Binē Lorrāns

HHhH

Lorrāns Binē

HHhH

“HHhH” sniedz mūsdienu literatūrā pārāk reti sastopamu pieredzi - prieku par tikšanos ar kaut ko jaunu, iepriekš nesatiktu. L. Binē ir izsviedis pa logu visus vecos priekšstatus par to, kādam jābūt vēsturiskam romānam, un rezultātā varam lasīt prasmīgi uzrakstītu un aizraujošu darbu par čehu pretošanos nacistiem.

The New York Times

Lorāns Binē savā romānā “HHhH” ir spilgti un izteiksmīgi atainojis Heidriha slepkavību un sekas, ko tā izraisīja.

Džons Lekarē, Telegraph

Ir gandrīz neiespējami korāna Binē darbu “HHhH” piedēvēt kādam konkrētam literāram žanram. Tomēr ar pārliecību var teikt, ka tajā sajūtama tā pati viegluma un smaguma saspēle kā Milana Kunderas agrīnajos darbos.

The Times

Romāns “HHhH” ir neatkārtojami oriģināls autordarbs, tas vienlaikus apbur, aizkustina un pakļauj.

Martins Famiss

“HHhH” mani pārsteidza! korāna Binē rakstītais sevī apvienojis neitrālu, žurnālistam piedienīgu godīgumu un daiļliteratūras rakstnieka dedzību un stāstnieka talantu. Šis ir viens no labākajiem vēsturiskajiem romāniem, ko jebkad esmu lasījis.

Brets Istons Eliss

Pirmā daļa

“Un atkal prozaiķa doma kā vāvere skraida pa vēstures koku, un mēs vairs nespēsim ievilināt šo vāveri atpakaļ būri.”

Osips Mandelstams, “Romāna beigas”

1

Gabčīks ir ists uzvārds, šis personāžs patiešām ir dzīvojis. Vai viņš viens tumšā dzīvoklī aiz slēģiem, izstiepies uz mazas dzelzs gultas, reiz ir klausījies tik pazīstamo Prāgas tramvaju graboņu? Gribētos ticēt. Es labi pazīstu Prāgu, varu iedomāties tramvaja numuru (tas gan varbūt ir mainījies), maršrutu, vietu, kur aiz aizvērtiem slēģiem Gabčīks gaida, guļ, domā un klausās. Esam Prāgā uz Višehradas un Trojičkas ielu stūra. 18. (vai 22.) tramvajs apstājas pie Botāniskā dārza. Ir 1942. gads. “Smieklu un aizmirstības” grāmatā Kundera dod mums mājienu - viņam ir mazliet kauns par to, ka ir pārdēvējis personāžus, un, lai arī šis kauns nav jūtams romānos, kuros ir neskaitāmi tomasi, taminas un terēzas, var nojaust acīmredzamo: vai gan ir kas vulgārāks par patvaļīgi piešķirtu vārdu sagudrotam personāžam, vienalga, vai aiz bērnišķas centības padarīt darbu reālistisku vai gluži vienkārši tāpēc, ka tā ir ērtāk? Manuprāt, Kunderam vajadzēja iet vēl tālāk: sagudroti personāži patiešām ir nepārspējami vulgāri.

Gabčīks tātad patiešām ir dzīvojis un atsaucies tieši uz šo vārdu (pat ja ne vienmēr). Viņa stāsts ir tikpat patiess, cik arī neparasts. Manās acīs viņš ar draugiem ir paveicis vienu no dižākajiem pretestības darbiem cilvēces vēsturē, bez šaubām, visnozīmīgāko pretestību, kas izrādīta Otrā pasaules kara laikā. Man jau sen gribējās viņam izrādīt godu. Es jau sen viņu iztēlojos apgūlušos mazajā istabelē, ar aizvērtiem slēģiem, bet vaļēju logu, klausāmies tramvaja čīkstoņu, kad tas apstājas pie Botāniskā dārza.

(Bet kādā virzienā? Nezinu.) Ja es šo vīziju attēloju uz papīra - to es šobrīd arī viltīgi daru tad nejūtos drošs, ka es viņu ar to pagodinu. Es reducēju šo cilvēku līdz vulgāra personāža līmenim, es beletrizēju viņa darbus: apkaunojoša alķīmija - zinu, bet ko es varu darīt? Nevaru taču vilkt šīs iedomas sev līdzi visu mūžu, pat nepamēģinājis vismaz rekonstruēt notikušo. Gluži vienkārši gribas cerēt, ka zem biezās, idealizējošās glazūras, ko es klāšu pāri šim pasakainajam notikumam, vēl cauri spīdēs vēsturiskās realitātes nespodrais spogulis.

2

īsti neatceros, kad mans tēvs stāstīja par šo notikumu, bet viņš stāv man acu priekšā mūsu nabadzīgā dzīvokļa istabā un izrunā vārdus partizāni, čehoslovāki, varbūt atentāts, noteikti likvidēt, un tad vēl nosauc gadskaitli 1942. Atradu starp viņa grāmatām “Gestapo vēsturi”, ko sarakstījis Žaks Delarī, un jau drusku ielasījos. Kad tēvs redzēja mani ar šo grāmatu rokā, viņš it kā starp citu pieminēja Himleru, SS vadītāju, kā arī viņa labo roku Heid-rihu, Bohēmijas un Morāvijas protektoru. Un tad stāstīja par kādu čehoslovāku komandu, kas atsūtīta no Londonas, kā arī par atentātu. Viņš to visu sīkumos nepārzināja (man tolaik arī nebija nekāda iemesla prasīt sīkākas ziņas, manā iztēlē šim vēsturiskajam notikumam vēl nebija tik nozīmīgas vietas kā tagad), bet jutu viņa balsī vieglu sajūsmu, ko viņš parasti izrāda, kad stāsta (visbiežāk jau simto reizi, jo viņam piemīt dabiska tendence vai varbūt profesionāls kretīnisms, kas liek visu atkārtot) ko tādu, kas viņu tā vai citādi pārsteidzis. Nedomāju, ka viņš pats jelkad ir apzinājies, cik nozīmīgs viņam ir šis atgadījums, jo, kad mēs ar viņu to vēl nesen pārrunājām un es teicu, ka esmu nodomājis par šo tēmu rakstīt grāmatu, tad saklausīju viņā tikai pieklājīgu ziņkāri, kas nepauda nekādas citas emocijas. Bet es zinu, ka šis notikums vienmēr tēvu ir fascinējis, pat ja tas nav viņu iespaidojis tik stipri kā mani. Tā nu es rakstu šo grāmatu ari tādēļ, lai viņam pateiktos - lai mēs redzētu, kādus augļus nes vārdi, ko tēvs nejauši pasaka pusaudzim, tēvs, kurš tolaik vēl nebija vēstures skolotājs, tomēr dažās pat neveiklās frāzēs spēja to labi pastāstīt. Vēsturi.

3

Jau krietnu laiku pirms abu valstu sadalīšanās, kad vēl biju bērns, tenisa dēļ es zināju, ka čehi un slovaki nav viens un tas pats. Piemēram, es zināju, ka Ivans Lendls ir čehs, bet Miloslavs Mečīržs - slovāks. Un, kaut gan slovāks Mečīržs bija apdāvinātāks, iztēles bagātāks un simpātiskāks nekā čehs Lendls - strādīgs, vēss, antipātisks (tomēr numur 1 veselas 270 nedēļas - šo rekordu ar 286 nedēļām pārspēja tikai Pīts Samprass), tāpat es no tēva uzzināju, ka slovaki kara laikā bija sadarbojušies, bet čehi - pretojušies. Savā galvā (tās spēja uztvert pārsteidzošo pasaules sarežģītību tolaik bija ļoti ierobežota) es liku vienlīdzības zīmi starp visiem čehiem un pretošanās kustības dalībniekiem, bet slovāki šķita dzimuši kolaboracionisti. Man ne brīdi nebija ienākusi prātā Francija, kas rada šaubas par šāda shematisma pareizību, - vai tad mēs, franči, nebijām vienlaikus gan pretojušies, gan sadarbojušies? Patiesību sakot, tikai tad, kad uzzināju, ka Tito bija horvāts (tātad visi horvāti nebija kolaboracionisti, tāpat arī visi serbi nebija pretojušies), es sāku uz karalaika Čehoslovākijas situāciju raudzīties nedaudz skaidrāk: no vienas puses, bija Bohēmija un Morāvija (citiem vārdiem sakot, mūsdienu Čehija), kuru vācieši bija okupējuši un pievienojuši Reiham (proti, piešķirot tai neapskaužamo protektorāta statusu, tātad tā skaitījās neatņemama Lielvācijas sastāvdaļa); no otras puses, bija slovāku valsts - teorētiski neatkarīga, bet patiesībā tikai nacistu valsts piedēklis. Tas gan nekādā ziņā neskāra katra cilvēka individuālo uzvedību.

4

Kad 1996. gadā ierados Bratislavā, pirms devos uz armijas skolu Austrumslovākijā un sāku strādāt par franču valodas pasniedzēju, viens no pirmajiem jautājumiem, kuru uzdevu vēstniecības aizsardzības lietu atašejam (vispirms gan apvaicājies par bagāžu, kas pārpratuma pēc izrādījās nosūtīta uz Stambulu), bija par šo atentātu. Šis godavīrs, virsseržants, kādreizējais telefona sarunu noklausīšanās speciālists Čehoslovākijā, kurš pēc aukstā kara beigām pievērsās diplomātijai, sniedza man pirmās ziņas par šo lietu. Vispirms atašejs pavēstīja, ka viņu bija divi - viens čehs un viens slovāks. Ar prieku uzzināju, ka šajā operācijā ir piedalījies arī kāds no manas mītnes valsts (tātad arī slovāki ir piedalījušies pretošanās kustībā). Par pašas operācijas norisi viņš neko daudz nestāstīja, izņemot, šķiet, to, ka viens no ieročiem iesprūda tieši tajā brīdī, kad vajadzēja šaut uz Heidriha mašīnu (tā pie viena uzzināju, ka tobrīd Heidrihs bija atradies mašīnā). Bet manu ziņkāri sevišķi uzkurināja tieši turpmākais - kā abi cīnītāji ar biedriem patvērās baznīcā un kā vācieši mēģināja viņus noslīcināt... Dīvains stāsts. Es gribēju uzzināt vēl vairāk. Bet virsseržants neko citu nezināja.

5

Neilgi pēc manas ierašanās Slovākijā sastapu ļoti skaistu jaunu slovākieti, kurā neprātīgi iemīlējos un ar kuru man bija kaislīgs romāns gandrīz piecu gadu garumā. Tieši no viņas uzzināju par atentātu ko vairāk. Vispirms jau galveno varoņu vārdus - Jozefs Gabčīks un Jans Kubišs. Gabčīks bija slovāks, bet Kubišs - čehs; šķiet, to var nepārprotami pateikt jau pēc uzvārda. Abi šie vīri jebkurā gadījumā, šķiet, pilnībā iekļaujas vēsturiskajā ainavā: jaunā sieviete, vārdā Aurēlija, viņu vārdus bija iemācījusies skolā - man liekas, tāpat kā visi pārējie viņas paaudzes čehu un slovāku bērni.

Lielos vilcienos viņa zināja arī par atentāta epizodi, tomēr ne vairāk kā mans virsseržants. Man nācās pagaidīt gadus divus trīs, lai gūtu apstiprinājumu tam, par ko vienmēr bija bijušas aizdomas: ka šis notikums ir spraigāks nekā visneticamākā fantastika. Un es to atklāju gandrīz nejauši.

Biju noīrējis Aurēlijai dzīvokli Prāgas centrā starp Višehradas pili un Karlovo nāmesti, Kārļa laukumu. No šā laukuma atzarojas kāda iela, Resslova ulice, kas aizved līdz Vltavai vietā, kur atrodas tā savādā ēka, ko čehi sauc par Tančici Dūm, dejojošo namu. Šai Resela* ielā, ejot pa to upes virzienā, labajā pusē atrodas baznīca. Tai sānos ir neliels pagraba lodziņš, ap kuru siena vienās ložu rētās, kā arī piemiņas plāksne, kur starp citiem minēti arī Gabčīka un Kubiša vārdi, kā arī Heidrihs, ar kuru viņi ir saistīti liktenīgām saitēm - uz mūžu. Biju gājis šim lodziņam garām desmitiem reižu, neievērodams ne ložu pēdas, ne plāksni. Bet reiz es tomēr apstājos: manā priekšā atradās baznica, kurā pēc atentāta bija patvērušies izpletņlēcēji. Vēlāk ar Aurēliju atgriezāmies tajā, lai apmeklētu kriptu. Tur atklājās vesela bagātību krātuve.

6

Tur bija vēl stindzinoši svaigas pēdas, ko atstājusi drāma, kas šai noslēgtajā telpā bija norisinājusies pirms vairāk nekā sešdesmit gadiem: no ārpuses redzamā pagraba loga rāmis, dažus metrus izraktais tunelis, ložu sarētotās sienas un griestu velves, divas nelielas koka durvis. Arī izpletņlēcēju sejas dažādās fotogrāfijās, paskaidrojumi čehu un angļu valodā, nodevēja vārds, lietusmētelis bez saimnieka, portfelis, velosipēds (tas viss vienā plakātā); bija Sten automāts, kura mehānisms mēdz iesprūst visnepiemērotākajā brīdī; paskaidrojumos bija pieminētas arī sievietes, neuzmanīgi

’ Resslova ulice - par godu čehu mežzinim un izgudrotājam Jozefam Reselam (josefRessel, 1793-1857). (Red. piez.) izgājieni, Londona, Francija, leģionāri, valdība trimdā un Lidices ciems, jauniņais vaktētājs, vārdā Valčīks, garāmbraucošs tramvajs, kas arī gadījās ceļā visnepiemērotākajā brīdī, pēcnāves maska, divu miljonu kronu atlīdzība, kas tika piesolīta par vainīgo uzrādīšanu, ciankālija kapsulas, granātas un vīri, kam tās bija jāmet, raidītāji un kodētas ziņas, izmežģīta potīte, penicilīns, ko var dabūt tikai Anglijā, vesela pilsēta, kurā valdīja tā sauktais “bende”, karogi ar kāškrustu un zīmotnes ar miroņgalvu, vācu spiegi, kas strādāja Anglijas labā, mersedess ar cauru riepu, šoferis, miesnieks, augsta ranga viesi ap zārku, pār līķiem noliekušies policisti, briesmīgas represijas, cilvēka diženums un posts, vājums un nodevība, drosme un bailes, cerības un bēdas, visas cilvēku kaislības vienuviet tajos dažos kvadrātmetros, karš un nāve, deportēti ebreji un nogalinātas ģimenes, upurēti karavīri, atriebība un politiskais aprēķins, cilvēks, kurš, starp citu, spēlēja vijoli un trenējās paukošanā, bija atslēdznieks, tomēr nekad nebija strādājis savā profesijā; bija pretošanās gars, kas uz visiem laikiem iegravēts sienās, pēdas, ko atstājuši spēki, kas cīnās uz dzīvību un nāvi, par Bohēmiju, Morā-viju, Slovākiju; šajos akmeņos bija apkopota visas pasaules vēsture.

Un ārā stāvēja septiņsimt esesiešu.

7

Klabinādamies pa internētu, nejauši atklāju filmu ar nosaukumu Conspiracy, kurā Kenets Branags tēlo Heidrihu. Nekavējoties pasūtīju filmas disku par pieciem eiro, ieskaitot sūtīšanas izdevumus, un tas pienāca pēc trim dienām.

Filmā rekonstruēta Vanzē konference, kurā 1942. gada 20. janvārī Heidrihs ar Eihmaņa palīdzību noteica, kādā kārtībā ir panākams t. s. galīgais atrisinājums. Tai laikā jau bija sākušās masveida eksekūcijas Polijā un PSRS, bet tās bija uzticētas SS iznīcināšanas komandām, einzacgrupām, kas izrēķinājās ar upuriem, kuru skaits bija mērāms simtos vai pat tūkstošos, bieži vien sadzenot viņus kādā laukā vai mežā un tad nošaujot ar ložmetēju. Šā paņēmiena trūkums bija tāds, ka tas izrādījās smags pārbaudījums bendēm un viņu nervu sistēmai un grāva karaspēka daļu morāli, nesaudzējot ari tik nocietinātus vīrus kā SD vai gestapo darbinieki - pat Him-lers esot noģībis, piedaloties vienā no masveida eksekūcijām. Pēc tam SS pasāka smacēt upurus, sastūķējot tos smagajās mašīnās, kuru salonā tika ievadītas izplūdes gāzes, bet ari šī tehnoloģija bija un palika samērā amatnieciska. Pēc Vanzē Heidrihs nodeva iznīcināšanu uzticīgā Eihmaņa drošajās rokās, un tā kļuva par tādu kā plaša mēroga loģistikas projektu ar sociālekonomisku dimensiju.

Keneta Branaga interpretācija ir diezgan smalka - viņam izdodas apvienot ārkārtīgu daiļrunību ar nežēlīgu autoritārismu, un tāds personāžs nudien pamatīgi sit pa nerviem. Tomēr nekur neesmu lasījis, ka Heidriham būtu piemitusi laipnība - patiesa vai tēlota -, vienalga, par kādiem apstākļiem ir runa. Pavisam īsa aina no filmas ļoti labi rekonstruē šā personāža gan psiholoģisko, gan vēsturisko dimensiju. Divi tēli ir atgājuši sānis un kaut ko pārspriež. Viens pačukst otram - viņš dzirdējis runājam, ka Heidrihs esot žīdiskas izcelsmes, un vaicā, vai tā ir, jo nav taču dūmu bez uguns. Otrs indīgi atvaicā: “Varbūt aiziesi un pajautāsi to viņam pats?” No domas vien sarunas biedrs metas bāls. Bet patiesībā šādas uzmācīgas baumas par to, ka viņa tēvs it kā esot žīds, nudien jau ilgu laiku cirkulē ap Heidrihu, saindējot viņa jaunības gadus. Šķiet, ka tām nav nekāda pamata, bet, pat ja būtu, tad Heidrihs kā drošības dienestu galva noteikti būtu mierīgi spējis attīrīt savu ciltskoku pat no niecīgākā aizdomu traipiņa.

Lai kā arī būtu, Heidriha personāžs ekrānos parādās ne pirmo reizi, jo vismaz gadu pēc atentāta, jau 1943. gadā, Fricis Langs uzņēma propagandas filmu “Arī bendes ņem galu”, kurai scenāriju bija rakstījis Bertolds Brehts. Šī filma atspoguļo notikumus pilnīgi safantazētā gaismā (Fricim Langam noteikti nebija ne jausmas, kā viss bija noticis, un, pat ja viņš to būtu zinājis, tad, dabiski, negribētu riskēt, izplatot patiesību), tomēr jāteic, ka tas tiek darīts visai atjautīgi: Heidrihu filmā nogalina čehu ārsts, kas ir iekšējās pretošanās kustības dalībnieks, patvēries pie kādas jaunas meitenes, kuras tēvu, akadēmiķi, kopā ar vairākām citām plaši pazīstamām personām sagūsta okupants, piedraudot ar nāvessodu, ja slepkava neieradīsies pieteikties no laba prāta. Ārkārtīgi dramatiskais saspīlējums (Brehts, bez šaubām, ir uzdevuma augstumos) izklīst, kad pretošanās kustībai izdodas uzvelt vainu kādam nodevīgam kola-boracionistam, ar kura nāvi viss beidzas un ari filmai pienāk gals. Patiesībā tik labas beigas nebija lemtas ne partizāniem, ne čehu iedzīvotājiem.

Lai vienlaikus uzsvērtu Heidriha nežēlību un samaitātību, Fricis Langs bija nolēmis pārspīlēt un parādīt viņu kā feminizētu per-vertu, pilnīgu deģenerātu, kurš plīkšķina pātagu. Tiesa, arī īstajam Heidriham piedēvēja seksuālas novirzes, turklāt viņš bija apveltīts ar spalgu balsi, kas disharmonēja ar viņa tēlu, tomēr viņa drūmajai augstprātībai, stīvumam un absolūtajam ārieša profilam nebija nekā kopīga ar filmā parādīto ākstīgo radījumu. Patiesībā, ja ir radusies vēlēšanās meklēt ticamāku attēlojumu, tad varbūt ir vērts vēlreiz noskatīties Čaplina “Lielo diktatoru”: filmas galvenais varonis diktators Hinkels darbojas divu rokaspuišu pavadībā, no kuriem viens ir brangs resnis, acīmredzami veidots pēc Gēringa ģīmja un līdzības, bet otrs ir slaiks un kārns tips, daudz rafinētāks, atturīgāks un stīvāks; tas ir nevis mazais, uzbāzīgais un neaptēstais ūsainis Himlers, bet gan drīzāk Heidrihs, viņa ļoti bīstamā labā roka.

8

Esmu Prāgā jau simto reizi. Mani pavada jauna sieviete, apburošā Nataša (neraugoties uz vārdu, francūziete, vecāki viņai ir komunisti kā mums visiem), un es atkal esmu nonācis kriptā. Pirmajā dienā tā bija slēgta sakarā ar valsts svētkiem, bet tai pretim ir bārs ar nosaukumu “Pie izpletņlēcējiem”; pirmīt es to nebiju pamanījis. Tā sienas ir noklātas ar tematiskiem attēliem, dokumentiem, zīmējumiem un plakātiem. Tālāk telpā pie sienas ir prāvā mērogā gleznota Lielbritānijas karte ar punktiem, kuri norāda dažādas militārās bāzes, kur čehu armijas desantnieki trimdā gatavojās misijām. Izdzērām ar Natašu pa alum.

Nākamajā dienā atgriezāmies darba laikā, un es parādīju Nata-šai kriptu - pēc mana lūguma viņa uzņēma vairākas fotogrāfijas. Priekštelpā tika rādīta īsfilma ar atentāta rekonstrukciju - mēģināju saprast, kur bija norisinājusies šī drāma, lai varētu uzmeklēt vietu, bet tā izrādījās patālu no centra, priekšpilsētā. Ielu nosaukumi bija mainījušies, tādēļ man bija grūti noteikt, kur tieši bija norisinājies uzbrukums. Pie izejas no kriptas paņēmu brošūru divās valodās ar ekspozīcijas aprakstu (ar virsrakstu Atentāt čehiski, Assassination angliski). Starp abiem virsrakstiem ievietota Heidriha fotogrāfija, bet ap viņu - vācu virsnieki un viņa labā roka, Sudetijas vācietis Karls Hermanis Franks, visi tērpti smalkās uniformās, kāpj lejup pa trepēm telpā ar koka paneļiem apšūtām sienām. Uz Heidriha sejas bija uzdrukāts sarkans mērķis. Ekspozīcija bija izstādīta Armijas muzejā netālu no Florences metrostacijas, bet nekur nebija norādīti izstādes sākuma un beigu datumi (bija minēti tikai muzeja darbalaiki). Mēs devāmies uz turieni tajā pašā dienā.

Pie muzeja ieejas mūs sagaidīja paveca kundzīte, kas izrādīja daudz rūpju - šķita, viņa priecājas, ka ir atnākuši apmeklētāji. Viņa aicināja mūs aplūkot ēkas galerijas, cik nu to bija. Bet mani interesēja tikai viena - tā, kuras ieeju rotāja milzīgs kartona panelis ar Holivudas šausmenes afišai līdzīgu Heidriha izstādes reklāmu. Nodomāju: nez vai šī izstāde ir pastāvīga? Tā vai citādi, par ieeju nebija jāmaksā ne izstādē, ne muzejā, un kundzīte, painteresējusies, no kurienes esam, pasniedza mums informatīvu brošūru angļu valodā (viņa sūrojās, ka tā diemžēl esot pieejama vien vāciski vai angliski).

Izstāde pārspēja visas manas cerības. Tur patiešām bija viss: ne tikai fotogrāfijas, vēstules, afišas un dažādi dokumenti, bet arī ieroči un izpletņlēcēju personiskās mantas, viņu dosjē, ko bija aizpildījuši angļu slepenie dienesti, - piezīmes, spriedumi, prasmju vērtējumi - Heidriha mersedess ar pārsprāgušu riepu un caurumu labās puses aizmugurējās durvīs, mīlnieka liktenīgā vēstule mīļākajai, kas bija Lidices slaktiņa cēlonis, kā arī abu pases ar fotogrāfijām un daudzas citas autentiskas un satraucošas liecības par šo notikumu. Drudžaini pierakstīju, labi apzinādamies, ka vārdu, datumu un detaļu ir pārāk daudz. Kad gājām laukā, pavaicāju kundzītei, vai mēs varētu nopirkt šo brošūru, kuru viņa mums apmeklējuma sākumā bija izsniegusi, - tajā bija pārrakstītas visas izstādes plāksnītes un komentāri. Viņa teica, ka ne, un izskatījās apbēdināta. Šī lieliski pagatavotā brošūra bija roku darbs un acīmredzami nebija paredzēta pārdošanai. Manīdama manu vilšanos un noteikti juzdamās arī aizkustināta par manu vārgo čehu valodu, kundzīte beigu beigās izņēma brošūru man no rokām un apņēmīgi iebāza to Natašas rokassomiņā. Viņa lika mums klusēt un doties prom. Dedzīgi atvadījāmies. Spriežot pēc muzeja apmeklētāju skaita, brošūras trūkumu droši vien neviens neizjutīs. Bet tik un tā viņa pret mums izturējās ārkārtīgi laipni. Aiznākamajā dienā stundu pirms Parīzes autobusa atiešanas laika atgriezos muzejā un aiznesu kundzītei šokolādes konfektes, bet viņa bija pagalam apjukusi un nevēlējās tās pieņemt. Brošūrā bija tik bagātīgas ziņas, ka bez tās - tātad bez viņas - šī grāmata noteikti nebūtu tāda, kāda tā tagad taps. Patlaban nožēloju, ka nepavaicāju viņas vārdu - tad es varētu viņai šeit pateikties kaut drusku svinīgāk.

9

Kad Nataša mācījās licejā, viņa divus gadus pēc kārtas piedalījās konkursā par pretošanās kustību un abas reizes ieguva pirmo vietu; cik man zināms, ne pirms, ne pēc viņas tā nekad vēl nebija noticis. Sakarā ar šo divkāršo uzvaru viņai radās ari iespēja kļūt par karognesēju piemiņas ceremonijā un apmeklēt kādu Elzasas koncentrācijas nometni. Šā brauciena laikā viņa apsēdās līdzās un ļoti iepatikās kādam vecam partizānam. Viņš tai aizdeva dažas grāmatas, dokumentus, un pēc tam viņi pazaudēja viens otru no redzeslauka. Pēc desmit gadiem, kad viņa man stāstīja šo notikumu, droši vien juzdamās vainīga, jo patapinātie dokumenti vēl aizvien nebija atdoti, turklāt viņa pat nezināja, vai partizāns vēl ir dzīvs, es mudināju viņu pamēģināt šo vīru uzmeklēt, un, lai gan viņš, kā izrādījās, bija pārvācies uz dzīvi kaut kur Francijas otrā galā, beigu beigās tiku viņam uz pēdām.

Tā nu mēs aizbraucām pie viņa ciemos uz skaistu, sniegbaltu māju Perpiņānas tuvumā - viņš tur dzīvoja kopā ar sievu.

Malkodami muskatvīnu, klausījāmies, kā viņš bija iestājies pretošanās kustībā, kā kļuvis par partizānu, par makiju, ko labu paveicis. 1943. gadā viņam bija deviņpadsmit gadu, viņš strādāja pienotavā pie tēvoča, kurš bija no Šveices un runāja vāciski, tā nu karavīri, kas nāca pēc pārtikas, pasāka drusku uzkavēties, lai patērzētu ar viņu savā dzimtajā valodā. Vispirms viņam jautāja, vai viņš nevarētu no tēvoča izvilināt kādas interesantas ziņas, kas iegūtas sarunās ar karavīriem - piemēram, par karaspēka pārvietošanos. Pēc tam viņam lika nodarboties ar izpletņiem, proti, viņš palīdzēja savākt naktī no Sabiedroto lidaparātiem izmestās kastes ar dažādu bruņojumu. Kad viņam pienāca vecums stāties STO, obligātajā darba dienestā, un pastāvēja risks, ka viņu varētu izsūtīt uz Vāciju, viņš devās pagrīdē un darbojās cīnītāju vienībās, piedaloties Burgundijas atbrīvošanā, un, šķiet, darīja to visnotaļ aktīvi, ja ņem vērā viņam piedēvēto nogalināto vāciešu skaitu.

Mani ļoti aizrāva viņa stāsts, bet es cerēju, ka uzzināšu ari ko noderīgu savai grāmatai par Heidrihu. Man nebija ne jausmas, ko.

Pavaicāju, vai pēc aiziešanas partizānos viņš ir bijis karadienestā. Nekādā, viņš teica. Viņam tikai pamācījuši, kā apieties ar smago ložmetēju; ir bijušas dažas apmācības stundas: izjaukšana, salikšana ar aizsietām acīm, vingrinājumi šaušanā. Kad viņš ieradies kaujas laukā, viņam ielikts rokās ierocis, un beigta balle. Angļu automāts Sten. Kā rādās, pilnīgi nekam nederīgs izstrādājums: pietika nomest šo verķi zemē, lai aptvere izšautos gaisā. īsts štrunts. “Sten bija pilnīgs mēsls, citādi to nevar nosaukt.”

Pilnīgs mēsls, nudien...

10

Es teicu, ka pelēkais kardināls Hinkels-Hitlers Čaplina “Lielajā diktatorā” ir Heidriha iedvesmots, tomēr tas nav tiesa. Nemaz nepieminu faktu, ka 1940. gadā Heidrihs bija cilvēks ēnā, gandrīz nepazīstams plašākai sabiedrībai, jo sevišķi amerikāņiem. Bet ne jau tur ir problēma - Čaplins būtu varējis nojaust viņa eksistenci vai veiksmīgi trāpīt “uz dullo”. Patiesībā diktatora rokaspuisis filmā ir parādīts kā čūska, kuras gudrība kontrastē ar resno Gēringu parodējošā aktiera komismu, bet šai personāžā ir ari klaunam un gļēvulim raksturīgas pazīmes, kuras nekādi nepiestāv nākamā Prāgas bendes figūrai.

Runājot par Heidriha tēlu filmās - nesen televizijā noskatījos vecu Duglasa Sirka (čehu izcelsmes režisora) filmu ar nosaukumu Hitler Madman. Amerikāņu propagandas filma, kas uzņemta nedēļas laikā un iznāca pavisam neilgi pirms Friča Langa 1943. gada kinolentes “Arī bendes mirst”. Pilnīgi safantazēts sižets (tāpat kā Langa darbs), tā centrā ir pretošanās kustība Lidicē, mocekļu ciemā, ko piemeklēs tāds pats liktenis kā Oradūru. Apspēlēta cie-minieku rīcība, kad no Londonas atlido izpletņlēcējs, - ko viņi darīs, palīdzēs vai turēsies pa gabalu, varbūt pat ziņos par viņu? Filmas problēma ir tāda, ka tā nonivelē sarīkoto atentātu, rādot to ka vietēja rakstura iniciatīvu, kuras pamatā ir nejaušības un sakritības (Heidrihs nejauši brauc cauri I.idicei, kurā nejauši ir patvēries izpletņlēcējs, tikpat nejauši tiek uzzināta stunda, kurā ciemam cauri brauks protektora mašīna, utt.). Tātad intriga ir daudz vājāka nekā Langa filmā, kur ar Brehta scenāriju tiek izvērsta spēcīga drāma, rādot īstenu valsts mēroga epopeju.

Savukārt aktieris, kurš iemieso Heidrihu Duglasa Sirka filmā, ir lielisks. Pirmām kārtām viņš fiziski atgādina savu prototipu. Turklāt viņam izdodas atklāt personāža brutalitāti, īpaši neaizraujoties ar pārspīlētiem trikiem, - Langs bija gājis šo vieglo ceļu, apgalvodams, ka šādi akcentēšot Heidriha deģenerēto dvēseli. Nudien, Heidrihs bija ļaundarīgs cūka, kas nepazīst žēlastības, bet viņš nebija Ričards III. Attiecīgais aktieris ir Džons Karadins, Deivida Karadina, alias Tarantino Bila, tēvs. Ainā, kas filmā izdevusies vislabāk, attēlota agonija: Heidrihs mirst uz gultas drudža murgos, teic Himleram ciniskus vārdus, kas nudien izskan šekspī-riski, bet man tie šķita arī diezgan ticami - Prāgas bende nav ne gļēvulis, ne varonis, viņš izlaiž garu, nepauzdams ne nožēlu, ne fanātismu, viņam ir tikai žēl atvadīties no dzīves, kam viņš ir pieķēries, - no savējās.

Es teicu “ticami”.

11

Aizrit mēneši, kas izstiepjas gados, kuru laikā vēsture manī aug-tin aug. Manai dzīvei ritot (tajā, tāpat kā ikviena cita dzīvē, ir savi mazie prieki, drāmas, vilšanās un cerības), mana dzīvokļa plaukti pildās ar grāmatām par Otro pasaules karu. Aizgūtnēm lasu visu, kas nonāk manās rokās man saprotamās valodās, eju uz jaunajām kara filmām - “Pianistu”, “Krišanu”, “Viltotājiem”, Black Book u. c. -, visa mana kabeļtelevīzija ir tikai vēstures kanāls. Uzzinu neskaitāmus faktus; dažiem ir tikai netieša saistība ar Heidrihu, bet es domāju, ka viss var noderēt, ka vajag piesūkties ar laikmetu, lai saprastu tā garu, un tad zināšanu pavediens, kad sāksi to šķetināt, tīsies pats no sevis. Uzkrāto zināšanu apjoms sāk mani biedēt. Uzrakstu divas lappuses, bet izlasu tūkstoti. Šādā tempā virzoties uz priekšu, es nomiršu, ticis tikai līdz atentāta sagatavošanas darbiem. Jūtu, ka mana kāre visu dokumentēt, kas būtībā ir veselīga, kļūst nedaudz nāvējoša: galu galā varbūt tas ir tikai aizbildinājums, lai vēl atliktu rakstīšanu.

Laika gaitā man rodas iespaids, ka ari viss manā ikdienā griežas ap šo notikumu. Nataša noīrē studiju Monmartrā, ieejas durvju kods ir 4206, un es uzreiz domāju par 1942. gada jūniju. Nataša paziņo par māsas kāzu datumu, un es līksmi izsaucos: “27. maijs! Neticami! Atentāta diena!” (Nataša ir dusmīga.) Pagājušvasar, atgriežoties no Budapeštas, braucam caur Minheni; uz vecpilsētas galvenā laukuma ir murgains neonacistu saiets; minhenieši nokaunējušies teic, ka nekad neko tādu nav redzējuši (nezinu, vai viņiem var ticēt). Pirmo reizi mūžā noskatos DVD par Romēru - galvenais varonis 30. gadu vidū bijis dubultaģents un saticies ar pašu Heidrihu. Heidrihs filmā par Romēru! Nudien jocīgi, bet jāsecina: kad esi iedziļinājies kādā tēmā, tad viss šķiet aizvedam pie tās.

Daudz lasu arī vēsturiskus romānus, lai redzētu, kā citi autori tiek galā ar žanra ierobežojumiem. Daži ir ārkārtīgi skrupulozi, citiem tie ir vairāk vai mazāk “pie kājas”, vēl citi pamanās veikli apiet vēsturiskās patiesības sienas, nesastāstot pārāk daudz pasaciņu. Pārsteigts secinu, ka visos gadījumos fikcija tomēr gūst pārliecinošu uzvaru pār vēsturisko patiesību. Tas ir loģiski, bet man ir grūti uz kaut ko tādu saņemties.

Manā skatījumā izdevies piemērs ir Vladimira Poznera “Laužņi”, kur stāstīts par barona Ungerna dzīvi, tā paša, kas satiekas ar Korto Maltēzi komiksā “Korto Maltēze Sibīrijā”. Poznera romānā ir divas daļas: pirmā norit Parīzē un vēsta par rakstnieka centieniem savākt liecības par savu personāžu. Otrā mūs brutāli aizrauj Mongolijas vidienē, kur mēs vienā mirklī nonākam romāna valgos. Ļoti aizraujošs un izdevies piegājiens. Šad un tad pārlasu šo vietu. Patiesību sakot, mazo gabaliņu, kas ir starp abām daļām, pārejas nodaļu ar virsrakstu: “Trīs vēstures lappuses”, kas beidzas ar teikumu: “Bija tikko sācies 1920. gads.”

Man šķiet - vienkārši ģeniāli.

12

Marija mēģina klimperēt klavieres, šķiet, jau veselu stundu, kad sadzird vecākus pārnākam. Tēvs Bruno atver durvis sievai Elizabetei, kas nes rokā zīdaini. Viņi sauc meitu: “Marija! Nāc skaties, tas ir tavs brālītis. Viņš ir pavisam maziņš, tev vajadzēs būt labai pret viņu. Viņu sauc Reinhards.” Marija kaut ko piekrītoši nomurmina. Bruno uzmanīgi noliecas pār jaundzimušo. “Cik viņš ir skaists!” viņš saka. “Cik gaiši matiņi!” Elizabete saka. Viņš būs mūziķis.

13

Protams, es varētu vai man pat vajadzētu rīkoties tāpat kā Viktoram Igo un lēnā ievadā uz lapām desmit aprakstīt Halles pilsētu, kur 1904. gadā ir dzimis Heidrihs. Es aprakstītu ielas, veikalus, pieminekļus, visādas vietējās īpatnības, pašvaldības iestādes, dažādas infrastruktūras, vietējos ēdienus, iedzīvotāju gara dimensijas, paradumus, politisko ievirzi, gaumi, izklaides. Pēc tam es piedāvātu Heidriha mājas tuvplānu, pavēstītu, kādā krāsā ir slēģi, aizkari, raksturotu telpu izvietojumu, koka galdu viesistabas vidū. Tad sekotu siks klavieru apraksts ar izvērstu gadsimta sākuma vācu mūzikas iztirzājumu, runas par tās vietu sabiedrībā, par skaņražiem, darbu recepciju, Vāgnera nozīmi... un tikai tad sāktos mana romāna sižets. Atceros, “Parīzes Dievmātes katedrālē” bija nebeidzama atkāpe, vismaz astoņdesmit lappuses par tiesu darbību viduslaikos. Tas man likās ļoti spēcīgi. Bet es tai vietai pārlēcu pāri.

Tātad es nolēmu mazliet stilizēt to, kas man sakāms. Diezgan veiksmīgs lēmums, pat ja dažās vēlākās epizodēs man nāksies pretoties kārdinājumam pazīmēties ar savām zināšanām, piemēram, sniedzot pārāk detalizētu tās vai citas ainas aprakstu gadījumos, kur manā rīcībā ir nenormāli daudz informācijas. Runājot par Heidriha dzimto pilsētu, manas zināšanas ir visai aptuvenas. Vācijā ir

divas Halles, un es pat nezinu, par kuru šobrīd runāju. Nospriežu, ka vismaz pagaidām tam nav nozīmes. Gan jau redzēsim.

14

Skolotājs sauc bērnus citu pēc cita: “Reinhards Heidrihs!” Reinhards panāk uz priekšu, bet tad kāds bērns paceļ pirkstu: “Skolotāj! Kāpēc jūs viņu nesaucat īstajā vārdā?” Klasi pāršalc apmierinājuma vilnis. “Viņu sauc Zīss, to taču visi zina!” Klase uzsprāgst, skolēni rēc no smiekliem. Reinhards sažņaudz dūres un klusē. Viņš vienmēr klusē. Viņam ir vislabākās sekmes. Tūlīt viņš atkal būs labākais fizkultūrā. Un viņš nav žīds. Vismaz viņš tā cer. Šķiet, ka viņa vecmāmiņa otrreiz izgāja pie žīda, bet tam nav nekāda sakara ar viņa ģimeni. No publiskajām baumām un tēva sašutuma pilnās liegšanās viņš to ir sapratis, bet, patiesību sakot, nav īsti pārliecināts. Nekas, kamēr viss vēl nav skaidrs, viņš aizbāzīs tiem muti vingrošanas zālē. Un šovakar, kad viņš pārnāks mājās, pirms tēvs viņam stundu mācīs spēlēt vijoli, viņš pateiks, ka atkal bija labākais, un tēvs viņam izteiks atzinību.

Bet tovakar vijoles stunda nenotiks un Reinhards pat nevarēs pastāstīt tēvam par savu skolas dienu. Pārnācis mājās, viņš uzzinās, ka sācies karš.

“Kāpēc ir karš, tēt?”

“Tāpēc, ka Francija un Anglija apskauž Vāciju, dēls.”

“Kāpēc viņas apskauž?”

“Jo vācieši ir stiprāki par tām.”

15

Vēsturiskā vēstījumā nekas nav samākslotāks par dialogiem, kas ir rekonstruēti no puslīdz autentiskām liecībām, it kā cenšoties iepūst dzīvību pagātnes mirušajās lappusēs. Stilistikā šo pieeju pielīdzina hipotipozes figūrai, kas nozīmē ārkārtīgi spilgtas ainas iezīmēšanu, radot lasītājam iespaidu, ka viņš to redz savā priekšā. Kad ir runa par centieniem atdzīvināt sarunu, tie bieži vien rada samocītu iznākumu, un to panāktais efekts ir pretējs iecerētajam: pārāk labi ir redzams, kādiem diegiem tas viss ir kopā šūts, pārāk skaidri skan cauri autora balss, kurš it kā grib atrast vēsturisko figūru balsi, cenšoties tās dabūt savā pusē.

Ir tikai trīs gadījumi, kuros var pilnīgi ticami rekonstruēt dialogu: izmantojot skaņas ierakstu, video vai stenogrammu. Pēdējais minētais variants vēl nenozīmē pilnīgi drošu sacītā jēgas garantiju, tā teikt, komats komatā. Gadās dabūt blīvu stenogrammu, kurā ir rezumētas, pārformulētas, kopsavilktas mazāk svarīgas domas, bet jāsaka: runas tonis un gars pēc tās ir rekonstruējams puslīdz apmierinoši.

Lai kā ari būtu, mani dialogi, kuru pamatā nav precīzu, droš-ticamu avotu, kuros viss līdz pēdējam vārdam atbilst patiesībai, tiks izgudroti. Tomēr tādā gadījumā tiem būs jāpilda nevis hipotipozes funkcija, bet, gluži pretēji, līdzības funkcija. Vai nu pilnīga precizitāte, vai galēji tipiskas frāzes. Un, lai nerastos pārpratumi, visi manis izgudrotie dialogi (to gan nebūs pārāk daudz) tiks izspēlēti kā teātra ainas. Tātad stilizācijas piliens realitātes okeānā.

16

Mazais, mīlīgais Heidrihs ar tik gaišiem matiņiem, paraugskol-nieks, centīgais, vecāku mīlētais, vijoles spēlētājs, pianists, jaunais ķīmiķis, runā ķērksllgā, spalgā balsī, tāpēc viņš tiek pie iesaukas, pirmās garā sarakstā, - skolā viņu sauc par āzi.

Tolaik viņu vēl varēja paķircināt, neriskējot zaudēt dzīvību. Bet tieši šajā delikātajā bērnības laikposmā viņš iemācās ari nicināt.

17

“Nāve ir mana profesija” ir Robēra Merla darbs - Rūdolfa Hesa, Aušvicas komandanta, biogrāfijas beletrizēta rekonstrukcija, kas veidota, izmantojot liecības un piezīmes, ko viņš atstāja cietumā, pirms viņu 1947. gadā pakāra. Pirmā daļa ir veltīta bērnībai, tam, cik neticami stīvi viņu audzināja ultrakonservatīvais un psiholoģiski pilnīgi aprobežotais, slimīgi nepiekāpīgais tēvs. Autora nodoms ir skaidrs: atrast iemeslus vai pat izskaidrojumu šā cilvēka liktenim. Robērs Mēris mēģina uzminēt - es saku, uzminēt, nevis saprast -, kā ir iespējams kļūt par Aušvicas komandantu.

Man nav šāda nodoma - es saku, nodoma, nevis ambīciju -attiecībā uz Heidrihu. Neapgalvoju, ka Heidrihs kļuva atbildīgs par galīgo atrisinājumu tāpēc, ka viņa mazie klasesbiedri desmit gadu vecumā sauca viņu par āzi. Tāpat es nedomāju, ka izsmiekls, par kura upuri viņš kļuva tāpēc, ka viņu uzskatīja par ebreju, noteikti kaut ko izskaidro. Minu šos faktus tikai ironiskās pieskaņas dēļ, ko tie gūst, ņemot vērā viņa likteni, - “āzi” viņa varas pilnziedā dēvēs par “Trešā reiha bīstamāko cilvēku”. Un žīds Zīss pārvērtīsies par holokausta Galveno Plānotāju. Kurš būtu varējis ko tādu iedomāties?

18

Iedomājos ainu.

Reinhards un viņa tēvs ir noliekušies pār Eiropas karti, kas izklāta uz viesistabas galda, un bīda karodziņus. Viņi ir ļoti koncentrējušies, jo ir pienākusi izšķiroša stunda, stāvoklis ir ļoti nopietns. Dumpji ir novājinājuši uzvarām vainagoto Vilhelma II armiju, bet tie ir sagrāvuši arī franču armiju. Un Krieviju ir pilnīgi paralizējusi boļševiku revolūcija. Par laimi, Vācija nav atpalikusī Krievija. Ģermāņu civilizācija balstās uz tik stingriem pamatiem, ka tos komunistiem neiznīcināt nekad. Ne viņiem, ne Francijai, ne

ari žīdiem, protams. Ķīlē, Minhenē, Hamburgā, Brēmenē, Berlīnē, it visur vācu disciplīna saņems savās rokās saprāta, varas un kara grožus.

Bet tad atveras durvis. Telpā ienāk Elizabete, māte. Viņa ir pilnīgi kā bez prāta. Ķeizars ir atkāpies no troņa. Ir pasludināta republika. Par kancleru iecelts kāds sociālists. Ir runa par pamieru.

Reinhards ir apstulbis mēms un, acis iepletis, skatās uz tēvu. Tas pēc ilgāka brīža dabū pār lūpām tikai: “Tas nav iespējams.” Ir 1918. gada 9. novembris.

19

Es nezinu, kāpēc tēvs Bruno Heidrihs bija antisemīts. Toties zinu, ka viņu uzskatīja par ļoti jautru cilvēku. Šķiet, viņš bija īsts asprātis, patiešām sabiedrības dvēsele. Melsa, ka viņa joki esot pārāk asprātīgi, lai viņš nebūtu žīds. Bet šo argumentu vismaz nevarēs vērst pret viņa dēlu, kurš nekad neizcēlās ar īpašu humora izjūtu.

20

Vācija ir zaudējusi, valstī tagad valda haoss, un aizvien plašāki iedzīvotāju slāņi domā, ka ebreji un komunisti ved to pazušanā. Jaunais Heidrihs pusnegribīgi piedalās demonstrācijās, kā jau visi. Vispirms viņš iestājas brīvkorpusā, milicijā, kas grib stāties armijas vietā un cīnīties pret visiem kreisajiem un galēji labējiem.

Brīvkorpuss, kas sastāv no paramilitārām organizācijām, kuras ir nolēmušas cīnīties pret boļševismu, par sava statusa leģitimēšanu var pateikties kādai sociāldemokrātu valdībai. Mans tēvs teiktu, ka tas nav nekāds brīnums, jo viņa skatījumā sociālisti vienmēr ir bijuši nodevēji. Viņi vienmēr ir mēģinājuši atrast sabiedrotos savu ienaidnieku vidū, tā viņiem ir otrā daba, kam ir neskaitāmi piemēri. Tieši sociālists sagrāva spartakistu revolūciju un nodrošināja, ka brivkorpuss likvidē Rožu Luksemburgu. Es varētu sniegt sīkākus paskaidrojumus par Heidriha darbību brīvkorpusā, bet nedomāju, ka tas ir nepieciešams. Pietiks pateikt, ka, būdams šis organizācijas biedrs, viņš darbojās “tehniskās palīdzības spēkos”. To uzdevums bija nodrošināt, ka rūpnīcās ir strādnieki, lai ģene-rālstreika gadījumā garantētu netraucētu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu. Jau tolaik tāda uzticība valstij!

