jūs lūdzu VISI gatavojaties kauties? Ja kāds nē, tad skatītājus lūdzu paiet malā.» Atbildes vietā jaunekļi metās uzbrukumā. Tas viss nedaudz atgādināja Dona Kihota cīņu ar vējdzirnavām, kur vējdzirnavu lomā bija Ruso. Visādā ziņā rokas un kājas viņš vicināja gandrīz kā spārnus. Uzbrucēji, savukārt, akurātās rindās krita pie zemes. Kājās palika tikai tas, kurš bija turējies pārējiem aiz muguras. Droši vien priekšnieks. Sapratis, ka labi nav, priekšnieks nez no kurienes izvilka tuteni un ieņēma kaut kādu pozu. Ruso viņam pieklājīgi teica: «Mans mērķis nav kādu sakropļot uz mūžu, bet saprotiet – es neesmu iesildījies un šeit ir nepiederošas personas, tāpēc es nevaru garantēt jūsu veselību un dzīvību.» Priekšnieks, nošņācies kā čūska, izpildīja spēju izklupienu Ruso virzienā. Tutenis, kā Matīsam šķita, nožvīkstēja kādus desmit centimetrus no Ruso vēdera. Ruso pat neizkustējās. Razbainieks atkārtoja manevru. Ruso atkal neizkustējās, tikai ar interesi vēroja priekšnieka vingrinājumus. Tad priekšnieks pēkšņi pagriezās un metās bēgt. Pieklibodami viņam sekoja arī padotie.

«Man liekas, tas bija gudri darīts. Skolotājs ir teicis: drosme bez zināšanām pārvēršas par neprātu», noskatoties uz tumsā izzūdošajām mugurām, klusi bilda Ruso. Tad pavērsās pret Matīsu un teica: «Mēs palikām pie Baha.»

«Kāda Baha?» joprojām galīgi apstulbis, pārjautāja Matīss.

«Man liekās, pie tā, kurš Kārlis Fridrihs Emanuēls.»

«Tas bija dēls. Stāsts īstenībā ir par tēvu… Paklausies! Kur tu iemācījies šitā kauties?»

«Jau gadus desmit es esmu vienā Kun-fu skolā. Treniņi četras reizes nedēļā. Ļoti cenšos neizlaist nevienu. Skolotājs mani jau ir iecēlis par tādu kā zemākā ranga skolotāja palīgu. Mums tur daudz jauno – es brīžiem jūtos kā tāds opaps. Bet es vēroju un atlasu perspektīvākos savai vienībai. Tu negribi pamācīties? Varbūt dzīvē noderēs?» Un Ruso pasmaidīja.

«Nu īstenībā es arī māku kauties», Matīss ne pārāk pārliecināti pavēstīja: «Ir tāda kompjūterspēle – Mortal Combat . Man liekas, tajā es tev ieliktu. Un man viens spečuks teica, ka kaušanās īstenībā notiek smadzenēs, un tas, kurš ir apguvis spēli, var kauties arī īstenībā – smadzenes noraida pareizos signālus.»

«Nu un ko tad tu šitiem nešķīli? Signāli iesprūda?» Joprojām smaidīdams Ruso pameta ar galvu uz stūri, kur bija pazuduši uzbrucēji. «Smadzenes varbūt arī sūta signālus, bet svarīgi vēl arī, lai rumpis varētu izdarīt, kas darāms. Bet vispār tu rīkojies gudri – Skolotājs ir teicis: piesardzīgs cilvēks reti kļūdās», Ruso atkal pasmaidīja. «Bet pastāsti man labāk līdz galam to stāstu par tiem Bahiem un Fridrihiem.»

«Tātad Kārlis Fridrihs Emanuēls Bahs kalpoja par galma kapelmeistaru», stīvi atsāka stāstīt Matīss, bet palēnām iekustējās: «Ķēniņš Fridrihs bija liels mūzikas mīļotājs un regulāri rīkoja mūzikas vakarus, kuros pats spēlējis flautu. Viņš visu laiku tincināja savu kapelmeistaru, kad tad ieradīsies tēvs, jo ļoti gribēja, lai Bahs vecākais iemēģina viņa jaunos klavesīnus, ko karalis bija iepircis vairumā (piecpadsmit gabalus, lai būtu precīzi) un izvietojis dažādās zālēs. Kad Bahs, kurš Johans Sebastians, beidzot ieradās, karalis viņu tūdaļ aicināja pie sevis, pat atliekot muzikālo vakaru, un lūdza meistaru kaut ko uzspēlēt. Vecais Bahs pazemīgi piedāvāja, lai Viņa Augstība ir tik laipns un uzdod tēmu, uz kuru balstoties bez jebkādas sagatavošanās noimprovizēja vairākas fūgas. Vēlāk, jau aizbraucis, joprojām uz šīs pašas tēmas pamata Bahs sarakstīja fūgu ciklu, ko nosauca par muzikālo dāvinājumu un aizsūtīja Karalim. Kā jau es teicu pašā sākumā, visa fūga no sākotnējās tēmas ir uzbūvējama ar matemātisku formulu palīdzību. Man uz kompja ir tāda programma. Nopumpēju no interneta. Šitā anekdote bija turpat klāt pierakstīta.»

«Bet Bahs taču tās fūgas sacerēja pats?» neticīgi pajautāja Ruso.

«Viņam nebija ne kompja, ne interneta.»

«Nu, un kāda ir šī stāsta morāle?»

«Morāle ir tāda, ka komponisti arī nav vajadzīgi. Pietiek ar tēmu un programmu.»

«Tu mums te esi uzzīmējis diezgan drūmu perspektīvu. Iznāk, ka vajadzīgi ir tikai matemātiķi un programmētāji», nopietni rezumēja Ruso, bet tad atplauka: «Un vēl arī kaušļi.»

Kādu laiku abi klusēja, apdomājot drūmās perspektīvas – ka gandrīz neviens nav vajadzīgs.

Pagāja labs brīdis, iekams Matīss pārtrauca klusumu: «Ja tā godīgi jāatzīstas, tad tā lieta nav tik vienkārša.» Tad viņš paskatījās uz stūri, aiz kura bija pazuduši pirmītējie uzbrucēji, un piemetināja: «Kaušļi, protams, ir pilnīgi nepieciešami, bet, kas attiecas uz matemātiķiem, tad nekā gudra tur nav. Jāzina pāris likumi un jāmāk tos likt lietā. Jebkurā situācijā, kad sanāk filosofi un, skatoties griestos, sāk gudri spriest, vajadzētu atcerēties Leibnicu – tas bija tāds slavens matemātiķis – kuram bija savs viedoklis par to, kādai vajadzētu būt pasaulei. Viņš, reku, ticēja, ka var uzbūvēt tādu algebru – universālu –, kas varētu aprakstīt un izskaidrot pilnīgi visas parādības zem saules – ieskaitot morālās un metafiziskās patiesības. 1666. gadā, būdams 19 gadus vecs, Leibnics uzrakstīja Dissertio de Arte Combinatoria, no kuras nāk slavenais citāts par vēlamo pasaules iekārtojumu: Ja izcelsies domstarpība jebkurā jautājumā, tad pēc divu filosofu disputa nebūs lielāka vajadzība, kā pēc divu rēķinvežu disputa. Pilnīgi pietiks, ja viņi paņems zīmuļus un teiks viens otram – parēķināsim! »

Tiesa, ar to viņam (Leibnicam) vēl nepietika, vēl viņš teica, ka ir stulbi zaudēt laiku kā vergam rēķināšanas darbā, kad šo darbu mierīgi varētu uzticēt katram durakam, ja vien ir pieejamas mehāniskas uzpariktes. – No šejienes izriet, matemātiķi arī nav vajadzīgi, ja vien ir mehāniskās uzpariktes. Pietiek ar durakiem. Vot.»

«Ar tām «mehāniskajām uzpariktēm» tu domā datorus?» pieklājīgi pajautāja Ruso: «Tavā vietā es to skaļi nestāstītu ministra kunga klātbūtnē – viņam varētu rasties maldīgs viedoklis par skaitļojamās tehnikas noderīgumu, un viņš varētu visus informātiķus aizstāt ar durakiem. »

«Gala beigās datorus. Bet vispār tās mehāniskās uzpariktes kāds mēģina uzbūvēt jau sen. Sākumā bija viens tāds mūks. – Iedomājies, vārdā pieci burti, un no tiem četri vienādi – katrs godprātīgs krustvārdu mīklu minētājs sajuktu prātā [19] ! – tad, lūk, šis mūks atklāsmes brīdī izdomāja tādu mehānisku daiktu teoloģisko strīdu risināšanai. Viņam reku likās, ka bilde pārliecina labāk kā vārdi. Tas daikts bija tādi koncentriski riņķi, uz katra bija uzrakstīti vārdi (speciālu alfabētu bija izdomājis) – un, ja kāds formulēja jautājumu, tad vajadzēja tos riņķus tikai pareizi sagrozīt. – Pareizi, tas nozīmē, pēc likumiem, kas aprakstīti nejēdzīgi biezā grāmatā (Ars Magna saucās), varētu teikt, lietošanas pamācībā – un reku pareizā atbilde rokā! Tas mūks tā cerēja pārliecināt musulmaņus un jūdus, ka kristīgā ticība ir pareizāka. Laikam jau diez ko labi viņam neizdevās, jo beigās ļaunie mori viņu nomētāja ar akmeņiem…»

«Nesaprotu. – kā ar tādiem stiķiem var kaut ko pierādīt?» Ruso šaubīgi novilka.

«Nu vienkārši! Atceries, bija tāds aritmometrs Fēlikss ? Vai logaritmiskais lineāls?» Matīss painteresējās un, kad Ruso piekrītoši pamāja ar galvu, turpināja: «Nu iedomājies, ka tev ir koncentriski gredzeni, uz kuriem uzzīmēti skaitļi un darbības. – Tu uzgriez uz viena riņķa «3», uz otra «4», uz trešā «+», un paskaties attiecīgajā vietā, kādam jābūt rezultātam. Ja aparāts uzbūvēts pareizi, jāiznāk «7».Tad vot, tas mūks izdomāja tādu pašu aparātu, tikai nevis aritmētikai, bet it kā tā kā jautājumu atbildēšanai. Uz viena riņķa jautājumi, uz citiem visādi vārdi. Piemēram, uzgriez: Vai Dievišķais ir mūžīgs? Un saņem atbildi: Jā! Es īsti nezinu, kā tieši tie viņa gredzeni darbojās, bet viņa lietošanas pamācībā esot ar piemēriem aprakstīts pat, kā ar šitā verķa palīdzību noteikt atrašanās vietu jūrā.» Šeit Matīss sašķobīja ģīmi, it kā vispār nevarētu saprast, kā tas var būt.

«Šeit man nāk prātā Gulivers», Ruso smaidot iestarpināja.

«Gulivers?» apjucis pārjautāja Matīss, kurš vēl joprojām domāja par navigāciju ar kartona riņķu palīdzību, tad atjēdzās «Āāā – Gulivera ceļojumi – XVIII gadsimta īru humorista Džonatana Svifta (1667–1745) galvenais darbs», viņš lietišķi paziņoja un tad nevērīgi piebilda: «Neesmu lasījis.»

«Savādi. Man likās, tev varētu patikt. Pilnīgi izdomātas pasaules. Bet es atcerējos tāpēc, ka tur bija aprakstīts Profesors, kurš izdomājis grāmatu rakstāmo mašīnu. Tas ir tāds kā šaha dēlis – tikai lielāks –, kur katrā rūtiņā drātīs iekarināts kubs, un uz katras kuba malas pielipināts vārds. Tad profesora padotie visus kubus kaut kā sagroza un uzmanīgi apskata, kas iznācis. Visas saprātīgās vārdu kombinācijas pieraksta. Profesors paskaidroja Guliveram, ka visneizglītotākā persona (varētu teikt duraks), par mērenu samaksu un ar nelielu fizisku piepūli var uzrakstīt traktātu filozofijā, poēzijā vai matemātikā. Nekāda izglītība, nedz arī spējas nav nepieciešami.»

«Vot, vot, vot! Tas ir gandrīz tas, ko es saku», Matīss uzreiz piekrita. Un pēc mirkļa piebilda: «Man ienāca prātā, ka ja viņi vārdu vietā būtu uz tiem kubiem lipinājuši burtus, tad tas rīks būtu nenovērtējams – ģeniāla uzparikte krustvārdu mīklu risināšanai. Uzstādi tik garumu», Matīss ar paralēli saliktām delnām parādīja, kā garums jāuzstāda, «iebaksti zināmos burtus», un viņš kā drukājot ar vienu pirkstu parādīja arī, kā tas jādara, «un grozi pārējos, kamēr sanāk, kas vajag.»

Tad viņš turpināja: «Tā būtu tāda kā pārlasīšana, Bet vispār visi tie spriedumi balstās uz tā saucamo koka struktūru – tu katrā decīzijas punktā vienkārši atšķel nost visu nederīgo – it kā aizej pa vienu zaru līdz tai vietai, kur zars atkal sadalās, un izvēlies atkal. Kamēr vairs nav kur iet – tā arī ir atbilde. Tas ir tā kā tajās spēlēs – uzminēt skaitli, prasot mazāks –lielāks. » Tad Matīss atkal iegrima atmiņās: «Kad mēs studējām, mums bija vēl foršāka spēle – jā – nē . Tur aprakstīja kaut kādu dīvainu situāciju un otram bija jāuzmin, kas par lietu. Viņš varēja uzdot jebkurus jautājumus, bet tikai tādus, uz kuriem atbilde ir jā vai nē .

Nu piemēram – Zvana telefons, vīrs paceļ klausuli: «hallo, hallo», bet neviens nerunā. Vīrs noliek klausuli. Pēc minūtēm 15 zvana atkal un atkal nerunā. Un tā vairākas reizes. Nu? Pamēģināsi uzminēt?»

Ruso bez ilgas domāšanas jautāja: «Nepareizi piezvanīts?»

«Nē.»

«Telefons sabojājies?»

«Nē.»

Nedaudz apjucis, ka viņam nav izdevies uzminēt ar pirmajām divām reizēm, Ruso pēc mirkļa pajautāja vēl: «Zvanītājs zina, kam viņš zvana?»

«Jā.»

«Zvanītājs kādu grib izjokot?»

«Nē.»

«Zvanītājam ir mērķis?»

«Jā.»

«Vīrs zina, kas viņam zvana?»

«Nē.»

«Vīrs zina, kāpēc viņam zvana?»

«Nē.» Matīss, nolēma, ka ir laiks sākt dot padomus: «Tu nešauj uz dullo! Izstrādā kaut kādu plānu!»

Ruso paskatījās uz Matīsu, paskatījās debesīs un iegrima pārdomās. Pēc brīža pajautāja: «Vīrs ir savās mājās?»

«Jā.»

«Vai tā ir diena?»

Matīss jau saprata, ka Ruso ir pavisam blakus atminējumam: «Nē.»

«Vai vīrs guļ?»

«Jā.»

«Vai zvana mērķis ir viņu pamodināt?»

«Jā.»

Ruso vēl uz mirkli iegrima pārdomās, viņš jau zināja atbildi, bet vēl gribēja pārliecināties: «Vai zvanītājs dzīvo netālu?»

«Jā.»

«Nu viss skaidrs – kaimiņš nevar gulēt, jo vīrs skaļi krāc.»

«Malacis! Es ar tevi lepojos», Matīss no sirds teica. «Nu vot apmēram tā. Un tur bija vēl daudz interesantu situāciju. Visgrūtākā bija tāda: «Kundze sēž vilcienā, lasa avīzi. Iekāpj kāds kungs un nosēžas pretī. Kundze noliek avīzi. Kungs izvelk pistoli un viņu nošauj, pēc tam aiziet un piesakās policijā. Policija pēc faktu noskaidrošanas viņu atlaiž.» Mēs visa grupa šito risinājām nedēļu, vari jau sākt domāt. Varu uzreiz pačukstēt, ka tas nebija Džeimss Bonds.

Bet pagaidām atgriezīsimies pie saknēm – vispār tas nāk no Aristoteļa – tas bija tāds filozofs – viņš pirmais saklasificēja, kā tad cilvēka smadzenes darbojas. Par pašu koka struktūru gan viņš neko neteica, to vēlāk izdomāja Porfīrijs. Bet balstoties uz Aristoteli. Bet nosauca vienalga par Porfīrija koku.

Nu piemēram, tā gudri runājot: visa esība ir kaut kāda substance, bet mūs interesē kaut kas īpašs. Nu tad nu smadzenes vispirms prasa – a tas īpašais ir matērija vai gars?

– A kā viņus atšķirt? – tu, būdams matemātiķis, prasi.

– Starpība ir: aizņem telpu, vai neaizņem? – un substance, kas it kā ir stumbrs, sadalās divos zaros. Tu viņām (smadzenēm) saki – matērija. A viņas atkal prasa – Dzīva jeb nedzīva? – un zars atkal sadalās divos zaros. Tu saki – dzīva. – Un tā tālāk:

– Augs vai dzīvnieks (t.i. – ir maņu orgāni vai nav)? – dzīvnieks.

– Kājas divas vai četras? – divas.

– Saprātīgs vai nē (t.i. – ir sajēga ir vai nav)? – saprātīgs – (ahā! – nebūs mērkaķis, būs cilvēks).

– Vai gadījienā nav karatists ar sarkanu cepurīti? – ir!

– Tas tak Ruso!

Viss tas kopā iznāk kā koks – stumbri sadalās zaros, tie zariņos un galā lapas. Tu, piemēram, esi lapa. Bet reku stumbrs ir viss šitas», Matīss paplēta rokas un paskatījās uz debesīm it kā gribētu aptvert visu firmamentu . «Un tava definīcija varētu būt: Ruso ir telpu aizņemoša dzīva substance, ar maņu orgāniem un sajēgu, sarkanā cepurītē . Vot».

Matīss brīdi paklusēja, un tad atgriezās pie tā, ar ko bija sācis: «Īstenībā visi tie šodienas kompjūteri tādi paši Lullija riņķi vien ir. Tikai maziņi un daudz. Katrs no tiem būtībā ir tāds maziņš slēdzītis, kas tikai to vien dara, kā paskatās kāds jautājums ir uzstādīts uz viņa ieejas un izdod izejā «jā» vai «nē» (ieslēgts – izslēgts), kas, savukārt, ir ieeja nākošajam piekārtotajam slēdzītim. Tā, ka būtībā Aristotelis ar Lulliju visu izdomāja, bet pārējie tikai tehniski pilnveidoja.»

«No tevis teiktā izriet, ka nākotnes sabiedrība (tas ir tad, kad visas ierīces jau būs gatavas) sastāvēs tikai no durakiem un kaušļiem.» Ruso bēdīgi konstatēja: «Diezgan drūma perspektīva. Interesanti, kas tā tāda par sabiedrību?»

Matīss noskatījās caur pieri un atbildēja: «Tu skolā slikti mācījies vai? Tas būs Komunisms.»

Ruso pasmaidīja: «Nu tas nu galīgi neatbilst tām komunisma definīcijām, kas bija rakstītas manās grāmatās.»

Matīss pat nepasmaidīja. Likās, ka viņš to visu ņem nopietni: «Atbilst, atbilst. Tu vienkārši nekad neesi mēģinājis tās definīcijas loģiski izanalizēt. Kaut vai ar to pašu jā-nē metodi.»

Šinī brīdī viņi iznāca no parka alejas uz ielas un apstājās, lai palaistu garām trolejbusu. Kad beidzot iela bija sekmīgi šķērsota, Matīss vairs neizrādīja nekādu vēlmi turpināt komunisma apspriešanu. Tā vietā viņš teica: «Paskaties, cik interesanta tēma izvērtās no vienas vienīgas aizejošas muguras. Būs jāpamet ideja tam skribentam Johanam. Viņš no tā veselu romānu uztaisīs, vot redzēsi. Un vēl izmanīsies arī kādu naudu tur dabūt ārā. Varbūt uzsauks man vakariņas? Jāsaka, ka kaut arī grafomāns, bet knauzeris viņš nav.» [20]

«Tu to viņa romānu vispār esi izlasījis?»

«Nē-e. Jābūt pilnīgi trakam, lai tajā viņa garlaicīgajā murgā tiktu līdz galam [21] . bet viņam pašam es to nesaku… Bez tam viņam tai grāmatā ir kļūda. 96. lappusē. Viņam tur 60/40 iznāk 2/3. Dižais matemātiķis atradies… Darbības arī nekādas – viena vienīga vāvuļošana. Nu kas tā par grāmatu.»

«Bet šitā?»

«Šitā ir labāka. Te vismaz kaut kas notiek – tur pašauda, te nozog kaut ko, tad atkal pazūd viens otrs kaut kur. Sekss ar vēl.»

«Seksa pamaz.»

«Seksa pamaz.» Matīss piekrita «Nu, bet varbūt viņš vēl saņemsies? Galu galā tikai PAGE MERGEFORMAT 41. lappuse vēl…»

* * *

Tālākie notikumi departamentā jau risinājās pēc domino principa. Vai nu šāvēji – lai kas tie arī nebūtu – bija trāpījuši pareizajā vietā, vai arī sabiedrības sociālais apzinīguma bija audzis, bet automašīnu zādzību statistika uzlabojās ņipra gliemeža gaitā.

Acīmredzot daži no šiem mašīnu zagļiem visu to mafiju karu ņēma nopietni, tas ļāva viņiem likties svarīgiem un būtiskiem vēstures notikumiem piederīgiem (daži no viņiem bija redzējuši filmas par Al Kaponi, Lakī Lučiāno un džezu, kurā tikai meitenes). Kādu laiku dažādie grupējumi traucēja viens otram dzīvot, un katra jauna akcija, gluži kā domino klucītis krītot nogāza blakus esošo, kas atkal nākamo un tā tālāk. Īsi sakot, visa rūpīgi izbūvētā domino klucīšu virtene ar pastāvīgu ātrumu gāzās – kam gadījies to novērot dabā vai kino, tas zina, ka skats ir neaizmirstams. Ja kāds klucītis mēģināja neieplānoti krist uz malu, tad tieši tajā vietā stāvēja Ruso, pakalpīgi pasniedza roku, palīdzēja piecelties un iebāza čokā.

Pēc trīs mēnešiem Ignats atbildīgā apspriedē varēja ziņot, ka aktīvu operatīvo darbību rezultātā automašīnu zādzību skaits salīdzinājumā ar iepriekšējā gada to pašu periodu ir samazinājies par 9.22%. Arī šos datus bija sagatavojis Matīss. Viņš gan rūca, ka pie eksistējošā datu izguves apjoma katrs saprātīgs cilvēks, kurš ir dzirdējis par Stjūdentu un viņa kritēriju, nešaubīgi sapratīs, ka iegūtais rezultāts ar 98% ticamības līmeni atrodas fluktuāciju robežās (cilvēku valodā runājot, var gadīties netīšām). Augstajā apspriedē par Stjūdentu neviens dzirdējis nebija, tāpēc Ignata ziņojumu uztvēra ar atturīgu atzinību un novēlēja turpināt tādā pašā garā.

Ignats šo «tādā pašā garā» neuztvēra burtiski, viņš nodeva darba grupas vadību kādam censonim, bet pats tikai kūrēja procesu un izsniedza instrukcijas. Tas bija gudri darīts, jo izrādījās, ka automobiļu zādzības nav vienīgā sociālā problēma šajā valstī, bet visas sociālās problēmas savukārt bija Ignata departamentam piekritīgas.

3. Augstais lidojums stratosfērā

Nevar uzcept omleti nesasitot olas

Josifs Visarionovičs Staļins

Jums jāzina, ka ir divas cīņas metodes: viena ar likumu, otra ar spēku, bet kolīdz pirmā bieži izrādās neefektīva, valdniekam jābūt gatavam ķerties pie otras.

Nikolo Makjavelli

Nākošajā reizē bērni jau nemaz vairs negaidīja, kamēr mamma aizsnaužas, un tāpat vien klusi un manīgi aizklīda līdz Matīsa mājai un palūdza palasīt vēl par Alisi, ko Matīss arī labprāt darīja.

Viņi lasīja nodaļu par kroketu pie karalienes: «Pie pašas dārza ieejas auga liels ziedošs rožu krūms. Rozes bija baltas, bet ap krūmu rosījās trīs dārznieki un lietišķi krāsoja rozes ar sarkanu krāsu…»

Šeit Matīss izvilka no atvilktnes no veca žurnāla izgrieztu rožu krūmu un nolika tam blakus meitenīti, ko pats vakar bija pagatavojis no kartona. Tad viņš izvilka no kāršu kavas kārava divnieku, kārava sešinieku un kārava septītnieku un nospēlēja ar tiem ainiņu kā īsts leļļinieks.

Divnieks: Hej, sešiniek tu prātīgāk! Tu mani atkal viscauri ar krāsu nopļečkāji!

Sešinieks: Ko es varēju darīt? man, reku, septītnieks roku pagrūda!

Septītnieks: (drūmi) Malacis! Tu pareizi dari – vel tik no slimās galvas uz veselo!

Sešinieks: Par galvu labāk būtu paklusējis, pats dzirdēju, kā karaliene teica, ka pēc tavas galvas cirvis jau sen ilgojas.

Alise: Sakiet, lūdzu, kāpēc jūs krāsojat šīs rozes?

Sešinieks ar Septītnieku saskatās un abi pagriežas pret Divnieku.

Divnieks: Redziet jaunkundz, šeit tāda ķibele atgadījās. Mums lika iestādīt rozes, šeit nākas būt sarkanajām, bet mums nez kāpēc iznāca baltas. Skaidra lieta – ja viņu augstība uzzinās, tad mūsu galviņas, kā sacīt, pagalam. Tad nu mēs, šito, mēģinām grēkus aizmālēt, kamēr pati nav atnākusi.

Sešinieks: Karaliene, karaliene!

Visi trīs nokrita pie zemes ar sejām uz leju – Matīss tā izdarīja,– bet no kāršu kavas jau tuvojās procesija. Pa priekšu nāca kareivji ar pīķiem, sadalījušies pa pāriem, tad citas kārtis – Matīss tās atspieda vienu pret otru, kā kāršu namiņā – procesiju noslēdza sirds Kalps ar kroni uz spilventiņa un visbeidzot Sirds kungs ar dāmu – Karalis ar Karalieni.

Karaliene: (norādot uz trīs dārzniekiem) kas tie tādi?

Dārznieki gulēja ar muguriņām uz augšu, tāpēc nebija atpazīstami.

Alise: Kā lai es zinu? Tā nav mana darīšana. (pie sevis) Iedomājies tik! Kaut kāda tur kāršu karaliene. Nav ko no viņas baidīties.

Karaliene: Nocirst viņai galvu! Nocirst…

Alise: Muļķības.

Karaliene apjukusi iekož mēlē.

Karaliene: (kalpam) Apgriez viņus

Matīss ar sirds kalpu apsvieda otrādi gulošos dārzniekus.

Šeit Matīss pamanīja, ka pie durvīm stāv arī mamma un ar interesi vēro viņa teātri. Tas dubultoja entuziasmu, un viņš nevilšus iekļāva lugas tekstā arī kādu lirisku vārsmu. Vēlāk parādījās arī Češīras kaķis, vai pareizāk sakot viņa galva, kuru karaliene tik ļoti kāroja nocirst. To Matīss veikli attēloja demonstrējot un slēpjot no kartona izgrieztas kaķa galvas ēnu uz neliela ekrāna. Un tā līdz beidzot «…tajā pat minūtē Kaķa galva sāka blāvēt un kust – to visu Matīss attēloja – līdz, kad beidzot bende atgriezās kopā ar hercogieni, bija jau izzudusi pavisam.

Karalis un bende kā apsviluši metās meklēt kaķi, bet pārējie turpināja spēli».

Pirmā sāka aplaudēt mamma, un viņai ar entuziasmu pievienojās arī abi bērni.

Matīss ceremoniāli paklanījās, izvērsis kārtis vēdeklī. Kārtis arī paklanījās – visas reizē. Tad Matīss ātri sabīdīja kārtis atkal vienā čupiņā, atkal izvērsa vēdeklī, bet šoreiz ar muguriņām uz augšu, un palūdza puisīti paņemt jebkuru kārti, uzmanīgi apskatīt, atcerēties, parādīt māsiņai, nevienam citam nerādīt, un tad ielikt atpakaļ vēdeklī. Kad puisītis tā arī izdarīja, visu laiku rūpīgi slēpjot kārti no svešām acīm, Matīss sabīdīja kārtis atkal vienā čupiņā nolika uz galda, pacēla gaisā rokas, noskaitīja burvju vārdus un izvilka sirds kalpu puisītim no auss. Bērni spiedza aiz sajūsmas, mamma laimīgi smējās, meitenīte teica, ka viņa arī gribot. Matīss atkārtoja fokusu – šoreiz liktenīgā kārts atradās mammas jakas kabatā.

Tad Matīss visus iemācīja spēlēt durakus un atlikušo laiku, līdz pat mājas iešanai, visi četri spēlēja kārtis.

Šoreiz mājot no mājas sliekšņa aizejošajai kompānijai, Matīss nodomāja, ka tā var dzīvot ilgi.

Varbūt visu mūžu.

Ņemot vērā, ka nav īsti skaidrs, cik ilgi tas ir. Kā teica skolotājs: «Kas no rīta uzzina patiesību, tas vakarā var mierīgs mirt.» Pirmo reizi izdzirdējis no Ruso, Matīss tikai domīgi nogrozīja galvu: «Tas skolotājs izsakās visai divdomīgi. Bet es pieļauju, ka šīs frāzes otrā jēga (kas zina par daudz, tam galvu nost) ienāk prātā man, bet nevis viņam.»

«Tev vienkārši ir pārāk vētraina fantāzija», bija piezīmējis Abacis, kurš arī bija klāt: «Man tas neatgādina neko citu, kā vienīgi slaveno kokteili Death in the afternoon – Anīsa šņabis ar Šampanieti.» Viss tas notika laikā, kad zoles vakari bija kļuvuši reti un neregulāri. Parasti tajos piedalījās tikai Harijs, Matīss un Abacis. Nevienam pēkšņi vairs nebija laika – Ignatam bija saskaņā ar priekšniecības norādi «jāturpina tādā pašā garā», Ruso bija ienācis uz mirkli un parasti mēdza tikai pa retam ieslīdēt Matīsa kabinetā, lai painteresētos, vai akurāti aizpildītajās tabulās nav izveidojies kāds punktu sabiezējums. Ja tāds bija, Ruso ļauni pasmaidīja, kas viņam nemaz nebija raksturīgi, un atkal kā ēna aizslīdēja. Parasti sabiezējuma punktā pēc tam notika visādas jocīgas lietas, bet rūgtās pieredzes mācīts, Matīss vairāk nevienam neko neprasīja. Vienīgo reizi, kad viņš tomēr bija mēģinājis Ruso kaut ko pajautāt, tas paskatījās tā, ka jautājums izšķīda, līdz jautājuma zīmei nenonācis.

Domino kauliņi krita paši.

Skaidrs, ka ne Ignatam, ne Ruso zolei neatlika laika, un viņi smaidot ignorēja visas Matīsa iebildes, ka vajag tik nākt un spēlēt, jo nespēlēšanai iemeslus vienmēr varēs atrast. Arī Sergejs, kā par nelaimi, bija paņēmis divas brīvas nedēļas un aizbraucis pie svaiņiem uz Ludzu makšķerēt. Tādos apstākļos Matīsam neatlika nekas cits, kā atkal arvien biežāk «piestaigāt» zoles serverī. Mikrobs un Ruso neparādījās arī tur, no vecajiem regulāri tusēja tikai Majors, toties bija parādījušies daži jauni kolorīti personāži. Īpašu Matīsa uzmanību piesaistīja viens, kurš uzstājās ar segvārdu Nezinītis. Tas nekavējoties atgādināja Matīsam viņa vismīļāko bērnu dienu grāmatu, tāpēc sākotnēji Matīss pret jaunpienācēju izjuta kaut kādas racionāli neizskaidrojamas simpātijas. Tas neturpinājās ilgi. Nezinītis bija diezgan labs spēlētājs, bet tas nebija galvenais. Viņš drīz vien visiem, izņemot dažas jūsmīgas būtnes, sāka krist uz nerviem ar savu pārgudrību. Katrai savai spēlei, pat visstulbākajai, viņš allaž atrada gleznainu izskaidrojumu, bet partneriem piesējās par jebkuru sīkumu, bieži komentējot pat pilnīgi pareizu spēli visai nicīgi. Īpaši tad, ja viņš zaudēja, bet pie citas pretinieku spēles būtu varējis uzvarēt. Tad viņš varēja ilgi un apnicīgi skaidrot, kāpēc pareizi būtu spēlēt nepareizi, toties tā, lai viņš, Nezinītis, vinnētu. Nezinītim bija nepieņemama pati doma, ka kāds kaut ko varētu zināt vai mācēt labāk par viņu. Tas attiecās ne tikai uz zoli, bet arī mākslu, filosofiju, politiku. Pat uz matemātiku. Matīsa nepatiku viņš izsauca arī ar to, ka visu laiku kavēja spēli, jo tā vietā, lai liktu kalpus un kāravus, gudri sprieda. Kad reiz Nezinītis pilnīgi diletantiskā stilā piesauca Gēdeli, pat Maakonis neizturēja un iesprauda piezīmi: «Atļaujiet jums izteikt komplimentu – jums ir ļoti veiksmīgs segvārds, jūs tiešām nekā nezināt!»

Nezinītis visai augstprātīgi iebilda: «Mans segvārds ir saistīts ar slaveno Sokrāta izteicienu – esat to dzirdējis? Palasiet Sokrātu, tas varētu noderēt vispārīgajai attīstībai.»

Maakonis: «Redzat, Sokrātu palasīt man ir visai problemātiski divu iemeslu pēc: pirmkārt tāpēc, ka es neko nelasu, un otrkārt tāpēc, ka Sokrāts neko nav uzrakstījis. Viss, kas palicis, ir Platona, Ksenofonta un Aristofāna pārstāstos. Un vēl leģendas un anekdotes.»

Viss tas tā arī būtu palicis nenozīmīga epizode un tikai vēlāk, atritinot filmu atpakaļ, Matīsam sāka likties, ka Nezinītis īpaši uzbāzās un centās izprovocēt uz atklātību Mākoni (Matīsu) un it īpaši Mikrobu (Ignatu) tajās retajās reizēs, kad pēdējais parādījās.

Bet sagadījās tā, ka kādā brīdī Matīss apjauta, ka viņa saprāts aizvien biežāk piefiksē dažādas dīvainas lietas, kas notiek visapkārt. Un šīs lietas vairs nebija savādi atgadījumi ar autozagļiem, kas viņu pašu neskar. Departamentā sāka parādīties dažādas komisijas, kādas nebija redzētas ne reizi, kopš Matīss te strādāja. Komisijas pārbaudīja visu – sākot no valsts līdzekļu izlietošanas un beidzot ar valsts valodas pielietošanu (Matīss ar visnopietnāko ģīmi tad klāstīja Sergejam, ka tas vairs nedrīkst teikt kompjūters un interfeiss, bet ir jāsaka dators un starpģīmis). Reiz kārtējā komisija pat mēģināja sertificēt Matīsu, pūloties noskaidrot, kādas procedūras viņš lieto, izdarot savus socioloģiskos pētījumus. Pirmo reizi tas varētu likties interesanti, un Matīss, ieraudzījis iespēju patērzēt, ļoti labprāt un plaši skaidroja komisijai viņam zināmos viedokļus un faktus par katru uzdoto jautājumu. Tik plaši, ka komisijai ik reizes nācās viņu pārtraukt.

Ar to vēl nebija gana. Pēc kārtējās komisijas aiziešanas ienāca Ignats un strupi paziņoja, ka

a) viņam tas viss pagalam nepatīk,

b) ka Matīss rīkotos gudri, ja vairāk turētu mēli aiz zobiem (Matīsa vārgais mēģinājums iebilst, ka tas praktiski nav iespējams, tika ciniski ignorēts),

c) ka Matīss vairs nedrīkst izmētāt pa galdu savus papīrus un disketes kā pagadās,

d) ka svarīgus dokumentus vairs nedrīkstēs mest miskastē, savukārt miskastes satura savākšanai tiks organizēts centralizēts miskastvads.

Matīss vēroja Ignatu ar dalītām jūtām: no vienas puses viņam bija mazliet žēl cilvēka, no otras viņš jau bija ielāgojis, ka činavnieki domā savādāk nekā cilvēki. Un galu galā viņš arī redzēja, ka kaut kas slikts notiek.

Tad sāka visapkārt snaikstīties dažādi žurnālisti, viens no dzeltenās preses pat piesitās Ignatam, kad viņi kopā ar Matīsu bufetē dzēra pēcpusdienu kafiju. Kad Ignats visai strupi paziņoja, ka nekādu komentāru nebūs laikraksta nepareizās krāsas dēļ, žurnālists visai vaļīgā tonī paziņoja, ka viņa vadība esot uzdevusi īpaši izprašņāt tos, kas atsakās atbildēt. Šeit Ignats paskatījās uz viņu un ļoti nopietnā balsī teica: «Tas ir pareizi, priekšniecība ir jāklausa. Ja jau lika, tad noteikti tā dariet!» un pēc tam žurnālistu ignorēja pilnīgi.

Pēc tam avīzē parādījās analītisks raksts par valsts iestāžu darbību, kurā analizators bija izanalizējis, ka sociālo pētījumu departaments valsts naudu tērē skandalozi – departamenta direktors esot pieņēmis darbā savus radus un draugus (sobutiļņikus – Matīss domās pierediģēja) un nevajagot aizmirst, ka pats direktors Ignats Loja savulaik esot bijis cieši saistīts ar bez vēsts pazudušo (jeb aizbēgušo!!! – uz ko intensīvi māja apcerējuma autors) bijušo Valsts sekretāra vietnieku Kreici, kurš bija iepīts skandalozajā finansu afērā pirms gada. Tiesa, Kreiča vaina tā arī netika pierādīta un atbildīga komisija konstatēja, ka Loja vispār ar šo lietu nav saistīts. Bet, apcerējuma autors norādīja, ka cilvēkam, kurš ieņem tik atbildīgu amatu, vajadzētu būt ārpus jebkādām aizdomām gluži kā Cēzara sievai. Matīss aizdomīgi apskatīja raksta autora vārdu – Alberts Karogs – tas nekādas tālākas domas neraisīja.

Kad jau tajā pašā rītā, kad raksts parādījās interneta ziņu kopā un avīzēs, šo jautājumu kā kaismīgs tribūns zoles portālā pacēla Nezinītis. Viņš kvēli nosodīja radu un draugu būšanu par valsts naudu. Kolīdz šī nauda nonāca arī Matīsa kabatā, tad viņš drusku tā kā jutās spiests aizstāvēt mundiera godu: «Redziet, tīri aritmētiski rēķinot, Latvija ir pārāk maza. Es domāju, ka man ir kopēji paziņas vai paziņu paziņas ar pusi Rīgas iedzīvotāju. Lai ar ko arī kopā es nestrādātu, gribētājs vienmēr varēs atrast, ka darbiniece, ko es esmu pieņēmis darbā, ir mācījusies paralēlā klasē ar manas māsas vīramāsu.»

Nezinītis: «Jūs gribat, lai te viss balstās uz primitīvu aritmētiku un vulgāru veselo saprātu. Jums, sausiņiem, nesaprast, kas tas ir – gara lidojums. Un pēdējais, ko es vēlētos – tas ir dzīvot valstī, kuru pārvalda vēss rēķinātājs, bez emocijām. Truls matemātiķis. Tas nav priekš manis. Credo Quia Absurdum », viņš lepni paziņoja, «Lūk mans lozungs.»

(Kvints Septimus Tertullians – eņģelis laipni pačukstēja priekšā. Pirmītējā raksta autors arī viņu citēja).

To paciest nekādi nebija iespējams. Bet pirms tam Matīss vēlreiz uzmanīgi ieskatījās rakstā, pastrīpoja dažas raksturīgas frāzes un izteicienus, paskrollēja atpakaļ filosofiski politisko diskusiju un tad apmierināts atbildēja. (Nevajag aizmirst, ka tas viss notika spēlējot zoli – to, kas šeit sabīdīts kā vienlaidu teksts, Matīss iebakstīja komentāru ailē starp stiķiem un sadalījumiem): «Ziniet, es esmu profesionāls kāršu spēlmanis, un tas, ziniet, ļoti atradina no Credo Quia Absurdum. Ja jūs, piemēram, spēlējat zoli un pretiniekam no kreisās trumpju vairāk nav, bet jums ļoti gribas, lai ir, nekāda ticība jūs vienalga neglābs, kaut arī caur un cauri absurda. Ja jūs turpināsiet ticēt, tad tikai maksāsiet, un maksāsiet un maksāsiet. Ļoti, ziniet, atradina no Credo Quia Absurdum.

Bez tam, Tertullians lika šajos vārdos pavisam citu jēgu: proti, jātic ne jau tāpēc, ka absurds, bet tāpēc, ka ir lietas, ko ar racionālām metodēm pierādīt nevar. Un tad viss, kas atliek, ir ticība. Tas pats jūsu mīlētais Sokrāts ir teicis tā: Kas tincina dievus par lietām, kuras var uzzināt ar skaitīšanu, mērīšanu un svēršanu – tas nerīkojas godprātīgi. Kam dievi ir lēmuši tikt izzinātam caur rēķināšanu, tam būs mācīties. [22] Jātic tam, ko izmērīt un saskaitīt nevar. Jūsu minētais Gēdelis ar tāpat domāja.