Patiesiem notikumiem ir tāds pluss, ka nav nepieciešamības domāt par realitātes efektu. Nav vajadzības izskaistināt jauno Heid-rihu šajā dzīves posmā. No 1919. līdz 1922. gadam viņš aizvien vēl dzivo Hallē (Hallē pie Zāles, es pārbaudīju) kopā ar vecākiem. Pa to laiku brivkorpuss izplešas vairāk vai mazāk pa visu Vāciju. Viens no šīs organizācijas biedriem nāk no slavenās “baltās” jūras brigādes, ko vadīja komandleitnants Ērharts. Viņam uz zīmotnēm ir kāškrusts, un viņa kaujas dziesmas nosaukums - Hakenkreuz am Stahlhelm (“Kāškrusts uz bruņucepures”). Ar to jau skatuves dekorācijas ir gatavas, turklāt es domāju - daudz izteiksmīgākas nekā visgarākais apraksts pasaulē.

21

Valda krīze, Vāciju pāršalc bezdarba vilnis, pienākuši grūti laiki. Mazais Heidrihs grib kļūt par ķīmiķi, bet vecāki sapņo, ka viņš izvēlēsies mūziķa arodu. Taču krīzes laikos visdrošākais patvērums ir tieši armija. Heidrihs apjūsmo leģendāro admirāli fon Lukneru un viņa jūrasbraucienus - viņš ir ģimenes draugs, iesaukts par jūras velnu, un ar tādu pašu nosaukumu iznācis ari bestsellers, kurā viņš apraksta savus varoņdarbus. Heidrihs iestājas Jūras spēkos. 1922. gada rītā garš gaišmatis piesakās Ķīlēs Virsnieku skolā, nesdams rokā melnu vijoles futrāli, ko viņam dāvinājis tēvs.

22

Uz vācu Jūras spēku kreisera “Berlīne” kapteiņa vietnieks ir admirālštāba virsnieks Vilhelms Kanariss, Pirmā pasaules kara varonis, bijušais slepenais aģents un nākamais vērmahta pretizlūkošanas dienesta šefs. Viņa sieva ir vijolniece un svētdienās rīko mājās mūzikas vakarus. Sagadīšanās pēc stīgu kvartetā viena vieta ir brīva. Jaunais Heidrihs, kurš kalpo uz “Berlīnes”, tiek uzaicināts papildināt ansambli. Ir skaidrs, ka viņš spēlē labi, un namatēvs ar namamāti, pretēji Heidriha biedriem, priecājas par viņa kompāniju. Viņš sāk regulāri piestaigāt uz Frau Canaris mūzikas vakariem, kuros nepaguris klausās sava priekšnieka stāstos. “Spiegošana!” viņš pie sevis nosaka. Nav šaubu, ka viņš ir aizsapņojies.

23

Heidrihs ir mundrs Kriegsmarine virsnieks un lielisks paukotājs. Dažādos turnīros viņš izpelnās duelanta reputāciju, par ko biedri viņu ciena, lai arī par draugiem nekļūst.

Togad Drēzdenē notiek vācu virsnieku turnīrs. Heidrihs nolemj piedalīties ar zobenu, kas ir visbrutālākais ierocis, viņa specialitāte. Atšķirībā no floretes, kas pieskaras tikai ar galu, zobens sit ar plakni, bet īpaši ar asmeni, un tā sitieni ir nesalīdzināmi niknāki - kā pātagas cirtieni. Zobena cīnītāju fiziskā saskarsme arī ir daudz iespaidīgāka. Tas viss jaunajam Reinhardam lieliski iet pie sirds. Tomēr tajā dienā jau pirmajā piegājienā viņš tiek izsists no ierindas. Kas bija viņa pretinieks? Man neizdevās to noskaidrot. Iedomājos veiklu, viltīgu kreili ar tumšiem matiem, varbūt tas nav ebrejs, tas jau būtu par traku, vai varbūt tikai ceturtdaļebrejs. Ne pārāk iespaidīgu spēlētāju, kas ir manīgs, izvairās no cīņas, citu pēc cita izmanto tuvcīņas māņu manevrus, kas ir tādas sīkas provokācijas. Heidrihs tomēr ir nepārprotams

publikas favorīts. Viņš sanervozējas aizvien vairāk, sitieni iet secen un ķer tukšu gaisu, bet viņam tomēr izdodas iegūt punktu pārsvaru. Taču pēdējā izgājienā viņš ir kā nervu kamols un iekrīt izliktajos slazdos, metas virsū pārāk nikni, pretinieks aptur viņa sitienu un ar atbildes sitienu pieskaras viņam pie galvas. Viņš jūt, kā pretinieka asmens noskrapst gar ķiveri. Viņš tiek izslēgts no spēles jau pēc pirmās kārtas. Dusmās viņš triec zobenu pret zemi. Tiesneši nosaka viņam sodu.

24

1. maijs Vācijā, tāpat kā Francijā, ir darba svētki, kuru saknes meklējamas pirms ilga laika pieņemtā II Internacionāles lēmumā pieminēt plašu strādnieku streiku, kas notika Čikāgā 1886. gada 1. maijā. Bet šī ir gadadiena arī kādam citam notikumam, kura nozīmi nemaz nav iespējams uzreiz aptvert un kura sekas būs neaprēķināmas (to, protams, nevienā valstī nesvin): 1925. gada 1. maijā Hitlers izveido elites spēkus, kuru mērķis sākotnēji ir gādāt par viņa drošību; tā ir viņam pietuvināta gvarde, kas sastāv no pārtrenētiem fanātiķiem, kuri atbilst ārkārtīgi stingriem rases kritērijiem, - aizsardzības komanda jeb Schutzstaffel, citiem vārdiem sakot, SS.

1929. gadā šī īpašā gvarde tiek pārveidota par īstu miliciju, paramilitāru organizāciju, par ko uzdots parūpēties Himleram. Pēc varas sagrābšanas 1933. gadā Himlers uzrunā Minhenē paziņo: “Katrai valstij ir vajadzīga elite. Nacionālsociālistiskās valsts elite ir SS. I'ieši tā, piemērojot stingrus rases atlases kritērijus, kā arī ņemot vērā mūslaiku prasības, iemūžina vācu militārās tradīcijas, vācu cieņu un cildenumu un vācu rūpniecisko efektivitāti.”

25

Vēl aizvien neesmu sarūpējis sev grāmatu, kuru pēc kara sarakstīja Heidriha sieva, - Leben mit einem Kriegsverbrecher (tulkojumā - “Dzīve ar kara noziedznieku”, tikai jāatzīmē, ka tā nav tulkota ne franciski, ne angliski). Esmu iedomājies, ka šajā grāmatā atradīšu veselu kalnu noderīgas informācijas, bet man neizdodas to samedīt. Šķiet, ārkārtīgi rets izdevums, kura cena internētā parasti svārstās no 350 līdz 700 eiro. Iedomājos, ka par šo pārspīlēto ciparu droši vien ir atbildīgi vācu neonacisti, kas jūsmo par Heidrihu, tādu nacistu, par kādu kļūt viņi pat sapņot neuzdrīkstas. Reiz atradu vienu eksemplāru par 250 eiro un gribēju nostrādāt šo vājprāta darbu un to pasūtīt. Par laimi manam budžetam vācu grāmatnīca, kas piedāvāja šo izdevumu, nepieņēma maksājumus ar kredītkartēm. Ja es gribēju dabūt šo vērtīgo sējumu, man vajadzēja likt savai bankai veikt pārskaitījumu uz attiecīgu Vācijas kontu. Sekoja nebeidzami ciparu un vēstuļu plūdi; šo darbību nevarēja veikt internētā, bija pašam jādodas uz bankas filiāli. Iedomājies par šo perspektīvu un visiem ar to saistītajiem pazemojumiem, kas jāpacieš vidusmēra pilsonim, atmetu šai operācijai ar roku. Tā vai citādi, ņemot vērā, ka mana vācu valoda ir 5. klases līmenī (lai gan skolā es to mācījos astoņus gadus pēc kārtas), šī ieguldījuma noderīgums būtu visai apšaubāms.

Tātad man jāiztiek bez šī svarīgā dokumenta. Bet esmu jau ticis tiktāl, ka man ir jāvēsta par Heidriha un viņa nākamās sievas tikšanos. Nav šaubu, ka šajā vietā vairāk nekā jebkurā citā šis retais un dārgais izdevums man būtu bijis ļoti noderīgs.

Kad saku: “Man ir jāvēsta,” - es, protams, negribu teikt, ka tas ir absolūti nepieciešams. Es varētu itin labi pārstāstīt visu operāciju “Antropoīds” ne reizi nepieminot Līnu Heidrihu. Tomēr, ja vēlos parādīt Heidriha personāžu ticamu (un to es, šķiet, ļoti alkstu izdarīt), man ir grūti noslēpt lomu, ko ir spēlējusi viņa laulātā draudzene, kamēr viņš taisīja galvu reibinošu karjeru nacistiskās Vācijas sistēmā. >

Tai pašā laikā es briesmīgi nepārdzīvoju, ka man nākas iztikt bez viņu idilles romantiskās versijas, kuru Heidriha kundze noteikti būs dāsni aprakstījusi savos memuāros. Tā es izvairos no riska iekļaut romānā salkanu ainu. Nav jau tā, ka es atsacītos ņemt vērā Heidriha cilvēcisko pusi. Neesmu no tiem, kuri pauž sašutumu par filmu “Sakāve”, jo tajā (citastarp) redzams Hitlers, kas laipni izturas pret sekretārēm un izrāda pieķeršanos sunim. Pieļauju, ka laiku pa laikam Hitlers varēja būt laipns cilvēks. Nemaz nešaubos - tā var spriest pēc sievai sūtīto vēstuļu faksimiliem -, ka Heidrihs patiešām iemīlējās, kad viņu satika. Tai laikā viņa bija jauna meitene ar sirsnīgu smaidu, ko pat varētu saukt par skaistu, galīgi ne tāda ragana ar drūmu ģīmi, par kādu kļuva vēlāk.

Bet viņu pirmā tikšanās, ko atstāsta kāds biogrāfs, acīmredzami balstoties uz Līnas atmiņām, patiešām ir pārāk kičiga: ballē, kurā viņa baidās, ka visu vakaru būs jāgarlaikojas, jo nav pietiekami daudz puišu, viņai ar draudzeni pienāk klāt tumšmatains virsnieks, kuru pavada kautrīgs gaišmatis. Kautrīgajam sākas mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Divas dienas vēlāk tikšanās Ķīlē, Hoencol-lernu parkā (ļoti jauks, esmu redzējis bildēs), romantiska pastaiga neliela ezera krastos. Nākamajā dienā - teātris, tad istabiņa, kur, es domāju, viņi pārguļ, kaut gan biogrāfs šajā ziņā ir ārkārtīgi mazrunīgs: oficiālā versija ir tāda, ka Heidrihs ierodas savā visskaistākajā formas tērpā, pēc lugas viņi dodas kopā iedzert, paņem glāzes un klusē, un tad - ne čiku, ne grabu - Heidrihs lūdz viņas roku. “Mein Gott, Heidriha kungs, jūs taču nekā nezināt ne par mani, ne manu ģimeni! Jūs pat nezināt, kas ir mans tēvs! Flote neļauj saviem virsniekiem precēties, ar ko pagadās.” Kaut kur citur lasīju, ka Līna ir sadabūjusi kaut kādas istabas atslēgas, un iedomājos, ka pirms vai pēc šī bildinājuma viņi būs viens otru iepazinuši. Vēlāk izrādās, ka Līna fon Ostena nāk no nedaudz deklasētas aristokrātu ģimenes un ir piemērota partija. Tātad viņi apprecas.

Šis stāsts ir tikpat svarīgs kā jebkurš cits. Man vienkārši negribējās pieminēt balles ainu un vēl mazāk - pastaigu parkā. Tātad ir vēlams, lai man nebūtu zināmi visādi sīkumi, tad es nejutīšos kārdināts tos izstāstīt. Kad uzzinu faktus, kas ļauj precīzi rekonstruēt veselu Heidriha dzīves epizodi, man bieži vien ir grūti no tiem atteikties, pat ja epizode pati par sevi neliekas īpaši nozīmīga. Varu iedomāties, ka Līnas memuāri ir pilni ar šādiem pastāstiem.

Galu galā es laikam iztikšu bez šīs nenormāli dārgās grāmatas.

Tomēr, par spīti visam, šo balodīšu tikšanās ainā ir kaut kas intriģējošs: tumšmataino virsnieku, kam Heidrihs bija atnācis līdzi, sauca fon Manšteins. Sākumā prātoju: nez vai tas ir tas pats l'on Manšteins, kurš bija Ardēnu ofensīvas ierosinātājs franču kampaņas laikā, pēc tam Krievijas frontē pie Ļeņingradas, Staļin-gradas un Kurskas bija iecelts par armijas ģenerāli un 1943. gadā vadīja operāciju “Citadele”, kuras laikā vērmahts centās iespējami brašāk atvairīt Sarkanās armijas pretuzbrukumu. Tas pats, kurš, cenšoties attaisnot Heidriha einzacgrupu darbu Krievijas frontē, 1941. gadā paziņoja: “Karavīram jāapliecina izpratne par bargajiem vainas izpirkšanas pasākumiem, kas jāvērš pret žīdiem, boļševiku terora garīgajiem iniciatoriem. Šī vainas izpirkšana ir nepieciešama, lai jau iedīglī apslāpētu visas sacelšanās, kuras galvenokārt organizē tieši žīdi.” Tas pats, kurš nomira 1973. gadā, un tas nozīmē, ka veselu gadu mēs ar viņu nodzīvojām uz vienas planētas. Taisnību sakot, maz ticams, jo tumšmatis ir aprakstīts kā jauns cilvēks, bet fon Manšteinam 1930. gadā bija jau četrdesmit trīs gadi. Varbūt kāds no viņa ģimenes, brāļa vai sievas dēls vai otrās pakāpes brālēns.

Cik zināms, jaunā Līna jau astoņpadsmit gadu vecumā bijusi pārliecināta naciste. Viņa apgalvo, ka Heidriha pievēršana nacismam esot viņas nopelns. Šis tas liek domāt, ka tā tiešām varētu būt, tomēr jau pirms 1930. gada Heidrihs politiski bija daudz labē-jāks nekā “vidējais statistiskais” militārists, un viņu jūtami pievilka nacionālsociālisms. Jāatzīst, ka versijā par “sievieti, kas aiz visa tā slēpjas” vienmēr ir kas pavedinošs...

26

Nav šaubu, ka ir bīstami mēģināt noteikt cilvēka dzīvē brīdi, kad viņa esības pamati sašķobās. Es pat nezinu, vai šādi brīži pastāv. Ēriks Emanuels Šmits savā darbā “Ādolfa H. otrā dzīve” iztēlojas, kas notiktu, ja Hitlers būtu izturējis konkursu tēlotājmākslā. Pēkšņi radikāli ir mainījusies gan viņa paša dzīve, gan pasaules likteņi: viņš dzenas pakaļ katrai dēkai, kļūst par īstu seksa gigantu, apprec ebrejieti, kurai uztaisa divus vai trīs bērnus, pievienojas sirreālistu grupai Parīzē un kļūst par slavenu gleznotāju. Pa to laiku Vācija apmierinās ar mazu karinu ar Poliju, un viss. Nav ne pasaules kara, ne genocīda, un šis Hitlers radikāli atšķiras no reālā Hitlera.

Tomēr aizmirsīsim par visām šīm fikciju spēlēm; es šaubos, vai nācijas un vēl jo vairāk visas pasaules liktenis jelkad var būt atkarīgs no viena cilvēka. Vienlaikus jāatzīmē, ka tik pilnīgi ļaundabīgai personībai kā Hitlers ir grūti atrast līdzvērtīgu. Un nudien var ticēt, ka šī caurkrišana iestājpārbaudījumos mākslas akadēmijā ir nospēlējusi izšķirošu lomu viņa personīgajā liktenī, jo pēc šīs neveiksmes Hitlers nonāk Minhenē uz ielas un šai laikposmā sāk neglābjami nīst visu sabiedrību.

Ja mēs vēlamies noteikt tādu izšķirošu brīdi Heidriha dzīvē, tad, bez mazākajām šaubām, tas ir bijis tai 1931. gada dienā, kad Heidrihs atveda pie sevis mājās meiteni, kuru uzskatīja par vienu no daudzām. Bez šīs meitenes viss būtu izvērties pilnīgi citādi -gan Heidriham, gan Gabčīkam, Kubišam un Valčīkam, gan arī tūkstošiem čehu un, iespējams, simtiem tūkstošiem ebreju. Tomēr es nebūt nedomāju, ka, nebijis Heidriha, šie ebreji tiktu pasaudzēti. Bet fenomenālā izdarība, kādu šis vīrs parādīja visā savas karjeras garumā, vedina uz domām, ka Hitleram un Himleram bez viņa būtu bijis grūti likt ar visu galā.

1931. gadā Heidrihs ir tikai flotes virsleitnants, kuru sagaida daudzsološa karjera. Viņš ir saderināts ar jaunu aristokrāti, un nākotne rādās rožaina. Bet viņš ir arī nelabojams brunču

mednieks, kas iekaro aizvien jaunas sieviešu sirdis un piestaigā uz bordeli. Kādu vakaru viņš pārved mājās jaunu meiteni, ko ir salicis kādās dejās Potsdamā un kas ir atbraukusi pie viņa no pašas Ķīlēs. Nezinu, kas īsti notika, vai meitene palika stāvoklī, katrā ziņā viņas vecāki pieprasīja atlīdzinājumu. Heidrihs nelikās ne zinis, jo jau bija saderināts ar Līnu fon Ostenu, kuras ciltsraksti viņam, šķiet, likās piemērotāki, nemaz nerunājot par to, ka laikam jau viņš bija pamatīgi ieķēries Līnā, nevis tai otrajā meitenē. Viņam par nelaimi, minētās meitenes tēvs izrādījās paša admirāļa Rēdera draugs, bet šis admirālis bija ne vairāk, ne mazāk kā Jūras spēku virspavēlnieks. Izcēlās pamatīgs skandāls. Heidrihs pūta miglu, cik jaudas; tas ļāva viņam nomazgāties baltam saderinātās acīs, bet nepārliecināja militāro iestādi. Viņu tiesāja kara tribunāls, atzina par virsnieka vārda necienīgu un galu galā patrieca no armijas.

1931. gadā, kad Vācijai pāri brāžas vissmagākā tautsaimniecības krīze, jaunais daudzsološais virsnieks, ko sagaidīja tik spoža karjera, ir bez darba - bezdarbnieks starp citiem pieciem miljoniem bezdarbnieku.

Viņam veicas - saderinātā nepamet viņu nelaimē. Būdama pārliecināta antisemīte, viņa mudina Heidrihu sazināties ar jaunajā un aizvien prestižākajā elites organizācijā (proti, SS) augsti stāvošu nacistu.

Vai 1931. gada 30. aprīlis, kad Heidrihs ar kaunu tika patriekts no Jūras spēkiem, kaut kādā ziņā apzīmogo viņa likteni un viņa nākotnes upuru likteņus? Par to nav īstas pārliecības - jo vairāk tāpēc, ka jau 1930. gada vēlēšanās Heidrihs esot paziņojis: “Tagad vecajam Hindenburgam nebūs citas izvēles kā vien nozīmēt Hitleru par kancleru. Pēc tam pienāks mūsu stunda.” Ja neņem vērā, ka attiecībā uz Hitlera nozīmēšanu viņš kļūdās par trim gadiem, var redzēt, kādi bija Heidriha politiskie uzskati jau kopš 1930. gada, tātad var pieņemt: pat ja viņš būtu palicis flotē kā virsnieks, tad tik un tā būtu taisījis spīdošu karjeru nacistu sistēmā. Tomēr varbūt ne tik baisu.

27

Starplaikā viņš atgriežas pie vecākiem un, šķiet, raud kā mazs bērns vairākas dienas no vietas.

Pēc tam iestājas SS. Bet 1931. gadā būt sīkai vienībai SS neļauj nopelnīt dienišķo maizi. Citiem vārdiem sakot, tas ir teju vai brīvprātīgā darbs. Bet dod izredzes virzīties uz augšu pa hierarhijas kāpnēm.

28

Šī scēna būtu gandrīz vai komiska, ja pēc tās miljoniem cilvēku nenāktos mirt. No vienas puses, garš gaišmatis melnā formā ar garenu zirgaģīmi, augstu balsi un rūpīgi nospodrinātiem zābakiem. No otras - mazs briļļains kāmis ar tumšbrūniem matiem un ūsām; īsi sakot, diez ko neizskatās pēc ārieša. Tieši šajā smieklīgajā vēlmē līdzināties Ādolfam Hitleram fiziski izpaužas Heinriha Himlera saikne ar nacismu, kas pirmajā acu uzmetienā nav nemaz tik skaidri saskatāma, ja neņem vērā neskaitāmos formas tērpus, kas jau ir viņa rīcībā.

Pretēji jebkādai rasu loģikai tieši šim kāmim ir visa teikšana. Viņa stāvoklis partijā, kas virzās pretim uzvarai vēlēšanu cīņā, jau ir ievērojami nostiprinājies. Tādēļ, kad Heidriha priekšā parādās šis mazais, dīvainais personāžs ar grauzēja seju, garais gaišmatis mēģina izturēties ar cieņu un pašpaļāvību. Tā ir pirmā reize, kad viņš sastop Himleru, viņa komandas galveno priekšnieku. Kā SS virsnieks Heidrihs ar kāda mātes drauga rekomendāciju piesakās izlūkdienestā, ko Hinders vēlas nodibināt savā organizācijā. Him-lers īsti nezina, ko darīt. Ir pieteicies vēl viens kandidāts, un tam viņš dod priekšroku. Viņš nezina, ka šis kandidāts ir republikas aģents, kas ir atsūtīts iefiltrēties nacistu aparātā. Viņš ir tik pārliecināts par šī vīra piemērotību amatam, ka grib atlikt interviju ar Heidrihu uz nenoteiktu laiku. Bet, kad Līna to uzzina, viņa

iegrūž viru pirmajā vilcienā uz Minheni, lai viņš nekavējoties dotos pie bijušā vistu audzētāja, nākamā reihsfīrera Himlera, kuru Hitlers pavisam drīz uzrunās tikai un vienīgi kā “manu uzticamo Heinrih”.

Uzprasījies uz šo interviju, viņš satiek Himleru ne tai labākajā omā. Tā kā viņš nevēlas visu mūžu strādāt Ķīlēs jahtklubā par instruktoru dīkiem un bagātiem burātājiem, viņš ir augstākajā mērā ieinteresēts nekavējoties atstāt labu iespaidu uz Himleru.

No otras puses, viņam ir trumpis: Himlera ievērojamā nekompetence izlūkošanas jomā.

Vāciski Nachrichtenoffizier nozīmē “sakaru virsnieks”, bet Nachrichtendienstojfizier nozīmē “izlūkdienesta virsnieks”. Tieši tāpēc, ka Himlers, izslavēts nejēga karalietās, šos divus terminus nenošķir, Heidrihs, bijušais Jūras spēku sakaru virsnieks, tai dienā sēž viņa priekšā. Patiesībā Heidriham izlūkošanas lietās nav gandrīz nekādas pieredzes. Himlers no viņa prasa ne vairāk, ne mazāk kā SS paspārnē izveidot tādu spiegošanas dienestu, kas spētu konkurēt ar abvēru jeb pretizlūkošanu, ko vada admirālis Kanariss, starp citu, viņa bijušais Jūras spēku priekšnieks. Tagad, kad viņš ir ieradies, Himlers sagaida, lai viņam lielos vilcienos tiktu izklāstīts, kā Heidrihs redz šo projektu. “Jums ir divdesmit minūtes.”

Heidrihs negrib visu mūžu palikt par burāšanas instruktoru. Tāpēc viņš pūlas sakopot visas zināšanas, kas viņam šai jomā ir. Tās aprobežojas ar to, ko viņš atceras no daudziem angļu spiegu romāniem, ko kāri lasa jau kuro gadu. Jācer, ka ar to tiks cauri! Heidrihs aptver, ka Himlers šai jautājumā orientējas vēl sliktāk, tāpēc viņš nolemj blefot. Viņš uzskicē dažas diagrammas, piebārstot savu runu ar militāriem terminiem. Un tas nostrādā un atstāj pozitīvu iespaidu uz Himleru. Viņš aizmirst par pirmo kandidātu, Veimāras dubultaģentu, un pieņem jauno vīrieti ar amata atlīdzību 1800 mārku mēnesī - tā ir sešreiz lielāka par vidējo algu, ko viņš saņēma, pirms viņu izmeta no Jūras spēkiem. Heidriham būs jāpārceļas uz dzīvi Minhenē. Baisā SD pamati ir likti.

29

SD ir Sicherheitsdienst, Drošības dienests. Vismazāk pazīstamā un visbaisākā nacistu organizācija, gestapo ieskaitot.

Tomēr sākumā tas ir sīks kantorītis ar ierobežotiem līdzekļiem: Heidrihs saliek savu pirmo kartotēku kurpju kastēs, un viņam ir pusducis aģentu. Bet jau no paša sākuma viņš tajā iestrādā izlūkdienesta garu: zināt visu par visiem. Bez izņēmuma. SD pakāpeniski paplašinoties, Heidrihs atklās, ka viņam ir neparastas birokrāta dāvanas, kas ir galvenā īpašība, kura vajadzīga, lai pārvaldītu labu spiegošanas tīklu. Viņa devīze varētu būt: kartītes, kartītes un vēlreiz kartītes! Visās krāsās. Visās jomās. Heidriham darbs ātri iepatīkas. Informācija, manipulācijas, šantāža un spiegošana viņam ir kā narkotikas.

Pie tā vēl nāk klāt nedaudz bērnišķīga lielummānija. Padzirdējis, ka angļu Secret Intelligence Service šefs sevi sauc par M (jā, tieši tā kā Džeimsa Bonda filmās), viņš pieticīgi nolemj dēvēties par H. Tas savā ziņā ir viņa pirmais alias, segvārds, jau pirms laikmeta, kad viņam “piekārs” citas iesaukas - “bende”, “slakteris”, “gaišmatainais zvērs” - un Hitlera paša doto apzīmējumu “cilvēks ar dzelzs sirdi”.

Nedomāju, ka H bija tik izplatīts segvārds, ka to lietotu viņa viri (tiem labāk patika “gaišmatainais zvērs”, daudz daiļrunīgāks). Nav šaubu, ka pārāk daudz H eminenču virs viņa varētu novest pie nevēlamiem pārpratumiem: Heidrihs, Himlers, Hitlers... Pēc kāda laika piesardzības vārdā viņš atsakās no šīs bērnišķīgās iedomas. Tomēr H, ar ko sākas holokausts... no tā varētu sanākt patizls virsraksts viņa biogrāfijai.

30

Nataša izklaidīgi šķirsta “Literatūras mēnešrakstu”, ko viņa, izrādot laipnību, man nopirka. Viņa apstājas pie kritikas par grāmatu, kas veltīta Baha (mūziķa) dzīvei. Raksts sākas ar autora

vārdiem: “Vai ir kāds biogrāfs, kurš nesapņo par iespēju apgalvot: Jēzum no Nācaretes bija šāds nervu tiks - domādams viņš pacēla kreiso uzaci?” Viņa nolasīja šo teikumu un pasmaidīja.

Pirmajā brīdī īsti neaptveru šā formulējuma nozīmi un, tradicionāli izrādot nepatiku pret reālistiskiem romāniem, saku: fui! Bet pēc tam palūdzu, lai iedod žurnālu, un pārlasu šo teikumu. Man nākas piekrist, ka arī es patiesībā būtu ļoti priecīgs, ja manā rīcībā būtu šāda detaļa par Heidrihu. Tad Nataša neslēpti zobojas: “Jā, es pilnīgi varu iedomāties tevi rakstām: Heidriham bija šāds nervu tiks - domādams viņš pacēla kreiso uzaci!”

31

Trešā reiha apjūsmotāju iztēlei Heidrihs vienmēr tiek pasniegts kā ideāls ārietis, jo viņš ir garš gaišmatis ar diezgan smalkiem vaibstiem. Iztapīgi biogrāfi parasti raksturo viņu kā skaistu puisi, kā šarmantu pavedinātāju. Ja viņi būtu godīgi vai viņiem nebūtu tik ļoti aizmiglojis skatienu neskaidrais valdzinājums, ko uz viņiem atstāj viss, kas saistīts ar nacismu, rūpīgāk ieskatoties fotogrāfijās, viņi pamanītu ne tikai to, ka Heidrihs nav gluži skaistuma etalons, bet saskatītu viņā arī dažas fiziskas īpatnības, kas diez ko neatbilst ārieša standartam: biezas - tiesa, ne bez zināma jutekliskuma, bet gandrīz negroīda tipa - lūpas un garu, līku degunu, ko itin viegli varētu uzskatīt par kumpu, ja tāds būtu ebrejam. Turklāt viņam bija lielas, diezgan allutušas ausis un garena seja, kurā visi kā viens saskata zirdziskumu, un līdz ar to mēs iegūstam rezultātu, kas nepavisam nav traģisks, tomēr diezgan ievērojami atpaliek no augstākajiem standartiem.

32

Heidrihu ģimene ir nesen apmetusies skaistā dzīvokli Min-henē, kas Līnai patīk (atzīšos, ka tomēr nopirku viņas grāmatu un palūdzu kādai jaunai krievu studentei, kura uzaugusi Vācijā, iztulkot svarīgāko; es būtu varējis atrast arī vācieti, bet viss ir ļoti labi, kā ir). Ēdamistabā mazie šķīvji ir salikti uz lielajiem. Tovakar pie viņiem vakariņos Himlers un vēl viens augsts viesis, pats Ernsts Rēms, SA šefs. Viņa āriene atgādina cūku: liels vēders, liela galva, mazas, iegrimušas ačeles, resns kakls, ko sedz tauku kroka, arī sakropļotais deguns uzrauts kā šņukurs - tā viņam piemiņa no 1914.-1918. gadu trauksmainajām dienām. Lepns ar savām karavīra manierēm, viņš arī ir paradis uzvesties kā īsts cūka. Bet viņš ir virspavēlnieks paramilitārai cīņas organizācijai, kurā ir vairāk nekā 400 000 brūnkrekļu, un runā, ka ar Hitleru viņš esot uz “tu”. Heidriha skatījumā Rēms ir visnotaļ cienījams cilvēks. Un, nudien, vakars aizrit ļoti saviesīgā gaisotnē. Vienos smieklos. Pēc labas maltītes, ko ir uzbūrusi mājasmāte, vīri grib uzsmēķēt pie pēdējās glāzes gremošanas uzlabošanai. Līna atnes sērkociņus un nokāpj pagrabā pēc konjaka. Pēkšņi viņa saklausa sprādzienu. Ātri dodas atpakaļ un saprot: drudžaini steigdamās apkalpot ievērojamo viesi, viņa ir sajaukusi parastos sērkociņus ar Jaungada spridzeklīšiem. Visi smejas, vēderu turēdami. Tos smieklus gandrīz derētu ierakstīt.

33

Vecais Hitlera cīņubiedrs Gregors Štrāsers, NSDAP biedrs no dibināšanas dienas, ir Berliner Arbeiterzeitung redaktors - šo avīzi viņš dibināja, kad 1925. gadā iznāca no cietuma. Viņa prestižs un stāvoklis, bez šaubām, izskaidro to, kāpēc dažos jautājumos ir vēlams vērsties tieši pie viņa. Lūk, viens jautājums, kas noteikti nav atrisināms partijas vietējā nodaļā. 1932. gadā apstrīdēt augsta

ranga SS virsnieku nav nemaz tik droši - pat ja to dara augsta ranga nacists. Melnā ordeņa aizvien spēcīgākā reputācija liek rīkoties piesardzīgi. Tieši tāpēc Halles-Merseburgas gauleiters, kura padotie ir sacēluši trauksmi, nolemj labāk pārsūtīt šo delikāto lietu augstākstāvošai instancei: vecā mūzikas enciklopēdijas izdevumā kāds pamanījis šķirkli “Heidrihs, Bruno, īstajā vārdā Zīss”.

Tātad Himlera jaunais protežē būtu žīda dēls? Gregors Štrā-sers, neapšaubāmi vēlēciamies pierādīt, ka viņš vēl ir vērā ņemams, uzdod veikt izmeklēšanu. Vai viņš grib tikt pie jaunā uzlecošā vilka ādas trofejas? Vai drīzāk vēlas nospodrināt savu zvaigzni, kas viņa dibinātajā partijā ir sākusi apsūbēt? Vai varbūt reāli baidās, ka nacistu aparāta kodolā varētu ieperināties žīdu gangrēna? Tā vai citādi, uz Minheni tiek nosūtīts ziņojums, kas nonāk uz Himlera galda.

Himlers ir šokā. Viņš jau ir izmantojis izdevību palielīties ar jaunpieņemtā darbinieka nopelniem paša fīrera priekšā un tagad baidās, ka aizdomu apstiprināšanās gadījumā varētu ciest viņa paša vārdu ticamība. Tāpēc viņš ļoti uzmanīgi seko līdzi partijas veiktajai izmeklēšanai. Aizdomas saistībā ar tēva līniju izklīst visai drīz: Zīss ir Heidriha vecmāmiņas otrā vīra uzvārds, tātad ar to viņu nesaista nekādas saites, un jebkurā gadījumā - par spīti uzvārdam, šis cilvēks nav žīds. Izmeklēšana tomēr ir radījusi šaubas par mātes līnijas tīrību. Bet, tā kā trūkst pierādījumu, Heidrihs tiek oficiāli attaisnots. Taču Himlers sāk prātot, vai nebūtu prātīgāk tomēr tikt no viņa vaļā, jo tagad ir skaidrs, ka uz Heidrihu vienmēr kritīs aizdomu ēna. No otras puses, jaunais Heidrihs darbā SS jau ir apliecinājis sevi ja ne gluži kā neaizstājamu, tad vismaz kā ļoti daudzsološu speciālistu. Nezinādams, kā rīkoties, Himlers nolemj paļauties uz paša fīrera spriedumu.

Hitlers izsauc Heidrihu pie sevis uz ilgu sarunu divatā. Nezinu, ko Heidrihs būtu varējis teikt, bet pēc šīs tikšanās Hitleram ir skaidra nostāja. Viņš paskaidro Himleram: “Šis vīrs ir ārkārtīgi apdāvināts un ārkārtīgi bīstams. Mēs būtu muļķi, ja neizmantotu viņa potenciālu. Partijai ir vajadzīgi tādi vīri kā viņš, un nākotnē viņa dotumi būs īpaši noderīgi. Turklāt viņš būs mums mūžam pateicīgs, ka esam viņu paturējuši, un akli paklausīs.” Himlers jūtas drusku bažīgs, ka viņa pakļautībā ir vīrs, kas spēj fīrerā iedvest tādu apbrīnu, tomēr piekrīt, jo viņš nav paradis runāt pretim sava kunga viedoklim.

Tātad Heidrihs ir izglābis savu ādu. Bet viņš atkal ir piedzīvojis bērnības šausmas. Vai nav savāds liktenis, kas ļauj apsūdzēt viņu žīdestībā, - viņu, kurš tik uzskatāmi iemieso vistīrāko āriešu rasi? Viņa naids pret nolādēto tautu pastiprinās. Pie viena viņš piefiksē Gregora Štrāsera vārdu.

34

īsti nezinu, kurā brīdī tas notika, bet man šķiet, ka tieši tajos gados viņš nolemj nedaudz grozīt sava vārda pareizrakstību. Viņš atmet gala t, tā ka Reinhardt kļūst par Reinhard. Tas ir kaut kas cietāks.

35

Laikam pateicu muļķību, kurā vainojama gan mana kļūmīgā atmiņa, gan arī dažkārt pārāk dzīvā iztēle. Patiesībā angļu slepeno dienestu vadītājs tolaik dēvējās par “C”, nevis “M” kā “Džeimsā Bondā”. Arī Heidrihs lika, lai viņu sauc par “C”, nevis “H”. Un nav droši zināms, vai, šādi rīkodamies, viņš gribēja kopēt angļus; šis iniciālis, visticamāk, apzīmēja šefu, der Chef.

Toties, pārbaudot avotus, es nejauši uzgāju šo atklātības brīdi -nezinu, kam tas bija veltīts, bet šis citāts liecina, ka Heidriham bija pilnīgi skaidrs, ko no viņa sagaida: “Mūsdienu totalitārās valdīšanas sistēmā valsts drošības princips ir neierobežots, tātad tiem, kuri atbild par valsts drošību, ir jācenšas iegūt gandrīz neiegrožotu varu.”

Heidriham var daudz ko pārmest, tikai ne solījumu nepildīšanu.

36

1934. gada 20. aprīlis ir smaga diena, kas iezīmē pagrieziena punktu Melnā ordeņa vēsturē: Gērings nodod paša radīto gestapo abiem SS vadītājiem. Himlers un Heidrihs pārņem lieliskās telpas Prinča Albrehta ielā Berlīnē. Heidrihs izvēlas sev biroju. Viņš pārvācas uz šīm telpām. Iekārtojas. Nekavējoties ķeras pie darba. Noliek sev priekšā papīra lapu. Paņem pildspalvu. Un sāk sastādīt sarakstus.

Ir skaidrs, ka ne jau ar vieglu sirdi Gērings atsakās no iespējas vadīt slepenpoliciju, kas jau tolaik bija kļuvusi par vienu no nacistu režīma dārgumiem. Bet tā ir cena, kas jāmaksā, lai nodrošinātu Himlera atbalstu, vēršoties pret Rēmu: no sīkpilsoņu aprindām nācis esesietis viņu uztrauc mazāk nekā sociālistisks SA aģitators. Rēmam patīk sludināt, ka nacionālsociālistiskā revolūcija nav beigusies. Tomēr Gēringam uz visu ir pavisam cits skatījums - viņi ir tikuši pie varas, tāpēc tagad viņu vienīgais uzdevums ir to saglabāt. Skaidrāks par skaidru, ka Heidrihs domā tāpat, pat ja Rēms ir viņa dēla krusttēvs.

37

Visā Berlīnē virmo sazvērestību gaisotne, jo pilsētā cirkulē kāds dokuments. Tas ir ar rakstāmmašīnu drukāts saraksts. Neitrālus novērotājus pārsteidz piesardzības trūkums, ar kādu šis dokuments iet no rokas rokā kafejnīcās, oficiantu acu priekšā, kuri, kā visiem zināms, ir Heidriha algoti okšķeri.

Dokuments ir ne vairāk, ne mazāk kā hipotētiska valdības shēma. Šajā gaidāmajā valdībā Hitlers aizvien paliek kanclers, bet Papena un Gēringa vārdi pazūd. Toties tur figurē Rēms un viņa draugi - Šleihers, Štrāsers un Brīnings.

Heidrihs parāda sarakstu Hitleram. Tas ir kā eļļa fīrera paranojas ugunī. Hitlers vai uzsprāgst no dusmām. Tomēr šīs koalīcijas

neviendablgums atstāj viņu neizpratnē: Šleihers, piemēram, nekad nav uzskatīts par Rēma draugu, jo necieš viņu ne acu galā. Heid-rihs atbild, ka ģenerālis fon Šleihers ir novērots kaismīgā sarunā ar Francijas vēstnieku, kas pierāda, ka viņš perina sazvērestību.

Patiesībā šīs savādās koalīcijas raibā komanda galvenokārt apliecina to, ka Heidriham vēl ir jāpilnveido savas zināšanas iekšpolitikā, jo tieši viņš ir sastādījis un licis izplatīt šo sarakstu. Tā veidošanas princips bija ļoti vienkāršs: dabiski, tajā ir iekļauti viņa abu kungu - Himlera un Gēringa kā arī viņa paša ienaidnieki.

38

No ārpuses impozantā pelēkā akmens ēka neko neatklāj. Tikai nemitīgā nākšana un iešana un šaudīgie silueti ļauj nojaust ko neparastu. SS stropā valda drudžains satraukums: vīri skraida uz visām pusēm, aprautas sarunas atbalsojas lielajā baltajā zālē, visos stāvos klaudz durvis, visos birojos nemitīgi zvana telefoni. Ēkas un drāmas centrā Heidrihs tagad spēlē savu labāko lomu - velnišķīga birokrāta ampluā. Viņam apkārt ir rakstāmgaldi, telefoni un vīri melnā, kuri ceļ klausules un liek tās nost. Heidrihs pieņem visas sarunas:

“Hallo! Viņš ir miris?... Atstājiet līķi, kur ir. Oficiāli tā ir pašnāvība. Ielieciet viņam rokā ieroci. Jūs iešāvāt pakausī?... Labi, nav svarīgi. Pašnāvība.”

“Hallo! Vai izdarīts?... Ļoti labi... Arī sieva?... Labi, teiksiet, ka viņi pretojās arestam... Jā, arī sieva!... Lūk, viņa jaucās pa vidu, tā būs ļoti labi!... Kalpotāji?... Cik?... Pierakstiet vārdus, ar viņiem nodarbosimies vēlāk.”

“Hallo! Pabeigts?... Labi, sametiet to visu Oderā.”

“Hallo!... Ko?... Viņa tenisa klubā? Viņš spēlēja tenisu... Viņš pārlēca pāri žogam un nozuda mežā? Jūs par mani ņirgājaties?... Pārķemmēt visu un dabūt viņu rokā!”

“Hallo!... Kā tā, “cits”? Kā tā, “ar to pašu uzvārdu”? Arī vārdu?... Labi, vediet šurp, mēs viņu nosūtīsim uz Dahavu, kamēr neatradīsim īsto.”

“Hallo!... Kur viņš pēdējo reizi redzēts?... Viesnīcā Adlon? Bet visi taču zina, ka oficianti strādā mūsu labā, tas ir tik muļķīgi! Viņš teicis, ka grib padoties?... Ļoti labi, dodieties pie viņa uz mājām, sagaidiet un atsūtiet pie mums.”

“Hallo! Iedodiet man reihsfīreru!... Hallo? Jā, darīts... Jā, arī... Tas ir procesā... Pabeigts... Un kā jums iet ar numur 1?... Fīrers atsakās? Bet kādēļ?... Jums par katru cenu fīrers jāpārliecina!... Uzsveriet tikumu nozīmi! Un to, ka mēs esam noklusinājuši tik daudzus skandālus! Atgādiniet viņam par bordelī aizmirsto čemodānu!... Protams, es tūlīt piezvanīšu Gēringam.”

“Hallo! Heidrihs zvana. Reihsfīrers man teica, ka firers gribot pasaudzēt SA fīreru!... Protams, par to nevar būt ne runas!... Pasakiet taču viņam, ka armija nemūžam tam nepiekritīs! Mēs sodījām ar nāvi reihsvēra virsniekus: ja Rēms paliks dzīvs, Blombergs atteiksies atbalstīt operāciju!... Jā, nudien, tas gluži vienkārši ir taisnīguma jautājums!... Protams, es gaidu jūsu zvanu.”

Ienāk esesietis. Viņš izskatās nobažījies. Viņš pienāk pie Heid-riha, noliecas un kaut ko čukst ausī. Abi iziet no telpas. Pēc piecām minūtēm atgriežas viens pats Heidrihs. No viņa sejas nekas nav nolasāms. Viņš atsāk zvanīšanos.

“Hallo!... Sadedziniet līķi... Nosūtiet pelnus viņa atraitnei!” “Hallo!... Gērings neļauj viņam pat pirkstu piedurt... Lieciet, lai viņu aplenc seši vīri... Lai neviens netiek ne iekšā, ne ārā!”

’ “Hallo!...” utt.

Runādams viņš metodiski aizpilda mazas, baltas kartītes.

Šī aina turpinās visu nedēļas nogali.

Beigās atnāk ziņa, kuru viņš ir gaidījis, - firers ir piekāpies. Viņš dos pavēli likvidēt Rēmu, Sturmabteilung šefu, savu senāko līdzgaitnieku. Rēms ir arī Heidriha pirmā dēla krusttēvs, bet jo īpaši - Himlera pirmais priekšnieks. Nocērtot SA vadībai galvu, Himlers un Heidrihs atraisa rokas SS, un tā kļūst par autonomu organizāciju, kurai jāatskaitās vienīgi Hitleram. Heidrihs tiek iecelts par grupenfīreru, kas ir divīzijas ģenerālim līdzvērtīga pakāpe. Viņam ir 30 gadu.

39

Sestdien, 1934. gada 30. jūnijā, Gregors Štrāsers pusdieno savas nelielās ģimenes lokā, kad pie durvīm atskan zvans. Astoņi bruņoti vīri ieradušies viņu arestēt. Viņam pat nedod laiku atvadīties no sievas un aizved taisnā ceļā uz gestapo. Viņu neviens nepratina, tikai iesloga vienā kamerā ar vairākiem SA, kas aplīp viņam apkārt kā mušas; lai gan patiesībā viņš jau vairākus mēnešus nepilda nekādas politiskas funkcijas, visi jūtas drošāk, zinādami, ka viņš ir cienījams sens firera cīņubiedrs. Viņš pats nesaprot, kāpēc atrodas starp tiem, bet gana labi pārzina partijas slepenās izdarības, tāpēc bīstas no patvaļas un iracionālā.

Pīkst. 17 ierodas kāds esesietis un aizved viņu uz vieninieka kameru ar platu durvju lūku. Atrazdamies izolatorā, Štrāsers nezina, ka ir sākusies Garo nažu nakts, bet viņš lielos vilcienos to nojauš. Viņš nezina arī, vai jābaidās par dzīvību. Ir skaidrs, ka viņš ir vēsturē nozīmīga figūra, ko ar Hitleru saista atmiņas par piedzīvotajām kaujām. Galu galā pēc Minhenes puča viņi cietumu izbaudīja kopā. Bet tāpat viņš zina, ka Hitlers nav no sentimentālajiem. Un, pat ja viņš nespēj aptvert, kādā ziņā varētu radīt Rēmam vai Šleiheram līdzīgus draudus, viņam ir jārēķinās ar firera neprognozējamo paranoju. Štrāsers ātri vien atskārš, ka būs jāizturas ārkār-tigi piesardzīgi, ja viņš grib tikt cauri ar veselu ādu.

Та prātodams, viņš jūt, kā aiz muguras aizslīd ēna. Būdams cīnītājs ar stāžu, pieradis pie slapstīšanās, viņš nojauš, ka ir briesmas, un noliecas pie zemes taisni tai brīdī, kad tiek atklāta uguns. Kāds ir izbāzis roku cauri lūkai un no neliela attāluma raidījis uz viņu šāvienus. Lai ari viņš ir noliecies pie zemes, tomēr ne pietiekami aši. Viņš saļimst.

Guļot uz vēdera uz kameras grīdas, Štrāsers dzird atslēgas pagriešanos slēdzenē un tad zābaku klaudzoņu apkārt, dzird kāda vīra elpu sev pakausī, kā arī balsis:

“Viņš vēl ir dzīvs.”

“Ko darām? Piebeidzam?”

Viņš dzird noklikšķam pistoli, kas tiek pielādēta.

“Pagaidiet, es iešu apspriesties.”

Viens zābaku pāris attālinās. Paiet kāds brīdis. Atgriežas jau divi zābaku pāri. Jaunatnācēja priekšā tiek sasisti papēži. Zābaki šļakstinās pa peļķi. Klusums. Un tad šī spalgā balss, ko viņš pazītu starp tūkstoš citām, tā stindzina asinis dzīslās:

“Viņš vēl nav miris? Lai noasiņo kā cūka!”

Heidriha balss ir pēdējā cilvēka balss, ko viņš dzird pirms nāves. Runāt par cilvēku gan var tikai nosacīti...

40

Pie manis atnāk Pabriss, mēs runājam par manu topošo grāmatu. Viņš ir mans fakultātes biedrs, tikpat aizrāvies ar vēsturi kā es, turklāt viņam ir tāda laba īpašība, ka viņš interesējas par to, par ko es rakstu. Tai vasaras vakarā mēs ieturamies manā terasē, un viņš iedrošinošā aizrautībā komentē mana darba sākumu. Viņš apstājas pie nodaļas, kurā izklāstīti Garo nažu nakts notikumi, -viņaprāt, daudzo telefona sarunu savirknējums gan kalpo par birokrātiskā konveijera attieksmes rekonstrukciju, kas ir raksturīga nacisma pazīme, gan arī ilustrē masu slepkavības. Tas man glaimo, tomēr rodas arī aizdomas, tāpēc uzskatu par vajadzīgu precizēt: “Bet vai tu zini, ka ikviens no šiem telefona zvaniem atbilst reālam gadījumam? Ja es gribētu, tad varētu tev sameklēt gandriz visus vārdus.” Viņš ir pārsteigts un naivi atbild - esot domājis, ka es tos esmu izgudrojis. Nedaudz satraukts vēl pavaicāju: “Arī attiecībā uz Štrāseru?” Par Heidrihu, kurš pats atnāk un dod pavēli atstāt mirstošo vienu, lai pamokās savā kamerā, ari par šo epizodi viņš bijis pārliecināts, ka esmu to izgudrojis. Nedaudz šokēts izsaucos: “Nē taču, tā ir patiesība!” Un nodomāju: “Velis, nav nekādu ticamības garantiju...” Laikam man vajadzēja skaidrāk norādīt, tieši kur ir runa par dokumentāliem faktiem.

Tai pašā vakarā skatos televīziju, rāda vecu Holivudas dokumentālo filmu par ģenerāli Patonu. Nosaukums ļoti pieticīgs -“Patons”. Būtībā tiek rādīti filmas fragmenti, pēc tam - uzklausīti aculiecinieki, kuri saka: “Nē, patiesībā viss bija citādi...” Viņš nav aizstāvējis bāzi pret divu meseršmitu uzbrukumu tikai ar vienu koltu rokā (bet aculiecinieks ir pilnīgi pārliecināts, ka ģenerālis to būtu darījis, ja meseršmiti viņam dotu tik daudz laika). Turklāt viņš to nav solījis visai armijai, bet izteicis privātā sarunā un, starp citu, vispār to nekad nav teicis. Viņš nav pēdējā brīdī uzzinājis, ka viņu sūtīs uz Franciju, bet ir ticis par to informēts vairākas nedēļas iepriekš. Ieņēmis Palermo, viņš nav nepaklausījis pavēlēm, bet gan visu iepriekš saskaņojis ar Sabiedroto augstāko virspavēlniecību un savu tiešo priekšnieku. Viņš noteikti nav teicis krievu ģenerālim, lai iet dirst, - par spīti savai nepatikai pret krieviem - utt. īsi sakot, filmā ir runa par fiktīvu personāžu, kura dzīvi ievērojami ietekmējusi Patona karjera, bet kurš acīmredzot nav viņš pats. Un tomēr filmas nosaukums ir “Patons”. Un tas nevienu nešokē, visiem liekas normāli sagrozīt realitāti, lai padarītu scenāriju krāšņāku vai parādītu personāža mūža gājumu sakarīgākā gaismā (lai gan patiesībā viņa dzīvē vairāk bijis aptuvenu sagadīšanos, nevis liktenīgu, nozīmīgu pavērsienu). Tieši tādu cilvēku dēļ, kuri mūždien blēdās, sagrozot vēsturisko patiesību, lai pārdotu savu virumu, mans ilgus gadus pazīstamais čoms, kas pārzina visdažādākos daiļliteratūras žanrus un tātad ir pilnīgi un galīgi saradis ar rāmu falsificēšanas garu, nevainīgi brīnās un saka man: “Ā, tiešām, tas nav izgudrots?”

Nē, tas nav izgudrots! Un, starp citu, kāda jēga būtu izgudrot nacionālsociālismu?

Jūs jau būsiet nojautuši, ka viss šis stāsts mani fascinē, bet vienlaikus, šķiet, arī krīt man uz nerviem.

Kādunakt man rādījās sapnis. Biju vācu karavīrs pelēkzaļā vērmahta formas tērpā un sargāju apsnigušu vietu; tā bija nepazīstama un nožogota ar dzeloņstieplēm, gar kurām man vajadzēja staigāt. Šīs dekorācijas viennozīmīgi bija iespaidojušas daudzās datorspēles, kas saistītas ar Otrā pasaules kara tematiku un kam reizēm (vājš būdams) nododos: Call of Duty, Medal of Honor, Red Orchestra...

Pēkšņi apgaitā mani pārsteidz pats Heidrihs, kurš ir ieradies inspicēt sardzes darbu. Nostājos miera stājā un aizturu elpu, kamēr viņš pētīgi staigā man apkārt. Mani biedē iespēja, ka viņam varētu atrasties kas pārmetams. Bet pamostos, to neuzzinājis.

Nataša mani velk uz zoba, bieži tēlodama uztraukumu par to, cik daudz nacismam veltītu izdevumu ir manos plauktos, - tie radot ideoloģiskas konversijas draudus, vismaz viņai tā liekoties. Piespēlēdams viņas humoram, vienmēr pieminu viņai daudzās tendenciozās - pat atklāti neonacistiskās - mājaslapas, kurās mēdzu ieskatīties, veicot savus pētījumus. Ir vairāk nekā .skaidrs, ka es - ebrejietes un komunista dēls, kurš uzaudzis izteikti progresīvā republikāniskā un sīkpilsoniskā vērtīborientācijā, literatūras studiju un Monteņa humānisma un apgaismības filozofijas, kā arī lielo sirreālistu dumpju un eksistenciālistu domas ietekmēts, -nekad neesmu juties un nevarēšu justies nacisma vai kaut kā tam stipri vai attāli līdzīga “vilināts”.

Bet man vēlreiz jānoliecas literatūras nesamērīgi lielās un nelabvēlīgās varas priekšā. Nudien, šis sapnis ir oficiāls apliecinājums tam, ka ar savu nenoliedzamo romāna cienīgo potenciālu Heidrihs man imponē.

42

Entonijs īdens, tālaika britu ārlietu ministrs, klausās un netic savām ausīm. Jaunais čehoslovāku prezidents Edvards Benešs pauž mulsinošu pārliecību par savām spējām atrisināt Sudetijas apgabala jautājumu. Viņš ne tikai apgalvo, ka spēšot iegrožot Vācijas ekspansionistiskās iegribas, bet - vēl jo vairāk - uzskata, ka tiks ar to galā viens pats, t. i., bez Francijas un Lielbritānijas palīdzības, īdens netiek gudrs, ko domāt par tādām runām. “Nav šaubu, ka mūsdienās būt čeham nozīmē būt optimistam...” viņš prāto. Ir tikai 1935. gads.

43

1936. gadā Cehoslovākijas slepenpolicijas priekšnieks majors Morāvecs liek eksāmenu, lai kļūtu par pulkvedi. Dažādu tēmu un uzdevumu vidū viņam tiek celta priekšā hipotēze: “Apstākļi ir tādi, ka Čehijai uzbrūk Vācija. Arī Ungārija un Austrija ir naidīgas. Francija nerīkojas, un arī Mazā Antante nekādi nespēj sākt darboties. Kādi militāri risinājumi Čehoslovākijai ir iespējami?”

Uzdevuma analīze: tā kā Austroungārija 1918. gadā izjuka, Vīne un Budapešta, protams, tīko sagrābt savas bijušās provinces, proti, Bohēmiju un Morāviju, kas bija Austrijas pavalsts, un Slovākiju, kas atradās ungāru valdījumā. Turklāt Ungārijas līderis ir fašists un Vācijas draugs admirālis Hortijs. Kas attiecas uz ļoti novājināto Austriju, tā, cik vien spēdama, pretojas to spēku spiedienam, kas abpus Vācijas robežai pieprasa valsts apvienošanos ar lielo Vāczemes brāli. Hitlera parakstītais dokuments, kur solīta neiejaukšanās Austrijas lietās, ir tukša skaņa, tikai papīra gabals. Ja sāksies konflikts ar Vāciju, Čehoslovākijai nāksies pretoties ari sabrukušās impērijas divgalvu ērglim. Mazā Antante, kuru 1922. gadā Čehoslovākija noslēdza ar Rumāniju un Dienvidslāviju, lai aizsargātos no bijušajiem austroungāru kaklakungiem, nopietni

runājot, nav necik spēcīga un atturēt spējīga stratēģiska alianse. Francijas negribīgums konflikta gadījumā pildīt saistības pret savu čehu sabiedroto arī jau ir ļoti skaidri redzams. Tātad uzdevumā izvirzītā hipotēze ir visnotaļ reālistiska. Morāvecs uz to atbild trijos vārdos: “Militāri neatrisināma problēma.” Viņš godam iztur eksāmenu un kļūst par pulkvedi.

44

Ja man būtu jāatstāsta visas tās sazvērestības, kurās bijis iesaistīts Heidrihs, grāmatai nebūtu gala. Apkopojot faktus, man reizēm gadās uzdurties stāstam, ko nolemju nepieminēt - vai nu tāpēc, ka tas šķiet pārāk anekdotisks, vai arī sīkākas informācijas trūkuma dēļ, tādēļ, ka man neizdodas salikt kopā visus puzles gabaliņus, vai arī kaut kas cits liek pret to izturēties ar piesardzību. Dažkārt lieku pie viena stāsta vairākām versijām, kas ir pilnīgi pretrunīgas. Dažos gadījumos es atļaujos izvēlēties “pareizo”, bet citos vienkārši atmetu ar roku.

Biju nolēmis nepieminēt Heidriha lomu Tuhačevska krišanā. Vispirms tā iemesla dēļ, ka šī loma man šķita pastarpināta, pat iluzora. Arī tāpēc, ka padomju politika 20. gadsimta 30. gados sniedzas ārpus mana vēstījuma plānotajām robežām. Visbeidzot var minēt nedrošo perspektīvu nonākt jaunā vēstures lauciņā -Staļina īstenotās “tīrīšanas”, maršala Tuhačevska karjera, iemesli, kas noveda līdz viņa domstarpībām ar Staļinu, - tas viss prasītu gan erudīciju, gan pedantisku darbu. Un varētu mani novirzīt no galvenā.

Tomēr biju iztēlojies kādu ainu (varbūt tikai prieka pēc) - tajā jaunais ģenerālis Tuhačevskis būtu redzams noraugāmies uz boļševiku armijas sakāvi Varšavas pievārtē. Ir 1920. gads. Polija un PSRS karo savā starpā. “Revolūcija ies pāri Polijas līķim,” izteicās Trockis. Jāteic, ka, noslēdzot aliansi ar Ukrainu un fantazējot par konfederāciju, kurā ietilptu arī Lietuva un Baltkrievija, Polija rada draudus dzimstošās Padomju Krievijas trauslajai vienotībai. Savukārt, ja boļševiki grib panākt revolūcijas triumfu Vācijā, viņiem gribot negribot ir jāšķērso Polija.

1920. gada augustā sovjetu pretuzbrukums atveda Sarkano armiju pie Varšavas vārtiem un Polijas liktenis šķita jau izlemts. Bet jaunās nācijas neatkarības laiks vēl turpināsies deviņpadsmit gadu garumā. 1939. gadā Polija nespēj tikt galā ar Vāciju tā kā savulaik ar Krieviju, kad tā atspieda krievus atpakaļ. Tas ir t. s. “Vislas brīnums”. Tuhačevski uzveica nepārspējams stratēģis Juzefs Pilsudskis, neatkarības cīņu varonis, gandrīz trīsdesmit gadus vecāks par savu pretinieku.

Starp kaujinieku spēkiem valda līdzsvars: 113 000 poļu pret 114 000 krievu. Tomēr Tuhačevskis ir pārliecināts, ka gūs uzvaru, tieši viņš sper pirmo soli. Viņš lielāko daļu spēku laiž cīņā ziemeļos, vietā, kur Pilsudskis viņu ir pievilinājis, radot maldīgu iespaidu par karaspēka pulcināšanu. Patiesībā Pilsudskis uzbrūk no citas puses, no dienvidiem. Tieši tai brīdī, kad šis stāsts ieiet “Antropoīda” piltuves fāzē, Tuhačevskis aicina iesaistīt ne mazāk leģendārā ģenerāļa Budjonnija 1. kavalērijas armiju, kas cīnās dienvidrietumu frontē, cenšoties ieņemt Ļvovu. Budjonnija kavalērija ir briesmīga, Pilsudskis zina, ka tās iejaukšanās var mainīt kaujas iznākumu. Bet tad notiek kas neticams: ģenerālis Budjonnijs neizpilda pavēli un viņa armija paliek pie Ļvovas. Poļiem tas nudien ir īsts Vislas brīnums. Tuhačevskim tas nozīmē rūgtu sakāvi, un viņš grib saprast tās iemeslu. Viņam nebija īpaši tālu jāmeklē: par dienvidrietumu fronti atbildīgais politkomisārs, kam bija tieši pakļauts Budjonnijs, uzskatīja, ka Ļvovas ieņemšana ir prestiža jautājums. Viņam nenāca ne prātā atvadīties no labākajām karaspēka daļām, pat ne tad, ja ar tām varētu izvairīties no militāras katastrofas citā vietā, jo ši vieta neietilpa viņa atbildības zonā. Viņam bija vienalga, ka tur var izšķirties kara iznākums. Šī komisāra personiskā godkāre bieži vien nomāca jebkādus citus apsvērumus. Viņu sauca Josifs Džugašvili, bet kara pavārds šim vīram bija Staļins.

Pēc vairāk nekā piecpadsmit gadiem Tuhačevskis ieņem augstu stāvokli Sarkanās armijas vadībā, bet Staļins ir kļuvis par valsts galvu Ļeņina vietā. Abi viri viens otru necieš ne acu galā, viņi ir varas piramīdas virsotnē, un ari viņu politiski stratēģiskajā analizē ir atšķirības - Staļins cenšas aizkavēt konfliktu ar nacistisko Vāciju, bet Tuhačevskis ir uzbrūkošas stratēģijas piekritējs.

To visu es vēl nezināju, kad skatījos Ērika Romēra “Trīskāršo aģentu”. Taču nolēmu nopietni izpētīt šo lietu, kad dzirdēju galveno varoni, ģenerāli Skobļinu, slavenu, uz Parīzi atbēgušu krievu baltgvardu, sievai sakām: “Atceries? Es tev Berlīnē teicu, ka biju tikties ar vācu spiegošanas lielāko priekšnieku, tādu Heidrihu. Un vai zini, ko es viņam negribēju atklāt? Šo to par manu biedru Tuhačevski, ko slepus satiku Parīzē, kad viņš bija atbraucis uz Rietumiem sakarā ar Anglijas karaļa bērēm. Protams, viņš man neiz-kratlja sirdi, bet no viņa atturīgajām runām es tomēr spēju izdarīt dažu labu secinājumu. Gestapo noteikti uzzināja par šo tikšanos; Heidrihs, slēpjoties aiz vienaldzības maskas, mani izprašņāja, bet es atbildēju izvairīgi, tad viņš mani apveltīja ar ledainu skatienu, un ar to ari viss beidzās.”

Heidrihs Romēra filmā - es vienkārši nespēju to sagremot.

Tālāk seko dialogs, kurā Skobļina sieva prasa:

“Un kāpēc Heidriha kungam bija vajadzīgas šis ziņas?”

Skobļins aprobežojas ar atbildi:

“Ak, ir loģiski domāt, ka vācieši bija ieinteresēti kompromitēt Sarkanās armijas vadoni, tiklīdz bija paspējuši uzzināt, ka viņš nebauda Staļina labvēlību... vismaz es tā pieņemu.”

Tad Skobļins noliedz, ka viņam vispār būtu kaut mazākie sakari ar nacistiem, un tāpat, kā izskatās, apgalvo ari Romērs, lai ari šis režisors pieliek lielas pūles, cenšoties parādīt šo personāžu ambivalentā gaismā (baltais, sarkanais, brūnais?). Bet man ir grūti iedomāties, ka šis Skobļins būtu varējis iet uz tikšanos ar Heidrihu Berlīnē tāpat vien.

Drīzāk es domāju, ka Skobļins devās tikties ar Heidrihu, lai viņu informētu, ka Tuhačevskis perina sazvērestību pret Staļinu, turklāt darīja to NKVD, t. i., paša Staļina, uzdevumā. Mērķis? Izplatīt baumas par sazvērestību, lai padarītu ticamāku apsūdzību valsts nodevībā (šai apsūdzībai, šķiet, nebija pamata).

Vai Heidrihs noticēja Skobļinam? Katrā ziņā viņš redzēja izdevību likvidēt bīstamu reiha pretinieku: novākt Tuhačev-ski 1937. gadā nozimēja nocirst Sarkanajai armijai galvu. Viņš nolemj palaist šīs baumas tālāk. Viņš zina, ka šādas lietas ir Kana-risa vadītā abvēra kompetencē. Bet, savas ieceres vēriena apreibināts, viņš spēj pārliecināt Himleru un pat pašu Hitleru uzticēties viņam šīs pikantās operācijas plānošanā. Lai to dabūtu gatavu, viņš piesaista savu labāko rokaspuisi, kādu Alfrēdu Naujoksu, kas ir iepraktizējies dažādos netīros darbos. Trīs mēnešus tas noņemas, fabricēdams dažādus viltojumus, kam būtu jākompromitē krievu maršals. Viņam nav grūti dabūt šā vīra parakstu - atliek tikai parakņāties Veimāras republikas arhīvos, kur glabājas daudzi Tuhačevska parakstīti oficiāli dokumenti no tiem laikiem, kad abu valstu starpā valdīja draudzīgākas diplomātiskās attiecības.

Kad dosjē ir gatavs, Heidrihs uzdod saviem vīriem to pārdot NKVD. Spiegu tikšanās ir burvīgs savstarpējas krāpšanas meistarstiķis - krievs nopērk safabricēto dosjē no vācieša, norēķinoties ar viltotiem rubļiem. Katrs iedomājas, ka ir piekrāpis otru, bet patiesībā piekrāpti ir visi.

Beigās Staļins dabū to, ko ir gribējis: pierādījumus, ka viņa nopietnais sāncensis gatavo valsts apvērsumu. Vēsturnieki nezina, vai Heidriha gājienam šajā lietā būtu jāpiešķir liela nozīme, bet ir jāatzīmē, ka dosjē tika nodots 1937. gada maijā, bet Tuhačevskis -sodīts ar nāvi tā paša gada jūnijā. Manā skatījumā tik mazs laika intervāls nevar neliecināt par cēloņsakarību starp abiem notikumiem.

Kurš tad kuru beigu beigās apmānīja? Domāju, ka Heidriha rīcība nāca par labu Staļina interesēm, jo tā ļāva tikt vaļā no vienīga cilvēka, kas spētu stāties viņam pretim. Tomēr šis vīrs bija ari vispiemērotākais līderis, kurš spētu karot ar Vāciju. Šīs šaubīgās epizodes gala iznākums ir totālais organizācijas trūkums

Sarkanās armijas rindās, kad to pārsteidza 1941. gada jūnija vācu invāzija.

Nobeigumā jāpiebilst, ka ne jau Heidriham izdevās meistarīgs gājiens, bet gan Staļinam sanāca pašam sev iešaut kājā. Taču Heidrihs līksmo, kad Staļins uzsāk nepieredzētu tīrīšanu virkni. Heidrihs nešaubīdamies piesavinās sev nopelnus par visu notiekošo.

Karā kā jau karā, es teiktu.

45

Man ir 33 gadi, jau krietni vairāk nekā Tuhačevskim 1920. gadā. Ir 2006. gada 27. maijs, atentāta pret Heidrihu gadadiena. Natašas māsa šodien precas. Es neesmu lūgts uz kāzām. Nataša nosauca mani par “sīku sūdu”; domāju, ka viņa vairs nespēj mani paciest. Mana dzīve ir viena vienīga postaža. Nez vai Tuhačevskis jutās sliktāk nekā es, kad saprata, ka ir zaudējis kauju, kad viņš redzēja savu armiju atkāpjamies un atskārta, ka ir cietis nožēlojamu sakāvi. Es prātoju: nez vai viņš domāja, ka viņam pašam ir beigas, ka viņam ir vāks, vai viņš nolādēja likteni, neveiksmi, tos, kas viņu bija nodevuši, vai pats sevi? Vienalga, es zinu, ka viņš sasparojās. Tas iedrošina, pat ja ir zināms, ka septiņpadsmit gadus vēlāk viņa ļaunākais ienaidnieks tik un tā viņu sadragāja. Dzīve turpinās, es nodomāju. Nataša vairs neatzvana. Domās esmu pārcēlies uz 1920. gadu pie trīsošajiem Varšavas mūriem, un man pie kājām vienaldzīga plūst Visla.

46

Tai naktī es sapņoju, ka rakstu nodaļu par atentātu, kas sākas šādi: “Melns mersedess slīdēja pa ceļu kā čūska.” Tad es sapratu, ka vajag sākt rakstīt visu pārējo, jo visam pārējam ir jānoved līdz šai izšķirošajai epizodei. Bezgalīgi virzoties pa cēlonību ķēdi, es varu aizkavēt brīdi, kad man nāksies pavērst seju pret sauli, rakstīt romāna izcilāko ainu, bez kuras šis romāns nebūtu iedomājams.

47

Iedomājieties pasaules karti un koncentriskus apļus, kas savilkti ap Vāciju. Tajā 1937. gada 5. novembra pēcpusdienā Hitlers izstāsta savas ieceres armiju virspavēlniekiem Blombergam, Fri-čam, Rēderam, Gēringam un ārlietu ministram Neirātam. Viņš atgādina - vācu politikas mērķis (un, domājams, tas visiem jau bija skaidrs) ir nodrošināt rases kopienas esamību, drošību un veicināt tās attīstību. Tātad ir runa par dzīves telpu (slaveno Lebens-raum), un tieši šeit mēs varam sākt vilkt apļus uz kartes. Ne vairs no šaurākā uz platāko, lai vienā vilcienā aptvertu reiha ekspansionistiskos tīkojumus, bet gan no platākā uz šaurāko, lai parādītu, kā briesmonis nepielūdzami savelk cilpu ap pirmo upuru kaklu. Neuzskatīdams par vajadzīgu paskaidrot, kādi ir šādas nostājas iemesli, Hitlers pasludina, ka vāciešiem ir tiesības uz plašāku dzīves telpu nekā citām tautām. Vācijas nākotne ir pilnībā atkarīga no telpas problēmas risinājuma. Kur atrast šo telpu? Ne jau kaut kādā tālīnā Āfrikas kolonijā vai Āzijas nostūrī, bet Eiropas vidū -mēs velkam apli Vecajā kontinentā, tieši reiha kaimiņos, tādēļ aplī pagaidām ietilpst tikai Francija, Beļģija, Holande, Polija, Čehoslo-vakija, Austrija, Itālija un Šveice, kā arī Lietuva, ja ierēķinām to Vācijas gabaliņu, kas stiepjas no Dancigas līdz Mēmelei un robežojas ar Baltijas valstīm. Hitlers tātad uzdod šādu jautājumu: kur Vācija varētu tikt pie lielākā ieguvuma par viszemāko cenu? Tā kā viņš pieņem, ka Francijai ir militārs potenciāls, un zina, ka tā ir draugos ar Lielbritāniju, viņš to izslēdz no apļa; aplī neiekļūst un no tā izkrīt arī Beļģija un Holande, jo šīs valstis Francijas ģenerālštāba skatījumā ir stratēģiski nozīmīgas. Musolīni Itālija, protams, tick automātiski izslēgta. Ekspansija Polijā un Baltijas valstīs nozīmētu priekšlaicīgu mīšanu uz padomju varžacīm. Šveici tradicionāli paglābj “seifu zemes” statuss - daudz vairāk nekā tās neitralitāte. Tātad aplis savelkas un tiek pārvietots virs kādas zonas, kurā ir divas valstis: “Mūsu pirmais mērķis ir vienlaikus uzveikt Austriju un Čehoslovākiju, lai novērstu iespēju, ka mums var uzbrukt no sāniem, ja nu mēs izdomātu uzsākt karadarbību virzienā uz rietumiem.” Kā redzams, tiklīdz Hitlers bija nospraudis savu “pirmo mērķi”, viņš jau apsvēra apļa paplašināšanu.

Ja neskaita Gēringu un Rēderu, abus pārliecinātus nacistus, citus klātesošos Hitlera plāni satrieca, turklāt vārda vistiešākajā nozīmē, jo Neirātam nākamajās dienās pēc šīs spīdošās programmas izklāsta bija vairākas sirdslēkmes. Blombergs un Fries (pirmais - kara ministrs un vērmahta virspavēlnieks, bet otrais - armijas virspavēlnieks) protestēja ar Trešā reiha tikumiem pavisam nepierastu sparu. 1937. gadā vecā armija vēl ticēja, ka tā ir spēks, ar ko ir spiests rēķināties diktators, kuram tā tik neapdomīgi bija palīdzējusi sagrābt varu.

Tā itin nemaz nebija sapratusi, kas patiesībā ir Hitlers, bet Blombergam un Fričam par šo izpratnes trūkumu nāksies samaksāt.

Neilgi pēc šīs vētrainās apspriedes Blombergam, kurš bija atkārtoti apprecējies, apņēmis par sievu savu sekretāri, nāca ausīs nepatīkams jaunums, ka viņa sieva, kura bija krietni jaunāka par viņu pašu, savulaik bijusi ielasmeita. Tā kā skandālam bija jābūt pēc iespējas lielākam, pa ministrijām ceļoja viņas kailfoto. Drosmīgs vīrs būdams, Blombergs atteicās šķirties, bet viņu nekavējoties atbrīvoja no amata. Nostumts malā, atbrīvots no militāriem pienākumiem, viņš palika otrajai sievai uzticīgs līdz galam, tas ir, līdz pat 1946. gadam Nirnbergā, kur nomira, gaidīdams, kad viņu tiesās.

Fries krita par upuri vēl pretīgākai, neķītrākai mahinācijai, kuru bija prasmīgi organizējis neviens cits kā profesionālis Heid-rihs.

Tāpat kā Šerloks Holmss, Heidrihs spēlē vijoli (bet labāk nekā Holmss). Un, gluži kā Šerloks Holmss, viņš strādā ar krimināllietām. Tikai atšķirībā no detektīva viņš necenšas noskaidrot patiesību; viņš to safabricē - tā ir pavisam cita pieeja.

Viņa uzdevums ir kompromitēt ģenerālpulkvedi fon Friču, armijas virspavēlnieku. Heidriham nav jābūt SD priekšniekam, lai uzzinātu par Friča antinacistiskajiem uzskatiem, jo viņš tos nekad nav slēpis. Zārbrikenē kādas parādes laikā viņš tribīnē atklāti izteicis sarkastiskas piezīmes par SS, partiju un vairākiem augsta ranga partijniekiem. Tātad nebūs grūti inscenēt sazvērestību un piedēvēt Fričam tās iniciatora lomu.

Taču Heidrihs izdomā, ka labāk būtu veco baronu vēl vairāk pazemot. Viņš zina, cik jūtīga un viegli aizkaitināma prūšu aris-tokrātija ir morāles jautājumos, cik ļoti tā lepojas ar savu pareizību. Tieši tāpēc viņš nolemj kompromitēt Friču - tāpat kā Blombergu -, iepinot viņu amorālā skandālā.

Pretēji Blombergam Fričs ir zvērināts vecpuisis. Heidrihs nolemj rakt šajā virzienā. Šādam tipam ir diezgan acīmredzams uzbrukuma punkts. Lai safabricētu netikumību, viņš vēršas attiecīgai vajadzībai radītā gestapo dienestā, “Homoseksuālisma un abortu izskaušanas nodaļā”.

Tur viņš sastop aizdomīgu tipu, kas policijas dienestos pazīstams kā homoseksuālistu šantažētājs. Tas paziņo, ka ir redzējis Friču tumšā ieliņā pie Potsdamas stacijas drātējam kaut kādu “bavāriešu Zepu”. Pilnīgi neticamais stāsts šķiet ticams, ja neņem vērā tikai vienu sīku detaļu. Tam, ka minētais Fričs (šis uzvārds ir nepareizi uzrakstīts) ir īstā Friča “uzvārda brālis”, atvaļināts kavalērijas virsnieks, Heidriha acīs nav nekādas nozīmes. Galvenais, ka viņš ir militārpersona, un tas sajauks gaisu vēl vairāk, it īpaši tāpēc, ka gestapo spiediena ietekmē sīkais šantāžists ir gatavs atpazīt jebkuru - pēc pieprasījuma.

Heidriham nav problēmu ar iztēli, tā ir viņa profesijā vajadzīga kvalitāte, tomēr šādā mahinācijā viss ir jāizdara nevainojami, lai tā vispār izdotos, bet šajā lietā Heidrihs bija nedaudz “nohaltūrējis”. Tomēr daudz netrūka, lai viss būtu gājis kā pa diedziņu.

Reihskancelejas biroja telpās Gēringa un paša Hitlera klātbūtnē nostādīts sīkā izspiedēja priekšā (tas, kā vēlāk atklājās, izskatījies pēc pilnīga deģenerāta), barons neuzskata par vajadzīgu atbildēt uz viņam izvirzītajām apsūdzībām. Tomēr aizsegties ar cilvēka cieņu Trešā reiha augstajās sfērās diez ko neatmaksājas. Hitlers pieprasa Fričam tūlītēju demisiju. Līdz tam brīdim viss noris, kā plānots.

Taču Fričs atsakās to darīt. Viņš pieprasa lietas izskatīšanu kara tribunālā. Pēkšņi Heidriha stāvoklis kļūst ļoti nedrošs. Kara tribunāls nozīmē pirmstiesas izmeklēšanu, ko veiks ne vairs gestapo, bet gan pati armija. Hitlers nezina, ko darīt. Tāpat kā Heidriham, viņam nav nekādas vēlēšanās pēc pienācīgas tiesvedības, turklāt viņš baidās arī no vecās militārās kastas reakcijas.

Dažās dienās situācija pilnīgi mainās: armijnieki ne tikai ir atklājuši patiesību, bet ir arī izrāvuši no gestapo nagiem abus galvenos lieciniekus šajā lietā, šantāžistu un kavalērijas virsnieku. Tātad Heidriha plāns ir pilnīgi izgāzies, un vispār tajā brīdī arī viņa paša galva turas tikai mata galā: ja Hitlers dos atļauju uzsākt tiesvedību, krāpšana nāks gaismā, un tad Heidrihu gaida, mazākais, atbrīvošana no amata, kas nozīmē - visiem viņa vērienīgajiem plāniem krusts pāri. Viņš nonāks teju turpat, kur jau atradās 1931. gadā pēc atbrīvošanas no Jūras spēkiem.

Šādas izredzes Heidrihu nemaz neiepriecina. Aukstasinīgais slepkava kļūst par histērisku upuri. Šellenbergs, viņa labā roka, atceras, ka vienudien krīzes laikā birojā Heidrihs lūdzis, lai atnes viņa ieroci. SD šefs ir pamatīgās sprukās.

Bet viņš velti baidījās par Hitlera rīcību. Beigās Fričs tik un tā tiek atbrīvots - veselības apsvērumu dēļ. Nekādas demisijas, nekāda procesa, viss ir daudz vienkāršāk, turklāt visas problēmas atrisinātas. Heidriham piedurknē tomēr bija pamatīgs trumpis - viņa intereses sakrita ar fīrera interesēm, kurš pats nolēma pārņemt armijas vadību; Fries bija jānovāc, lai tas maksātu ko maksādams, tāda bija vadoņa nelokāmā griba.

1938. gada 5. februāri Volkischer Beobachter parādās prāvs virsraksts:

“Visa vara saplūst fīrera rokās.”

Heidriham vairs nebija, par ko uztraukties.

Process tomēr notika, bet tad spēku samērs bija radikāli mainījies - pēc neticami murgainā anšlusa armija nolieca galvu fīrera ģēnija priekšā un nolēma vairs neniķoties. Fries tika attaisnots, sīkais šantāžists - likvidēts, un beigta balle.

49

Hitlers nekad nav vieglprātīgi izturējies pret tikumiem. Ar 1935. gada Nirnbergas likumiem ebrejiem ir uz stingrāko aizliegts stāties dzimumsakaros ar āriešu rasei piederigu sievieti; arī ārietim dzimumattiecības ar ebrejieti ir liegtas. Par pārkāpumu draud cietumsods.

Pārsteidzošā kārtā kriminālvajāšanu var vērst tikai pret vīrieti. Acīmredzot Hitlers gribēja, lai sievietes, vienalga, vācietes vai ebrejietes, netiktu juridiski tramdītas.

Tomēr Heidrihs, kas ir pareizāks par pašu pāvestu, nav vienisprātis. Viņam šķiet, ka šāda diskriminācija starp vīriešiem un sievietēm aizskar viņa taisnības izjūtu (bet tikai tad, ja sieviete ir ebrejiete). Tāpēc viņš 1937. gadā dod kriminālpolicijai un gestapo slepenas instrukcijas, lai gadījumos, kad vācietis tiek notiesāts par attiecībām ar ebrejieti, viņa partnere tiktu automātiski arestēta un bez lieka trokšņa nosūtīta uz koncentrācijas nometni.

Kad Hitlers izņēmuma kārtā ir pieprasījis ievērot zināmu mērenību, nacistu vadoņi baidās runāt pretim viņa pavēlēm. Interesanti: ja runājam par pavēļu izpildi, tad redzams, ka militārpersonas gods un nodotais zvērests bija vienīgie argumenti, kas pēc kara tika piesaukti visu nacistu noziegumu attaisnošanai.

50

Ziņas par anšlusu ir kā bumbas sprādziens. Austrija beidzot ir “nolēmusi”, ka “pievienosies” Vācijai. Tas ir Trešā reiha izveides sākumposms. Arī burvju triks, ko Hitlers nevilcināsies izmantot vēl un vēl: bez lieliem zaudējumiem iekarot sev veselu valsti.

Tātad jaunums izraisa ziņu gūzmu Eiropā. Pulkvedis Morā-vecs tobrīd ir Londonā un, gluži loģiski, grib steigšus atgriezties Prāgā, bet nav pieejams neviens lidaparāts. Viņš tomēr atrod reisu uz Franciju un nonāk Agas ragā. Tur nolemj pārējo ceļu mērot ar vilcienu. Vilcienam nav ne vainas, tikai ceļš no Francijas uz Čehiju ved cauri... Vācijai.

Neticami, bet Morāvecs nolemj riskēt.

Tā 1938. gada 13. martā rodas dīvaina situācija, kad čehu slepenā dienesta vadītājs vairākas stundas šķērso nacistisko Vāciju vilcienā.

Cenšos iztēloties šo braucienu. Morāvecs, cik nu tas no viņa atkarīgs, mēģina būt pēc iespējas neuzkrītošāks. Protams, viņš runā vāciski, bet vēl nav droši zināms, vai tik nevainojami, lai akcents neizraisītu nekādas aizdomas. Tolaik Vācijā vēl nebija karastāvokļa un vācieši, kurus gan bija uzkurinājuši fīrera uzsaukumi par starptautisko žīdu sazvērestību un iekšējo ienaidnieku, vēl nebija tik modri, cik varētu būt. Piesardzības pēc Morāvecs tomēr izvēlas kasieri, kura seja viņam liekas visdraudzīgākā vai vientiesīgākā.

Iekāpis vilcienā, viņš droši vien uzmeklē tukšu kupeju, kur vai nu 1) apsēžas pie loga, lai varētu uzgriezt muguru iespējamiem ceļabiedriem, lai atvēsinātu to vēlmi uzsākt sarunu; viņš izliekas, ka bauda ainavu, vienlaikus loga atspīdumā vērodams visu kupejā notiekošo, vai arī 2) apsēžas pie durvīm, lai varētu kontrolēt ļaužu pārvietošanos vilciena gaitenī.

Nosēdināsim viņu pie durvīm.

Zinu tikai, lūk, ko: viņš ir pārliecināts (varbūt pat lepns par to), ka ir tik svarīgs putns, ka gestapo vīri būtu gatavi maksāt bargu naudu, lai uzzinātu, ko todien pārvadā Vācijas dzelzceļš.

Droši vien katra kustība vagonā viņam ir īsta nervu pārbaude.

Katra pietura.

Pasažieri, kas laiku pa laikam iekāpj vilcienā un apsēžas kupejā, ko drīz vien piepilda visnotaļ aizdomīgi personāži. Nabadzīgi ļaudis, neapšaubāmi ģimenes cilvēki, kuri viņu drīzāk nomierina, bet ir arī labāk ģērbušies kungi.

Varbūt gaitenī parādās kāds vīrs bez cepures, un tas padara Morāvecu aizdomīgu. No sava mācību brauciena uz PSRS viņš atceras, ka tur uzzinājis - vīrs ar cepuri ir vai nu NKVD aģents, vai ārzemnieks. Bet ko nozīmē vīrs bez cepures Vācijā?

Droši vien viņam bija jāpārsēžas, stundām ilgi jāgaida uz vilcienu savienojumiem, un tas ir papildu stress. Morāvecs dzird avīžu puikas histēriski un ar triumfu izkliedzam virsrakstus. Viņam noteikti nākas vairākas reizes atkārtot riņķa danci pie kases lodziņa, lai pēc iespējas ilgāk turētu noslēpumā savu galamērķi.

Un tad ierodas muita. Pieņemu, ka Morāvecam ir viltoti dokumenti, bet man nav ne jausmas, kādas valsts. Turklāt nemaz nav droši zināms, ka tie bijuši viltoti, jo viņš atradās Londonā, kur veica ar angļu iestādēm saskaņotu uzdevumu. Pirms Londonas viņš dažas dienas sabija Baltijas valstīs, kur, ja nemaldos, apciemoja savus kolēģus. Viņam nebija vajadzīgs “aizsegs”, varbūt viņš nemaz nebija paredzējis slēpties.

Varbūt viņa pase gluži vienkārši bija kārtībā un muitnieks, apzinīgi veicis visas pārbaudes tajās īpašajās dzīves sekundēs, kurās laiks apstājas, atdeva to viņam bez turpmākām birokrātiskām procedūrām.

Fakts ir tāds, ka viņš tika cauri.

Izkāpis no vilciena uz dzimtās zemes, kad briesmas bija pāri, viņš jutās neizsakāmi atvieglots.

Vēlāk viņš paziņoja, ka tā bijusi viņa pēdējā patīkamā sajūta -uz ilgu laiku.

51

Austrija ir pirmais reiha ieguvums. Vienā naktī valsts kļūst par Vācijas provinci, un 150 000 Austrijas ebreju pēkšņi nonāk Hitlera varā.

1938. gadā vēl neviens neplāno viņus iznīcināt. Drīzāk vērojama tendence mudināt tos aizceļot.

Vīnē ierodas jauns SS apakšleitnants, kam SD uzdevis organizēt Austrijas ebreju emigrāciju. Viņš drīz vien aptver situāciju un pieiet lietai radoši. Šis cilvēks visvairāk lepojas ar vienu atjautīgu paņēmienu - ja var ticēt liecībām, ko viņš sniedza, kad divdesmit divus gadus vēlāk stājās tiesas priekšā, - proti, konveijera principa izmantošanu: lai saņemtu atļauju izceļot, ebrejiem ir jāiesniedz vesels žūksnis papīru, kaudze dažādu dokumentu. Kad dosjē ir savākts, viņi var doties uz Žīdu emigrācijas biroju, kur dokumenti tiek salikti uz konveijera. Šīs procedūras mērķis ir iespējami īsākā laikā atņemt viņiem visas mantas, lai viņi nedotos ceļā, kamēr nav likumīgi atteikušies no visa sava īpašuma. Konveijera galā viņus gaida grozs, kurā atrodas pase.

50 000 ebreju šādā ceļā tiek laukā no Hitlera slazda, pirms tas aizveras. Tolaik šāds risinājums savā ziņā apmierina pilnīgi visus -ebreji var uzskatīt sevi par veiksminiekiem, ka ir izdevies tikt cauri ar veselu ādu, bet nacisti mierīgi uzliek ķetnu pamatīgām summām. Berlīnē Heidrihs uzskata operāciju par izdevušos, un labu laiku visu ebreju aizceļošana no reiha tiks uzskatīta par reālistisku risinājumu, par labāko atbildi uz “žīdu jautājumu”.

Un Heidrihs iegaumēs, kā sauc jauno leitnantu, kurš tik labi strādā ar žīdiem: Ādolfs Eihmanis.

52

Tieši Vīnē Eihmanis izgudros metodi, kas būs pamatā jebkurai turpmākai izsūtīšanas un iznīcināšanas politikai, - galvenais tajā ir upuru aktīvas dalības princips. Tiem faktiski vienmēr ir pašiem jāpiesakās Vācijas iestādēs. Gan 1938. gadā, kad bija runa par izceļošanu, gan 1943., kad viņus sagaidīja nosūtīšana uz Treblinku vai Aušvicu, ebreji paši atsaucās uz savu ienaidnieku pavēstēm. Bez šādas sadarbības nebūtu bijusi iespējama nekāda masu iznīcināšanas politika, jo tā saskartos ar neatrisināmām iedzīvotāju skaitīšanas problēmām. Citiem vārdiem sakot, noteikti būtu pastrādāti neskaitāmi noziegumi, bet viss vedina uz domām par to, ka nevarētu runāt ar genocīdu.

Ar sev raksturīgo intuīciju Heidrihs uzreiz pamanīja Eihmanī talantīgu birokrātu, kuru ir iespējams izmantot kā vērtīgu palīgu. Nevienam no abiem tomēr nenāk prātā, ka 1938. gads ir prelūdija 1943. gadam. Toties visi skatieni jau ir pievērsti Prāgai. Bet ne viens, ne otrs nezina, kāda loma viņiem tur lemta.

53

Tomēr jāteic, ka var novērot šādas tādas pazīmes. Jau gadiem ilgi Heidrihs prasa no nodaļas vadītājiem dažādus pētījumus ebreju jautājumā. Reiz viņš saņem aptuveni šādu atbildi:

“Ir jāatņem žīdiem viņu dzīves līdzekļi - un ne tikai tautsaimniecībā. Vācijai ir jākļūst par valsti, kurā viņiem nav nākotnes. Tikai vecajai paaudzei še vajag atļaut mierīgi nomirt, bet jaunos vajag tramdīt, lai nezustu motivācija izceļot. Attiecībā uz līdzekļiem ir jānoraida agresīvs lozungu antisemītisms. Žurkas nevajag apkarot ar revolveri, bet gan ar indi un gāzēm.”

Metafora, fantāzija, bezapziņas uzniršana virspusē; katrā ziņā ir jūtams, ka dienesta vadītājam jau ir kas padomā. Ziņojums datēts ar 1934. gada maiju: īsta gaišredzība!

54

Vecās Bohēmijas viducī, uz austrumiem no Prāgas, uz Olo-moucas ceļa ir neliela pilsēta. Tā ir iekļauta UNESCO kultūras mantojuma sarakstā. Kutna Horā ir gleznainas ieliņas, skaista gotiska katedrāle un... burvīgs kaulu kambaris, īsts vietējas nozīmes kuriozs, īpatnēji savienoti cilvēku galvaskausi, kas veido kapa bālas velves un nišas.

1237. gadā Kutna Нога vēl nenojauš, ka tās dzīlēs dus lipīgi Vēstures dīgļi, no kuriem izplauks tikai pilsētai vien zināma noslēpuma hronikas ironiskās, garās un nežēlīgās lapas. Šī vēsture aptver septiņsimt gadus.

Vāclavs I, Otokara I Pršemisla dēls, nāk no slavenās un pamatīgās Pršemislu dinastijas un valda Bohēmijas un Morāvijas ārēs. Valdnieks apprec vācu princesi Kunigundi. Viņas tēvs ir Švābijas Filips - Romas imperators un gibelīns, proti, rados ar slaveno un ietekmīgo Hohenštaufenu dzimtu. Ķildā starp gvelfiem, kas ir uzticīgi pāvestam, un gibelīniem, kas ir imperatora piekritēji, Vāclavs izšķiras par labu Svētajai Romas impērijai, un, kaut gan pāvesta kūrijas piekoptās politikas dēļ tolaik viņš cieš vairākas neveiksmes, tomēr kopumā alianse nostiprina viņa varu. Tai laikā karalistes ģerboņus sāk rotāt lauva ar sašķelto asti - tas aizstāj veco liesmojošo ērgli. Visur valstī tiek būvēti cietokšņi. Visur jūtams bruņinieku gars.

Prāgā drīz vien parādās Vecjaunā sinagoga.

Kutna Нога vēl ir mazs miests, tā vēl nav viena no Eiropas lielākajām pilsētām.

Nākamā aina varētu norisināties kādā viduslaiku vesternā. Kad satumst nakts, falstafiski trokšņainā iebraucamā sētā saplūst kā Kutna Horas iedzīvotāji, tā arī daži ceļotāji. Pastāvīgie apmeklētāji dzer un joko ar apkalpotājām, kniebj tām dibenā, nogurušie ceļotāji ēd un klusē, zagļi novēro un perina savas nelietības pie dzēriena glāzes, kurai tie tikpat kā nepieskaras. Ārā līst, blakus esošajā stallī dzirdami daži zviedzieni. Uz sliekšņa parādās vecs

sirmbārdis. Vienkāršās drānas salijušas pilnīgi slapjas, kurpes dubļiem aplipušas, audekla cepure nolāsojusi. Kutna Horā visi zina, ka tas ir trakais kalnu vecis, neviens tā īsti nepievērš viņam uzmanību. Viņš pasūta dzeramo un ēdamo, tad vēl otru dzeramo. Viņš pieprasa, lai tiktu nokauta cūka. Pie blakus galdiem atskan smiekli. Saimnieks, aizdomu mākts, apvaicājas, vai vecajam ir ko samaksāt. Tad vecā vīra acis uzvaroši nozibsnl. Viņš ceļ galdā mazu, prastu ādas zuteni un lēnām atsaitē tā auklas. Izvelk no tā nelielu, pelēcīgu akmeni un pasniedz šeņķa saimniekam, kurš to pēta tēlotā nevērībā - sarauc uzacis, paņem akmeni starp pirkstiem, paceļ acu augstumā, pie sienām piestiprināto lāpu gaismā. Te viņa sejā parādās apstulbums, un, piepeši aizgrābts, viņš pakāpjas atpakaļ. Viņš zina, kas tas ir par metālu. Tas ir sudraba rūdas gabals.

55

Otokars II Pršemisls, Vāclava I dēls, tāpat kā vecaistēvs, nes sava senča Pršemisla Arāja vārdu. Šis sencis aizlaikos apņēma par sievu karalieni Libuši, leģendāro Prāgas dibinātāju. Tāpēc Otokars II Pršemisls vairāk nekā jebkurš cits, izņemot, protams, viņa vecotēvu, jūtas kā dižas karaļvalsts mantinieks. Neviens nevar viņam pārmest, ka viņš nebūtu pelnījis savu titulu: pateicoties sudraba iegulām, kopš viņa valdīšanas sākuma Bohēmija katru gadu ir guvusi caurmērā 100 000 sudraba mārku gadā, tāpēc XIII gadsimtā tā ir viens no Eiropas bagātākajiem reģioniem, piemēram, piecas reizes bagātāks par Bavāriju.

Taču viņš ir izpelnījies iesauku “dzelzs un zelta karalis” (iekavas piebildīsim - tas nemaz nav taisnīgi pret metālu, kas viņam palīdzēja tikt pie bagātības, bet, kā jau visi karaļi, viņš negrib būt mierā ar jau iegūto). Viņš zina - karaļvalsts pārticība ir cieši saistīta ar sudraba raktuvēm, un vēlas, lai to apguves tempi tiklu paātrināti. Viņa naktsmieru laupa vēl neatklātie rūdas krājumi.

Viņam vajag vairāk darbaroku. Bet čehi ir zemnieki, viņi nav nekādi kalnrači.