Un vēl: es esmu ne tikai kāršu spēlmanis, bet vēl arī sistēmanalītiķis. Tam visam ir kaut kas kopējs: ir jāievēro viss, jāatceras viss un jābalstās tikai un vienīgi uz veselo saprātu. No tā ir būtiski atkarīga mana labklājība. Ar to es atšķiros, piemēram, no žurnālistiem. Ja es zinu, ka oponentam pa kreisi trumpji vēl ir, tad man uz to ir jābalstās, lai cik ļoti man tas arī nepatiktu, lai cik ļoti tas arī nebūtu pretrunā ar politisko konjunktūru, lai cik ļoti maniem darba devējiem arī negribētos, ka nav. Žurnālists var iepūst mazā misiņa taurītē un cik spēka bļaut: «viņam trumpju nav un nevar būt!!!!». Un priekšniecība būs ar viņu ļoti mierā. Man, savukārt, ir jārēķinās, ka naidnieks šo trumpi izvilks un kaut ko nositīs. Galu galā man maksā par to, ka es rēķinos.

Pakāpeniski tas jau kļūst par ieradumu. – Piemēram, lasot jūsu tekstus, salīdzinot un analizējot (nemaz ne apzināti), es par 90% zinu, kas jūs esat: A***r***ar***, kur jūs strādājat un ar kādiem citiem segvārdiem vēl parādāties.»

Dikti noguris no tāda gara opusa uzrakstīšanas un vēl pa starpām izspēlējot kārtis un atkaujoties no partneriem, kuri visu laiku burkšķēja, ka, ja grib filosofēt, tad jāiet uz čatu, bet šeit uzmanība jāvelta zolei, Matīss jau gribēja mest mieru, bet Nezinītis viņu apsteidza, paziņojot, ka pēc kārtējā sadalījuma viņš beidz, tāpēc, ka viņu izsauc augstā priekšniecība. Tādējādi spēle vienalga izjuka, jo brīvu spēlētāju vairāk nebija, un Matīss, izdrukājis rakstu, devās pie Ignata.

«Reku par tevi rakstīts avīzē», viņš entuziasma pilnā balsī sauca jau no durvīm.

Ignats neapmierināti pacēla acis no dokumenta, kuru lasīja, un, knapi uzmetis aci izdrukai, noburkšķēja: «Labrīt. Beidzot arī tu pamodies.» Tad viņš ar roku iebrauca atvilktnē un nometa galda vidū veselu kaudzi ar avīžu izgriezumiem. Matīss nemaz netaisījās tos visus lasīt, jo uzreiz tāpat saprata, KAS tur rakstīts.

«Kā tu domā Matīs», Ignats domīgi pajautāja, «vai mēģinājums kavēt Valsts Sociālo Pētījumu Departamenta darbu ir sociāla problēma?»

Brīdi viņi klusējot skatījās viens uz otru.

Tā vietā lai atbildētu, Matīss pajautāja: «Klausies, a kas tur toreiz bija ar to miljonu blēdību?»

«Labi, ka tu pajautāji», Ignats pasmīnēja, «mums par to tagad nāksies runāt ļoti daudz». Tad viņš piegāja pie skapja un sāk ņemt no plaukta ārā mapi pēc mapes un kraut tās kaudzē uz galda. Darba gaitā viņš pavēstīja, ka finansu skandāli ir ministra jaunā goda un principa lieta. Ka tie sāk atgadīties jau tik bieži, ka no kriminālas problēmas pārvēršas par sociālu. Un ka, lai tie nekļūtu vēl arī par pieradumu, ministrs ir nodevis šo problēmu Ignata departamenta pārziņā.

«Un šī, manuprāt, ir laba vieta, kur sākt», Ignats nobeidza. «Vajag taču beidzot kaut vienā lietā noskaidrot, kā tas var notikt un kas ir vainīgs. Un vajag taču beidzot tikt skaidrībā vismaz ar mani.» Nu jau viņš pasmaidīja pavisam ļauni. Tad mierīgi turpināja: «Tur jau ir padarbojusies Saeimas komisija, kas savāca pierādījumus un nosūtīja prokuratūrai, lai ierosinātu lietu pret politiskajiem pretiniekiem.»

Ignats beidza kraut mapes un ar gandarījumu paskatījās uz paveikto. Tad turpināja: «Sākumā, kad es ieraudzīju šo dokumentu kalnu, es nedaudz apjuku, bet tad par laimi atcerējos, ka man taču ir analītiķis. Matīs, es tev uzticu pašu vienkāršāko darbu – tikt skaidrībā, kas tad tur īsti notika?»

«Kāpēc tad uzreiz es? Tu taču pats tur biji gandrīz klāt?»

«Nu vispār es nebiju. Tas notika, kamēr Kreicis vēl bija Satiksmes ministrijā. Mani nozīmēja par viņa palīgu vēlāk, tad, kad viņu norīkoja pie mums. Viņš par šo lietu runāt neko negribēja, un man nebija nekādu iespēju izpētei», Ignats uz brīdi apklusa, tad domīgi piebilda: «Tagad ir pavisam cita lieta.»

«Bet tu taču man teici, ka Kreicis ir ārpus jebkādām aizdomām, caur un cauri godīgs un skaidrs cilvēks?» Matīss izspēlēja pēdējo trumpi.

«Teicu. Bet pēdējos mēnešos man ir nācies radikāli pārskatīt savu viedokli par tik daudziem «caur un cauri», «skaidriem un godīgiem», es tik daudzas reizes esmu redzējis, kā vistuvākie draugi viens otru šmauc, ka šodien es nebrīnītos vairs ne par ko. Pat ja atklātos, ka Kreicis ir nevis apraksts pierīgas meža smiltājā, bet gozējas ieracies dienvidjūras salas liedaga smiltīs. Izskatās, ka neviens, kas šeit nonāk, vairs nevar palikt tāds, kāds bija agrāk.»

«Pat es?»

«Tu, manuprāt, nekad neesi bijis ne caur un cauri godīgs, ne skaidrs cilvēks», Ignats atkal pasmaidīja. Šoreiz sirsnīgi.

Sākumā Matīsa izjūtas bija kaut kas vidējs starp šausmām un paniku, jau papīru kalnu ieraugot vien. Izjūtas pārvērtās par izmisumu, kad noskaidrojās, ka visu to vajadzēs lasīt – Matīss mēģināja operēt ar literatūras datiem, ka tik daudz lasīt ir kaitīgi acīm. Kad tas nelīdzēja, viņš sāka domāt par alternatīviem informācijas avotiem, kādu arī atklāja attāli pazīstama zolmaņa – Saeimas deputāta personā. Deputāts arī par laimi bija nedaudz padarbojies attiecīgajā komisijā un tāpēc pie kviešu alus glāzes izsniedza viņam īsu notikumu atreferējumu (tiesa, no sava politiskā spēka redzes viedokļa – viņš pagalam nokritizēja to politisko spēku, no kura pats pirmīt bija izstājies, lai pārietu uz tagadējo un varētu turpināt pildīt vēlētājiem dotos solījumus). Pilnu skaidrību atreferējums gan nenesa, toties radikāli pazemināja to papīru kalnu, ko nācās lasīt.

Matīss galvenokārt izlasīja pretējus politiskos grupējumus pārstāvošu avīžu atreferējumus, bet akurāti iemācījās no galvas arī svarīgāko Saeimas komisijas dokumentu nosaukumus. Tādējādi iespaids par to, kas noticis, viņam bija radies, un iespaidu, ka viņam ir iespaids, viņš varēja iepotēt jau arī citiem. Vēl tikai derētu noskaidrot, ko tas viss nozīmē no ekonomiskā un juridiskā viedokļa. Ne par vienu ne par otru Matīsam nekādas sajēgas nebija.

* * *

Kolīdz no visas tās ekonomikas un biznesa Matīsam nekādas sajēgas nebija, viņš nolēma aprunāties ar Kreicbergu. Vispār jau situācija, kad nākas nodarboties ar darbu, par kuru nav nekādas jēgas, pati par sevi nebija jauna. Institūtā tas gadījās retāk, bet departamentā uz katra soļa. Īpaši smagi bija, kad nācās ar gudru ģīmi sēdēt apspriedēs un Ignats bija stingri pieteicis, ka nekādā ziņā nedrīkst izrādīt, ka no šiem jautājumiem neko nejēdz. Tomēr darbi bija jādara, parasti ļoti ātri, tāpēc kaut kādu metodoloģiju izstrādāt vajadzēja. Pamatprincips bija žigli noskaidrot, kurš par kuru jautājumu visu zina vislabāk. Bet dotajā gadījumā jautājuma kutelīguma un informācijas noplūdes dēļ Matīss negribēja izprašņāt vietējos gudreļus un tieši tāpēc bija apciemojis veco Vilhelmu.

Kreicbergs dzīvoja pilsētciematā Rīgas pievārtē, nelielā privātmājā, kas ne ar ko neatšķīrās no daudzajām citām turpat kaimiņos. Tagad Kreicbergs bija parasts pensionārs, un, tāpat kā visi, ik dienas no rītiem gāja uz veikalu, pēcpusdienā pastaigājās vietējā skvērā, vakaros spēlēja kārtis. Un visu dienu gaudās par dzīvi un grūtajiem jaunajiem laikiem un to, ka pats piedzimis nelaikā. Proti, biedrs Kreicbergs visu mūžu bija strādājis par grāmatvedi, toreiz, tā nebija nekāda prestiža profesija. Tas deva iemeslu tagad jau Kreicberga kungam žēloties, par to nelaikā piedzimšanu, jo tagad grāmatveža profesija bija gan prestiža, gan labi apmaksāta. Bet viņš jau bija pensionārs, kas atkal nekas labs nebija.

Vilhelms Kreicbergs jau sen bija atraitnis un dzīvoja viens pats. Viņam gan bija bērni, bet tie dzīvoja atsevišķi un ieradās tikai uz dzimšanas dienām, Ziemassvētkiem, kad vajadzēja aizņemties naudu vai atdot parādus, jeb arī tad, kad nebija kur atstāt savus bērnus. Visu to tētis un vectētiņš Vilhelms darīja labprāt, īpaši viņam patika mazbērni un viņš nemaz nesatraucās, ka bērni naudu biežāk aizņēmās nekā atdeva.

Jo raugi, tikai retais zināja, ka Kreicberga kungs nav mazturīgs. Maigi izsakoties. Visus padomju gadus viņš bija sekmīgi darbojies ar tām pašām biedra Koreiko un Hamilkāra kunga metodēm un tādējādi nodrošinājis sev pārtikušas vecumdienas. Arī tagad viņš vēl izpildīja dažus pasūtījumus, kas izpaudās tā, ka dažādu firmu īpašnieki viņam atnesa visus savus skaitļus un papīrus, un Kreicberga kungs sadalīja numurus pa ailītēm, pa dokumentiem, pa stabiņiem, summēja un rēķināja, līdz beidzot viss iznāca tā, ka atskaites bija noformētas iesniedzējam visizdevīgākajā veidā un pilnīgā saskaņā ar mūžīgi mainīgajiem Likumiem un Normatīvajiem aktiem. Un tāpēc Kreicberga kungs bija pazīstams ar visdažādākajiem blēžiem un bandītiem.

Piemājas lauciņā Kreicberga kungs audzēja tikai un vienīgi košuma augus un sava zemes pleķīša dziļumā aiz biezajiem rododendru krūmiem bija pat iekārtojis nelielu japāņu dārziņu, ar priedītēm, kurām horizontāli atliekti zari, ar speciāli izraktiem dīķīšiem, ar stilizētu tiltiņu un nelielu lapenīti – tējas namiņu.

Tieši šajā namiņā patreiz sēdēja Matīss un dzēra tēju no smalkas porcelāna tasītes. Situācija bija ideāla – Kreicberga kungam patika runāt un patika Matīss. Kurš tieši bija atnācis klausīties. Kreicberga kungs gan bija piekodinājis, ka neviena uzvārda, nevienas konkrētas lietas – tikai vispārēji principi.

Matīss uzreiz arī labprāt piekrita – visi tie Kreicberga blēži viņu galīgi neinteresēja, viņam pietika ar savējiem. Viņš tikai noteica: «Kā gribat. Es gan mierīgi varu saukt visus vārdā, uzvārdā un personas kodā. Ies te cimerēties.»

Kreicbergs tikai nogrozīja galvu: «Savādi, es tik daudz esmu televizorā redzējis, kad augsta ranga politiķi viens otru sūdz tiesā par neslavas celšanu par vienu vienīgu vārdu. Tad visi advokāti un prokurori pieprasa pievienot lietai kā lietišķos pierādījumus svešvārdu un skaidrojošās vārdnīcas un lūdz Latviešu Valodas institūtu dot atzinumu, ko, piemēram, nozīmē vārds «piedauzīgs »?»

«Mani jau daudz pie runāšanas nelaiž», pasmaidīja Matīss. «Runasvīri mums tur ir citi. Bet gribot negribot arī es no viņiem esmu šo to iemācījies. Piemēram, es zinu, ka apvainojumu juridiski nevar kvalificēt kā apvainojumu, ja tas ir izteikts jautājuma formā. Piemēram – Jūs esat dumjš – ir apvainojums, bet – Vai jūs neesat dumjš? – nav. Jurisprudence ir grūta zinātne», viņš domīgi nobeidza.

«Ziniet, Matīs, kāpēc visas šīs blēdības pie mums ir kļuvušas par sociālu problēmu? Tāpēc, ka mēs tik ilgi esam dzīvojuši aiz dzelzs priekškara! Visas blēdības, kas pasaulei gājušas cauri ilgstošā laika periodā un tur jau ir labi pazīstamas, tagad ir atradušas vietu, kur par tām neviens vēl neko nezina! Un steidz izmantot momentu. Visas šīs finansu piramīdas, noguldījumu fondi, investīciju sabiedrības garāžu celtniecībai – viss tas pasaulē jau ir sen noiets etaps. Vissmieklīgākais atgadījums bija ar kompāniju, kas piedāvāja uz ļoti izdevīgiem noteikumiem sagriezt krāsainu papīru mazos akurātos kvadrātiņos un maksāja par to nesamērīgi lielu naudu. Vienīgi jums bija jāiemaksā drošības nauda – jo, redziet, papīrs ir ļoti vērtīgs. Kad gribētāju saradās pietiekami daudz – pasākums kvadrātiņu griezējiem bija ļoti ienesīgs – tad arī summārā drošības nauda sasniedza visai ievērojamu līmeni. Un kādu rītu, kad griezēji ar kvadrātiņu maisiem ieradās pie kantora, kantora vairāk nebija. Nebija tā, it kā vispār nekad nebūtu bijis.

Man bieži jautā – kā tad atpazīt šādas firmas? Uz to es varu atbildēt vienīgi – vispārīgā gadījumā – nekā. Es vienīgi varu dot padomu – tiklīdz kāda no šīm firmām paprasa naudu no jums, pagriezieties un ejiet prom. Varbūt tas ne ikkatru reizi būs pareizi, bet kopumā jūs vinnēsiet.

Uz šo pašu tēmu varētu attiekties arī slavenās Nigēriešu vēstules». Kreicberga kungs jautājoši paskatījās uz Matīsu, it kā vēlēdamies saprast, vai Matīss zina, par ko iet runa. Matīss apstiprinoši pamāja ar galvu: «Jā, jā. Ignatam arī dažas tādas ir atsūtītas». Tad viņš nedaudz apvainoti turpināja: «Man gan neviens nesūta. Droši vien neesmu solīds gana. Ignats, ar sev raksturīgo tieksmi cīnīties par taisnību, pat mēģināja tos nigēriešus kaut kur pienaglot. Nekas viņam neiznāca.»

«Tās vēstules ir dažādos variantos – kādas tad viņam nāca? Par naudu vai dimantiem?»

«Par naudu. Rakstīja advokāts Nbube Nababe, ka tur Zimbabvē miris kāds Ronaldo Loja, kuram nav zināms neviens mantinieks. Vienīgais, kas zināms – Ronaldo Loja esot bijis no Latvijas. Tad nu nigēriešu advokāts izvandījis visu Latviju, bet nevienu mantinieku neesot atradis. Tā vietā atradis Ignatu, kuru vēstules rakstītājam raksturojuši kā caur un cauri godīgu cilvēku, un piedāvājis viņam pieteikties uz mantojumu, solot visdažādāko atbalstu un dodot mājienu, ka advokātam ir savi kontakti gan bankas vadībā, gan valdībā. Ka problēmu nebūšot, ka mantojums ir 62,7 miljoni dolāru, ka to viņi dalīšot 80% advokātam un 20% Ignatam un, ka vienīgais, kas vajadzīgs no Lojas kunga, ir uzticamas bankas rēķina numurs, caur kuru šo te naudu varētu dabūt ārā no Nigērijas.»

«Smalki. Viņi pat ierakstījuši speciālu uzvārdu, tādējādi personificējot vēstuli. Parasti viņi tā nenopūlas».

«Ja jau mēs esam sākuši par to runāt, – kā viņi cerēja dabūt kaut kādu naudu ārā no Ignata? Atvērtajā rēķinā naudas tak nebūtu?»

«Labs jautājums! Tur ir visdažādākie varianti. Piemēram: Izrādās, ka ir iekavēts maksājums par depozīta atvēršanu, slēgšanu, vai arī jūs saņemat faksu, ar visiem zīmogiem un bankas direktora parakstu, ka nauda jau ir ceļā, bet jāsamaksā pārskaitījuma nodoklis. Vai arī advokāts jums paziņo, ka radušās nelielas problēmas, kuru atrisināšanai jāiedod kukulis notāram, jeb jāmaksā par pilnvaru rīkoties jūsu vārdā, vai arī vēl kāds cits variants.»

«Vai tiešām uz šiem jokiem kāds vēl uzķeras?»

«Matīs, jūs man neticēsiet – man visumā ir darīšanas ar visnotaļ nopietniem cilvēkiem, kaut arī reizēm azartiskiem. Bet regulāri kāds no viņiem atdrāžas pie manis ar zvērojošām acīm bļaudams, ka viņam ir parādījusies iespēja, kāda mēdz gadīties tikai reizi mūžā, un vajag, lai es viņam steidzīgi palīdzu noformēt papīrus. Un tad viņš man uzrāda nigēriešu vēstules kārtējo variantu. Es tādā reizē mēdzu rādīt albumu ar savu kolekciju. Tas palīdz. Parasti klienti pievieno savu vēstuli manai kolekcijai.

Bija arī tādi pasākumi, ko vārda tiešajā nozīmē pat nevar nosaukt par blēdību. Lūk, piemēram, kāds mans klients bija nodibinājis tūrisma firmu, kas brīdi pa brīdim solīja organizēt ekskursijas uz Florenci un Venēciju par 200 amerikāņu dolāriem personai. Viegli noprast, ka gribētāju bija daudz. Tiesa, pēc diviem mēnešiem viņiem visu naudiņu līdz pēdējam centam atgrieza – braucienu noorganizēt nebija izdevies (par to nebūtu jābrīnās) – bet firma bija ieguvusi savā rīcība visai lielus apgrozāmos līdzekļus īstermiņa bezprocentu kredīta veidā. Pie kam, tas bija visnotaļ likumīgi.

No visām pasaulē slavenajām blēdībām vienīgā, kas mums gāja secen, ir kāda firma, kas būtu atradusi Latvijā bagātus dimantu vai urāna rūdas krājumus. Jādomā, neviens neticētu. Bet es nebūtu izbrīnīts, ja sekmīgi būtu beigusies kāda ekspedīcija, kas meklē Lielstraupes ezerā nogremdēto Katrīnas zelta karieti (visi vietējie nešaubās, ka kariete tur ir, tikai ezers dziļš un dibens dūņains), jeb arī pazudušos Tempļa ordeņa dārgumus – ir daudz nostāstu, ka tie atvesti uz šejieni. Pareizi izvēršot reklāmas kampaņu, es domāju, atrastos daudz gribētāju iegādāties jaunās firmas akcijas.

Tās ir tādas primitīvas blēdības tādas plašas publikas apmuļķošanai. Par to, ka apmuļķošana tika veikta augstā profesionālā līmenī, liecina kaut vai tas, ka tad, kad policija blēžus ņēma pie dziesmas, apmuļķotie klienti organizēja biedrības savu apmuļķotāju aizstāvībai un stāvēja piketos svētā pārliecībā, ka policija ir paņēmusi pie dziesmas labdarus ar vienu vienīgu mērķi – neļaut klientiem nopelnīt lielo naudu.

Bet, gluži tāpat, kā pirmie veikali ar ārzemju krāmiem ar laiku izsīka, dodot vietu nopietnu firmu tirdzniecības iestādēm, arī pirmo, vienkāršo blēdību vietā nāca nopietnākas un rafinētākas.

Rīgas centrā parādījās ekskluzīvi ofisi, kuros strādāja respektabli biznesmeņi un jauni eleganti klerki baltos kreklos, ar labām izglītībām, zinoši un izdarīgi. Firma nodarbojas ar juvelierizstrādājumu vairumtirdzniecību. Protams, ka nedaudzās Latvijas juvelierfabrikas, kas izmisīgi cīnījās par izdzīvošanu, vai plēsās savā starpā par tiesībām sadarboties ar ārzemju partneri, tās bija gatavas uz jebkuru pretīmnākšanu, un būtu pat gatavas noticēt uz goda vārdā, bet nē – cienījamie ārzemju partneri akurāti pierakstīja visas savas saistības, pirms ņēma realizācijai ekskluzīvos juvelierizstrādājumus – ar visiem parakstiem un zīmogiem.

Tas netraucēja firmai pazust bez pēdām dažu stundu laikā ar visiem biznesmeņiem, klerkiem un juvelierizstrādājumiem.

Arī jaunajos laikos ir blēdības, kuras no likuma viedokļa pat nevar nosaukt par blēdībām – piemēram, kādam latviešu rakstniekam atnāk vēstule no, piemēram: New Europe Foundation, kurā svinīgi paziņo, ka minētais rakstnieks ir izvēlēts par vienu no Jaunās Eiropas gada cilvēkiem par saviem nenoliedzamajiem nopelniem literatūras jomā. Rakstnieku sirsnīgi apsveic un paziņo, ka viņa vārds tiks iemūžināts jaunās Eiropas alejā. Ja rakstnieka kungs vēlas, viņš var saņemt arī diplomu, kas šo faktu apstiprina, bet tādā gadījumā ir jāpārskaita 68 dolāri uz norādīto bankas kontu. Jūs, Matīs, nespējat iedomāties, cik milzīgs skaits cilvēku ir gatavi maksāt 68 dolārus par grafiski perfekti noformētu un uz kvalitatīva papīra nodrukātu papīra gabalu, kam citādi nekādas vērtības nav.

Vēl labāk – apdrošināšanas kompānija saņem vēstuli, kuras izsūta tikai visperspektīvākajām Eiropas apdrošināšanas kompānijām, uzaicinot tās pārstāvjus piedalīties prestižajā Reikjavikas skolā par jaunākajām apdrošināšanas tendencēm un progresīvākajām tehnoloģijām. Cena nav lēta, bet tiks nodrošināti augsti kvalificēti lektoru kadri un konferences dalībnieki saņems sertifikātus par kursa beigšanu. Viss bez blēdībām – dzīvošana pēc visaugstākajiem standartiem. Tā gadījās manam vecam draugam un klientam – respektablam apdrošināšanas biznesa pārstāvim. Sēžu zālē viņš ar nepatiku konstatēja, ka nebūt nav vienīgais Latvijas pārstāvis, – divas rindas priekšā sēdēja viņām labi zināms tips no konkurējošās kompānijas – caur un cauri blēdis. Mans draugs nervozi ieskatījās pasākuma programmiņā nodrukātajā orgkomitejas sarakstā, un jau otrajā rindiņā ieraudzīja kārtējo nigērieti. Viss pārējais laiks viņam pagāja, domās summējot savus izdevumus un gaužoties par savu naivumu. Tiesa, beigās sertifikātu viņam tiešām izsniedza.

Puse no dalībniekiem šo semināru ieraksta savā CV, sertifikātu lepni piekarina pie sienas kabinetā redzamā vietā un nekad mūžā pat neiedomājas par to, ka šim sertifikātam nav vispār nekādas vērtības, un zināšanas, ko lasīja lektori, ir tikai nenozīmīgs gudru vārdu savārstījums tukšās frāzēs.» Kreicbergs demonstratīvi iesprauda rokas sānos un triumfāli vērās uz Matīsu.

«Vot, vot, vot!» Matīss entuziastiski piekrita «Tas ir kaut kas līdzīgs tam, ar ko mēs sadursimies mūsu gadījumā».

«Ak», nedaudz uzspēlētā izmisumā Kreicberga kungs noplātīja rokas. «Es te tik runāju, un runāju, un runāju, un esmu pavisam aizmirsis, ka jūs taču esat atnācis nopietnā lietā, bet tā vietā jums jāklausās veca veča pļāpāšanā», un vecais grāmatvedis nolaida acis uzspēlētā apjukumā.

«Jums nav jāatvainojas», Matīss teica un tā arī domāja, «es uzzināju daudz jaunas lietas, kas man noteikti varētu noderēt turpmākajā dzīvē. Un arī mākslinieciskais un pedagoģiskais sniegums bija līmenī. Domāju, ka es savu sertifikātu esmu godam nopelnījis», viņš pasmaidīja.

«Paldies par jaukajiem vārdiem Matīs», pārspīlētā laipnībā pateicās Kreicbergs: «un neņemiet nu ļaunā pļāpību no vientulības sajukušam vecim, kurš ir tik ļoti noilgojies pēc sabiedrības. Bet tagad varbūt mēs varētu apspriest jūsu problēmu. Varbūt vēl tasi tējas?»

Un, lūk, ko Matīss pastāstīja, ņemot talkā gan savas piezīmes, gan dažus līdzatnestus dokumentus, gan dramatisku žestikulēšanu:

Viss sākās ar to, ka Doņu pagasta centrā iebrauca glauns jauns mersedess un no tā izkāpa elegants kungs garā mētelī pagariem matiem, kā indiāņiem amerikāņu vesternos, galvā platmale ar tik tiešām platām malām. Izvilcis no mašīnas diplomātu, viņš drošā solī devās iekšā pagastmājā un pieteicās pagastveča sekretārei kā advokātu firmas Giullicks &amp; Bleedys pilnvarotais pārstāvis, kuram ir norunāta tikšanās ar priekšsēdi Kalebānu, pie kura tūdaļ arī tika ielaists.

Priekšsēža kabinetā viņš, nestiepjot lietu garumā, uzreiz sāka izklāstīt būtību. Priekšsēdis, turpretim, uzmontēja savu visgudrāko sejas izteiksmi un lietišķi vērās runātājā. Tikai pēc desmit minūšu sarunas priekšsēdim beidzot pieleca, ka kukuli laikam nedos, un viņš mēģināja pievērsties arī apmeklētāja teikto vārdu jēdzieniskajai pusei. Un jēdzieniskā puse likās būt visai interesanta.

Tātad, pilnvarotais pārstāvis stāstīja, ka viņu birojs pārstāv firmas Bruxells Aerospace Corporation intereses Latvijā. Un ka viņa pārstāvētajai firmai esot interese iegādāties Padomju Armijas atstāto Doņu lidlauku.

«A ko viņi ar to darīs?» pārsteigts pajautāja pagastvecis. Un nodomāja, ka tik neiznāk šmuce.

«Neuztraucieties», viesis smaidot viņu mierināja. «Mani klienti pilnīgi noteikti negatavojas lidlauku izmantot nekādām militārām vajadzībām, nemaz jau nerunājot par pretlikumīgu darbību. Viņi netaisās arī būvēt tur mototrasi, vai izmantot lidlauka segumu kā celtniecības materiālu.

Redziet – lieta ir visai konfidenciāla, bet tā kā jūs esat mūsu potenciālais sadarbības partneris, es esmu pilnvarots izpaust jums dažas ziņas. Domāju, ka nebūtu godīgi jūs turēt neziņā. «Godīgums pāri visam» – tāds ir mūsu firmas lozungs. Tātad – mūsu klientiem, pa viņiem vien zināmiem kanāliem ir nācis zināms, ka amerikāņu kompānijas Lockheed un Boeing strādā pie kopēja pasažieru lidmašīnas projekta. Ir zināms, ka patreiz pasažieru lidmašīnas lido 10–12 tūkstoš metru augstumā. Bet izstrādājamais būs jaunas paaudzes lidaparāts, kurš starpkontinentu lidojumos pacelsies stratosfērā un attālumu no Ziemeļamerikas līdz Eiropai veiks stundā. Es saprotu, tas skan visai neticami, bet es esmu tikai jurists, un no tehnikas daudz neko nesaprotu.» Viesis vainīgi smaidot noplātīja rokas: «Bet atpakaļ pie lietas – Doņu lidlauks ir būvēts samērā nesen, ar tādu aprēķinu, lai tajā varētu nosēsties arī Schuttle un Buran tipa kosmiskie aparāti, tāpēc, ar minimālu pārbūvi, to varētu izmantot arī jaunās lidmašīnas. Patreiz Austrumeiropā ir tikai divi šādi lidlauki: Doņos un pie Černovciem. Un mūsu klients vēlētos, lai tad, kad jaunās lidmašīnas sāks lidot, kāda no piemērotām lidostām būtu viņa kontrolē.»

Pārstāvis uz brīdi apklusa, tad turpināja: «Mūsu klients, protams, turpina darboties abos stratēģiskajos virzienos un, negribu jums slēpt, pēc mūsu aplēsēm Černovcos ir lētāk. Bet būtiski ir arī tas, ka tur situācija ir stipri neprognozējamāka – slāvi, saprotiet: «Umom Rossiju ņe poņatj, arshinom obschim ne izmeritj…», viesis atkal uzsmaidīja ar izteiksmi, ka viņi ar priekšsēdi viens otru saprot.

No tā, ka pārstāvis uzmanīgi vēroja priekšsēdi un vairāk neko neteica, priekšsēdis izsecināja, ka nu ir kas jāsaka viņam. Priekšsēdis sajuta naudu. Lielu naudu – tik lielu, ka viņam sametās bail.

«Tā, ziniet, ir liela un nopietna lieta. To tik ātri nevar izlemt. Mums vajag padomāt, apspriesties, pakonsultēties ar augstākstāvošajiem biedriem.»

«Protams, protams», pārstāvis uzreiz piekrita: «Gribētu tikai vērst jūsu uzmanību uz dažiem aspektiem (pārstāvis ieskatījās piezīmju grāmatiņā un runāja pa punktiem):

1. Šodien lidlauks faktiski ir pašvaldības īpašums – Latvijas bruņotie spēki no tā ir atteikušies. Tiesa, ir viena problēma – īpašums vēl nav reģistrēts zemes grāmatā – un pārstāvis ar vieglu nosodījumu paskatījās uz priekšsēdi – tas var radīt problēmas nākotnē, ja gadījumā mēs izlemjam sadarboties. Bet, ja jūs vēlaties, šeit mēs jums varam palīdzēt – mēs protam sagatavot dokumentus, mums ir sava kontaktpersona zemesgrāmatā, jums tikai jāpilnvaro mūs un jāparaksta attiecīgais dokuments. Tas jums neko nemaksās – mēs to varētu ierakstīt iecerētās sabiedrības rēķinos, un jūs ne ar ko neriskējat – mēs piereģistrēsim lidlauku kā pašvaldības īpašumu.»

Šeit Matīss uz brīdi pārtrauca stāstu, lai nedaudz pakomentētu: «To Zemesgrāmatas tiesnesis tiešām izdarīja, kaut arī īstas tiesības viņam nebija. Jo it kā jautājums vēl nebija uzsaukts Valsts sekretāru sapulcē. Tas gan ir pārkāpums, bet ne pārāk liels – tā dara diezgan bieži, bez tam tiesnesis apgalvo, ka viņam bija Valsts Kancelejas vēstule, ka Satiksmes ministrijai objekts nav vajadzīgs – to it kā parakstījis Satiksmes ministrijas valsts sekretāra vietnieks.» To atzīmējis viņš turpināja:

2. Mūsu klients, protams, ir ieinteresēts ieguldīt lielu naudu arī jūsu pagasta infrastruktūras attīstībā – saprotiet pats, ja šeit darbosies lidosta, būs pilnīgi nepieciešams ātrs un efektīvs transports uz Rīgu. Līdz tam varētu sākt kaut kādas lokālās aviācijas darbības – lauksaimniecībai vai sportam.

3. Es lūgtu, konfidenciālās ziņas, ko es jums izpaudu, tālāk izplatīt pēc iespējas šaurākam personu lokam. Tas ir arī jūsu interesēs.

4. Ja pārdošana pašvaldību kaut kādā veidā neapmierina, mūsu klients ir pilnvarojis mūs apspriest arī citas sadarbības formas. Piemēram, kopuzņēmums vai līgumsabiedrība. Šajā gadījumā mēs varētu parakstīt vienkāršu nodomu protokolu, ka Doņu pagasts minētajā jautājumā izrāda ieinteresētību sadarboties ar mūsu klientu lidostas apsaimniekošanā.»

Šeit Matīss atkal vērsās pie Kreicberga: «Šito viņi dabūja cauri. Nodomu protokolu uz oficiālās pašvaldības blankas ar visiem zīmogiem un parakstiem. Man teica, ka šitādu papīru ārzemēs var izmantot kredītu dabūšanai (es gan nesaprotu – kā?)»

Kreicbergs laipni paskaidroja: «Redziet, pēc civilizētā pasaulē pieņemtās loģikas, valsts vara nevar bankrotēt. Pašvaldība savukārt ir valsts daļa. Tādēļ pašvaldības parakstītu nodomu protokolu var traktēt kā pašvaldības garantēta dalību pasākumā. Praksē gan reizēm gadās, ka pašvaldībām naudiņas pietrūks tik ļoti, ka jāklapē ciet. Tad valdība pēc likuma atņem pašvaldībai rīcībspēju un nozīmē administratoru. Latvijā tā jau ir gadījies.

Bagātām pašvaldībām, kur ir lieli budžeta ienākumi, tā lieta ir vienkāršāka. Bet tādām pašvakākām visu procesa gaitu var sarežģīt centrālās varas iejaukšanās. Šis te pasākums veiksmes gadījumā varētu Doņus pārcelt no švakajām pašvaldībām uz turīgajām.» Šeit Kreicbergs itkā par kaut ko pēkšņi iedomājies pajautāja: «Vai tas nodomu protokols bija par pārdošanu jeb par kopuzņēmumu?»

«Par», Matīss ieskatījās papīros, «Līgumsabiedrību.»

«Tas jau izskatās labāk!» Kreicbergs nopriecājās, «Lidosta – tas jau ir kaut kas taustāms! Proti, priekšsēdis Kalebāns paraksta nodomu protokolu, būdams svētā pārliecībā, ka viņš neko nepārkāpj, – nav taču uzņēmies pilnīgi nekādas finansiālas saistības. Ārzemnieki, savukārt, šo protokolu piesprauž pie projekta, kurā lidlauks jau ielikts jaunā uzņēmuma aktīvos. Uz tāda pamata kredītu dabūt jau ir reāli!»

«Bet ar to viņiem vēl nebija gana», Matīss turpināja stāstu: «Pēc brītiņa Doņos ieradās divi gari beļģi un viens maziņš japānītis. Beļģi staigāja pa lidlauku – viens ar strīpainu mietu, otrs ar teodolītu, un japānis visu akurāti pierakstīja grosbuhā. Brīdi pa brīdim viņš ieslēdza modernu laptopu un kādu laiku tur kaut ko izteiksmīgi bakstīja. Vakarā visi sasēdās īrētajā džipā un devās uz tuvējo pilsētiņu, kur viesnīcā viņiem bija noīrēts lukss. No tautas viņi neslēpās, vakarus parasti pavadīja vietējā krogā, un katram bija iespējas pārliecināties, ka ārzemnieki ir īsti un lieta nopietna.

Ziņas par darījumu, protams, nonāca arī līdz centrālajai varai. Un centrālā vara sāka pētīt. Daži pat mēģināja pacelt jautājumu Valsts sekretāru sapulcē, īpaši aktīvas bija Aizsardzības un Satiksmes ministrijas, kuras droši vien koda pirkstos, ka nav novērtējušas visas perspektīvas, bet tur pagastveča pilnvarotās personas, bruņotas ar Giullicks &amp; Bleedis sagatavotajiem dokumentiem, norādīja, ka lidlauks nešaubīgi ir zemesgrāmatā nostiprināts pašvaldības īpašums un ka ir dokumentu kopijas, ka ministrijas no īpašuma ir atteikušās. Radās pilnīgs iespaids, ka jaunizveidotais uzņēmums ne ar vienu dalīties negrib.

Izdevās noskaidrot, ka Bruxells Aerospace Corporation nodibināta pirms diviem gadiem. Bija tāda sajūta, ka tur ieguldīta liela nauda. Kad pētnieki nokļuva līdz Briselei, tur jau bija kantoris prestižā biroju ēkā, Rīgas viesiem visu laipni paskaidroja, viņus pieņēma pats prezidents. Un oficiāli uzaicināja uz semināru Grenlandē. Tur kultūras programma bija plašāka, kā zinātniskā un lietišķā, bet uzstājās universitātes profesors ar priekšlasījumu par lidojumu tehnisko pusi un ekonomiskajām priekšrocībām, un loģistikas speciālists, kurš uz liela un krāsaina virtuālā globusa demonstrēja jaunā transporta tīkla optimālo mezglu izvietojumu. Īsi sakot, atgriezušies no Grenlandes, latviešu speciālisti jau bija pārliecināti, ka lieta ir tīra.

Atlika vienoties par biznesa tehnoloģiju. Izrādījās, ka jau ir nodibināts jauns uzņēmums ar nosaukumu LiDOŅI un tas ir…» šeit Matīss ieskatījās papīros un izburtoja: «Part-ner-šip». Un jautājoši paskatījās uz Kreicbergu.

Tas jau entuziastiski māja ar roku: «Jā, jā, jā! Tas ir vēl interesantāk! Partnership , tas ir kaut kas līdzīgs mūsu līgumsabiedrībai – to viņi būs izveidojuši uz nodomu protokola un fiziskā lidlauka pamata! Redziet, pēc pastāvošās likumdošanas kopuzņēmumu ar ārvalstu partneri var izveidot kaut vai tikai ar vienu nodomu – proti, piesaistīt līdzekļus. Pretī varētu likt esošā īpašuma ieķīlāšanas tiesības.

Un dotajā gadījumā viņi vēl būtu varējuši piesaistīt līdzekļus pārdodot kādu daudzumu Partnership daļu. Es domāju, ka pircēji atrastos – viņi it kā ieguldītu projektā, cerot saņemt lielu peļņu. Ir taču jau liela saimniecība – bet šī saimniecība ir virtuāla!» Kreicbergs jau bija ekstāzē par paša izdomātās konstrukcijas estētisko pusi: «Saprotiet, Matīs, neviens – es pasvītroju neviens īpašums realitātē savu saimnieku vēl nav mainījis!»

Matīss īstenībā nekā nesaprata, bet pārprasīt vēlreiz bija neērti, tāpēc viņš tikai gudri māja ar galvu.

Kreicbergs pa tam lāgam turpināja: «Un šo himērisko «saimniecību» jau var mēģināt pārdot tālāk».

«Tā arī notika», Matīss drūmi apstiprināja: «Visstulbākais ir tas, ka to visu pārdeva atpakaļ mums pašiem.

Divi garie beļģi un japānītis bija izmērījuši, ka lidosta ir par īsu! Un ka vajag vēl klāt zemi. Faktiski pats skrejceļš bija gana garš, bet pēc ārzemju standartiem ir jābūt vēl drošības zonai. Par laimi tieši skrejceļa galā bija vecs karjers un sen bankrotējusi asfaltbetona rūpnīca, kuras administrators jau sen un nesekmīgi mēģināja visu to saimniecību (tur pat dzelzceļa atzars bija) kaut kur piekārtot. Šoreiz tas viss nebija pašvaldības, bet Valsts – Satiksmes ministrijas īpašums.

Sākumā uzņēmums mēģināja fabriku ar visu karjeru un dzelzceļa atzaru nopirkt vai privatizēt, vai vēl kaut ko, bet šoreiz kontrahenti bija modri. Ministrija ieraudzīja lielisku iespēju tomēr iespraukties jaunajā uzņēmumā (kā nekā lidmašīnas arī ir satiksme) pievienojot tam savu pilnīgi bezvērtīgo un nevienam nevajadzīgo asfaltbetona fabriku kā Valsts daļu.

To visu ar lielu entuziasmu paveica bankrotējušā uzņēmuma administrators.»

«Jā», domīgi noteica Kreicbergs, «To var. Uzņēmums ir tiesisks rīkoties ar īpašumu, ja izmaina ierakstu Zemes grāmatā. Bet noteikti ir jābūt tiesiskam izvērtējumam par likumību.» Un Kreicbergs jautājoši paskatījās uz Matīsu.

«Administratoram izdevās pārliecināt gan Zemes grāmatas tienesi, gan Ministrijas valsts sekretāra vietnieku. Viņš gan saka, ka Valsts sekretāra vietnieks viņam devis rīkojumu, bet valsts sekretāra vietnieks atkal saka, ka viņš rīkojumu devis balstoties uz administratora ziņojumu, kurā teikts, ka zemes grāmatā viss jau nostiprināts. Zemesgrāmatas tiesnesis atkal saka, ka šoreiz (atšķirībā no pagājušās reizes) viss esot tīri, jo viņam bijis gan administratora rīkojums, gan Valsts sekretāra vietnieka pilnvarojums.»