Otokars domīgs skatās uz savu Prāgu. No pils augstumiem viņš redz tirgus, kas saspiedušies ap milzīgo Judītes tiltu, vienu no pirmajām akmens būvēm, ar ko laika gaitā tiks aizstāti vecie koka tilti. Tas atrodas tai pašā vietā, kur nākotnē atradīsies Kārļa tilts, kas savieno vecpilsētu ar Hradčanu kvartālu, kurš vēl nepiekļaujas Malā Strana. Mazi, krāsaini punktiņi rosās ap dažādām precēm -audumiem, gaļu, dārzeņiem un augļiem, dārglietām, metālkalumiem. Viņš zina, ka visi tirgotāji prot vācu valodu. Čehi ir zemnieku tauta, nevis pilsētnieki, un domās iegrimušo reģentu tobrīd pārņem īslaicīgi nožēlas vai pat nicinājuma uzplūdi. Otokars zina, ka valstu prestižu rada pilsētas, nevis lauki, ka dižciltīgie, kas ir cienīgi par tādiem saukties, nepaliek savās zemēs, bet gan ierodas pie karaļa veidot to, ko franči sauc par cour, galmu. Tolaik visa Eiropa mēģina atdarināt šo paraugu, un Otokaru, tāpat kā pārējos, skar franču galma kultūras ietekme, tomēr Francija viņam nozīmē tālu, tātad samērā abstraktu realitāti. Pārdomādams cildeno bruņniecības jēdzienu, viņš sevi iztēlojas teitoņu krustnešu rindās, jo ir cīnījies ar tiem plecu pie pleca Prūsijā, 1255. gada krusta gājienā. Vai tad viņš nebija tas, kurš ar sava zobena smailes dūrienu dibināja Kēnigsbergu? Otokars ir pilnībā pievērsies Vācijai, jo vācu galmi viņa acīs iemieso visu dižciltīgo un moderno. Lai ieguvēja no tā būtu arī viņa karaļvalsts, viņš, spītēdams sava galma padomnieka un it īpaši sava kanclera, Višehradas prāvesta, ieteikumiem, nolēma piekopt vērienīgu politiku, lai veicinātu vācu ieceļošanu Bohēmijā, par attaisnojumu minot darbaroku trūkumu raktuvēs. Viņš bija iecerējis, ka simtiem tūkstoši vācu ieceļotāju brauks un apmetīsies uz dzīvi viņa skaistajā zemē. Piešķirot viņiem dažādas nodokļu atlaides, dodot zemi un citas priekšrocības, Otokars cerēja atrast sabiedrotos, kas varētu vājināt vietējo dižciltīgo pozīcijas, ieskaitot visus Rizmburkus, Vītekus un Falkenšteinus, šīs allaž draudīgās un mantkārīgās ģimenes, kas izraisa viņā tikai neuzticēšanos un nicinājumu. Kad vācu patricieši iegūs varu Prāgā, Jihlavā, Kutna 1 lorā un pēc tam arī visā Bohēmijā un Morāvijā, vēsture pierādīs, ka viņa piegājiens ir bijis vairāk nekā labs, pat ja Otokars pats vairs nepieredzēs sava darba augļus.

Bet, raugoties ilgtermiņā, viņa iecere tomēr bija ļoti slikta.

56

Uzreiz pēc anšlusa Vācija pavisam neraksturīgā piesardzībā sūta Čehoslovākijai nomierinošus paziņojumus: tai nekādā gadījumā nav jābaidās no drīzas agresijas, pat ja Austrijas pievienošana un tās radītā aplenkuma sajūta varētu radīt čehiem pamatotas raizes.

Turklāt, lai izvairītos no nevajadzīgas spriedzes, vācu armijas daļām, kas iebrauc Austrijā, tiek dota pavēle visu laiku turēties no Čehijas robežas vismaz 15 vai 20 kilometru attālumā.

Tomēr Sudetijas vāciešos ziņas par anšlusu izraisa ārkārtīgu sajūsmu. Pavisam drīz visās malās skan runas par šo galīgo, augstākā līmeņa fantāziju - iespēju pievienoties reiham. Aizvien biežāk notiek demonstrācijas un provokācijas. Visur jūtama sazvērestības gaisotne. Milzums skrejlapu un propagandas materiālu. Vācu ierēdņi un citi darbinieki sāk sistemātiski sabotēt Čehoslo-vākijas valdības rīkojumus par separātistu aģitācijas ierobežošanu. Vācu apdzīvotajos apgabalos nepieredzēti plaši tiek boikotēta čehu minoritāte. Benešs savos memuāros raksta, kā viņu pārsteidzis šis mistiskais romantisms, kas, šķiet, pēkšņi iemājojis visos Bohēmijas vāciešos.

57

“Konstances koncils ir vainīgs pie tā, ka aicināja mūsu dabiskos ienaidniekus, visus apkārtējos vāciešus, netaisni cīnīties pret mums, pat ja viņiem nebija nekāda iemesla karot ar mums, tik vien kā lielā nepatika pret mūsu valodu.”

(Husltu manifests, ap 1420. gadu.)

58

Tikai vienu vienīgu reizi Francija un Anglija Cehoslovākijas krīzes laikā spēja pateikt Hitleram “nē”. Velna milti! Turklāt angļu iebildumi tika izteikti pusbalsī...

1938. gada 19. maijā tiek ziņots, ka vācu armija manīta pie čehu robežas. 20. datumā Čehoslovākija paziņo par daļēju armijas mobilizāciju, ar to paužot ļoti skaidru ziņu: ja pret to tiks vērsta agresija, tā aizstāvēsies.

Francija parāda negaidītu apņēmību un uzreiz paziņo, ka pildīs savas saistības pret Čehoslovākiju, tas ir, agresijas gadījumā nodrošinās militāru intervenci.

Angliju nepatīkami pārsteidz franču attieksme, tomēr tā atbalsta savas sabiedrotās nostāju. Taču ar nelielu atrunu, ka bruņota konflikta gadījumā nebūt nesekos droši garantēta britu spēku intervence. Čemberlens raugās, lai viņa diplomāti turētos šīs samocītās formulas robežās: “Eventuāla Eiropas konflikta gadījumā nav iespējams paredzēt, vai tajā tiks iesaistīta arī Lielbritānija.” Ir redzēti arī apņēmīgāki politiķi.

Hitlers atminēsies šo laipošanu, taču šoreiz vienā brīdī viņš nobīstas un atkāpjas. 23. maijā viņš paziņo, ka Vācijai neesot nekādu agresīvu plānu pret Čehoslovākiju, un, it kā nekas nebūtu noticis, liek atvilkt pierobežā masveidā savilktās armijas daļas. Oficiālā versija ir tāda, ka tie ir bijuši tikai parasti manevri.

Bet tagad Hitlers vārās dusmās. Viņš jūtas Beneša pazemots, un viņu pārņem cīņas gars. 28. maijā viņš sasauc vērmahta augstākos virsniekus un nobļaujas: “Čehoslovākija tiks izsvītrota no pasaules kartes, tāda ir mana nelokāmā griba!”

59

Benešs uztraucas par to, ka Lielbritānija acīmredzami nav sajūsmā par iespēju pildīt savas saistības pret viņa zemi, un zvana savam vēstniekam Londonā, lai noskaidrotu, kas notiek. Šī saruna, ko ir ierakstījuši vācu slepenie dienesti, nerada šaubas par to, cik maz ilūziju čehiem bijis par angļu kolēģiem, īpaši Čemberlenu, kurš dabū trūkties ne pa jokam:

“Nolādētais maita prasa, lai mēs laizām Hitleram pakaļu!” “Apstrādājiet viņu, lai tak nāk pie prāta.”

“Prāta vecajam dūksim diez cik daudz vairs nav, tik vien, cik ošņāties ap vācu smilšu čupu un kašņāties tajā.”

“Tad parunājiet ar Horasu Vilsonu. Sakiet, lai pabrīdina premjeru, ka arī Anglija būs briesmās, ja mēs visi nebūsim pietiekami saliedēti. Vai jūs varat viņam to ieskaidrot?”

“Ar Vilsonu neparunāsi. Tas ir īsts plēsoņa!”

Vācieši steigšus nodod ierakstus angļiem. Izskatās, ka Čember-lens ir juties baigi aizkaitināts un tā arī nekad nav piedevis čehiem šos skarbos vārdus.

Tomēr tieši Vilsons, Čemberlena uzticības persona, kas dodas uz Vāciju, lai ierosinātu izlīgumu starp Vāciju un Čehoslovākiju angļu uzraudzībā, dzird no Hitlera šādus vārdus:

“Kas man daļas gar kaut kādu sūda britu pārstāvniecību? Vecais suns ir jucis, ja domā, ka varēs mani šādi iegrožot!”

Vilsons ir pārsteigts:

“Ja Hitlera kungs ar to domā premjerministru, varu jums aplie-i iuat, ka premjerministrs nebūt nav jucis, bet tikai norūpējies par to, lai valdītu miers.”

“Man pilnīgi pie vienas vietas, ko runā šis pakaļlaiža. Viss, kas mani interesē, ir tikai mana tauta Čehijā, kas cieš mokas un ko beidz nost šis pretīgais pederasts Benešs! Es to vairs necietīšu. Tas iet pāri krietna vācieša pacietības mēram! Jūs saprotat, stulbais vepri?

Te man ir vismaz viena lieta, kurā čehi un vācieši, šķiet, bijuši vienisprātis: Čemberlens un viņa kliķe ir bijuši pamatīgi dirsā līdēji.

Bet Čemberlens dīvainā kārtā daudz mazāk uztraucas par vācu nekā par čehu apvainojumiem. Zinot visu, kas sekos, var tikai piebilst: ļoti žēl.

60

1938. gada 21. augustā Eduārs Daladjē, mūsu krietnais Ministru padomes priekšsēdis, norunā radio visai pacilājošu runu: “Raugoties uz autoritārām valstīm, kas bruņojas un apgādājas, pilnīgi ignorējot darba dienas ilgumu, demokrātiskas valstis cenšas sasniegt pārticību un panākt drošību, ieviešot 48 stundu darba nedēļu. Vai Francija, kas ir visnovājinātākā un apdraudētākā, ielaidīsies domstarpībās, kuras var apdraudēt tās nākotni? Kamēr starptautiskā situācija ir tik delikāta, mums ir jāspēj strādāt vairāk par 40 stundām nedēļā - un līdz pat 48 stundām uzņēmumos, kuru darbība ir saistīta ar valsts aizsardzību.”

Lasot šīs runas stenogrammu, nodomāju, ka franču pielikšana pie darba noteikti ir Francijas labējo politisko spēku mūžīgā fantāzija. Man šķita skandalozi, ka reakcionārās vadošās aprindas, kas ne mazākajā mērā nebija aptvērušas situācijas nopietnību, izmantoja Sudetu krīzi tikai tam, lai noslēgtu rēķinus ar kreiso partiju koalīciju Front populaire, Tautas fronti. Jāteic, ka 1938. gadā buržuāziskajā presē redakcijas sleju autori bez aiztures kaunināja strādniekus, kuri, lūk, domājot tikai par saviem apmaksātajiem atvaļinājumiem.

Taču tēvs man pamatoti atgādināja, ka Daladjē bija radikāls sociālists un tātad ir piederējis pie Front populaire. Nupat pārbaudīju, un, nudien, brīnumu brīnumi, Leona Blūma valdībā Daladjē bija nacionālās aizsardzības ministrs! Man aizrāvās elpa. Tik tikko izdodas aptvert viņa gājienu: Daladjē, bijušais nacionālās aizsardzības ministrs Front populaire koalīcijā, piesauc valsts aizsardzības jautājumus ne jau tāpēc, lai neļautu Hitleram saplosīt Čehoslovākiju, bet gan lai atceltu 40 stundu darba nedēļu, kas ir viena no Front populaire izcīnītajām uzvarām. Uz šāda politiska stulbuma fona nodevība kļūst teju par mākslas darbu.

61

1938. gada 26. septembrī Hitleram jāuzrunā pūlis, kas sapulcējies Berlīnes Sporta pilī. Viņš iesildās ar britu delegāciju, kas nupat viņam paziņojusi par čehu atteikšanos nekavējoties evakuēt Sudetu apgabalu: “Viņi pret vāciešiem izturas kā pret nēģeriem! 1. oktobrī es darīšu ar Čehoslovākiju, ko gribēšu! Ja Francija un Anglija nolems man uzbrukt, lai tikai pamēģina! Man ir pilnīgi vienalga! Nav nekādas jēgas turpināt sarunas, tās neko nedod!” Un viņš aiziet.

Tad kāpj tribīnē savas fanātiskās publikas priekšā.

“Divdesmit gadu garumā Čehoslovākijas vācieši ir cietuši no čehu vajāšanām. Divdesmit gadu garumā reiha vācieši ir tikai noskatījušies. Drīzāk jāteic, viņi ir bijuši spiesti bezpalīdzīgi noskatīties: ne jau tāpēc, ka vācu tauta jelkad būtu samierinājusies ar šo situāciju. Tā bija bez ieročiem un nevarēja palīdzēt saviem mocītajiem brāļiem. Šodien viss ir citādi. Un demokrātiskā pasaule ir sašutusi! Šajos gados mēs esam iemācījušies nicināt šīs pasaules demokrātus. Visā mūsu laikmetā starp F.iropas lielvarām esam atraduši tikai vienu valsti un tās priekšgalā - vienu cilvēku, kurš izprot, kādās sprukās ir nonākusi mūsu tauta, - tas ir mans lielais draugs Benito Musolīni (pūlis kliedz: Heil Ducel). Beneša kungs sez Prāgā un ir pārliecināts, ka atrodas drošībā, kamēr viņam aiz muguras ir Francija un Anglija (ilgstoši smiekli). Mani tautieši, es domāju, ka ir pienācis brīdis runāt skaidru valodu. Beneša kungs var rēķināties ar septiņu miljonu tautu, turpretim šeit ir septiņdesmit piecu miljonu tauta (vētraini aplausi). Es apliecināju Čemberlena kungam, ka līdz ar problēmas atrisinājumu Eiropā vairs teritoriālu problēmu nebūs. Mēs negribam, lai reihā dzīvotu čehu tauta, bet vācu tautai es paziņoju: attiecībā uz Sudetijas vāciešiem manai pacietībai ir pienācis gals. Tagad Beneša kungam ir izvēle: karš vai miers. Vai nu viņš pieņems mūsu piedāvājumu un beidzot atbrīvos Sudetijas vāciešus, vai arī mēs paši dosimies viņus atbrīvot.

Lai tas visiem būtu skaidrs.”

62

Sudetu krīzes laikā ir konstatēti pirmie oficiālie fīrera neprāta apliecinājumi. Tolaik Beneša un čehu pieminēšana izraisīja viņā tik trakas dusmas, ka viņš varēja pilnīgi zaudēt pašsavaldīšanos. Runā, ka viņš esot meties rāpus un košļājis paklāja malas. Pēc šīm demences lēkmēm nacismam vēl tolaik naidīgās aprindās drīz vien izplatījās iesauka Teppichfresser (“paklāja rijējs”). Nezinu, vai viņam vēl ilgi saglabājās paradums trakumā košļāt visu, kas pagadās pie rokas, vai arī šis simptoms pēc Minhenes izzuda.

63

1938. gada 27. septembrī, trīs dienas pirms Minhenes vienošanās, visa pasaule aiztur elpu. Hitlers ir kļuvis neredzēti draudīgs. Čehi apzinās: ja atdos vāciešiem dabisko šķērsli, ko veido Sudetijas apgabals, ar viņiem būs cauri. Čemberlens paziņo: “Vai nav šausmīgi, groteski, neticami, ka mums šeit ir jārok bumbu patvertnes kaut kādas tālās zemēs notiekošas ķildas dēļ, kur saiet ragos tautas, kas mums ir pilnīgi svešas?”

64

Tāpat kā Klodels vai Žirodū, Sendžons Perss pieder pie rakst-nieku-diplomātu sugas, kas man neizsakāmi riebjas. Instinktīvais riebums pret pēdējo minēto man šķiet īpaši pamatots, ja atceramies viņa uzvedību 1938. gada septembrī.

Aleksis I.ežē (tāds ir viņa īstais vārds, leger - “viegls”, “vieglprātīgs”, un tāds viņš arī bija) pavada Daladjē uz Minheni kā Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs. Viņš ir caurcaurēm pārliecināts pacifists un strādā bez mitas, lai pierunātu Francijas premjerministru piekāpties visām vācu prasībām. Viņš ir klāt, kad aicina ienākt Čehoslovākijas pārstāvjus, lai pavēstītu, kāds liktenis viņus sagaida - divpadsmit stundas pēc tam, kad ir aizmuguriski parakstīta vienošanās. Hitlers un Musolīni jau ir prom, Čember-lens uzkrītoši žāvājas, un Daladjē cenšas neizrādīt to, ka ir sanervozējies, slēpdamies aiz mulsas augstprātības. Kad čehi dziļā šokā prasa, vai no viņu valdības tiek gaidīta kāda atbilde vai paziņojums, Daladjē droši vien aiz kauna zaudē runas spējas (brīnums, ka viņš un pārējie vispār no kauna nebija nosmakuši!). Tad pielec kājās viņa padotais, kam uzdots atbildēt, un dara to augstprātīgā nevīžībā, ko čehu ārlietu ministrs (ar kuru viņš runāja) vēlāk komentē ar lakonisku piezīmi: “Tas ir francūzis.” Par to mums visiem ir vērts aizdomāties.

Tā kā vienošanās ir noslēgta, nekāda atbilde netiek gaidīta. Čehoslovākijas valdībai toties jau šodien pat ir jāsūta uz Berlīni savs pārstāvis, vēlākais, līdz 15.00 (tagad ir 3 naktī), lai viņš palīdzētu komisijai, kura sanāks saistībā ar vienošanās izpildi. Sestdien Berlīnē jāierodas arī kādam Čehoslovākijas virsniekam, lai nokārtotu evakuācijas detaļas. Diplomāts runā aizvien skarbākā tonī un sak izteikt rīkojumus. Viņa priekšā viens no Čehoslovākijas pārstāvjiem izplūst asaras. Nepacietīgs, itin kā cenšoties attaisnot šo brutālo gājienu, diplomāts piebilst, ka situācija ir bīstama pilnīgi visiem. Bez jokiem! Tātad tieši franču dzejnieks ir tas cilvēks, kurš

gandrīz performatīvā formā pasludina nāves spriedumu Čehoslo-vākijai, zemei, kuru mīlu vairāk par visām pasaulē.

65

Pie viesnīcas durvīm Minhenē kāds žurnālists uzdod jautājumu:

“Bet sakiej., vēstnieka kungs, šī vienošanās tomēr nes atvieglojumu, vai ne?”

Klusums. Tad Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs nopūšas:

“Atvieglojums, tas gan... tāds pats atvieglojums, kā pietaisot bikses!”

Šī atklāsme, šis vārds vietā nāk par vēlu, ar to vairs nevar labot viņa bezkaunīgo izturēšanos. Sendžons Perss ir uzvedies kā īsts sūdabrālis. Viņš pats šai smieklīgajā stīvā diplomāta manierē teiktu: “Kā ekskrements.”

66

Times parādās raksts par Čemberlenu: “Uzvarētājs vēl nekad nav atgriezies no sekmīgi izcīnītas kaujas ar tik cildeniem lauriem.”

67

Čemberlena uzruna no balkona Londonā: “Mani dārgie draugi, jau otro reizi mūsu vēsturē godīgs miera līgums tiek atvests no Vācijas uz Dauningstrītu. Šoreiz es patiešām domāju, ka mieram lemts ilgs mūžs.”

68

Čehu ārlietu ministrs Krofta: “Šī putra mums ir uzspiesta; tagad ir mūsu kārta to strēbt, bet rit mūsu vietā nonāks citi.”

69

Kaut kāda bērnišķīga snobisma dēļ es biju nolēmis nepieminēt slavenāko franču frāzi visā šajā drūmajā lietā, tomēr nespēju neritēt Daladjē, kurš, izkāpis no lidmašīnas, pūlim uzgavilējot, esot teicis: “Ak, muļķi, muļķi! ja vien jūs zinātu, kas jūs sagaida!...” Daži tomēr apšauba to, ka viņš būtu varējis izrunāt šos vārdus, ka viņam būtu piemitusi šāda prāta skaidrība, šādas asprātības paliekas. Tas bija Sartrs, kurš izplatīja šo slepeno citātu savā romānā “Atlikšana”.

70

Vārdi, kurus Čērčils saka Pārstāvju palātā, jebkurā gadījumā liecina par lielāku tālredzību un, kā vienmēr, par lielāku diženumu: “Mēs piedzīvojām pilnīgu un absolūtu sakāvi.”

(Čērčilam nākas klusēt diezgan ilgas minūtes, līdz apsīkst protestētāju kliedzieni un svilpieni.)

“Mēs šobrīd esam nepieredzēti vērienīgas katastrofas liecinieki. Ceļš uz Donavas ieteku un Melno jūru ir vaļā. Donavas ieleja un Viduseiropas valstis cita pēc citas tiks ierautas plašajā nacistu politikas mašinērijā, kas tiek vadīta no Berlīnes. Un nedomājiet, ka tās ir beigas, nē, tas ir tikai sākums...”

Nedaudz vēlāk Čērčils, it kā visu savilkdams kopā, piebilst šo nemirstīgo hiasmu:

“Jums bija jāizvēlas starp karu un apkaunojumu, jūs izvēlējāties apkaunojumu. Un jums būs karš.”

71

“Nodevības zvani zvanīt zvana. Kurš gan tiem auklu rausta? Smalkā Francija, lepnā Albiona, Mūsu tik mīlētās zemes.”

(Františeks Halass)

72

“Nodotā nācija ir ne dzīva, ne mirusi, bet Francija sit belotes kārtis un klausās Tino Rosi.”

(Monterlāns)

73

Abas varenās Rietumu demokrātijas ir kapitulējušas Vācijas nekaunīgo prasību priekšā. Hitlers var gavilēt. Bet notiek tieši pretējais - viņš atgriežas Berlīnē ļoti sliktā omā un šķendējas par Čem-berlenu: “Šis ķēms laupīja man prieku ar triumfu iesoļot Prāgā!” Liela muiža, daži kalni vairāk vai mazāk! Piespiežot Čehoslovāki-jas valdību piekāpties pilnīgi visā, abas gļēvās nācijas - Francija un Anglija - uz brīdi ir atņēmušas vācu diktatoram iespēju īstenot savu patieso mērķi: nevis tikai amputēt daļu Čehoslovākijas, bet gan “izsvītrot to no kartes”, tas ir, pārvērst par reiha provinci. Septiņi miljoni čehu, septiņdesmit pieci miljoni vāciešu... turpinājums sekos...

74

1946. gadā Nirnbergā Čehoslovākijas pārstāvis uzdod Keite-lam, vērmahta virspavēlniekam, jautājumu: “Vai reihs 1938. gadā būtu uzbrucis Cehoslovākijai, ja Rietumu lielvaras būtu atbalstījušas Prāgu?” Uz to Keitels atbild: “Protams, ne. Militārā ziņā mēs nebijām pietiekami spēcīgi.”

Hitlers var šķendēties, ja grib. Bet Francija un Anglija plaši atdarīja durvis, kuru atslēgas viņam nebija. Un pilnīgi skaidrs, ka, izrādot tādu pretimnākšanu, tās viņu pamudināja iet vēl tālāk.

75

Viss sākās šeit, Btirgerbrāukeller, Minhenes lielajā alus pagrabā, tieši pirms piecpadsmit gadiem. Bet šovakar nav īstais brīdis svinību pasākumiem, pat ja notikumam par godu ir atbraukuši trīstūkstoš cilvēku. Runātāji cits pēc cita kāpj tribīnē un pieprasa atriebību - aizvakar Parīzē kāds septiņpadsmitgadīgs ebrejs nogalinājis Vācijas vēstniecības sekretāru, jo ticis deportēts šī jaunieša tēvs. Heidrihs labi zina, ka tas nav liels zaudējums - vēstniecības sekretāru uzraudzīja gestapo, jo viņš bija pārliecināts antifašists. Bet šeit ir izdevība, ko nedrīkst palaist garām. Gebelss uztic viņam plaša mēroga misiju. Vakars rit savu gaitu, un Heidrihs diktē pavēli: naktī notiks “spontānas” demonstrācijas. Visām valsts policijas nodaļām nekavējoties jāsazinās ar atbildīgiem partijas un ,S\S kadriem. Policijai nav jāiejaucas demonstrāciju norisē. Drīkst veikt tikai tādus pasākumus, kas nerada nekādus draudus vāciešu dzīvībai un īpašumam (piemēram, sinagogas drīkst aizdedzināt tikai tad, ja ir pilnīgi izslēgta iespēja, ka uguns varētu pārmesties uz blakusmājām). Žīdu veikalus un dzīvokļus var iznicināt, bet nedrīkst izlaupīt. Jāapcietina tik daudz žīdu (īpaši -bagātu), cik vien šobrīd iespējams ietilpināt cietumu kamerās. Pēc

apcietināšanas nekavējoties jāsazinās ar attiecīgajām koncentrācijas nometnēm, lai viņus pēc iespējas drīzāk internētu. Pavēle tiek nodota pīkst. 1.20.

SA ir jau devušies ceļā, viņiem pa pēdām seko arī SS. Berlīnes un visu lielāko Vācijas pilsētu ielās šķīst ebreju veikalu skatlogi, pa ebreju dzīvokļu logiem lido mēbeles, dabū trūkties arī paši ebreji, ja viņi netiek arestēti vai pat nogalināti. Pret zemi sašķīst rakstāmmašīnas, šujmašīnas un pat klavieres. Šāda plosīšanās iet vaļā visu nakti. Godīgi ļaudis ieslēdzas dzīvokļos, ziņkārīgākie vēro notiekošo, bet nemēģina iejaukties - kā mēmi spoki, viņu klusēšanas nozīme nav nosakāma -, viņi ir līdzzinātāji, nepiekrīt, netic, ir apmierināti? Kaut kur Vācijā atskan klauvējieni pie astoņdesmit vienu gadu vecas kundzes durvīm. Atvērusi durvis SA vīriem, viņa nosmejas: “Kādi augsti viesi šorīt atnākuši!” Bet, kad SA vīri liek viņai apģērbties un sekot, kundze apsēžas uz dīvāna un paziņo: “Es neģērbšos un nekur neiešu. Dariet ar mani, ko gribat.” Un, kad viņa atkārto: “Dariet ar mani, ko gribat,” - grupas vadītājs izvelk pistoli un iešauj viņai krūtīs. Viņa saļimst uz dīvāna. Tad šāvējs ielaiž viņai otro lodi galvā. Viņa nokrīt no dīvāna un saraujas čokurā. Bet vēl nav beigta. Pagriež galvu pret logu un viegli nogār-dzas. Tad grupas komandieris iešauj viņai trešo lodi - pieres vidū, no desmit centimetru attāluma.

Citviet kāds SA vīrs uzkāpj uz izlaupītas sinagogas jumta un vicina Toras ruļļus, klieg4ams: “Varat ar tiem atslaucīties, žīdi!” Un met tos kā serpentina lenti karnevālā. Pilnīgi neatkārtojams stils.

Kādas mazpilsētas birģermeistara ziņojumā lasāms: “Akcija pret žīdiem notika ātri un bez īpašiem traucēkļiem. Pēc veiktajiem pasākumiem viens žīdu pāris noslīcinājās Donavā.”

Deg visas sinagogas, bet Heidrihs, būdams labs sava amata pratējs, liek pārsūtīt visus arhīvus, kādi vien tajās atrastos, uz SD galveno mītni. Vilhelmštrāsē pienāk kastes ar dokumentiem. Nacisti labprāt dedzina grāmatas, bet reģistrus gan ne. Vācu izdarība? Kas gan zina, vai SA vīri nav atslaucījuši sev pakaļu ar šiem vērtīgajiem arhīviem...

Nakamajā rītā Heidrihs nosūta pirmo ziņojumu Gēringam: vēl nav iespējams pārbaudīt iznīcināto žīdu veikalu un māju skaitu, l ēš 815 iznīcinātu veikalu, 171 dzīvojamo māju, kas aizdedzinātas vai iznīcinātas, bet tā ir tikai neliela reālo zaudējumu daļa. Uguns pielaista 119 sinagogām, vēl 76 tikušas pilnībā sagrautas. Apcietināti 20 000 žīdu. Ziņots par 36 mirušajiem. Smagi ievainoto skaits arī sasniedz 36. Visi nogalinātie un ievainotie ir židi.

Heidrihs saņem informāciju ari par izvarošanas gadījumiem -šeit ir konstatēti Nirnbergas rasu likumu pārkāpumi. Tāpēc vainīgie ir apcietināti, izmesti no partijas un nodoti tiesai. Toties pret tiem, kuri ir nogalinājuši, nekas netiek pasākts.

Divas dienas vēlāk Gaisa pārvadājumu ministrijā Gērings vada sanāksmi, kurā jāatrod iespēja uzkraut žīdiem pienākumu segt grautiņu laikā nodarītos zaudējumus. Kā ziņo apdrošināšanas sabiedrību runasvīrs, tikai izsisto stiklu cena sasniedz piecus miljonus mārku (tieši tāpēc šo nakti sauc par Kristallnacht, Kristāla nakti). Izrādās, žīdu veikalu īpašnieki bieži vien ir ārieši, kuriem jāmaksā kompensācija. Gērings psiho. Neviens nebija domājis par operācijas finansiālo pusi, un, izskatās, ekonomikas ministrs vēl mazāk nekā visi citi. Viņš kliedz uz Heidrihu, ka labāk būtu nogalinājuši divsimt žīdus nekā iznīcinājuši tik daudz īpašuma. Heidrihs aizvainots atbild, ka ir nogalināti 36 židi.

Pamazām tiek atrasta iespēja likt postījumus segt pašiem žīdiem. Gērings nomierinās, un gaisotne vairs nav tik saspīlēta.

I leidrihs pat dzird Gēringu jokojam ar Gebelsu par žīdu rezervāta izveidi mežā. Gebelss mēļo, ka vajadzētu tajā ievietot tos dzīvniekus, kas ir sasodīti līdzīgi žīdiem, piemēram, līkdeguni alni. Visi smej, ka plīst, izņemot apdrošināšanas sabiedrību pārstāvi, kuru feldmaršala izstrādātais finansēšanas plāns diez ko nepārliecina. An I leidrihs nesmejas.

Sanāksmes beigās tiek nolemts konfiscēt ebrejiem visus viņu īpašumus un aizliegt turpmāk veikt uzņēmējdarbību. Tad Heidrihs uzskata par vajadzīgu ievirzīt runas konkrētākā gultnē:

“Fat ja mēs izslēdzam žīdus no uzņēmējdarbības, galvenā problēma nav atrisināta. Tā ir žīdu izdzīšana no Vācijas.” Kamēr tas nav izdarīts, viņš ierosina tos apzīmēt, lai viņus varētu viegli atpazīt.

“Ieviest formas tērpu!” iesaucas Gērings, kam ir liela patikšana uz drēbēm.

“Drīzāk atšķirības zīmi,” Heidrihs atbild.

76

Sanāksme nebeidzas uz šīs pravietiskās nots. Uz priekšdienām ebrejiem liegta pieeja valsts skolām, valsts slimnīcām, pludmalēm un kūrortiem. Viņiem tagad jāiepērkas tikai noteiktās stundās. Toties pēc Gebelsa iebildumiem nācās atteikties no ieceres ierādīt viņiem atsevišķu vagonu vai nodalījumu sabiedriskajā transportā: kas gan notiktu sastrēguma stundās? Vāciešiem vajadzētu saspiesties, bet žīdiem būtu izbrīvēts vesels vagons! īsi sakot, debates kļūst ļoti tehniskas un precīzas.

Heidrihs piedāvā vēl citus pārvietošanās ierobežojumus. Gērings, nomierinājies pēc pirmītējās dusmu lēkmes, it kā nekas nebūtu noticis, uzdod fundamentālu jautājumu: “Bet, dārgais Heidrih, jūs taču nevarēsiet izvairīties no geto izveides lielā mērogā visās mūsu lielajās pilsētās. Mums būs pie tā jānonāk.” Heidrihs atbild tonī, kas, šķiet, necieš iebildumus:

“Runājot par geto problēmu, es tūlīt pat paudīšu savu nostāju. No policijas viedokļa raugoties, uzskatu par neiespējamu izveidot geto kā pilnīgi izolētu kvartālu, kurā dzīvotu tikai žīdi. Mēs nespējam izkontrolēt geto, kur žīds tiekas ar visiem citiem žīdiem. Tādos geto neizbēgami patveras noziedznieki, kā arī rodas epidēmiju perēkļi. Mēs negribam ļaut žīdiem dzīvot vienā mājā ar vācu iedzīvotājiem; patlaban gan ielu sektoros vai mājās, kur žīdi dzīvo, vācieši piespiež viņus uzvesties kārtīgi. Labāk ir žīdus rūpīgāk uzraudzīt un paturēt modrajās iedzīvotāju acīs nekā sadzīt tūkstošiem žīdu vienkopus vienā kvartālā, kur es nespēšu apmierinoši kontrolēt viņu ikdienas gaitas ar formās tērptu policistu palīdzību.” Rauls Hilbergs šajā “policejiskajā skatījumā” redz Heidriha izpratni gan par savu amatu, gan Vācijas sabiedrību: visus iedzīvotājus viņš uzlūko kā sava veida palīgpoliciju, kuras uzdevums ir uzraudzīt ebrejus un ziņot par katru savādību. 1943. gada sacelšanās Varšavas geto apliecinās, ka viņa analīze bijusi pareiza: vajadzēja veselas trīs nedēļas, lai to apspiestu. Ar ebrejiem tomēr nav joki. Turklāt viņš lieliski zina, ka mikrobi rases nešķiro.

77

Pēc miesasbūves monsinjors Tiso ir sīks resnis. Vēsturiski viņam ir vieta starp lielākajiem kolaboracionistiem. Šā vira naids pret varas centralizāciju čehu rokās ir apzīmogojis viņa likteni -viņš ir kļuvis par slovāku Petēnu. Bratislavas arhibīskaps visu mūžu ir cīnījies par savas valsts neatkarību, un šodien, pateicoties Hitleram, viņa mērķis ir sasniegts. 1939. gada 13. martā, kad vērmahta divīzijas grasās iebrukt Bohēmijā un Morāvijā, reiha kancelejā uz pieņemšanu ierodas nākamais Slovākijas prezidents.

Kā jau parasts, Hitlers runā, bet uzrunātais klausās. Šajā gadījumā Tiso nezina, vai viņam līksmot vai drebēt bailēs. Kāpēc gan tam, ko viņš ir vēlējies, vienmēr jāpiepildās ar ultimāta un šantāžas palīdzību?

I litlers skaidro: Cehoslovākijai ir jābūt pateicīgai Vācijai par to, ka ta nav vel vairāk izpluinīta. Reihs aprobežojas tikai ar Sudetu reģiona aneksiju, izrādot ārkārtīgu pieticību. Tomēr čehi neesot izrādījuši viņam ne mazāko pateicību. Pēdējo nedēļu laikā situācija esot kļuvusi nepanesama. Pārāk daudz provokāciju. Tur dzīvojošie vācieši vēl aizvien tiekot apspiesti un vajāti. Tas esot Beneša valdības stilā (izrunājot šo vārdu, Hitlers iekarst).

Arī slovāki viņu pievīluši. Pēc Minhenes vienošanās viņš esot sastrīdējies ar saviem vecajiem ungāru draugiem par to, ka nav ļāvis viņiem sagrābt Slovākiju. Viņš tad domājis, ka Slovākija vēlas būt neatkarīga valsts.

Vai Slovākija vēlas vai nevēlas būt neatkarīga, ko? Tas ir jautājums, uz ko sniedzama atbilde ne vairs dažu dienu, bet dažu stundu laikā. Ja Slovākija vēlas būt neatkarīga, viņš tai palīdzēs un ņems to savā paspārnē. Bet, ja tā atteiksies atdalīties no Prāgas vai pat tikai svārstīsies, tad viņš pametīs to likteņa varā: kā sīka vienība tā tiks ierauta notikumu virpulī, un viņš par to vairs nebūs atbildīgs.

Tieši tobrīd Ribentrops nodod Hitleram ziņojumu, izliekoties, ka tas nupat pienācis. Tajā ir runa par ungāru armijas manevriem pie slovāku robežām. Šī nelielā mizanscēna ļauj Tiso aptvert (ja viņš vēl nebija to aptvēris), cik steidzīgi ir jārīkojas un kādi ir varianti: vai nu Slovākija pasludina neatkarību un apsola paklausību Vācijai, vai arī to aprīs Ungārija. Tiso atbild: slovāki spēs parādīt, ka ir fīrera labvēlības cienīgi.

78

Par to, ka Čehija nodeva Vācijai Sudetiju, Francija un Anglija saskaņā ar Minhenes vienošanos tai garantēja jauno robežu neaizskaramību. Bet Slovākijas neatkarība sajauc visas kārtis. Vai var aizsargāt valsti, kas vairs neeksistē? Šī apņemšanās attiecās uz Čehoslovākiju, nevis tikai uz Čehiju. Vismaz tā atbild angļu diplomāti saviem Prāgas kolēģiem, kuri ieradušies pēc palīdzības. Ir vācu iebrukuma priekšvakars. Francija un Anglija tagad var izrādīt savu gļēvumu pilnīgi legāli.

1939. gada 14. martā pīkst. 22.40 Anhalter Bahnhof stacijā ienāk vilciens no Prāgas. No tā izkāpj melnās drēbēs tērpies sirmgalvis ar nokārtu lūpu, retiem matiem un apdzisušu skatienu. Tas ir prezidents Hāha, kurš saskaņā ar Minhenes vienošanos nomainīja Benešu un tagad ieradies lūgt Hitleru pasaudzēt viņa zemi. Viņš nelido ar lidmašīnu, jo viņam ir slima sirds; viņš brauc kopā ar savu meitu un ārlietu ministru.

Hāha baidās no tā, kas viņu šeit, Berlīnē, sagaida. Viņš zina, ka vācu armijas daļas jau ir šķērsojušas robežu un pulcējas ap Bohē-miju. Tūlīt notiks iebrukums, un viņa brauciena mērķis ir tikai vest sarunas par cienījamu padošanos. Pieļauju, ka viņš būtu pilnīgi gatavs pieņemt nosacījumus, kas līdzinātos Slovākijai uzspiestajiem: neatkarīgas valsts statusu, bet Vācijas aizbildnībā. Viņš baidās no kā cita - no savas valsts pilnīgas likvidēšanas.

Tādēļ, tikko spēris kāju uz perona, Hāha ir pārsteigts, ka viņu sagaida godasardze. Pats ārlietu ministrs Ribentrops ir sagaidītāju vidū un pasniedz burvīgu puķu pušķi viņa meitai. Konvojs, ar kuru aizved čehu delegāciju, ir valsts vadītāja cienīgs, un viņš vēl joprojām tāds ir. Hāha nedaudz uzelpo. Vācieši ierāda viņam labāko luksusa numuru greznajā viesnīcā Adlon. Uz meitas gultas ir šokolādes kaste, ko sūta pats fīrers.

Čehijas prezidentu aizved uz kanceleju, kur godasardzē ir nostājušies SS vīri. Hāha jūtas nedaudz mierīgāks.

Viņa noskaņojums tomēr mainās, tiklīdz viņš ieiet kanclera birojā. Līdzās Hitleram viņš sazīmē Gēringu un Keitelu, bet šo viru Vācijas armijas pavēlnieku - klātbūtne nesola nekā laba. Arī Hitlera sejas izteiksme neatbilst līdzšinējai laipnajai sagaidīšanai. Drusciņa pašapzinības, ko viņš bija atguvis, izkūp gaisā, un Emils I laba tiek nepielūdzami ierauts Vēstures dūksnājā.

“Varu fīreram apliecināt, ka es nekad neesmu jaucies politikā,” viņš tulkam saka. “Patiesībā nekad neesmu sagājies ne ar Benešu, ne Masariku un, kad man nācies viņus satikt, esmu izjutis pret

viņiem antipātijas. Beneša valdība man vienmēr likusies augstākajā mērā pretīga, tā ka pēc Minhenes es vispār sāku prātot, vai mums ir jēga saglabāt neatkarību. Esmu pārliecināts, ka Čehoslo-vākijas liktenis ir fīrera rokās, un tāpat esmu pārliecināts, ka tas ir drošās rokās. Es zinu, ka tieši fīrers ir cilvēks, kurš sapratīs manu skatījumu, kad teikšu, ka Čehoslovākijai ir tiesības pastāvēt kā nacionālai valstij. Mūsu valsti nosoda, jo tajā esot pārāk daudz Beneša piekritēju, bet mana valdība dara visu iespējamo, lai viņus apklusinātu.”

Tad runā Hitlers, un no viņa vārdiem, ja var ticēt tulka liecībai, Hāha burtiski pārakmeņojas:

“Prezidents ir jau cienījamos gados un tik un tā ir atbraucis šurp. Tas var ļoti palīdzēt viņa valstij. Vācija patiešām gatavojas intervencei, kas notiks jau tuvākajās stundās. Es neesmu naidīgi noskaņots ne pret vienu nāciju. Ja Čehoslovākijas valsts atliekas vēl aizvien pastāv, tad tikai tāpēc, ka esmu tā gribējis un lojāli izpildījis savas saistības. Bet pat pēc Beneša aiziešanas Čehoslovākijas attieksme nav mainījusies! Es jūs brīdināju! Es teicu: ja provokācijas turpināsies, es iznīcināšu Čehoslovākijas valsti pilnībā! Un tās turpinājās visu laiku! Tagad kauliņi ir mesti... Es pavēlēju vācu armijai iebrukt valstī un nolēmu iekļaut Čehoslovākiju vācu reiba sastāvā

Tulks par Hāhu un viņa ministru izteicās šādi: “Tikai viņu acis vēl liecināja par to, ka viņi ir dzīvi.”

Hitlers runā tālāk:

“Rīt sešos no rīta Vācijas armija iekļūs Čehoslovākijā uzreiz no visām pusēm un vācu aviācija okupēs lidlaukus. Ir divi notikumu scenāriji.

Vai nu vācu armijas iebrukums izraisīs cīņas - tādā gadījumā pretestība tiks salauzta ar brutālu spēku.

Vai arī vācu armija ienāks valstī mierīgā ceļā, un tad es bez grūtībām piešķiršu Čehijai dāsnu režīmu, kāds tai lielā mērā ir vajadzīgs... autonomiju un zināmu nacionālo brīvību.

Es rīkojos ne jau aiz naida, bet tikai un vienīgi nolūkā aizsargāt Vāciju. Ja Čehoslovākijā nebūtu piekritusi Minhenes vienošanās nosacījumiem, es bez svārstlšanās būtu iznīcinājis čehu tautu un neviens nebūtu man stājies ceļā! Ja šodien čehi grib cīnīties, viņu armija pēc divām dienām vairs nepastāvēs. Protams, būs upuri arī vācu pusē, un tas vēl vairāk uzkurinās naidu pret čehu tautu, kā rezultātā būšu spiests pašsaglabāšanās vārdā liegt jums šo autonomiju.

Pasaulei par jūsu likteni nospļauties. Kad lasu ārvalstu presi, jūtu līdzi Čehoslovākijai. Tā atsauc atmiņā slavenu citātu no “Otello”: “Moris savu ir padarījis, moris var iet...””

Var jau būt, ka šis citāts Vācijā ir kļuvis par sakāmvārdu, bet nesaprotu, kāpēc Hitlers to šeit piesauca un ko viņš ar to gribēja teikt... Kas ir moris? Čehoslovākija? Bet ko tā ir padarījusi? Un kurp tā var iet?

Pirmais pieņēmums: no Vācijas viedokļa raugoties, Čehoslovākija ar savu pastāvēšanu ir pakalpojusi Rietumu demokrātijām, pēc 1918. gada novājinot Vāciju. Izpildījusi šo misiju, tagad tā var likvidēties. Bet tas labākajā gadījumā ir ļoti aptuvens pieņēmums: Čehoslovākijas izveides rezultātā izjuka Austroungārija, nevis Vācija. Turklāt, ja Čehoslovākijas pienākums ir bijis novājināt Vāciju, tad 1939. gads šķiet īstais brīdis pamest šo valsti likteņa varā, jo ir pienācis laiks, kad Vācija ir atguvusi varu, pievienojusi sev Austriju un kļūst aizvien draudīgāka.

Vai arī otrais pieņēmums: moris ir Rietumu demokrātijas, kuras Minhenē ir darījušas visu, kas vien to spēkos, lai ierobežotu zaudējumus (moris savu ir padarījis), bet tagad tās vairs negrib jaukties pa vidu (moris var iet)... Tomēr viss liecina par to, ka “moris” Hitlera mutē ir apzīmējums upurim, ārzemniekam, kuru izmanto savām vajadzībām, un tas apzīmē Čehoslovākiju.

Trešais pieņēmums: Hitlers pats nemaz nezina, ko viņš ar to ir gribējis teikt; vienkārši ļāvies vēlmei kaut ko nocitēt, un viņa pieticīga literārā bagāža nav ļāvusi atrast neko jēdzīgāku. Šai gadījumā viņš būtu varējis aprobežoties ar Vae vietis! (“Ak vai uzvarētajiem!”), teicienu, kas būtu piemērotāks situācijai, - vienkāršs, bet vienmēr iedarbīgs. Vai gluži vienkārši paklusēt, jo, kā teicis Šekspīrs, “noziegums arī bez vārdiem izpaužas brīnum daiļrunīgi...”

80

Hāha ir pilnīgi sagrauts fīrera priekšā. Viņam ir paziņots, ka situācija ir ļoti skaidra un jebkāda pretošanās - bezjēdzīga. Taču ir jau divi naktī, un tas nozīmē - palikušas tikai četras stundas, kuru laikā viņš var parūpēties, lai čehu tauta nepretotos. Pēc Hitlera vārdiem, vācu militārā mašīna jau ir iedarbināta (tas tiesa) un nekas nespēšot to apturēt (katrā ziņā izskatās, ka neviens negrib pat mēģināt). Hāham ir jākapitulē uz līdzenas vietas un par to jāinformē Prāga. Hitlera piedāvātā alternatīva ir ļoti vienkārša: vai nu miers tagad un ilga sadarbība starp abām tautām, vai arī Čehoslovākijas iznīcināšana.

Pilnīgi pārakmeņojies, Hāha tiek nodots Gēringa un Riben-tropa rokās. Viņš sēž pie galda, priekšā nolikts dokuments, ko atliek tikai parakstīt. Viņam rokā jau ir pildspalva, bet roka trīc. Pildspalva apstājas, nepieskārusies papīram. Fīrera šeit nav (viņš reti kad rūpējas par sīkumiem), un Hāha sasparojas pēdējo reizi. “Es nevaru to parakstīt,” viņš saka. “Ja parakstīšu, mana tauta mani nolādēs uz visiem laikiem.” Tieši tādus vārdus.

Arī Gēringam un Ribentropam ir jāpasvīst, lai pārliecinātu Hāhu par to, ka ir jau par vēlu atkāpties. Tā rodas šī burleskā aina, kurā, ja var ticēt aculieciniekiem, abi nacistu ministri burtiski sāk dzenāt Hāhu ap galdu, nemitīgi spraužot viņam rokā pildspalvu un aicinot apsēsties un parakstīt taču to sasodīto dokumentu. Tajā pašā laikā Gērings hez mitas bļaustās: ja Hāha vēl spītēsies pretim, pēc divām stundām vācu aviācija nopostīs pusi Prāgas... tie būs tikai ziediņi! Simtiem bumbvedēju tikai gaida pavēli pacelties, ko tie saņems pulksten sešos, ja kapitulācijas pavēle netiks parakstīta.

Tieši tobrīd Hāha sagrīļojas un noģībst. Tagad abi nacisti ir pārakmeņojušies nekustīgā auguma priekšā. Viņš obligāti jāatdzīvina, jo nāves gadījumā Hitleru apsūdzēs par vecā vīra noslepkavošanu kancelejā. Par laimi, telpās ir īsts injicēšanas virtuozs, kāds dakteris Morels, kurš vēlāk Hitleram līdz pat nāvei regulāri iešļircinās amfetamīnu (starp citu, var piebilst, ka šim apstāklim bija zināma ietekme uz fīrera aizvien pieaugošo demenci). Tātad uzrodas Morels un Hāham kaut ko iešļircina, tā ka vecais atdzīvojas. Viņam uzreiz iespiež rokā telefona klausuli - ņemot vērā lietas steidzamību, dokuments var pagaidīt. Ribentrops ir parūpējies par to, lai tiktu izveidota īpaša tiešā līnija ar Prāgu. Hāha sakopo savus vājos spēkus - viņš informē čehu Ministru kabinetu Prāgā par Berlīnē notiekošo un iesaka pieņemt kapitulāciju. Viņš saņem vēl vienu injekciju un tiek vēlreiz aizvests pie fīrera, kur viņam priekšā atkal tiek celts šis nolādētais dokuments. Ir gandrīz četri no rīta. Hāha paraksta. “Esmu upurējis valsti, lai glābtu tautu,” šis ģeķis domā. Izskatās, ka Čemberlena muļķība ir lipīga...