Visi tie dokumenti tiešām arī ir, bet tur ir kaut kāds juceklis – daži no tiem ir pilnīgi absurdi.

Atliek paskatīties, kādi uz tiem dokumentiem ir datumi, un viss kļūs daudz skaidrāk», pasmaidīja Kreicbergs.

«Nekļūs vis», drūmi attrauca Matīss: «Zemesgrāmatā, piemēram, ar tiem datumiem ir pilnīgs juceklis. Tāpēc noskaidrot, kas bija pa priekšu un, kas pēc tam, ir ļoti grūti.

Jaunais uzņēmums sāka darboties, bet līdz Boingiem vēl bija tālu, savukārt pati uzņēmuma uzturēšana prasīja līdzekļus. Tāpēc Valsts, kā viens no līdzīpašniekiem, sāka risināt jautājumu par līdzfinansējumu. Kolīdz Finansu Ministrijā šādi līdzekļi nebija paredzēti, Valsts Sekretāra vietnieks vienojās ar privatizācijas fondu par aizņēmumu.

Lai lidosta nestāvētu dīkā, uzņēmums nolēma uzsākt darbību mazajā komercaviācijā un sporta aviācijā. Šim mērķim vajadzēja iepirkt navigācijas iekārtas, kuras ar ārzemju partneru starpniecības palīdzību arī izdevās atrast. Atrada arī pārdevēju, kas bija gatavs piestādīt aparatūru par 4,22 miljoniem latu.

Kā jau tas pieņemts, jaunais uzņēmums izstādīja akreditīvu savai Rietumeiropas Bankai, kas apņēmās samaksāt naudu piegādātāja bankai (arī visnotaļ cienījamai un ārpus jebkādām aizdomām), kad saņems dokumentu komplektu, ka prece nogādāta īstajā vietā.

Tālāk notikumi sāka risināties vēja ātrumā. Dokumenti tika piestādīti, nauda samaksāta, bet izrādījās, ka nekādas preces nav. Kad sāka pētīt, noskaidrojās, ka abas Bankas ir īstas, piegādātājs īsts, navigācijas iekārtas īstas, tikai tās bija paredzētas pavisam citam saņēmējam, kurš arī bija īsts un savas iekārtas bija godīgi saņēmis. Sīkāk izpētot izrādījās, ka akreditīva noteikumos, ko mūsu puse izstādīja Bankai, kāds kādā nemanāmā brīdī saņēmēja vārdu bija nomainījis pret to, kam patiešām jāsaņem, kaut arī visi vietējie dzīvoja svētā pārliecībā, ka jāsaņem mums.

Abas Bankas bija rīkojušās stingri pēc instrukcijām. Piegādātājam nekādu pretenziju nebija – viņš savu naudu bija akurāti saņēmis un vairāk viņam nevajadzēja.

Tas noskaidrojās diezgan ātri, bet ne pietiekami ātri. Banka tajā pašā dienā bija saņēmusi maksājuma uzdevumu, ka nauda jāpārskaita jau uz vairākām citām bankām – šoreiz mazāk solīdām. Un arī to mums vēl izdevās izsekot. Bet šajās citās bankās tajā pašā dienā bija ienākuši cilvēki ar pilnvarām, izņēmuši visu naudu un ar to kaut kur aizgājuši. Vairāk neviens nekad viņus nav redzējis.

Iestājās ilga pauze. Tad Matīss turpināja: «Kad mēs iesaistījāmies procesā, bija jau pagājis krietns laiks, visi dokumenti jau bija savākti, iesaistītās personas izprašņātas. Tur pat Saeimas komisija darbojās».

«Kā tad jūs dabūjāt komisijas materiālus? Tā taču ir slepena – vai nē?»

«Mums ir garas rokas», aizkapa balsī nocitēja Matīss un pasmaidīja. Kreicbergs arī pasmaidīja.

«Šī lieta uzvirmoja vairākas reizes, bet bija jau praktiski pieklususi. Bet tagad te vēlēšanas un skribenti atkal izvilka. «Diena» raksta, ka vainīgi vieni, «Neatkarīgā», ka otri, «Lauku Avīze», ka krievi, Čass un Vesti, ka naciķi. Un visas, ka orgāni ir nodemonstrējuši savu pilnīgu bezspēcību. Un kā «orgāni bezspēcību» tā uzreiz es… « Matīss apklusa un pēc neilga brītiņa ar vāju cerību pajautāja: «Nu un ko mēs no tā visa varētu izsecināt?»

Kreicberga kungs labu brīdi klusēja, domīgi maisot ar karotīti tēju. Tad sāka lēni runāt, bet īsti nevarēja saprast, vai viņš jau kaut ko stāsta Matīsam, vai arī tikai skaļi domā: «Visupirms aizdomas, protams, krīt uz sabiedrības priekšsēdi, kurš arī parakstīja visus finansu dokumentus, izstādīja akreditīvu un kura kontrolē bija viss process. It kā. Bet nevajadzētu aizmirst, ka priekšsēdim pašam nekādas naudas nebija! Un pat ja būtu bijusi, viņš ar to nevarētu rīkoties bez ministrijas pilnvarojuma. Un pat ja būtu varējis rīkoties, jāatceras, ka viņš jau bija pilnvarojis tos blēžus advokātus (vienīgās darbojošās personas, par kurām mēs droši zinām, ka tie bija blēži) un, ka, ja Valsts īpašums jau bija sabiedrības kapitāla daļa, un, ja priekšsēdim bija ministrijas pilnvarojums, viņa darbības ir pilnīgi likumīgas.

Bet galu galā arī ministrijas ierēdnis varēja izkārtot naudu – līdzfinansējumu jūs teicāt, Matīs? – tikai tad, kad Uzņēmumā jau bija valsts daļa! Protams, iespējams, ka viņš pats pirms tam visādi veicināja šīs daļas rašanos, pamudinot administratoru, vai dodot norādes Zemes grāmatas tiesnesim. Bet tikpat iespējams arī, ka viņš no tiesas gribēja palīdzēt perspektīvam kopuzņēmumam!

Ak, šī lieta ir visai saputrota.» Kreicbergs bezcerīgi noplātīja rokas: «Redziet, ja reiz īpašums bija piereģistrēts zemes grāmatā, tad visas pārējās darbības bija pilnīgi legālas. Administrators varēja rakstīt ziņojumu ministrijai, ka karjers faktiski jau pievienots jaunajai sabiedrībai kā valsts īpašuma daļa, gan arī ministrijas ierēdnis varēja pieņemt tādu lēmumu. Un tad jau arī pašvaldības un arī jaunās sabiedrības priekšsēdis bija pilnīgi tiesīgs pieņemt jebkādus lēmumus par sabiedrības komerciālajām un finansiālajām darbībām. Tāpēc varētu domāt, ka zemes grāmatas tiesnesis šajā lietā ir noteikti iesaistīta persona.»

Matīss pacietīgi klausījās, zīmējot savā blociņā kvadrātus, šaha dēlīšus un Rubika kubikus perspektīvajā projekcijā.

Kreicbergs uz mirkli aizdomājās, tad turpināja: «Varētu, ja ne viena lieta – proti, mēs īsti nezinām, vai īpašums jau bija piereģistrēts zemes grāmatā. Jo, lai īpašumu piereģistrētu, zemes grāmatas tiesnesim arī vajadzēja kādu pamatojumu. Tas varētu būt, piemēram, administratora rīkojums, vai ministrijas ierēdņa norādījums. Savukārt, ja administrators izrakstīja rīkojumu, ka īpašums tiek pievienots uzņēmumam kā valsts daļa, tad tiesnesim neatlika nekas cits, kā piereģistrēt, un no viņa viedokļa tas bija pilnīgi likumīgi. Administratoram savukārt pilnvarojumu varēja dot kāds augstu stāvošs ministrijas ierēdnis. Manuprāt, šeit jau pieminētais valsts sekretāra vietnieks stāv gana augstu. Bet kā jau teicu, ja īpašums jau bija piereģistrēts zemes grāmatā, jeb ja uzņēmums jau bija uzsācis darbību, tad viņa lēmums bija pilnīgi likumīgs. Īsi sakot, no kaut kā viena izaug viss», Kreicbergs paskatījās uz savu japāņu priedi: «no saknēm stumbrs, no stumbra zari, no zariem skujas un čiekuri. Bet viss sākās ar vienu vienīgu sēkliņu. Īsi sakot 100%, ka vainīgais ir tas, kurš savu papīru parakstīja pirmais».

«100% nemēdz būt», pieklājīgi, bet klusi pielaboja Matīss, turpinot skribelēt ģeometriskās fantāzijas savā blociņā. Brīžiem viņš kaut ko strīpoja – it kā spēlētu pats ar sevi desas.

«Nu labi, lai ir 90», piekrita Kreicbergs. «Nelaime ir tā, ka no visa tā stāsta neviens vienalga nezina, kurš bija pirmais.»

«Reku mēs ar tieši to mēģinājām noskaidrot», pašapmierināti noteica Matīss un izkratīja no sava maisiņa kaut kādas dokumentu čupas.

«Jūs to visu esat izlasījis! Tas dara jums godu, Matīs, un liecina, ka jautājumam jūs pieejat ar pienācīgo nopietnību», atzinīgi noteica Kreicbergs.

«Nu gluži visu nē», Matīss saminstinājās, «tur vispār vienā žurnālā bija rakstīts, ka lasīt ir kaitīgi – tas bojā redzi.»

«Redziet, Matīs, kad jūs nodzīvosiet līdz maniem gadiem, tad zināsiet, ka viss, kas ir kaitīgs, mazās devās ir derīgs», Kreicbergs smaidot pavēstīja.

«Gudri teikts», Matīss pasmaidīja. «Bet reku protokolētas galveno iesaistīto personu liecības es jums tagad nolasīšu priekšā.»

Satiksmes Ministrijas Valsts Sekretāra Vietnieka A. Kreiča liecība

«Es esmu pieredzējis un atbildīgs ierēdnis, es nekad nelieku savu parakstu uz dokumenta, visu kārtīgi nepārbaudījis. Šo gadījumu atceros labi – mums likās, ka tā ir reāla iespēja iesaistīties rietumu biznesa struktūrās, un ka šādam mērķim visnotaļ nepieciešams valsts atbalsts. Es painteresējos mūsu vēstniecībā Beļģijā – atsauksmes bija vislabākās – uzmanīgi izpētīju visus pieejamos dokumentus un ārvalstu aģentūru ziņojumus. Tas viss neradīja nekādas aizdomas. Arī tas, ka ziņas par Lockheed un Boeing projektiem plašā sabiedrībā neparādās, likās pašsaprotami. Nopietns projekts, nav zināms ar ko beigsies, tad vēl konkurenti. Tas par būtību.

Kas attiecas uz dokumentu apriti, es esmu labi pazīstams gan ar Doņu pagasta priekšsēdi Kalebānu, gan ar maksātnespējīgās Asfaltbetona Rūpnīcas administratoru Zommera kungu. Tieši viņš man iesniedza detalizētu atzinumu, ka labākais veids, kā mēs varam izmantot rūpnīcu un tai piekārtotās teritorijas, ir iekļaut to kā Valsts daļu jaundibināmajā sabiedrībā. Es, protams, šo atzinumu atradīšu, bet saprotiet – ir pagājis laiks, un šajā laikā ir notikušas daudzas lietas. Dokuments jau ir arhīvā, un tā sameklēšana varētu aizņemt laiku.

Matīsa piezīme – neatrada.

Vienu lietu es gan gribētu pateikt. Jūs jau vienalga noskaidrosiet – toreiz lieta tiešām šķita ļoti steidzama un, kad viss process sākās, īpašums tiešām zemes grāmatā nostiprināts vēl nebija. Bet valsts līdzfinansējums bija kritiski nepieciešams. Tas, protams, ir pārkāpums, bet mēs apspriedāmies ar valsts sekretāru, un viņš teicās informējis arī ministru, un nolēmām, ka termiņi spiež un izņēmuma kārtā visas darbības var sākt un īpašumu zemesgrāmatā piereģistrēt vēlāk – darba kārtībā. Un pilnīgi noteikti – kad uzņēmums bankai deva rīkojumu par akreditīva izstādīšanu, ar zemesgrāmatu nešaubīgi viss jau bija kārtībā. Es personīgi pārbaudīju. Nezinu, vai tas jums var ko palīdzēt.»

Zemes Grāmatas tiesneša Z. Tālavieša liecība .

Augstāk stāvošajās instancēs jau sen valda uzskats (pilnīgi nepamatots), ka visas nelikumības un nekārtības rodas zemesgrāmatā tāpēc, ka mēs it kā nepietiekami skrupulozi ievērojam normatīvos aktus un tiesu lēmumus. Atļaujiet paskaidrot: mēs zemesgrāmatā esam ļoti noslogoti, lietu daudzums, kas jāizskata vienam tiesnesim pārsniedz normatīvajos aktos paredzēto. Protams, mums gadās kļūdas, bet tās ir noguruma vai īpašu apstākļu, bet nekādi ne nolaidības sekas.

Runājot par konkrēto lietu – es to atceros. Tas ir tāpēc, ka tieši šīs lietas sakarā man zvanīja vismaz divas personas (citādi manā apziņā šī lieta droši vien būtu sajukusi vienā juceklī ar daudzām citām). Tātad – visupirms man piezvanīja Satiksmes Ministrijas Valsts sekretāra vietnieks Kreiča kungs un painteresējās, vai konkrētā īpašuma statusa maiņa jau ir atspoguļota zemesgrāmatas reģistros. Pēc neilgas pārbaudes varēju viņam paziņot, ka nav, jo trūka dažu būtisku izziņu no Pagasta. Pārējie dokumenti jau bija, bet trūkstošo dēļ lieta bija atvirzīta un, godīgi atzīstoties, nedaudz piemirsta. Valsts sekretāra vietnieks teica, ka lieta ir steidzama un solīja pats to nokārtot. Tik tiešām, pēc neilga laika ieradās priekšsēdis Kalebāns ar visām trūkstošajām izziņām, un es viņa klātbūtnē visu nokārtoju. Redzēju, ka norakstu viņš pievienoja mapītei ar bankas dokumentiem un kaut kur aizsteidzās. Kurā datumā tas bija, es īsti neatceros, bet to var pārbaudīt pēc mūsu arhīviem.

Matīsa piezīme – pārbaudījām, īpašuma statusa maiņa piereģistrēta 1908. gada 29. augustā. Kā tas varēja gadīties, neviens nezin. Pie viņiem visu darot datorprogramma, un kļūdas ir absolūti izslēgtas.

Likvidējamās Asfaltbetona rūpnīcas administratora, advokāta V. Zommera liecība.

Bruxels Aerospace Corporation ir solīda kompānija. Satiksmes Ministrijas Valsts sekretāra vietnieka uzdevumā es pats personīgi uzdevu attiecīgajiem dienestiem ievākt ziņas gan par pašu kompāniju, gan par ar to saistītajiem projektiem. Atsauksmes bija ārkārtīgi pozitīvas (šeit es pievienoju atsauksmju kopijas). Bez tam mūsu ministrijas delegācija Valsts sekretāra vietnieka Kreiča kunga vadībā, piedalījās BAC organizētajā seminārā Grenlandē un varēja ar galvenajiem jautājumiem iepazīties uz vietas un bez starpniekiem. Vispār man ir pietiekamas pilnvaras, lai parakstītu šādu līgumu par manā administrēšanā nodoto rūpnīcu arī patstāvīgi, bet dotajā gadījumā pēc Valsts sekretāra vietnieka rakstiska rīkojuma es sastādīju ziņojumu, nodevu to viņam un, tikai saņēmis viņa rakstisku piekrišanu, sāku formēt dokumentus un rīkojumu zemesgrāmatai.

Var piebilst, ka līdz ar Asfaltbetona rūpnīcas pievienošanu LiDOŅIEM manas administratora funkcijas izbeidzās. Pēc valdības lūguma es neilgu brīdi biju valsts daļas pilnvarotais pārstāvis, bet pie pirmās iespējas atteicos no šī pienākuma pildīšanas, jo man bija citas intereses.

Ticiet man, tas, kas notika, man ir milzīgs šoks. Es vispār nesaprotu, kādiem dienestiem tad vēl var uzticēties – viņus piešmauca kā puikas!

Doņu pagasta priekšsēdētāja Aloiza Kalebāna liecība.

Situācija ar navigācijas iekārtu pirkumu pēc Bruxells Aerospace Corporation ieteikuma nekādas aizdomas neradīja. Pirkums bija ļoti izdevīgs, jo sakarā ar to, ka no pirkuma it kā atteicās iepriekšējais pasūtītājs, bija iespēja dabūt par zemāku cenu. Bez tam arī apmaksas kārtība likās droša – ārzemēs tā ir rutīnas procedūra. Tur bija ļoti daudz visādas ņemšanās ar papīriem – lielāko daļu paveica advokāti. Bet vienā ziņā man jāatzīstas. Tā kā uzņēmumā bija Valsts kapitāla daļa, pilnvarojums no Ministrijas par uzņēmuma apsaimniekošanas tiesībām bija vajadzīgs. Banka to neprasīja – to prasa mūsu likumi. Un šo rīkojumu Valsts sekretāra vietnieks uzrakstīja man ar atpakaļejošu datumu, kad es akreditīvu bankai jau biju uzstādījis. Domāju, ka tas ir nenozīmīgs pārkāpums.

Visu noklausījies, Kreicbergs tikai domīgi novilka: «m-jāāā… Pamatīgi saputrots. Kas te var zināt, kurš ir vainīgs?»

Matīss, kasot degunu, nobubināja: «Nu, īstenībā es zinu. Kurš ir vainīgs. Vot.»

«Kā???!!!»

«Mēģināšu paskaidrot. Operatīvā informācija…»

«Āh-āā! Operatīvā informācija!» saprotoši izsaucās Kreicbergs.

«Nesasteidziet. Es īstenībā sāku teikt, ka operatīvā informācija liecina, ka visi šie četri tipi nekādā veidā savā starpā nesadarbojās. Un šīs lietas ietvaros jau nu noteikti ne. Vot. Vēl arī vēlēšanas tuvojās, kad visi viens otram skatās uz pirkstiem īpaši rūpīgi.

Vienkāršības labad apzīmēsim darbojošos personāžus ar šitādiem burtiem:

VSV – Satiksmes ministrijas valsts sekretāra vietnieks.

ZGT – Zemes grāmatas tiesnesis.

ADM – bankrotējušās Asfaltbetona rūpnīcas administrators.

PGV – Doņu pagasta valdes priekšsēdētājs.

Īstenībā jūs tik ātri runājāt, ka es visu nepaguvu pierakstīt, bet man, reku, iznāca šitā –

a) bija jāizmaina ieraksts Zemesgrāmatā un tam bija vajadzīgs tiesisks pamatojums,

b) bija jāpārtaisa firma par uzņēmumu ar valsts daļu,

c) bija jādabū nauda no privatizācijas fondiem,

d) bija jāuzstāda akreditīvs bankai.

Ja es pareizi saprotu jūsu teikto, tad mūsu ļodzīgajā likumu sistēmā katra no šitām darbībām, kā lavīna varēja izraisīt visas pārējās, bet bez pirmās nekāda afēra nevarētu notikt. Jūs tepat pirmiņ teicāt, ka par 100% (kurus vēlāk nolaidāt līdz 90) vainīgs ir tas, kurš savu kārti izspēlēja pirmais – pārējiem bija jāliek mastā.

Tātad – visupirms: kas tad paliek pāri, ja mēs no viņu liecībām izmetam visu beletristiku:

VSV liecība: «ZGT nebija ne pirmais ne pēdējais»

ZGT liecība: «PGV parakstīja uzreiz pēc ZGT»

ADM liecība: «ADM parakstīja uzreiz pēc VSV»

PGV liecība: «PGV parakstīja pirms VSV»

«Tas ne ar ko neatšķiras no uzdevumiem ko drukā žurnālos. Sākumā mēs neko nezinām, kurš bija kurš, bet, reku, ja mēs ņemam par pilnu to, ko teica Valsts Sekretāra Vietnieks, tad Zemes grāmatas tiesnesis nebija ne pirmais, ne pēdējais.» Matīss uz brīdī apklusa, aizdomīgi paskatījās uz Kreicbergu, un apņēmīgi piebilda: «Es labāk uzzīmēšu.» Tad viņš izplēsa lapiņu no savas burtnīciņas un uzzīmēja sekojošu tabulu:

Pirmais

Otrais

Trešais

Ceturtais

VSV

VSV

VSV

VSV

ZGT

ZGT

ZGT

ZGT

ADM

ADM

ADM

ADM

PGV

PGV

PGV

PGV

«Tātad mēs varam izstrīpot ZGT no pirmās un pēdējās vietas.»

«Tātad ZGT varēja būt vai nu otrais, vai trešais.

Skatāmies tālāk – kolīdz ZGT saka, ka PGV nāca uzreiz pēc ZGT (atceraties – tas bija par to nokārtošanu un aizsteigšanos?), tātad PGV var būt attiecīgi vai nu trešais, vai ceturtais, bet nekādi ne pirmais vai otrais – strīpojam ārā!»

«Tālāk – ADM saka, ka viņš bija uzreiz pēc VSV. Tātad ADM nevar būt pirmais, bet VSV pēdējais – strīpojam ārā un paskatāmies, kas sanācis – pirmajā stabiņā palicis tikai Valsts sekretāra vietnieks, aiz viņa jānāk Administratoram. Un pagastvecim pēc zemes grāmatas tiesneša.»

«Vienīgā iespējamā secība ir: valsts sekretāra vietnieks – pirmais, administrators otrais, Zemes grāmatas tiesnesis trešais un pagastvecis pēdējais. Viss būtu smuki, bet šitā secība runā pretī tam, ko tik pārliecināti teica pagastvecis – ka viņš bija pirms valsts sekretāra vietnieka.» Un Matīss bēdīgi apklusa.

«Varbūt, ka viņš mānās?» Kreicbergs nedroši izteica minējumu.

«Varbūt. Bet pamēģināsim to visu no otra gala.» Un Matīss, veikli izrāvis jaunu lapiņu no burtnīciņas, uzzīmēja jaunu tabulu, tad turpināja: «Tātad, kolīdz pagastvecis saka, ka viņš bija pirms Valsts Sekretāra Vietnieka, tad pagastvecis nevar būt pēdējais, bet Vietnieks pirmais.» Matīss enerģiski izstrīpoja un tad turpināja: «Tālāk, pēc Vietnieka izteikumiem Tiesnesis joprojām nevar būt ne pirmais ne pēdējais, bet pēc Tiesneša izteikumiem Pagastvecis bija pēc viņa – tātad trešais.» Runājot Matīss visu laiku strīpoja, un beigās uzrādīja jauniegūto tabulu:

«Kas atkal noved pie vienīgās secības, kura atkal nesaskan ar ceturto apgalvojumu: proti – Administrators teica, ka viņš bija pēc Valsts sekretāra vietnieka!»

«Kaut kas traks!» Kreicbergs bija patiesi sašutis par negodīgajiem ierēdņiem.

«Tieši tas pats notiek, ja mēs izvēlamies trīs citus izteicienus», Matīss zīmēja atkal: «Ja mēs atstājam uz beigām to, ko teica Zemes grāmatas Tienesis, tad dabonam bildi

VSV

ZGT

ADM

PGV

un secību PGV,ZGT,VSV unADM.

Bet ja mēs ignorējam Valsts sekretāra vietnieku, tad tas izskatās šitā:

VSV

ZGT

ADM

PGV

tas ir ZGT,PGV,VSV unADM.

«Tā mēs dabūjām četrus dažādus variantus, un katrā vainīgais it kā iznāk cits. Tas izskatās pēc katastrofas, bet, brīdi padomājuši, mēs nonākam pie skumja, bet neizbēgama secinājuma – lai iegūtu viennozīmīgu atbildi, vienu liecību nāksies ignorēt.

Jautājums ir – kuru?

Atbilde ir – vainīgā! Nav nekāda saprātīga iemesla, kāpēc nevainīgajam vajadzētu melot…

Jautājums – kā lai zina, kurš ir vainīgais?

Atbilde – elementāri! Pievērsiet uzmanību: pirmajā variantā, ko mēs apskatījām, iznāca, ka pirmais parakstītājs ir VSV – viņam pēc mūsu teorijas it kā arī vajadzētu būt vainīgam, bet iznāk, ka viņš ir teicis svētu patiesību, kamēr melojis ir pilnīgi nevainīgais pagastvecis!

Un tāpat tas iznāk arī citos gadījumos. Visos, izņemot vienu! Ja mēs pieņemam, ka nav ko ņemt par pilnu Administratora teikto, tad no pārējo liecībām izriet, ka viņš arī ir vainīgais. Vot. Un vispār man tas Zommers nepatika jau no paša sākuma.»

Iestājās ilga pauze. Un tad Matīss pajautāja: «Jautājums ir – kā mēs šito Administratoru varētu iedzīt stūrī? Vai varētu būt kāds dokuments, kas viņu atmasko? Mums tur kantorī ir labi meklētāji, vienīgi gribētos zināt, kas jāmeklē?»

«Redziet Matīs», Kreicbergs lēni vēstīja: «Katra īsta blēdība balstās uz ticību cilvēkiem», šeit viņš ieturēja ilgu pauzi un plati smaidot vērās Matīsā, it kā būtu pateicis kaut ko ļoti gudru. Matīss apjuka – viņš nevarēja saprast, vai pauze ir tikai dramatiskajam efektam, vai arī no viņa tiek gaidīta kāda atbilde. Viņš vēl mirkli pagaidīja un tad sāka bubināt zem deguna, ka jā, ka, protams, ka kā gan var pieblēdīt kādu, kas tev neuzticas un būtu vēl turpinājis tādā pašā garā, bet vecais grāmatvedis viņu jau pārtrauca viltīgi kratot pirkstu: «Nē, nē, nē! Jūs mani nesapratāt, Matīs! Cilvēkiem ir jātic pašam blēdības autoram. Jebkuru naudas gaitu, jebkuras dokumentu plūsmas pedantiski grāmatvedības sausiņi var izsekot, ja vien…», šeit Kreicbergs ieturēja kārtējo pauzi: «Ja vien kāds ar autoru nesaistīts cilvēks neienāk bankā, neizņem naudu, nepārnes to polietilēna maisiņā pāri ielai uz citu banku un nenogulda uz sava vārda. Saiknes starp autoru un nesēju nav nekādas. Tāpēc autoram ir nesējam jāuzticas.»

«Varētu nebūt tas gadījums», domīgi novilka Matīss: «Šitas neuzticas nevienam. Vot.»

«Tad mums ir cerības!» patiesi nopriecājās Kreicbergs. Un sāka gari un plaši stāstīt, kur un kādi dokumenti ir vajadzīgi. Kā tas ir pieņemts baltajā un melnajā biznesa pasaulē, kādiem jābūt dokumentiem, lai blēži viens otru nevarētu apblēdīt.

«Mūsu gadījumā es redzu tikai vienu vājo punktu. Proti – rēķins, kurā nauda ienāca patiesībā, piederēja ārzonas kompānijai – vai ne tā?»

Matīss piekrītoši pamāja ar galvu.

«Tātad, ja šī nauda rēķinā būtu ienākusi kā samaksa par aparatūru, tad tā tā arī būtu iegrāmatota. Un pēc kļūdas atklāšanās to varētu pieprasīt atmaksāt atpakaļ. Ir viena nianse – ja tad, kad ienāca nauda, bankā jau bija transfēra uzdevums (ir tādi maksājuma uzdevumi uz ienākošo naudu), tad nauda nekavējoties tika pārsūtīta tālāk un visās anālēs un izdrukās varētu pat neparādīties. Bet tam bija jānotiek ļoti ātri, burtiski dažu minūšu laikā, un nākošajās bankās jau varēja gaidīt kungi ar polietilēna maisiņiem. Tātad – šīs «firmas» patiesajam īpašniekam vajadzēja aizsūtīt rīkojumu savam ārzonas advokātam izrakstīti transfēra maksājuma uzdevumu. Un!» Šeit Kreicbergs pacēla pirkstu, «To varēja izdarīt tikai sūtot vēstuli vai faksu, e-mails nederēja, jo bija jābūt parakstam. Es domāju, Matīs, ka šis ir tas papīrs, kas jums varētu palīdzēt, ja gribat iedzīt Zommera kungu stūrī. Viņa vietā es gan to papīru jau sen būtu iznīcinājis. Un baidos, ka viņš tā arī būs izdarījis.»

* * *

Nākošajā dienā apspriedē pie Ignata bija Matīsa priekšlasījums par jauniegūtajām zināšanām. Tiesa, viņš nepieminēja Kreicbergu, bet smalki, ar tabulām un grafikiem atspoguļoja visu afēras shēmu, kā viņš to patreiz redzēja, noskaitīja, kāda viņaprāt bija bijusi notikumu secība, kas ko darījis un kas pie kā ir vainīgs. Apmierināts, ka Kreicbergu pieminēt nedrīkst vienalga, Matīss uz visiem jautājumiem par informācijas avotiem deva mīklainus mājienus, ka visu izdomājis pats.

«Es jau no paša sākuma nevarēju saprast, ko tas Zommers tā metās uz šito lietu. Viņam droši vien bija kāda ideja. Kas izgāzās. Kas tā bija par ideju, droši vien paliks slēpts uz mūžu, bet kaut kādu naudu no tās fabrikas ārā dabūt vajadzēja. Tur taču bija fabrikas telpas, karjers (Zommers mēģināja ar vietējās sporta komitejas palīdzību tur izveidot enduro trasi) un dzelzceļa atzars, no kura nebija nekādas jēgas.

Kad akurāti saraksta visus datumus, tad ir redzams, ka Zommers kļuva par fabrikas administratoru krietni pirms mūs interesējošajiem notikumiem. Lidlauks pati par sevi arī varētu būt ieguvums, tur ir ļoti kvalitātīvs segums, to varētu izmantot par būvmateriālu celtniecībā vai, piemēram, krastmalas nostiprināšanā.

Pašai fabrikai naudu neviens dot negribēja, katram skaidrs, ka neko ienesīgu tā šeit ražot nevar, un pārdot tur nebija ko, tāpēc to vajadzēja neuzkrītoši piemontēt kaut kam vērtīgam. Viņi izstrādāja biznesa plānu un veica diezgan lielus ieguldījumus – cik tie blēži no Giulicks &amp; Bleedis ar visiem viņu beļģiem, japāņiem un konferencēm vien neizmaksāja! Jāsaka, pasākums bija nopietni izstrādāts un izskatījās visnotaļ solīds. Visgrūtākais bija to visu noorganizēt, šeit taču visi viens otram skatās uz pirkstiem, jo visu laiku jāvaktē, lai a) tevi neapdala, b) neieliek čokā. Naža asmens, kā smejies. Ticēt ar nevienam nevar. Tāpēc tas Zommers sakarināja Kreicim makaronus uz ausīm un, kamēr tas vēl bija silts, pats izrakstīja lēmumu par fabrikas sanēšanu, pievienojot to jaunizveidotajai lidsabiedrībai kā valsts daļu. Šito rīkojumu viņš aiznesa uz zemesgrāmatu un paslēpās ierakumā. Kad sākās visa tā histērija ap pirkumu, visi sāka braukt virsū Zemes grāmatas tiesnesim, kurš, protams, nekā nebija darījis (tas bija ieplānots – viņam speciāli nedeva kukuli), tas ieskatījās papīros, atrada tur pietiekamu iemeslu un izdarīja ierakstu Zemes grāmatā. Tiesa, kā kavēšanās ieganstu viņš minēja kāda nebūtiska papīra trūkumu no pašvaldības.

Tālāk viss jau ripoja kā pa reni. Pagastvecis jau trinās gar Zemes grāmatas durvīm kā čurāt gribošais ap ateju un, izrāvis tiesnesim no rokām vēl karstos dokumentus, aizdrāzās pie notāra piefiksēt visus zīmogus, lai varētu izrakstīt akreditīvu. Ar otru roku viņš pa to laiku zvanīja valsts sekretāra vietniekam (tas ir Kreicim), jo zināms atbalsts no ministrijas bija vajadzīgs. Galu galā ministrijas ziņā bija, ar cik lielām finansēm drīkst rīkoties pašvaldība. Neviena Banka šitiem kantoriem pārmēru neuzticas, ja tur nav nekādas valsts daļas. Pēc asfaltbetona fabrikas pierakstīšanas zemes grāmatā firma vairs nav nekāds kaktu kantoris, kurā ir nevienam nevajadzīgs lidlauks, bet kļūst par uzņēmumu, kurā ir valsts daļa!» Matīss pacēla pirkstu «Vo' kā! Tad valsts kļūst par līdzatbildīgo, un var jau sākt domāt par līdzfinansējumu un peļņu.

Kreicis, akurāti apskatījis ierakstu zemesgrāmatā, konstatēja, ka ir bijis pilnīgi pietiekams pamats, lai zemes grāmatas tiesnesis izdarītu attiecīgu ierakstu zemesgrāmatā. Tagad no valsts sekretāra vietnieka viedokļa viss jau izskatījās pilnīgi likumīgi (ne jau viņš bija pieņēmis aizdomīgo lēmumu) un viņš apstiprināja akreditīvu.

Zommers labi pazina visas piesaistītās personas.

Viņš zināja, ka Kreicis ir vecs kareivis, kurš gan ir gatavs riskēt, bet nekādi nav uzskatāms par avantūristu. Viņam jau ir stabils stāvoklis sabiedrībā un stabili ienākumi. Tie viņam ir svarīgāki par kaut kādiem visai miglainiem sasniegumiem. Tātad, pirms uzsākt savu sākotnēji ieplānoto afēru, vajadzēja panākt, lai no Kreiča viedokļa viss izskatās solīdi un perspektīvi. Galu galā viņš bija tas, kurš garantēs naudu.

Tad viņš caur ofšoriem organizēja savu piegādātājfirmu un iesmērēja kāri trīcošajam, bet ne pārāk pieredzējušajam pagastvecim dokumentu paketi, kurā bija nomainīta viena vienīga lapa.

Tālāk vienkārši: Ofšors uzrakstīja maksājuma uzdevumu, kas bankā jau bija priekšā un gaidīja ienākošo naudu, lai uz vietas to pārskaitītu uz citām bankām no kurām naudu vienkārši izņēma. Vienīgi taimingam bija jābūt perfektam. Un tas bija.»

Ignats nepacietīgi iejaucās: «Nu labi, tu zini, kurš ir vainīgs, jāatzīst, tavi izskaidrojumi izklausās diezgan pārliecinoši, BET!, kā mēs te kādam varēsim kaut ko pierādīt? Tu taču no tiesas nedomā, ka mēs iesim uz prokuratūru un tiesu ar tavām sašvīkātajām rūtiņām un liksim viņiem risināt atjautības uzdevumus?»

«Diez vai viņi varētu atrisināt…», šaubīgi novilka Matīss. Un tad piebilda: «Taimings ir mūsu cerība. Īstajā brīdī bija jāizsūta fakss ar uzdevumu par transfēru. No visa tā, ko es stāstīju, ir skaidrs, kas mums jāmeklē. Un ko mēs visdrīzāk neatradīsim. Sorry about that ». Un Matīss izvilka no mapītes savu lepnumu – dokumentu, ko viņš pats, izmantojot savas no Kreicberga stāstījuma pierakstītās piezīmes, ekonomikas fakultātes otrā kursa mācību grāmatu un arhīvā atrastu vecu maksājuma uzdevumu par līdzīgu tēmu, bija izveidojis. Tur bija viss, gan, ka tas uzdod šitam organizēt no tādas un tādas bankas tāda un šitāda rēķina pārsūtīt naudu uz reku šitādām bankām, gan, ka jāpilnvaro ļaudis izņemt naudu no tām bankām un aiznest polietilēna maisiņos. Banku nosaukumus un rēķinu numurus okšķeri jau bija noskaidrojuši, un Matīss bija tos atradis komisijas materiālos, attiecīgos SWIFT kodus viņš bija sameklējis pats un akurāti iezīmējis pareizajās rūtiņās.

Šajās ailēs viņš daudz izvērsties nevarēja, bet nemiera garam kaut kā ārā bija jātiek, tāpēc īpašu Matīsa uzmanību izpelnījās sadaļa «details of payment », kurā parasti norāda vai nu par ko, vai kāpēc tiek maksāts. Komisijas materiālos Matīss bija redzējis, ka attiecīgais fonds, kam it kā piederēja rēķins, nodarbojās ne tikai ar augstiem lidojumiem stratosfērā, bet arī ar dzīļu izpēti. Piemēram, aktīvi līdzdarbojas kustībā par Baltās jūras atbrīvošanu no melnajām aļģēm, ko atbalstīja pat Vispasaules Ekoloģiskā Asambleja, un šī te nauda saskaņā ar rēķiniem aizgāja atbrīvotājiem, kas veica augsti tehnoloģisku ķīmisko izpēti.

Apakšā bija arī vieta visādiem parakstiem, tituliem un zieķeļiem. Tur bija smalki aprakstīts kas, kam, ko, cik un kāpēc. Īsts mākslas darbs. Pēc mākslinieciskas un tehniskas apstrādes to pat varētu noturēt par īstu. Bet, kad Matīss lepni nolika papīru galda vidū, viņš vīlies konstatēja, ka pārējie apspriedes dalībnieki uz papīru noskatās ar diezgan truliem ģīmjiem, bez jebkāda entuziasma vai sajūsmas.

Ignats tikai noteica: «Nē nu malacis Matīs. Malacis», viņš to vēlreiz atkārtoja, it kā pats nebūtu drošs un gribētu pats sevi pārliecināt. «Mēs vismaz tagad zinām vismaz vienu lietu, kas jāmeklē. Vai vismaz, ko varētu mēģināt meklēt» viņš jau diezgan bezcerīgi piebilda. «Vajadzētu kādu plānu izstrādāt vai? Tātad, jāmeklē maksājuma uzdevums, kuru Zommers pa faksu sūtījis sev piederošajai ārzonas kompānijai. Kas mums ir zināms? Ir zināms, kurā datumā izsūtīts, ir zināms uz kurieni, nav īsti zināms no kurienes. Zommers tagad ir liels vīrs. Ar plikām rokām klāt nevar tikt.»

«Kāds vīrs?» Matīss apstulbis pajautāja.

«LNB [23] priekšsēdētāja padomnieks», Ignata vietā atbildēja Ruso. «Latvijas Valsts grūtajā tapšanas periodā viņš allaž nesavtīgi izlīdzēja ar padomiem dažādām amatpersonām. Bet oficiālus amatus agrāk neieņēma.»

«Un drīz atkal neieņems», Ignats noburkšķēja. «Viņš nolēmis iesaistīties politikā. Ja tu, Matīs, lasītu avīzes, tad zinātu, ka viņš dibina partiju. Kopā ar vēl dažiem finansistiem un juristiem. Viens dakteris un viens aktieris arī ir, viss kā nākas. Un kolīdz viņš grib iesaistīties politikā, tad, protams, kā godīgs cilvēks, atkāpjas no visiem amatiem.»

«Tad jau nav šances neko uzzināt», vīlies noteica Matīss.

«Tagad nebūtu. Bet toreiz viņš vēl nekas nebija. Mums pirmkārt jāmēģina noskaidrot, a) kur viņš bija attiecīgajā laikā, b) kas bija viņa uzticības personas (varbūt, ka to faksu viņš nesūtīja pats), uzskaitīja Ignats un mīklaini piebilda: «Man liekas, ka vienu viņa uzticības personu es zinu.» Viņš paskatījās uz Ruso un diezgan bezcerīgā tonī pajautāja: «Tev viss ir skaidrs?»

Ruso piekrītoši pamāja ar galvu, piecēlās un, pavirši paskatījies uz dokumentu galda vidū, devās uz durvīm: «Es tūlīt pat nodošu vajadzīgās instrukcijas.»

Ignats nosauca viņam pakaļ: «Uzgaidi! Vai tev nevajag iedot kādu palīgā? Ekspertus tur, vai pēddziņu suņus?»

Ruso, kas jau bija gandrīz izgājis pa durvīm, pagriezās un atbildēja: «Skolotājs ir teicis – Īsti cildens vīrs visu sasniedz saviem spēkiem.» Tad viņš piemiedza ar aci un pazuda.

Ignats nedaudz apmulsis paskatījās uz Matīsu: «Kas tas viņam par skolotāju, ko viņš te visu laiku piemin? Izskatās, ka baigi gudrs?»

Matīss tikai norūca zem deguna: «Nav nekāds brīnums. Man liekas, ka tas ir Konfūcijs.»

Kad pēc stundas viņi visi trīs izgāja ārā no kantora, Matīss pēkšņi pagriezās pa kreisi un, nobubinājis zem deguna: «Nu tad līdz rītam», taisījās iet prom. Ignats ar Ruso apstājās kā iemieti un ieplēstām mutēm sāka uz viņu stulbi blenzt. Un kolīdz Matīss neko neteica, tikai mīņājās kasot degunu, Ignats viņam pajautāja: «Vai tu esi aizmirsis? Mums ir šodien sarunāta zole pie Harija. Viņš jau zvanīja un pat teica, ka vaicbīru tev esot nopircis.»

Matīss sāka apjucis stomīties un teikt, viņi trīs jau esot, ka viņam tur tantei no laukiem, aptiekā, zāles, vispār…

Bezjēdzīgo stostīšanos pārtrauca Ruso, kurš, skatoties tieši virsū Matīsam, vērsās pie Ignata: «Iesim Ignat. Viņam tiešām IR iemesls. Ļoti smuks iemesls. Es to iemeslu esmu redzējis.» Matīsam tiešām bija iemesls – viņš kārtējo reizi bija šausmīgi samīlējies. Jaunā draudzene bija sapņu sieviete, kura bija pat svarīgāka par zoles vakaru draugu pulciņā.