81

“Berlīne, 1939. gada 15. marts.

Pēc viņu pieprasījuma fīrers šodien Berlīnē pieņēma Čehoslo-vākijas prezidentu Dr. Hāhu [izskatās, ka vācieši vēl nav oficiāli “sagremojuši” Slovākijas neatkarību, kaut gan paši ir to sarūpējuši] un Čehoslovākijas ārlietu ministru Dr. Hvalkovski, klātesot ārlietu ministram fon Ribentropa kungam. Šīs sanāksmes laikā pilnīgi .tiklaii lika pārrunāta nopietnā situācija, kas izveidojusies saistībā ar pēdējo nedēļu notikumiem pašreizējās Čehoslovākijas teritorijā.

Ka viena, tā otra puse nāca klajā ar paziņojumu, ka ir pārliecinātā par to, ka nepieciešams spert visus soļus, lai šai Viduseiro-pas daļa saglabātu mieru un kārtību. Čehoslovākijas valsts prezidents paziņoja: lai sasniegtu šo mērķi un panāktu ilgstošu mieru, viņš visā paļāvībā nodod savas zemes un tautas likteni vācu reiha fīrera rokās, b’īrers pieņem zināšanai šo paziņojumu un nāk klajā ar ieceri nodrošināt čehu tautai vācu reiha aizsardzību un garantēt tās etnosam tādu patstāvīgas attīstības ceļu, kas ir piemērots tās savpatībai.”

82

Hitlers gavilē. Viņš apskauj visas sekretāres un tām paziņo: “Mani bērni, šī ir skaistākā mana mūža diena! Mans vārds ieies Vēsturē, mani uzskatīs par dižāko vācieti, kāds jebkad dzīvojis!” Viņš nolemj doties svinībās uz Prāgu.

83

Skaistāko pasaules pilsētu ir pārņēmis kaut kas līdzīgs krampju lēkmei. Vietējie vācieši ir ieradušies organizēt sacelšanos. Pa Vāclavske nāmesti, milzīgo avēniju, kuras augšgalā ir impozantais Dabas vēstures muzejs, plūst demonstrantu rindas. Provokatori mēģina izraisīt nekārtības, bet čehu policija ievēro pavēli neiejaukties. Tie, kuri gaida savu nacistu brāļu ierašanos, uzvedas varmācīgi, demolē un laupa, ko var; tas ir viņu kaujas sauciens, bet galvaspilsēta ir klusa un to neatbalso.

Pār pilsētu nolaižas nakts. Prāgas ielās traucas ledains vējš. Tikai saujiņa pusaudžu vēl izmet apvainojumus policistiem, kuri dežurē pie Deutsches Haus, Vācu mājas. Pie astronomiskā pulksteņa Vecpilsētas laukumā mazais skelets rausta auklu, kā jau kuru katru stundu. Nozvana pusnakti. Dzirdama ierastā koka slēģu čīkstoņa, bet varu derēt, ka tovakar neviens nav atnācis skatīties mehānisko figūru procesiju, kuras ātri vien atgriežas rātsnama iekšienē, tur, kur tās varbūt būs drošībā. Iztēlojos kraukļu barus lidināmies ap

Tina Jaunavas Marijas baznīcu, ap šo tumšo katedrāli, kuras siluetu izrobo daudzi tornīši. Zem Kārļa tilta plūst Vltava. Zem Kārļa tilta plūst Moldāvā. Rāmajai upei, kas šķērso Prāgu, ir divi nosaukumi - viens čehu, viens vācu; tas ir simptomātiski, un, neapšaubāmi, viens ir lieks.

Čehi nervozi mēģina aizmigt. Viņi joprojām cer, ka papildu piekāpšanās remdēs vācu rijību - bet vai tad viņi nav jau gana piekāpušies? Tāpat viņi cer, ka prezidenta Hāhas iztapība ļaus pielabināt fašistu briesmoni. Viņu pretestības garu ir lauzusi Francijas un Anglijas nodevība Minhenē. Fašistu kareivīgumam viņi var likt pretim tikai savu kūtrumu. Čehoslovākijas atliekas cenšas vien dzīvot tālāk kā maza, mierīga tautiņa, bet Otokara II Pršemisla jau pirms vairākiem gadsimtiem ievazātā gangrēna ir izplatījusies pa visu valsti, Sudetijas amputācija šajā ziņā vairs neko nespēs mainīt. Pirms rītausmas pa radio tiek paziņoti Hitlera un Hāhas noslēgtā līguma nosacījumi. Tā ir aneksija, ne vairāk, ne mazāk. Jaunums noskan kā bumbas sprādziens ikvienā Čehijas namā. Diena vēl nav sākusies, kad ielās vispirms atskan klusi švīksti, neskanīgs troksnis, kas pakāpeniski pāraug kņadā un pēc tam pilnīgā haosā. Ļaudis pamazām atstāj savas mājas. Daži nes sīku čemodāniņu - tie, kuri steidzas klauvēt pie vēstniecību durvīm, lūgt patvērumu un aizsardzību, ko viņiem parasti atsaka. Tiek ziņots par pirmajiem pašnāvību gadījumiem.

Pulksten 9 no rīta pilsētā beidzot ieripo pirmais vācu tanks.

84

Patiesībā es nezinu, vai tieši tanki bija pirmie, kas iebrauca Prāga. Priekšējās vienības, šķiet, lielākoties sastāvēja no motocikliem ar blakusvāģiem.

Tatad pulksten 9 no rīta Čehijas galvaspilsētā iebrauc motorizēti vācu karavīri. Tur viņi vispirms sastop vietējos vāciešus, kas līksmo un sveic viņus kā atbrīvotājus, un tas mazina nervu spriedzi, kurā viņi dzivo jau vairākas dienas, bet čehi vicina dūres, izkliedz naidīgus saukļus un dzied valsts himnu, kas viņus satrauc vēl vairāk.

Blīvs pūlis ir sapulcējies Vaclavske nāmčsti, kas ir Elizejas lauku ekvivalents, un uz lielajām pilsētas artērijām vērmahta smagās mašīnas drīz vien ir spiestas apstāties pārāk biezā demonstrantu pūļa priekšā. Tobrīd vācieši īsti nezina, kurp doties, pie kā ķerties.

Bet situācija ir tālu no īstas sacelšanās. Runājot par tautas reakciju - pretestības izpausmes aprobežojas ar... sniega pikām, kas lido uz okupantu pusi.

Prioritārie stratēģiskie mērķi tiek sasniegti bez grūtībām: ieņemta lidosta, Kara ministrija un arī varas simbols Hradčanu pils, kas slejas uz augstas klints. Pirms pulksten 10 artilērijas ieroči ir novietoti pie mūra lūkām un notēmēti uz pilsētu lejā.

Vienīgās problēmas, ar kurām vācieši saskaras, ir saistītas ar apgādi: sniega vētra ir grūts pārbaudījums vācu tehnikai, un šur tur redzami salūzuši transportlīdzekļi un tanki, kas netiek no vietas dažādu mehānisku bojājumu dēļ. Tāpat vāciešiem ir grūti orientēties Prāgas ielu labirintā: viņi prasa ceļu čehu policistiem, kas, šķiet, paklausīgi atbild - Pavlova reflekss formas tērpa priekšā, šaubu nav... Gleznaino Nerudas ielu, kura ved uz pili un kuras nami rotāti ar ezoteriskām zīmēm, tagad nosprostojusi nomaldījusies bruņumašīna. Kamēr vadītājs aiziet pajautāt ceļu uz Itālijas vēstniecību, tornī dežurē viens karavīrs; viņš krampjaini tur pirkstu uz ložmetēja aizslēga, bet viņam apkārt salasās ziņkārīgu čehu pūlis. Tomēr nekas nenotiek. Vācu avangarda ģenerālis var sūdzēties tikai par nenozīmīgiem sabotāžas gadījumiem - dažām pārdurtām riepām.

Hitlers var mierīgi gatavoties braukt šurp. Līdz dienas beigām pilsēta ir “nodrošināta”. Gar Vltavas krastiem mierīgi jāj kavalēristu grupas. Tiek izsludināta komandantstunda, čehi pēc astoņiem vakarā vairs nedrīkst iziet no mājas. Pie viesnīcu un oficiālo iestāžu ēku durvīm nostādīti vācu sargkareivji, kam rokās ir gari šaujamie ar durkļiem. Prāga ir kritusi bez cīņas. Pilsētas bruģis nošķiests ar netīru sniegu. Čehiem stāv priekšā ļoti gara ziema.

85

Gar nebeidzamu karavīru kolonnu, kas kā gara čūska lien pa apledojušo ceļu, uz Prāgu lēni virzās arī mersedesu konvojs. Tā pavadīti, brauc hitleriskās kliķes augstākā ranga locekļi - Gērings, Ribentrops, Bormans. Un fīrera mašīnā līdzās Himleram sēž Heid-rihs.

Par ko viņš domā, kad viņi pēc ilga brauciena beidzot nonāk galamērķī? Vai viņu aizrauj simttorņu pilsētas līkločainais skaistums? Vai arī viņš ir pilnīgi aizrāvies ar sava stāvokļa sniegto privilēģiju izbaudīšanu? Vai viņš piktojas par to, ka konvojs nomaldās un ar grūtībām atrod ceļu pilsētā, kuru fīrers ieguvis savā varā tikai tās pašas dienas rītā? Varbūt viņa aprēķinātāja smadzenēs jau dzimst doma par to, kā uztaisīt karjeru bijušajā čehu galvaspilsētā?

Nākamais “Prāgas bende”, ko čehi sauks arī par “miesnieku”, atklāj Bohēmijas karaļu pilsētu - ielas ir tukšas, jo ir komandantstunda; vācu armijas transports ir atstājis ļoti labi pamanāmas sliedes ceļa dubļos un sniegā; tikko iekarotajā pilsētā valda iespaidīgs miers; veikalu skatlogos gozējas kristāla vāzes un dāsns gaļas izstrādājumu klāsts; vecpilsētas centrā vīd opera, kurā Mocarts sacerēja savu Don Giovanni; mašīnas brauc pa kreiso pusi ka Anglijā; ceļš likumu līkumiem vijas uz klints virsotnē lieliski nocietināto pili; SS apsargāto galveno vārteju rotā burvīgas un satraucošas skulptūras.

Konvojs piebrauc pie ēkas, kura vēl iepriekšējā vakarā bija prezidenta pils. Šodien viss ir citādi - virs pils plīvo karogs ar kāškrustu, apliecinot jaunu saimnieku ierašanos. Kad Hāha pārradīsies no Berlīnes (viņa vilciens vēl nav pienācis - par laimi, aizkavēts Vācijā), viņš varēs ienākt pa dienesta ieeju, jādomā, viņš izjutīs šā pazemojuma ironiju, īpaši pēc iepriekšējā dienā izbaudītās valsts vadītāja cienīgās pieņemšanas, kas viņam bija sagatavota Berlīnē. Tagad prezidents ir tikai marionete, un viņam tas tiks skaidri norādīts.

Hitlera pavadoņi ieņem telpas pils dziļumos. Fīrers uzkāpj augšstāvā. Ir kāda slavena fotogrāfija, kurā Hitlers redzams pie atvērta loga, ar rokām balstoties pret palodzi un apmierināti vērojot pilsētu. Vēlāk viņš nokāpj lejā uz kādu no ēdamtelpām ieturēties sveču gaismā. Heidrihs ievēro, ka fīrers ēd šķiņķa šķēli un piedzer klāt Pilsner Urquell, bet to viņš parasti nedara, jo ir nedzērājs un veģetārietis. Viņš vienā laidā atkārto, ka Čehija vairs nepastāv, un noteikti grib atzīmēt šīs dienas - 1939. gada 15. marta - vēsturisko nozīmīgumu, arī atkāpjoties no saviem ēšanas un dzeršanas paradumiem.

86

Nākamajā dienā, 1939. gada 16. martā, Hitlers nāk klajā ar paziņojumu:

“Tūkstoš gadu Bohēmijas un Morāvijas provinces ir bijušas vācu tautas dzīves telpa. Čehoslovākija ir pierādījusi savu fundamentālo nespēju izdzīvot un šobrīd ir nolaidusies līdz pilnīgam kraham. Vācu reihs nevar pieļaut nepārtrauktas nekārtības šajā teritorijā. Tieši tāpēc pašsaglabāšanās principa vārdā vācu reihs tagad ir nolēmis iejaukties un spert izšķirošus soļus, lai nodrošinātu Viduseiropā pamatus saprātīgai kārtībai. Tūkstošgadīgajā vēsturē jau ir faktiski pierādījies, ka, pateicoties vācu tautas diženumam un citām labajām īpašībām, vācu reihs ir vienīgais, kas spēj tikt galā ar šo uzdevumu.”

Pēc tam vēlā pēcpusdienā Hitlers pamet Prāgu un vairs nekad tajā neatgriežas. Viņu pavada Heidrihs, kurš atgriezīsies.

87

“Tūkstoš gadu Bohēmijas un Morāvijas provinces ir bijušas vācu tautas dzīves telpa.”

Tā ir taisnība, ka X gadsimtā, proti, pirms tūkstoš gadiem, Vāclavs I, slavenais Sv. Vāclavs, deva uzticības zvērestu ne mazāk slavenajam Heinriham I Putnuķērājam laikmetā, kad Bohēmija vēl nebija karaliste un Saksijas karalis vēl nebija Svētās Romas Vācu impērijas galva. Tomēr Vāclavs spēja saglabāt suverenitāti, un tikai trīs gadsimtus vēlāk vācu ieceļotāji sāka masveidā un bez asinsizliešanas apmesties uz dzīvi Bohēmijā. Līdz ar to Bohēmijai vienmēr ir bijis svarīgs statuss impērijā. No XIV gadsimta Bohēmijas valdnieks bija viens no septiņiem kūrfirstiem, kuri bija tiesīgi nosaukt imperatoru, turklāt viņam piederēja goda tituls “galvenais kauszinis”. Gadījās tā, ka imperators bija arī Bohēmijas karalis, ļoti slavenais Kārlis IV - no tēva puses lukscmburdzietis, no mātes puses Pršemislu dinastijas pārstāvis. Tātad puscelis, pusvācietis, kas izvēlējās Prāgu par savas valsts galvaspilsētu un nodibināja tur pirmo Viduseiropas universitāti, kā ari nomainīja veco Judītes tiltu ar visskaistāko tiltu pasaulē - akmens tiltu, kas vēl arvien nes viņa vārdu.

īsi sakot, tiesa ir arī tas, ka abas valstis - Čehija un Vācija -vienmēr uzturējušas ciešas attiecības. Tāpat tiesa, ka Bohēmija gandrīz vienmēr ir bijusi vācu ietekmes sfērā. Bet man šķiet pilnīgi aplam runāt par Bohēmiju kā vācu dzīves telpu.

Tieši Heinrihs I Putnuķērājs, fašistu ikona un Himlera elks, uzsāk Drang nach Ostenjeb spiešanos uz austrumiem, uz ko atsauksies Hitlers, lai leģitimētu savu ieceri iekarot Padomju Savienību. Tomēr Heinriham I Putnuķērājam nekad nebija gribējies iekarot vai kolonizēt Bohēmiju. Viņš aprobežojās ar ikgadējo meslu savākšanu. Turklāt, cik man zināms, Vācija nekad nebija mēģinājusi ar varu kolonizēt ne Bohēmiju, ne Morāviju. Vācu ieceļotāju plūsma XIV gadsimtā vienkārši atsaucās čehu karaļa aicinājumam, kurš meklēja kvalificētu darbaspēku. Līdz šim nevienam nebija ienācis

prātā mēģināt izdzīt no Bohēmijas un Morāvijas čehu tautības iedzīvotājus. Tātad par šo politisko projektu var teikt, ka nacisti kārtējo reizi grib ieviest jauninājumus. Loģiski, ka šajos centienos līdzdarbojas arī Heidrihs.

88

Pēc kā var noteikt, ka kāda persona ir stāsta galvenais varonis? Pēc tai veltīto lappušu daudzuma? Ceru, ka atbilde uz šo jautājumu ir sarežģītāka.

Kad runāju par grāmatu, ko šobrīd rakstu, es saku “mans romānelis par Heidrihu”. Tomēr Heidrihs nav iecerēts kā vēstījuma galvenais varonis. Ilgos gadus, kuros nēsāju šīs grāmatas ieceri sevī, sākumā domāju to saukt šādi: “Operācija “Antropoīds”” (un, ja tas nav nosaukums, ko jūs redzat uz grāmatas vāka, tad ziniet, ka esmu piekāpies izdevējam, kuram tas nav paticis: pārāk izklausoties pēc zinātniskās fantastikas, pēc Roberta Ladlama...). Tātad Heidrihs ir operācijas mērķis, bet ne veicējs. Viss, ko es par viņu rakstu, ir tikai tādas kā dekorācijas. Bet jāatzīst arī, ka literārā aspektā Heidrihs ir skaists personāžs. It kā doktors Frankenšteins, kas raksta romānu, no visbriesmīgākajiem literatūras monstriem būtu sintezējis patiesi šaušalīgu būtni. 'Pikai Heidrihs nav nekāds papīra tēls.

Jūtu, ka mani varoņi ilgi neuznāk uz skatuves. Bet, ja arī viņi liek uz sevi pagaidīt, tas, iespējams, romānam nenāk par sliktu. Varbūt viņu aprises ar šo kavēšanos iegūs telpiskumu. Varbūt pēdas, ko viņi atstājuši Vēsturē un manā atmiņā, vēl dziļāk iespiedīsies mana darba lappusēs. Varbūt šī ilgā uzturēšanās manu smadzeņu priekškambarī piedos viņiem drusku vairāk realitātes, nevis tikai vulgāru līdzību. Varbūt, varbūt... tomēr nav nekādu garantiju! Heidrihs mani vairs neietekmē, liet viņi man uzdzen bailes. Un tomēr es viņus redzu. Vai, pareizāk sakot, sāku saskatīt.

Pie Austrumslovākijas robežām ir man labi zināma pilsēta Košice. Šajā pilsētā es kalpoju karadienestā: biju franču apakšleit-nants, kam uzdots pasniegt savu dzimto valodu topošajiem jaunajiem Slovākijas Gaisa spēku virsniekiem. Tā ir arī Aurēlijas dzimtā pilsēta - viņa ir jaunā, skaistā sieviete, ar kuru man piecus gadus bija kvēls romāns, nē, nu jau drīz būs desmit gadi. Starp citu, šī pilsēta ir vieta, kur esmu redzējis augstāko skaistu meiteņu koncentrāciju pasaulē, un, kad saku “skaistas”, runa ir par neparasti skaistām meitenēm.

Nedomāju, ka 1939. gadā šajā ziņā kaut kas būtu varējis atšķirties. Skaistās meitenes visu laiku kursē pa Hlavna ulica, ļoti garo Galveno ielu, kas ir pilsētas sirds; abās pusēs tai stiepjas burvīgi barokāli nami pasteļtoņos, bet vidusposmā uz tās atrodas katedrāle - gotikas pērle. Tikai 1939. gadā pa to staigāja arī vācu formās tērpti vīri, kas diskrēti sveicināja pretim nākošās meitenes. Skaidrs, ka Slovākija bija ieguvusi neatkarību, samaksājot par to ar nodevību pret Prāgu un saņemot par to draudzīgu un obligātu Vācijas aizbildniecību.

Jozefs Gabčīks staigā pa šo milzum garo artēriju un noteikti to visu redz: skaistās meitenes un vācu formas tērpus. Un šis augumā strupais puisis jau vairākus mēnešus domā par to.

Jau pirms diviem gadiem viņš devās prom no Košices, lai strādātu Zilinās ķimikāliju rūpnīcā. Šodien viņš ir atgriezies satikt draugus no 14. kājnieku pulka, kur nodienēja veselus trīs gadus. Pavasaris nenāk un nenāk, sasalis sniegs gurkst zem zābakiem.

Košices kafejnīcām reti kad ir terases uz ielas pusi. Parasti ir jaiet iekša caur lieveni vai pat jākāpj augšā vai lejā pa kāpnēm, lai iekļūtu labi apkurinātā telpā. Vakaram pienākot, vienā no tām Gabčīks sastop savus čomus. Ikviens priecājas par sastapšanos, malko pinti Steiger alus (tas brūvēts Banska Bistricas reģionā). Bet Gabčīks nav ieradies tikai pieklājības vizītē. Viņš grib zināt, kur

atrodas slovāku armija, kā arī kādas vēsmas tajā vējo saistībā ar kolaboracionisma lielmeistara Tiso valdību.

“Augstākie virsnieki ir paklausīgi Tiso; tu taču zini, Jozef, ka viņu skatījumā saišu saraušana ar čehu ģenerālštābu nozīmē izredzes uz ātru dienesta pakāpes paaugstināšanu!...”

“Armija nesāka niķoties - ne virsnieki, ne karavīri. Kā jaunajai slovāku armijai mums ir jāpakļaujas jaunajai neatkarīgajai Slovākijas valdībai, tas ir normāli.”

“Mēs jau sen gribējām neatkarību, vai nav vienalga, kā mēs to ieguvām? Čehi dabūja, ko pelnījuši. Ja viņi būtu pret mums izturējušies labāk, viss nemaz nebūtu tik tālu aizgājis! Tu ļoti labi zini, ka čehi vienmēr un visur bija labākajos amatos. Valdībā, armijā, valsts pārvaldē, visur! Tas bija pretīgi!”

“Katrā ziņā citu variantu nebija. Ja Tiso nebūtu devis Hitleram jāvārdu, mēs tiktu aprīti tāpat kā viņi. Lai būtu - tas izskatās pēc pusokupācijas, bet galu galā mums tomēr ir lielāka autonomija nekā čehiem.”

“Vai dzirdēji, ka Prāgā viņi pasludinājuši vācu valodu par oficiālo valodu? Viņi slēdz čehu universitātes, cenzē visas čehu kultūras norises, viņi pat ir pielikuši pie sienas studentus! Vai to tu gribētu? Tici man, mūsu variants ir vislabākais...”

“Jozef, tā bija vienīgā iespēja!”

“Kāda mums būtu bijusi jēga cīnīties, ja Hāha pats pieprasīja kapitulāciju? Mēs tikai pildījām pavēles.”

“Benešs, jā, jā, viņš mierīgi turpina cīnīties Londonā, tā ir vieglāk. Bet mēs, nabaga nelgas, esam šeit uz vietas.”

“Un bez tam viss notiekošais ir viņa vaina. Viņš taču parakstīja Minhenes vienošanos, vai ne? Atceries, viņš nesūtīja mūs cīnīties par Sudetiju. Toreiz mūsu armija, iespējams, būtu varējusi - es saku, iespējams - sacensties ar vācu armiju, bet tagad, ko gan mēs varam darīt? Vai esi redzējis vācu Gaisa spēku ciparus? Vai zini, cik viņiem ir bumbvedēju? Ja viņi uzbruktu, mēs neko nespētu padarīt, viņi mūs apslaktētu kā aunus.”

“Es netaisos mirt ne par Hāhu, ne Benešu!”

“Nedz ari par Tiso!”

“Labi, pa pilsētu vazājas daži vācieši formas tērpos, nu un? Es neteiktu, ka esmu sajūsmā, bet tas nav tik ļauni kā pilna apjoma militāra okupācija. Ej un pajautā saviem čehu draugiem!”

“Man nav nekas pret čehiem, bet viņi vienmēr ir izturējušies pret mums kā pret pāķiem. Reiz aizbraucu uz Prāgu, un tur viņi izlikās mani nesaprotam akcenta dēļ! Čehi vienmēr ir mūs nicinājuši. Tagad lai viņi tiek galā ar saviem jaunajiem tautiešiem! Redzēsim, vai vācu akcents viņiem patiks labāk!”

“Hitlers dabūja to, ko gribēja, un teica, ka citu teritoriālu pretenziju vairs nebūšot. Un mēs nekad neesam bijuši vācu ietekmes zonā. Nebijis viņa, Ungārija jau sen būtu mūs aprijusi pa tīro, Jozef. Vajag skatīties patiesībai acis.”

“Ko tu gribi? Valsts apvērsumu? Neviens ģenerālis nebūs ar tādiem pautiem, lai uz to parakstītos. Un kas būs pēc tam? Mēs vieni paši atsitīsim vācu armiju? Domā, ka Francija un Anglija pēkšņi atsteigsies mums palīgā? Mēs viņus gaidījām veselu gadu!” “Uzklausi mūs, Jozef, tev ir mierīgs darbs, atgriezies Žilinā, atrodi sev jauku meiteni, un liecies mierā ar visu šo padarīšanu. Galu galā mums nemaz tik slikti neklājas.”

Gabčīks izdzer alu. Ir jau vēls, viņi visi ir drusku iereibuši, ārā snieg. Viņš pieceļas, lai atvadītos, atsveicinās no visas kompānijas, dodas uz garderobi pēc mēteļa. Kamēr meitene viņam to pasniedz, klāt pienāk viens no galdabiedriem. Viņš runā ātri:

“Klau, Jozef, ja gribi zināt, kad čehi pēc vāciešu iebrukuma demobilizējās, daži atteicās atgriezties civilajā dzīvē. Varbūt aiz patriotisma vai varbūt tāpēc, ka nevēlējās kļūt par bezdarbniekiem, ko es varu zināt. Katrā ziņā viņi devās uz Poliju un tur izveidoja Cehoslovākijas atbrīvošanas armiju. Nedomāju, ka tai būtu liels svars, bet zinu, ka starp viņiem ir arī slovāki. Viņi atrodas Krakovā. Zini, es nevaru tajā stāties, jo tad mani uzskatītu par dezertieri, turklāt es nevaru atstāt sievu un sīkos. Bet, ja es būtu tavā vecumā un brīvs... Tiso ir īsts maitasgabals, tās ir manas un arī vairākuma puišu domas. Zini, mēs neesam visi kļuvuši par fašistiem. Bet mēs

esam nomīzuši, tā teikt. Tas, kas notiek Prāgā, nudien šķiet kaut kas baiss, viņi soda ar nāvi visus, kuri uzdrīkstas kaut vai iepīkstēties pretī. Es mēģināšu kaut kā izgrozīties šai situācijā - zini, īpaši nepārcenšoties, bet būšu rāms kā jēriņš. Kamēr viņi mums neliek deportēt ebrejus...”

Gabčīks uzsmaida viņam. Uzvelk mēteli, pateicas par sarunu un iziet uz ielas. Ārā naksnīgās ielas ir kā izmirušas un zem kājām gurkst sniegs.

90

Atgriezies Žilinā, pēc kāda laika Gabčīks pieņem lēmumu. Pēc darba dienas beigām rūpnīcā viņš atsveicinās no darbabiedriem, it kā viss būtu normāli, bet atsakās no parastā aicinājuma uz stūra bāru. Viņš ātri iegriežas mājās, neņem ceļasomu, tikai mazu auduma tīkliņu, uzvelk divus mēteļus vienu virs otra, uzauj visizturīgākos zābakus, savus karavīra zābakus, aizver durvis un dodas prom. Iegriežas pie vienas no māsām, kas ir viņam tuvākā, teju vienīgā, kam ir kaut kas zināms par viņa ieceri, un atstāj viņai dzīvokļa atslēgas. Viņa piedāvā brālim tēju, ko tas klusēdams izdzer. Viņš pieceļas. Māsa apskauj viņu un uz īsu brīdi apraudas. Pēc tam viņš dodas uz autoostu. Tur gaida autobusu, kas viņu vedīs uz ziemeļiem, uz robežas pusi. Viņš izsmēķē dažas cigaretes. Jūtas pilnīgi mierīgs. Viņš nav vienīgais, kas gaida pieturvietā, un neviens nepievērš viņam uzmanību, lai arī ģērbies viņš ir visai dīvaini -daudz par siltu maijam. Pienāk autobuss. Gabčīks iekāpj un smagi apsēžas. Durvis aizveras. Autobuss norūcas un sāk braukt. Pa logu Gabčīks redz attālināmies Žilinu, ko vairs nekad neredzēs. Vēsturiskā centra romānisma un baroka stilā ieturētie torņi slejas pret tumšo apvārsni, kas paliek aiz muguras. Kad Gabčīks vēl pēdējo reizi atskatās uz Budatinas pili, kura atrodas vietā, kur satek divas no trim upēm, kas plūst cauri pilsētai, viņš vēl nezina, ka pēc dažiem gadiem tā tiks teju pilnībā sagrauta. Tāpat viņš vēl nezina, ka aizbrauc no Slovākijas uz visiem laikiem.

91

Šī aina ir pilnīgi ticama un absolūti fiktīva - tāpat kā iepriekšējā. Kāda nekaunība izturēties pret sen mirušu cilvēku, kurš nespēj aizstāvēties, kā pret kādu marioneti! Likt viņam dzert tēju, lai gan, iespējams, viņam garšoja tikai kafija. Likt viņam vilkt mugurā divus mēteļus, kaut gan viņam varbūt vispār bija tikai viens. Likt viņam sēsties autobusā, lai arī viņš tikpat labi būtu varējis braukt ar vilcienu. Nolemt, ka viņš devies ceļā vakarā, nevis no rīta. Man ir kauns.

Lai nepadarītu visu vēl sliktāku, es aiztaupu šādu pilnīgi safan-tazētu scenāriju Kubišam, jo, šaubu nav, viņa dzimto Morāviju nepazīstu tik labi kā Slovākiju. Kubišs nogaidīja līdz 1939. gada jūnijam un tikai tad devās uz Poliju, no kurienes aizbrauca uz Franciju - nezinu, kā, bet ar domu stāties Ārzemnieku leģionā. Tas ir viss, kas man ir sakāms. Nezinu, kur viņš uzturējās Krakovā, pirmajā vietā, kur pulcējās čehu karavīri, kuri atteicās pieņemt kapitulāciju. Es pieņemu, ka viņš pievienojās Leģionam Agdā, kas atrodas Dienvidfrancijā, - varbūt iestājās čehu bruņoto spēku 1. ārzemju kājnieku bataljonā. Vai kādā citā bataljonā, kura rindas no dienas dienā tiek papildinātas, līdz tas kļūst par pulku.

I >ažus mēnešus vēlāk tas jau būs izaudzis līdz divīzijai, kas cīnīsies kopā ar Francijas armiju šajā t. s. “nekustīgajā” karā. Es varētu diezgan ilgi stāstīt par brīvo čehu spēku integrāciju franču armijā,

II 000 karavīriem, tostarp 3000 brīvprātīgajiem un 8000 čehiem, kas iesaukti obligātajā karadienestā un aizbraukuši no dzimtenes, kā arī par viņu drosmīgajiem pilotiem, kuri tika apmācīti Šartrā un notrieks vai vismaz palīdzēs notriekt vairāk nekā 130 pretinieka lidaparātu Francijas kaujā... Taču jau agrāk teicu, ka nevēlos rakstīt vēstures mācību grāmatu. Šis stāsts ir personiska lieta. Tāpēc mans skatījums reizēm ir piejaukts pārbaudītiem faktiem. Lūk, tieši tā.

92

Tomēr nē, tā nav, tas būtu pārāk vienkārši. Pārlasot grāmatas, uz kurām balstās manis veiktā tēmas priekšizpēte, konkrēti, liecību krājumu, ko apkopojis čehu vēsturnieks Miroslavs Ivanovs (nosaukums - “Atentāts pret Heidrihu”, publicēts sērijā “Liktenīgās dienas”, kurā iznāca ari “Visgarākā diena” un “Vai Parīze deg?”), šausmās atklāju savas kļūdas saistībā ar Gabčīku.

Jau kopš 1938. gada novembra Košice vairs nepieder Cehoslo-vākijai, bet gan Ungārijai; pilsētu ir okupējusi ģenerāļa Hortija armija, tātad ir maz ticams, ka Gabčīks būtu varējis apmeklēt savus 14. pulka biedrus. Turklāt 1939. gada 1. maijā, kad viņš no Slovākijas dodas uz Poliju, viņš jau gandrīz divus gadus bija nostrādājis citā vietā, rūpnīcā Trenčinas tuvumā, tātad, visticamāk, vairs nemaz Žilinā nedzīvo. Man pēkšņi sāk likties smieklīga tā vieta, kurā stāstu par viņa pēdējo atskatīšanos uz dzimtās pilsētas pili. Patiesībā viņš tā arī nekad neizstājas no armijas un kā apakšvirsnieks strādā ķimikāliju rūpnīcā, kuras ražojumi ir paredzēti militāriem mērķiem. Tātad es aizmirsu piebilst, ka pirms darba vietas pamešanas viņš pastrādā sabotāžas aktu - ielej skābi iprītā (sinepju gāzē), un tas rada kaitējumu (nav ne jausmas, kādu) vācu armijai. Smaga aizmāršība! Pirmkārt, tā es atņemu Gabčīkam viņa pirmo pretošanās aktu, kas, protams, ir maznozīmīgāks, bet tik un tā liecina par drosmi. Otrkārt, es izlaižu posmu lielajā cilvēku likteņu cēloņsakarību ķēdē: Gabčīks pats savā īsajā biogrāfijā, kuru viņš rakstīja Anglijā, kad pieteicās dalībai īpašo uzdevumu vienībā, paskaidro, ka viņu par to noteikti arestētu, ja viņš būtu palicis.

Toties viņš patiešām bija uzturējies Krakovā, kā es ari domāju. Pacīnījies Polijas pusē, kad Vācija ar savu uzbrukumu iezīmēja Otrā pasaules kara sākumu, viņš pēc tam aizbēga uz Balkāniem, tāpat kā ļoti daudzi čehi un slovāki - uz Rumāniju un Grieķiju, bet vēlāk caur Stambulu un Ēģipti nonāca Marseļā Francijā. Vai varbūt viņš vienkārši devās ceļā pa Baltijas jūru, kas būtu vienkāršāk, - izbrauca no Gdiņas ostas, tad nonāca Buloņā un vēlāk no turienes virzījās uz dienvidiem. Lai kā ari būtu, esmu pārliecināts, ka šie pārbraucieni bija īsta epopeja, par šo tēmu vien būtu vērts uzrakstīt veselu grāmatu. Notikums, pie kura pakavēties, manā skatījumā būtu viņa tikšanās ar Kubišu. Kur un kad viņi satikās? Polijā? Francijā? Pārbraucienā starp abām valstīm? Vēlāk, Anglijā? To es gribētu uzzināt. Nezinu, vai es šo tikšanos “vizualizēšu” (t. i., izgudrošu) vai ne. Ja es to izdarīšu, tas būs galīgs apliecinājums, ka daiļliteratūrā nav nekā neiespējama.

93

Stacijā iebrauc vilciens. Plašajā Victoria Station uz perona stāv pulkvedis Morāvecs kopā ar dažiem citiem trimdā aizbraukušiem tautiešiem. No vilciena izkāpj mazs, nopietns vīrs ar Ūsiņām un kailu galvvidu. Tas ir Benešs, bijušais prezidents, kurš demisionēja dienu pēc Minhenes vienošanās noslēgšanas. Bet šodien, 1939. gada 18. jūlijā, kad viņš ierodas Londonā, viņš ir vīrs, kurš nākamajā dienā pēc 15. marta pasludināja, ka pirmā Čehoslovā-kijas Republika vēl pastāv par spīti agresijai, kas pret to vērsta. Viņš apgalvo, ka vācu divīzijas ir aizmēzušas koncesijas, kuras no Pragas izspieduši tās pretinieki un Sabiedrotie it kā miera, taisnīguma un veselā saprāta vārdā; visi šie cildenie argumenti tika piesaukti 1938. gada krīzes laikā. Tagad Čehoslovākijas teritorija ir okupēta. Bet Republika nav mirusi. Tai jāturpina cīnīties pat ārpus savām robežām. Benešs, kuru čehoslovāku patrioti atzīst par vienīgo leģitīmo valsts prezidentu, grib pēc iespējas ātrāk sastādīt pagaidu trimdas valdību. Gadu pirms 18. jūnija aicinājuma Benešs savā ziņā ir tāds kā de Golls + Čērčils. Viņā mājo pretestības gars.

Diemžēl angļu un pasaules likteņa grožus vēl tur nevis Cērčils, bet gan nekrietnais Čemberlens, kura gļēvums robežojas ar aklumu. Viņš ir nosūtījis kādu zema ranga Ārlietu ministrijas ierēdni sagaidīt bijušo prezidentu. Šis krēsla deldētājs ari uzreiz parāda savu nedraudzīgo dabu. Tiklīdz Benešs izkāpj no vilciena, viņš tam dara zināmus patvēruma piešķiršanas nosacījumus: Lielbritānija pieņem šo čehu izcelsmes personu tikai ar noteikumu, ka viņš nepārprotami piekrīt turēties pa gabalu no jebkādas politiskas darbības. Benešu kā draugi, tā ienaidnieki jau uzskata par atbrīvošanas kustības vadītāju, tāpēc viņš uzklausa šos apvainojumus sev raksturīgajā cienīgajā mierā. Viņam vairāk nekā jebkuram citam nāksies ar nudien pārcilvēcisku stoicismu paciest nicīgi dumjo Čemberlena izturēšanos. Tikai tāpēc vien man viņa tēls vēsturē šķiet teju vēl nozīmīgāks nekā de Golla figūra.

94

Jau pirms četrpadsmit dienām SS šturmbanfīrers Alfrēds Nau-jokss inkognito ieradās mazajā Gleivicas pilsētā, kas atrodas vācu Silēzijā uz Vācijas un Polijas robežas. Viņš ir rūpīgi sagatavojies savam uzdevumam un gaida. Heidrihs iepriekšējās dienas pēcpusdienā viņam piezvanīja, lūgdams visu sīki saskaņot ar “gestapo Milleru”, kurš personīgi ir ieradies blakus pilsētiņā Opelnā. Mille-ram ir jāiedod viņam t. s. “konservu kārba”.

Ir 4 no rīta, kad viņa istabā iezvanās telefons. Viņš noceļ klausuli - esot jāatzvana uz Vilhemštrāsi. Vada otrā galā spalgā Heid-riha balss saka: “Vecmāmiņa ir mirusi.” Tas ir signāls, ka operācija Tannenberg var sākties. Naujokss sapulcina vīrus un gatavojas doties uz raidstaciju, kurā plānots iebrukt. Bet, pirms ķerties pie darbiem, viņam ir jāizdala poļu formas tērpi visiem ekspedīcijas dalībniekiem un jāsaņem “konservs” - ieslodzītais, kas īpaši šai vajadzībai izvests no koncentrācijas nometnes un arī ieģērbts poļu formas tērpā, - nesamaņā, bet vēl dzīvs, vismaz tā šķiet, lai gan Millers, ievērojot sniegtās instrukcijas, ir iešļircinājis viņam nāvējošu indi.

Uzbrukums sākas pulksten astoņos vakarā. Darbinieki tiek neitralizēti bez grūtībām, skata pēc gaisā izšaujot vairākus šāvienus. “Konservs” tiek novietots priekšā durvīm, un pēdējo lodi sirdī viņam ielaiž, jādomā, pats Naujokss, kaut gan tiesas priekšā viņš to nekad neatzīs. Tas tiek darīts, lai atstātu konkrētus pierādījumus par poļu uzbrukumu (lode pakausī pārāk atgādinātu eksekūciju, bet lode citviet galvā varētu aizkavēt līķa identifikāciju). Tagad poļu valodā jānoraida neliela Heidriha sagatavota runa. Vienam no esesiešiem, kurš pārvalda šo valodu, uzdots to nolasīt. Nelaime tāda, ka neviens nezina, kā darbojas radio. Naujokss gandrīz vai krīt panikā, bet beigās viņiem tomēr “ar Dievu uz pusēm” izdodas noraidīt runu. Tā tiek nolasīta, runātājam satraukti berot vārdus poļu valodā. Šajā īsajā uzrunā izskan paziņojums, ka pēc vācu provokācijām Polija ir nolēmusi pāriet uzbrukumā. Pārraide ilgst nepilnas četras minūtes. Katrā ziņā raidītājs nav pietiekami jaudīgs, un, ja neskaita dažus pierobežas ciemus, pasaule to nesadzird. Kuru tas uztrauc? Naujoksu noteikti, jo Heidrihs viņu ir brīdinājis: “Ja operācija izgāzīsies, jūs gaida nāve. Un varbūt mani arī.”

Tomēr Hitleram tiek nodrošināts vajadzīgais starpgadījums; par tehniskajām problēmām viņam ne silts, ne auksts. Pēc dažām stundām viņš vēršas pie reihstāga deputātiem: “Šonakt poļu ierindas karavīri pirmo reizi ir atklājuši uguni Vācijas teritorijā. Jau rīt no rīta Vācija dos atbildes triecienu. Sākot no šā brīža, Vācija uz bumbas sprādzienu atbildēs ar bumbas sprādzienu.”

Nupat ir sācies Otrais pasaules karš.

Tieši Polijā Heidrihs izmēģina savu ellīgāko izgudrojumu: einzacgrupas. īpašas SS vienības, kuras sastāv no SD vai gestapo vīriem un kurām uzdots iztīrīt vērmahta okupētos apgabalus. Katra vienība saņem mazu grāmatiņu, kurā sīkiem burtiņiem uz īpaši plāna papīra ir norādīta visa nepieciešamā informācija. Proti, saraksts ar okupācijas laikā pamazām likvidējamiem cilvēkiem. Tie, protams, ir komunisti, bet arī pasniedzēji, rakstnieki, žurnālisti, priesteri, rūpnieki, baņķieri, ierēdņi, tirgotāji, turīgi zemnieki, dažādi ievērojami ļaudis... Uzskaitīti tūkstošiem vārdu ar adresi un telefona numuru, kā arī attiecīgo personu paziņu loks, ja nu graujošie elementi būtu patvērušies pie radiem vai draugiem. Katram vārdam pievienots izskata apraksts, dažkārt ir arī fotogrāfija. Heidriha izlūkdienesti ir sasnieguši iespaidīgu līmeni.

Tomēr šāds pedantisms neapšaubāmi ir nedaudz pārspīlēts, ņemot vērā šo einzacgrupu uzvedību uz vietas - uzreiz kļūst skaidrs, ka tām nav īpašas vēlmes iedziļināties sīkumos. Poļu kampaņā starp pirmajiem civilo upuriem ir 12 līdz 16 gadus vecu skautu grupa - viņus pieliek pie sienas un nošauj tirgus laukumā. Līdzās nostāda un nošauj arī priesteri, kurš piesteidzas dot viņiem pēdējo svaidījumu. Tikai pēc tam einzacgrupas sāk nodarboties ar saviem uzdevumiem - meklēt tirgotājus un vietējās slavenības, likt pie sienas un šaut nost. Vēlāk einzacgrupu darbu, kura apraksts visos sīkumos aizņemtu tūkstošiem lappušu, var rezumēt ar trim baismīgiem burtiem: utt. Līdz PSRS, kur nepietiks pat ar bezgalīgo un tā tālāk ietilpību.

96

Gluži neticami, cik bieži saistībā ar Trešā reiha politiku un visbaisākajiem tās aspektiem notikumu centrā atrodas Heidrihs.

1939. gada 21. septembri attiecīgie dienesti saņem viņa pašrocīgi parakstītu apkārtrakstu par “okupēto teritoriju žīdu jautājumu”. Šajā apkārtrakstā norādīts, ka ir nolemts pārvietot ebrejus uz geto un uzdots izveidot ļudenrāte, vēlāk bēdīgi slavenās ebreju padomes, kas bija tieši pakļautas RSHA. Šo Judenrāte izveidi iedvesmojušas Eihmaņa idejas, kuras viņš jau bija veiksmīgi ieviesis Austrijā, -galvenā doma ir likt upuriem pašiem piedalīties tiem lemtā lik-tens realizācijā. Vispirms tie tiks aptīrīti, bet pēc tam - iznicināti.

97

1939. gada 22. septembri Hinders oficiāli dibina RSHA jeb Reichssicherheitsthauptamt, Reiha drošības galveno pārvaldi, apvienojot SD, gestapo un Kripo (kriminālpoliciju). Šis monstro-zās organizācijas pilnvaras un varenība pārspēj visu, ko iespējams iztēloties. Hinders par šis organizācijas vadītāju ieceļ Heidrihu. Viena cilvēka rokās ir spiegošanas dienests, slepenpolicija un kriminālpolicija. Himlers būtu varējis viņu nosaukt ari par “Trešā reiha bīstamāko cilvēku”. Starp citu, šis apzīmējums kļūst par viņa jauno iesauku. Viņam netiek atdota tikai viena policija, Ordnungs-polizei - policija formas tērpos, kas atbild par kārtības uzturēšanu; to uztic nožēlojamajam Dalīgem, kas atskaitās tieši Himleram. Salīdzinājumā ar visu pārējo tas ir sīkums, ko Heidrihs savās slāpēs pēc varas netaisās ņemt nopietni, vismaz es tā domāju, kaut gan man nav ne Heidriha prasmju, ne pieredzes, lai par to spriestu. Katrā ziņā RSHA hidrai ir pietiekami daudz galvu, ar ko Heidri-ham nodarboties. Viņam pat nākas šo to deleģēt. Viņš uztic katru no septiņām RSHA apakšstruktūrām kādam no saviem līdzstrādniekiem, kurus izraugās (pieminēšanas vērts retums šajā fašistu aparāta trakomājā) pēc prasmēm, nevis politiskiem kritērijiem. Piemēram, Heinrihs Millers, kam viņš uztic gestapo un kas tik labi identificējas ar šo iestādi, ka drīz vien to sauc par Gestapo Mtiller, ir izbijis kristīgais demokrāts, tomēr tas neliedz viņam kļūt par vienu no režīma nežēlīgākajiem instrumentiem. Citi RSHA biroji tiek uzticēti spožiem intelektuāļiem - tādiem jauniem spīdekļiem kā Šellenbergs (ārzemju jeb ārlietu SD) un Olendorfs (iekšzemes jeb iekšlietu SD) vai pieredzējušiem akadēmiskajiem darbiniekiem kā Sikss (rakstīto dokumentu propagandas un pretinieku apzināšanas pārvalde), kuri ir krasā pretstatā partijas virsotnē mītošajam analfabētu, neattapīgo un garā vājo kadru baram.

Viena no gestapo nodaļām nodarbojas ar ebreju lietām. Tā ir tikai nodaļa, bet tas nekādi neraksturo tās reālo nozīmi; ir skaidrs, ka tik delikātās lietās ir labāk būt diskrētam. Heidrihs zina, ko iecelt par tās vadītāju: mazo, izdarīgo austriešu hauptšturmfīreru, proti, Ādolfu Eihmani. Šobrīd viņš strādā pie visnotaļ oriģināla projekta, pie t. s. Madagaskaras dosjē. Doma ir sūtīt visus ebrejus turp. Bet plāns vēl ir pilnveidojams. Vispirms jāuzvar Anglija, citādi ebrejus pa jūru aizvest nebūs iespējams, bet pēc tam jau redzēs, kā būs.

98

Hitlers ir nolēmis iekarot Angliju. Bet, lai veiksmīgi izsēstos pie angļu krastiem, Vācijai vispirms ir jāgūst uzvara Anglijas gaisa telpā. Taču, par spīti resnā Gēringa solījumiem, RAF iznīcinātāji Spitfire un Hurricane turpina dancot virs Lamanša. Dienu un nakti varonīgie angļu piloti atsit vācu iznicinātāju un bumbvedēju uzbrukumus. 1940. gada 11. septembrī paredzētā operācija “Jūraslauva” (izklausās jancīgi, bet invāzijas plāna nosaukums ir tulkojums no vācu Seelowe) tiek pārcelta uz 14., tad uz 17. datumu. Bet 17. septembra kara flotes ziņojumā norādīts: “Pretinieka aviācija vēl joprojām un nekādā ziņā nav sakauta. Gluži pretēji, šķiet, ka tās aktivitāte palielinās. Arī laikapstākļi, kopumā ņemot, neļauj mums cerēt uz atelpu.” Tad fīrers nolemj atlikt “Jūraslauvu” uz nenoteiktu laiku.

I'omēr tajā pašā dienā Heidrihs, kam Gērings uzdevis uzreiz pec invāzijas organizēt represijas un tīrīšanas, dod instrukcijas vienam no saviem līdzstrādniekiem - štandartenfīreram Francam Siksam, bijušajam Berlīnes Universitātes Ekonomikas fakultātes dekānam, kurš savulaik pasniedzis politisko ideju vēsturi, bet tad pārgājis darbā uz SD. Tieši viņam uzdots apmesties uz dzīvi Londonā un laist darbā īpaši radītas einzacgrupas - sešas nelielas vienības, kas bāzēsies Londonā, Bristolē, Birmingemā, Liverpūlē, Mančestrā un Edinburgā vai Glāzgovā, ja nu starplaikā tiktu iznīcināts tilts pār Eērtofortu (Firth of Forth). “Jūsu uzdevums ir ar visiem nepieciešamajiem līdzekļiem apkarot pretošanās organizācijas, iestādes un grupas,” Heidrihs saka. Proti, šo einzacgrupu uzdevums būs tāds pats kā Polijā un vēlāk arī Krievijā, tās būs “mobilo slepkavu vienības”, kam uzdots bez liekām ceremonijām likvidēt nevēlamas personas.

Taču šeit uzdevums ir sarežģītāks, jo ir radīts Sonderfahndungs-liste GB, īpašs Lielbritānijas pavalstnieku meklēšanas saraksts, ko Heidrihs izsniedz Siksam. Tajā ir 2300 uzmeklējamas personas, kuras “Jūraslauvas” sekmīgas īstenošanas gadījumā pēc iespējas drīzāk jāapcietina un jānodod gestapo. Nav pārsteigums, ka saraksta augšgalā atrodas Čērčils, bet turpat kopā ar viņu - citi angļu un ārvalstu politiķi, piemēram, Benešs un Masariks, Čehoslovākijas valdības pārstāvji trimdā. Tiktāl viss ir loģiski. Tomēr sarakstā ir arī rakstnieki, piemēram, H. Dž. Velss, Virdžīnija Vulfa, Oldess Hakslijs, Rebeka Vesta... Tur ir atrodams arī Freids, lai gan viņš ir miris jau 1939. gadā... Un Bādens-Pauels, skautu kustības aizsācējs. Atskatoties pagātnē, mazo skautu nošaušana Polijā nudien ir bijusi pat vairāk nekā pārcentīga, tā ir izrādījusies kļūda, jo vācu slepenie dienesti uzskata skautus par pirmšķirīgu potenciālu informācijas avotu. Isi sakot, visi šie vārdi veido visnotaļ barokālu kopu. Šķiet, ka sarakstu ir sastādījis nevis pats Heidrihs, bet gan Šellenbergs. Nav šaubu, ka viņš bijis ļoti aizņemts, plānojot Vindzoras hercoga nolaupīšanu Lisabonā, tāpēc šis darbs nedaudz izskatās pēc haltūras.

Tā nu saraksts izrādās visai nereālistisks, hercoga nolaupīšana izgāžas, Luftwaffe zaudē gaisa kauju ar Angliju, un operācija “Jūraslauva” tā ari nesākas. Daži akmeņi citādi visnotaļ gludajā vācu dārziņā.

99

Es pat nezinu, vai pastāsti, kurus vācu par Heidrihu, ir patiesi, bet ar šo te viss ir vēl neskaidrāk: aculiecinieks un galvenais varonis notikumā, par kuru grasos stāstīt, pats nav drošs par to, kas vispār notika. Šellenbergs ir Heidriha labā roka SD. Viņš ir dzelžains birokrāts bez ētiskām aizturēm, kā arī jauns, spīdošs, labi izglītots, elegants cilvēks, kuru Heidrihs ārpus kopīgajiem bordeļu apmeklējumiem reizēm uzaicina arī kopīgi doties kultūras baudīšanas izklaidēs ar Līnu, piemēram, uz teātri vai operu. Jaunais vīrietis ir teju vai intīms laulātā pāra draugs. Kādu dienu, kad Heidriham ir jādodas tālā braucienā uz kaut kādu apspriedi, Līna piezvana Šel-lenbergam un uzaicina viņu uz bukolisku pastaigu ap ezeru. Jaunie ļaudis dzer kafiju un runā par literatūru, par mūziku. Neko vairāk es nezinu. Četras dienas vēlāk Heidrihs pēc darba uzaicina Šel-lenbergu un “gestapo Milleru” uz apgaitu pa krogiem. Viss sākas šikā Aleksandra laukuma restorānā. Millers uzsauc aperitīvu. Ir relaksēta gaisotne, viss izskatās normāli, līdz Millers Šellenber-gam pavaicā: “Nu kā, jūs todien labi pavadījāt laiku?” Šellenbergs uzreiz saprot, par ko ir runa. Heidrihs kļūst bāls, bet nebilst ne vārda. “Vai gribat tikt informēts par ekskursijas norisi?” Šellenbergs teju nevilšus sāk runāt administratīvi stīvā tonī. Un pēkšņi noskaņa pārmainās līdz nepazīšanai. Heidrihs sēcošā balsī atbild: “Jūs nupat iedzērāt indi. Tā var jūs nobeigt sešu stundu laikā. Ja jūs man pateiksiet pilnīgu un absolūtu taisnību, iedošu jums pretindi. Bet es gribu patiesību.” Šellenbergam sāk dauzīties sirds. Viņš sāk stāstīt par pēcpusdienu, cenšoties apvaldīt balss drebēšanu. Millers viņu pārtrauc: “Pēc kafijas jūs devāties pastaigā ar šefa sievu. Kāpēc jūs to slēpjat? Labi taču saprotat, ka jūs uzraudzīja, vai ne?” Jā, nudien, bet, ja Heidriham jau viss bija zināms, tad kam gan vaja-dzigi šie kumēdiņi? Šellenbergs atzīstas, ka ir bijis pastaigā kādu stundas ceturksni, un atstāsta, par kādām tēmām viņi runājuši. Heidrihs ilgu laiku paliek domīgs. Tad pasludina verdiktu: “Labi, es domāju, ka varu jums ticēt. Bet dodiet man savu godavārdu, ka vairs nekad ar manu sievu nedosieties zaļumos.” Juzdams, ka lielākās briesmas ir pāri, Šellenbergs pārvar bailes un agresīvā tonī atbild, ka dos godavārdu tad, kad būs iedzēris pretindi, jo šādos apstākļos izspiests zvērests taču ir tikai tukša skaņa. Viņš pat uzdrīkstas apjautāties: “Vai jūs kā bijušais flotes virsnieks uzskatāt, ka būtu godīgi rīkoties citādi?” Mēs zinām, kā beidzās Heidriha karjera Jūras spēkos, tādēļ ir jāatzīst, ka jautātājs nav nekāds zaķapastala. Heidrihs brīdi blenž uz Šellenbergu. Tad ielej viņam sauso martini. “Var jau būt, ka tas ir manas iztēles auglis,” Šellenbergs savos memuāros raksta, “bet tas man likās rūgtāks nekā parasti.” Viņš iedzer, atvainojas šefam, dod godavārdu, un vakars mierīgi rit tālāk.

100

Tā kā Heidrihs apmeklē bordeļus, viņam prātā iešaujas ģeniāla doma: atvērt savējo.

Viņš mobilizē savus tuvākos padotos - Šellenbergu, Nēbi, Nau-joksu lai tie ķeras pie darba. Šellenbergs atrod māju vienā no lepnākajiem Berlīnes priekšpilsētas kvartāliem. Nēbe, kurš garus gadus nostrādājis kriminālpolicijā, nodaļā, kas nodarbojas ar narkomāniem un prostitūciju, pieņem darbā meitenes. Naujokss nodarbojas ar telpu iekārtošanu: katrs numurs ir piebāzts ar mikrofoniem un kamerām. Tie ir aiz gleznām, lampās, zem krēsliem, uz skapjiem. Pagrabā ierīkots noklausīšanās centrs.

Ideja ir ģeniāli vienkārša - nevis izspiegot cilvēkus viņu mājās, bet atvest šurp. Runa ir par prestiža bordeļa ierīkošanu, lai uz to nāktu ievērojami un slaveni ļaudis.

Kad viss ir gatavs, durvis ver salons Kitty, un vienlaikus tiek palaistas baumas, ka šo priekamāju iecienījušas diplomātu aprindas. Noklausīšanās notiek visu diennakti. Kameras tiek izmantotas klientu šantāžai.

Patronese Kitija ir vērienīga Vīnes bordeļa turētāja - nopelniem bagāta, kompetenta un ar sirdi un dvēseli nodevusies darbam. Viņa ir sajūsmā, kad iestādījumā iegriežas kāda slavenība. Vai prātu zaudē no prieka par grāfa Čano ierašanos - viņš ir Itālijas ārlietu ministrs un Musolīni znots. Domāju, ka arī par viņu varētu uzrakstīt aizraujošu romānu.

Diezgan drīz iestādījumu inspicēt ierodas arī pats Heidrihs. Tas notiek vēlu vakarā, viņš parasti ir piedzēries un dodas uz numuru ar kādu no meitenēm.

Kādurīt gadās, ka Naujokss pats uzliek ierakstu, kurā dzirdams viņa šefs. Ziņkārības pēc viņš noklausās visu lenti - nezinu, vai bija arī filma, - un piesardzības pēc nolemj to izdzēst - pēc tam kad labi izsmējies. Neko vairāk nezinu, bet acīmredzot Heidriha sniegums ir bijis diezgan komisks.

101

Naujokss stāv Heidriha birojā (tas viņam nepiedāvā apsēsties) zem milzu lustras, kuras smaile kā Dāmokla zobens karājas viņam virs galvas, kas torīt, tēlaini izsakoties, arī karājas mata galā. Heidrihs sēž pie milzīga gobelēna, uz kura uzausts varens ērglis, kas tur knābī kāškrustu - visnotaļ stūrainā rūnu stilā. Heidrihs ar roku klaudzina pa marmora plāksni, kas novietota uz masīvā koka galda, un no triecieniem lēkā viņa sievas un bērnu fotogrāfija.

“Ka, pie velna, jums varēja ienākt prātā ierakstīt manu pagājuš-nakts apmeklējumu salonā KittyW’

Pat nojauzdams, kādēļ no paša rīta tiek aicināts uz šefa kabinetu, Naujokss iekšēji nobāl.

“Ierakstīt?”

“Jā, neliedzieties!”

Naujokss ātri apsver, ka Heidriham nav nekādu lietisku pierādījumu, jo viņš pašrocīgi ir visu izdzēsis. Tāpēc viņš izvēlas stratēģiju, kas viņam liekas visizdevīgākā. Bet, labi pazīdams savu priekšnieku, viņš zina, ka riskē ar savu ādu.

“Es to noliedzu! Es pat nezinu, kurā numurā jūs bijāt! Neviens to man nepateica!”

Seko ilgs klusums, kas ir pamatīga superaģenta nervu pārbaude.

“Jūs melojat! Vai arī esat kļuvis nolaidīgs.”

Naujokss prāto, kurš no abiem variantiem viņa šefa skatījumā ir sliktāks. Heidrihs ierunājas mierīgākā, vēl jo satraucošākā balsī:

“Jums bija jāzina, kur es atrodos. Tas ir jūsu pienākumu aprakstā. Un tāpat jums vajadzēja izslēgt mikrofonus un magnetofonus, kamēr es tur atrados. Jūs to pagājušnakt neizdarījāt. Ja jūs, Naujoks, domājat, ka varat par mani ņirgāties, apdomājiet labi. Varat iet.”

Naujokss, kurš ir spējīgs uz visu, kurš Gleivicā sāka pasaules karu, ir vienkārši iedzīts stūrī. Tikai viņa izdzīvošanas instinkts pasargā viņu no vienkāršas, tūlītējas pašlikvidācijas. Šai gadījumā pēc neveiksmīgā starpgadījuma Naujokss ļoti ilgi un cītīgi cenšas nevienam nekrist acīs, lai viss aizmirstas. Beigu beigās var teikt, ka viņš diezgan lēti ticis cauri par to, ka norēcies par savu šefu I leidrihu, par Himlera labo roku, par SS vīru numur 2, par RSHAy SD un gestapo virsvadītāju, par gaišmataino zvēru, kas nežēlības un arī miesaskāres dēļ savu iesauku ir pelnījis vismaz divkārt... vai varbūt ari nav pelnījis, pie sevis droši vien nodomā Naujokss starp divām trauksmes lēkmēm.

102

Šis dialogs ir piemērs grūtībām, ar kurām sastopos. Flobē-ram noteikti tādu nebija, kad viņš rakstīja “Salambo”, jo neviens nav pierakstījis sarunas ar Hannibala tēvu Hamilkaru. Bet, kad es ielieku Heidriham mutē vārdus: “Ja jūs domājat, ka varat par mani ņirgāties, apdomājiet labi,” - tad tikai atstāstu to, ko ir liecinājis pats Naujokss. Nav iespējams pat cerēt atrast labāku liecības devēju par izskanējušu teikumu kā vien cilvēku, kurš šo teikumu ir dzirdējis un kuram tas ir adresēts. Tomēr es šaubos, vai Heidrihs būtu izteicis draudus šādā formā. Tas nav viņa stilā, tā drīzāk runā Naujokss, kurš šo frāzi ir atcerējies daudzus gadus vēlāk, bet pēc tam to ir pārrakstījis kāds, kurš apkopo liecības, un vēlāk vēl kāds to ir pārtulkojis. Pēkšņi tas, ka gaišmatainais zvērs Heidrihs, bīstamākais reiha cilvēks, saka: “Ja jūs domājat, ka varat par mani ņirgāties, apdomājiet labi,” šķiet stulbi. Daudz ticamāk, ka Heidrihs, rupjš un no savas varas apreibis tips, niknumā būtu varējis izmest, piemēram, šādus vārdus: “Jūs par mani ņirgājaties? Piesargieties, es jums pautus noraušu!” Bet kāds svars ir manam redzējumam pret aculiecinieka apgalvojumu?

Ja viss būtu atkarīgs tikai no manis, es rakstītu šādi:

“Sakiet man, Naujoks, kur es pavadīju nakti?”

“Kā, lūdzu, grupenfīrera kungs?”

“Jūs lieliski sapratāt manu jautājumu.”

“Nu... es nezinu, grupenfīrera kungs.”

“Jūs nezināt?”

“Nē, grupenfīrera kungs.”

“Jūs nezināt, ka es biju salonā Kitty?”

tc n

“Ko jūs izdarījāt ar ierakstu?”

“Es nesaprotu, grupenfīrera kungs.”

“Beidziet uzskatīt mani par idiotu! Es jums prasu, vai jūs saglabājāt ierakstu!”

“Grupenfīrera kungs... es nezināju, ka jūs bijāt tur!... Neviens mani nebrīdināja! Protams, es iznīcināju ierakstu, tiklīdz pazinu jūs... tiklīdz pazinu jūsu balsi!...”

“Netēlojiet pamuļķi, Naujoks! jums maksā par to, ka jūs visu zināt, it īpaši par to, kur es atrodos, turklāt maksātājs taču esmu es! Tai brīdī, kad es pasūtu numuru Kitty, jums ir jāizslēdz mikrofoni! Ja vēlreiz mēģināsiet par mani ņirgāties, es jūs nosūtīšu uz Dahavu, kur jūs pakārs aiz pautiem, skaidrs?”

“Pilnīgi skaidrs, grupenfīrera kungs.”

“Vācieties no šejienes!”

Man šķiet, šāda saruna būtu reālistiskāka, dzīvāka un droši vien ari tuvāka patiesībai. Bet to nevar garantēt. Heicirihs varbūt bija maitasgabals, bet vajadzības gadījumā spēja būt arī ledains birokrāts. Apsverot visus par un pret, starp Naujoksa versiju, kas varbūt ir sagrozīta, un manējo neapšaubāmi labāk ir izvēlēties pirmo. Tomēr esmu pārliecināts, ka torīt Heidrihs būtu labprāt norāvis Naujoksam pautus.

103

No kāda ļoti augsta Vēvelsburgas pils torņa loga Heidrihs noraugās uz Vestfālenes līdzenumu. Mežā redzamas Vācijas mazākās koncentrācijas nometnes barakas un dzeloņstieples. Bet varbūt viņa uzmanību vairāk piesaista manevru laukums, kurā cītīgi rosās einzacgrupu vīri. Pēc nedēļas paredzēts uzsākt operāciju Barbara ssa Vel pēc divām dienām šie vīri nonāks Baltkrievijā, Ukrainā un l.ictuvā un sāks rīkoties. Viņiem apsolīts, ka pēc darba paveikšanas uz Ziemassvētkiem viņi jau būs mājās. Patiesībā Heidriham nav ne jausmas, cik ilgs būs gaidāmais karš. Tomēr partijā un armija visi iesvētītie sacenšas optimismā. Sarkanās armijas sekmes ir viduvējas Polijā, bet galīgi nožēlojamas Somijā, un tas ļauj cerēt uz ātriem līdz šim neuzvaramā vērmahta panākumiem. Spriežot pēc SD ziņojumiem, Heidrihs tomēr ir piesardzīgāks. Viņam šķiet, ka pretinieka spēki, piemēram, tanku un rezerves divīziju skaits, ir novērtēti par zemu, un tas ir bīstami. Bet Bruņoto spēku virspavēlniecība, kam abvērā ir pašai savs izlūkdienests, nolemj ignorēt Heidriha brīdinājumus un paļauties uz daudz cerīgākajiem admirāļa Kanarisa - viņa bijušā priekšnieka - secinājumiem. Heidrihs, kurš droši vien tā arī nav sadziedējis brūci, ko radīja viņa izmešana no flotes, visticamāk, vai smok aiz dusmām. Taču Hitlers paziņo: “Kara sākums vienmēr šķiet kā istabas durvis, kas atveras tumsā. Nekad nevar zināt, kas aiz tām slēpjas.” Tas nozīmē netieši piekrist, ka SD brīdinājumi varbūt nav bez pamata. Tomēr lēmums uzbrukt PSRS tiek pieņemts. Heidrihs satraukts vēro, kā virs līdzenuma savelkas mākoņi. Aiz muguras viņš dzird Himleru uzrunājam savus ģenerāļus.

Himlera acīs SS ir bruņinieku ordenis. Pats sevi viņš uzskata par Heinriha I Putnuķērāja pēcteci. Šis Saksijas karalis X gadsimtā atsita maģārus un dibināja Svēto Romas impēriju, kā arī lielu savas valdīšanas laika daļu veltīja slāvu iznīcināšanai. Ja reihsfirers atsaucas uz tādiem radurakstiem, viņam ir nepieciešama pils. Kad viņš vienu tādu atrada, tā bija drupās. Lai savestu to kārtībā, viņš pielika pie darba četrtūkstoš cietumnieku no Zaksenhauzenes. Apmēram trešdaļa šajā darbā atdeva galus, toties tagad celtne cienīgi slejas pāri Almas upei, kas met līkločus pa ieleju. Divi torņi un sargtornis, ko savieno rampas, veido trijstūri, kura virsotne norāda uz mītisko Tūles zemi, visu āriešu cilmes vietu; tā ir axis mundi, pasaules simboliskais centrs.

'Pieši tur, sargtorņa sirdī, kādreizējā kapelā, kas pārdēvēta par Obergruppenfūhrersaal, notiek Himlera sasauktā sanāksme, no kuras Heidrihs nevar izvairīties. Šīs lielās, apaļās telpas viduspunktā ap milzīgu masīva ozolkoka galdu ir sapulcējušies augstākie SS kadri - šefs īpaši pieprasījis, lai galds būtu apaļš un lai ap to būtu divpadsmit vietu - tas atgādina Artura sāgas simboliku. Bet grāla meklējumi reiham 1941. gadā drusku atšķiras no Parsifāla meklējumiem - “divu pasaulskatījumu konflikts”, “nepieciešamība iekarot jaunu dzīves telpu”... Heidrihs zina šo meldiņu no galvas tapat kā vairums tālaika vāciešu. “Izdzīvošanas jautājums... rasu cīņa, kas nepazīst žēlastības... divdesmit līdz trīsdesmit miljonu slāvu un žīdu...” Tagad skaitļumīlim Heidriham nākas saausīties: “Divdesmit līdz trīsdesmit miljonu slāvu un žīdu ies bojā saistībā ar militārām akcijām un grūtībām pārtikas piegādē.”

Heidrihs nekādi neizrāda, ka ir aizkaitināts. Viņš skatās uz burvīgo tumšo sauli, kas, rūnām rotāta, ir inkrustēta marmora grīdā. Militārās akcijas, grūtības pārtikas piegādē... vēl izvairīgāk izteikties nav iespējams. Heidrihs pavisam skaidri zina, ka dažos delikātos jautājumos nevajag izteikties pārāk skaidri, bet tik un tā pienāk bridis, kad lietas ir jāsauc īstajos vārdos, un viņam ir visas tiesības domāt, ka šis brīdis ir pienācis. Ja ne, trūkstot skaidrām instrukcijām, vīri var sastrādāt dieva zīmes. Galu galā viņš ir un paliek atbildīgais par šo misiju.

Kad Himlers sanāksmi slēdz, Heidrihs aizsteidzas pa bruņām, ieročiem, gleznām un dažnedažādiem rūnu simboliem pieblīvētajiem gaiteņiem. Viņš zina, ka šeit alķīmiķi, okultisti, burvji bez mitas nopūlas risināt okultas problēmas, no kurām viņam ne silts, ne auksts. Viņš jau divas dienas ir iespundēts šai trakomājā un grib iespējami drīz atgriezties Berlīnē.

Bet ārā, ielejā, ir savilkušies mākoņi - ja viņš vilcināsies, lidmašīna nevarēs pacelties. Viņu aizved uz manevrēšanas laukumu, viņam tiek piešķirts gods pieņemt karaspēka parādi. Viņš iztiek bez garām runām un nosojo starp rindām. Velta ļoti paviršu ska-lienu brīvprātīgo slepkavu pulkiem, kas izvēlēti nepilnvērtīgo aus-trumeiropiešu iznīcināšanai. Kopā apmēram trīstūkstoš vīru. Viņu stāja un uzvedība ir nevainojama. Heidrihs aizjoņo uz lidmašīnu, kas skrejceļa galā gaida ar ieslēgtu dzinēju. Tā paceļas, tiklīdz sākas negaiss. I ast šaltīm, un četru einzacgrupu pulki nekavējoties dodas ceļā.

104

Berlīnē nav ne apaļa galda, ne melnās maģijas, gaisotne ir birokrātiska, un Heidrihs rūpīgi raksta pamatnostādnes. Gērings ir lūdzis viņam rakstīt īsi un vienkārši. 1941. gada 2. jūlijā jeb desmit dienas pēc operācijas Barbarossa sākuma viņš nosūta dienesta vēstuli visiem SS atbildīgajiem, kas darbojas frontes aizmugurē: “Sodīt ar nāvi visus Kominternes funkcionārus, partijas kadrus, tautas komisārus, žīdu kadrus, kas ieņem amatus partijā vai valstī, kā arī citus radikālus elementus (sabotierus, propagandistus, snaiperus, atentātu izpildītājus, aģitatorus).”

Nudien vienkārši, bet, lūk, piesardzīga un pat amizanti kurioza instrukcija: kāpēc tieši “žīdu kadrus”, ja jau visi kadri ir jāsoda ar nāvi, vienalga, vai viņi ir žīdi vai nav? Tai laikā Heidrihs vēl nezina, kā parastās armijas karavīri reaģēs uz einzacgrupu pārmērībām. Tiesa, slavenā “komisāru direktīva”, kuru Keitels parakstījis 1941. gada 6. jūnijā (tas nozīmē arī vērmahta apstiprinājumu), atļauj masu slepkavības, bet oficiāli tās aprobežojas tikai ar politisko pretinieku likvidēšanu. Tātad padomju ebrejus paredzēts likvidēt tikai tad, ja tie ir arī politiski pretinieki. Liekvārdība šajā dienesta vēstulē ir kā pēdējais sirdsapziņas pārmetumu pīkstiens. Protams, ja vietējie iedzīvotāji grib rīkot grautiņus, tie ir neuzkrītoši atbalstāmi. Bet jūlija sākumā vēl nav runas par atklātu plānu iznīcināt ebrejus tikai tāpēc, ka viņi ir ebreji.

Pēc divām nedēļām uzvaru eiforijā izzūd pēdējās aiztures. Vērmahtam pārspējot Sarkano armiju visās frontēs un iebrukuma tempiem pārsniedzot viscerīgākās prognozes (tā laikā saņemti gūstā vairāk nekā trīssimt tūkstoši padomju karavīru), Heidrihs pārraksta šīs pamatnostādnes. Viņš atkārto pamatlietas, paplašina sarakstu, piemēram, iekļauj tajā bijušos Sarkanās armijas komisārus. Beigās viņš aizstāj teikuma daļu “žīdu kadrus, kas ieņem amatus partijā vai valstī” ar “visus žīdus”.

105

Kapteinis Heidrihs atrodas Messerschmitt 109 pilota kabīnē; uz tās ir stūraini iniciāļi RH, kas norāda, ka tā ir viņa personīgā lidmašīna. Viņš lido pāri padomju teritorijai Gaisa spēku iznīcinātāju formācijas priekšgalā. Kad vācu lidaparāti pamana uz zemes krievu karavīru kolonnas, kas ar grūtībām atkāpjas, tie metas virsū kā tīģeri, lido pāri un pļautin pļauj bēgošo vīru rindas ar ložmetēju.

Bet šodien Heidrihs pamana apakšā nevis kājnieku kolonnas, bet gan Jak lidmašīnu. Viņš bez grūtībām pazīst mazā padomju iznīcinātāja apaļīgo siluetu. Par spīti tam, ka vācu bumbvedēji uz zemes iznīcinājuši ļoti daudz pretinieka lidmašīnu, sovjetu gaisa telpa vēl nav pilnībā iztīrīta un šur tur paliek sporādiskas pretošanās pēdas: šis Jak ir uzskatāms pierādījums. Bet par vācu aviācijas pārākumu nav ne mazāko šaubu - ne kvalitatīvā, ne kvantitatīvā ziņā. Neviens padomju iznīcinātājs šābrīža spēku samēra situācijā nespēj sacensties ar Me 109. Valdonīgais un godkārais Heidrihs pavēl savai eskadriļai turpināt lidot formācijā. Viņš grib saviem vīriem kaut ko pierādīt un viens pats notriekt krievu lidaparātu. Jak pilots viņu nav pamanījis. Manevrs tiek izdarīts, lai tuvotos mērķim un atklātu uguni no apmēram simt piecdesmit metru attāluma. Vācu lidmašīna ir daudz ātrāka un strauji tuvojas. Heidrihs šauj, tiklīdz spēj saskatīt tēmēklī krievu lidaparāta asti. Jak uzreiz noplanda spārnus kā satrūcies putns. Bet pirmā zalve nav tam trāpījusi, un patiesībā lidaparāts nemaz nesatrūkstas. Pikējumā tas laižas uz zemi. Heidrihs mēģina sekot, bet viņa virāža ir pārāk plaša salīdzinājumā ar krievu pilota manevru. Stulbenis Gerings apgalvoja, ka padomju aviācija esot pilnīgi novecojusi -šai ziņā viņš alojās tāpat kā gandrīz visā, ko nacisti domāja par Padomju Savienību: skaidrs, ka rādītāju ziņā Jak ne tuvu nevar sacensties ar vācu iznīcinātājiem, bet salīdzinošo gausumu tas kompensē ar teju ellīgu manevrētspēju. Mazā krievu lidmašī-niņa turpina samazināt augstumu, metot aizvien šaurākus lokus.

Heidrihs seko, tomēr nekādi nespēj notvert to tēmēklī. Nudien kā dzinējsuns, kas trenc zaķi. Heidrihs grib uzvarēt un uzkrāsot uz sava lidaparāta fizelāžas lidmašīniņas attēlu, tāpēc viņš neliekas mierā, bet nepamana, ka Jak gan vairākkārt maina virzienu, lai izvairītos no tam nopakaļ raidītajām zalvēm, taču nepārvietojas, kā pagadās, bet virza viņu uz noteiktu punktu. Kad viņam apkārt pēkšņi nodārd sprādzieni, Heidrihs saprot: krievu pilots ir aizvedis viņu virs padomju pretgaisa aizsardzības raķešu baterijas un viņš, stulbenis, ir iekritis slazdā.

Pilota kabīni sadrebina mež.onīgs trieciens. No astes nāk melni dūmi. Heidriha lidmašīna ir notriekta.

106

Himleram ir sajūta, it kā viņam kāds būtu iecirtis pļauku. Asinis sakāpj vaigos, un smadzenes raida signālus par spiedienu galvaskausā. Viņš tikko ir uzzinājis, ka gaisa kaujas laikā virs Berezinas ir notriekts Heidriha Messerschmitt 109. Protams, ja Heidrihs ir miris, tas būs liels zaudējums SS - uzticīgs cīnītājs, čakls darbinieks utt. Bet pilnīga katastrofa būs tad, ja viņš izdzīvos. Jo iznīcinātājs ir notriekts aiz padomju pozīcijām. Ja nāksies informēt Hitleru, ka viņa Drošības dienesta šefs ir kritis pretinieka rokās, Himleram jārēķinās ar ārkārtīgi mokošu scēnu. Viņš apsver, cik daudz Heidriha rīcībā esošās informācijas varētu interesēt Staļinu. Tas ir apdullinošs daudzums. Turklāt SS reihsfīreram nav ne jausmas, ko tieši ir zinājis viņa padotais. Ja Heidrihs palaidīs muti, tas gan politiski, gan stratēģiski var izvērsties milzu katastrofā, un sekas būs neaprēķināmas. Himleram neizdodas tās novērtēt. Aiz mazajām, apaļajām brillītēm un Ūsiņām tek sviedri.

Patiesību sakot, pat tā nav akūtākā bēda. Ja Heidrihs ir miris vai kritis krievu gūstā, prioritāte numur viens ir atgūt viņa arhīvus. Dievs vien zina, kas tajos ir un par ko. Ir jāsavāc viņa kartona kastes - gan no darba telpām, gan dzīvesvietas. Par Prinča Alberta ielu jābrīdina Millers, tas kopā ar Šellenbergu parūpēsies par RSHA. Dzīvesvietā pret Līnu ir jāizturas oficiāli, tomēr jāveic kratīšana. Bet pagaidām vēl ir jāpagaida - Heidrihs ir pasludināts par pazudušu bez vēsts, neko citu nevar darīt. Jāiegriežas pie Līnas, lai psiholoģiski sagatavotu viņu kratīšanai, un jādod pavēles uz fronti, lai netiek taupīti līdzekļi Heidriha - dzīva vai miruša -atrašanai.

Varbūt ir pamatoti vaicāt, ko nacistu slepeno dienestu vadītājs darīja vācu iznīcinātājā virs kauju zonas padomju zemē. Atbilde ir tāda, ka līdztekus darbam SS Heidrihs bija arī Gaisa spēku rezerves virsnieks. Paredzot kara tuvošanos, viņš bija izgājis pilota kursus un, sākoties iebrukumam Polijā, katrā ziņā gribēja doties turp izpildīt savu rezervista pienākumu. Lai cik prestižs būtu SD šefa amats, viņš uzskatīja, ka tā ir tāda birokrātu padarīšana, un, tā kā bija sācies karš, viņaprāt, bija pienācis laiks izturēties kā īstam tei-toņu bruņiniekam un cīnīties. Tā nu viņš vispirms drīkstēja lidot līdzi iznīcinātājā un uzņemties šefību pār ložmetēju. Bet, kāds tur pārsteigums, tik pakārtota loma viņam nepatika, viņš labāk gribēja sēsties pie Messerschmitt 110 vadības kloķiem un doties izlūklido-jumos virs Lielbritānijas; tomēr vislabprātāk viņš vadīja Messerschmitt 109 (angļu Spitfire iznīcinātāja vācu līdzinieks), pie kura stūres salauza roku Norvēģijas kampaņas laikā, neveiksmīgi veicot pacelšanās manevru. Iegādājos kādu Heidriham nedaudz labvēlīgi noskaņota autora sarakstītu biogrāfiju, kurā pausta apbrīna par to, kā Heidrihs turpinājis lidot ar ieģipsētu roku. Pēc tam viņš, šķiet, vel piedalījās kaujās ar RAF.

Šai laikā Himlers jau ir pasācis raizēties par viņu kā tēvs par dēlu. Man acu priekšā ir 1940. gada 15. maija vēstule, kuru viņš rakstījis savā īpašajā vilcienā (Sonderzug “Heinrich”, sic!), kuras pirmie vardi ir “ļoti dārgais Heidrih” un kura uzskatāmi pauž šefa rūpes par savu labo roku: “Dodiet man par sevi ziņu katru dienu, ja iespējams.” Ar visām savāktajām ziņām Heidrihs nudien bija ļoti vērtīgs.

Tikai divas dienas vēlāk Heidrihu uzņēma vācu partruļa, proti, viņam pakļautās einzacgrupas D viri, kuri tikko bija likvidējuši četrdesmit četrus ebrejus un trīsdesmit gūstekņus. Pēc visa spriežot, viņu bija notriekusi padomju pretgaisa aizsardzība, viņš bija veicis avārijas nosēšanos un divas dienas un divas naktis pavadījis slēpnī, līdz beidzot kājām sasniedzis vācu frontes līniju. Netīrs, ar bārdu noaudzis viņš atgriezies mājās un, ja var ticēt sievai, bijis arī mēreni sanervozējies par šo ķibeli, pēc kuras gan dabūja to, ko bija kārojis: pirmās šķiras Dzelzs krustu, kas vācu militāristu aprindās kotējās īpaši augstu. Tomēr pēc šīs nogāšanās viņam vairs nekad netika ļauts piedalīties aviācijas lidojumos nevienā frontē. Šausmās par šo Berezinas atgadījumu Hitlers pats personīgi bija to uz stingrāko aizliedzis. Par spīti pūlēm un neapstrīdamai drosmei, Heidrihs nebija guvis nekādu uzvaru. Un ar šo necilo rezultātu arī noslēdzās viņa pilota karjera.

107

Nataša lasa nupat uzrakstīto nodaļu. Pēc otrā teikuma viņa izsaucas: “Ko? “Asinis sakāpj vaigos, un smadzenes raida signālus par spiedienu galvaskausā.” Nu gan tu murgo!”

Es jau gadiem ilgi apceru teorijas par bērnišķīgi smieklīgo romānu izskaistināšanas tendenci, kas man krīt uz nerviem jau no agrā jaunībā lasītā (“marķīze izgāja no mājas pulksten piecos” u. tml.), tāpēc domāju, ka ir tikai pareizi, ka Nataša negrib ļaut man izmantot norādi par spiedienu galvaskausā. Es jau biju pārliecināts, ka esmu stingri apņēmies nepieļaut šādas frāzes, kam a priori nav citas nozīmes kā vien iekrāsot romāna valodu (un tas nav labi). Turklāt - pat ja manā rīcībā būtu ziņas par Him-lera reakciju, proti, apstulbumu, es īsti nevarētu zināt, kādi bija šī apstulbuma simptomi: varbūt viņš viss piesarka (tieši tādu es viņu iedomājos), bet tikpat labi viņš varēja arī kļūt balts kā palags. īsi sakot, šis jautājums man šķiet diezgan nopietns.

Šobrīd sarunā ar Natašu mēģinu it kā taisnoties: visticamāk, Mimleram tiešām sākušās zināmas galvassāpes, bet “spiediens smadzenēs” taču ir tikai metafora, nedaudz lēts paņēmiens, lai raksturotu uztraukumu, kas viņu pārņēma, uzzinot sliktos jaunumus. Bet tagad es pats vairs nemaz neesmu ļoti pārliecināts par saviem vārdiem. Nākamajā dienā svītroju šo teikumu. Diemžēl tas rada tukšumu, kas man liekas nepatīkams. Nezinu, kādēļ, bet man nepatīk, ka pēc “Himleram ir sajūta, it kā viņam kāds būtu iecirtis pļauku” seko “Viņš tikko ir uzzinājis...” - tāds salikums ir pārāk negaidīts, zūd pāreja, ko iepriekš radīja pieminētais galvaskauss. Jūtos spiests aizstāt svītroto teikumu ar citu, piesardzīgāku. Pārrakstu to apmēram šādi: “Iedomājos, ka viņa mazā, briļļainā žur-kulēna seja droši vien koši pietvīka.” Nav jau melots, ka Himleram bija grauzēja ģīmis, ko vēl vairāk izcēla viņa nokarenie vaigi un ūsas, bet formulējums nebūt nav neitrāls. Nolemju svītrot vārdu “briļļainā”. Bet “žurkulēna seja” pat bez “briļļainā” man tik un tā šķiet traucējoša, tomēr arī šādam variantam ir priekšrocības, jo sevišķi komplektā ar uzmanīgu niansējumu: “Iedomājos, ka...” un “droši vien...” Ja aprakstu šo ainu kā hipotēzi, es atbrīvojos no pārspīlētām pretenzijām uz reālismu. Nezinu, kāpēc, bet jūtos spiests vēl pierakstīt: “Viņš bija sarkans kā biete.”

Iztēlojos Himleru ļoti sarkanu un ļoti iesnainu (varbūt tāpēc, ka es pats jau četras dienas staigāju ar baisi puņķainu degunu), un mana tirāniskā iztēle nedod man mieru: gribu par varītēm precīzi izstāstīt, kāda izskatījās reihsfīrera seja. Bet rezultāts man pilnīgi noteikti nepatīk - beigās es vēlreiz visu nosvītroju. Ilgi noskatos uz sasvītroto vietu starp pirmo un trešo teikumu. Tad saņemos un lēni drukāju no jauna: “Asinis sakāpj vaigos, un smadzenes raida signālus par spiedienu galvaskausā.” Atceros Oskara Vailda vārdus no viņa laikiem nekas nav mainījies: “Visu rītu noņēmos ar teksta labošanu, bet beigās izsvītroju tikai vienu komatu. Pēcpusdiena es to atliku vietā.”

Heidrihs, kuru iztēlojos ietrausušos sava melnā mersedesa dziļumos, tur uz ceļiem portfeli, kurā noteikti atrodas viņa karjeras un Trešā reiha vēstures svarīgākais dokuments. Mašīna traucas cauri Berlīnes priekšpilsētām. Ārā ir jauks laiks, vasaras vakars, un ir grūti iztēloties, ka drīz šīs maigās debesis pildīs melnas ordas, kuras metīs uz pilsētu bumbas. Dažas nojauktas mājas, dažas cietušas ēkas un steidzīgi garāmgājēji tomēr atgādina, cik neatlaidīgi un spīvi pilsētai uzbrukusi britu aviācija, Royal Air Force.

Jau vairāk nekā četrus mēnešus Heidrihs ir licis Eihmanim rakstīt melnrakstā dokumentu, uz kura vajadzēs dabūt Gēringa apstiprinājumu. Turklāt vajadzēja arī Rozenberga piekrišanu, jo viņš ir par Austrumu teritorijām atbildīgais ministrs. Un tieši šī niecība tagad lika viņam spieķus riteņos! Eihmanis ir strādājis godam, teksts ticis pielabots, visas nepilnības, jādomā, tagad ir novērstas.

Esam meža vidū uz ziemeļiem no Berlīnes. Mersedess apstājas pie kādas villas vārtiem, kurus apsargā smagi bruņoti esesieši. Tā ir Karinhalle, maza barokāla pils, kuru Gērings licis uzbūvēt savas pirmās sievas piemiņai un mierinājumam. Sargi salutē, vārti atveras, mašīna brauc pa aleju. Gērings jau stāv uz lieveņa - līksms un iespīlējies vienā no tām jancīgajām formām, kuru dēļ ir ticis pie palamas “sasmaržinātais Nerons”. Viņš sirsnīgi apsveicinās ar Heidrihu, jo ir neizsakāmi apmierināts, ka var aci pret aci satikties ar baiso SD šefu. Heidrihs zina, ka viņam pa priekšu iet reiha bīstamākā vīra slava - tas vairo viņa tukšo lepnību -, bet apzinās arī to, ka visi nacistu partijas augstākie kadri viņu tik uzcītīgi aplido galvenokārt tālab, lai mēģinātu vājināt viņa priekšnieku, proti, Him-leru. Šiem ļaudīm Heidrihs ir tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai, nevis sāncensis - pagaidām ne. Tiesa, ellīgajā duetā, ko viņš veido ar Himleru, viņu galvenokārt uzskata par smadzenēm (SS mēdz lietot saīsinājumu “HHhH”: Himmlers Him heifit Heydrich - Him-lera smadzenes sauc par Heidrihu), bet viņš ir un paliek šefa labā

roka, padotais, numur 2. Heidriha ambīcijas noteikti nepieļaus mūžīgu samierināšanos ar šo stāvokli, bet vismaz šobrīd, kamēr viņš pēta spēku samēra attīstību partijas iekšienē, viņš jūtas gandarīts, ka ir palicis uzticīgs Himleram, jo tā vara aug augumā, turpretim Gērings panīkst un kopš Luftwaffe neveiksmes Anglijā ir pa pusei kritis nežēlastībā.

Tomēr Gērings vēl aizvien skaitās oficiāli atbildīgs par ebreju jautājumu, un tieši tāpēc Heidrihs šovakar ir viņa viesis.

Taču viesim sākumā ir jāpacieš saimnieka bērnišķīgās izdarības. Resnais Hermanis grib parādīt viņam savu elektrisko vilcienu, Prūsijas Nacionālā teātra dāvanu, ar ko viņš lepojas un ik vakaru spēlējas. Heidrihs pacietīgi gaida, kad šis marasms beigsies. Pienācīgi apjūsmojis Gēringa privāto kinozāli, turku pirti, viesistabu ar faraona kapeņu augstuma griestiem un lauvu, kas nosaukts par Cēzaru, Heidrihs beidzot apsēžas Gēringam pretim darba istabā ar koka paneļiem apšūtām sienām. Tad viņš izvelk vērtīgo dokumentu un dod to reihsmaršalam izlasīt. Gērings lasa:

“Lielvācijas reiha reihsmaršals,

Pilnvarotais atbildīgais par četrgadcs plānu,

Reiha Aizsardzības padomes priekšsēdētājs

Drošības policijas un SD vadītājam

SS grupenfīreram Heidriham

Berlīnē

Saskaņā ar 1939. gada 24. janvāra rīkojumu, ar kuru Jums tika uzdots risināt žīdu jautājumu ar ekonomiski visrentablākās migrācijas vai evakuācijas palīdzību, šābrīža apstākļos es Jums piešķiru papildu pilnvaras veikt visus nepieciešamos priekšdarbus organizatoriska, praktiskā un finanšu aspektā, meklējot globālu risinājumu žīdu jautājumam vācu ietekmes sfēras Eiropā ietvaros.

Ciktāl tas skar citu centrālo organizāciju pilnvaras, ir iesaistāmas ari šīs organizācijas.”

Gērings apstājas un pasmaida. Eihmanis ir pievienojis šo rindkopu, lai izpatiktu Rozenbergam. Arī Heidrihs pasmaida, bet nespēj noslēpt nicinājumu, ko izjūt pret visiem šiem ministriju birokrātiem. Gērings turpina lasīt:

“ Turklāt es Jums uzdodu visdrīzākajā laikā iesniegt man to organizatorisko, praktisko un finansiālo priekšdarbu ģenerālplānu, kas nepieciešami attiecīgi iecerētā žīdu jautājuma galīgā atrisinājuma izpildē.”

Gērings klusēdams uzliek parakstu uz šā vēsturiskā dokumenta, ko sauks par Ermachtigung: pilnvarojumu. Heidrihs apmierināti noņirdzas. Viņš ieliek vērtīgo dokumentu portfelī. Ir 1941. gada 31. jūlijs, galīgā atrisinājuma dzimšanas diena, un viņš ir tā galvenais iniciators.

109

Pirmajā uzmetumā es biju rakstījis: “iespīlējies zilā formas tērpā”. Nezinu, kāpēc es to redzēju zilu. Tiesa kas tiesa, Gērings fotoattēlos bieži redzams gaišzilā formā. Tomēr nezinu, kādu formu viņš todien nēsāja. Tā tikpat labi varēja būt, piemēram, balta.

Tāpat nezinu, vai šādām pārdomām vispār ir nozīme stāsta attīstības stadijā, līdz kurai esam nonākuši.

110

“Bādkreicnaha, 1941. gada augusts. Nupat otro reizi noticis Vācijas paukošanas čempionāts. Divpadsmit labākie no Reichs-sonderklasse (burtiski: “reiha labākā klase”) ir apbalvoti un saņems NSRL (Nazionalsozialistischer Reichsbund fūr Leibes-ūbungen, “Nacionālsociālistiskā reiha apvienība ķermeņa vingrojumiem”) zelta vai sudraba piespraudi. Piekto vietu ieņēmis SS

obergrupenfīrers (kļūda dienesta pakāpē vai pielīšana, pirms laika “piešķirot” paaugstinājumu?) un policijas ģenerālis Reinhards I Icidrihs, Drošības policijas un SD vadītājs. Viņš ar prieku pieņem apsveikumus, bet attieksme visādā ziņā pauž uzvarētāja pieticību. Tie, kuri viņu labi pazīst, zina, ka šim vīram atpūta ir teju vai svešvārds. Neciot atpūsties, nedot atelpu - tāds ir viņa pamatprincips, vienalga, vai runa ir par sportu vai par dienestu.”

(Šis raksts parādījās specializētā žurnālā “Ķermeņa vingrojumi un fiziskā audzināšana”.)

Tie, kuri viņu pazīst, lieliski zina ari to, ka labāk ir neskopoties ar slavinājumiem šim ģeniālajam 37 gadus vecajam sportistam, kā ari neskart jautājumu par stresu, kurā nonāk tiesneši, kad tiem ir jāieskaita punkts gestapo priekšnieka pretiniekam. Labāk ir ari neatcerēties Komodu vai Kaligulu, kas arēnā cīnījās pret gladiatoriem, kuri bija ļoti labi sapratuši, ka viņu interesēs ir nesist imperatoram ar pārāk smagu roku.

Pēc šiem ievadvārdiem tomēr jāatzlmē, ka turnīros, šķiet, obergrupenfīrers Heidrihs uzvedās korekti. Kādu dienu, kad viņš šķendējas par tiesneša lēmumu, turnīra direktors bez domāšanas noliek viņu pie vietas, skatītāju klātbūtnē sacīdams: “Uz paukošanas celiņa spēkā ir tikai sporta likumi, nekas cits!” Šā vira drosmes iespaidots, Heidrihs neuzdrīkstas runāt pretim.

Viņš pietaupa savus nekaunīgos izlēcienus (hybris) vēlākam laikam, jo pēc šā Bādkreicnahas turnīra it kā esot kratījis sirdi diviem draugiem (kopš kura laika Heidriham ir uzradušies draugi?), īpaši neizvēloties vārdus; viņš esot teicis, ka nekavētos apgriezt kaklu pašam Hitleram, ja izrādītos, ka “vecais taisa sūdus”.

Ko īsti viņš ar to gribēja teikt? To gan es ļoti vēlētos uzzināt.

Ill

Tovasar Kijevas zoodārzā kāds virs iekāpa lauvu bedrē. Kāds cits apmeklētājs mēģināja viņu aizkavēt, bet tas, kāpdams pāri aizžogojumam, attraucis: “Dievs mani izglābs.” Un lauvas aprija viņu dzīvu. Ja es būtu bijis tuvumā, es būtu viņam teicis: “Nevajag ticēt visam, ko stāsta.”

Dievs nekādi nenoderēja ļaudīm, kuri nomira Babij Jarā jeb Vecāsmātes gravā. Tā bija liela dabiska grava turpat Kijevas pievārtē. Tagad no tās ir palikusi tikai ar zālāju apsēta, pasekla ieplaka, pie kuras uzstādīta iespaidīga socreālistiska skulptūra, kas veltīta gravā bojāgājušo piemiņai. Bet, kad es gribēju turp doties, taksometra šoferis, kas veda mani uz turieni, uzskatīja par savu pienākumu parādīt vietu, līdz kurai tolaik stiepās Babij Jara. Viņš mani aizveda uz kokiem apaugušu ieplaku, kur ar manas pavadones, jaunas ukrainietes starpniecību (biju sarunājis, ka viņa man tulkos) pavēstīja, ka tajā sviesti līķi un pēc tam tie ripojuši lejup pa nogāzi. Tad mēs iekāpām mašīnā un viņš aizveda mūs līdz memoriālam, kas bija vairāk nekā kilometra attālumā.