Ar savu jauno pasiju Matīss iepazinās poliklīnikā. Visai iestādei bija norīkojums potēties pret difteriju, bet Matīss, kā tas viņam bieži gadījās, vai nu bija sajaucis laiku, vai vienkārši nosebojies, bet, īsi sakot, reizē ar citiem sapotēties viņam nebija izdevies, un tagad viņš viens pats sēdēja uzgaidāmajā telpā un gaidīja, kad pienāks viņa kārta. Pēc brīža Matīss pēkšņi atskārta, ka jau labu brīdi domās visu pārkārto – triju reģistratūras lodziņu vietā vajadzētu darboties diviem, kundzītēm nevajadzētu pašām visu laiku, grūstot un traucējot vienai otru, mesties uz reģistratūras skapjiem pēc kartiņām. To varētu darīt tā mazā blondā špidrilka, kura pie trešā lodziņa jau desmit minūtes apkalpo iesirmo kungu, to vien darot, kā ar kārtējo papīru metoties pie kādas no kolēģēm, lai kaut ko pajautātu.

Lai pārliecinātos par savas teorijas pareizību, Matīss sāka apkalpojošo personālu hronometrēt – droši vien tas, kā viņš atlieca pirkstus un kaut ko bubināja zem deguna, izskatījās ļoti amizanti, jo jaunkundze, kura tieši patreiz stiepa garām planšeti, iespurdzās.

«Jau otro reizi!» pakalpīgi pačukstēja eņģelis. Jaunkundze bija tērpta džinsos un T-kreklā ar uzrakstu «E=mc2 », apaļīga, bet visi apaļumi dislocēti pareizajās vietās, mati tumši, čirkaini. Tas kopā ar iespurgšanos šķita pietiekams iemesls.

«Atvainojiet, vai jūs lūdzu man nepateiktu…», kautrīgi minstinoties Matīss vērsās pie jaunkundzes.

«Jā lūdzu?»

«Sakiet, vai jūs esat sapotējusies pret difteriju?»

Meitene iespurdzās atkal: «Nē. Kāpēc jūs tā jautājat?»

«Redziet, man jāiet potēties, bet difterija ir nopietna slimība, to ierosina nūjiņveida baktērija corynebacterium , – man vienam bail. Divatā būtu drošāk.»

Meitene tikai vēlreiz pasmaidīja un devās prom. Matīss žēli noskatījās pakaļ un taisījās jau turpināt cīņu, bet viņu iesauca kabinetā. Kad, kārtīgi sapotēts, Matīss atgriezās reģistratūrā, meitene vēl joprojām bija tur.

«Atvainojiet, dakteris man teica, ka potei varētu būtu sekas, reiboņi un tā tālāk. Jau tas vien, ka nedrīkst lietot alkoholu, liecina, ka lieta nopietna. Varbūt jūs būtu tik laipna un pavadītu mani līdz transporta līdzeklim?»

«Redziet, es te strādāju par noformētāju, un man ir savs darbs darāms.»

«Par noformētāju! Tas ir brīnišķīgi, jums tātad jārūpējas par iestādes labo slavu. Nu padomājiet pati, kāda te labā slava, ja pacienti ar noreibušām galvām pēc ārstēšanas kursa gāzīsies uz grīdas tieši reģistratūrā!»

«Vēl jau neviens nav nogāzies,» meitene neticīgi iesmējās.

«Ja tas var palīdzēt pierunāt jūs aiziet kopā ar mani iedzert kafiju – es esmu gatavs nogāzties tūlīt pat.»

Kad pirmajā randiņā meitene Judīte uzzināja, ka interesantais kungs, ko viņa iepazina tik savādos apstākļos, ir matemātiķis, viņa sākumā jutās drusku vīlusies, bet vakara gaitā Matīsam izdevās visu vilšanos aizskalot kā nebijušu. Tiesa, viņam nācās likt lietā visu savu arsenālu: viņš deklamēja no skaitļiem sastāvošus mīlas dzejoļus, kuriem iedvesmu smēlās no tikko uzzinātā telefona numura, apkārtējām izkārtnēm un māju numuriem (lasīt ar izjūtu):

trīs divdesmit,

trīs divi četri –

trīs piecpadsmit

trīs simti viens.

viens tūkstots

piecsimt kilometri

viens divi daudz,

viens divi viens?

Viņš stāstīja par zvaigznēm, ilustrējot stāstus ar uzskatāmajiem piemēriem debesu jumā, tā it kā pats to visu tikko būtu uzzīmējis, viņš stāstīja par cilvēku, kurš mīlēja tikai skaitļus, kuram visā viņa astoņdesmit trīs gadus garajā mūžā nebija savu māju – kurš braukāja no vietas uz vietu, dzīvoja pie paziņām, pārtika no uz ātru roku iepirktām sviestmaizēm – kuram nebija draugu un nebija sieviešu – kurš mīlēja tikai skaitļus, un rakstīja skaitļus deviņpadsmit stundas dienā ik dienas, līdz pat savai nāvei.

«Tas bija Pauls Erdoss, kurš slavens ar savu izteicienu, ka matemātiķi ir mašīnas kafijas pārvēršanai teorēmās.» Matīss nobeidza stāstu un, tā kā viņi stāvēja pie nelielas kafejnīcas durvīm, piebilda: «Nezinu, kā ar teorēmām, bet kafiju mēs tūlīt iedzersim tieši šeit».

Visbeidzot, kad kafijas pagrabiņā bārmenis sveicināja Matīsu kā vecu paziņu, profesionāli apspriedās ar viņu par ēdienkarti un, uztaisījis Judītei garšīgu kafiju, atnesa tik gardu marcipāna kūciņu, kādu viņa vēl nekad nebija ēdusi, visi aizspriedumi pret matemātiķiem jau bija praktiski zuduši.

Bučoties viņi sāka jau liftā, kurš bija visai šaurs un piemērots šai nodarbei, bet no piedauzīgiem glāstiem un pieskārieniem Matīss vēl atturējās. Piedauzīgi glāsti un pieskārieni nāca vēlāk lielā daudzumā un plašā sortimentā. Meitene bija neparasti lunkana – vēlāk atklājās, ka viņa agrāk nodarbojās ar vingrošanu, bet tagad ar jogu. Kad, sakampusi Matīsu ar abām rokām un kustoties uz augšu un leju, Judīte kvēli čukstēja ausī: «Matīīīsiņ, kā man patīīīīk!», Matīss kaut kur ar zemapziņas dziļākajiem līmeņiem atskārta, ka Judīte ar kāju pirkstiem glāsta viņam galvu un kutina aiz ausīm, tad pagriezusi Matīsu uz muguras, viņa, ar krūtīm aizspiežot Matīsa acis nostājās pilnā špagatā. Kaut ko tādu Matīss vēl nebija piedzīvojis, viņš jutās kā debesīs.

Tajā naktī, gultā, atvelkot elpu starp mīlas priekiem, Judīte pēkšņi pajautāja: «Kāpēc tu nodarbojies ar matemātiku?»

«Patīk.»

«Nesaprotu, kas var patikt matemātikā? Tur taču ir tikai skaitļi.»

«Skaitļi ir skaisti. Kāpēc? Tas ir it kā tu jautātu, kāpēc Bēthovena devītā simfonija ir skaista. Ja tu neredzi kāpēc, neviens tev nevarēs pastāstīt. Es zinu, ka skaitļi ir skaisti. Ja tie nav skaisti, nekas nav skaists.» [24]

«Labi, ka par mīlēšanos nav nekādu uzdevumu», Judīte noteica pagriežoties uz sāniem un iekārtojoties ērtāk gulēšanai.

«Kā ta' nav», Matīss uzreiz reaģēja, «reku viens tāds – trīs vīri sarunā priekameitu. Viņiem ir nopietnas aizdomas, ka priekameitai ir kāda kaite, un vieglas aizdomas arī vienam par otru. Bet prezervatīvi nelaimīgā kārtā tikai divi. Ko nu iesākt?»

«Tas ir pavisam vienkārši», noņurdēja meitene, «nav ko pīties ar priekameitām. Katram vīram vajag savu mīļoto sievieti», un viņa aizmiga.

Pēc tās reizes Judīte tā arī palika dzīvot pie Matīsa; viņš savukārt kļuva šausmīgi nevaļīgs, no rītiem bija galīgi neizgulējies un samiegojies, bet vakarā, līdz ar darba laika beigām, traucās mājās, kas agrāk nekad viņam nebija bijis raksturīgi, un pat regulāri atteicās no iespējām kopā aiziet uz krogu vai uzspēlēt zoli.

Judīte viņu gaidīja arī šovakar, viņa bija uz pāris dienām aizbraukusi uz laukiem pie mammas, bet tagad atkal bija mājās. Matīss kā ērglis joņoja pa ielām, viņš nespēja nostāvēt uz vietas ne tik daudz, lai sagaidītu tramvaju. Un te pēkšņi: «Kling klang!» Tas nebija tramvajs. Matīsa atmiņā pēkšņi nez no kurienes uzausa bankas rekvizīts, kurā bija pavisam cits bankas nosaukums nekā tas, ko viņš bija ierakstījis dokumentā, ar kuru tā lepojās. Ātri parakājies pa atmiņu, viņš ar nepatiku apjēdza, ka bija ielaidis kļūdu – galveno notikumu laikā divas bankas apvienojās un nez kāpēc pieņēma mazākās bankas nosaukumu. Bet vecie klienti turpināja saukt pēc inerces, tāpēc protokolos bieži figurēja vecais nosaukums. Bet ne banku dokumentos!

Ādu pārklāja zosāda, un viņš pat nosarka – šitāda blamāža! Labi, ka neviens nepamanīja. Un neviens arī, kā šķiet, neizrādīja nekādu īpašu interesi par viņa mākslas darbu. Slikti tikai, ka tas papīrs palika pie Ignata uz galda. Vajadzēs rītā neuzkrītoši aizvākt, lai neviens arī nepamana – citādi būs veselu gadu jāklausās stulbi jociņi par izslavētajām enciklopēdiskajām zināšanām. Galvenais, nevienam neteikt, paši varbūt arī nepamanīs.

Judīte viņu gaidīja, ērti ieripinājusies krēslā pie kompja. Viņa, mēli izbāzusi, mēģināja sabīdīt krāsainās bumbiņas taisnās strīpās. Matīss pienāca klāt, nobučoja uz vaiga, ar vienu roku deva padomus, ar otru glāstīja meitenes muguru un bužināja matus. Tas daudzmaz turpinājās līdz brīdim, kamēr glāstīšanas rezultātā atbrīvojās kailas miesas strīpiņa uz muguras, tajā pašā mirklī Matīss jau arī bija iebāzis degunu Judītes matos un mēģināja iekost ausī. Judīte gan vēl ne pārāk pārliecināti mēģināja teikt, ka spēli vajadzētu pabeigt, jo viņa ir tuvu rekordam, bet tajā mirklī svītriņa jau bija pārvērtusies par platu joslu un blūzīte savukārt par šauru drēbes strēmelīti, kas kūļājās kaut kur padusēs. Kad beidzot, neizturējušas spriegumu atsprāga visas krūštura aizdares un meitenes milzīgās krūtis izvēlās uz klaviatūras, spēle faktiski bija galā, kaut arī kompis tā arī palika neizslēgts.

Jau pēc mirkļa Matīss jutās kā sīks kuģītis bangojošā jūrā. Mežonīgie viļņi viņu mētāja uz augšu un leju, spieda un grūda, bet vaļā nelaida un turēja stingri ciet. Brīdi pa brīdim Matīsam izdevās izbāzt galvu virs ūdens, bet tikai tāpēc, lai iekamptu gaisa malku un mestos atpakaļ virpulī. Šajā ekstāzes pilnajā, mežonīgajā cīņā ar stihiju nemanām izzuda un nogrima dzelmē visas bažas, stresi un uztraukumi.

Tad vētra norima, vēl uzbangojusi dažos pēdējos viļņos, un vairs tikai mirgojošā reklāma no pretējā nama jumta caur aizkaru šķirbu lēja savus sārti dzeltenos starus pār jūru, kura, saritinājusies kā kaķenīte, ietinās Matīsā un laimīgi smaidot iegrima nevainīgā bērna miegā. Arī Matīss jutās tik laimīgs un iztukšots, tik ļoti atbrīvots no visiem pēdējo dienu uztraukumiem, ka viņam ne prātā nenāca nedz celties, nedz arī kaut ko darīt. Miegs nenāca, tāpēc viņš, iespiedis meiteni skavās, mierīgi gulēja, blenza logā un domāja par gaismas reklāmu. Viņš jau bija sapratis, cik tur attēlotajai tasītei ar kūpošo kafiju ir segmentu un patreiz mēģināja izprast, kādai jābūt funkcijai, kas šos segmentus ieslēdz.

Turpmākajās dienās departamentā Matīss staigāja kā apmāts, visi viņu lika mierā, tikai brīdim sprēgāja divdomīgus jociņus. Matīsu tas neuztrauca ne nieka, papīru uz Ignata galda viņš atrada un pašrocīgi izmeta miskastē, un kolīdz neviens nekādu interesi par viņa ar tādu lepnumu veidoto dokumentu nebija izrādījis, Matīss nemaz arī necentās radīt uzlabotu variantu, viņš ļoti rūpējās, ka tik neizdara kaut ko par daudz.

Viesos ienāca Harijs. Ignats viņu bija uz laiku dabūjis pie sevis – statistikas nodaļā par finansu ekspertu. Harijs arī nedaudz pajokoja par zoles nespēlēšanu un izteica komplimentu par spīdoši atrisinātu problēmu. Uz Matīsa jautājumu, kā viņš to zina, Harijs atklāja, ka jau tajā pašā vakarā pie zoles Ignats ar Ruso bija visu izstāstījuši un nebija skopojušies ar slavinājumiem. Matīsa dvēselei tas uzlija kā balzāms. Harijs vēl piebilda: «Un to papīru ar tu izdomāji pareizo, tādam noteikti vajadzētu kaut kur būt, bet es domāju, ka to nu atrast neizdosies nekad, taisi revīzijas cik gribi.»

«Ak tas papīrs…», Matīss, atslābis, jau gandrīz kā anekdoti gribēja izstāstīt par kļūdu, bet pēdējā mirklī Eņģelis viņam uzmina uz kājas, un Matīss iekoda mēlē. Varbūt, ka kaut kas tomēr bija izsprucis, jo Harijs pēkšņi apklusa un domīgi viņā paskatījās.

Ignats šajās dienās nēsājās ar atskaitēm pie dažādiem priekšniekiem, sēdēja apspriedēs un praktiskajā dzīvē nebija novērojams, Ruso brīdi pa brīdim ienāca pie Matīsa, kurš sēdēja savā istabā un nodarbojās ar rutīnas uzdevumiem, gaidīdams piecus, kad varēs drāzties mājās, bet ienāca tikai tāpēc, lai tāpat vien papļāpātu un painteresētos, vai Matīss nav izdomājis kādu jaunu metodi blēžu ķeršanai. Matīss viņam savukārt jautāja, vai dižie meklētāji nav kaut ko atraduši. Kad Ruso tikai skumji pakratīja galvu, viņš indīgi piebilda: «Un neatradīs ar!»

Kādu dienu šis ierastais dialogs tika negaidīti izjaukts. Uz tradicionālo Matīsa jautājumu Ruso atbildēja ar izbrīna pilnu skatienu – acis kā apakštasītes, un pajautāja: «Vai tad tu televizoru nemaz neskaties un ziņas nelasi?» Tad viņš it kā pēkšņi atcerējās par Judīti un saprotoši novilka: «Ak tik briesmīgi?». Tad viņš īsi izstāstīja lietas būtību, ka vakar, tiešajā televīzijas ēterā revolveržurnālists Skripkaunieks izvilka no mapītes dokumentu un uzrādīja to Zommeram. Dokuments esot radījis dibinātas aizdomas, ka Zommers ir saistīts ar Doņu lidlauka afēru. Un beigās Ruso vēl piebilda: «Ja es pareizi atceros, tas dokuments bija visai līdzīgs tam, ko tu mums te viņdien uzzīmēji. Tavā vietā es katrā ziņā norādītu Ignatam, ka tev pienākas prēmija.» Tad viņš pasmaidīja un piebilda «Un Kreicbergam arī. Visādā ziņā tu tā raidījuma ierakstu vari noskatīties. Internetā ir.»

Tiklīdz Ruso bija pa durvīm ārā, Matīss žigli ielīda ziņu portālā, uzraka vakardienas televīzijas programmu, atrada vajadzīgo pārraidi. Tas bija priekšvēlēšanu raidījums, kurš saucās «Gladiatoru cirks». Pēc raidījuma noteikumiem vadītāja tiesības un svēts pienākums bija dalībniekus provocēt un tiranizēt ar asiem, pat netaktiskiem jautājumiem, pieminēt tenkas un pat urķēties personiskajā dzīvē. Katrs sevi cienošs politiķis uzskatīja par pienākumu nodemonstrēt tautai, a) ka viņam ne no viena nav bail, b) ka viņam nav skeleta skapī, c) ka viņš spēj saglabāt mieru un pašcieņu jebkurā situācijā. Patreiz sabiedrība tika iepazīstināta ar jauno politisko spēku, kurš, kā pats pasludināja, bija radies, lai beidzot ieviestu kārtību valstī, lai pensionāriem būtu cilvēka cienīga dzīve, lai medicīna un izglītība būtu varas prioritātes, lai cilvēki varētu droši staigāt pa ielām un, protams, lai samazinātu ierēdņu skaitu un izdevumus valsts pārvaldei. Īsi sakot, visu to, ko bija teikuši visi jaunie spēki, kas bija nākuši politikā pēdējos desmit gadus, lai beidzot ieviestu kārtību valstī. u.t.t. Raidījumu vadīja un asos jautājumus uzdeva neitrālais žurnālists Skripkaunieks, par kuru Ignata departamentam jau sen bija zināms, ka viņš saņem naudu no cita politiskā spēka. Visa publika sēdēja apkārt kā tribīnēs, bet vidū, nelielā apaļā arēnā bija izvietojušies četri jaunā spēka pārstāvji – finansists Bēmanis, jurists Zommers, Aktieris Strautnieks un žurnālists Karogs. Ap viņiem, kā bullis ap matadoriem, ložņāja Skripkaunieks. No politiķiem vislabāk skatījās Strautnieks, kurš, kā jau profesionālim klājas, bija izveidojis uz sejas saspringti vērīgu un visu saprotošu sejas izteiksmi. Bet pie runāšanas patreiz bija Karogs, kurš teica šādus vārdus: «…ir lietas, ko ar racionālām metodēm pierādīt nevar. Un tad viss, kas atliek, ir ticība. Bet jātic ir tikai tam, ko izmērīt un saskaitīt nevar. Dižais Sokrāts ir teicis tā: Kas tincina dievus par lietām, kuras var uzzināt ar skaitīšanu, mērīšanu un svēršanu, – tas nerīkojas godprātīgi. Kam dievi ir lēmuši tikt izzinātam caur rēķināšanu, tam būs mācīties. Mēs mācīsimies, svērsim un skaitīsim. Neviens negodprātīgs iepriekšējo laiku politiķis vairs nevar justies drošs. Mēs jau esam šeit, lai svērtu jūs», un viņš pagrieza galvu un sastinga no gleznas «Uz jauno krastu» noskatītā pozā. Visu efektu sabojāja Skripkaunieks, kurš, izlīdis caur Karoga padusi, painteresējās, ka, ja reiz sākušās runas par blēdīgiem politiķiem, tad cik tālu šamējais ir ticis ar savu žurnālista izmeklēšanu jautājumā par Doņu lidlauka afēru.

Karogs cienīgi atbildēja, ka galīgos secinājumus izdarīt vēl ir pāragri, bet iegūtie rezultāti rādās būt visnotaļ daudzsološi.

Un šis bija tas mirklis – Skripkaunieks kā burvju mākslinieks izvilka nez no kurienes papīra lapu un teica, ka šis dokuments varbūt varētu noderēt žurnālistam viņa grūtajā, bet svētīgajā darbā. Kad viņš laipni smaidot uzrādīja dokumentu arī Zommeram, Matīsa sirds piepildījās ar lepnumu. Zommers, savukārt, televīzijas kameru priekšā blenza uz papīru un bija tik ļoti apjucis, ka pat aizmirsa pateikt, ka tā ir provokācija un ka politisks pasūtījums. Raidījums strauji tuvojās beigām, un režisors dokumentu parādīja tuvplānā. Tur nepārprotami bija redzami visi paraksti un zīmogi, ko gan nevarēja salasīt, bet tas nebija tas, kas kā āmurs iebelza Matīsam pa pieri, liekot gar acīm nošķīst dzirkstelēm. Proti, viņš paguva izlasīt Bankas nosaukumu. To pašu nepareizo nosaukumu, ko viņš ar savu grēcīgo roku bija ierakstījis dokumenta maketā. Trīs domas, kā zibens šautras izšāvās caur smadzenēm:

1) Vai viņi tur galīgi tupaki, ka neseko pasaules finansu dzīvei?

2) Vai, vai, vai – būs slikti!

3) (ar klusu cerību) varbūt tās bankas tomēr apvienojās vēlāk?

Drusku nomierinājies, viņš sāka apdomāt turpmāko uzvedības stratēģiju. Tātad:

1) Kolīdz Zommers nesāka uzreiz brēkt, ka neko tamlīdzīgu viņš nekad mūžā nav rakstījis, tad par to dokumentu viņam būs taisnība. Vai, ja gribam būt precīzi, taisnība būs bijusi Kreicbergam.

2) Ar viņu neviens pēc tās apspriedes nav runājis, un papīru viņš paguva novākt.

3) Var jau būt (kaut arī šances nav pārāk lielas), ka viltojumu neviens tā arī nepamanīs. Bet pie rokas pieķert būs grūti (galu galā – ne jau viņš bija tas, kurš viltoja). Mazākā iespēja ir, ka Matīss nejauši uzminējis tuvu tekstam, bet daudz lielāka, ka veči paši neatceras, ko tur sadzejojuši (paskatīties nav kur – oriģinālu tak droši vien būs iznīcinājuši, nav jau nekādi duraki).

4) Bet visādā ziņā Matīss var izlikties par šlangu, kurš nekā nav pamanījis un nekā nezin – viņa vainas pierādījumi ir miskastē.

5) Lai tie veči (gan vieni, gan otri) paši tiek galā kā māk.

6) Bet prēmiju laikam nedos.

Visādā ziņā, problēmu viņš bija pamanījis, aizsardzības pozīciju ieņēmis, un atlika tikai gaidīt, kā nu notikumi attīstīsies. Viens Matīsam bija skaidrs: ne ar Ignatu, ne ar Ruso, ne Hariju viņš situāciju apspriest nevar. Un tas bija skumji. Galu galā pats vainīgs: vajadzēja sacerēt kā nākas, vai vēl labāk – nevajadzēja sacerēt nemaz.

Pēc nedēļas, kad Judīte atkal bija aizbraukusi uz brīvdienām pie mammas, cīņu biedriem izdevās Matīsu izvilināt uz zoli. Viņi (Matīss Ruso, Harijs un Ignats) spēlēja Ignata dzīvoklītī, kad pēkšņi iezvanījās Ruso telefons. Ruso tieši bija pie izspēles. Kad pēc mirkļa kļuva skaidrs, ka saruna būs ilga, arī Matīss nenocietās un izgāja uz lodžijas pa mobilo piezvanīt Judītei. Kamēr viņš tur noņēmās ar numura ievadīšanu, kamēr mamma devās meklēt Judīti, kura tepat kaut kur esot – lai Matīsiņš noteikti pagaidot, caur atvērtajām durvīm lieliski varēja dzirdēt Ignata un Hariju sarunu, kas Matīsam pagalam nepatika. Galīgi neizskatījās, ka runātāji kaut ko slēptu (tāpēc sirdsapziņa Matīsu nemocīja), bet saruna noteikti bija aci pret aci.

Harijs: Zini, man visu laiku ir tāda sajūta, ka ar to Zommera lietu kaut kas nav kārtībā.

Ignats: Izmet savas sajūtas miskastē. Tu taču mums esi ortodoksāls pedants, kā Matīss saka. Akurāt tas pats Matīss, kurš te mums viņdien nolika visu problēmu kā uz šķīvīša. Vai tavas sajūtas ir saistītas ar Matīsa skaidrojumu?

Harijs: Nēēē, ar skaidrojumu viss ir kārtībā. Viss izskatās saprātīgi un ļoti labi sienas kopā. Un tas papīrs, ko viņš mums te sacerēja, arī izskatās pārliecinošs – tas, es domāju, nevarēja nebūt kādreiz pagātnē. Bet sit mani nost – es nesaprotu kāpēc tas ir vēl tagad. Es nešaubos, ka Ruso spēj to papīru atrast, ja viņš ir – es nesaprotu, kāpēc viņš ir? Kāpēc viņš nav sadedzināts?

Ignats: Harij, tavs aizdomīgums iet pāri jebkurām robežām. Mēs taču parādījām to papīru Zommeram – nu ja tas nebūtu viņējais, viņš taču brēktu āža balsī, aurotu par provokāciju un politisku pasūtījumu un pieprasītu grafoloģiskās ekspertīzes.

Harijs: Īstenībā to par to politisko pasūtījumu viņš pateica. Bet nu pastāsti man, no kurienes tas papīrs uzradās, nomierini manu sirsniņu.

Ignats: Labi. Bet tikai tev. Tu atceries Apkalniņu? Pēc aiziešanas no ministrijas viņš kļuva par Zommera labo roku. Varētu teikt, uzticības personu. Pie kam tik ātri, ka praktiski nav šaubu par viņu iepriekšējo sadarbību. Bet otra tik aizdomu pilna cilvēka pasaulē nav. Un, kad Zommers viņam lika to papīru iznīcināt, Apkalniņš to pieslēpa. Zinādams, ka reiz var noderēt. Noderēja arī. Tikai ne viņam.

Harijs: Bet kā tu varēji piespiest viņu?

Ignats: Man ir savas sviras. Arhimēdu atceries?

Apkalniņš neatcerējās. Bet sviras atcerējās.

Harijs: Bet kā tu tiki klāt Apkalniņam?

Ignats: Es ar Apkalniņu kādreiz strādāju ļoti tuvu. Vienu brīdi mēs sēdējām vienā istabā. Šis vīrs ārā nemet nekad un neko. Ja vien viņam tas ir. Un viņam tas bija. Kad es aizbraucu uz Luksemburgu un mēģināju kaut ko uzzināt no tās bankas, viņi mums neko neteica. Tur konfidencialitāte, privātums un kas tik viss vēl ne. Bet man izdevās iepazīties ar vienu no bankas apsardzes dienesta. Un es vienkārši ieguvu iespēju apskatīt videokameru ierakstus. Apkalniņš tur bija. Tas nav pierādījums. Tas ir pavediens, kuru, veiksmīgi blefojot, var izmantot. Un vispār, kaut ko var arī pierādīt, mums ir piefiksēts, kur izšķirīgajās dienās atradās Apkalniņa mobilais telefons, kad viņš to lietoja. Un mēs zinām, no kurienes sūtīja faksu. Abas vietas bija Tallina. Zommeram tur bija birojs.

Saproti – agrāk mēs abi bijām ierēdņi vienā departamentā – viņam savi čomi, man savi. Tagad viss ir savādāk. Tagad man ir augsti profesionāla un ļoti slepena speciālo uzdevumu vienība, bet viņam tikai viņa bandīti. Un arī par bandītiem vēl nav īstas skaidrības. Galu galā, es viegli varu nopludināt informāciju par to, kā viņš glabā savu bosu noslēpumus. Un tad viņa bandīti jau būs tā kā manējie. Rezultātā viņš man to papīru atdeva.

Harijs: Tad jau tev ir ne tikai dokuments, bet vēl arī liecinieks! Es to nezināju!

Ignats: Nu, īstenībā liecinieka nav. Viņš jau padomājis vien, ka varbūt būs jāstājas tiesas priekšā kā lieciniekam, apčurājās. Es viņam vēl piedāvāju liecinieku aizsardzības programmu, bet nekā. Īsi sakot, nākošajā dienā viņš pazuda, un nav atradies vēl līdz šodienai. Es intereses pēc paskatījos robežsardzes datos. Divas dienas pēc papīra atdošanas viņa pasi uzrādīja kāds izbraucējs uz Krieviju. Vai tas bija viņš pats, un tagad ir izšķīdis Krievijas ārēs, jeb arī kāds tikai grib, lai es tā domāju – to es varbūt nekad vairs neuzzināšu. Un ļoti labi bez tā iztikšu.

Mums pilnīgi pietiks – Matīsa izskaidrojums, Ruso atrastais papīrs un tu kā eksperts.

Harijs: Ar to papīru man vēl jāpastrādā. Viss it kā izskatās pareizi un normāli, bet man visu laiku liekas, ka kaut kas nav tīri. Nevar būt, ka šie tev iesmērējuši viltotu papīru? Un izšķirošajā mirklī kāršu namiņš sagāzīsies? Cirks sabruks un klauni aizmuks? Nē vecais, ja tāda iespēja vispār pastāv, tad mums ar to jātiek galā pašiem, pirms bandītiem. Ja mēs šoreiz nošausim greizi, tad Zommeram klāt mēs netiksim vairs nekad.

Ignats: Papīrs ir tieši tāds, kā jābūt. Tu taču zini. Matīsam arī tāds pats iznāca. Nu kas tur var būt viltots.

Harijs: Nezinu. Varbūt man jāsameklē arhīvā līdzīgs dokuments no tiem pašiem datumiem – nolikšu abus blakus, varbūt kaut kas ienāks prātā.

4. Tas vakarā var mierīgs mirt

Kas no rīta uzzina patiesību, tas vakarā var mierīgs mirt.

Konfūcijs

Matīss aizrautīgi dziedāja. Viņam kļuva žēl bezjēdzīgi zaudētos gadus, jo skolā viņu nebija ņēmuši korī, aizbildinoties ar balss un dzirdes trūkumu. Bet Matīss taču dziedāja patiesi labi – skaidri un skaļi.

Kam veltīgi laimības ilgo tu sirds?

Met zemē reiz cerības tumšajā peklē… [25]

«Nemaz ar ne veltīgi», viņš dziedot pie sevis prātoja: «Reku es – sēžu ezera krastā, laimības pārpilns. Jādara nekas nav, var cauru dienu likt pasjansus, lasīt detektīvus un vakaros televizora vietā blenzt uz saulrietu. Ja vēl nebūtu visu laiku jādomā par tiem mūdžiem, kas mēģina mani noķert, – to visnotaļ varētu nosaukt par laimību.» Matīss neapmierināti pašķielēja uz mežmalu.

Visumā šāds stāvoklis Matīsam patika. Viņš apzinājās, ka ar laiku tas varētu apnikt, bet, cik tā laika vajadzētu, vēl nav izdevies noskaidrot – katru reizi braucot prom, viņš to bija darījis ar žēlabām sirdī. Diez vai tā notiks arī šoreiz?

Protams, šis tas te pietrūka. Grāmatas visumā bija tās, ko Matīss pats bija laika gaitā savedis – matemātikas un atjautības uzdevumu krājumi, veci kriminālromāni, «Alise brīnumu zemē » – to Matīss jau zināja no galvas. Vēl dažas nāca klāt, kad reiz, ziņkāres mākts, viņš bija caur šauro lūku uzrāpies bēniņos, vienkārši lai paskatītos, kas tur ir. Pilnīgi negaidīti starp veciem spaiņiem un saplīsušiem lietusmēteļiem atradās finiera čemodāns, kuram virsū bija uzlikts pulkstenis ar pendeli, bet bez ceijeriem. Pulkstenis Matīsu interesēja maz, toties čemodānā atradās kaudze vecu žurnālu un grāmatu. Modes žurnālus viņš atlika malā uzreiz, Atpūtās sameklēja vienīgi anekdotes un prāta asināšanas stūrīšus, bet starp visādām drazām negaidīti atradās arī Gudkova izdevniecībā izdota grāmata Ā. Сčščķъ «Кīšīль, Даģа, Āалеņ» un brāļu Bētiņu šaha problēmu krājums «Galotnes un Uzdevumi». Pirmais gan, Matīsam par vilšanos izrādījās mīlas romāns, kam ar kāršu spēlēšanu nekāda sakara nebija, toties otrais spēja noslogot smadzenes uz ilgāku laiku. Pēc tam gan nācās lasīt arī romānu – cik tad ilgi var lasīt Alisi! Tas varētu būt pirmais romāns, ko viņš izlasīja pēdējo piecu gadu laikā. Patika – varbūt neierasto izjūtu dēļ.

Ļoti pietrūka spēļu. Matīss vairs nebija bērns un nevarēja spēlēties pats ar sevi. Ko gan viņš būtu darījis bez savas kartona armijas, kura kāršu kavas izskatā atradās kabatā? Toties tagad, kad uznāca vēlme, viņš varēja stundām ilgi likt pasjansus – spēli, kura jau sākotnēji bija domāta vientuļam spēlētājam, bet pretiniekos bija tikai liktenis. (Gluži kā dzīvē). Kad apnika likt, Matīss būvēja no kārtīm pilis, sākumā primitīvas būdiņas, bet ar laiku tās kļuva par īstiem arhitektūras šedevriem. Jo augstākas slējās pilis, jo nestabilākas tās bija. Tad vajadzēja, lai kārtis nebūtu pārāk glumas. Matīsam ienāca prātā, ka tas varētu būt vispārējs princips – ja kartona cilvēciņi stingri turas viens pie otra, tad var uzbūvēt brīnumainas celtnes, bet ja neturas, noklāj galdu vienmērīgā, plānā slānī. Galu galā, – ja tievā strūklā, kā smilšu pulkstenī birst sausas un smalkas smiltis, piramīda [26] iznāk pati no sevis. ir svarīgi, lai katrs balstītu tos, kas stāv augstāk un būtu atbildīgs par tiem, kas atrodas zemāk. Ja sauso smilšu vietā ņem dubļus, tad iznāk demokrātija.

Matīss pasniedzās un iedzēra alus malku no blakus noliktās krūzītes, lai noskalotu nepatīkamo garšu, kas no vārda vien bija radusies mutē.

Galu galā varētu teikt, ka ar savu bezjēdzīgo un bezatbildīgo muldēšanu Matīss pats arī bija uzģenerējis visas savas šodienas nepatikšanas – kā mācīja Ruso skolotājs: – To, kurš nedomā par tālām grūtībām, sagaida drīzas nepatikšanas. Ignats ar reliģisko bijību pret demokrātiju un verdzisko padevību «tautas» priekšā tā arī būtu likuma un kārtības ietvaros cīnījies ar «tautas ienaidniekiem», skrupulozi ievērojot regulas un priekšrakstus. Tak nē! Nebija miera, vajadzēja viņam prātuļot par debesu vietvaldi baltmirdzošās drānās, kurš atbild par visu. Kā tāds komjaunietis. Cik bieži sakairināti prāti asociē šo izredzētību ar sevi! Neviens negrib sevi uzskatīt par sauju pīšļu jeb zemes tārpu. Būtu labāk Konfūciju un Laocze lasījuši. Kā Harijs ar Ruso.

Viens tāds izredzētais reiz atnāca zoli uzspēlēt. Ministrs, dritvaikociņ. Pastudējis filosofiju, palasījis kādu brīdi lekcijas par Zinātnisko Komunismu, par tautas frontes galveno teorētiķi, lai, pabijis, nu viņš bija nonācis pie pārliecības, ka latvju tautas labākā daļa, tas ir viņš. Ministrs nešaubījās (un savu pārliecību neslēpa), ka visiem klātesošajiem ir prātam neaptverami paveicies, ka viņš ir šeit – to vidū. Pie pusdienu galda ministrs ar labestīgu smaidu pauda gudras atziņas un tēvišķīgi uzteica Ignatu par darbaspējīga departamenta un efektīvas vienības radīšanu, par labajiem sasniegtajiem rādītājiem.

Ignats bija imūns pret uzslavām, viņš tikai paraustīja plecus un visai pesimistiski atteica: «Paldies, es cenšos, bet, manuprāt, tas ir daudz, daudz par maz. Es NEKO nevaru izdarīt. Brīžiem rokas nolaižas. Manā pusē ir likums, manā pusē ir viss valsts aparāts, manā pusē ir taisnība galu galā, – un vienalga, es neko nevaru izdarīt. Es nevienu nevaru noķert. Ja es kādu noķeru, es neko nevaru pierādīt. Ja es pierādu, tiesa viņu vienalga palaiž vaļā kaut kādu vissmieklīgāko iemeslu dēļ. Un ja vismaz tad viņi izturētos kaut maz mazītiņ kā vainīgi vai nogrēkojušies. Tak nē! Viņi nāk ārā kā uzvarētāji, ņirdz tev ģīmī un turpina savus grēka darbus, pat nepaspējuši iznākt no tiesas zāles ārā. Nu ko es vēl varu darīt!?»

«Jāsāk atšaut», lietišķi ieteica Matīss, kam šī gaušanās jau sen bija līdz acīm.

Ignats kādu brīdi viņu vērīgi pētīja, it kā mēģinādams saprast, vai tas ir kāds zīmīgs mājiens, vai arī parastā bezjēdzīgā vārīšanās, kad Matīss vienkārši fiziski nav spējīgs kādu mirkli paturēt mēli aiz zobiem.

«Kā atšaut? Un kurš tad būs tas, kurš izlems, kuru šaut un kuru nē? Mūsu tiesas? Kad viņas vispār laiž vaļā katru, kam tiek klāt. Un pat ja gribētu, tiesas to nevarētu, jo nāvessods pie mums ir atcelts.»

«Nu un pareizi, ka atcelts. Nav ko te šaut vienam otru. Ne tiesa viņam ir dzīvību devusi, ne tiesai būs atņemt», ministrs tēvišķi pamācīja savus padotos.

«Es nemaz neesmu pārliecināts, ka tas ir tik pareizi. Jūs spriežat no abstrakta humānisma viedokļa, bet es esmu tas, kura pienākums ir rūpēties par tiem, kas nevar par sevi parūpēties paši. Ieskatieties policijas atskaitēs – pirms mēneša kāds bandīts noslaktēja veselu ģimeni. Tā gadās. Bet šoreiz īpatnība ir tā, ka šis te bandīts jau pirms tam bija tiesāts par slepkavību. Un mūsu tiesa viņam bija piespriedusi nāvessodu. Bet mūsu humānais Prezidents viņu apžēloja – nu kā ne? Ne mēs esam devuši dzīvību, ne mums būs ņemt. Bet viņš, redz, izmuka no cietuma un nogalēja trīs cilvēkus. Tagad viņu jau atkal ir noķēruši un ielikuši atpakaļ. Un tā tas turpināsies. Ja mūsu humānais Prezidents viņu nebūtu apžēlojis, tā ģimene būtu dzīva. Un dzīvi paliktu arī tie, kurus viņš noslaktēs, kad izmuks nākošreiz. Šeit parādās jautājums – ko tad mēs te īsti aizstāvam? Paglābt nevainīgo, mēs esam izrādījušies nespējīgi, toties mēs lieliskā stilā esam izglābuši slepkavu. Un turpināsim to darīt atkal un atkal. Un ko Prezidents teiks tai vecajai sievietei, kura viņam vaicās: – Viņš taču bija jūsu rokās, viņš jau bija nogalējis cilvēkus. Ja jūs viņu nebūtu apžēlojuši, mans dēls būtu dzīvs», Ignats apklusa. Un pēc pauzes turpināja: «Prezidents neteiks neko, jo vecā sieviete viņam netiks klāt. Prezidenta vietā ir jāatbild man. Un man nav atbilžu.»

Ignats atkal apklusa. Šoreiz klusēja ļoti ilgi, un neviens cits arī negribēja pārtraukt klusumu. Tāpēc viņš pats turpināja, šoreiz vēršoties pie Matīsa: «Kad šis tips izbēgs nākošreiz, ja es būšu tas, kas viņu noķers, es ņemšu vērā tavu padomu», Ignats nez kāpēc īpaši uzsvēra vārdu nākošreiz. «Ja likums nespēj aizstāvēt nevainīgo, tas ir jādara man. Tas ir mans darbs.» Atkal iestājās pauze, un kolīdz nevienam nebija vēlēšanās attīstīt tēmu, Ignats vērsās pie Ruso: «Nu pasaki vismaz tu, tavs skolotājs taču būs kaut ko teicis par sodiem?»

«Ir teicis, kā nu ne.» Ruso klusi atbildēja: «Ja valdnieks balstās uz likumu un uztur kārtību ar sodu palīdzību, tad tauta cenšas izvairīties no soda un nezina kaunu. Ja valdnieks balstās uz tikumu un uztur kārtību ar rituālu palīdzību, tautas zinās kaunu un labosies .»

«Tas, protams, skan skaisti un gudri, bet tas varbūt bija pareizi senajos laikos. Katram laikam ir savas metodes. Viduslaikos slepkavniekus kāra un cirta viņiem galvas uz nebēdu – tāpēc, ka valdnieku pienākums bija aizstāvēt nevainīgos. Un kolīdz viņš nevarēja nodrošināt, ka slepkavnieks neslepkavos vēl, tad galvu nost. Cita lieta mūsu dienās – visvisādas tehnoloģijas, lai sliktoņi netiek ārā no cietuma. Bet nelaime tā, ka mums gan šeit tehnoloģiju nav, toties arī mēs esam gatavi uzrotītām biksēm skriet pakaļ tiem, kam ir. Lai arī nevaram nodrošināt, ka slepkavnieks netiks ārā. Un mums nenākas cerēt, ka, pateicoties skrupulozai rituālu ievērošanai, kā māca Ruso skolotājs, visi te kļūs apzinīgi un nolems, ka zagt nav glīti. Mums te, ziniet, nav komunisms, un man par nožēlu jāsaka, ka droši vien arī nebūs.»

«Kāpēc tad uzreiz par nožēlu? Vai tad tev vēl nepietiek?» nīgri norūca Matīss. «Nevis par nožēlu, bet par laimi!»

«Kas vainas komunismam?» Ignats izbrīnīts jautāja pretī: «Es nedomāju to murgu, kas mums te notika, es domāju to lielo un skaisto ideju, pēc kuras var tikai tiekties, bet nekad nevar sasniegt.»

«Ūūūūūū!!!» Matīss iegaudojās kā aizkauts zvērs. «Vēl viens apoloģēts atradies! Kā jūs visi man esat apnikuši. Es ARĪ domāju tieši ideju.»

«Kas vainas idejai – brīvība, vienlīdzība, brālība?»

«Ne brīvībai, ne vienlīdzībai, ne brālībai nekādas vainas nav. Vaina ir komunisma idejai, ja tu ar to saproti kaut ko konkrētu, nevis tikai – Komunisms ir tad, kad visiem ir labi!»

«Esi nu prātīgs! Uz banāna mizas var paslīdēt arī komunismā. Bet kāda vaina, ja visi ir vienlīdzīgu, ja visiem ir labi?»

«Kā tad! Pasludina lozungu «Lai vienmēr būtu saule!», tikai nesaka ne vārda, kā to sasniegt, un, ja neizdodas, tad sāk blēt, ka ideja bija laba, tikai realizācijā gadījās izkropļojumi – proti, lija lietus. Vēl jāatzīmē, ka, ja tas lozungs par to sauli man patīk, tad tas par to komunismu nekādi ne. Nekaitētu kādreiz arī saprātu padarbināt. Un tas mums saka, ka visi nekad nav un nevar būt vienādi. Tie nav nekādi papes zaldātiņi, kurus tu izgriez pēc viena šablona.»

«Protams, ka viņi nav vienlīdzīgi parastajā nozīmē – daži ir rudi, daži blondi…», Ignats mēģināja teikt, bet Matīss viņam runāt neļāva: «Viņi ne tikai IR dažādi, viņi vēl arī cenšas atšķirties viens no otra, viņi grib dzīvot labāk! Tas ir cilvēka dabā.»

«…Bet viņi ir vienlīdzīgi attiecībā viens pret otru, viņi ir brīvi», Ignats nobeidza, it kā nekas nebūtu bijis.

«Viņi ir brīvi», pārmēdīja Matīss. «Tev liekas, ka tas komunisms nu būs tā dižā brīvība! Maldies brālīt! Man, reku, šķiet, ka komunismā ir tik maz brīvības, kā nekur citur. Tur visiem ir kaut kas jāapzinās, kaut kas jāizjūt, kaut kas jāgrib. Un katrs nevar gribēt ko grib – tā nekāds komunisms neiznāks.»

«Nu labi – tu domā tā, es atkal šitā», samierinoši teica Ignats; viņam acīmredzami negribējās kašķēties ministra klātbūtnē: «Nu un kā mēs varam noskaidrot, kā tad ir patiesībā?»

«Redzi Ignat, ir divu veidu patiesības – tādas, kuras tu vari ar loģisku spriedumu palīdzību izvest no aksiomām, un tādas, kurām var TIKAI ticēt. Komunisma ideja ir tāda, kurai var tikai ticēt; par gabalu izskatās smuki – kā kāršu namiņš, bet tiklīdz tu jebkurā vietā iebaksti ar pirkstu – viss pajūk, katrs mēģinājums SPRIEST noved pie absurda. Credo Quia Absurdum, kā te viens teica.»

«Visas ticības nav vienādas. Ticība taisnīgumam un vienlīdzībai ir daudz labāka par ticību zeltam vai paradīzei.»

«Ticība nemēdz būt ne labāka, ne sliktāka, kamēr tā paliek tikai ticība. Aksioma. Bet es nevaru mainīt savu pārliecību tikai tāpēc, ka TU tici. Savukārt, ja komunisms nav aksioma, es gribu redzēt argumentus. Ja tev tas nav interesanti un tu gribi vienkārši turpināt ticības sludināšanu, tu tikai pasaki, un es atšūšos – ticību es cienu un svešā ticībā iekšā nejaucos.» Un Matīss tiešām sakrustoja rokas, pārmeta kāju pār kāju un aizgriezās. Bet jau pēc mirkļa atgriezās atpakaļ. «Bet ja tu gribi zem tā visa pabūvēt kaut kādu fundamentu, tad mēģināsim spriest konstruktīvi un argumentēti. Es to varu – man ir argumenti un man ir viedoklis. Savu viedokli es par aklu ticību neuzskatu. Vot.»

«Ak Jums ir argumenti?» labsirdīgi ieinteresēti sarunā iejaucās ministrs: «Interesanti, interesanti! Nu tad es ierosinu, lai jūs nopamatojat savu pārliecību par «totalitārisma augstāko pakāpi» nevis ar atsevišķām procesa stadijām un to novirzēm no deklarētā mērķa, bet gan pierādiet, kā no vispārzināmajiem principiem, uz kuriem būtu jābalstās komunistiskajai sabiedrībai, seko totalitārisma neizbēgamība.»

«Labi. Ķersimies pie «vispārzināmajiem principiem». Vai jūs man kādu neatgādinātu? Nezin kāpēc katram oponentam tie iznāk savādāki, pie tam vēl ir pakļauti mutācijām diskusijas gaitā.»

Tēvišķīgi smaidot, ministrs didaktiski paskaidroja: «Principus? Lūdzu! Ieskatīsimies Komunisma cēlāju morāles kodeksā: Komunistiskās sabiedrības loceklis ir morāli skaidrs, garīgi bagāts un fiziski pilnīgs. Lūk, princips – pamēģiniet no šī te principa izvest totalitārisma neizbēgamību!»

Matīss viņu nicīgi nopētīja: «Mierīgi.» Tad viņš piecēlās no galda un kā īstens orators vērsās pie auditorijas: «Vispirms, kā jau matemātiķim klājas, vērsīšu godātās publikas uzmanību uz ietvertajiem matemātiskajiem terminiem, proti – vienskaitļiem un daudzskaitļiem. «morāli skaidrs, garīgi bagāts un fiziski pilnīgs » ir nevis komunistiskās sabiedrības loceklis, bet locekļi. Nevis viens, bet daudzi. Nevis daudzi, bet VISI. Neviens komunists nav izdomājis, kur šitādi cilvēki varētu rasties. Ir paredzēts viņus kultivēt, audzināt un pārtaisīt. To varētu veikt, piemēram, Partija, kurai ir savs viedoklis, kas tas ir «morāli skaidrs» vai «garīgi bagāts». Par to, kas ir «fiziskā pilnība» svarcelšanas federācijai un basketbola federācijai varētu būt atšķirīgi viedokļi. Kādi cilvēki ir «morāli skaidri» un kādi nav? Kādas novirzes no morālās skaidrības ir pieļaujamas? Kad kritēriji ir izstrādāti, var ķerties pie selekcijas. Vieni selekcionē pēc rases piederības, citi pēc šķiriskās, vēl citi, pēc morālā skaidrības, bet VISIEM ir jāatbilst principiem.

Un ko darīt ar tiem, kas neatbilst? Ar tiem, kas negrib atbilst? Jo viņiem ir citi principi?» un Matīss gleznaini paklanījās, it kā gaidītu aplausus. Kolīdz aplausi nesekoja, viņš nedaudz izbrīnīts un it kā atvainojoties turpināja: «Tam, ka man nepatīk, ir gan būtiska nozīme, bet ne izšķiroša – es, reku, apgalvoju, ka komunisms nav ne slikta, ne laba iekārta, tā ir vienkārši neiespējama iekārta! Matemātiski neiespējama», Matīss uz mirkli apklusa, it kā pats tikko to būtu izdomājis, tad turpināja: «Ir tāda matemātikas nozare – kibernētika. Viņa te vienu laiku komunistiem nepatika, tagad es sāku saprast – kāpēc. Kibernētika, reku, māca, ka katra sarežģīta sistēma agri vai vēlu sāk pašregulēties. Paš!» Matīss vēlreiz uzsvēra, un piebilda «Vot.»

«Redziet, Ziemeļa kungs», labsirdīga mentora tonī pavēstīja ministrs, «jūs spriežat kā matemātiķis», un viņš iecietīgi noplātīja rokas, kā par draiskulīgu bērnu runādams, «bet pasaule ir daudz bagātāka. Visu to, kas ir mums visapkārt», ministrs parādīja ar rokām, kas ir visapkārt, «nevar ietvert sausos skaitļos. Šīs sfēras ir ārpus jūsu formulu darbības robežām!»

«Šeit, ziniet, mēs ar Leibnicu jums nekādi nevaram piekrist. Un vecais Galilejs ar, reku, teica, ka Matemātika ir valoda, kurā uzrakstīta pasaule.

Kas attiecas uz sabiedriskām formācijām jeb sistēmām, tur matemātiķi ar savām formulām ir tikuši jau diezgan tālu. Piemēram, regulēšanas mehānismi ar ir zināmi – vienkārši runājot, tā ir atgriezeniskā saite. Tad vēl dažādos līmeņos rodas un izplatās signāli, kas izraisa visādus procesus, bet tas ir dikti sarežģīti – šī sfēra ir ārpus jūsu filosofijas darbības robežām.

Ja tā nebūtu, tad nebūtu iespējams saprast ne smadzeņu darbību (to gan vienalga neviens tā īsti nesaprot, bet ir skaidrs, ka ar visu tiek galā parastas ķīmiskas molekulas), nedz arī skudru pūžņa funkcionēšanu – tur tak tās skudras ir dumjas. Sabiedrība ir tāds mazu daļiņu kopums – un kopums, tas ir vairāk par vienkāršu summu, to pat jūsu filozofi atzīst – tas ir par to kvalitāti un kvantitāti. Ir kaut kādi likumi – tie, tāpat kā jebkurā nozarē, nevar runāt pretī viens otram. Un vēl sistēmai ir jāatrodas kaut kur tuvu līdzsvara stāvoklim – tas nozīmē, ka, novirzoties no šī stāvokļa, sistēma pati cenšas tajā atgriezties. Matemātikas likumi ir tie, kas nosaka sabiedrības attīstību, un nebūt ne tas, ko grib katrs loceklis. Īstenībā frāze par apzinīgajām masām man liekas tikpat stulba, kā frāze par dzīvajām molekulām jeb saprātīgajām skudrām.»

«Nu gan jūs runājat jocīgi», Ministrs pat pasmējās. «Nu kā tas var būt, ka sabiedrība kaut kur virzās, bet katra locekļa vēlmei nav nekādas nozīmes?»

«Tas ir tāpat kā ar valodu – viens burts pats par sevi nenozīmē neko. Burtu apvienojums vārdā jau apzīmē lietu vai parādību, vārdu apvienojums teikumā jau iegūst patstāvīgu un noslēgtu jēgu. Bet arī tas vēl nav viss. Teikumus var apvienot dzejā, romānā vai finansu atskaitē.

Par pašu sabiedrības veidošanos kļūst skaidrāk, ja mēs atminamies, kas tas ir – sabiedrība? Sabiedrība ir tad, kad ir daudzi, kad kaut kas jādara kopā, jo ir lietas, ko cilvēks darīt viens pats nevar principā – piemēram, viens nevar drūzmēties, viens nevar dziedāt korī. Un kolīdz kaut kas ir jādara kopā, ir vajadzīgs kāds sinhronizējošais mehānisms. Korī tāds ir diriģents, kurš pasaka, kādā toņkārtā jādzied, vai, vismaz, kādu dziesmu dziedāsim. Dažreiz viņš vēl māj ar to puļķi, lai katrs zina, kad jādzied.

Nelaime tā, ka šajā sabiedrisko likumu kopumā nav tāda stabila punkta «komunisms ». Komunisms, reku, nav pašregulējoša sistēma. Pašregulējoša sistēma ir tvaika katls. Tur ir tāds daikts, kas saucās ventilis. Kad spiediens katla iekšienē kļūst par lielu, šis te ventilis atveras un spiedienu nolaiž. Vai jūs man gribat iestāstīt, ka sistēma, kurai ventiļa vietā ir katla pārzinis, kurš spiedienu regulē grozot lielu kloķi, brīdi pa brīdim ieskatoties manometrā un rokasgrāmatā, ir drošāka?

Tātad, iedomāsimies, kas notiek, ja komunismā visiem pēkšņi sagribas boršču? Vakar negribēja, bet šodien grib – viņiem tāda vajadzība, bet komunismā, kā zināms – katram pēc vajadzībām. Tātad – kur ņemt bietes? Tas, ka uzreiz nav, tas nekas, jautājums ir – kur radīsies pēc tam? Ja visi dziedās, kas ravēs bietes? Dziedātāji? Vai matemātiķi? Signāls ir radies – «grib!» – jautājums ir – no kurienes rodas reakcija? Tvaika mašīnā vienkārši – biešu ventilis atveras un dzīve kļūst arvien labāka tiem, kas bietes audzē un arvien sliktāka tiem, kas vienkārši grib, līdz kamēr iestājas līdzsvars (tie, kam bietes iznāk par dārgu, izlemj, ka nemaz jau tik ļoti negribas). Korī arī vienkārši – diriģents pamāj ar puļķi, un alti dodas ravēt bietes. Bet ko iesākt komunismā? Tur dzīve nevar kļūt sliktāka tikai tāpēc, ka iegribējās boršču.»

Matīss visu laiku bija runājis tik skaļi un enerģiski, ka nevienam, pat vēloties, nevarēja būt nekādas iespējas iejaukties. Tagad, kad viņš ieturēja pauzi, neviens vairs nevēlējās. Tāpēc viņš pārgāja pie sava ekspromta referāta noslēguma daļas: «Ir tikai divi veidi kā procesus sinhronizēt: Viens ir atgriezeniskā saite – tas ir tas pats, kas ventilis manā tvaika mašīnā. Un otrs ir Diriģents. Orķestris, saproties, neko nevar nospēlēt, ja neviens viņu nediriģē. Ja visi grib spēlēt timpānus un neviens čellu. Bet koris vai orķestris taču nepretendē uz augstāko brīvību? Tur katrs nevar dziedāt un spēlēt, ko grib? Pat ja viņam ir tāda vajadzība.

Mēs nonākam pie neiepriecinošiem secinājumiem:

1. Lai komunisms būtu iespējams, vajag, lai visi atbild par visu – nav nekā tāda, kas ir tikai tava atbildība, nekā tāda, kā nebūs, ja tu pats to neuztaisīsi (gan jau Kāds uztaisīs). Vai jūs gribat tur dzīvot?

2. Lai komunisms būtu iespējams, visiem jāgrib strādāt tāpat vien, jo katra cilvēka dzīve un labklājība nav atkarīga no tā, kā viņš strādā. Tu Ignat pats reiz teici – bagāts ir tas, kam pietiek ar to, kas viņam ir. Ir vēl viena lieta. Vajag, lai to, kas viņam ir, viņš dabū pats. Ar savām rokām (vai galvu). Jo, ja Pasaulē viss rodas pats no sevis, bez piepūles no tavas puses, tad kāpēc Pasaulei esi vajadzīgs tu?

Ir divas iespējas – vai nu Kāds pasaka, kas kuram jādara, un visi ar prieku metas to darīt, jeb arī visi paši no sevis grib darīt tikai un tieši to, kas vajadzīgs gaišajai nākotnei.

3. Lai komunisms būtu iespējams, visiem jādomā vienādi, vai vismaz jāgrib visiem viens un tas pats. Atkal ir divas iespējas – vai nu Kāds paskaidros, kādas ir katra vajadzības (komunismā visu dalīs pēc vajadzībām) un ko katrs grib, vai arī cilvēki pēkšņi paši no sevis sāks gribēt tikai to, ko vajag. Citādi agri vai vēlu uzradīsies kāds, kas gribēs to, kā nevienam citam nav. Ko ar viņu iesākt?

Katrā variantā ir divas iespējas, kā sistēmu regulēt. Pirmā – tā ar to diriģentu – ir totalitārisms savā vistīrākajā izpausmē; kas attiecas uz otro – pat mana vētrainā fantāzija nespēj iztēloties, ka ar cilvēkiem var notikt kaut kas tāds. Protams, var jau pafantazēt, ka cilvēki kļūs citādāki, ka pilnīgi izmainīsies viņu būtība, ka viņi kļūs par absolūti apzinīgām būtnēm, atsakoties no savām gribēšanām idejas vārdā. Un nevis daži cilvēki, bet visi. Tad mēs totalitārisma vietā varēsim runāt par utopiju. Ja totalitārisms cilvēku sabiedrībā ir iespējams (kaut arī man nepatīk), tad utopija ir realizējama tikai citā pasaulē, kurā dzīvo jau pavisam citas, pilnīgi vienādas un pilnīgi apzinīgas būtnes, tādā nozīmē, ka visi visu dara pēc likumiem.»

«Tādas pasaules nemēdz būt», klusi noteica Ruso.

«Tādas pasaules mēdz būt. Vienu tādu es esmu redzējis savām acīm.»

«Kur???!!!»

«Uz sava rakstāmgalda. Pirms 40 gadiem. Es pats to uztaisīju ar šķērēm no kartona. Vot.»

Ministrs kārtis spēlēja viduvēji, un dūšas viņam nešaubīgi bija vairāk kā prasmes. Bet veiksmes bija vēl vairāk, un tāpēc vakaru viņš nobeidza nelielos plusos un fantastiskā garastāvoklī – nu kā, viņš taču bija pierādījis šiem superzolmaņiem, ka klase – tas ir kaut kas tāds, kas kabatā nav noslēpjams. Arī pārējie bija apmierināti, jo skaidri zināja, ka, ja ministrs šeit vēl nāks, tad atstās ļoti daudz naudas, bet ja nenāks, tad kompānijai paliks labvēlīga aura ministra atmiņās.

Kad visi izgāja pastaigāties, Abacis izsaucās ministru aizvest ar auto, lai nav jāsauc dienesta mašīna no autobāzes, savukārt ministrs uzaicināja Ignatu pavizināties, lai pa ceļam varētu vēl patērzēt par patīkamo vakaru.

Harijs pēdējā mirklī attapās, ka kaut kur pametis savu blašķīti un naski metās atpakaļ pār plecu saukdams, ka viņš viņus panāks. Varbūt. Vēlāk. Tā Matīss ar Ruso palika divi vien. Viņi nonāca ielas malā un gaidīja, kad izsīks mašīnu straume. Likās, ka tai gala nav un nekad nebūs. Matīsa galva pēc disputiem un zoles bija pilnīgi tukša, redzes orgāni paši fiksēja garāmbraucošo mašīnu numurus, bet smadzenes mēģināja tos kaut kā jēdzīgi savirknēt. Vai nu mašīnas vai numuri nebija īstie, vai smadzenes nebija īstās, vai trūka iedvesmas objekta, bet nekas labāks par:

Viens deviņdesmit viens, simt seši –

Viens pieci deviņdesmit viens.

Viens nulle deviņdesmit seši

Vien malduguņu upes skrien.

viņam nesanāca. Droši vien arī Ruso bija ienākusi prātā līdzīga doma, jo, skatoties uz garām traucošajām mašīnām, viņš klusi noteica: «Stāvot upes krastā, skolotājs teica: «Viss aiziet kā šie ūdeņi, ikkatru dienu un ikkatru nakti »».

Kādu brīdi gāja klusējot, tad Ruso pajautāja: «Cik varētu būt pulkstenis?»

«Vajadzētu būt divdesmit divas pāri desmitiem.»

«Tu taču nemaz nepaskatījies pulkstenī??!!»

«A man nav.»

«Kā tad tu zini? Atkal maģija?»

«Kāda tur maģija», Matīss atmeta ar roku. «Kad mēs gājām garām Pulvertornim, tur rādīja piecpadsmit pāri. No turienes līdz šejienei, tā kā mēs ejam, var atnākt piecās līdz desmit minūtēs. Es paņēmu pa vidu.»

Viņi pagriezās gar prokuratūras stūri. Vecais komercskolas pulkstenis rādīja divdesmit trīs pāri desmitiem. Ruso tikai atzinīgi nogrozīja galvu un pajautāja: «Tu nemaz nesteidzies mājās – kur tad Judīte?»

«Aizbrauca uz Ameriku līdzi vienam padzīvojušam juristam», diezgan vienaldzīgi atbildēja Matīss: «Tas viņu apprecēja.»

«Padzīvojušam? Tādam kā tu?» Ruso ar smaidu pārprasīja.

«Plus – mīnus», Matīss tikpat vienaldzīgi atteica. Īstenībā pirmajā brīdī viņš bija izjutis kaut kādas emocijas, kaut kādas savādas, agrāk nebijušas izjūtas kaut kur iekšā. Viņš pat pāris dienas vispār nebija varējis neko darīt. Bija stulbi sēdējis pie kompja un licis pasjansu pēc pasjansa. Katrs mēģinājums darīt kaut ko racionālu smadzenes uz vietas atvienoja. Bet Matīss zināja, ka pāries, jo, kaut arī šāda situācija viņam atgadījās pirmo reizi un saprāts nedarbojās, šis pats saprāts tomēr bija pirms atvienošanās pēdējiem spēkiem spējis izdvest, ka pāries. Un tā nu Matīss lika savus pasjansus un gaidīja, kad pāries. Pārgāja. Diezgan ātri. «Kā šie ūdeņi, ikkatru dienu un ikkatru nakti.» Vēlāk, analizējot situāciju un mēģinot saprast, kas tad tas īsti bija, Matīss ar skumjām konstatēja, ka droši vien viņš paliek vecs.

Kad pēc diviem mēnešiem un sešām dienām no Judītes pienāca e-vēstule, tā lasījās jau bez emocijām. Judīte rakstīja, cik ļoti materiāli ir nodrošināta viņas dzīve, ka vīrs viņai ir iekārtojis darbnīcu, kur gleznot, un sestdienas vakaros izved viesos. Ka viņai nekā netrūkst. Ka ļoti smalka sabiedrība. Un tikai beigās, starp vārdiem pavīdēja sāpe, ka kas tad tā par dzīvi – vīrs ir reglamentējis viņas dzīvi pilnībā, tad dari to, tad atkal šito, pats visu laiku sēž savos kantoros, pārnāk mājās vēlu vakarā noguris un tad grib, lai sieviņa ir maiga un saprotoša. Un ka smalkajā sabiedrībā dāmas apspriež šaušalīgo gadījumu, kad N kundze bija ieradusies viesībās rozā kleitā, kad visas pārējās bijušas zilās. «Tas bija šausmīgi!» Katrs mēģinājums pavērst sarunu uz Eko, Kandinski vai vismaz Spīlbergu, automātiski iniciēja neliela vakuuma veidošanos ap Judīti un neuzkrītošu tēmas maiņu, apspriežot kaķenes, kurai bija piedzimuši kaķēni, ģimenes problēmas. Viņas, kā dzīvnieku aizstāvības līgas aktīvistes, nevarēja vienaldzīgi stāvēt malā.

Matīss bija stiepis gumiju astoņas dienas, bet tad tomēr atbildēja: draudzīgā, bet pasausā tonī pastāstīja, kas jauns Rīgā, kas viņam pašam, un ka viņam bijusi otrā pote pret difteriju. Varbūt, ka Judīte to uztvēra kā mājienu, jo no rīta bija klāt nākošā vēstule. Uz to Matīss vairs neatbildēja. Ne viņam bija laika, ne arī viņš zināja, ko vēl varētu uzrakstīt. Potes bija beigušās.

Patreiz Matīss to visu apcerēja, sēžot uz savas laipas un vērojot sīko strautiņu, kas ieplūda ezerā. Pāri strautiņam, atceroties Kreicberga dārzu, Matīss vecās pussapuvušās laipas vietā bija uzbūvējis ķīniešu tiltiņu. Sīkā urdziņa tecēja zem tā un atsauca atmiņā skolotāju, kas ietvēra sevī reizē Kreicbergu, ķīniešus, Judīti un Matīsa paša patreizējo stāvokli: «Viss aiziet kā šie ūdeņi, ikkatru dienu un ikkatru nakti».

Saule leca un rietēja, leca un rietēja, gluži kā pulksteņa pendele skaitot mūžības sekundes. Vismaz kaut kam taču ir jāmainās, lai vispār būtu tāda lieta kā laiks. Citādi tas ir tāds pulkstenis bez ceijeriem. Tā Matīss dzīvoja pēdējās vienpadsmit dienas, kas līdzinājās cita citai kā rūtiņas aritmētikas burtnīcā. Ilgāk uz tām raugoties, tās sāka dubultoties, izplūst, līdz vairs nebija atšķiramas un beidzot pārvērtās dīvainās daudzdimensiju struktūrās. Vairs nebija saprotams, kuras bija vispirms, kuras pēc tam. Arvien retāk Matīss lasīja grāmatas vai risināja uzdevumus, Arvien biežāk viņš sēdēja uz laipiņas un blenza mākoņos vai dziedāja.

Vienīgās pārmaiņas notika ideju pasaulē – tur bija kustība, kaut kas vārījās, guldzēja, joņoja, tikai uz āru nenāca. Varbūt nemaz nav slikti būt filozofam un dzīvot, piemēram, ūdens malā – Matīss paskatījās apkārt ar acīm meklēdams piemērotu mucu – jebšu arī pie kāda dīķa nodarboties ar naturālo saimniecību. Viņš varētu audzēt pupas un aust vadmalu. Šo ideju Matīss pēdējā laikā jau sāka apsvērt visnotaļ nopietni. Vienīgais, kas traucēja, bija apziņa, ka agri vai vēlu ķērāji būs klāt (Matīss pašķielēja uz ceļu – vēl nebija) un nāksies mukt. Labākajā gadījumā.

Par to, ka Matīss tiktu galā ar naturālo saimniecību, viņš pats nešaubījās ne mirkli. Galu galā viņa skolas un studiju biedri atradās visdažādākajos posteņos un varas līmeņos šajā valstī – no Ministru prezidenta līdz laukumu piekopējam tenisa kortos. Un visi ar savu darbu galā tika (vismaz pašiem tā likās), un jutās lieliski. Vienīgie, kas gaudās, bija tie, kas turpināja nodarboties ar matemātiku.

Varētu jau arī ar matemātiku panodarboties, būvēt dažādas viltīgas ietaises naidnieka kuģu gremdēšanai un zīmēt piekrastes smiltīs riņķus. Tas būtu smalki – pie tevis skrien kaujinieks ar šmeiseri, bet tu viņam tā lepni: «Neaiztiec manus riņķus!» Brīdi Matīss to apdomāja, bet tad nosprieda, ka neviens nenoticētu. Par Ignatu noticētu. Bet par Matīsu nodomātu labākajā gadījumā kaut ko līdzīgu tam, ko par Arhimēda nāvi bija rakstījis Čapeks. Proti, ka zaldāts, kas ienāca, ļoti labi zināja, ar ko runā, un piedāvāja Arhimēdam pārnākt romiešu pusē. Jo Romieši iekaros visu pasauli.

«Priekš kam jums tas? Īpašums ir liela neērtība. Visu pasauli jūs vienalga neiekarosiet, kaut kur robeža būs vienalga. Vai tas, kurš uzzīmē lielu riņķi, ir dižāks matemātiķis par to, kurš uzzīmē maziņu? Tāpēc, atstāj mierā man manus riņķus, man te ir darāmi svarīgāki darbi par pasaules iekarošanu. Sektora laukums, reku, jāsarēķina.»

Riņķi bija uzzīmēti, kareivis īsts. Tas bija mirklis, kad matemātika pārvērtās no grieķu dižās mākslas par romiešu svēršanu un rēķināšanu – tādu bodnieku parikti.

Bet ja nu toreiz viņam tiešām kāds būtu piedāvājis pāriet otrā pusē? Ko viņš būtu teicis? Ka sektora laukums jāsarēķina? To, ka notiek karš, Matīss juta jau sen, bet tiešus pierādījumus pilnīgi nejauši ieguva reizē, kad Ignats palūdza visas jaunās programmas sainstalēt uz viņa laptopa [27] , lai pamatīgi apkalts viņš varētu nākamajā rītā pārliecinoši uzstāties lielās priekšniecības apspriedē.

Ignats pats nebija uz vietas, gatavoja referātu, tāpēc Matīss šiverēja pa Ignata kabinetu viens pats – tā gadījās bieži. Ieslēdza laptopu, logini, paroles un tā tālāk, līdz viņš iekļuva sistēmā, iesprauda līdzpaņemto CD un sāka instalēt, pats ērti izlaidies priekšnieka krēslā un uzlicis vienu kāju uz galda. Idilli pārtrauca kaut kāds pretīgs pīkstiens un, negribīgi pagriezis galvu monitora virzienā, Matīss konstatēja, ka dators žēlojas, ka trūkst viena dll'a. Negribīgi nocēlis kāju no galda, Matīss ātri izpētīja Ignata pastāvīgā kompja diska saturu, ātri atrada vajadzīgo dll'u un sāka domāt, kā to pārnest uz laptopu. Diemžēl laptops tīklam nebija pievienojams. Vajadzīga diskete. Tad viņš domās izvērtēja attālumu līdz savai istabai, kur droši vien kaut kur varētu vēl kāda būt, un sāka skatīties apkārt. Uz rakstāmgalda Ignatam, kā jau pedantam klājas, nekā nebija, tuvākajos plauktos arī nē. Matīss ar vāju cerību izgāja priekštelpā, bet sekretāre jau bija aizgājusi, un kur viņa varētu glabāt diskus, bija miglā tīts. Tad Matīss atgriezās kabinetā un bikli pavilka rakstāmgalda atvilktnes (viena bija aizslēgta), bet nevienā nevienu disku neatrada. Nopūties un bailīgi paskatījies atpakaļ, Matīss izvilka no kabatas pinceti un veikli atmūķēja aizslēgto atvilktni. (Matīsa rakstāmgaldam bija tieši tāda pati sistēma, un kolīdz viņš bieži kaut kur nozaudēja jeb aizmirsa atslēgas, tad tehnoloģija jau sen bija atstrādāta). Nedaudz bijīgi pavandījies pa papīriem, Matīss vienu disku ar sarkanu strīpu tiešām atrada un ar atvieglotu uzelpu iesprauda datorā. Savādā kārtā dators paprasīja paroli. Kad Matīss paroli ievadīja (Ignats to viņam bija pateicis) ietiepīgais aparāts paziņoja, ka šī parole nav gana laba. Matīss jau gandrīz bija gatavs padoties, kad atcerējās, ka reiz nejauši pār plecu bija redzējis, kā Ignats kaut kur ievada paroli Sborkim . Matīss pat nebija speciāli noskatījies – vienkārši vajadzības brīdī vārds uzpeldēja pats no sevis. Diskā izrādījās divi dokumenti un viens skaņas fails, ko Matīss, cerot izdzirdēt kādu jautru joku, arī ilgi nedomājot iedarbināja. Atskanēja diezgan dobja, kā no miskastes nākoša Ignata balss:

Ignats: Labdien, Mans vārds ir Ignats Loja. Es šodien sagaidu kādu personu no Londonas 18:45. Es gribētu painteresēties, vai lidmašīna ielido laikā, vai nav kādas aizkavēšanās. Redziet, es lasīju avīzē, ka šodien, 16.jūlijā, Getvikā esot kāds streiks.

Pauze

Ak tā? Tieši pēc saraksta? Liels paldies.

Pauze.

Ir par ko. Jūs mani nomierinājāt. Visu labu.

Klik.

Lidmašīna ielido laikā, es norīkošu, lai kāds aizbrauc pretī.

X: Paldies Loja. Bet tas nav vienīgais, par ko es gribēju ar jums runāt. Jūsu aktivitāte ir visnotaļ apsveicama lieta, bet vai jums neliekas, ka tā sāk pārsniegt jūsu kompetenci? Jūs jau esat nonācis pie pašas likuma robežas.

Ignats: Nebūt nē. Es likumus labi zinu un uzskatu, ka likumi jāievēro visiem, neatkarīgi no ieņemamā amata un uzliktajiem pienākumiem. Ar nožēlu nākas konstatēt, ka ne visi tā domā.

X: Ak tā? Bet vai jums neliekas, ka jūs ņemat uz sevi funkcijas, kas nav jūsu kompetences sfērā? Vai jums neliekas, ka jūs traktējat likumus tā, kā pats uzskatāt par vajadzīgu, uzurpējot tiesas funkcijas? Vai jūs to apzināties?

Ignats: Apzinos. Man ir dots uzdevums atrisināt problēmu. Un es šo problēmu atrisināšu. Pat tad, ja kāds man stāvēs ceļā. Tāpēc es šeit esmu nolikts, tas ir mans pienākums, par to man maksā algu.

X: (sarkastiski) Ak tā? Es varu viegli panākt, lai tas vairs nav jūsu pienākums un, ja citādi nevar, arī to, lai jūs šeit vairs neesat nolikts.

Ignats: Nevarat. Man jau ir dots uzdevums. Un ja šī uzdevuma ietvaros es esmu konstatējis vainīgās personas, tad šo personu rīkojumus es neklausu. Pat ja tie ir uzdevuma devēji.

X: (mierīgi un pacietīgi) Man liekas, jūs nesaprotat. Jūs uztverat pasauli pārāk primitīvi – tur labie, šeit sliktie. Eņģeļu mūsu sabiedrībā nav. Tauta izvēlas labākos no tiem, kas viņai ir. Tas nebūt neliecina, ka tie ir labi. Bet tie ir labākie – labākie ir arī starp vissliktākajiem. Nebūt ne vienmēr šie izvēlētie spēs turēties pretī kārdinājumam, kad viņiem ir iespējas uzlabot arī pašiem savu dzīvi. Turpretī, ja jūs aizvāksiet šos cilvēkus, tautai nāksies izvēlēties citus, kas par to rūpētos. Jaunizvēlētie būs sliktāki, jo labākos no tiem, kas bija, vairs nebūs. Jūs tos būsiet novācis.

Ignats: Varbūt, ka visā, ko jūs sakāt, ir kāda jēga. Bet es atceros to laiku, kad mēs stāvējām uz barikādēm, gaidījām krievu tankus un dzērām siltu tēju. Mēs visai bijām vienādi. Un tobrīd es biju laimīgs. Varbūt tas skan naivi un romantiski, bet es gribu to laiku atpakaļ. Vai vismaz to, lai visi ir vienādi. Un tāpēc nekādi argumenti par to, ka šis, lūk, ir svarīgāks un tāpēc viņš drīkst pārkāpt to likumu, ko tas nedrīkst, manā apziņā neaizķeras. Es jūtos atbildīgs par to, lai tā nebūtu.

X: Mums vajadzīgi aktīvi cilvēki. Pēc ilgajiem komunistu kundzības gadiem tik maz tādu ir palicis. Ar nožēlu nākas konstatēt, ka tie, kas nespēj parūpēties par sevi, nespēj rūpēties ne par vienu. Un tie, kas mēģinās palīdzēt visiem, galu galā nepalīdz nevienam. Es saprotu – tas skan nežēlīgi, bet laiks atmest seno komunistu lozungu «Es atbildu par visu», vai «Pašaizliedzīgs darbs sabiedrības labā.» Nevajag atbildēt par visu. Ja katrs tiks galā ar savu sfēru un katrs godīgi strādās, lai celtu savu labklājību, iestāsies paradīze zemes virsū.

Ignats: Jums ir liela taisnība, bet pievērsiet uzmanību – jūs teicāt godīgi. Tā arī ir robeža, kuru es sargāju.

X: Vai jums neliekas, ka jūs aizmirstaties? Jūs esat ierēdnis, un jūsu pienākums ir rūpēties par likumības ievērošanu, ko arī jūs pats apgalvojat. Bet būtībā jūs mēģināt rūpēties par likumu ievērošanu, pats tos pārkāpjot. Ja pat jūs nevarat panākt taisnību likumīgā ceļā – kādas tad tiesības ir jums to prasīt no citiem?

Ignats: Tā varētu domāt. Bet varētu arī nedomāt. Mani pēdējā laikā arvien vairāk tirda jautājums, kas ir primārs – pienākums pret likumu, vai pienākums pasargāt sabiedrību? Jeb varbūt tas ir viens un tas pats? Vai tad, ja likumpārkāpējs, izmantojot savu sabiedrisko stāvokli, nobēdzina pierādījumus pret sevi, bet es šos pierādījumus atlieku atpakaļ – vai tad es grēkoju? Es neradu neko jaunu, es atrodu atmaskojošo pierādījumu un nolieku to atpakaļ tur, kur tas bija. Tur, kur tam ir jābūt.

X: Jūs domājat pierādījumus pret mani?

Ignats: Tieši tā. Es domāju pierādījumus pret jums.

X: Es esmu patiesi izbrīnīts, ka jums tos izdevās izrakt. Nākošreiz man jābūt apdomīgākam attiecībā uz saviem padotajiem un rūpīgāk jākontrolē to darbība. Bet nekas, gan jau maniem juristiem izdosies pārliecināt prokuratūru, ka man ar šo papīru nav nekāda sakara. Bet vismaz jūsu motivācija pēc šīs sarunas man kļuva skaidrāka. Godīgi – es neticēju, ka tādi cilvēki vēl ir. Varētu teikt, jūs esat atdzīvinājis manu ticību cilvēkiem. Hehehe.

Ignats: Es ne vienmēr biju tāds. Skolas gados man bija lielas problēmas ar miliciju. Man pat nācās gadu izlaist pirms universitātes, jo žetonu vakarā mani noķēra atņemot sīkajiem naudu. Bet šī gada laikā kaut kas notika. Man pēkšņi bija laiks domāt. (pauze) Varbūt tas skan pārlieku patētiski, bet arvien vairāk man sāk likties, ka mana sūtība ir iznīdēt ļaunumu virs zemes tik daudz un tādā apjomā, kā es to spēšu. Ne katrs to var, dažiem ir bailes par sevi, dažiem par tuviniekiem, dažiem par mantu – nav daudz tādu kā es, kam no tā visa nekā nav. Kam nav par ko baidīties, jo nav ko zaudēt. Tikai tāds, kas nav atkarīgs ne no ķēniņa, ne bīskapa, var būt likuma kalps. Jā, es esmu grēkojis augstāko spēku priekšā, un pienāks diena, kad es atbildēšu par katru savu darbu.

Atbildēšu, bet ne jums.

X. (Sarkastiski) Loja, jūs nesaprotat, kur jūs esat nonācis. Vai jūs neesat sektants? Jūs esat zaudējis saiknes ar reālo pasauli un pilnīgi neapzināties, ko jūs varat izdarīt un ko nē. Jūs, piemēram, nesaprotat, ka es varu izvilkt no kabatas revolveri un nošaut jūs. Un man par to nekas nebūs.

Ignats: Es saprotu. Bet ticiet man, es esmu veiklāks šāvējs kā jūs. Tiesa, jūsu apsardze man būtu atņēmusi ieroci, ja man tas būtu bijis, bet ir daudz citu paņēmienu. Es daudz trenējos. Es gan neesmu tik nadzīgs, kā Zollmanis…

X: Hehehe. Ruso?

Ignats: … Ruso. Tātad Es gan neesmu tik nadzīgs kā Ruso, bet es esmu pietiekami veikls, lai tiktu ar jums galā. Ja gadījumā jums rastos vēlēšanās mūsu inteliģento sarunu pārvērst par vulgāru kautiņu. Tātad es varētu, bet es negribu. Es šeit stāvu tautas vārdā, visu to vārdā, kuri paši nespēj ar jums tikt galā likumīgā ceļā, un mana viskarstākā vēlēšanās un arī mans pienākums ir panākt, lai jūs stājaties tiesas priekšā.

X (smiekli) Tas būtu jautri. Bet jūs taču patiešām nešaubāties, ka tiesa mani attaisnotu?

Ignats: Tad jau redzēsim. Mums būs iespēja par to pārliecināties.

X: Interesanti, kā?

Ignats: Redziet, saskaņā ar likumu mans pienākums ir jūs brīdināt, ka šī mūsu saruna tiek ierakstīta.

X: Diez vai. Mēs ļoti rūpējamies par slepenību, un mums ir kvalitatīva pretnoklausīšanās kontrole un pieredzējuši darbinieki – tas pirmkārt. Un otrkārt, gan apsardze, gan aparatūra pārbaudīja, lai jūs nevarat ienest nekādus noklausīšanās rīkus. Papildus tam, drošības apsvērumu dēļ, šī telpa ir pilnīgi ekranizēta un radiosignālus ārā nelaiž. Es zinu, ka jūs esat augstas klases kāršu spēlmanis un domāju, ka jūs blefojat.

Ignats: Jums būs patiesi interesanti šos vārdus kādreiz noklausīties. It īpaši tos par pieredzējušajiem darbiniekiem un ekranizēšanu. Vienkāršākiem vajag būt. Atzīšos jums nelielos melos – es nezvanīju uz lidostu, un tāpēc īstenībā nezinu, vai lidmašīna no Londonas ielido laikā. Es piezvanīju uz kādu mobilo tālruni, kurš pievienots autoatbildētājam. Un ja jūs uzmanīgi paskatīsieties, tad pamanīsiet, ka klausule nav īsti kārtīgi nolikta – tā ir atbalstīta ar Latvijas Republikas Krim…»

Skaņa pārtrūka.