Laikposmā no 1941. līdz 1943. gadam nacisti Babij Jarā sarīkoja, iespējams, vislielāko slaktiņu cilvēces vēsturē: kā trijās valodās (ukraiņu, krievu un ivritā) norādīts uz piemiņas plāksnes, šeit bojā gājuši vairāk nekā simttūkstoš cilvēku, fašisma upuri.

Vairāk nekā trešdaļa tika nogalināti nepilnās četrdesmit astoņās stundās.

Tajā 1941. gada septembra rītā tūkstošiem Kijevas ebreju plūda uz pulcēšanas vietām, kurp tika izsaukti; viņi ņēma līdzi niecīgu iedzīvi, it kā samierinājušies ar deportāciju un nemaz nenojauzdami likteni, kādu tiem bija lēmuši vācieši.

Viņi to saprata par vēlu - daži tikai pēc atbraukšanas, bet citi vien tad, kad jau pienāca pie bedres malas. Starp šiem diviem brīžiem procedūra bija ļoti raita: ebreji atdeva savus koferus, vērtslietas un personas dokumentus, ko viņu acu priekšā saplēsa. Tad viņiem nācās iet starp divām esesiešu rindām un saņemt sitienu gūzmu. Einzacgrupu viri sita no visa spēka ar nūjām vai stekiem, neizsakāmi zvērīgi. Ja kāds no ebrejiem pakrita, tam uzrīdīja suņus vai arī viņu samina satrakojies pūlis. Kad viņi tika laukā no šā elles gaņģa, acu priekšā pavērās tukša, būvlaukumam līdzīga vieta, kur apstulbušajiem ebrejiem pavēlēja izģērbties; tad viņus pilnīgi kailus aizveda pie milzīgas bedres malas. Tur arī vistrulākajiem un optimistiskākajiem nācās atvadīties no pēdējām cerībām. Absolūtās šausmās, kas viņus tobrīd pārņēma, viņi sāka kliegt. Bedres pamats bija līķu pilns.

Tomēr šo vīru, sievu un bērnu dzīvesstāsts neaprāvās šīs bedres malā. Vāciskā izdarībā esesieši lika upuriem pirms nošaušanas nokāpt bedres dibenā, kur viņus gaidīja “novietotājs”. Novietotāja uzdevums stipri atgādināja vietu ierādītāja darbu teātrī. Viņš aizveda katru ebreju līdz līķu kaudzei un, tiklīdz bija atradis vietu, lika tam izstiepties uz vēdera, dzīvam apgulties uz kailiem mirušajiem. Tad pār miroņiem nāca šāvējs un likvidēja dzīvos, ielaizdams lodi pakausī. Apbrīnojams teilorisms masu slepkavībā. 1941. gada 2. oktobrī par Babij Jaru atbildīgā einzacgrupa uzrakstīja šādu ziņojumu: “Zonderkomanda (Sk) 4a, sadarbojoties ar grupas ģenerālštābu un divām policijas pulka “Dienvidi” komandām, 1941. gada 29. un 30. septembrī likvidēja 33 771 Kijevas žīdu.”

112

Nejauši uzzināju par neparastu notikumu, kas bija atgadījies Kijevā kara gados. Precīzāk, 1942. gada vasarā. Tas nekādi nav saistīts ar “Antropoīda” dalībniekiem, tātad tam it kā a priori nebūtu vielas manā romānā. Tomēr viena no šā žanra lielākajām priekšrocībām ir teju neierobežotā brīvība, ko bauda vēstītājs.

1942. gada vasara Ukrainā ar dzelzs roku valda nacisti. Vienubrīd tie izdomā, ka vajadzētu sarīkot futbola mačus starp dažādu okupēto vai vācu reiham “piekabināto” Austrumeiropas valstu komandām. Drīz vien atklājas, ka viena komanda ir stiprāka par citām, gūst uzvaru pār rumāņiem vai ungāriem - tā ir FC Start, kas uz ātru roku izveidota no bijušā Kijevas Dinamo paliekām - šis klubs tika aizliegts jau okupācijas sākumā, bet tagad spēlētāji tiek atsaukti, lai būtu, kas piedalās mačā.

Ziņas par šīs komandas veiksmi nonāk līdz vāciešiem, un viņi nolemj sarīkot prestižu maču Kijevā, kur spēkiem mērotos vietējā un Luftwaffe komanda. Ukraiņu spēlētājiem komandu uznākšanas brīdī ir jāparāda nacistu sveiciens.

Mača dienā abas komandas ienāk stadionā, kas ir pilns, ka lūst, un vācu spēlētāji izstiepj roku un nokliedzas Heil Hitler!. Tad roku izstiepj arī ukraiņu spēlētāji, un tas rada vilšanos publikā (skaidrs, ka tā ir cerējusi, ka mačs dos iespēju parādīt okupantam simbolisku pretestību). Bet šo žestu viņi pavada nevis ar standarta saucienu Heil Hitler!, bet gan sažņaudz dūri, pieliek roku pie krūts un kliedz: Fizkuļt privet! (Fizkultūriešu sveiciens). Šis padomiskais sauklis izsauc stadionā sajūsmas vētru.

Tiklidz sākas spēle, vācu spēlētājs salauž ukraiņu uzbrucējam kāju. Tolaik rezervistu nav, tātad FC Start ir jāturpina desmit spēlētāju sastāvā. Vācieši ir pārsvarā un iesit pirmos vārtus. Izskatās, ka labi nebūs. Tomēr Kijevas spēlētāji atsakās padoties. Skanot pūļa “lai dzīvo!”, viņi izlīdzina rezultātu. Pēc tam iesit otros vārtus, un stadionā no jauna izceļas sajūsmas vētra.

Puslaikā ukraiņu spēlētāju ģērbtuvē ieiet Kijevas superintendents ģenerālis Eberhards un vēršas pie viņiem ar uzrunu: “Lieliski, jūs esat krietni spēlējuši, un mēs jūs augstu vērtējam. Tikai tagad, otrajā puslaikā, jums ir jāzaudē. Jums ir jāzaudē! Luftwaffe komanda nekad nav zaudējusi, it īpaši okupētajās teritorijās. Tā ir pavēle! Ja nezaudēsiet, jūs tiksiet sodīti ar nāvi.”

Spēlētāji noklausās klusēdami. Atgriezušies spēles laukumā, viņi bez iepriekšējas apspriešanās un pēc īsa nedrošības brīža pieņem lēmumu turpināt spēlēt. Viņi iesit vienus vārtus, tad vēl divus un noslēdz spēli ar uzvaru 5:1. Ukraiņu publika gavilē. Vācu puse sapīkusi burkšķ. Kāds šauj gaisā. Bet neviens no spēlētājiem vēl neuztraucas, jo vācieši domā, ka viņi šo aizvainojumu novērsīs turpat spēles laukumā.

Pēc trim dienām tiek organizēts revanša mačs un visur izlīmēti lieli reklāmas plakāti. Starplaikā vācieši, juzdami ziepes, ataicina no Berlīnes profesionālus spēlētājus savas komandas pastiprināšanai.

Sākas otrais mačs. Stadions atkal ir pārpildīts, bet šoreiz ap to ir izvietotas esesiešu grupas; oficiālais iegansts - tās atsauktas kārtības nodrošināšanai. Vācieši atkal iesit pirmos vārtus. Bet ukraiņi spītīgi turpina cīnīties un uzvar ar rezultātu 5:3. Pēc spēles ukraiņu atbalstītāji ir vai bez prāta no prieka, tomēr spēlētāji ir zaļi no bailēm. Vācieši šauj. Laukumā sākas drūzmēšanās. Trīs spēlētāji pamanās iejukt pūlī. Viņi pārdzīvos karu. Pārējos komandas spēlētājus apcietina un četrus nekavējoties aizved uz Babij Jaru un soda ar nāvi. Uz ceļiem bedres priekšā komandas kapteinis un vārtsargs Nikolajs Trusevičs vēl paspēj nokliegties: “Sarkanais sports mūžam dzīvs!” Vēlāk nošauj arī visus pārējos spēlētājus. Šodien viņu piemiņai “Dinamo” stadiona priekšā ir uzcelts piemineklis.

Ir ļoti daudz versiju par šo leģendāro “nāves maču”. Daži pat apgalvo, ka esot bijis vēl trešais mačs, kurā ukraiņi sasituši vāciešus lupatās ar... 8:0, un ka spēlētāji arestēti un likvidēti tikai pēc šīs vācu sagrāves. Taču manis izklāstītā versija šķiet ticamāka, un jebkurā gadījumā visas versijas lielos vilcienos saskan. Baidos, ka varu būt pieļāvis dažas neprecizitātes, jo neesmu ieguldījis daudz laika, lai iedziļinātos šai jautājumā, kas nav tieši saistīts ar Heidrihu, tomēr negribēju rakstīt par Kijevu, nepieminējis šo neticamo atgadījumu.

113

Uz I litlera rakstāmgalda krājas SD ziņojumi, kuros nosodīta skandalozā pielaidība, kas visādā ziņā vērojama protektorātā. Premjers Aloiss Lliāšs uztur sakarus ar Londonu, notiek sabotāžas akti, vēl joprojām ir aktīvi pretošanās kustības tīkli, daudzviet

publiskās vietās dzirdamas musinošas runas, melnais tirgus plaukst un zeļ, ražošanas apjoms krities par 18 % - ja spriež pēc Heid-riha vīru mālētās ainas, stāvoklis ir vienkārši traģisks. Bet, kopš ir sākusies karadarbība krievu frontē, čehu rūpniecības - vienas no labākajām Eiropā - ražojumiem ir aizvien lielāka nozīme, lai reihs spētu izdzīvot. Lai kara norise varētu turpināties, Skoda rūpnīcām ir jādarbojas ar pilnu jaudu.

Hitlers ir paranoiķis, tomēr viņš nav pilnīgs muļķis - gan jau viņš zina, ka Heidrihs ir iekārojis Bohēmijas un Morāvijas protektora Neirāta vietiņu un ir visnotaļ ieinteresēts diskreditēt vecā barona politiku. Bet Hitleram nepatīk mīkstčauļi (starp citu, arī baroni ne). Un jaunākās ziņas ir pēdējais piliens, kas liek traukam plūst pāri malām. Benešs no Londonas raidījis uzsaukumu boikotēt okupācijas avīzes, un tam veselu nedēļu sekojuši visai daudzi Čehijas iedzīvotāji. Pats par sevi tas vēl nebūtu nekāds lielais ļaunums, tomēr runa ir par uzskatāmu pierādījumu tam, ka čehu valdībai trimdā vēl aizvien ir liela ietekme, turklāt ir acīmredzams, ka sabiedrībai kopumā okupants diez ko nepatīk. Ja atceramies, cik ļoti Hitlers ienīst Benešu, nav grūti iedomāties, kā viņš trakoja, kad viņam ausīs nāca šī ziņa.

Hitlers zina, ka Heidrihs ir karjerists, kurš gatavs uz visu, lai sasniegtu mērķi, bet tas viņu ne mazākajā mērā neuztrauc, un šādai reakcijai ir pamatots iemesls. Vai tad viņš pats nav uzvedies tieši tāpat? Hitlers ciena Heidrihu, jo viņā cietsirdība apvienojas ar izdarību. Turklāt jāatceras nemainīgā un nelokāmā lojalitāte fīreram, kas kopā ar minētajām īpašībām veido komponentu trīsvienību, kuru var izmantot kā perfekta nacista formulu. Nemaz nerunāsim par izteikto ārieša ārieni. Himlers, “uzticamais Hein-rihs”, var līst vai no ādas laukā, bet šai ziņā viņš nespēj sacensties ar Heidrihu. Tātad ir iespējams, ka Hitlers apjūsmo Heidrihu. Tikai Staļins ir vēl viens no dzīvajiem, kam ir ticis šis gods. Šķiet arī, ka Hitlers nebaidās no Heidriha, un tas ir pārsteidzoši, ņemot vērā, ka Hitleram bija vajāšanas mānija. Varbūt viņš gribēja uzkurināt sāncensību Himlera un Heidriha starpā. Iespējams, arī domāja - kā bija teicis reihsfīreram -, ka lieta par teorētiskajām Heidriha jūdu saknēm ir droša garantija, ka viņš būs padevīgs kalps. Vai, kas zina, varbūt vadonis saskatīja gaišmatainajā zvērā tik ideālu nacista iemiesojumu, ka vispār nespēja iztēloties, ka šis vīrs varētu būt spējīgs uz nodevību vai neuzticību.

Fakts ir tāds, ka viņš atsauc Bormaņu un uzdod tam sarīkot ārkārtas sanāksmi Rastenburgas štābā. Nekavējoties tiek izsaukts Himlers, Heidrihs, Neirāts un viņa valsts sekretārs Franks, Sudeti-jas grāmatnieks. Franks ierodas pirmais. Viņš ir gadus piecdesmit vecs liela auguma vīrs ar mafioza ģīmi un jau dziļām grumbām. Pusdienu laikā viņš sniedz Hitleram kopsavilkumu par situāciju protektorātā, un tas punkts punktā apstiprina SD ziņojumu saturu. Pēc tam ierodas Himlers un Heidrihs. Pēdējais sniedz spīdošu izklāstu, kurā aplūko problēmas un piedāvā risinājumus. Tas visnotaļ imponē Hitleram. Neirāts slikto laikapstākļu dēļ ir aizkavējies un ierodas tikai nākamajā dienā, kad viņa liktenis jau ir izlemts. Hitlers ar viņu rīkojas tāpat kā ar saviem ģenerāļiem, kad grib atņemt tiem pavēlnieka grožus: piespiedu atvaļinājums veselības apstākļu dēļ. Protektora vieta ir brīva.

114

1941. gada 27. septembrī vācu kontrolētajā Čehijas preses aģentūrā parādās šāds paziņojums:

“Bohēmijas un Morāvijas reiha protektors, reiha ministrs un goda pilsonis Konstantīns fon Neirāta kungs ir uzskatījis par savu pienākumu lūgt fīreram ilgstošu atvaļinājumu veselības apstākļu deļ. Та ka šābrīža karastāvoklis prasa pilna laika reiha protektora darbu, Neirāta kungs lūdza fīreram uz laiku atbrīvot viņu no amata pienākumu pildīšanas un iecelt aizstājēju uz visu viņa slimības atvaļinājuma laiku. Ņemot vērā šos apstākļus, fīrers nevarēja neapmierināt protektora lūgumu un iecēla policijas ģenerāli un obergrupenfireru Heidrihu Bohēmijas un Morāvijas protektora amatā uz visu reiha ministra Neirāta atveseļošanās laiku.”

115

Tik prestiža amata ieņemšanai Heidrihs tika paaugstināts par obergrupenfireru, saņemot otro augstāko pakāpi SS hierarhijā - ja neņem vērā reihsfirera pakāpi, kas rezervēta Himleram. Tikai oberst-grupenfirers ir augstāks, bet 1941. gada septembri to vēl neviens nebija sasniedzis (līdz kara beigām šis gods tiks vien četriem).

Heidrihs izbauda šā izšķirošā, tiesa, drusku piņķerīgā, bet neapturamā uzvaras gājiena saldmi. Zvana sievai, kas, šķiet, sākumā galīgi nav sajūsmā par domu braukt uz Prāgu (viņa apgalvo, ka vīram teikusi: “Žēl, ka tu neesi vienkāršs pastnieks!”, tomēr uzreiz pēc tam izrāda glupu pašapmierinātību, kas diez ko nesaskan ar šādi paustu nožēlu). Heidrihs it kā esot atbildējis: “Mēģini saprast, ko tas man nozīmē! Tas atbrīvo mani no netīrā darba. Beidzot es vairs nebūšu reiha miskastnieks!” Reiha miskastnieks - lūk, kā viņš nosauca gestapo un SD vadītāja pienākumus, kurus gan turpināja pildīt tikpat efektīvi kā vienmēr.

116

Heidrihs ierodas Prāgā jau tai pašā dienā, kad viņa iecelšana amatā tiek izziņota čehu tautai. Viņa lidmašīna - trīsmotoru junkers, modelis Ju 52 - priekšpusdienā vai varbūt agrā pēcpusdienā nosēžas Ruziņes lidostā.

Viņš piestāj viesnīcā Esplanade, kas ir viena no skaistākajām pilsētā, bet neuzkavējas, jo tai pašā vakarā Himleram pienāk viņa padotā rakstīts ziņojums, kas tiek nosūtīts pa telegrāfu:

“15.10 noticis plānotais bijušā premjerministra Eliāša arests.

18.00, kā paredzēts, noticis bijušā ministra Havelkas arests.

19.00 Čehijas radio ziņoja par to, ka fīrers mani ir iecēlis protektora amatā.

Eliāšs un Havelka patlaban tiek pratināti. Diplomātisku iemeslu dēļ man jāsasauc īpašs senāts, kas izskatīs premjera Eliāša lietu Prāgas Tautas tiesā.”

Eliāšs un Havelka ir svarīgākie čehu valdības locekļi, kuri sadarbojās ar vāciešiem vecā Hāhas vadībā. Bet viņi uztur regulārus kontaktus ar Benešu Londonā, un tas nav paslīdējis garām Heidriha dienestiem. Tieši tāpēc viņiem nekavējoties tiek piespriests nāvessods, bet pēc pārdomu brīža Heidrihs tomēr nolemj spriedumu uzreiz neizpildīt. Protams, tā izpilde ir tikai atlikta.

117

Nākamajā rītā pulksten 11 Hradčanu pilī (vāciski der Hrad-schin) notiek svinīgā Heidriha amatā iecelšanas procedūra. Apkaunojošais Sudetijas grāmattirgotājs Karls Hermanis Franks, kļuvis par SS ģenerāli un valsts sekretāru, ar lielu pompu uzņem viņu pils pagalmā, skanot nacistu himnai Horst Wessel Lied - to spēlē īpaši šim gadījumam uzaicināts orķestris. Heidrihs pieņem sardzi, kamēr līdzās karogam ar kāškrustu tiek pacelts vēl viens - par zīmi, ka uz šausmu kāpnēm ir nostājies jauns bende: pāri pilsētas pilij tagad plīvo melnais karogs ar diviem rūniskieni S burtiem. Ar to Bohē-mija un Morāvija ir kļuvušas par pirmo gandrīz oficiālo SS valsti.

118

Tai pašā dienā tiek nošauti abi lielākie čehu pretošanās kustības vadoņi, armijas ģenerālis fozefs Bīlijs un divīzijas ģenerālis Hugo Vojta, kuri aicināja uz bruņotu sacelšanos. Ģenerālis Bīlijs krīt no šāvēju vada lodēm, paspējis izkliegt: “Lai dzīvo Čehoslovākijas Republika! Šaujiet, suņi!” Šiem abiem vīriem manā vēstījumā īsti nav vietas, tomēr man šķistu, ka neesmu izrādījis viņiem vajadzīgo cieņu, ja es pat nepieminētu viņu vārdus.

Kopā ar Bīliju un Vojtu tiek likvidēti vēl 19 bijušie čehu armijas virsnieki, tostarp četri ģenerāļi. Nākamajās dienās tiek sperti pirmie bargie soļi: visā valstī izsludināts ārkārtas stāvoklis. Saskaņā ar kara likumu aizliegta jebkāda pulcēšanās kā telpās, tā ārpus tām. Tiesām ir tikai divi varianti: attaisnot vai sodīt ar nāvi, un ir vienalga, kāds ir apsūdzības sastāvs. Tiek piespriesti nāvessodi čehiem, kuri ir izplatījuši skrejlapas, tirgojušies melnajā tirgū vai tikai klausījušies ārvalstu raidstacijas. Sienas noklāj aizvien vairāk sarkanu plakātu divās valodās ar paziņojumiem par jauniem pasākumiem. Čehi ļoti ātri saprot, kas ir viņu jaunais saimnieks.

Vēl ātrāk to saprot ebreji. 29. septembrī Heidrihs izsludina sinagogu slēgšanu un pavēl arestēt tos čehus, kuri, protestēdami pret nesen ebrejiem uzlikto pienākumu nēsāt dzeltenu zvaigzni, arī paši piešuj tādu pie apģērba. 1942. gadā ari Francijā bija vērojamas šādas solidaritātes izpausmes, un tādi karstgalvji tika deportēti līdz ar “viņu žīdu draugiem”. Bet tas, kas pašlaik notiek protektorātā, vēl ir tikai ziediņi.

119

1941. gadā Heidrihs Černīna pilī, kas mūsdienās atrodas Hrad-čanu rajona nomalē, lielos vilcienos izklāsta politiku, kādu turpmāk piekops kā Bohēmijas un Morāvijas pagaidu protektors. Viņš stāv pie koka kanceles, atbalstījis uz tās rokas, pie krūts piespraudis savu Dzelzs krustu; kreisās rokas pirkstā labi redzams arī laulību gredzens. Heidrihs uzrunā galvenos okupācijas spēku pārstāvjus. Viņa seja izstaro kompetenci un autoritāti. Viņš iecerējis ar savu runu atstāt pamācošu iespaidu uz saviem tautiešiem, kas ir viņa klausītāji:

“Taktisku iemeslu dēļ, kā ari sakarā ar kara norisi mēs nedrīkstam nokaitēt čehus līdz baltkvēlei, ne arī ļaut viņiem domāt, ka nav citas izejas kā vien sacelšanās.”

Šis ir svarīgs viņa politikas aspekts, un tajā slēpjas divas lietas: burkāns un pātaga. Pātaga seko visai ļodzīgā dialektiskā konstrukcijā:

“Reihs neļaus dzīt ar sevi jokus un ir šeit noteicējs. Tas nozīmē, ka vācietis nedrīkst skatīties caur pirkstiem uz čeha izdarībām, tieši tāpat kā reihs neskatās caur pirkstiem uz žīda izdarībām; neviens vācietis nedrīkst teikt, ka čehi taču ir pieklājīgi ļaudis. Ja kāds šādi izrunāsies, mums nāksies sūtīt viņu mājās - ja mēs nestāvēsim vienotā frontē pret “čehismu”, čehs vienmēr atradīs kādu iespēju mūs piemānīt.”

Pēc tam Heidrihs, kas nav pieradis teikt runas un ir tālu no Cicerona meistarības, pāriet uz illustratio fāzi, proti, sniedz uzskatāmu piemēru:

“Vācietis nevar atļauties piedzerties publiskā vietā, restorānā. Būsim atklāti šai jautājumā: nevienam nav iebilstams, ja cilvēks grib iesviķot un atslābināties, bet tas ir jādara četrās sienās vai virsnieku klubā, kazino. Ceham ir jāredz, ka vācietis droši stāv uz kājām kā dienestā, tā privāti, ka viņš ir kungs un noteicējs no galvas līdz papēžiem.”

Pēc šā interesantā piemēra runa kļūst konkrētāka un draudīgāka:

“Man pilnīgi nepārprotami un nelokāmā stingrībā jāparāda šīs valsts pilsoņiem - čehiem vai citiem -, ka viņi nevar ignorēt to, ka ir reiha sastāvdaļa, un kā reiha pilsoņiem viņiem jābūt tam uzticīgiem. Tā ir absolūta, kara diktēta prioritāte. Gribu būt drošs, ka ikviens čehu strādnieks dara visu, kas viņa spēkos, lai mūsu karadarbība varētu sekmīgi turpināties. Skaidru valodu runājot, tas nozīmē, ka čehu strādnieks tiks barots tikai tad, ja viņš darīs savu darbu.”

Kad ir aplūkots sociālekonomiskais aspekts, jaunais pagaidu protektors pievēršas būtiskajam rasu jautājumam, kurā viņš jau tagad ir kļuvis par vienu no vadošajiem reiha speciālistiem.

“Ir skaidrs, ka mums pret čehu tautu ir jāizturas pilnīgi atšķirīgi nekā pret citu rasu tautām, piemēram, slāviem. Pret ģermāņu rases čehiem ir jāizturas stingri, bet taisnīgi. Mums viņi jāvada uz priekšu tikpat humāni kā mūsu pašu tauta, ja mēs vēlamies viņus uz visiem laikiem paturēt reihā un sapludināt ar mums. Lai noteiktu, kurš ir spējīgs ģermanizēties, man ir nepieciešama rasu inventarizācija.

Šeit ir dažādas tautas. Ar tiem, kas ir no labajām rasēm un ir labvēlīgi noskaņoti pret mums, viss būs vienkārši, viņi tiks ģerma-nizēti. Turpretim no mazvērtīgākām rasēm vai pret mums naidīgi noskaņotajiem mums nāksies tikt vaļā. Viņiem netrūks vietas aus-trumos.

Starp šim divām galējībām būs tie, kuru situācija ir jāizskata īpaši uzmanīgi. Mums ir rases ziņā mazvērtīgākas, taču draudzīgi noskaņotas tautas. To pārstāvjus vajadzēs pārvietot uz reihu vai citviet, nodrošinot, ka viņi vairs neturpina vairoties, jo mums nav izdevīga viņu izplatīšanās. Vēlāk šos neģermanizējamos elementus, kuru skaits atbilst apmēram pusei iedzīvotāju, varēs pārvietot uz Arktiku, kur mēs būvējam koncentrācijas nometnes krieviem.

Paliek pēdējā grupa - tie, kuri ir rases ziņā pieņemami, bet pret mums ideoloģiski naidīgi. Tie ir visbīstamākie, jo viņi pieder pie vadoņu rases. Mums būs ļoti nopietni jāpārdomā, ko ar viņiem darīt. Daļu no viņiem varētu nometināt reiha iekšienē, tīri vāciskā vidē, kur viņi tiktu ģermanizēti un pāraudzināti. Ja tas izrādīsies neiespējami, nāksies likt viņus pie sienas, jo es nevaru atļauties pārvietot viņus uz austrumiem, kur viņi izveidotu pret mums noskaņotu valdošo slāni.”

Domāju, ka viņš visai labi uzskaitīja visus iespējamos variantus. Jāatzīmē tikai diskrētā, caur puķēm paustā metonīmija “austru-mos” - klausītāji vēl nezina, ka tas nozīmē Polijā, Aušvicā.

120

3. oktobrī Londonā brīvā čehoslovāku prese atzīmē Prāgas politiskā kursa maiņu ar šādu virsrakstu: “Masveida slepkavības protektorātā”.

121

Viens no Heidriha vīriem strādā “uz vietas” jau divus gadus -Eihmanis. Pēc tam kad viņš tik labi tika galā ar darba uzdevumiem Austrijā, viņam 1939. gadā tika uzticēts vadīt Prāgas Žīdu izceļošanas biroju, bet vēlāk viņu paaugstināja amatā par RSHA žīdu lietu nodaļas atbildīgo Berlīnē. Šodien viņš atgriežas Prāgā pēc saimnieka aicinājuma. Bet pa diviem gadiem daudz kas ir mainījies. Tagad, kad Heidrihs rīko sanāksmi, lai apspriestu “žīdu jautājuma galīgo atrisinājumu” protektorātā, runa vairs nav par emigrāciju. Stāvoklis ir šāds: protektorātā dzīvo 88 000 žīdu, to skaitā 48 000 galvaspilsētā, 10 000 Brno, 10 000 Ostravā. Heidrihs nolemj, ka Terezīna būs ideāla tranzītnometne. Eihmanis visu rūpīgi pieraksta. Pārvešana būs ātra, divi vai trīs vilcieni dienā, katrā vilcienā tūkstoš cilvēku. Pēc pārbaudītas metodes katram žīdam tiks ļauts ņemt līdzi neaizslēdzamu somu ar personīgajām mantām līdz 50 kilogramiem un, lai atvieglotu vāciešiem dzīvi, arī pārtiku divām nedēļām.

122

Ar radio un avīžu starpniecību jaunumi no protektorātā sasniedz ari Londonu. Seržants Jans Kubišs klausās, ko par situāciju valsiī stāsta kāds draugs izpletņlēcējs. Slepkavības, slepkavības, slepkavības, nekā cita. Kopš Heidriha ierašanās katru dienu ir

par ko sērot. Cilvēkus pakar, spīdzina, izsūta. Kādi briesmu stāsti šodien ir nonākuši Kubišam ausīs? Kā iesprūdis mehānisms viņš tikai krata galvu un atkārto: “Kā tas ir iespējams? Kā tas ir iespējams?...”

123

Reiz es pabiju Terezīnā. Gribēju redzēt vietu, kur ir miris Robērs Desnoss. Viņš dzīvs atgriezās no Aušvicas, bija Būhen-valdē, Flosenburgā, Flēā, bet pēc Terezīnas atbrīvošanas sabruka -pēc ilgas nāvei nolemto soļošanas, pārgājiena laikā saķēris tīfu, kas viņu beigās nogalināja. Viņš nomira 1945. gada 8. maijā - brīvs, kā bija nodzīvojis visu mūžu, jauna čehu sanitāra un sanitāres rokās, kuri jūsmoja par sirreālismu un pārzināja viņa mākslu. Vēl viens stāsts, par kuru es gribētu uzrakstīt veselu grāmatu: abus jauniešus sauca jozefs un Alena...

Terezīnā, vāciski 'Theresienstadt, bija “Austrijas imperatores celta pilsēta ar nocietinājumiem, lai aizsargātu Bohēmijas četrstūri no Prūsijas karaļa Fridriha II tīkojumiem”. Kas tā ir par imperatori? Nezinu, es šo teikumu norakstīju no Pjēra Volmēra, jo tas man ļoti patīk. Šis cilvēks bija Desnosa ceļabiedrs un viņa pēdējo dienu aculiecinieks. Marija Terēzija? Protams: 'Ihcresienstadt, Terēzijas (Terēzes) pilsēta.

1941. gada novembrī Heidrihs pārveido pilsētu par geto, bet kazarmas - par koncentrācijas nometni.

Tā nav tālu, un tas ir gandrīz viss, kas par Terezīnu ir sakāms.

Tomēr Terezīnā nav tāds geto kā daudzi citi.

Tur ir tranzītnometne, kā jau minēju: tur sadzītie ebreji gaida tālāku pārvešanu uz austrumiem - uz Poliju vai Baltijas valstīm. Pirmais vilciens - uz Rīgu - dodas ceļā 1942. gada 9. janvārī, tajā ir tūkstoš cilvēku, no kuriem izdzīvos simt pieci. Pēc nedēļas otrais -arī uz Rīgu - tūkstoš braucēju, izdzīvos sešpadsmit. Trešais - martā, tūkstoš braucēju, izdzīvos septiņi. Ceturtais “transports” - tūkstoš braucēju, dzīvajos paliks trīs. Kopumā ņemot, nekā īpaša, tikai vērojama šausminoša virzība uz 100 %, izslavētās vācu efektivitātes izpausme.

Bet, kamēr turpinās izvešanas, Terezīnas geto jākalpo par Pro-pagandalager, tas ir, parauggeto ārzemju novērotājiem. Geto iedzīvotājiem ir jārāda priecīgas sejas, kad ierodas novērotāji no CICR (Sarkanā Krusta starptautiskās komitejas).

Vanzē Heidrihs paziņo, ka Pirmajā pasaules karā apbalvotos ebrejus, Vācijas ebrejus, kuriem ir vairāk par 65 gadiem, un dažas ebreju slavenības, t. s. Prominenten, ko nevar tā vienā dienā klusi novākt, ir nepieciešams pārvietot uzTerezīnu pieklājīgos apstākļos. Tas nepieciešams, lai mazliet nomierinātu vācu sabiedrisko domu, kurā sāka ieskanēties dažas satrauktas balsis pēc nacionālsociālistu zvērībām, uz kurām tā bija pievērusi acis jau no 1933. gada.

Lai Terezinu varētu izmantot kā alibi, jārāda tāda fasāde, aiz kuras izskatās, ka pret ebrejiem izturas normāli. Tieši tāpēc nacisti atļauj geto rīkot visai plašus kultūras pasākumus: mudina uzvest lugas un nodarboties ar mākslām modrajā esesiešu uzraudzībā, kuri par to prasa rādīt platu smaidu. Sarkanā Krusta pārstāvji inspekcijas vizītēs izskatās apmierināti un raksta ļoti pozitīvus ziņojumus par geto, tā kultūras dzīvi un izturēšanos pret iemītniekiem. No 140 000 ebrejiem, kuri kara laikā dzīvos Terezīnā, dzīvi paliks tikai 17 000. Par viņiem Kundera raksta:

“Terezīnas ebrejiem nebija ilūziju: viņi dzīvoja nāves priekškambari, un viņu kultūras dzīvi nacistu propaganda izmantoja sev par alibi. Vai viņiem tomēr būtu vajadzējis atteikties no šīm trauslajām un kroplīgajām privilēģijām? Viņu atbilde uz to bija pilnīgi skaidra. Viņu radošā darbība, izstādes, mūzikas kvarteti, mīlestība, katra viņu dzīves mozaīkas daļiņa viņiem nozīmēja nesalīdzināmi vairak nekā viņu cietumsargu inscenētā makabrā komēdija. Tādas bija spēles likmes.” Drošības labad viņš vēl piemetina: “Un tādām vajadzētu būt ari mūsējām.”

Prezidents Benešs ir ārkārtīgi norūpējies. Nav vajadzīgi slepeno dienestu pakalpojumi, lai to manītu. Londona bez mitas aprēķina, cik lielu lomu karadarbībā spēlē slepenās kustības okupētajās zemēs. Kamēr Francijā pēc Barbarossa sāk darboties komunistu grupas, čehu pretošanās kustības aktivitāte ir praktiski vienāda ar nulli. Kopš Heidrihs ir saņēmis grožus savās rokās, čehu slepenās organizācijas ir kritušas cita pēc citas, un tajās nedaudzajās, kas vēl ir palikušas, gestapo ir iefiltrējusi daudzus spiegus. Šī neefektivitāte nostāda Benešu ļoti neizdevīgā stāvoklī - šobrīd pat uzvaras gadījumā Anglija negribēs ne dzirdēt par Minhenes vienošanās pārskatīšanu. Tas nozīmē, ka pat uzvaras gadījumā Čehijas teritorija tiks atjaunota tikai 1938. gada septembra robežās, tai būs nogriezta Sudetija un situācija būs ļoti tālu no sākotnējā teritoriālā veseluma.

Kaut kas ir jādara. Pulkvedis Morāvecs uzklausa prezidenta rūgtās žēlabas. Šī pazemojošā tendence vienmēr salīdzināt čehu kūtrumu ar franču un pat dienvidslāvu patriotismu! Tā nevar turpināties.

Bet ko darīt? Visur valda tāda dezorganizācija, ka dot pavēli pretošanās kustībai darboties aktīvāk nav jēgas. Tātad risinājums ir jārod šeit, Anglijā. Iedomājos, kā Beneša acis iemirdzas, kad viņš uzsit ar dūri pa galdu un atklāj Morāvecam savu sapni - veikt kādu spožu izgājienu pret nacistiem, piemēram, atentātu, ko vislielākajā slepenībā sarīkotu desantnieki-izpletņlēcēji.

Morāvecs saprot Beneša domu gaitu - tā kā iekšējā pretestība tik tikko velk dzīvību, ir vajadzīgi papildspēki no ārpuses - bruņoti, apmācīti un motivēti vīri, kas izpildīs misiju, kura izraisīs kā starptautisku, tā vietēja līmeņa rezonansi. No vienas puses, runa faktiski būs par Sabiedroto ietekmēšanu, parādot viņiem, ka Čehoslovākija nav ar pliku roku ņemama, un, no otras, tiks atmodināts čehu patriotisms un čehu pretošanās kustība atdzims no pelniem. Es rakstu “čehu patriotisms”, kaut gan esmu drošs, ka Benešs teica “čehoslovāku”. Esmu arī pārliecināts, ka tieši viņš lūdza

Morāvecam šai operācijai noteikti izraudzīties vienu čehu un vienu slovaku. Divus vīrus, kuri simbolizētu abu tautu nedalāmību.

Tomēr, pirms lieta aizgājusi tik tālu, ir jāizvēlas mērķis. Morā-vecs uzreiz iedomājas par savu uzvārda brāli, ministru Emanuēlu Morāvecu, kas ir visiztapīgākais kolaboracionists, sava veida čehu Eavāls. Bet viņš ir pārāk lokāla figūra, viņa novākšana nekādu starptautisku rezonansi neradītu. Karls Hermanis Franks ir nedaudz pazīstamāks - visiem ir zināms, cik viņš nežēlīgi un naidīgi izturas pret čehiem, turklāt viņš ir vācietis un esesietis. Viņš varētu būt labs mērķis. Bet beigu beigās, ja jau var izvēlēties vācieti un esesieti...

Iedomājos, ar kādām emocijām it īpaši pulkvedis Morāvecs, Čehijas slepeno dienestu vadītājs, apcerēja izredzes nogalināt obergrupenfireru Heidrihu, Bohēmijas un Morāvijas pagaidu protektoru, čehu tautas slepkavu, Prāgas bendi un arī Vācijas slepeno dienestu galvu, zināmā mērā savu amata brāli.

Jā, kāpēc ne Heidrihu? Ja jau, tad jau...

125

Izlasīju ģeniālu grāmatu par Heidriha atentāta priekšvēsturi. Tas ir romāns ar nosaukumu “Mendelszons uz jumta”, un to uzrakstījis čehs Jirži Veils.

Romāna nosaukums saistīts ar pirmās nodaļas sižetu, kurā izstāstīts gandrīz smieklīgs notikums: uz Prāgas operas jumta strādnieki nodarbojas ar Mendelszona statujas demontāžu, jo skaņradis ir ebrejs. Šādu pavēli devis Heidrihs, klasiskās mūzikas i. iemtajs, nesen iecelts Bohēmijas un Morāvijas protektora amatā. Taču uz jumta ir vesela virkne statuju, un Heidrihs nav konkrēti noradījis, kura no tām ir Mendelszons. Izņemot Heidrihu, šķiet, neviens, pat vācieši, nespēj viņu sazīmēt. Bet neviens neuzdrīkstas traucēt I leitirihu šādā lietā. Vācu esesietis, kurš pārrauga operāciju, nolemj norādīt strādniekiem uz statuju ar vislielāko degunu, jo meklēts taču tiek žīds. Taču tā ir katastrofa: viņi sāk skrūvēt nost Vāgnera statuju!

Pēdējā brīdī izdodas izvairīties no šādas drausmīgas aplamības, un desmit nodaļas vēlāk Mendelszona statuja tomēr tiek demontēta. Par spīti pūliņiem nocelt to no jumta neskartu, čehu strādnieki, laizdami to zemē, nolauž tai roku. Šīs absurdās anekdotes pamatā tomēr ir patiess notikums: Mendelszona statuja patiešām tika nogāzta 1941. gadā, un tai tika nolauzta roka. Interesanti, vai tā pēc tam ir piestiprināta vietā? Jebkurā gadījumā stāsts par nabaga esesieti, kurš bija nolikts par uzraugu demontāžas darbam, un viņa maldīšanos, par ko vēsta cilvēks, kurš pats šos laikus ir piedzīvojis, ir čehu literatūrai raksturīgās burleskas virsotne; šajā žanrā vienmēr ir jūtams īpašs humors - gan salkans, gan provocējošs -, un tā redzamākais pārstāvis ir visiem labi zināmais Jaroslavs Hašeks, nemirstīgais krietnā kareivja Šveika piedzīvojumu autors.

126

Morāvecs vēro, kā tiek sagatavoti viņa desantnieki-izpletņlē-cēji. Šie kaujas tērpā ģērbušies karavīri skrien, lec un šauj. Viņš ievēro mazu, kustīgu un sparīgu vīru, kurš tuvcīņā liek gar zemi visus pretiniekus. Viņš pajautā instruktoram, vecam anglim, kurš dienējis kolonijās, kā šis vīrs tiek galā ar sprāgstvielām. “Eksperts,” anglis atbild. “Un ar šaujamieročiem?” - “Mākslinieks.” - “Kā viņu sauc?” - “Jozefs Gabčiks.” Izklausās, ka tas ir slovāku uzvārds. Viņš nekavējoties izsauc Gabčīku pie sevis.

127

Pulkvedis Morāvecs uzrunā divus izpletņlēcējus, kurus viņš izraudzījies misijai “Antropoīds”, - seržantu Jozefu Gabčīku un seržantu Antonu Svobodu; viens ir čehs, otrs - slovāks, tieši tā, kā bija vēlējies prezidents Benešs.

“Droši vien jūs jau esat no radio un laikrakstiem uzzinājuši par vājprātīgajām slepkavībām, kas tiek pastrādātas pie mums, mūsu mājās. Vācieši nogalina labākos no labākajiem. Tomēr šis apstāklis ir raksturīga kara parādība, tātad nav ko sūroties vai raudāt, vajag cīnīties.

Mūsu zemē mūsējie ir cīnījušies, bet tagad nonākuši stāvokli, kurā cīņas spēja ir ierobežota. Ir mūsu kārta steigties palīgā no ārpuses. Jums tiks uzticēts viens no šis ārējās palīdzības uzdevumiem. Oktobris ir mūsu valsts svētku mēnesis, bet šoreiz tas būs visskumjākais visos mūsu neatkarības laikos. Šie svētki ir jāatzlmē ar kaut ko neparastu. Mēs nolēmām, ka tas ir jādara ar vēsturē paliekošu darbību - tieši tādu kā slepkavības, kuras viņi vērš pret mums.

Prāgā ir divas personas, kas iemieso šis slepkavības, - Karls Hermanis Franks un jaunatnācējs Heidrihs. Mēs uzskatām - un ari mūsu valsts vadītāji domā tāpat -, ka ir jāliek vienam no viņiem samaksāt par mūsu izlietajām asinīm, lai viņi saprastu, ka mēs atmaksājam aci pret aci, zobu pret zobu. Tā būs jums uzticētā misija. Tātad jūs abi dosieties atpakaļ uz dzimteni un palīdzēsiet viens otram. Tas būs nepieciešams, jo dažādu iemeslu dēļ, kuri jums taps skaidri, uzdevums ir veicams bez mūsu zemē palikušo tautiešu līdzdalības. Kad es saku “bez līdzdalības”, tas nozīmē, ka viņu atbalsts ir izslēgts, līdz pat darbs tiks padarīts. Pēc tam viņi jums visādi palīdzēs. Jums pašiem jāizlemj, kā veiksiet šo uzdevumu un cik ilgs laiks būs vajadzīgs. Jūs desantēs zonā, kur ir vislabākās iespējas piezemēties. Mēs jūs aprīkosim ar visu, ko spējam dot. Ciktāl mums ir zināma situācija dzimtenē, jūs saņemsiet palī-d/.ibu no tiem tautiešiem, pie kuriem vērsīsieties. Taču jums vajadzēs rīkoties ļoti pārdomāti un piesardzīgi. I.ieku reizi atgādinu, ka jūsu misijai ir liela vēsturiska nozīme un arī risks ir ļoti augsts. Tā bus pilnīgi atkarīga no jūsu veiklības un spējas nodrošināt piemērotus apstākļus. Mēs par to vēl runāsim, kad atgriezīsieties no īpašās apmācības, kas jūs sagaida. Kā jau teicu, uzdevums ir nopietns.

Jums tas jāapsver atklāti un lojāli. Ja jums ir šaubas par kaut ko no manis teiktā, dariet tās man zināmas.”

Gabčlkam un Svobodam nav nekādu šaubu, un, ja augstā pavēlniecība vēl svārstās un nespēj līdz galam izvēlēties mērķi, kā var nojaust no Morāveca runas, viņi jau zina, ko tīko viņu sirds. Par nodarīto ir jāmaksā Prāgas bendem, gaišmatainajam zvēram.

128

Kapteinis Šustrs vēršas pie Gabčīka ar šādiem vārdiem: “Jaunumi nav no labajiem.” Pēc neveiksmīga treniņlēciena ar izpletni čeham Svobodam, otrajam “Antropoīda” aģentam, aizvien ir stipras migrēnas lēkmes. Viņš nosūtīts uz Londonu uz ārsta pārbaudi. Gabčīkam nākas pabeigt apmācību vienam, bet viņš zina, ka misija “Antropoīds” tiks aizkavēta. Viņa partneris nevar doties ceļā. “Vai redzat kādu starp mūsu vīriem, kas varētu viņu aizstāt?” kapteinis apvaicājas. “Jā, kapteiņa kungs, redzu,” Gabčīks atbild.

Uz vēstures lielās skatuves var uznākt Jans Kubišs.

129

Tagad pilnīgi droši varu iztikt bez sevis paša centieniem raksturot abus varoņus, jo man ir tikai jāpārtulko no angļu valodas Britu armijas arhīvos pieejamie novērtējuma ziņojumi.

JOZF.FS GABČĪKS

Attapīgs un disciplinēts karavīrs.

Intelektuāli nav tik spējīgs kā daži citi, tikai lēnām apgūst jaunas zināšanas.

Absolūti uzticams un entuziasma pilns, pietiekami apveltīts ar veselo saprātu.

Pašpārliecināts praktiskās darbībās, bet trūkst pārliecības, kad jāveic intelektuāli uzdevumi.

Labs vadītājs, kad ir piesegts no aizmugures, klausa pavēlēm līdz pēdējam sīkumam. Pārsteidzoši labs signālu devējs.

Atklājies, ka viņam ir arī tehniskas zināšanas, kas var būt noderīgas (ir strādājis rūpnīcā ar toksiskām gāzēm).

Ķermeniskā sagatavotība: ĻL Orientēšanās: L Tuvcīņa: ĻL

Apiešanās ar ieročiem: L Ar sprāgstvielām: L (86 %)

Sakaru līdzekļi: ĻL (12 vārdi/min ar Morzi)

Ziņojumi: ĻL

Karšu lasīšana un uzzīmēšana: GL (68 %)

Transportlīdzekļu vadīšana: divritenis: jā motocikls: nē mašīna: jā

JANS KUBIŠS

Labs, uzticams, mierīgs karavīrs.

Ķermeniskā sagatavotība: ĻL Orientēšanās: L Tuvcīņa: ĻL

Apiešanās ar ieročiem: L

Ar sprāgstvielām: L (90 %; lēns izpildē + instrukcijās)

Sakaru līdzekļi: L Ziņojumi: L

Karšu lasīšana un uzzīmēšana: ĻL (95 %)

Transportlīdzekļu vadīšana: divritenis, motocikls, mašīna.

Tam, kāds bērna prieks mani pārņēma, kad Prāgas armijas muzeja uzgāju šo dokumentu, lieciniece ir tikai Nataša; viņa redzēja mani drudžaini pārkopējam šīs vērtīgās lapas.

Tas ļava man ieskicēt abu draugu raksturu un spēju pretmetus: Gabčlks ir mazs, enerģisks sangviniķis, bet Kubišs - prāvs, labsirdīgs un apdomīgs. Un arī visas pārējās liecības, kas ir nonākušas manās rokās, faktiski liecina par to pašu. Proti, tas nozīmē, ka droši vien viņiem ir bijusi attiecīga darba uzdevumu dalīšana: Gabčīkam - automāts, Kubišam - sprāgstvielas.

Turklāt tas, kas man zināms par Gabčīku, vedina uz domām, ka virsnieks, kurš rakstījis viņa novērtējuma ziņojumu, ir pārāk zemu novērtējis viņa intelekta spējas. Šo iespaidu apliecina arī viņa priekšnieka, pulkveža Morāveca, memuāri, kuros var izlasīt šādas rindas: “Apmācības gaitā atklājās, ka viņš ir talantīgs, viltīgs un pat visgrūtākajos brīžos nezaudē smaidu. Viņš bija atklāts, sirsnīgs, uzņēmīgs un iniciatīvas pilns. A natural born leader. Viņš pārvarēja visas treniņu grūtības, nekad nesūrojās un vienmēr uzrādīja teicamus rezultātus.”

Toties, runājot par Kubišu, Morāvecs apliecina, ka šis puisis bijis “lēnām kustībām, bet izturīgs un neatlaidīgs. Instruktori lieliski apzinājās viņa inteliģenci un iztēles spējas. Viņš bija ļoti disciplinēts, diskrēts, tāds, uz kuru var paļauties, kā arī ļoti rāms, rezervēts un nopietns - pilnīgs pretstats līksmajam un ekstravertajam Gabčīka temperamentam.”