«Uh!» vienīgais, ko spēja izdvest Matīss. «Tas Ignats nu gan ir gudrs, pilnīgi skauž, ka man nekas tāds neienāca prātā!» Bet tūlīt pat viņam kļuva bail.

Tas tomēr netraucēja izmantot disketi – viņš taču ārā neko nedzēsīs, viņš uz mirkli pārrakstīs failus uz cieto disku un tad noliks atkal atpakaļ vietā. Tā Matīss arī izdarīja. Tikai procesa gaitā ieskatījās vēl vienā failā. Labāk nebūtu to darījis, garastāvoklis kļuva pavisam slikts – uz diska bija makets dokumentam no televīzijas pārraides. Ar visu kļūdu.

Kaut arī Matīss šo atgadījumu nekad nevienam nepieminēja, liktenim labpatikās, ka tam bija turpinājums. Tieši, pēc deviņām dienām Ignats ienāca viņa istabā.

* * *

Kad Ignats ienāca viņa istabā, Matīss ļoti vērīgi lūkojās displejā un kaut ko zīmēja. Viņš pat mēles galiņu aiz piepūles bija izbāzis un atkarībā no zīmēšanas virziena spieda to brīžam pie augšējās lūpas, brīžam pie apakšējās.

«Baigie sūdi!» Ignats teica jau no pašām durvīm: «Man diskete pazudusi.»

Matīss neatraujoties no darba (vienīgi mēli ievilka), atbildēja: «Paņem tur plauktā. Tur dažām derīgām vēl vajadzētu būt. Visu, kas ir virsū vari izdzēst», un neliekoties par Ignatu vairs ne zinis, turpināja savas mākslinieciskās ekzercīzes.

«Atraujies uz mirkli. Tā nebija parasta diskete. Tā bija diskete, uz kuras man bija ierakstītas dažas ļoti svarīgas lietas.»

«Vai tā ar sarkano strīpu?» Matīss jau gribēja jautāt, bet par laimi eņģelis paguva iespert. Tāpēc viņš tikai pagriezās un jautājoši paskatījās. Tad tomēr nenocietās un, drusku atpakaļ pagāzies, atkal paskatījās uz ekrānu, lai novērtētu māksliniecisko varējumu.

«Ļoti svarīgas lietas.» Ignats atkārtoja. Un pēc pauzes piebilda: «Var sākt šaut.»

«Kur ta' tu viņu pasēji?»

«Serveru telpā. Es biju aizgājis šo to pieglabāt.» Serveru telpā atradās divi datori slepenās informācijas glabāšanai. Tie bija saslēgti savā starpā, bet drošības iemeslu dēļ nebija pievienoti nekādam tīklam. Tāpēc, kad vajadzēja kaut ko pieglabāt, nācās pašam personīgi uz turieni doties.

«A ko ta' tu nevaktē savas disketes? Varbūt viņa turpat kaut kur mētājas?»

«Es tikko aizgāju paskatīties.»

«Možka diskmašīnā aizmirsi?»

«Es pārbaudīju.»

«Varbūt zem galda vai miskastē?»

«Es paskatījos», Ignats teica jau manāmi saērcinātā balsī.

«Varbūt kāds netīšām pievāca un iejauca pie savējām? Kas tur bija, kad tu biji?»

«Tur Berts kaut ko darīja. Un vēl tas mazais rižais sistēmas administrators – tavs draugs – kaut ko skrūvēja un visu laiku gānījās. Citus es nepamanīju. Bet es biju atvienojies – varēju nepamanīt, ja kāds ienāk.»

«Un kad tu pamanīji? Kad gāji prom?»

«Tur jau tā bēda. Es pamanīju tikai pēc laba brīža. Kad aizgāju uz savu istabu. Un arī tad ne uzreiz – man tur piezvanīja, piefaksēja, piemailēja un vēl uz ateju bija jāaiziet. Viens ir skaidrs – kamēr es tur biju, disketi neviens pievākt nevarēja. Droši vien tev taisnība – es pats viņu tur kaut kur aizmirsu un tad kāds savāca. Zini Matīs, man jau sen ir sajūta, ka uz mani kāds vērīgi skatās. No ļoti tuva attāluma.» Un Ignats zīmīgi paskatījās uz Matīsu.

«Nu, nu, nu! Tu mierīgāk! Es serveru telpā vispār neesmu bijis!»

«Es nedomāju tevi», Ignats teica jau samierinošā balsī: «Es domāju KĀDU.»

«Labi, iesim paprasīsim Bertam un Sergejam, vai viņi nav redzējuši.» Un Matīss pieslējās, ar nožēlu uzmetis pēdējo skatienu savam garadarbam. Viņš it kā parāvās atpakaļ kaut ko pielabot, bet tad tomēr pievarēja sevi un sekoja Ignatam gaitenī.

«Zini», viņš teica, «ir tāds interesants uzdevums par meklēšanu. Vienam mācītājam, kas dzīvo lauku nostūrī, pēc draugu vizītes pazūd sudraba karotes…»

«Tu vari vienreiz likties mierā ar saviem debilajiem uzdevumiem?» Jau histēriski iebrēcās Ignats.

Matīss pat salēcās: «Tu, galvenais, nomierinies, atradīsim tavu disketi, kur šī liksies. Vienmēr esam atraduši un arī šoreiz atradīsim.»

«Kā??!!??»

«Pēc vielas nezūdamības likuma: Viela nezūd un nerodas no jauna, tikai pāriet no vienas vietas uz citu.»

«Bet ja nu šī cita vieta ir ārpus mūsu departamenta?»

«Tu taču nesāksi teikt, ka pirms nākšanas pie manis nepabrīdināji Ruso, lai nevienu nelaiž ārā un nepārbaudīji, kas ir gājis?»

Ignats tikai nogrozīja galvu, tad atbildēja: «Neviens nav gājis», un pēc mirkļa pajautāja, «bet ja nu caur kibertelpu?»

«Mūsu izejošā maila serveris ļoti akurāti pārbauda, kas, kam un ko sūta.» Šinī brīdī viņi bija nonākuši pie kāpnēm un nācās izšķirties, kāpt uz augšu vai leju. Tāpēc Matīss ieteica: «Lai paātrinātu mūsu pūliņus, sadalīsimies – es iešu pie Sergeja, tu pie Berta», un nesākdams diskutēt devās pa kāpnēm uz leju.

«Paklausies», Ignats tikai nosauca pakaļ, «ko tu tur zīmēji?»

«Apsveikumu Edītei, viņai šodien dzimšanas diena – neesi aizmirsis? Pēc četriem jāiet iešvilpt», un jau no pusstāva piebilda: «Tāpēc darīsim to lietu ātri.»

Sergeja istabiņa bija tāda maza un mīlīga, kur pēc sterilajiem kabinetiem Matīsa Dvēsele varēja atvilkt elpu. Visa siena nokrauta ar plauktiem, visur mētājas datori, monitori un datoru daļas, viss atskrūvēts un sanests pilnīgi nesaprotamā haosā – vienīgie kultūras punkti – Mailsa Dēvisa plakāts pie sienas un kaktuss uz palodzes. Šeit gandrīz nepārtraukti un ļoti skaļi skanēja avangarda džezs, blūzs un krievu roks. Pats Sergejs nebija redzams, tikai džīnās tērptā pakaļa rēgojās ārā no pagaldes, kur pakaļas īpašnieks, skaļi gānīdamies, mēģināja kaut ko ieštepselēt. Matīss atzvēlās krēslā un sāka gaidīt, šķirodams pirātiskos spēļu un mūzikas diskus, kas mētājās pa galdu tieši tādā pašā haotiskā kārtībā, kā viss pārējais.

Kad rudā galva beidzot iznira no pagaldes, Matīss jautri teica: «Čau. Man te ir problēma».

«Kāda?» Dusmīgi pajautāja Sergejs.

«Tas cirvis Ignats ir kaut kur pasējis neiedomājami svarīgu disketi. Un tagad kantorī ir sākusies neieplānota histērija, un visi nolikti stāvus uz ausīm. Tu, tiesa, biji pagaldē, tāpēc pagaidām tas tevi vēl nav aizķēris, bet nekur tu, mīlīt, nespruksi. Īsi sakot, – pratināšanā atzīstas visi, bet tie, kas gudri, atzīstas ātrāk. Tātad, Ignats apgalvo, ka esot tevi redzējis, kad viņš bija serveru telpā. Vopros na zasipku – vai kaut kur šitajā čupā nevar būt iejaukta Ignata ilgotā diskete?» Un Matīss ar pirkstu valdonīgi norādīja uz čupu galda vidū.»

Sergejs brīdi ar neslēptām aizdomām vēroja galdu, pat pabīdīja dažus virsējos diskus šurpu turpu, uzsita pa visām kabatām, tad noteica: «Diez vai. Tad viņai vajadzētu būt pašā virsū. Un man liekas, ka es no turienes atnācu tikai ar skrūvgriezi rokā.» Bet īsta pārliecība viņa balsī neskanēja. Brīdi padomājis, viņš jau pārliecinošāk piebilda: «Točno neņēmu! Kafiju dzert būsi?»

«Tev jau ir gatava? Tad jā.»

Sergejs izmakšķerēja nez no kurienes krūzīti, ielēja no bunduļa kafiju un turpināja: «Vispār es tur arī sēdēju zem galda un Ignatu nemaz nepamanīju – viņš tāds maziņš. Tas ar brillēm no grāmatvedības gan bija ienācis.»

«Kas? Dāniels? Vai ta' viņš ar' tur iet?»

«A to jak že! Mums, saproties, finansu lietas ar vislielākās slepenības grifu iet! Neviens nedrīkst zināt, kāds mums finansējums. Vo kā.»

«Un vairāk neviens nebija?»

«Neatceros – tu tak redzi, es pat Ignatu nepamanīju».

«Saņemies.»

«Ā! Vēl tur pilnīgi noteikti bija ienācis tas no statistikas nodaļas – Harijs. Viņš vēl rakājās pa visiem plauktiem un klusi burkšķēja, ka kāds atkal kaut kur nobāzis sarkano kasti. Sarkanā kaste bija pie manis pagaldē, bet es viņam negribēju dot, tāpēc no pagaldes ārā nemaz nelīdu».

Ar skumjām konstatējis, ka vēl būs jāapstaigā vismaz divas istabas, Matīss sataisīja izklaidīgu ģīmi, lai varētu izlikties, ka ir aizmirsis nomazgāt krūzīti, un izgāja gaitenī. Grāmatvedības nodaļa bija tajā pašā stāvā, tāpēc viņš izlēma vispirms apprasīties Dānielam, vai tas netīšām nav paņēmis disketi.

Dāniels sēdēja pie galda un ar sarkanu flomāsteri pasvītroja kaut ko izdrukātā tabulā. Ar visai neapmierinātu skatu paskatījies uz Matīsu, viņš tomēr saņēmās un diezgan draudzīgi atņēma sveicienu. Tiesa, jēgas arī no šī nāciena nebija gandrīz nekādas. Uz Matīsa maksimāli draudzīgo jautājumu, ka Ignats lūdzis noskaidrot, vai gadījienā nav pieklīdusi noklīdusī diskete, Dāniels strupi pastāstīja, ka jā, serveru telpā viņš bija, ka nē, disketi viņš nav ņēmis un nevarēja paņemt arī nejauši, jo pie viņa valda kārtība un disketes viņš vispār nelieto, ka jā, viņš redzēja tur Ignatu, bet tas bija tik iegrimis sevī, ka viņu, Dānielu, ne tikai nepamanīja, bet arī vēl neatņēma sveicienu (Dāniels izteica cerību, ka tā bija izklaidība un nevis slēpts antisemītisms), ka, izņemot Ignatu, viņš tur vēl redzēja Sergeju, kurš pēc viņa lūguma nomainīja printerim kaseti. Vai bija vēl kāds, viņš, Dāniels, neatceras, jo viņam nebija laika skatīties apkārt, viņam tad bija svarīgi darbi darāmi, un arī tagad ir. Visu to nodeklamējis, Dāniels jautājoši paskatījās uz Matīsu, bet tas perfekti uztvēra telepātisko signālu un neko vairāk nejautāja. Tikai uzvilcis savu visdraudzīgāko smaidu, teica: «Paldies Dan, tu man ļoti palīdzēji! Neņem ļaunā par traucējumu».

«Ņem par labu», pieklājīgi atteica uzrunātais un, neizrādīdams vairs nekādu interesi par Matīsu, turpināja švīkāt savu tabulu.

Pati patīkamākā vēsts bija, ka jaunas darbojošās personas neparādījās. Pati nepatīkamākā, ka disketi Dāniels neatdeva. Atlika vēl tikai aprunāties ar Hariju. Bet tas prasīja kāpienu pa kāpnēm uz augšu, un nevis vienu, bet veselus divus stāvus.

«Fui, kā piekusu», ienācis kabinetā sveiciena vietā pavēstīja Matīss un atzvēlās krēslā. «Hari, ja tu tikai spētu iedomāties, kā viņi visi man noriebušies, tad tu noteikti mani pažēlotu. Nav vairs nekāda spēka ciest.»

Harijs nemaz neizbrīnējās. Viņš pie šāda stila frāzēm un monologiem jau bija pieradis un zināja, ka tas ir parastais Matīsa dvēseles stāvoklis. Viņš pat izprata, ka Matīss to visu nesaka pats, ka šīs skaņas veidojas pilnīgi automātiski, kamēr Matīss domā par kaut ko pavisam citu.

Tāpēc viņš tikai līdzcietīgi smaidot noteica: «Nabaga tu!»

«Paklausies Hari, man vajadzīga palīdzība. Kāds ir serveru telpā netīšām pievācis Ignata Hiper-super-truper svarīgu disketi. Un man tā diskete ir jāatrod.»

Harijs skatījās ar sejas izteiksmi, kam vārdos izteiktai vajadzētu nozīmēt, ka viņš jau labprāt, tikai nezina kā. Tāpēc Matīss turpināja pats: «Reku, šito, man teica, ka tevi esot tur manījuši?»

Harijs apstiprinoši pamāja ar galvu: «Būt es biju, bet tas jau bija labi sen, es pat precīzi neatceros cikos.»

«Mēs vienkārši mēģinām saskaitīt visus, kas tur bija. Saki man, vai, izņemot Sergeju, tu tur vēl kādu redzēji?»

«Sāksim ar to, ka tieši Sergeju es tur it kā nemanīju. Ja nu vienīgi viņš sēdēja zem galda. Bet tur bija Daniels no grāmatvedības un Berts no tehniskās daļas. Bet viņi abi bija tā iebāzuši degunus savos darbos, ka mierīgi varēja mani nepamanīt.»

«Uh», apmierināti noelsās Matīss; viņš saprata, ka neviens jauns personāžs neparādījās un vairs nekur nebūs jāiet. Ja nu vienīgi Ignats būs ko uzracis.

Ignats bija uzracis Franku, bet pats arī bija paguvis to jau izprašņāt. Berts bija pastāstījis, ka, izņemot Ignatu, serveru telpā redzējis vēl tikai Franku, kurš izskatījies tāds tramīgs. Franks savukārt pastāstīja, ka bija ienācis tikai uz īsu mirkli, lai atdotu Sergejam instalācijas disku, ko bija pa kluso pievācis, bet Sergeja vietā viņš tur ieraudzīja priekšnieku Ignatu. Viņš godīgi atzinās Ignatam, ka esot drusku nobijies, jo tad vēl nebija uzrakstījis atskaiti par pagājušo nedēļu, bet tagad jau ir. Tāpēc darīja visu, lai Ignats viņu nepamana. Pēc mirkļa viņš pamanīja arī Sergeju zem galda, ielika disku Sergeja atvilktnē un ātri vien tinās prom.

«Nu paldies Dievam!» atviegloti izsaucās Matīss. «Mūs interesējošajā laikā tur ir bijuši tikai seši purni. Vajag viņus visus vilkt uz moku rata, gan jau kāds atzīsies. Sliktākajā gadījumā var likt Ruso ar viņa okšķeriem pārmeklēt visus sešus. Vai Ruso tev ir kaujas gatavībā? Mums ir paveicies, ka viņš tur nebija ieklīdis, citādi tev vajadzētu likt viņam pārmeklēt pašam sevi.»

Kamēr Ignats zvanīja Ruso un visu organizēja, Matīss pievilka sev tuvāk papīra lapu un sāka uz tā kaut ko zīmēt.

Kad Ignats nolika klausuli, Matīss izbīdīja savu zīmējumu galda vidū un teica «Paveries še!»

«Redzi, no šitās bildes mēs redzam, ka vispār nav tāda laika, kad serveru telpā būtu bijis tikai viens cilvēks. Vēl vairāk, gandrīz visu laiku tur ir bijuši trīs, un vispār nekad četri. Tiešām, tas nebūtu viegli pievākt disketi tā, lai neviens nepamana. Bet neviens nepamanīja. Tu ar to disketi strādāji visu laiku?»

«Nē. Tikai pašā sākumā. Bet sit mani nost, es neatceros, ko darīju pēc tam. Vai noliku uz galda, vai atstāju diskmašīnā.»

Matīss, kā likās, nemaz nedzird, ko Ignats saka; viņš tikai ļoti uzmanīgi vēroja savu zīmējumu. Tad teica: «Un vēl, no šitās bildes mēs redzam vienu labu un vienu sliktu ziņu. Labā ziņa ir tā, ka tu neesi melojis. Vot».

Ignats paskatījās uz viņu kā uz jukušu, tad pieklājīgi pajautāja: «Matīs, vai tu ar to gribi teikt, ka pieļāvi, ka ES meloju?»

«Un tu atkal ar šito gribi teikt, ka tu nekad nemelo?»

Neklausoties, ko tas āpsis tur burkšķ, Ignats turpināja tēraudcietā balsī: «Ka ES meloju tad, kad pats esmu sacēlis visu šo trauksmi un mobilizējis visus manā rīcībā esošos resursus, ieskaitot tevi?»

«Atslābsti. Mēs taču jau noskaidrojām, ka tu nemelo. Tāpēc jāpārmeklē būs tikai pieci. Un tagad varam pamēģināt izgriezt Ruso okšķeriem pogas uz meklēšanu», to pateicis Matīss piecēlās un viņam neraksturīgi straujā tempā metās durvju virzienā. Viņš atcerējās vienu no saviem mīļotajiem detektīvstāstiem – Edgara Po «Nozagtā Vēstule» – un nolēma, ka šī nu ir beidzot tā reize, kad viņš varētu paspīdēt. Disketi noslēpt ir vēl vienkāršāk kā vēstuli. Katrā kabinetā ir vairākas diskešu kastītes ar daudzām disketēm, tāpēc disketi neviens nemēģinās slēpt dobtā galda kājā, bet vienkārši nometīs kaut kur kā pagadās. Atšķirībā no vēstules, uz disketi paskatoties vien nevar noteikt, kas tur iekšā. Matīss jau bija pusceļā uz durvīm, kad viņu panāca Ignata jautājums: «Paklausies, bet kurš tad melo?»

Matīss apstājās, jau gribēja sākt skaidrot, tad pārdomāja un tikai īsi pateica: «Tā ir sliktā ziņa. Harijs.» Tad viņš metās ārā pa durvīm un ietriecās tieši krūtīs Ruso.

«Piedod, lūdzu», tas pieklājīgi teica un painteresējās: «Kur tad tik steidzīgi?»

«Darīt tavu darbu», lepni pavēstīja Matīss un piebilda «Bet reku tev ar vēl paliks ko darīt.»

Ignats nesaprata gandrīz neko no visa tā, kas te notiek, bet nekādi nevarēja nepiedalīties procesā, tāpēc sekoja līdzi Matīsam pāri gaitenim uz Harija kabinetu.

«Čau vecais», jau no durvīm sauca Matīss, «es, reku, atkal pie tevis», un vainīgi pasmaidīja. «Saproti, mēs jau visus izprašņājām, bet tās disketes nekur nav! Citādi nevar būt – kāds būs netīšām piesitis un iebāzis kabatā. Es saprotu, ka tu esi aizņemts, bet mēs te pasauksim zaļos gurķus, lai viņi visas tās disketes pārbauda», un Matīss ar plašu žestu norādīja uz plauktu, kur stāvēja diskešu kastītes.

«Tur nevar būt», diezgan pārliecinātā balsī pavēstīja Harijs.

«Es saprotu, ka nevar. Bet visur, kur var būt, mēs jau paskatījāmies. Bet kaut kur taču ir jābūt?» viņš vainīgi paskatījās uz Hariju un tad piebilda: «tu neuztraucies, es piekodināšu, lai viņi uzvedas klusi un neko nepazaudē.»

Harijs tikai vienaldzīgi paraustīja plecus, sak', ja jau jums nav ko darīt…

Visa sava monologa laikā Matīss ar vērīgu skatienu, kāds viņaprāt būtu varējis būt Dipēnam, pētīja istabu, un bija manāmi vīlies, ka diskete, kā tam būtu bijis jābūt pēc klasikas, nestāv uz galda stūra. Bet tad pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja lūka sienā. Matīss atcerējās, ka kārtējos slepenības uzplūdos vadība bija izdalījusi līdzekļus kolektīvajam papīru iznīcinātājam – proti, neviens vairs nedrīkstēja savus nevajadzīgos papīrus vienkārši mest miskastē, jo apkopēji varēja būt naidnieka aģenti, bet nācās visu makulatūru dienas beigās samest attiecīgajā lūkā, kur tā sabira pagrabā noliktajā aizslēgtajā konteinerī un vēlāk tika centralizēti iznīcināta. Sistēma bija tikai nesen ieviesta, un Matīsa kabinetā vēl nedarbojās.

«Ūūūū! Kruta!» Matīss ar neslēptu ziņkāri pagrieza kloķi, attaisīja lūku, paskatījās melnajā caurumā un tad sāka lūkoties apkārt, ko tur varētu iebērt.

«Drīkst, es izbēršu tavu miskasti?» viņš vērsās pie Harija, «Ļoti gribās», un Matīss atkal vainīgi pasmaidīja. Miskaste bija pilna ar rozā dokumentu veidlapām, kuras visas bija saņurcītas un samīcītas un tāpēc nekādi negribēja līst caurumā iekšā, bet tā vien manījās nokrist blakus. Matīss pie sevis bubināja, ka viņa iepriekšējais priekšnieks allaž esot mācījis, ka ja kādu papīru met miskastē, tad nevajag to saņurcīt, bet vajag saritināt smukā rullītī, lai nav tik pretīga sajūta, kad atkal jāvelk ārā. Beidzot viņš ar darbu bija ticis galā, aiztaisīja vāku, pagrieza kloķi un lepni paskatījās uz Ignatu. Tad pēkšņi lepnums viņa sejā nomainījās ar apjukumu, viņš vēlreiz paskatījās uz tikko aizvērto lūku un, kad atkal pagriezās pret Ignatu, Matīsa sejā jau bija neslēpts satraukums: «Klausies Ignat, a ja nu kāds tavu disketi ir tīšam vai netīšām izmetis miskastē? Galīgi negribas pa tiem sūdiem rakāties, bet man liekas, ka mūsu pienākums ir to pārbaudīt.»

Jau ejot ārā pa durvīm Matīss vēl pagriezās pret Hariju un noteica: «Klausies, tu nekur neej, ja? Zaļie gurķi tūlīt būs klāt. Ar pēddziņu suņiem.» Un draudzīgi piemiedza ar aci.

Pa ceļam uz pagrabu Ignats paņēma no sarga atslēgu, un, kad viņš pacēla konteinera vāku, tur rozā veidlapu kaudzes pašā virsū gulēja diskete ar sarkanu strīpu.

«Nu, re», Matīss nopriecājās, «es taču teicu, ka atradīsim, bet tu te histēriju sarīkoji! Tagad mudīgi skrienam pie Edītes, citādi viņi tur visu apēdīs un izdzers.»

Ignats nekustējās ne no vietas: «Kā tā diskete šeit gadījās?»

Matīss nedaudz paliecās, it kā gribēdams ieskatīties trubā, tad, ne vārda neteicis, ar pirkstu norādīja pa trubu uz augšu.»

«Kad?»

«Tu kā bijušais kompjūterzinātņu students tādu jēdzienu kā steks atceries? LIFO – last in first out ? Šitās Rozā veidlapas es pats tur tikko iemetu. Diskete bija virs viņām.»

«Bet kāpēc!» Ignata apjukumam nebija robežu.

«Kā kāpēc!? Es taču pats viņam tikko tavu acu priekšā pateicu, lai iemet!»

«Nu pateici, bet kāpēc tad uzreiz bija jāmet?»

«Tāpēc, ka viņš zināja – es vienalga atradīšu», ar sev raksturīgo kautrīgumu pavēstīja Matīss. «Gudrs cilvēks dara uzreiz to, ko muļķis beigu beigās vienalga izdara. Tas bija rakstīts tajā Makjavelli grāmatā, ko, starp citu, Harijs no tevis pirms trīs mēnešiem paņēma un droši vien vēl nav atdevis. Un Harijs ir gudrs cilvēks.»

«Bet uz šo trubu taču iziet sešas lūkas – ja nu iemeta kāds cits?» Ignats vēl mēģināja turēties pretī.

Matīss viņu brīdi vērīgi pētīja un beidzot noteica: «Tad pakar Ruso. Es viņu lūdzu nodrošināt, lai nevienam citam caurumam neviens netiek klāt.»

«Nu labi», Ignats padevās, «bet kā tu zināji, ka tas ir Harijs?»

«Paskaties vēlreiz uz to bildi, ko es pirmīt uzzīmēju. Tas ir klasiskais intervālu grafs», Matīss paskatījās uz Ignatu, mēģinādams saprast, vai tas atceras, kas ir intervālu grafs, vai nē. Nolēmis, ka nē, viņš paskaidroja: «ja katru intervālu, ko personāžs pavada telpā, apzīmē ar punktu», Matīss iebakstīja ar pirkstu zīmējumā, «un tos intervālus, kas pārklājas, savieno ar līnijām, tad iegūtais grafs ir intervālu grafs. Un intervālu grafiem, pēc Hajo teorēmas 4-cikli nav iespējami. Šitādi uzdevumi ir katras sevi cienošas grafu teorijas mācību grāmatas pirmajā nodaļā.»

Matīss vēroja Ignatu un ar nožēlu konstatēja, ka tas nesaprot neko. Žēli nopūties viņš teica: «Nu labi, ejam pie Edītes, pa ceļam es tev mēģināšu paskaidrot uz pirkstiem.»

Tātad – jūs ar Bertu redzējāt viens otru. Abi melot nevarat, tātad jūs tur tiešām bijāt vienlaicīgi. Tāpat Dāniels ar Sergeju arī bija reizē, jo arī redzēja viens otru. No otras puses, Berts ar Sergeju reizē nebija, jo ir pilnīgi neiespējami pieļaut, ka tajā skabūzī ir divi cilvēki, kuri abi divi viens otru neredz. Toties tu ar Danielu reizē biji. Tātad situācija bija apmēram tāda:

Pirmais tuvinājums.

bijāt jūs ar Bertu

Berts aizgāja

atnāca Dāniēls ar Sergeju.

Tālāk. Bet tu nebiji reizē ar Hariju. Tātad vai nu Harijs bija pirms tu vēl atnāci, vai arī viņš atnāca, kad tu jau biji aizgājis. Bet! Harijs teica, ka ir redzējis Bertu un Dānielu, kuri nebija reizē. Savukārt tu biji visu laiku, no Berta aiziešanas līdz Daniela atnākšanai. Bet jūs ar Hariju viens otru neredzējāt. Ir pilnīgi neiespējami, ka ne tu būtu pamanījis viņu, ne viņš tevi. Tātad – kāds muld!

Tālāk – Berts redzēja Franku, Franks Sergeju, Sergejs Hariju, Harijs Bertu. Bet ja Berts ar Sergeju neredzēja viens otru, tad Franks atnāca, kad Berts vēl bija, un bija vismaz tik ilgi, kamēr atnāk Sergejs. Tas pats attiecas uz Hari, bet viņi ar Franku viens otru neredzēja. Tātad, kāds muld.

Mums tātad ir vismaz divas pretrunas. Ja muld Franks, Sergejs, Tu vai Dāniels – tas var izskaidrot tikai vienu no pretrunām. Tātad muld vai nu Haris vai Berts. Berts teica, ka redzēja Tevi – un tu to apstiprināji – un, ka redzēja Franku. Ja tie ir meli, tad tas nekādi neatrisina otro problēmu bez vēl viena meļa. Toties, ja mēs pieņemam, ka meloja Haris, un meloja, kad teica, ka redzējis Bertu – tas noņem visas pretrunas. Vai nu viņš tur bija divas reizes, vai viņš neredzēja Bertu.

Secība tātad varēja būt tāda:

Telpā sēž Berts.

Ienāc Tu.

Ienāk Franks, pamana tevi un nobīstas (priekšnieks kā nekā).

Berts aiziet pa ceļam, pagūdams pamanīt Franku.

Ienāk Sergejs un uzreiz palien zem galda.

Atviegloti aiziet Franks.

Ienāk Dāniels (un saka tev «Labdien», bet tu, kā antisemīts, neatbildi).

Aizej Tu.

Ienāk Harijs.

Tālāk vienalga.

Šitā secība izskaidro visus mūsu vizuālos kontaktus, izņemot to, ka Harijs būtu redzējis Bertu. Ja mums pietiek ar vienu meli, tad, atceroties veco Okamu un viņa asmeni, pie tā arī turēsimies. Vienu lūgumu Dievam ir vieglāk izpildīt nekā divus.

Ievēro, ka mūsu atklājumu gaismā Harijam bija visvieglāk savākt tavu disketi – Tu jau biji prom, tavu disketi viņš varēja atrast diskmašīnā un paņemt, lai tev atdotu. Bet aiz ziņkārības paskatījās, kas tev tur virsū.»

«Tur bija parole»

«Katrs duraks zina, ka tava parole ir Mikrobs. No beigām uz priekšu. Vot.»

«Bet kāpēc viņš to darīja?»

Matīss nedaudz savieba lūpas un tikai bezpalīdzīgi izvērsa rokas ar delnām uz āru it kā gribēdams teikt: «Paprasi!» Pa īstam viņš pateica: «Visādā, ziņā, ja viņam izdotos mūs pārliecināt, ka viņš redzēja Bertu, tad viņš nebūtu varējis paņemt disketi, jo būtu bijis pirms tevis.»

Viņi tieši bija apstājušies blakus kārtējai papīru lūkai. Matīss atvēra vāku un domīgi izmeta tur savu zīmējumu. Brīdi ar skatu sekoja papīram, kas kā naktsputns izzuda trubas tumsā, tad atkal pagrieza kloķi un, mirkli pie tā pieturējies, paskatījās uz Ignatu un teica: «Es neprasu, kas uz tās disketes bija, bet ja Harijs nevarēja tev to vienkārši paprasīt, ja tu pats viņam to neteici, ja jūs jau sākat izsekot viens otru, tad ar vienu no jums kaut kas nav kārtībā. Un tas noteikti nav Harijs.»

Notikumi sāka risināties strauji pēdējā vakarā pirms sagaidāmās noklausīšanās prokuratūrā, uz kuru bija izsaukti Ignats un Harijs. Vakarā, kā vienmēr, sapulcējās uz zoli – šoreiz pie Ignata.

Tikai aklais neredzēja, ka Harijam kaut kas ir aiz ādas. Beidzot viņš saņēmās un vērsās pie Ignata: «Man tev ir kas svarīgs sakāms, kamēr Abacis nav atnācis. Mums ir problēma.»

«Jau atkal!» Ignats smagi nopūtās, «Varbūt pietiks? Problēmu limits šim kvartālam jau ir izsmelts. Ieskaitot visas rezerves.»

«Saņemies. Atceries, es tev stāstīju, ka man kaut kas nepatīk ar to dokumentu, kas mums ir pret Zommeru? Tad lūk, ar nožēlu jāatzīst, ka tas papīrs visdrīzāk nav īsts.»

Matīsa smadzenes cauršāva doma: «Ak tu piķis!», bet Harijs pa tam lāgam, atbildot uz Ignata jautājošo skatienu, mierīgi turpināja: «Tur bankas nosaukums ir nepareizs.»

«Kā nepareizs!» Matīss izmisīgi iekšēji protestēja, «Saeimas komisijas materiālos katrs var izlasīt!» Bet muti vaļā nevēra.

Tā vietā to pašu pateica Ignats: «Kā nepareizs? Saeimas komisijas materiālos ir tāds pats!»

«Protokolos jā, bet ne banku dokumentos», Harijs skaidroja. «Redzi, tur divas bankas īsi pirms notikumiem apvienojās un, dīvainā kārtā, kopējam nosaukumam paņēma mazākās, bet ne lielākās bankas vārdu. Ikdienā bijušie klienti turpina banku saukt vecajā vārdā un nekādi pārpratumi nerodas. Ar rekvizītiem ir pavisam cita lieta.»

Matīss visu laiku gaidīja, ka Ignats tūlīt uz viņu nosodoši paskatīsies – kā skolotājs uz nogrēkojušos teicamnieku – bet nekā. Ignats, liekas, vispār neapzinājās tāda Matīsa eksistenci. Tā vietā viņš mierīgi vērsās pie Harija: «Nu un tad? Tas, ko mēs pārķērām, taču ir tikai Zommera rīkojums ofšoram. Tu taču pats saki, ka vecie klienti turpināja lietot veco vārdu. Gan jau viņa advokāts dokumentos būs ierakstījis pareizi.»

«Ļoti maz ticams. Tajā papīrā ir gatavs maksājuma uzdevums. Tie advokāti otrā galā tādās reizēs nefilosofē. Kā ir, tā raksta. Bez tam, tu taču zini Zommeru! Par tādu pedantu nevar izmācīties, par tādu ir jāpiedzimst.»

«Nu labi, bet viņš taču arī pats neprotestēja, kad to papīru ieraudzīja? Kāpēc tā?»

«Šeit ir vairākas iespējas. Pirmkārt, tas bija sen, viņš var neatcerēties tādas detaļas. Otrkārt, viņš var neatcerēties, kad tieši notika banku apvienošana. Un visbeidzot, viņš var gribēt atspēlēties par to televīzijas triku un gaida, kad to varēs paziņot, fanfarām pūšot.»

«Bet mums par atbalstu var kalpot, ka izšķirošajās dienās Apkalniņš bija izšķirošajās vietās?»

«Tas ir vissliktākais. Es biju cerējis, ka man tas nekad nebūs jāstāsta.» Harijs apklusa, bet tad ar redzamu piepūli turpināja: «Tas nebija viņš. Tas biju es.»

«Kā!!??»

«Mēs ar sievu braucām atpūsties. Un mums nebija ārzemju pieslēguma. Mana sieva ir mācījusies kopā ar Apkalniņa sievu. Viņa mums to telefonu aizdeva.»

Klusums, kas iestājās tagad, jau bija nomācošs.

Beidzot Ignats ar piespiešanos pajautāja: «Hari, bet tu taču nešaubies, ka Zommers IR vainīgs?»

Harijs vispirms paraustīja plecu, tad tomēr pamāja ar galvu un atzinās: «Ja jāsaka godīgi, nešaubos.»

«Un par to dokumentu – tā ir diezgan sīka un specifiska detaļa, it īpaši, ja ņem vērā, ka tas ir tikai rīkojums advokātam. Tu taču varēji nepamanīt?»

«Varēju. Bet par nelaimi es pamanīju.»

«Un par telefonu – tas bija pirms trīs gadiem? Tu taču varēji aizmirst?»

«Varēju. Bet es neaizmirsu.» Tad viņš caur pieri paskatījās tieši acīs Ignatam un piebilda: «Ignat, man ļoti žēl.»

Šinī brīdī atsprāga durvis un starojošs kā saulīte ar Glen Fiddich pudeli rokā pa durvīm ielidoja Abacis: «Veči, es dziļi atvainojos par nokavēšanos. Es ceru, nekas traģisks nav noticis.»

Visi paskatījās uz viņu kā uz idiotu.

* * *

Matīss bija tikko izdalījis kārtis, izstaipījās kā runcis un ērtāk iekārtojās krēslā, kad virtuves durvīs parādījās Harija galva, kura lūdzoši noteica: «Matīs, ūdens uzvārījies…», un žēli pasmaidīja. Matīss atkal izkārtojās no krēsla un devās uz virtuvi. Ūdens tiešām vārījās. Matīss atrada plauktā turku kafijas vārāmo podu, skapītī Montana kafijas paciņu un iebēra pāris karotes kafijas podā. Tad sekundi padomājis piebēra vēl pus karoti.

«Nevaru saprast, kā tu zini, cik jāber?» Harijs, kurš uzmanīgi bija vērojis visas Matīsa manipulācijas, pajautāja.

«Es arī nevaru saprast», Matīss visgodīgākajā iespējamajā balsī atbildēja. Viņš jau bija atradis cukurtrauku un jauca iebērto kafiju ar cukuru: «Sargeņģelis pasaka priekšā.»

«Un kāpēc tu ber klāt cukuru?»

«Man viens pazīstams ķīmiķis pastāstīja, ka tā labāk ievelkas. Esot lielāka saskares virsma.» Matīss jau lēja verdošo ūdeni podā: «Nezinu vai tas ir tiesa, bet tas ķīmiķis jau desmit gadus strādā par galdnieku un jūtas pilnīgi laimīgs.»

Tad Matīss uzlika podu uz uguns un, ne mirkli nenovēršot skatu, uzmanīgi vēroja: «Zini, pietiek man uz sekundi aizgriezties un kafija pāriet pāri».

«Visa cilvēce iedalās tajos, kam kafija vienmēr pāriet pāri, un tajos, kam nekad», Harijs atbildēja ar vecu gudrību. «Bet es vispār nemāku vārīt kafiju. Iznāk, ka man uz šīs pasaules vietas nav.»

«Tu šovakar galīgi neizskaties pēc paša optimistiskākā cilvēka pasaulē.» Matīss pa pusei konstatēja, pa pusei it kā jautāja.

«Kas tur ko priecāties? Es ne mazāk kā visi gribēju piežmiegt to mūdzi Zommeru, un tagad izrādās, ka tieši es būšu tas, kurš neļauj viņu piežmiegt. Mēs visi skaidri zinām, ka viņš ir vainīgs. Tieši viņš. Un vajadzēja arī tā gadīties, ka es vienīgais no visiem cilvēkiem uz pasaules varu liecināt viņam par labu. Es taču pat neliecinu, ka viņš ir nevainīgs. Es tikai esmu spiests liecināt, ka vienīgais pierādījums, kas mums pret viņu ir, ir caurkritis galīgi un pilnīgi.» Šeit Matīss saprata, ka Harijs ir viegli piedzēris, tāpēc arī tā pušķainā runa. Bet Harijs turpināja: «Ja nebūtu manis, neviens to vispār nepamanītu, un Zommers nonāktu cietumā, kur arī ir viņa īstā vietā. Nu ko man tagad darīt? Varbūt iet un nošauties taisnības vārdā?»

«Tev jau nav pistoles. Bez tam, tu dzērumā varētu netrāpīt», Matīss mēģināja visu pārvērst par joku, bet pats saprata, ka arī nav trāpījis. «Varbūt, ja iedzersi kafiju, tas pacels tavu tonusu?»

«Vakarā kafiju dzert ir kaitīgi», drūmi novilka Harijs.

«Viss, kas, ir kaitīgs, mazās dozās ir derīgs», Matīss mēģināja pajokot vēlreiz, izmantojot no Kreicberga noklausīto teicienu. Šoreiz Harijs pasmaidīja: «Labs teiciens. Nebiju agrāk dzirdējis. Ņemšu to savā repertuārā. Bet kafiju vienalga nedzeršu. Tā vietā labāk ieņemšu vēl vienu mēriņu un iešu mājās gulēt.»

Šinī brīdī no istabas atskanēja Ignata brēciens: «Matīs! Ko tu tur kasies? Tu spēlēsi vai nē?»

Matīss papliķēja Harijam pa plecu un devās atpakaļ uz istabu, kur Ruso kārtis jau bija izdalījis un visi nepacietīgi gaidīja. Visnepacietīgākais, šķiet, bija Ignats, kurš, pat nesagaidījis, kamēr Matīss apskata savas kārtis, pirmajā rokā pasludināja zoli. Un uzreiz arī metās ārā ar krusta kalpu. Harijs, kurš bija ienācis istabā uzreiz pēc Matīsa, uz mirkli atrāva spēlmaņus no kārtīm: «Veči, sorī, es iešu mājās. Man nav labi. Čau». Visi viņam draudzīgi pamāja ar roku: «Turies vecais, līdz rītam», un atkal pievērsās kārtīm. Pēc trešā stiķa Matīss pēkšņi apjēdza, ka nesaprot, kur pazudis pusplatais. Ja tas būtu Abacim, tad viņš to būtu uzlicis otrajā stiķī, ja Ignatam, tad Ignats būtu nositis krusta kungu, ja apakšā, tad vienam no līdzspēlētājiem vajadzētu būt trīs pīķiem? Uz mirkli viņa uzmanību pievērsa Ruso, kurš, strauji izsaukdamies: «Reku Haris aizmirsis savu blašķi», paķēra blašķi un metās uz priekšnamu. Bet Matīss vēl nebija paguvis aizdomāt līdz galam savu domu par pusplato, kad Ruso jau atgriezās ar blašķi rokā un drūmi novilka: «Bija jau prom…». Vēl pēc brīža Matīss aizdomāja savu domu līdz galam un, pie sevis nospriedis, ka kāds te spēlē ļoti dīvaini, izdarīja gājienu, kas izrādījās pilnīgi bez nozīmes, jo spēles liktenis jau tāpat bija izlemts.

«Kāpēc tu neliki pīķa kalpu?» Matīss pārsteigts jautāja Ignatam.

«Tobrīd mana vienīgā cerība bija, ka sirds desmitnieks nav apakšā. Tad apakšā ir pīķene. Un tad pīķa kalps man ir vajadzīgs, lai dabūtu tavu desmitnieku, ar to man pietiktu. Un karalis šeit nevienam vairs nebija vajadzīgs ne vienā, ne otrā gadījumā.» Ignats neskatoties izvilka no galda vidū samestās kāršu čupas kārava kungu un iegriezis aizslidināja pa galdu. Matīss ar skatu sekoja karalim, un kad tas apstājās pie pašas galda malas, piešķieba galvu un izbrīnīts paskatījās uz Ignatu. «Paaareiz», viņš novilka. Un tad piemetināja – it kā sev, bet patiesībā visiem: «Izrādās, ka tas Ignats tikai no skata tāds padumjš, bet patiesībā visu saprot.»

Vēl kādu stundu spēle turpinājās nesteidzīgā un ne pārāk emocionālā garā. Visu domas tā vai citādi aizņēma rītdienas noklausīšanās. Beidzot viņi samierinājās ar likteni un vienojās, ka jāmet miers. Ignats, kā parasti, pieteicās viņus pavadīt, jo gribēja nedaudz izvēdināt galvu, pēc spēles un pirms rītdienas.

Pa kāpnēm nokāpa visi reizē, lejā pamāja ar roku durvjusargam – Ignats vēl pateica: «Neaizmiedz, es drīz nākšu atpakaļ, bet man atslēga ķeras», viņi izgāja naksnīgajā ielā un līdz tuvējam stūrim, kur Abacim bija pieparkota mašīna. Šeit Ruso viņam jautāja: «Negribi pastaigāties? Jeb brauksi?» Abacis, kurš jau ar vienu kāju bija mašīnā, sāka svārstīties; no vienas puses gribējās mājās, no otras – laiks bija jauks un kompānija patīkama.

Ignats ar Matīsu pa to laiku, domās iegrimuši, bija jau pagājuši gabaliņu uz priekšu un apstājās celiņa galā, tieši tajā mirklī, kad dzidrās augusta debesis kā ugunīga svītra sašķēla krītoša zvaigzne. Ignats ar Matīsu vienlaicīgi paskatījās viens uz otru.

«Vai mēs iedomājāmies vienu un to pašu vēlēšanos?» pajautāja Matīss.

Ignats tikai paskatījās, neko neatbildēja, vienīgi pēc brīža pikti norūca: «Kaut jupis rāvis to Gēdeli.»

«Kas tas Gēdelis tāds ir?» klusi un pieklājīgi pajautāja Ruso, kurš kā ēna bija pieslīdējis viņiem aiz muguras, neviena nedzirdēts un nemanīts.

Matīss aiz izbīļa pat salecās un attrauca: «Kurts». Tad viņam palika kauns un viņš paskaidroja sīkāk: «Tas viņam tāds vārds. Viens ķerts austriešu matemātiķis, kurš pierādīja teorēmu, ka ar galīgām metodēm, kas ir formalizētas mūsdienu aritmētiskajai zinātnei adekvātas formālas sistēmas iekšienē, nav iespējams pierādīt sistēmas nepretrunīgumu, bet tās sistēmas, kurās tāds pierādījums ir iespējams, neatbilst adekvātuma prasībai. » Tad Matīss bailīgi pašķielēja uz Ruso un vainīgi piebilda: «Tu visu saprati? Ja nē, es pamēģināšu tev pastāstīt parastu cilvēku valodā. Reku, būtībā runa ir par patiesību: Ko tu vari uzminēt, ko tu vari noskaidrot un ko tu vari pierādīt. Vai patiesība ir tikai tas, ko var pierādīt? Vai, plašāk ņemot, – kas tā patiesība tāda ir? Ja tu šito jautājumu paprasīsi teologam, filosofam vai politiķim, tad dabūsi trīs pilnīgi dažādas atbildes (īstenībā vairāk, jo katram politiķim būs cita). Tāpēc tas, ko tu tagad dzirdēsi, būs matemātiķa viedoklis. Un nevis kaut kāda abstrakta matemātiķa, bet viena pilnīgi konkrēta – mans.

Redzi, katram cilvēkam ir dažas lietas, ko viņš nešaubīgi zina. Nu, piemēram, es zinu, ka katrus divus punktus var savienot ar līniju. Un nemaz nav būtiski, ka to pirms daudziem gadu simtiem pasludināja Eiklīds. Viņš varēja nepasludināt – man tāpat nenāktu prātā ne apšaubīt, nedz arī mēģināt pierādīt. Tā arī ir patiesība, bet ne vienīgā, jo visas patiesības neviens cilvēks (pat ļoti gudrs) nešaubīgi zināt nevar. Par laimi, starp nešaubīgajām patiesībām ir formulas, kā no divām patiesībām uztaisīt trešo, pavisam jaunu. Tā nav nekāda burvestība – nu piemēram – ja tev ir patiesības, ka tas ir vienāds ar to un šitas arī vienāds ar to pašu, tad tas ar šito arī ir vienādi. Un tā tev divu patiesību vietā jau ir trīs! Šīs te patiesības ir kā cinīši neziņas purvā – tu lēkā kā Sprīdītis no cinīša uz cinīti, mantu meklējot, – mēģinot atrast tādu cinīti, kur vēl neviens nav bijis. Malduguņu netrūkst. Tēlainības dēļ vajadzētu vēl pievienot miglu – no tā cinīša, uz kura tu stāvi, tālu redzēt nevar. Gribi redzēt vairāk, jālec tālāk. Eiklīds reku šitādā veidā no piecām aksiomām un pieciem vispārējiem jēdzieniem (kuri arī piederas nešaubīgajām patiesībām) uzbūvēja visu ģeometriju. [28]

«Tās atkal tādas matemātiķu runas, Matīs. Īstenam varonim neklājas lēkāt kā zaķim», Ruso pasmaidīja. «Viņš izvēlas pareizo virzienu un iet uz priekšu, spītējot grūtībām.»

«Kā tad! Parasti viņš iestieg purvā. Kamēr zaķis – cibiric, cibric pa cinīšiem un ir jau tālu priekšā. Ēģiptes ķēniņš Ptolemajs I, reku, arī teica Eiklīdam, kā jāiet pa taisno. Tikai pieklājīgāk. Uz ko Eiklīds viņam: – Uz Ģeometriju nav karaliskā ceļa, būs vien jāiet kur visiem.» Matīss brīdi apdomājās, tad parādīja ar pirkstu uz Ruso: «Īstenībā ceļš varētu būt foršs piemērs, pat vēl foršāks. – Iedomājies, kad tu lēkā, tu vari lēkāt tāpat vien, bet kad tu ej pa ceļu, tu it kā gribi kaut kur aiziet. Ej caur džungļiem, bet taciņas tik zarojas un zarojas, kā labirintā. Tas ir kā grāmatā Alise Brīnumu zemē… », Matīss turpināja, bet Ruso smiedamies viņu pārtrauca: «Grāmatā?!? – kas tas tāds?»

Matīss pat apvainojās: «Mudaks! Šito grāmatu ir sarakstījis matemātiķis. Tad, lūk, Grāmatā Alise Brīnumu zemē ir tāda vieta, tur Alise nonāk pie taciņu sazarojuma un nezin, kur iet. A kokā sēž Češīras Kaķis. Vot.

Nu tad Alise viņam prasa – pa kuru taciņu man jāiet?

Šis atbild – Tas atkarīgs no, uz kurieni tu gribi aiziet.

Alise saka – a man vienalga…

Nu tad kaķis uzreiz saka – tad tev ir vienalga, pa kuru taciņu iet.

– … ka tik kaut kur aizietu.

– Kaut kur tu noteikti aiziesi. Tikai jāiet gana ilgi.»

«Paklausies, vai tev tajā mežā nav kaut kur pazudis tas Gēdelis, par kuru mēs te runājam?» atkal pajautāja Ruso.

«Nav, nav pazudis. Reku tup uz ciņa. Mums tikai līdz viņam vēl jātiek…»

«Un kā mēs līdz viņam tiksim?» Ruso prāts nesās uz jārēšanos, «lēkāsim pa ciņiem un kompasa vietā mums zobos būs tevis pieminētie vispārējie jēdzieni ?»

«Vispār tos jēdzienus sauc par loģikas likumiem.» Ieraudzījis cietēja izteiksmi sarunubiedru sejās, Matīss steidzās viņus nomierināt: «Nesatraucieties pār mēru, loģika – tas nav nekas grūts. Viss sākas ar mazumiņu. Ja A ir taisnība un B ir taisnība, tad A un B arī ir taisnība. Piemēram, ja izteiciens «Arbūzs ir apaļš un zaļš» ir patiess, tad gan tas, ka arbūzs ir zaļš, gan tas, ka apaļš ir taisnība katrs pats par sevi. Tie ir tādi vienkāršākie likumi. Bet ir arī sarežģītāki. Piemēram, kontrpozīcijas likums. Ja no A izriet B, tad no ne B izriet ne A. Jebšu atkal divkāršā nolieguma likums. Ja nav taisnība tas, ka mums nav alus, tad tas ir tas pats, kas pateikt «Alus mums ir, tovarišči!»

Ruso izdvesa ciešanu pilnu nopūtu: «Var jau būt, ka tas ir ļoti gudri, bet nu varen nesaprotami. Tauta par jums smiesies.»

«Labi, vienkāršāks piemērs: – esi dzirdējis tos uzdevumus par diviem sargiem, no kuriem viens vienmēr melo, bet otrs saka taisnību? Un katrs stāv pie savas taciņas. Tikai vienas taciņas galā ir tas, ko tev vajag, un tu vari uzdot tikai vienu jautājumu tikai vienam sargam un tikai tā, lai «jā» vai «nē».

Tātad – ja tu vienam paprasi – vai šitās taciņas galā ir tas, ko man vajag? – Tad, ja tā būs pareizā taciņa, melis teiks: «nē», nemelis «jā» – Jēgas nekādas, jo tu takš nezini, vai tas melis vai nemelis. Tāpēc tu uzkrauj vēl vienu jautājumu pa virsu – Ja es tev prasītu – vai šitās taciņas galā ir tas, ko man vajag? – vai tu teiktu «jā»? Ar to, kurš taisns kā stīga, problēmu nebūtu, viņš tev godīgi teiktu «jā». A melis? Pirmīt viņš tev nebūtu teicis jā, bet viņš kā melis nevar atzīties un tāpēc saka, ka būtu – «jā». Tātad, ja tu rādi uz pareizo taciņu, abi teiks «jā», kā pionieri. Tas arī ir divkāršā nolieguma likums.

Vai es pietiekami saprotamā valodā skaidroju?» Matīss pieklājīgi pajautāja.

«Es sapratu vairāk nekā pusi!» lepni paziņoja Ruso. «Vai Gēdelis vēl tālu?»

Kurts Gēdelis (Gцdel; 1906.04.28 – 1978.01.14)

«Nav vairs tālu. Bet, pirms mēs viņu ieraugām, es vēl reiz atkārtošu – tātad visas šīs konstrukcijas ļauj paņemt apgalvojumu, pielietot tam likumu pēc likuma, salīdzināt ar citiem apgalvojumiem, un tā virzīties – no cinīša uz cinīti. Un tā līdz kamēr nonāc pie tās patiesības, ko gribēji noskaidrot. Viss sākās no pirmās nešaubīgās patiesības – uz tās balstās visa tava pasaule. Bet šī pati pirmā patiesība nav nekas vairāk kā ticība. Ja sabrūk ticība, sabrūk visa pasaule.

Bet reku gudreļi, kam ticība nav nekas svēts, sāka spēlēt spēles. Viņi izdomāja, ka var ieviest citu aksiomu sistēmu (faktiski no zila gaisa) un ar loģisku spriedumu palīdzību uzbūvēt citu pasauli, kas būs pilnīgā saskaņā pati ar sevi, bet kurai nebūs nekā kopēja ar to ārējo pasauli, kas mums visapkārt. Viņi būvēja, lai paskatītos, kas iznāks. Kādu brīdi gudreļi jutās lepni ar sevi, savām prāta konstrukcijām un savu gara pasauli, kurā citiem ieeja liegta. Un līdz kādam brīdim bija pārliecināti, ka katrā sistēmā katru patiesību var pierādīt. Un te vot uzrodas Kurts Gēdelis un pierāda teorēmu, ka nevar vis. Ka jebkurā aksiomātiskā sistēmā var būt patiesi apgalvojumi, ko šīs sistēmas ietvaros principā nevar pierādīt.» [29]

Pa tam lāgam pienākušais Abacis, kurš bija uzmanīgi sekojis Matīsa tirādei, nevarēja nociesties nepaķircinājies: «Nav tā Jūsu matemātika nekam derīga!»

«Nu nav jau tā, ka pavisam nekam», Matīss paraustīja plecus un paskatījās uz debesīm. «Var, piemēram, saskaitīt, cik Jupiteram pavadoņu. Vot… Var sarēķināt, cik kannas benzīna vajag, lai līdz tam Jupiteram aizlidotu, var sarēķināt, ka ja tu benzīnu iepērc par piecām naudiņām, bet pārdod par sešām, cik tad naudiņu tu nopelnīsi, tirgodams benzīnu Jupitera lidoņiem… Bet tas ir tā – tādi bodnieku vingrinājumi… Matemātika kā zinātne ir gan interesanta, bet pilnīgi bezjēdzīga nodarbe… To neizdomāju es.»

«Un kurš tad to izdomāja?» šoreiz pajautāja Ruso.

«Viens ļoti labs matemātiķis, fiziķis un filosofs, kuram pēc ilgiem, grūtiem un sekmīgiem darbiem apskaidrības mirklī pēkšņi atklājās, ka viss, ko viņš darījis un ar ko lepojies, ir viena vienīga niecība.» Matīss vēlreiz paskatījās uz debesīm, tad mehāniski piebilda: «Septiņi burti, pirmais P. [30] visi tie bodnieku rēķini ir tas pats, kas prasīt, lai mākslinieks tev uzzīmē plakātu: «Sargi mežu no uguns», un ja šis ni-ni, tad arī no mākslas ar nav nekādas jēgas.

Par Dvēseli vajag domāt, nevis par šiveri – tipa: «KasManParToBūs». Īstā matemātika ir tā, no kuras pēc definīcijas nav nekādas jēgas. Jēgu pēc tam piedomā bodnieki, lai aizlidotu uz Jupiteru. Un nosauc par tehnoloģiju. Matemātiķim nevajag kuģi – viņš var ceļot ideju pasaulē – gluži kā spēlē no lauciņa uz lauciņu, no domas uz domu, no idejas uz ideju, no aksiomas uz teorēmu.»

Ruso iespraucās: «Vai tās aksiomas un teorēmas ir tie cinīši purvā?»

Matīss, nepievēršot viņam nekādu uzmanību turpināja: «Arī ar bezjēdzīgumu nevajag pārspīlēt. Lai cik bezjēdzīga būtu doma, vienīgais, ko no tās prasa, ir, lai var aiziet kaut kur vēl, lai tā nav pēdējais cinītis, aiz kura plešas vairs tikai neizbrienams dūksnājs. Nu kāda var būt jēga no tā, ja tu noskaidro, ka starp visiem bezgalīgajiem skaitļiem ir tikai divi, kas dalās paši ar sevi uzrakstītiem no beigām uz sākumu – 8712/2178 = 4 un 9801/1089 = 9»? Matīss atkal pablenza uz debesīm: «nu ja no visām zvaigznēm tikai divas ir rozā? Kāds no tā labums progresīvajai cilvēcei? Viņa tak brauks uz Jupiteru!»

Pēc šīs frāzes viņi ilgāku laiku klusēdami gāja gar kanālmalu. Tad lēni sāka runāt Ignats. Likās, ka viņš vēršas pie visiem: «Tas mums ar Matīsu ir tāds sens strīds. Problēma ir jārisina, neatkarīgi no sistēmas. Dažreiz ir sāpīgi. Es tad parasti pieminu Maķedonijas Aleksandru, kurš mezglu, ko neviens nevarēja atsiet, paņēma ar zobenu un – šņaks!»

Matīss paskatījās uz viņu, pakratīja galvu, it kā gribēdams teikt «nu un tad?», bet skaļi pateica: «Viņš pārkāpa noteikumus, varētu teikt izkāpa no savas pasaules ārā. Šahā tu arī vienmēr vinnēsi, ja, ignorējot visus noteikumus, pirmajā gājienā pa taisno nositīsi pretinieka karali. Var jau paņemt klāt vēl kādu aksiomu par godu Aleksandram, bet tas neatrisina problēmu. Ar mezglu galā tiksim, bet tā joprojām būs un paliks aksiomātiska sistēma, un tajā būs citas patiesības, ko atkal nevar pierādīt. Īsi sakot, no iekšpuses nekad nevar pierādīt visu. Jāpakāpj ārā un jāpaskatās no augšas.»

«Paklausies Matīs, viss tas, ko tu te stāsti, ir pareizi. Bet tā ir matemātika. Matemātika ir viena lieta, bet reālā dzīve pavisam cita. Tu dzīvo matemātikā, bet man ir darīšana ar abām. Tas, kas ir patiesība matemātikā, var nebūt patiesība dzīvē.»

«Tad kāda joda pēc tu man maksā algu? Vai viss tavs departaments nebalstās uz vienu vienīgu pliku matemātiku? Kāpēc visā pasaulē institūti nodarbojas ar sistēmu teoriju? Ja tev ir sistēma, kas balstās uz pāris apgalvojumiem, kas veido ticību un attīstās pēc noteikumiem, kas varētu būt likumi, tad es neredzu, kāpēc teorijai nevajadzētu darboties?

Katrs var paņemt Gēdeļa nepilnības teorēmu un pielietot to kaut kam pilnīgi bezjēdzīgam. Nu piemēram, politikai. Jo ko mums māca Gēdelis? Gēdelis mums māca, ka tas, kurš ir sistēmā iekšā, principiāli nevar noskaidrot visas patiesības un principiāli nevar atmaskot visus melus. Var jau būt, ka jūs savā demokrātiskajā sistēmā ievēlēsiet par priekšnieku pašu gudrāko, bet viņš vienalga būs viens no jūsējiem – iekšējais. Var jau būt, ka viņš izdomās kādu gudru īstenību vai atšifrēs kādus viltīgus melus – nu un tad? Viss pūlis brēks: – Pierādi!!! – Un vai viņš varēs?» Šeit Matīss nostājās no Kin-dza-dza noskatītā pozā, iepleta roķeles un pateica «Kū».

– Tāpat kā piramīdas virsotne ir viens punkts, tāpat, kā debesīs ir viens Dievs, kas valda pār visu, tāpat arī uz zemes jābūt vienam valdniekam, tam jābūt Dieva svaidītam ķēniņam . – to teica Kromvels. Izņemot to par piramīdu. To saku es.»

«Aha», atkal savu indes karoti pielēja Ignats: «Akurāt tas pats Kromvels? Kurš nocirta galvu Karalim?»

«Jā tas pats», mierīgi turpināja Matīss: «Bet viņš ticēja, ka Dievs ir viņa pusē un savos sprediķos spēja pārliecināt par to arī kareivjus, un kareivji nešaubīdamies sekoja vadonim un būtu sekojuši pat nāvē. Kā apzinīgi pilsoņi, nevis kā papes zaldātiņi. Kromvels, reku, par karali nekļuva (lai arī mierīgi būtu varējis), jo saprata, ka nav pareizi piedzimis – tā pati piedzimšanas nejaušība. Viņš, gluži otrādi, visu laiku mēģināja iedibināt kaut ko līdzīgu demokrātijai. Nekas labs viņam neiznāca. Pūlis allaž nobalsoja par kaut ko tādu, kas neatbilda Kromevela bildei par labu un ļaunu. Nācās demokrātiju likvidēt un sākt no gala.

Ja Valdnieks – vienalga, Prezidents vai Karalis – nāk no pašu vidus (tas ir no sistēmas iekšienes), tad sliktākajā gadījumā tas ir diktators, kurš bīda pa spēles laukumu bezpalīdzīgus papes cilvēciņus un sastutē viņus tā, lai labi būtu pašam (viens mazāk, viens vairāk – štrunts – izgriezīs vēl), bet labākajā gadījumā tāds labsirdīgs despots un efektīvs birokrāts. Reku Pēteris I piemēram izdeva ukazu, ka muļķus nedrīkst laist pie valdīšanas.

Bet ja runa ir par Dieva svaidītu ķēniņu – aina ir pavisam cita – viņš ir no āra. Tas ir valdnieks, kurš stāv augstāk un redz laba un ļauna bildi tā, kā mēs, iekšējie, nemaz nevaram redzēt. Un MĒS zinām, ka viņš redz un ka mēs nevaram. Reku Sokrātu par visgudrāko atēnieti uzskatīja tieši tāpēc, ka viņš zināja, ka nezin. Citi nezināja pat to. Un ja reiz mēs to zinām, tad Karalis var mums iemācīt tās vērtības, kas sākotnēji bija tikai viņa sirdī un prātā.»

«Par to Komvelu tev vajadzēja man agrāk pastāstīt», mīklaini novilka Ignats, «un par tām vērtībām sirdī un prātā arī.»

«Ja tev ir postulāti un likumi, kurus tu uzskati par patiesībām tāpēc, ka tu tiem tici, tad tu vari uzbūvēt pasauli. Bet šajā pasaulē vienmēr būs patiesības, kuras tu nevarēsi pierādīt, un meli, kurus tu nevarēsi apgāzt. Redzi, no matemātikas izriet, ka pasauli nevar uzbūvēt bez ticības.» To visu Matīss bija teicis Ignatam, bet tad viņš pagriezās pret Ruso un piemetināja: «Tā runāja Gēdelis.»

«Ē-ē-ē. Un kā tad paliek ar purvu? No cinīīīša uz cinīīīīti, no domas uz dooomu…»

Matīss pašķielēja caur pieri un īsi noteica: «purvā mēdz būt salas». Tad domīgi paskatījās sānis, it kā vienu tādu būtu ieraudzījis. «Aizlēkt nevar. Par tālu.»

Nākošajā rītā Matīsu pamodināja telefona zvans. Zvanītājs bija Ignats: «Klausies, tu nezini kur ir Haris?» Turpmākās diskusijas gaitā noskaidrojās, ka Haris nav ieradies uz pratināšanu prokuratūrā, ka pratināšana tāpēc atlikta un, ka visi palikuši traki un nēsājas kā apsviluši. Ka Hariju kopš vakar vakara spēles neviens nav redzējis, ka tāpēc visi spēlmaņi jau izprašņāti un, ka Matīsu arī izprašņās. Matīss uzreiz atcerējās Harija pašnāvnieciskās noskaņas iepriekšējā vakarā, kuras varēja pastiprināt reibulis, un sirdij uzgūla nelabs smagums, kas pat nomāca ierasto GanJauVissPatsKautKāNokārtosies.

Tālāk notikumi attīstījās vēja ātrumā. Izrādījās, ka policija meklē Hariju atspērusies, ka Ignata mājas durvju sargs viņu ārā ejam nav redzējis, ka drošības sistēma liecina, sava dzīvokļa durvis viņš vaļā nav vēris. Un vēl pēc neilga laika viņu atrada – aiz remontam sakrautajiem betona bluķiem zem Ignata mājas kāpņutelpas. Un atvērts sestā stāva logs. To padzirdējis, Matīss tūlīt pat atcerējās, ko Harijs bija stāstījis pirmajā vakarā, un, ieskatījies kalendārā, ar nepatiku konstatēja, ka tieši ir augusts. Viņš nešaubījās, ka vakar Harijam bija ļoti slikti.

Autopsija noteica, ka nekādu traumu, izņemot tās, kas varēja rasties krītot no sestā stāva, nekādas ķīmijas, izņemot ievērojamu alkohola daudzumu. Visi kāršu spēlmaņi liecināja, ka Harijs bijis nospiestā garastāvoklī rītdienas procesa gaidās un manāmi iereibis. Matīss gan nepieminēja runas par šaušanos, jo nebija tās ņēmis nopietni (nu kurš šausies darba darīšanu dēļ!), bet par lidošanu pastāstīja. Izrādījās, arī Ignats to bija pieminējis. Lieta drošā solī virzījās nelaimes gadījuma virzienā.

Ignats steidzami sarīkoja apspriedi, lai apjēgtu, kur tad īsti viņi ir nonākuši. Situācija bija ieguvusi jaunu pavērsienu. Neviens vairs nezināja par pierādījuma defektu, bet visi zināja, ka Zommers ir vainīgs… Bija skaidrs, ka process ievilksies.

«Kā rīkosimies? Vai jums ir kāds plāns mister Fiks?» Ignats jautāja visiem uzreiz.

«Tas taču vēl ir tik tālu! Laika diezgan. Vajag padomāt», drūmi novilka Matīss.

«Vai tad tas nebiji tu, kas allaž saka, ka domāt ir kaitīgi?» indīgi painteresējās Ignats.

«Viss, kas ir kaitīgs, mazās dozās ir derīgs.»

«Tas savukārt bija Harija teiciens.»

«Kling-klang, mūkam, nu», Eņģelis iečukstēja Matīsam ausī. Pat nepaguvis apjēgt, kas tad īsti bija tas, ko viņš dzirdēja, Matīss izstaipījās kā runcis, piecēlās un paziņoja, ka «nav iespējams vairs nosēdēt, jāiet pačurāt». Izgājis garajā gaitenī viņš tik tiešām lēnā gaitā devās uz tualeti otrajā galā. Tajā brīdī tā bija intuīcija, bet jau pēc brīža, sēžot uz poda, Matīss arī pats izprata notikumu ķēdi. – «Kā Ignats zina, ka Tas bija Harija teiciens ? Harijs teicienu izdzirdēja no Matīsa pēdējā vakarā (pats teica, ka pirms tam nav dzirdējis). Pēc tam Harijs tūlīt devās projām un ar Ignatu vairāk nesatikās (vismaz Ignats tā saka). Un ne ar vienu nesatikās. Kas tad varēja notikt? Vai Harijs varēja gaidīt uz kāpnēm, kamēr visi aiziet prom, lai vēlreiz aprunātos ar Ignatu vienatnē? Nonsenss. Ignats izgāja pa durvīm reizē ar visiem un viņi pastaigājās vairākas stundas. Ja ticēt pataloganotomiem, kad Ignats atgriezās, Harijs jau bija beigts. Kas atliek? a) ka pataloganatomi kļūdās, b) ka Ignats kļūdas piedēvējot teicienu Harijam (interesanti, no kā vēl viņš varēja to dzirdēt? No Vilhelma vai?). Nē veči, vēl vecais Okams teica, ka no iespējamajām hipotēzēm jāizvēlas visvienkāršākā. Uzreiz pēc Harija pa durvīm izgāja Ruso. Neviens cits to izdarīt fiziski nevarēja. Un ja to būtu izdarījis kāds nezināms bomzis, tad Ignats nekad nebūtu varējis uzzināt par teicienu. Bet, lūk, iespējamā notikumu aina: Ruso iziet gaitenī un pārmaina pāris frāzes ar Hariju. Vai Ruso varēja viņu nobeigt tik ātri un bez trokšņa? Varēja – karatists kā nekā. Vai viņš varēja pagūt uznest ķermeni uz sesto stāvu un izmest pa logu? Nekādi nē. Bet tur ir vairāki kambarīši, kur glabā slotas un kuriem mēs gājām garām pēc stundas. Ignatam ar Ruso ir fantastisks alibi – visi viņus redzēja, ieskaitot oponenta pārstāvi Abaci. Un, atnākot no pastaigas, laika bija diezgan. Viss sakrīt, kaut arī ticēt negribas.

Droši vien, ka taisnīgu pasauli nevar uzbūvēt bez upuriem, bet līdz šim tie upuri kaut kā bija viņējie. Vai varēja būt, ka Harijs ir pārmeties pie naidniekiem? Galu galā Apkalniņa radinieks caur sievām. Visdrīzāk nē, bet tam nebija nekādas nozīmes: – Harijs bija galvenais traucēklis dižās taisnības sasniegšanā. Tādējādi izrādās, ka traucēkļi var būt arī savējie, kā figūras šahā, kuras var upurēt lielāku mērķu dēļ. Un nākamais traucēklis būšu es. Nepatīkami to apzināties, bet ar nelielu nobīdi arī Ignata Eņģelis atkārtos šo pašu spriedumu ķēdi. Un tad vāks jau būtu man.» Matīss pēkšņi apjēdza, ka arī pats vairs nevar justies drošs un neapdraudēts, jo viņš bija uzzinājis patiesību no rīta. «Ja jau reiz Ignats pat Hariju bija gatavs ziedot uz taisnīguma altāra, tad kas gan esmu es?»

* * *

«Kas gan esmu es?» Tā varētu būt tāda filosofa cienīga doma – apgaroti spīdoša, bet ar bezcerības sūbējumu. Apmākusies un nemīlīgā diena bija ļoti piemērota šīs domas domāšanai. Mākoņi ne tikai neizskatījās pēc gulbjiem, bet vēl arī taisījās līt. Matīss sēdēja pie loga ar grāmatu klēpī un vispār negāja ārā pa durvīm. Bet pa logu skatījās – skatīšanās pa logu aizstāja televizoru, bija pat labāka par televizoru – netraucēja. Matīsam vienmēr likās, ka tās domas, ko viņš izdomā pats, ir gudrākas par tām, ko rāda televizorā. Un šoreiz televizora ekrānā viņš ieraudzīja, kā pa celiņu nāk Anna – viena pati, bez bērniem. Droši vien sliktā laika dēļ viņa šodien nopeldēties nāca viena. Matīss piegāja pie durvīm, pieklājīgi pacēla cepuri, bet runāties negāja. Viņš pat neskatījās pa logu, domādams, ka nav taču nekāds glūniķis.

Bet tad pret loga stiklu atsitās pirmās lāses, un jau pēc mirkļa strauju tamtamu ritmā visi mākoņi mēģināja nokrist uz zemes vienlaicīgi. Vēl pēc mirkļa durvīs ar vainīgu smaidu parādījās galīgi izmirkusī Anna un pajautāja, vai drīkst tepat uz lievenīša pārlaist lietu. Matīss plaši pavēra durvis un teica: «Nāciet, nāciet, man tieši te kafija uzvārīta», laižot Annu iekšā pa durvīm, viņš pameta skatu uz ezermalu. «Vai! reku jums tur soma palikusi!» Pēdējā mirklī Matīss noķēra aiz rokas Annu un jau drāzās pēc somas pats. Kad pēc mirkļa viņš pūzdams elsdams atgriezās ar somu rokā un caur un cauri slapjš, Anna tikai pateica: «Paldies», un nosarka.

Matīss tikai noliedzoši papurināja galvu un bezkaunīgi pastiepa pretī savu ar bārdu noaugušo vaigu. Anna bez koķetēšanas uzspieda šmaukšķīgu buču.

«Uh!» tikai izdvesa Matīss un tūlīt pat pagrieza otru vaigu. Šoreiz Anna tikai skolotājas tonī noteica: «Matīs, neaušojaties!» Matīss jau grieza galvu, lai apvainoti paskatītos, un ieraudzīja, ka, neraugoties uz nosodījumu, Anna jau stiepa lūpas uz to vietu, kur pirms mirkļa bija Matīsa vaigs. Bet tagad bija lūpas. Skūpsts neiznāca ne sauss, ne vēss, tikai īss.

Atrāvies Matīss vainīgi paskatījās un tūlīt pat ieraudzīja, ka jaunā sieviete ir galīgi izmirkusi, ka viņas krekliņš ir pilnīgi pielipis pie miesas un, ka viņai nav krūštura. Laikam jau pilna izjūtu gamma atspoguļojās apjukušajā Matīsa sejā, jo Anna atkal nosarka.

«Jums noteikti vajag kaut ko uzvilkt, citādi jūs varat saaukstēties – varat man ticēt, man šeit ir liela medicīniska autoritāte – visi mani sauc ne citādi kā par dakteri! Vot.»

Kundze paskatījās uz savu pilnīgi izmirkušo somu un tad atkal apjukušu skatu uz Matīsu. Tas tūlīt pat paziņoja, ka viņam te ir džemperis, tiesa vecs, toties gandrīz tīrs. Un tūlīt pat, padevis džemperi Annai, aizgriezās, lai pārvilktu kreklu pats. Šeit viņam nācās pārliecināties, ka viņš laikam tomēr ir glūniķis, jo kārās acis pašas atrada kailās sievietes atspulgu pie sienas piekārtās reprodukcijas stiklā. Tiesa jau pēc mirkļa sieviete uzvilka džemperi. Matīss atvieglots pagriezās un teica: «Tā, tagad dzersim kafiju.»

Anna piegāja pie loga un, neko nedomājot paņēma rokā kāršu kavu. «Jūs daudz spēlējat kārtis?» viņa pajautāja joprojām skatoties pa logu.

«Daudz. Ļoti daudz. Un ne tikai kārtis. Varbūt tas var likties smieklīgi manā vecumā, bet es ļoti mīlu spēles.»

Anna paskatījās uz viņu izbrīnīta, bet nemaz netaisījās smieties: «Kāpēc?»

«Spēles ir tādas pašas kā dzīve. Tikai labākas. Tur ir noteikumi, kurus visi ievēro. Tur nevienam nevar iedot kukuli, lai izņēmuma kārtā pīķenei atļauj nosist kreiceni. Un šahā deputāta laidnis iet tāpat kā pēdējā nabaga un plenča laidnis.» Pēc brīža viņš piebilda: «Es neesmu vienīgais, kas tā domā.» Un atbildot uz Annas jautājošo skatienu turpināja: «reku es te bēniņos atradu grāmatu: Ā.Сčščķъ «Кīšīль, Даģа, Āалеņ». Man likās, ka tā varētu būt par kāršu spēli, bet izrādījās, ka nav, toties izrādījās, ka tur ir noteikumi.»

Matīss pasniedzās, paņēma Annu aiz rokas, viegli noskūpstīja pirkstu galiņus un izņēma viņai no rokām kāršu kavu: «Reku, tur ir Kungs – pārticis komersants», Matīss nolika galda vidū kārava kungu, «Viņam ir kundze – viņa sieva Marta», Matīss nolika sirds Dāmu blakus Kungam, «Un ir nabadzīgs radinieks no laukiem, kuram kungs ir apņēmies palīdzēt», kārava kalps pievienojās divām noliktajām kārtīm – tikai tā attālāk. «Kungs uzskata par savu pienākumu rūpēties gan par sievu, gan radinieku – viņam pat prātā neienāk doma, ka ne visi tā domā. Proti, Dāma iemīlas Kalpā un ar savu neizmērojamo enerģiju to pilnīgi pakļauj. Kalps nonāk Dāmas varā, viņa griba ir paralizēta, bet jūtās valda laime», Matīss pārbīdīja dāmu un uzlika to virsū kalpam. «Dāma sapņo par laimīgu dzīvi kopā ar mīļoto, bet vienkārši tāpat aiziet no Kunga nevar, jo viņai nav naudas. Kungs ir bagāts, tāpēc arī rodas plāns, ka Kungu vajag nokaut», Matīss apgrieza kungu ar muguriņu uz augšu, «kulminācijai vajadzētu nākt, kad visi kopā aizbrauc uz kūrortu», Matīss pagrieza kungu atpakaļ un aizbīdīja visus trīs pie pirmītējā papes rožu krūma, «Bet izšķirošajā dienā, kad visam jānotiek, Kungs pēkšņi paziņo, ka viņam jāaizbrauc uz pāris dienām uz pilsētu, lai nopelnītu milzu naudu. Un kolīdz viss pasākums bija iecerēts naudas iegūšanai, tad liekas nepareizi laist garām iespēju, un Dāma atliek plāna izpildi. Viss pilnīgi pēc noteikumiem un pēc loģikas.» Matīss domīgi apklusa un brīdi raudzījās ārā pa logu: «Toreiz arī lija lietus… Un Dāma saaukstējās un saslima… Ceru, ka jums tas nedraud…», Matīss bažīgi paskatījās uz Annu, tad turpināja: «Kaut arī Dāmu mocīja drebuļi un nespēks, viņa tomēr devās uz deju zāli», Matīss paņēma rokā Dāmu un sāka virzīt tāpat, kā toreiz, kad rādīja teātri bērniem. Pie viena viņš deklamēja: «Mūzika nepārņēma viņu savā varā kā parasti, tikai zīmēja uz apziņas virsmas lauztu līniju – drebuļu līkni. Pie katras galvas kustības no deniņa uz deniņu, kā ķegļu bumba vēlās blīva sāpe. Viņa pati it kā no malas dzirdēja, kā Dāma kaut ko jautā, uz kaut ko atbild. Visapkārt, izaugot no dejotāju rokām garos diegos šūpojās zili un sarkani baloni un katrā no tiem bija visa zāle, gan lustra, gan galdiņi, gan viņa pati. Viņa pamanīja, ka arī Dāma dejo – arī viņai rokā ir balons. Viņas kavalieris Blavdakss Vinomori, students ar indusa acīm, saraustīti un klusi atzinās mīlestībā.»

Nez no kurienes trīs kārtīm pievienojās džokers, kurš, Matīsam dungojot, virpuļoja dejā ar dāmu. Tad viņa atgriezās pie savējiem «Dāma pastiepa zem galda kāju un uzmina Kalpam. Tas tūdaļ piecēlās, lai aicinātu viņu uz deju. Mūzika uz mirkli izlauzās caur miglu, aizsniedza viņu un apņēma no visām pusēm. Viņai likās, ka ir atkal labi. »

Dāma: Tuvāk, vēl tuvāk, lai man ir silti.

Kalps: Es esmu noguris, es esmu līdz nāvei noguris. Lūdzu… nevajag tā …

Mūzika saslējās stāvus un sabirza drumstalās .

Kungs: Vai arī es varu tevi uzlūgt uz vienu tūri? Tikai vienu reizīti? Apsolos uz kājām nekāpt.

Dāma: Iesim mājās. Man nav labi.

Dāmai ar veselību palika arvien sliktāk, bet Kalpam nācās uz dienu aizbraukt, lai nokārtotu darīšanas. «Atvieglojums, ko Kalps sākotnēji izjuta, izrāvies no viņas murgu valstības, drīz pārgāja. Tā bija šķietama bēgšana. Viņš zināja – ja Dāma izdzīvos viņš ir pagalam. Kalps dzēra kafiju nelielā traktierī un sāka skaitīt apmeklētājus – ja būs pāru skaitlis, viņa nomirs, ja nepāru, izdzīvos – bija septiņi vīrieši un viena sieviete, par kuru viņš nezināja, vai tā ir apmeklētāja, vai traktiernieka sieva. Tad uz tilta viņš mēģināja uzminēt, vai tramvajam būs pāra vai nepāra numurs. Tramvajs aizbrauca pār tiltu – tam vispār nebija numura.

Atgriezies viņš ieraudzīja, ka Kungs sēž uz balkona un lasa avīzi – tātad dzīva!

Kungs aizgriezies skatījās nakts tumsā un tur redzēja tikai vienu: smaidu – smaidu ar kuru viņa nomira, visskaistāko un vislaimīgāko smaidu, kāds jebkad ir rotājis viņas seju. »

Sakot šos vārdus, Matīss apgrieza Dāmu otrādi.

Kungs: Skaistums aiziet, tu nepaspēj skaistumam paskaidrot, cik ļoti to mīli, skaistumu nevar noturēt, un tās ir vienīgās šīs pasaules skumjas. Bet vai tās ir skumjas? Nav iespējams noturēt šo slīdošo, gaistošo daili ne ar kādām lūgšanām, ne ar kādām burvestībām, tāpat kā nevar aizturēt dziestošu varavīksni vai krītošu zvaigzni. Vajag nedomāt par to, vajag kādu laiku neredzēt neko, nedzirdēt neko – bet ko lai dara, ja nesenā cilvēka dzīve vēl atspoguļojas visdažādākajos priekšmetos, visdažādākajās sejās…

Matīss paskatījās uz Annu – likās, ka lietus lāses uz viņas vaigiem vēl nebija nožuvušas: «Kad Kungs pagriezās, lai teiktu kaut ko Kalpam, tas jau bija prom. Viņš gāja gar viesnīcas lieveni, mīcoties tumsā pa puķu dobēm, – puķu dobi Matīsa izrādē tēloja uz sāniem nogāztais rožu krūms. – Aizlicis roku priekšā mutei, lai kaut kā noturētu smieklus, kas viņu smacēja, plēsa nāsis, piepūta vēderu. Turpinot slēpt trīcošo seju un sakārtojot dejojošā brilles, viņš uzkāpa savā istabā. Smiekli beidzot izlauzās.

Matīss atkal paskatījās uz Annu, šoreiz viņa nez kāpēc neaplaudēja, tikai no samirkušajiem matiem pāri vaigiem joprojām slīdēja lietus lāses. Pēc mirkļa Anna pārtrauca klusumu, pajautājot: «Kas tas ir – Sirins?»

«Baltā pūce. Vispār. Bet agrāk krievi tā sauca brīnumputnu varavīksnes krāsā ar sievietes galvu un krūtīm.»

«Nē, es domāju rakstnieku – es tādu nezinu?»

«Āāāā, tas viņam tāds pseidonīms – ja jūs pievērsīsiet uzmanību, kā sauca Dāmas kavalieri – Blavdakss Vinomori– tad viegli ieraudzīsiet, ka tā ir anagramma no Vladimirs Nabokovs.» Matīss paskaidroja un domīgi piebilda: «Starp citu – šī romāna Kungu arī sauca Kurts.»

«Kāpēc «arī»?»

«Bija te viens. Vēl joprojām bendē man dzīvi.»

«Bija?»

«Jā, viņš nomira no bada. Jo pārtrauca ēst, tāpēc, ka viņam likās, ka viņu grib noindēt.» [31]

Kādu brīdi abi klusēja dzerot kafiju un domīgi raugoties pa logu, tad Anna pārtrauca klusumu: «Tā šķiet, ka šis lietus nebeigsies nekad. Vai jūs man nevarētu aizdot telefonu, lai es varu piezvanīt un palūgt, lai kāds atbrauc man pakaļ?»

«Telefona man nav», bēdīgi meloja Matīss. «Redziet, man nemaz negribas, lai katrs duraks man var piezvanīt, kad vien viņam ienāk prātā. Bet es varu piedāvāt dažus citus risinājumus. – Pirmkārt, es varu jums uzdāvināt lietussargu, otrkārt, jūs mierīgi varat dzīvot šeit, kamēr pāriet lietus. Kas attiecas uz mani, tad pēdējā gadījumā es būtu laimīgs, ja lietus nepārstātu, kamēr sāk snigt sniegs», un Matīss atklāti un plati pasmaidīja.

Anna atkal nosarka un tikai klusi noteica: «Matīs, neaušojaties!»

Lietus pārgāja vēl pirms novembra salnām. Nemaz jau nerunājot par pirmo sniegu. Un atkal Matīss viens pats sēdēja būdiņas priekšā uz soliņa, dzēra alu un vēroja putnus. Vanags slīdēja lieliem apļiem, minūtēm ilgi vispār nekustinot spārnus. Tikai uznākot spējākai vēja pūsmai viņš tos strauji savicināja, lai paliktu tajā pašā vietā kur ir. Matīsam ienāca prātā fragments no grāmatas par Alisi: – Pēc tam, kad Alise ar Melno karalieni bija ilgi skrējušas ko kājas nes, Alise pārsteigta atskārta, ka joprojām ir turpat, kur sākumā. – Cik dīvaini, – viņa teica – pie mums, ja ilgi skrien, tad kaut kur aizskrien. – Cik lēnīga zeme, – atteica karaliene, – pie mums nākas skriet ko kājas nes, lai paliktu tur, kur ir.

Matīsam īstenībā nebūtu bijis nekas pretī palikt tur, kur ir. Bet kaut kas teica, ka nāksies skriet ko kājas nes. Nebūtu slikti laicīgi sākt. Vai, vismaz, ne par vēlu. Matīss atkal paskatījās uz vanagu. Senie grieķi taču kaut kā pamanījās pareģot nākotni pēc putnu lidojuma?

Vanags slaidā lokā pazuda aiz slaidajām priedēm mežmalā – nav prāta darbs traucēt dievus ar jautājumiem, kas ir noskaidrojami ar vienkāršu mērīšanu un rēķināšanu. Dieviem jājautā tikai tas, ko citādi izzināt nav iespējams. Tātad vanaga aizlidošanu varētu uztvert kā zīmi, ka laiku, kad jāsāk mukt, var izdomāt pats.

Matīss atkal pasniedzās pēc alus krūzes, tad pēc pudeles, tad ar nožēlu konstatēja, ka pietika tikai pus krūzītei. «Tā mums nekāda laimība neiznāks», Matīss žēli paskatījās uz plauktiņu pie durvīm tikai tāpēc, lai ieraudzītu to, ko tāpat jau zināja. Šī pudele bija pēdējā – bodniekam Tiltiņam vairāk nebija. Bet viņš apsolīja, ka pasūtīs vēl. Bet, kamēr vēl atnāks…

«Kling, klang», pazvanīja sargeņģelis. «Vot.»

«Kas tad nu atkal?» domās dusmīgi pajautāja Matīss, bet pats jau visu saprata un bailīgi pašķielēja uz ceļu. Paldies Dievam, džipa vēl nebija. « Tiltiņš apsolīja, ka pasūtīs vēl ». Tas nav nekāds Zelta, ne Piebalgas, ne Vendenes – tas ir vaicbīrs – par 75 santīmiem pudelē parasto 30 vietā. Kur nu vēl, ja plastmasas pudelē! Sudrabciemā tik dārga alus dzeršanu varētu uzskatīt par noziegumu. Tauta nesaprastu… Toties visa Rīga zina, ka tas ir Matīsa mīļotais dzēriens. Kaut kur lielākā miestā to neviens, protams, pat nepamanītu, bet šeit… kur arī pagājšreiz Tiltiņš to bija pasūtījis tikai romantisku jūtu un viegla reibuma vadīts un tikai tāpēc, ka smuka etiķete ar mūku. Droši vien pats pēc tam gaudās par savu muļķību, un Matīss viņam bija kā Dieva dāvana. Cerības, ka Ignats ar Ruso būtu par vaiceni aizmirsuši, ir niecīgas. Matīss pats taču viņiem uztaisīja sistēmu, ar ko pieslēgties vairumtirdzniecības tīklam. Pārbaudīt, kas pasūta vaicenes, ir rutīnas procedūra. Viņi, protams, nepievērš īpašu uzmanību lielajiem miestiem – tur viņiem ir citas metodes Matīsa ķeršanai, bet Sudrabciemā tas ir tikpat kā izsauciens «ku-kū!» aklo vistiņu spēles laikā. Viņi to noteikti pārbaudīs. Tātad: sākam spriest racionāli:

1. Tiltiņš pasūtījumus izdara otrdienās, un šodien, kā par nelaimi ir otrdiena (vēl pirms minūtes bija licies, ka par laimi).

2. Tiltiņam pa dienu jāsēž bodē, viņš jau neies katra nieka dēļ zvanīt, tātad zvanīs pēc sešiem, septiņiem vakarā.

3. Tas nozīmē, ka viņa pasūtījumu kompī ievadīs vakara maiņas meičas – kamēr viņas vēl padzers kafiju, ātrāk kā astoņos tas nebūs (Matīss paskatījās pulkstenī – pēc stundas).

4. Regulārā pieslēgšanās datubāzēm departamentā ir šedulēta uz septiņiem un vienpadsmitiem vakarā. Septiņos viņi nepagūs, tātad vienpadsmitos.

5. Kopš Matīsa pazušanas ir pagājušas jau divpadsmit dienas – pilnīgi neticami, ka darbotos ārkārtas režīms un Ignatam ziņojumus no kaut kādas tur utainas datubāzes nestu nakts vidū, – tātad viņš to saņems no rīta. Tātad Ignats, kā neārstējams cīrulis, to varētu ieraudzīt jau ap sešiem, ceļš ar policijas džipu no Rīgas arī nav ilgs (ņemot vērā, kādi džigiti viņam tur strādā), bet tas viņiem neko daudz nelīdzēs – Tiltiņš pirms astoņiem neceļas. Un viņa asinssuns mājai klāt nevienu nelaidīs – ja nu vienīgi Ruso brauc ar tanku.

6. Bet diez vai viņš to darīs – galu galā visa informācija ir stipri šaubīga.

7. Tātad Ruso to uzzinās ap astoņiem, un astoņos divdesmit būs klāt. – Matīss atkal paskatījās uz to vietu, kur ceļš izlocījās no meža.

8. Saullēkts viņiem ies secen, jo saule jau būs uzlēkusi. Tad aplenkšanas operācija, skatīšanās caur binokli un ložņāšana uz vēdera – īsi sakot, 8.35 viņi te iebruks. Ceru, ka neko nesabojās – galu galā tā ir mana māja.»

Epilogs

«…Ceru, ka neko nesabojās, – galu galā tā ir mana māja.» Ruso pacēla acis no burtnīcas un paskatījās pa logu. «Padebeši gan iet, tikai pēc gulbjiem nemaz neizskatās. Vēl vairāk – pieseguši visu apvārsni, tieši tur, kur pēc brīža jāriet saulei…» Saule tiešām jau rietēja. Un Ruso padomāja, cik tomēr grūta un netaisnīga ir pati cīņa par taisnīgumu virs zemes. Pie kam šoreiz Matīss bija viņu pārvērtējis. Ruso atkal ieskatījās burtnīciņā:matīss bija ieplānojis, ka Ruso ieradīsies deviņos no rīta, bet tagad saule jau rietēja. Šeit nu Matīss ir nošāvis greizi. Tiesa, Matīsam bija taisnība gan par veco veikalnieku, kurš pirms astoņiem neceļas, gan par briesmīgo suni, kurš nevienu saimniekam klāt nelaiž pirms laika, bet kas gan varēja iedomāties, ka, kad veikalnieks pateica, ka alu pircis dakteris, viņi metīsies pie vietējā ārsta, jau domājot, ka notikusi kāda kļūda. Ārsts gandrīz apčurājās aiz bailēm, bet tad atzinās, ka nopircis tikai pāris pudeles pagaršošanai. Vīlušies (kaut arī ne ļoti – Ruso nebija saistījis pārāk lielas cerības ar šo braucienu) viņi sakāpa džipā un devās atpakaļ uz Rīgu.

Atceļā Ruso uz pakaļējā sēdekļa laiski spēlēja zoli ar Rūbiju un Andreju. Viņš īpaši nepiepūlējās un droši atcerējās, ka ne par ko īpašu nebija domājis. Kad bija nobraukts jau labs gabaliņš, pēkšņi ne no šā ne no tā Ruso iekšā kāds drausmīgi iebrēcās «Stop!!!!» Vēlāk Ruso vēl nodomāja, ka vai tik viņam ar nav piemeties eņģelis. «Ja jau ārsts nopirka tikai pāris pudeles, kur tad palika viss pārējais??? Par 75 saņiem pudelē??? Un ja ārsts nopirka tikai nogaršošanai, kāpēc bodnieks pasūtīja vēl???».

Veči žigli meta džipu apkārt un drāzās atpakaļ pie veikalnieka, un tas, skatīdamies uz viņiem kā idiotiem paziņoja, ka jābūt pilnīgi stulbam, lai domātu, ka par dakteri viņš sauc ārstu! Ārsts ir ārsts. Bet dakteris ir tas bārdainais tips, kurš pa vasarām dzīvo Ziemeļos pie ezera un ierodas reizi nedēļā iepirkt ēdamo un dzeramo.

Ruso nevarēja nepiekrist, ka tiešām jābūt stulbam, lai domātu, ka dakteris ir ārsts. Viņi ātri aizdrāzās līdz Ziemeļiem, tiesa, piestāja mežā un apskatīja māju par gabalu. Kaut arī Matīss nekad nebija bijis nasks ne uz kaušanos ne šaušanu, un Ruso savukārt jau bija gandrīz pārliecināts, ka māja ir tukša, viņš tomēr aizsūtīja vienu no saviem ekspertiem izlūkos, un tas, slēpdamies aiz kuplās eglītes aizlīda līdz pašai mājai, kādu brīdi tur tupēja un vēroja, bet jau pēc brīža izslējies pilnā augumā iznāca klajumā rādot zīmes, ka mājā neviena nav.

Ienācis istabā Ruso uzreiz ieraudzīja galda vidū nolikto burtnīciņu ar kārava kalpu grāmatzīmes vietā. It kā tā būt šeit nolikta speciāli viņam. Kamēr pārējie skatījās pa pagrabiem un bēniņiem, vai kāds nav kaut kur paslēpies vai kaut ko paslēpis, Ruso apsēdās pie galda ar seju pret logu, ezeru un debesīm un sāka lasīt. Tas neaizņēma daudz laika. Kad pēdējā lappuse bija aizšķirta, Ruso atkal paskatījās caur logu uz sauli, ko mākoņu straume nesa pretī ūdenskritumam pasaules malā un nodomāja, ka viņš šo burtnīciņu varētu paturpināt.

Viņš varētu uzrakstīt, ka visa šī apokaliptiskā rosīšanās izrādījās pilnīgi bez jēgas. Neviens pat nepamanīja, ka dokumentā ir kļūdas. Zommers to atzina par savu un paskaidroja, ka viņa sens draugs un daudzkārtējs biznesa partneris advokāts Apkalniņš esot palūdzis viņu izmantot Bankas rēķinu, kas tam bija vajadzīgs kādai steidzamai un konfidenciālai transakcijai. Zommers Apkalniņam esot daudz pateicības parādā, tāpēc nekādi nav varējis atteikt. Tāpēc viņš arī parakstījis augšminēto papīru, lai izpalīdzētu draugam. Visas augstākstāvošās iestādes šo paskaidrojumu atzina par visnotaļ ticamu un pilnīgi apmierinošu.

«Nabaga Ignats», pie sevis nodomāja Ruso.

Viņiem bija ļoti smaga saruna.

«Kā tad es varu ar viņu parunāt, ja tu nevari viņu atrast! Tu nevari pat aptuveni noskaidrot, kur viņš ir. Ja es, piemēram, zinātu, ka viņš ir Gobi tuksnesī vai Vidusjūras salās, es varētu aizbraukt – un es aizbrauktu – un parunātos. Bet es nezinu.» Šādu monologu Ignats toreiz nodeklamēja, atbildot uz Ruso decenti izteikto jautājumu, ko īsti Ignats gatavojas ar Matīsu darīt. «Tev taču viņš patīk Ignat», Ruso bija teicis. «Un tu taču no tiesas nedomā, ka viņš būtu varējis pārmesties pie naidniekiem?»

«Patīk. Nedomāju.»

Īstenībā tā bija pirmā reize, kad Ruso iedomājās pat ne apšaubīt, bet tikai censties iegūt apstiprinājumu vai noliegumu tam, ko juta pats. Viņš vienmēr bija zinājis, ka viņam nepiemīt tā loģiskā spriešanas spēja, kas Matīsam, ka viņam nepiemīt tas fantastiskais pedantiskums un spēja sekot katram burtam, kas Harijam, ka viņam pietrūkst tās nelokāmās taisnprātības, kas Ignatam, bet viņam piemita kas cits – spēks un disciplīna. Viņam nebija problēmu ar pasaules kārtību – skolotājs par visu bija parūpējies, skolotājam bija atbildes uz visiem jautājumiem. Un skolotājs bija teicis: «Valdnieks lai ir valdnieks, padotais – padotais, tēvs lai ir tēvs un dēls lai ir dēls.» Tāpēc, pateicoties skolotājam, Ruso bija drošs par vietu, kurā stāvēja. Šī bija viņa vieta un viņš labāk par visiem mācēja to, kas jādara šeit. Viņš nešaubījās nedz par saviem padotajiem – viņš pats tos bija mācījis, nedz arī par augstākstāvošajiem – viņam neskaitāmas reizes bija bijusi iespēja pārliecināties, ka Ignats kalpo tikai augstiem un cēliem mērķiem un neko nedara sev. Ruso apzinājās, ka nevar uzcept omleti, nesasitot olas, un ka zaudējumi un upuri ir neizbēgami, bet tomēr, kad atgadījās tā nelaime ar Hariju, iekšā kaut kas notika. Tad viņš vēl nebija gatavs apstrīdēt Ignata lēmumu, bet šaubu tārps jau sāka grauzt. Kad lieta nonāca jau līdz Matīsam, Ruso sāka likties – vai tik tā omlete neiznāk par dārgu? Tāpēc arī viņš pirmo reizi sadarbības vēsturē uzdeva jautājumu.

Un Ignats atbildēja. Varēja just, ka arī viņam vajag izrunāties. Toreiz Ignats bija teicis: «Patīk. Nedomāju.» Un tūlīt pat turpinājis: «Man arī Harijs patika. Un arī par viņu es nespēju noticēt, ka viņš būtu varējis pārmesties pie ienaidniekiem, neskatoties uz visiem pierādījumiem, kas man bija. Manas asaras viņa bērēs bija patiesas.» Iestājās ilgs klusums, tad Ignats turpināja: «Es nekā nevarēju darīt. Viss, kas notika, jau bija izgājis ārpus cilvēka kontroles. Un es esmu tikai cilvēks, nevis Dieva svaidītais karalis baltmirdzošajās drānās. Spēlē bija jau pavisam citi noteikumi. Un šie noteikumi bija jāievēro. Harijs mani būtu sapratis.»

«Varbūt viņš būtu tevi sapratis arī tad, ja tu vienkārši ar viņu būtu parunājis? Tu uzņēmies pārāk daudz, tu gribēji visu lemt viens pats un par visu atbildēt viens pats – šī nasta ir smaga.»

Ignats uz viņu ilgi un drūmi skatījās, tad teica: «Man nav atbildes. Varbūt es uzņēmos par daudz. Varbūt es esmu pacēlis vairāk, kā spēju nest. Bet es esmu uzņēmies, un es nesīšu, kamēr spēšu.»

«Skolotājs ir teicis: to, kurš nedomā par tālām grūtībām, sagaida tuvas nepatikšanas. Ja jau reiz tu esi pacēlis par daudz, es varu tev palīdzēt nest. Varbūt, arī Harijs būtu varējis? Un tāpēc lūdzu – parunā ar Matīsu. Vispirms.»

Tā viņi arī bija nonākuši līdz augšminētajai frāzei: «Kā tad es varu ar viņu parunāt, ja tu nevari viņu atrast! Tu nevari pat aptuveni noskaidrot, kur viņš ir. Ja es, piemēram, zinātu, ka viņš ir Gobi tuksnesī vai Vidusjūras salās, es varētu aizbraukt – un es aizbrauktu – un parunātos. Bet es nezinu.»

Pēc brīža Ignats ne pārāk pārliecināti piebilda: «Matīss būtu teicis – gan jau atradīsim, kur šis liksies.»

«Kā?» šaubīgi pajautāja Ruso.

Ignats tikai paraustīja plecus un parādīja ar pirkstu uz debesīm: «Viņš kaut ko izdomās.» Un pēc pauzes piebilda: «kā būtu teicis Matīss.»

«Tas, kurš nodarījis pāri debesīm, nevar vērsties pie tām ar lūgumu .»

«To atkal tavs skolotājs būs izdomājis. Un ko tad es viņaprāt būtu nodarījis pāri?»

«Ik dienas es pārbaudu sevi trijās lietās: vai es uzticami kalpoju cilvēkiem, vai es esmu patiess ar draugiem, vai atkārtoju skolotāja baušļus. » Pēdējā laikā mani māc šaubas. Mums ar tevi viss ir kārtībā ar pirmo un trešo punktu, bet arvien biežāk man šķiet, ka ar otro viss iet galīgi greizi.»

Bija vēl viena lieta, kas Ruso likās nepareiza – proti, viņi ar Ignatu bija kareivji, un kareivjiem neklājas karot ar tiem, kuri tādi nav.

Vēlreiz atmiņā atausa tā pēdējā apspriede, kad Matīss izgāja uz tualeti un pēkšņi vairs nenāca atpakaļ. Kad pēc laika Ignats sāka kļūt īgns un interesēties, vai gadījumā Matīsam nav piemetusies caureja, viens no padotajiem smaidot izteica hipotēzi, ka drīzāk gan Matīss būs iesprūdis pie jaunās datoroperatores. «Tā viņam patīk», asprātis nobeidza un plati pasmaidīja.

Neviena iniciatīva nedrīkst palikt nesodīta, tāpēc Ignats aizsūtīja asprāti Matīsu sameklēt un atvest atpakaļ. Kad asprātis pēc laba brīža atgriezās un apjucis pavēstīja, ka Matīsa nekur nav, Ignats pikti norūca: «Tā izskatās, ka mums tas kantoris sāk pārvērsties par pazudušo mantu biroju», bet tie, kas viņu labi pazina, būtu varējuši pamanīt, ka acīs, kā ārprātīga vecmodīga skaitļotāja spuldzīšu ņirboņa atspoguļojas mežonīga smadzeņu darbība. Ruso Ignatu pazina labi un jau pēc mirkļa saprata, ka Ignats ir izskaitļojis to, ko Ruso saprata intuitīvi jau līdz ar pirmajiem asprāša vārdiem.

Pilnīgi ignorējot apkārtējos, Ignats izrāva no kabatas telefonu un uzspieda dažas podziņas. Pat pāri galdam bija labi sadzirdams, ka telefona numurs, uz kuru jūs zvanāt ir izslēgts vai atrodas… Tad Ignats ātri paskatījās uz Ruso – vārdiska pavēle nebija vajadzīga. Apsargs lejā pie durvīm nesteidzīgā sarunā pavēstīja, ka jā – Matīss pirms brīža izgāja ārā, ka nē – viņš galīgi neizskatījās ne satraucies, ne steidzīgs – pamāja ar roku un pateica čau. Vēl kādu brīdi pakasījās ap naudas mašīnu un tad tikai aizgāja pavisam. Ļoti drīz Ruso jau zināja, cik tieši naudas Matīss ir noņēmis no naudas mašīnas (bija daudz, pietiks ilgam laikam), un pat aptuveni zināja, kādi ir naudas zīmju numuri. Jau pēc ilgāka laika atklājās, ka visi šie numuri ir samainīti tuvākajos veikalos un veikalos stacijas apkaimē pret citiem. Stacijā Matīsu neviens neatcerējās redzējis, un vilcienu bija aizgājis daudz uz visām pusēm.

Un viss.

Viņi tikai gaidīja un gaidīja un gaidīja. Kad kaut kas notiks. Notika. Bet atkal nekā.

No pārdomām viņu izrāva Rūbijs, kurš bija nemanāmi pienācis aiz muguras: «Bos, tur kaut kāda kundzīte ar bērniem.»

Ruso pagriezās un ieraudzīja jaunu sievieti, ka satraukti skatījās apkārt, turēdama pie rokas divus bērnus, gadus piecus vecu puisīti un jaunāku meitenīti.

Ruso devās viņi tieši klāt un, laipni smaidot, teica: «Kundze, nebīstieties, mēs esam no drošības policijas. Majors Zollmanis», un viņš uzrādīja vienu no savām viltotajām apliecībām.

«Vai kas noticis?» joprojām bažīgi skatīdamās apkārt, pajautāja kundze.

«Nē, nē, nekas! Pasarg Dievs. Vienkārši viens no mūsu vadošajiem speciālistiem ir tāds īpatnis, – viņš allaž atvaļinājumos kaut kur noslēpjas un nav atrodams», un Ruso, vainīgi smaidīdams, noplātīja rokas kā par kaprīzu bērnu stāstīdams. Un tajā pašā laikā saprotoši paskatījās uz abiem mazuļiem. «Un nu tieši ministru prezidentam viņu ievajadzējās! Ar mokām atradām šo māju, bet – ak vai! Viņš ir jau prom.» Un Ruso bēdīgi apklusa. «Vai jums gadījās viņu satikt? Viņu sauc Matīss Ziemelis.»

«Jā, es viņu te satiku», kundze atbildēja un nez kāpēc nosarka. Ruso uz viņu pārsteigti paskatījās un pie sevis nodomāja: – Ai-jai-jai. Viņa taču galīgi nav Matīsa gaumē, bet skaļi teica: «Viņš jau droši vien neteica, uz kurieni gatavojas doties? Pazīstot viņa noslēpumainību, es par to esmu gandrīz drošs.»

«Mēs jau daudz neko nerunājām – tikai tā – labdien, sveiki, kad mēs ar bērniem nācām peldēties. Taisnību sakot, viņš pat neieminējās, ka gatavojas braukt prom. Vēl vakar man likās, ka viņš te ir uz ilgu laiku. Varbūt pie kādiem radiem?»

Ruso vērīgi paskatījās uz kundzi un saprata jautājumu. Kundze viņam patika. «Viņam nav radu. Arī sievas nav. Viņš dzīvo viens pats un ir pārliecināts vientuļnieks.» Kundzes seja kļuva it kā tā kā gaišāka.

«Vai jūs būtu tik laipna un, ja gadījumā Ziemeļa kungs kaut kādā veidā uzrodas, nepateiktu viņam, lai viņš noteikti sakontaktējas ar Ruso – tas esmu es, tā mani sauc draugi.» Ruso brīdi pasvārstījās un tad, pārvarējis šaubas, piebilda: «Bet cik nu es viņu pazīstu, diez vai viņš uzradīsies.» Gaišumiņš pazuda.

Ruso stāvēja pie tiltiņa strauta malā un ilgi skatījās pakaļ, kā sieviete ar bērniem aiziet. Kad viņi jau iegriezās ceļā, pa kuru pirms laika bija atbraucis džips, meitenīte atskatījās, un Ruso pamāja ar roku. Meitenīte atmāja pretī.

Kad gājēji pazuda, Ruso apsēdās uz ķīniešu tiltiņa, izvilka no kabatas Matīsa burtnīcu, atšķīra to un sāka lēni, vienu pēc otras plēst ārā lapas, locīt kuģīšus un laist tos strautā. Kuģīši bija kā saikne starp viņu un Matīsu, bet tagad šī saikne zuda – tā, baltajām burām mirdzot, aizpeldēja pa straumi un izklīda ezera plašumos. Starp divām pēdējām lappusēm Ruso atkal atrada kārava kalpu. Viņš ielika to pēdējā kuģītī un ilgi skatījās, kā tas aizpeld pa sīko urdziņu, uz mirkli aizķeras aiz zāles kušķīša, nedaudz pagriežas, un kartona kareivis it kā pamāja atvadu sveicienu, kā draugs, kurš dodas nezināmās tālēs. Ruso, kā atdodot godu, pielika roku pie galvas. Tad kuģītis jau izbrauca no strauta grīvas plašajos ūdeņos un, uztvēris vieglu brīzi, devās pretī saules zaķīšiem, spīgulīšiem un maldu guntiņām, kas bija pārvērtušas ezera klaju vienlaidu mirdzumā. Kad šis pēdējais baltumiņš ieslīdēja zaigojošajā gaismas jūrā un acij vairs nebija atšķirams, Ruso saprata, ka tas arī ir viss. Taciņa beigusies, tālāk ceļa nav.

Viņš piezvanīja Ignatam, atstāja pārējos pārmeklēt māju (jau zinādams, ka neko viņi neatradīs) un, ejot atpakaļ uz mašīnu, nodomāja, ka tagad viss viņa atlikušais mūžs paies nonākot visdīvainākajās vietās un atrodot tur burtnīciņas, kurās Matīss apraksta, kā tieši Ruso viņu atradis. Un kāpēc gan viņi nevarētu mest šai spēlei mieru, atstāt kartona kareivjus uz spēles galdiņa tur, kur tie ir, un paši doties bezgalīgām sarunām pilnā pastaigā gar ezera krastu. Atstājot pasaules lāpīšanu citiem.

Satura rādītājs

1. Ziemeļu beigas

2. Tev nebūs zagt sava tuvākā auto

3. Augstais lidojums stratosfērā

4. Tas vakarā var mierīgs mirt

Epilogs

Satura rādītājs

paskaidrojumi

[1]  veidenbaums lieto arhaisku vārda «līdzi» formu; viņam dzejolī stāv: Tiem vēlētos eslīdzatālu skriet …

[2] franziskaner hefe-weissbier kviešu alus.

[3] agrāk rakstīja valhallu – nezinu, vai te ir vienkārši nejauši nospiests blakus taustiņš uz klaviatūras, vai arī tā ir apzināta autora griba (baidos labot).

[4] altdorfers.

[5]  Šis atrisinājums tomēr nav dabūjams no tiem nosacījumiem, kas bija nosaukti. Acīmredzot ir pazaudēts vēl viens nosacījums, piemēram tāds: «jaunākie bērni ir dvīņi». Tad atrisinājumu 1Ч1Ч36 varēs atmest kā tādu, kurā pārāk liela starpība bērnu vecumā, bet atrisinājumu 3Ч3Ч4 noraidīt, uzskatot, ka četru gadu vecumā ir pārāk agri spēlēt čellu. Bet bez tāda nosacījuma kādēļ lai nevarētu būt pareizs, piemēram, atrisinājums 1Ч3Ч12? Jaunākajam bērnam 1 gads, iepriekšējam 3 gadi, bet vecākais spēlē čellu 12 gados, un sarkanajai mājai 16 logi. P.S.: tādu komentāru es publicēju grāmatas pirmajā izlaidumā, bet, kad tā bija ievietota manā Interneta blogā, tad ienāca zemāk dotais iebildums, uz kuru es atbildēju tā, kā citēts tālāk: Johans teica … (Piektdiena, 2008, 9 maijs 12:57): Par Jūsu komentāru pie 5. lappuses. «V.E.: … Bet bez tāda nosacījuma kādēļ lai nevarētu būt pareizs, piemēram, atrisinājums 1Ч3Ч12? Jaunākajam bērnam 1 gads, iepriekšējam 3 gadi, bet vecākais spēlē čellu 12 gados, un sarkanajai mājai 16 logi ». Tāds atrisinājums nevarētu būt pareizs tādēļ, ka jautātais sarkano māju redz. Ja sarkanajai mājai būtu 16 logi, tad viņš uzreiz zinātu, ka vienīgais atrisinājums ir 1Ч3Ч12. Bet Viņš, tā vietā saka – «Ar to nepietiek!» Tātad – logu skaitam, ko viņš redz, atbilst vairāk kā viens atrisinājums, un viņam vajadzīgs papildus nosacījums. V.E. teica … (piektdiena, 2008, 9 maijs 22:59): jā, taisnība, nepietiekoši uzmanīgi skatījos. Pie «13» ir divi atrisinājumi, un tikai vienam no tiem eksistē vecākais bērns. Nākošajā sējuma izlaidumā komentāru papildināšu. Papildinājums: un tā, acīmredzot mans oponents Interneta blogā bija pats Johans Korins (un tātad var secināt, ka viņš akceptē manu viņa grāmatas publikāciju). Kas attiecas uz doto uzdevumu, tad «atrisinājums nav dabūjams no tiem nosacījumiem, kas bija nosaukti»; bija vajadzīgs vēl viens nosacījums, bet es nepamanīju, ka šis papildnosacījums tur noklusēts ir klāt , un ka šis trūkstošais nosacījums ir tāds, ka Pirmais vīrs (atšķirībā no mums) māju redz un saskaita tai logus. Tādējādi priekš mums šis uzdevums nav atrisināms, bet tam, kuram ir pieejams papildnosacījums (redzot māju), priekš tāda vīra šim uzdevumam ir viennozīmīgs atrisinājums.

[6] kalifornija kļuva par asv štatu 1850.gadā; veidenbaums dzīvoja no 1867.10.03 līdz 1892.05.24.

[7] ik četrus gadus atēnieši sūtīja uz apolona templi delosas salā svēto kuģi ar dāvanām, lai pildītu zvērestu, ko Tēzejs bija devis Apolonam pēc Minotaura nogalēšanas Krētā un atēniešu atbrīvošanas no nodevām Krētas ķēniņam Minosam. No kuģa aizbraukšanas līdz atgriešanās dienai nāvessodi bija aizliegti.

[8] daimonions.

[9]  vispār es kaut kā nevaru noorientēties – man tā vien liekas, ka Korins nav bijis Drošības policijā un neapraksta reālo ēku.

[10] tur tas stāsts ir šāds: – mozus aizsūtīja izlūkus uz apsolīto zemi, tie pārnākuši stāstīja, ka zeme ir ļoti skaista un bagāta, bet tajā dzīvo ļoti stipri ļaudis, milžus ieskaitot. Te nu daudzi Israēlieši nobijās, ka tādus stipriniekus tiem nepieveikt un, ka varbūt būtu labāk iet atpakaļ uz Ēģipti, kur, galu galā, nemaz tik slikti jau nebija. Dievs uz to nolēma vienkārši – Apsolīto zemi sasniegs tie, kuri ticēja un nešaubījās. Tas par tiem četrdesmit gadiem parādās pavisam citā sakarā – proti, tie, kuri neticēja, ka Dievs tiem var dot nākotni, ir nāvei nolemti, bet viņu pēcnācējiem nāksies četrdesmit gadus klaiņot pa tuksnesi, un tiem būs jānes sods par jūsu netiklību, kamēr jūsu līķi būs galīgi izzuduši tuksnesī.

Īstenībā šis stāsts nemaz nav sliktāks, tikai morāle ir cita – laimību sasniegs tie, kas ticēs. Pa tuksnesi, kā otrās šķiras pilsoņiem, būs jāklaiņo tiem, kas neticēja, bet manījās atpakaļ uz Ēģipti, kur nemaz tik slikti nebija. Matīss vēl nodomāja: «Un tas arī ir par mums.»

[11] krievu detektīfilmās izmeklētāji allaž ar šo vārdu aicina noziedzniekus atzīties.

[12] bēdas godājamā vārdi (Bede, Beda, Baeda Venerabilis ; 0672/0673 – ap 0735, anglosakšu mūks, hronists un filozofs); tajā laikā aritmētika patiešām bija visai grūta zinātne, jo «arābu cipari» vēl nebija ieviesti un lietoja romiešu ciparus; pamēģiniet, piemēram, sareizināt LXVII ar XXCIX (un dabūt MMMMMCMLXIII).

[13]  pareizi – attila (ja «ārzemnieciski», bet latviski: vienkārši Atila).

[14] franču mākslinieks primitīvists. Ļoti labs j.

[15] personāži no n. nosova «nezinīša un viņa draugu piedzīvojumi».

[16] kompjūterspēle kurā cilvēki karo pret orkiem – tie ir tādi sliktoņi.

[17] (moz 24:15,16).  Īstenībā numeri (moz.4) 24:3,4 ; numeri 24:15,16 ir līdzīgi, bet mazliet savādāk.

[18] muzils.

[19] ramon llull – latviski viņu parasti sauc vienkārši par lulliju.

[20]  šeit johans korins iepin personāžu runas par viņa pirmo grāmatu «Dižais Gars».

[21] atgādinām lasītājam, ka matīss no literatūras nekā nejēdz. Autora piezīme

[22]  izskatās, ka autors te būs kļūdījies tulkojumā. Šajā formā teiciens liekas nesakarīgs. Šķiet, ka tur, no kurienes autors šo teicienu paņēma, būs stāvējis «…ņīģуследуеņ учčņься », ko var pārtulkot kā «…tam būs mācīties », bet var pārtulkot arī kā «…to vajag mācīties », un Sokrata teikuma sākumam labāk piederas otrās, nevis pirmās beigas.

[23] lielo noslēpumu birojs.

[24] matīss «aizmirsa» piebilst, ka arī šo frāzi ir teicis Pauls Erdoss. Kas attiecas uz Bēthovenu, domāju, ka Matīss šo vārdu ir dzirdējis tikai Erdosa citātā. Autora piezīme.

[25]  veidenbaumam ir tā:

Kam veltīgi laimību kāro tu, sirds?

Met projām reiz cerības tumšajā kapā:

No saulainām lejām ir mirstīgais šķirts,

Tam jādzīvo asaru dūksnājā slapjā…

[26]  vispār jau nu smiltis veido konusu – ja nu vienīgi uzskatām konusu par daudzskaldņu piramīdas robežgadījumu…

[27] klēpjdatora – eņģelis pedantiski pielaboja.

[28]  matīss šeit izklāsta tagadējās matemātikas oficiālo viedokli (kuram, jādomā, piekrīt arī pats autors Johans Korins). Bet šis viedoklis ir leģenda un neatbilst patiesībai. Eiklīds nedz uzbūvēja ģeometriju «no piecām aksiomām un pieciem postulātiem», nedz arī pats domāja, ka to ir darījis vai dara. Viedoklis, ka ģeometrija ir būvēta no aksiomām, pirmoreiz parādījās tikai XVII gadsimta racionālistiem, bet tad vēl nekļuva par dominējošo. Valdīt tas sāka tikai XIX gadsimta beigās un galīgi nostiprinājās XX gadsimtā (it īpaši pēc Hilberta darbiem). Tāda viedokļa parādīšanās liecināja par dziļu matemātikas krīzi un par to, ka matemātiķi nespēj izprast matemātikas pamatus un tāpēc izvirza par tādiem aksiomas. Īstenībā uzbūvēt ģeometriju no Eiklīda aksiomām un postulātiem (tāpat kā no Hilberta aksiomām) NAV IESPĒJAMS. Lai uzbūvētu ģeometriju, ir vajadzīgs vēl milzīgs lērums citu zināšanu (piemēram, kā vispār vilkt taisnes, kā zīmēt riņķus utt.). Eiklīds to ļoti labi saprata (labāk nekā tagadējie matemātiķi), un tik absurda doma kā būvēt ģeometriju no aksiomām viņam pat prātā nevarēja ienākt. Aksiomu un postulātu loma Eiklīdam bija pavisam cita, un proti: kad ģeometrija bija jau uzbūvēta un pierādīta, Eiklīdam (un citiem ģeometriem pirms viņa) nācās aizstāvēties pret sofistu uzbrukumiem. Sofisti bija profesionāļi, kuri grieķu pilsētās par naudu ņēmās aizstāvēt vai apgāzt jebkuru tēzi. Ikviens varēja samaksāt sofistam, lai tas publikas priekšā apgāž Eiklīda ģeometriju. Tāpēc ģeometriem nācās izstrādāt cīņas paņēmienus pret sofistiem, un viņi ieveda aksiomas kā tādas atziņas, kuras grieķu sabiedrība uzskatīja par pašsaprotamām («veselais ir lielāks par daļu» utt.); ja sofists mēģinātu apstrīdēt tādu atziņu, skatītāji viņu izsmietu. Un ģeometri ieveda postulātus kā tādas atziņas, kuras nav acīmredzamas (un īstenībā ir pat fiziski neiespējamas), bet kuras pašā sākumā vienojās ar skatītājiem pieņemt par patiesām («caur jebkuriem diviem punktiem var novilkt taisni» utml.; īstenībā caur jebkuriem diviem punktiem NEVAR novilkt taisni – tādā izpratnē, kādā grieķu ģeometri vilka taisnes smiltīs). Pēc tam, kad tāda vienošanās bija pieņemta, postulātus vairs nedrīkstēja apstrīdēt. Tālāk ģeometru darbība reducējās uz to, ka viņi jebkuru sofistu mēģinājumu apstrīdēt kādu teorēmu noveda pie pretrunas ar aksiomu vai postulātu. Rezultātā sofisti izrādījās sakauti. Tomēr tas fakts, ka jebkura «pretošanās» ģeometrijas teorēmām veda pie pretrunas ar aksiomām vai postulātiem, nenozīmē, ka ģeometrija ir «uzbūvēta» no aksiomām un postulātiem. Tās ir divas dažādas lietas, un it īpaši skaidrs tas kļūst tad, ja mēģina uzrakstīt vai vismaz izprojektēt tādu datorprogrammu, kura «būvētu ģeometriju».

[29]  Šeit johans korins liek matīsam klāstīt vēl vienu XX gadsimta matemātikas leģendu, kuras parastās interpretācijas literatūrā neatbilst īstenībai. Patiesais stāvoklis ir šāds. Jebkurā «parastajā valodā» var izteikt milzumu apgalvojumu, kurus nevar ne pierādīt, ne apgāzt. Tāpēc pats par sevi šis fakts nav nekāds nedz atklājums, nedz jaunums. «Parastajā valodā» var arī izteikt tādus apgalvojumus kā tas, ko grieķu domātājs Eibulīds piedāvāja saviem klausītājiem: «Es pašreiz meloju». Ja šis apgalvojums ir pareizs, tad Eibulīds melo, un viņa apgalvojums ir nepareizs. Bet, ja tas ir nepareizs, tad Eibulīds nemelo, tātad viņa apgalvojums ir pareizs. Kad matemātiķi XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā, pazaudējuši matemātikas priekšmetu, pieņēma par tās pamatu aksiomas, viņi sāka censties par katru cenu «izvest no aksiomām» visas teorēmas – un pēc iespējas «stingrākā», maksimāli formalizētā veidā. Tā radās matemātikas novirziens, saukts par «formālismu», un šī novirziena pārstāvji izvirzīja pretenziju, ka viņu izstrādātajā «formālajā» sistēmā viss, kas pēc viņu kārtulām izvests, esot drošs un pierādīts. Gēdeļa teorēmu būtība ir tā, ka viņš šajā «formālistu» sistēmā uzkonstruēja apgalvojumu («teorēmu»), kas ekvivalenta Eibulīda paradoksam. Tā bija «teorēma»: «Es esmu nepierādāma». Ja šī teorēma ir pareiza, tad tā ir nepierādāma, bet ja tā ir pierādāma, tad ir nepareiza. Tādējādi Gēdeļa teorēmas pierādīja tikai vienu lietu: ka «formālistu» pretenzijas uz «loģisko pilnību» ir nepamatotas, un viņu sistēma ne ar ko nav labāka par «parasto valodu». Bet svarīgi nav pat tas, ka formālistu pretenzijas izrādījās nepamatotas (vairums radošo matemātiķu jau tāpat, arī bez Gēdeļa teorēmām, noraidīja formālismu, uzskatīdami, ka matemātikai ir vēl arī cits, īsts priekšmets bez formālistu «ķeburiem»). Svarīgi ir tas, ka fundamentāli nepareizs ir pats uzskats par to, ka matemātika it kā izrietot (tikai) no aksiomām. Īstenībā matemātikai ir daudz reālāks priekšmets nekā aksiomas, un no šī priekšmeta viedokļa nedz visi «formālistu» pūliņi, nedz Gēdeļa teorēmas kā šo pūliņu grāvējas vispār neattiecas uz matemātiku un nepieder tai.

[30] paskāls.

[31]  tā nomira kurts gēdelis.

Content

Korins Johans Kartona kareivji

1. Ziemeļu beigas

2. Tev nebūs zagt sava tuvākā auto

3. Augstais lidojums stratosfērā

4. Tas vakarā var mierīgs mirt

Epilogs

Satura rādītājs

paskaidrojumi