Man ir Morāveca grāmata Master of Spies; es to dabūju no kādas Ilinoisas bibliotēkas norakstītajiem fondiem un glabāju kā acuraugu. Pulkvedim Morāvecam stāstāmā netrūka. Ja pakļautos savām iegribām, es droši vien pārrakstītu visu viņa grāmatu. Reizēm es jūtos kā Borhesa personāžs, tikai nelaime tāda, ka neesmu nekāds personāžs.

130

“Ja jums ļoti paveiksies un pēc atentāta paliksiet dzīvi, tad jums būs divi varianti: mēģināt izdzīvot kaut kur valstī vai šķērsot robežu un atgriezties Londonas bāzē. Abas iespējas ir ļoti apšaubāmas sakarā ar paredzamo vācu reakciju. Ja gribam būt pavisam

f

godīgi, ticamākais variants ir tāds, ka jūs nogalinās turpat notikuma vietā.”

Morāvecs pieņem vīrus pa vienam un atkārto vienus un tos pašus vārdus. Gabčīks un Kubišs atbild, neizrādot īpašas emocijas.

Gabčīkam šī misija ir kaujas operācija, un risks tikt nogalinātam karavīra dzīvē pastāv vienmēr.

Kubišs pateicas pulkvedim par to, ka ir izraudzīts tik svarīgai misijai.

Abi apliecina, ka drīzāk vēlas mirt nekā krist gestapo nagos.

131

Jūs esat čehs vai slovāks. Jums nepatīk, ka jums norāda, ko darīt vai nedarīt, jums nepatīk darīt ļaunu citiem, tāpēc jūs nolemjat pamest dzimteni un doties pie citiem tautiešiem, kuri pretojas iebrucējam. Jūs braucat uz ziemeļiem vai dienvidiem, tiekat cauri Polijai vai Balkāniem un pēc neskaitāmām grūtībām nonākat Francijā pa jūrasceļu.

Kad tiekat galā, grūtību kļūst vēl vairāk. Francija piespiež jūs stāties Leģiona un nosūta jūs uz Alžīriju vai Tunisiju. Beigās jūs tomēr nonākat čehoslovāku divīzijā, kas izveidota kādā pilsētā, kur ieslodzīti spāņu bēgļi, un jūs cīnāties Francijas pusē, kad hitleriskais plēsoņa ir nolēmis iebrukt arī šajā zemē. Jūs drosmīgi cīnāties, esat ikvienas atkāpšanās un sakāves liecinieks, jūs piesedzat atkāpšanos, kas, šķiet, nekad nebeigsies, kamēr lidmašīnas pierūcinās debesis; jūs piedalāties ilgā agonijā, pilnīgā sagrāvē, kas jums būs pirmā un pēdējā. Uzvarētās Francijas dienvidos valdot pilnīgam haosam, jums izdodas no jauna iekāpt kādā kuģī, un šoreiz jūs nonakat Anglijā. Tā kā esat izrādījis drosmi un varonīgi pretojies tam pašam iebrucējam, tādējādi liekot kaut ko pretim 1939. gada marta vēsturiskajam tukšumam, pats prezidents Benešs lauka vidū jūs apbalvo par nopelniem. Jūs savā saburzītajā formas tērpā esat pārguris gandrīz līdz nemaņai, taču atrodaties draugu pusē, kad Benešs sprauž jums pie krūts ordeni. Tad pats (himself) Čērčils pieņem jūsu parādi, balstoties uz spieķa. Jūs esat cīnījies pret okupantu un vienlaikus ari glābis savas zemes godu. Bet jums ar to vēl nav gana.

Jūs iestājaties īpašo uzdevumu vienībā un trenējaties angļu vai skotu pilīs, kuru nosaukumā ir vārdi House, Manor vai Villa. Jūs lecat, šaujat, cīnāties, raujat granātām gredzenu. Jūs esat labi sagatavots. Jūs esat pilnīgi apburošs. Jūs esat labs biedrs un patīkat meitenēm. Jūs flirtējat ar angļu jaunkundzēm. Dzerat tēju pie viņu vecākiem, kas jums šķiet šarmanti. Turpināt trenēties, gatavojoties visgrūtākajai misijai, ko neviena valsts vēl nav uzticējusi tikai diviem cilvēkiem. Jūs ticat taisnīgumam un atriebei. Jūs esat drosmīgs, apveltīts ar stipru gribasspēku un citiem talantiem. Jūs esat gatavs mirt par dzimteni. Kļūstat par kaut ko aizvien lielāku, ko tādu, kas pamazām jau iet pāri jūsu robežām, bet vēl aizvien paliekat jūs pats. Jūs esat vienkāršs cilvēks. Jūs esat cilvēks.

Jūs esat Jozefs Gabčīks vai Jans Kubišs, un jūs ieiesiet vēsturē.

132

Katras valsts, kuras trimdas valdība ir aizbēgusi uz Londonu, atjaunotajai armijai ir arī sava futbola komanda, un regulāri tiek rīkoti draudzības mači. Šodien laukumā tiekas Francija un Čehoslovākija. Kā parasts, skatītāju rindās sēž dažādu tautību un dienesta pakāpju karavīri, un to nav mazums. Valda priecīga gaisotne, krāsaino formu pildītajās tribīnēs izskan uzmundrinoši saucieni. Kliedzošā pūļa vidū uz pakāpieniem manāmi arī Gabčīks ar Kubišu; viņiem galvā ir brūnas laiviņas, un viņi kaut ko dzīvi pārspriež. Lūpas un rokas kustas ļoti ātri. Var nojaust, ka saruna ir lietišķa un ļoti nopietna. Viņi īpaši neseko līdzi spēles gaitai, tomēr pārtrauc sarunu, kad bīstams izgājiens izsauc stadionā kliedzienu vētru. Viņi pārlaiž acis laukumam, noskatās spēles epizodi līdz galam un tad tikpat dzīvi atsāk sarunu, visapkārt skanot saucieniem un dziesmām.

Pirmos vārtus iesit Francija. Franču līdzjutēji skaļi pauž sajūsmu.

Varbūt acīs krīt abu vīru attieksme - tā kontrastē ar pārējo līdzjutēju uzvedību, jo tie aizrautīgi vēro spēles gaitu. Katrā ziņā Čehoslovākijas brīvo spēku karavīru vidū daudzi jau trin mēles par īpašo misiju, ko viņi piekrituši veikt. Šī operācija, kas tiek gatavota vislielākajā slepenībā, piešķir abiem vīriem aizvien noslēpumaināku prestižu, jo viņi negrib atbildēt ne uz vienu jautājumu, pat ja tos uzdod visilgāk pazīstamie biedri, ar kuriem kopā viņi evakuējušies caur Poliju vai dienējuši Leģionā.

Nav šaubu, ka Gabčīks un Kubišs apspriež savu misiju. Futbola laukumā Cehoslovākija dara visu iespējamo, lai izlīdzinātu rezultātu. Pēc brīvsitiena pie bumbas tiek spēlētājs numur 10, jau gatavojas sitienam, bet netrāpa, jo franču aizsargs paspēj viņu atgrūst. Taču tad nemanīts piezogas centra uzbrucējs, atņem bumbu pretiniekam un ar precīzu sitienu raida to zem vārtu pārliktņa. Kapitulējušais vārtsargs noveļas putekļos. Cehoslovākija ir izlīdzinājusi rezultātu, un stadions auro kā negudrs. Gabčīks un Kubišs apklust. Viņi arī nedaudz priecājas. Abas komandas pabeidz spēli ar neizšķirtu.

133

1941. gada 19. novembrī Prāgas Hradas sirdī - Sv. Vīta katedrāles zeltītajā Sv. Vāclava kapelā - notiek svinīga ceremonija, kuras laika prezidents Hāha svinīgi nodod pilsētas septiņas atslēgas tās jaunajam saimniekam Heidriham. Telpā, kurā novietotas prāvās kaltās atslēgas, glabājas arī Sv. Vāclava kronis, čehu nācijas vērtīgākais dārgums. Ir saglabājies attēls, kurā Heidrihs un Hāha redzami stāvam pie kroņa, kas nolikts uz smalki izšūta spilventiņa. Runā, ka toreiz Heidrihs neesot spējis pretoties kārdinājumam un uzlicis kroni sev galvā. Taču kāda sena leģenda vēsta, ka ikvienam, kurš nepelnīti uzliek galvā šo kroni, gada laikā ir jāmirst, un tāds pats liktenis lemts arī viņa pirmdzimtajam.

Patiesībā, ja rūpīgāk ieskatās šajā fotogrāfijā, var redzēt, ka plikpaurainai pūcei līdzīgais Hāha it kā ar neuzticību raugās uz karalisko emblēmu, turpretim Heidrihs, šķiet, visnotaļ cenšas dabūt sejā cieņpilnu izteiksmi; man ir aizdomas, ka viņu nav īpaši aizrāvis viss redzētais, ko viņš, iespējams, ir noturējis par folklo-ristiskām dekorācijām. Īsi sakot, es prātoju, vai tikai visa šī ceremonija nav viņam krietni kritusi uz nerviem.

Šķiet, nav nekādu drošu pierādījumu tam, ka Heidrihs patiešām toreiz būtu uzlicis kroni galvā. Domāju, ka daži labprāt tic šai versijai, lai retrospektīvi piedēvētu viņam hubris, proti, bezdievīgu bezkaunību, kas nevar palikt nesodīta. Man nudien nešķiet, ka Heidrihs būtu varējis pēkšņi sajusties kā nonācis Vāgnera operas burvju varā. Manuprāt, to apliecina fakts, ka trīs no septiņām atslēgām viņš uzreiz atdeva Hāham, apliecinot draudzību un varbūt cenšoties radīt ilūziju, ka vācu okupants ir gatavs dalīties valsts pārvaldē ar čehu valdību. Nemaz nav jāskaidro, ka šis bija tīri simbolisks žests, kam nav ne mazākā sakara ar realitāti. Tāpēc šī negribīgā atslēgu apmaiņa zaudē jebkādu cildenumu. Mēs atrodamies augstākajā mērā protokolāras diplomātijas pasaulē, tādēļ var teikt - pavisam zemu uz patiesas nozīmības skalas. Heidrihs droši vien nevarēja vien sagaidīt šīs ceremonijas beigas, lai atgrieztos mājās spēlēties ar bērniem vai strādāt pie “galīgā atrisinājuma”.

Un tomēr... Ja ieskatāmies vēl rūpīgāk, redzam, ka Heidriha labo roku daļēji aizsedz spilventiņš, uz kura atrodas kronis. Heidrihs ir novilcis cimdu, viņa labā plauksta ir kaila, bet kreisā - vēl aizvien cimdota. Labā roka, šķiet, atrodas kustībā. Nolikts kroņa priekšā, pa pusei spilventiņa aizsegts, fotogrāfijā redzams scepteris. Tātad, kaut gan notiekošo piesedz spilvens, varam iedomāties vai arī mums ir diezgan pārliecinošs iemesls domāt, ka viņa roka pieskaras vai pieskarsies scepterim. Šis apstāklis ļauj man paraudzīties и/. I leidriha sejas izteiksmi jaunā gaismā. Tajā var saskatīt ari kāri pēc varas. Domāju, ka viņš neuzlika kroni galvā, jo mēs neatrodamies Cārlija Caplina filmā, bet esmu pārliecināts, ka viņš paņēma scepteri, lai ar nevainīgu sejas izteiksmi pasvārstītu to rokā: tas nav tik banāls gājiens, bet tik un tā ir simbolisks žests, kas apliecina, ka, neraugoties uz pragmatisko domāšanu, Heidriham dikti patika varas atribūti.

134

Jozefs Gabčīks un Jans Kubišs mērc cepumus tējā, ko viņiem uzvārījusi namamāte Elisones kundze. Visi angļi tā vai citādi vēlas palīdzēt karotājiem. Kad Elisones kundzei piedāvāja iespēju izmitināt šos divus puišus, viņa piekrita ar prieku. Jo vairāk tāpēc, ka puiši bija tik šarmanti. Nezinu, kur un kā Gabčīks ir iemācījies angļu valodu, bet viņš tajā ir Jluent. Runīgais un valdzinošais Gabčīks sarunājas ar savaldzināto Elisones kundzi. Kubišam ar valodām tik viegli nevedas, viņš ir atturīgāks, bet tāpat labsirdīgi smaida, un saimniecei viņa dabas dotā labestība nepaslīd garām nemanīta. “Jūs taču iedzersiet vēl nedaudz tējas?” Abi ir ērti iekārtojušies uz dīvāna un piekrītoši pamāj. Viņi tik un tā ir pārcietuši jau gana daudz pārbaudījumu, tāpēc nekad nelaiž garām iespēju ieturēties. Izbauda, kā cepumiņi kūst uz mēles; es iedomājos - tie ir tādi birzīgi un saldi. Pēkšņi pie durvīm atskan zvans. Elisones kundze ceļas, bet viņu apsteidz slēdzenes troksnis. Parādās divas jaunas meitenes. “Come in, darlings, nāciet, es jūs iepazīstināšu!” Tagad kārta celties Gabčīkam un Kubišam. “Lorna un Edna, lūk,

I )žo/.efs un lens, viņi kādu laiku dzīvos pie manis.” Abas meitenes smaida un nāk iekšā. “Kungi, iepazīstieties ar manām lielajām meitām.” Tobrīd abi karavīri droši vien nodomā, ka šai pasaulē tomēr ir kaut nedaudz taisnības.

"Mans uzdevums būtībā nozīmē tikt nosūtītam uz dzimteni kopā ar vienu citu Čehoslovākijas armijas locekli, lai mēs tur veiktu sabotāžas vai terora aktus konkrētā vietā atkarībā no apstākļiem un tā, ko mēs tur atradīsim. Darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai sasniegtu nosprausto mērķi ne tikai savā dzimtenē, bet arī ārpus tās. Darīšu visu iespējamo pēc savas labākās sirdsapziņas, lai veiksmīgi izpildītu šo uzdevumu, kuru esmu uzņēmies brīvprātīgi.”

1941. gada 1. decembri Gabčīks un Kubišs paraksta šo it kā tipveida dokumentu. Interesanti, vai tāds bija jāparaksta visiem izpletņlēcējiem, kuru armijas bāzes vieta bija Lielbritānija?

136

Heidriham droši vien patika uzņemt Albertu Špēru, Hitlera arhitektu un bruņošanās lietu ministru. Rafinēts, elegants, valdzinošs, inteliģents - Špērs krasi atšķiras no pārējiem augsta ranga partijas kadriem. Viņš nav nekāds vistu audzētājs kā Him-lers, ne ari eksaltēts ezoteriķis kā Rozenbergs vai resns kuilis kā Gērings vai Bormans.

Špērs brauc cauri Prāgai. Heidrihs grib viņu izvizināt pa pilsētu savā limuzīnā. Viņš parāda tam operu, no kuras jumta tagad ir novākta Mendelszona statuja. Ari Špērs jūsmo par klasisko mūziku. Tomēr abi viri viens otram neiepatikās. Špērs, izcils intelektuālis, saskata Heidrihā tikai Hitlera rokaspuisi, kuram uztic netīrus darbus, ko tas, aci nepamirkšķinājis, ari izpilda: īsi sakot, izglītots lops. Savukārt Heidrihs saskata Špērā profesionāli ar apbrīnojamām prasmēm, kas tomēr ir un paliek snobisks, mani-kirēts civilais. Viņš tam pārmet tieši pretējo - to, ka Špērs negrib smērēt rokas.

Gērings ir pilnvarojis Spēru kā bruņošanās lietu ministru pie-prasit no Heidriha papildus 16 000 kvalificētu čehu strādnieku, kuriem jādod ieguldījums karadarbībā. Heidrihs lien vai no ādas ārā, lai iespējami drīz varētu apmierināt šo pieprasījumu. Viņš paskaidro Spērām, ka čehi jau ir diezgan stipri piežmiegti - atšķirībā no situācijas Francijā, kas ir pilna ar dumpīgiem komunistiem un sabotieriem.

Pāri Kārļa tiltam pārbrauc ļaunu vēstoša mersedesu kolonna. Špērs jūsmo par gotisko un barokālo ēku harmonisko kopainu. Braucot pa ielām, arhitekts viņā gūst virsroku pār ministru. Viņš domā par dažādiem pilsētbūvniecības aspektiem: te, Letnas kvartālā, ir neizmantota platība, kurā varētu izvietoties milzīgs būvlaukums - tur tiktu celta jaunā vācu valdības ēka. Heidrihs klusē, bet iekšēji pukojas, viņam diez ko nepatīk doma, ka varētu nākties pamest Hradčanus, Bohēmijas karaļu pili, kur viņš jūtas gandrīz kā monarhs. Strahovā pie klostera, kurā ir viena no labākajām Eiropas bibliotēkām, Špērs labprāt redzētu slejamies lielu vācu universitāti. Viņam ir arī daudz ieceru par to, kā varētu sakārtot Moldavas krastus. Turklāt viņš iesaka ņemt un vienkārši nojaukt mazo Eifeļtorņa atdarinājumu, kas lepni stāv Petršinā, pilsētas augstākajā virsotnē. Heidrihs Špēram stāsta, ka gribētu Prāgu padarīt par vācu reiha kultūras galvaspilsētu. Nevar atturēties nepalielījies ar darbu, ko paredzējis jaunās mūzikas sezonas atklāšanai, - sava tēva operu. “Lieliska doma,” pieklājīgi nosaka Špērs, kuram nav ne jausmas, ko I leidriha papus ir sarakstījis. “Kad ir paredzēta pirmizrāde?” arhitekts pavaicā. 26. maijā. Viņa sieva otrajā mašīnā tobrīd noskata līdzbraucējas - Līnas - tērpu. Abas laulātās draudzenes, šķiet, diez ko nesaprotas. Melnie mersedesi turpina līkumot pa pilsētas ielām veselas divas stundas. Brauciena beigās Špērs jau ir aizmirsis nosaukto datumu.

1У42. gada 26. maijs. Esam šīs dienas priekšvakarā.

137

Slovāks Gabčlks un morāvietis Kubišs nekad nav bijuši Prāgā, un arī šis fakts liek nosliekties par labu viņu izvēlei. Nudien, tas, ka viņi tur nevienu nepazīst, garantē, ka viņus neviens nepamanīs. Tomēr jauno provinciāļu nezināšana ir arī mīnuss. Viņi neorientējas uzdevuma veikšanas vietā. Tāpēc viņu intensīvās apmācības kursā ietilpst arī galvaspilsētas kartogrāfiskā izpēte.

Tā nu Gabčīks un Kubišs noliecas pār Prāgas karti, lai iegaumētu galvenos laukumus un lielākās ielas. Viņi vēl nekad nav gājuši pāri Kārļa tiltam, staigājuši pa Vecpilsētas laukumu, pa Mala Strana (Mazo pilsētu), Vāclava laukumu, Kārļa laukumu, Nerudas ielu, Petršinas kalnu, Strahovas klosteri, Vltavas krastiem, Resela ielu (Resslova), Hradas (Prāgas pils) pagalmiem, Višehradas kapsētu, kur vēl nav apglabāts Vitezslavs Nezvals, nemirstīgā krājuma “Prāga ar lietus pirkstiem” autors; viņi nav bijuši upes salās ar gulbjiem un pīlēm, nepazīst Vilsona ielu, kas stiepjas gar centrālo dzelzceļa staciju, Republikas laukumu un tā pulvertorni. Viņu acis vēl nekad nav skatījušas Tīna Jaunavas Marijas baznīcas torņus, ne arī rātsnama astronomisko pulksteni ar mehāniskajām figūrām, kuras ik stundu mostas kustībai. Viņi vēl nav dzēruši nedz kakao kafejnīcā Louvre, nedz alu kafejnīcā Slavia. Viņi vēl nav nokļuvuši Platneržskas ielas Dzelzs cilvēka valdzinājuma varā. Līnijas uz kartes viņiem pagaidām ne ar ko nesaistās, tās nenozīmē neko vairāk kā nosaukumus, kurus viņi ir dzirdējuši bērnībā, vai arī militārus mērķus. Skatoties, kā viņi pēta uzdevuma izpildes vietas topogrāfiju, varētu domāt, ka šie ir vasarnieki, kas rūpīgi gatavojas atpūtas braucienam, ja vien viņi nebūtu formas tērpos.

138

Pie Heidriha ierodas čehu lopkopju delegācija, ko viņš pieņem ar ledainu vēsumu. Klusēdams noklausās viņu iztapīgajos sadarbības solījumos, pēc tam paskaidro, ka čehu zemnieki ir sabo-tieri - viņi krāpjas ar lopu un labības uzskaiti. Kādā nolūkā? Tas ir skaidrs: lai būtu ko nest uz melno tirgu. Heidrihs jau ir ķēries pie eksekūcijām, kas vērstas pret miesniekiem, vairumtirgotājiem un citiem piegādes ķēdes darbiniekiem, bet cīņa pret šo sērgu, kuras dēļ iedzīvotāji cieš badu, prasa patiesi efektīvu lauksaimniecības produkcijas kontroli, citādi šai cīņai būtisku rezultātu nebūs. Tāpēc Heidrihs izmanto draudus: visiem zemniekiem, kuri neiesniegs precīzu saražoto preču apjoma pārskatu, jārēķinās ar saimniecību konfiskāciju. Lopkopji ir šokā. Viņi zina: ja Heidrihs nolemtu pārkāpējiem nodīrāt ādu uz Vecpilsētas laukuma, neviens viņus nenāktu glābt. Būt melnā tirgus apgādniekam nozīmē būt tautas mērdētājam, un šai ziņā visi atbalsta šos Heidriha pasākumus, ar kuriem viņam ir izdevies dabūt cauri meistarīgu politisku gājienu - īstenot teroru un vienlaikus izpatikt vietējiem iedzīvotājiem.

Kad lopkopji ir devušies prom, Karls Hermanis Franks, viņa valsts sekretārs, vēlas nekavējoties sastādīt konfiscējamo saimniecību sarakstu. Bet Heidrihs atvēsina viņa degsmi: konfiscēs tikai tās saimniecības, kuru saimnieki tiks atzīti par nepiemērotiem pārvācošanai.

Tas ir pareizi, mēs taču galu galā neatrodamies Padomju Savienībā!

139

Varbūt šī aina norisinājās Heidriha birojā ar koka paneļiem. Heidrihs nodarbojas ar saviem dosjē. Pie durvīm klauvē. Ienāk vīrs formas tērpā - izskatās panikas pārņemts, nes rokā papīru.

“Obergrupenfīrera kungs, mēs nupat saņēmām ziņu! Vācija ir pieteikusi karu Amerikas Savienotajām Valstīm!”

Heidriham no tā ne silts, ne auksts.

Nācējs pasniedz viņam depešu. Heidrihs klusēdams izlasa.

Ilgs klusuma brīdis.

“Ko jūs pavēlēsiet, obergrupenfīrera kungs?”

“Aizsūtiet brigādi uz staciju, lai demontē Vilsona statuju.”

c< »

“Lai es rit no rīta to preteklību tur vairs neredzētu. Viens un divi, pie darba, major Pomme!”

140

Prezidents Benešs zina, ka viņam vajadzēs uzņemties atbildību, un varbūt jau rēķinās ar to, ka operācijas “Antropoīds” izdošanās gadījumā noteikti sekos smagas represijas no vācu puses. Taču valdīt nozīmē izdarīt izvēli, un lēmums ir pieņemts. Tomēr viena lieta ir kaut ko nolemt, bet pavisam cita - šo lēmumu izpildīt. Un Benešs, kurš kopā ar Tomāšu Masariku 1918. gadā nodibināja Čehoslovākiju un divdesmit gadus vēlāk nespēja izvairīties no Minhenes katastrofas, zina, ka Vēstures spiediens ir ļoti liels un Vēstures spriedums nepazīst nekādas žēlastības. Visi pūliņi tagad ir vērsti uz viņa dibinātās valsts nedalāmības atjaunošanu. Tomēr Čehoslovākijas atbrīvošana diemžēl nav viņa varā. Tieši RAF un Sarkanā armija lems, kādi ieroči laižami darbā. Tiesa, Benešs spēj piegādāt RAF septiņas reizes vairāk pilotu nekā Francija. Un notriekto lidmašīnu rekords pieder Jozefam Františekam: angļu aviācijas “spicākais” pilots ir čehs. Benešs ir varen lepns. Bet viņš arī zina: kara laikā valsts vadītāja nozīmīgumu nosaka pēc viņa divīziju skaita. Tādēļ prezidenta Beneša darbības aprobežojas gandrīz tikai ar pazemojošu diplomātiju: runa ir par brīvprātīgu

solījumu došanu tām divām varām, kuras vēl pretojas fašisma zvēram, un nav nekādu garantiju, ka minētās varas spēs to uzveikt. Atceroties 1940. gada uzlidojumus, var secināt, ka Anglija izturēja triecienu un vismaz pagaidām gaisā ir guvusi pārsvaru. Un, tiesa kas tiesa, Sarkanā armija, atkāpusies līdz Maskavai, apturēja iebrucēja virzīšanos uz priekšu tieši galvenā mērķa priekšā. Gan Anglija, gan PSRS bija par mata tiesu no pilnīgas sagrāves, tomēr nepieļāva to un tagad šķiet spējīgas stāties pretim līdz šim neuzvaramajam reiham. Tomēr ir tikai 1941. gada beigas. Vērmahts ir gandrīz varenības zenītā. Vēl nav piedzīvota neviena būtiska sakāve, kas varētu likt apšaubīt tā šķietamo neuzvaramību. Sta-ļingrada vēl ir tālu, ļoti tālu; vēl nav redzēti attēli ar uzveikto vācu kareivi, kas, nodūris skatienu, skatās sniegā. Benešam nākas likt augstu likmi uz nedrošu variantu. Protams, milzu cerības saistās ar Amerikas Savienoto Valstu iesaisti karā, bet G.I.s, amerikāņu karavīri, vēl nav šķērsojuši Atlantijas okeānu; uz to vēl būs jāgaida ilgi, un japāņu uzdarbošanās amerikāņiem sagādā pietiekami daudz raižu, tāpēc viņiem nerūp mazas Viduseiropas valstiņas liktenis. Benešs noslēdz savas “Paskāla derības”; viņa Dievam ir divas galvas - Anglija un PSRS, un uz spēles ir likta izdzīvošana. Tomēr izpatikt abām galvām vienlaikus nav viegls uzdevums. Anglija un PSRS, protams, ir sabiedrotās, un Čērčils, par spīti tam, ka naidu pret komunismu iezīdis jau ar mātes pienu, visu kara laiku būs nelokāmi lojāls - militārā ziņā - padomju lācim. Pēc kara, ja uzvaru gūs Sabiedrotie, viss noteikti būs citādi.

Ar “Antropoidu” Benešs mēģina īstenot iespaidīgu akciju abu Li ropas gigantu ietekmēšanai. Viņš ir saņēmis iepriekšēju piekrišanu un tehnisko nodrošinājumu no Londonas, un operācija ir organizēta, cieši ar to sadarbojoties. Tomēr Benešs nevēlas riskēt aizkaitināt jūtīgos krievus, tāpēc nolemj informēt Maskavu par operācijas “Antropoīds” sākumu. Tagad spiediens ir sasniedzis augstāko punktu - Čērčils un Staļins nogaida, kas nu būs. Čehoslo-vākijas nākotne ir viņu rokās; labāk nelikt tiem vilties. Gadījumā

ja Beneša zemi atbrīvos Sarkanā armija, viņš īpaši vēlas izskatīties pēc uzticama sarunu partnera Staļina acīs, jo vairāk tāpēc, ka bai dās no čehu komunistu ietekmes.

Iespējams, Benešs to visu pārdomā, kad viņa sekretārs piesaka vizīti:

“Prezidenta kungs, pulkvedis Morāvecs ir ieradies ar diviem jauniem cilvēkiem. Viņš apgalvo, ka esot sarunājis pieņemšanu, bet šis apmeklējums nav pieteikts šīsdienas darba plānā.”

“Vediet iekšā.”

Gabčīks un Kubišs ir atvizināti taksī, tā ka viņi nezina, kurp tika vesti pa Londonas ielām, un tagad viņus pieņem pats prezidents. Pirmais, ko viņi pamana uz rakstāmgalda, ir neliels Spitfire modelis. Viņi salutē un ieņem miera stāju. Benešs grib viņus satikt pirms došanās ceļā, tomēr nevēlas, lai pēc šīs tikšanās paliktu kāds oficiāls dokuments, kas atstātu pēdas, jo valdīt nozīmē arī spert piesardzības soļus. Tagad abi vīri stāv viņa priekšā. Runādams ar viņiem par misijas vēsturisko nozīmi, viņš tos rūpīgi nopēta. Prezidentu pārsteidz abu aizkustinoši vienkāršā apņēmība, kā arī tas, cik jauni tie izskatās - īpaši Kubišs, lai arī tikai gadu jaunāks par Gabčīku. Pēkšņi uz dažām minūtēm viņam izkrīt no prāta ģeopolitiskie apsvērumi, viņš vairs nedomā ne par Angliju, ne PSRS, Minheni, Masariku, komunistiem, vāciešiem un gandrīz nemaz arī par Heidrihu. Vienkārši, iegrimis abu jauno karavīru apcerēšanā, viņš vēro šos divus puišus un zina: lai kā arī misija beigtos, viņu izdzīvošanas izredzes ir viens pret tūkstoti.

Nezinu, kādi bija pēdējie viņa teiktie vārdi. “Lai jums veicas” vai “Lai Dievs jūs sargā”, vai varbūt “Brīvā pasaule paļaujas uz jums”, vai “Jūs atnesīsiet Čehoslovākijai godu”, droši vien kaut kas tādā garā. Morāvecs liecina, ka, puišiem izejot no kabineta, prezidentam acīs bijušas asaras. Nav šaubu, ka viņš nojautis to briesmīgo likteni. Taču mazais Spitfire bezkaislīgi slej purnu gaisā.

Kopš Una Heidriha ir ieradusies pie vīra Prāgā, viņa ir septītajās debesīs. Savos memuāros viņa raksta: “Esmu princese un dzīvoju pasaku valstībā.”

Kālab tā?

Vispirms tālab, ka Prāga nudien ir pasakaina pilsēta. Nav nejaušība, ka Volts Disnejs iedvesmojās no Tīna katedrāles, kad zīmēja karalienes pili “Ērkšķrozītei”. Vēl arī tālab, ka Prāgā viņa ir karaliene. Vienā dienā viņas vīrs ir uzlidojis teju vai valsts vadītāja augstumos. Šai pasaku valstībā viņš ir Hitlera vicekaralis un ļauj sievai izbaudīt visas privilēģijas, kas viņam pēc ranga pienākas. Protektora laulātajai Līnai tiek sarūpēts tāds gods, par kādu viņas vecāki fon Osteni nevarēja pat sapņot - ne meitai, ne sev pašiem. Cik sen tas bija, kad viņa runāja pretim tēvam, kurš pieprasīja, lai viņa atsauc saderināšanos, jo Reinhards bija izmests no armijas. Pateicoties Heidri-ham, Līnas dzīve tagad ir nebeidzama pieņemšanu, svinīgu atklāšanu un oficiālu pasākumu virkne, kur visi izrāda viņai vislielāko padevību. Skatos uz vienu laulātā pāra bildi, kas uzņemta Rūdol-finumā, koncertā par godu Mocarta dzimšanas dienai. Saposta, safrizēta, nosmiņķēta, baltā vakarkleitā, rotājusies gredzeniem, rokassprādzēm, gariem auskariem, viņa stāv starp nopietniem, smokingos tērptiem vīriem, kuri tīko nonākt viņas vīra tuvumā; viņa stāv un nepiespiesti smaida, pārliecināta par savu stāvokli, rokas rātni salikusi vienu pār otru, sejā gluži vai ekstātiska jūsma.

Bet runa jau nav tikai par Prāgu. Tagad vīra stāvoklis ļauj viņai apgrozīties smalkākajā reiha sabiedrībā. Himlers jau labu laiku izrāda viņai dažādus draudzības apliecinājumus, bet tagad viņa saietas arī ar Gebelsu un Špēru ģimenēm, un viņai pat ir ticis augstākais gods satikt fīreru, kurš, redzēdams viņu vīram pie rokas, noteica: “Cik skaists pāris!” Viņa tagad pieder pie smalkajām aprindām. Un Hitlers izsaka viņai komplimentus.

Turklāt viņai ir vesela pils: kādam ebrejam konfiscēta muiža 20 kilometrus uz ziemeļiem no Prāgas; to ieskauj plaša teritorija,

kurā viņa cītīgi saimnieko. No princeses viņa kļūst par pils saimnieci. Bet, tāpat kā “Ērkšķrozītes” karaliene, viņa ir neganta. Viņa rupji izturas pret kalpotājiem, apvaino visus pēc kārtas, kad ir sliktā omā, un ne ar vienu nerunā, ja ir labā omā. Lai tiktu galā ar daudzajiem darbiem, ko viņa ir paredzējusi paveikt savā princeses rezidencē, viņa nodarbina daudzus strādniekus, kurus pasūta koncentrācijas nometnē un pret kuriem izturas apmēram tikpat slikti. Uzrauga darbus amazones tērpā ar pātagu rokā. Viņas saimniecībā valda terora, sadisma un erotisma gaisotne.

Bez tā visa viņa rūpējas par saviem trim bērniem un ir gandarīta, ka Reinhards tiem ir pieķēries. Viņš īpaši dievina jaunāko meitiņu, pastarīti Zilki. Turklāt tagad sieva ir stāvoklī un gaida ceturto. Laiks, kad viņa tikās ar vīra labo roku Šellenbergu, ir beidzies. Laiks, kad vīra nekad nebija mājās, arī. Prāgā viņš pārrodas katru vakaru. Mīlējās ar sievu, jāj ar zirgu un spēlējas ar bērniem.

142

Gabčīks un Kubišs kāpj uz Halifax klāja, kas vedīs viņus uz dzimteni. Bet vispirms jānokārto zināmas formalitātes. Aiz lodziņa kāds angļu apakšvirsnieks liek viņiem izģērbties. Lai kur arī viņi nolēktu, viņiem nav jāstaigā pa Čehijas laukiem angļu desantnieka formā. Tā nu viņi novelk formas tērpu. “Pilnībā,” apakšvirsnieks izrīko, kad viņi jau ir apakšbiksēs. Abi disciplinētie vīri paklausa. Tātad viņi ir pilnīgi kaili, kad viņu priekšā tiek izklāti dažādi drēbju gabali. Nezaudējot vienlaikus britisko un militāro atturību, apakšvirsnieks piedāvā savu preci gandrīz kā Harrods pārdevējs, lepni komentē visu, ko ceļ viņiem priekšā: “Uzvalki made in Čehoslo-vākijā. Krekli made in Čehoslovākijā. Apakšveļa made in Čehoslo-vākijā. Zeķes made in Čehoslovākijā. Pārbaudiet izmēru. Kaklasaites made in Čehoslovākijā. Izraugieties krāsu. Cigaretes made

in Čehoslovākijā. Pieejamas vairākas markas. Sērkociņi made in... Zobu pasta made in..!’

Kad viņi ir saģērbušies, abiem tiek izsniegti viltoti dokumenti ar pareiziem zīmogiem.

Abi vīri ir gatavi. Pulkvedis Morāvecs gaida viņus pie Halifax trapa, lidmašīnas dzinēji jau rūc. Kopā ar viņiem lidmašīnā iekāpj pieci citi izpletņlēcēji, tomēr tiem ir cits uzdevums un galamērķis. Morāvecs paspiež Kubišam roku un novēl veiksmi. Bet, kad viņš pagriežas pret Gabčīku, tas grib ar viņu uz bridi parunāt vienatnē. Morāvecs iekšēji novaidas. Viņš baidās, ka tikai pēdējā brīdī slo-vāks neizstājas no spēles, un piepeši nožēlo, ka izvēles brīdī abiem puišiem teica, lai tie nekautrējas atklāti pateikt, ja jūt, ka nav uzticētā uzdevuma augstumos. Viņš vēl piebilda, ka pārdomāt nav nekāds kauns. Viņš visu laiku par to domā, bet iespēja, ka tas varētu notikt jau pie lidmašīnas trapa, viņam šķiet vissliktākā. Tad nāktos sēdināt Kubišu laukā un atlikt aizbraukšanu uz tik ilgu laiku, līdz izdotos atrast Gabčīkam aizstājēju. Misija tiktu atlikta Dievs zina uz cik ilgu laiku. Gabčīks sāk ar tādu kā ievada brīdinājumu, kas jau ir slikta zīme: “Pulkvedi, man ir ļoti neērti jums to lūgt...” Bet turpmākais kliedē priekšnieka bažas: “Es atstāju mūsu restorānā kredītrēķinu par desmit mārciņām. Vai jūs varētu to samaksāt manā vietā?” Morāvecs savos memuāros raksta, ka atvieglojumā tik vien spējis kā pamāt ar galvu. Gabčīks sniedz viņam roku: “Jūs varat uz mums paļauties, pulkvedi. Mēs izpildīsim misiju saskaņā ar jūsu pavēli.” Tie bija viņa pēdējie vārdi, pirms viņš pazuda lidaparāta kabīnē.

143

īsi pirms aizlidošanas abi vīri ir uzrakstījuši testamentu, un manā priekšā ir divi brīnišķīgi steigā uzskrīpāti dokumenti. Tintes traipiem un svītrojumiem klāti, tie ir teju identiski. Abi datēti ar 1941. gada 28. decembri, tajos ir divas rindkopas un dažas vēlāk

slīpi pierakstītas rindas. Gabčīks un Kubišs lūdz, lai kāds parūpējas par viņu ģimenēm, ja viņiem nāktos mirt. Šeit katrs norāda adresi - viens Slovākijā, otrs Morāvijā. Abi ir bāreņi, un viņiem nav ne sievas, ne bērnu. Bet es zinu, ka Gabčīkam ir māsas un Kubišam - brāļi. Vēl viņi lūdz, lai nāves gadījumā tiktu attiecīgi informētas ari viņu draudzenes anglietes. Uz Gabčīka lapas norādīta Lorna Elisone, uz Kubiša - Edna Elisone. Abi puiši ir kļuvuši par brāļiem un dodas izklaidēties kopā ar māsām. Gabčīka karadienesta grāmatiņā ielikta Lomas fotogrāfija, kas saglabājusies līdz mūsu dienām. Jaunas cirtainas brunetes attēls pretskatā; viņš vairs nekad šo meiteni neredzēs.

144

Nekas neliecina par to, ka jauno apģērbu Gabčīkam un Kubišam būtu izsnieguši angļi un SOE (Special Operation Executive). Drīzāk ticams, ka jautājumu nokārtoja Morāveca slepenie dienesti. Tātad diez vai tas būs bijis angļu apakšvirsnieks, kas ar to nodarbojās... Tavu neražu!...

145

Uz Minsku nosūtītais Ostlandes reihskomisariāta Baltkrievijas ģenerālapgabala ģenerālkomisārs sūdzas par Heidriha einzac-grupu izdarībām. Viņš apgalvo, ka sistemātiska ebreju likvidēšana atņem viņam vērtīgas darbarokas. Viņš arī protestē, kad pamana, ka bijušie ebreju cīnītāji, kuri saņēmuši apbalvojumus, ir aizsūtīti uz Minskas geto. Viņš iesniedz sarakstu ar to ebreju uzvārdiem, kuri jāatbrīvo, un sūkstās, ka einzacgrupām pilnīgi trūkst sajēgas, lai spriestu un vērtētu, tās vienkārši nogalina visus, kuri krīt

tām rokās. Viņš saņem šādu atbildi: “Jūs taču piekritīsiet man, ka tagad, trešajā kara gadā, pat policijai un drošības dienestiem ir jāveic svarīgi kara uzdevumi, nevis jāskraida uz visām pusēm un jārūpējas par žīdu vajadzībām, jātērē laiks sarakstu stādīšanai un jāaizkavē kolēģi, neļaujot viņiem veikt daudz svarīgākus uzdevumus. Ja ari es lūdzu izmeklēt Jūsu sarakstā norādīto personu situāciju, tad tikai nolūkā reizi par visām reizēm rakstiski pierādīt, ka Jūsu iebildumi ir nepamatoti. Man ir ļoti žēl, ka sešarpus gadus pēc Nirnbergas rasu likumu stāšanās spēkā man vēl ir jātaisnojas par savu dienestu darbu.”

Jāteic, ši atbilde vismaz ir ļoti skaidra.

146

“Tonakt Halifax rēca divtūkstoš pēdu augstumā un slīdēja pār ledū kalto Čehoslovākijas ainavu. Četri propelleri sašķērēja driskās nedaudzos mākoņus un trieca tos pret lidaparāta tumšajiem un mitrajiem sāniem. Pa apledojušās fizelāžas grīdā atvērtām, zārkam līdzīgām durvīm Gabčīks un Kubišs redzēja dzimto zemi.”

Šādi sākas Alana Bērdžesa 1960. gadā publicētais romāns “Septiņi vīri ritagaismā”. Un jau pēc pirmajiem vārdiem es noprotu, ka tā nav grāmata, kuru es būtu gribējis uzrakstīt. Nezinu, vai Gabčīks un Kubišs septiņsimt metru augstumā būtu varējuši saskatīt kaut ko no dzimtās zemes ārēm tai melnajā 1941. gada decembra naktī, un, kas attiecas uz zārka tēlu, es parasti cenšos izvairīties no pārāk smagām metaforām.

“Viņi nedomājot pārbaudīja izpletņa automātiskās atvēršanās mehānismu un siksnas. Pēc dažām minūtēm viņi ienirs tumsībā, apzinoties, ka ir pirmie virs Čehoslovākijas izmestie izpletņlēcēji un ka viņu misija ir viena no retākajām un riskantākajām, kādu vispār iespējams iztēloties.”

Par šo lidojumu es zinu gandrīz visu, ko vien iespējams uzzināt. Zinu, kas Gabčlkam un Kubišam katram bija līdzi mugursomā: kabatas nazis, pistole ar divām aptverēm un divpadsmit patronām, kapsula ar ciānkāliju, šokolādes tāfelīte, buljona kubiciņi, žiletes, viltota personas apliecība un čehu kronas. Zinu, ka viņi bija ģērbušies civilās čehu ražojuma drēbēs. Zinu, ka lidojuma laikā viņi klusēja, kā bija pavēlēts; saviem biedriem izpletņlēcējiem viņi teica tikai “sveiks” un “lai veicas”. Zinu, ka viņu biedriem jau bija aizdomas, ka puišus sūta uz dzimteni novākt Heidrihu, kaut gan misijas mērķis bija top secret. Zinu, ka lidojuma laikā uz dispatcher - virsnieku, kuram bija dots uzdevums gādāt par gludu desantēšanās norisi, - labāku iespaidu atstāja Gabčīks. Tāpat es zinu, ka visiem pirms kāpšanas lidmašīnā bija uz ātru roku jāuzraksta testaments. Protams, man ir zināmi vārdi arī abu pārējo komandu vīriem, kas tonakt lidoja, un viņiem dotie uzdevumi. Lidmašīnā bija septiņi izpletņlēcēji, un es zinu arī katra viltus identitāti, katra segvārdu. Gabčīks un Kubišs, piemēram, dēvējās par Zdeņeku Viskočilu un Otu Navrātilu, un viltotajos dokumentos bija norādīta arī profesija: atslēdznieks un strādnieks. Par šo lidojumu es zinu gandrīz visu, ko vien iespējams uzzināt, bet es atsakos rakstīt, piemēram, šādu teikumu: “Viņi nedomājot pārbaudīja izpletņa automātiskās atvēršanās mehānismu un siksnas.” Lai gan viņi to, protams, noteikti izdarīja.

“Vecākajam no viņiem bija 27 gadi, viņš bija apmēram 1,75 metrus garš. Ar gaišiem matiem .. zem izteiksmīgajām uzacīm dziļās, pelēkās acis droši raudzījās uz pasauli. Viņam bija pilnīgas, harmoniskas lūpas...” utt. Ar to man pietiek. Žēl, ka Bērdžess ir tērējis laiku tādām klišejām, jo citviet darbs tomēr neapšaubāmi ir ļoti labi dokumentēts. Viņa grāmatā uzgāju tikai divas rupjas kļūdas attiecībā uz Heidriha sievu, ko viņš Līnas vietā nosauc par Ingu, un mersedesa krāsu, ko viņš spītīgi dēvē par zaļu, nevis melnu. Atradu arī dažas apšaubāmas epizodes, kuras, man ir aizdomas, Bērdžess vienkārši ir izgudrojis, piemēram, to pasāžu, kur viņš apraksta, kā ar nokaitētu dzelzi uz pakaļas iededzināts kāškrusts. Tomēr šajā

darbā cs daudz ko uzzināju par Gabčīka un Kubiša dzīvi Prāgā tos dažus mēnešus, kurus viņi tur pavadīja pirms atentāta. Jāteic, ka Bērdžesam bija liela priekšrocība salīdzinājumā ar mani: nepilnus divdesmit gadus pēc notikušā viņš vēl varēja satikt daudzus dzīvus aculieciniekus. Daži nudien izdzīvoja.

147

īsi sakot, beigās viņi izlēca.

148

Eduārs Musons, slavens akadēmiķis, kurš raksta Heidriha biogrāfiju, uzskata, ka viss sagāja grīstē jau pašā sākumā.

Gabčīks un Kubišs piezemējās ļoti tālu no paredzētās vietas. Bija plānots, ka viņi desantēsies Pilzenes tuvumā, bet galu galā nokļuva tikai dažu kilometru attālumā no... Prāgas. Te jūs varētu teikt, ka tieši tur arī bija viņu mērķis un ar to viņi tikai ietaupīja laiku. Tomēr pēc šādām piezīmēm uzreiz ir redzams, ka jūs nekā nesaprotat no pagrīdes darbības. Viņu kontaktpersona iekšējās pretošanās kustībā gaida Pilzenē. Prāgā viņiem nav nevienas adreses. Tieši pilzeniešiem ir jāpalīdz viņiem nokļūt līdz mērķim. Tātad viņi ir Prāgas tuvumā, un tur viņiem arī jānonāk, bet caur Pilzeni. Tāpat kā jums, arī viņiem šķiet, ka šāda braukāšana šurpu lurpu ir bezjēdzīga. Tomēr tā ir nepieciešama.

Viņi izjūt šo bezjēdzību, tiklīdz uzzina, kur atrodas, jo sākumā viņiem nav ne jausmas. Viņi nonāk kādā kapsētā. Nezina, kur nobāzi izpletņus, un Gabčīks klibo, jo, piezemējoties dzimtenē, ir salauzis kājas pirkstu. Viņi soļo, nezinādami, kurp dodas, un atstāj pēdas. Žigli noslēpj izpletņus sniega kaudzē. Viņi zina, ka drīz ausīs diena, ka viņus ir ļoti viegli pamanīt un ir jāmeklē slēptuve.

Viņi atrod patvērumu kādā alā akmeņlauztuvēs. Pasargāti no sniega un sala, bet ne no gestapo, viņi apzinās, ka nevar tur palikt, bet viņiem nav ne jausmas, kurp doties. Viņi ir svešinieki pašu zemē, apmaldījušies, viens ievainots; viņus noteikti jau meklē tie, kuri debesis ir saklausījuši lidmašīnas dzinējus. Abi puiši nolemj gaidīt; ko gan citu viņiem pasākt? Uz ko viņi cer, noliekušies pār karti? Vai atrast šo sīko akmeņlauztuvju atrašanās vietu? Vai viņu misija var izgāzties, nemaz nesākusies, vai arī - pieņemsim, ka viņus tomēr neatklāj, kaut gan tas ir smieklīgs pieņēmums, - tikko sākusies?

Nudien, viņus atklāj.

Nākamajā rītā viņus atrod mežsargs. Viņš naktī ir dzirdējis lidmašīnu, atradis paslēptos izpletņus un sekojis viņiem pa pēdām sniegā. Viņš ienāk alā, noklepojas un saka: “Labrīt, zēni!”

Saskaņā ar Eduāru Husonu viss jau pašā sākumā ir sagājis grīstē, tomēr laime viņus nepamet. Mežsargs, kurš apzinās, ka riskē ar dzīvību, ir drosmīgs vīrs, kurš viņiem palīdzēs.

149

Ar šo mežsargu sākas gara pretošanās kustības ķēde, kas aizvedīs abus mūsu varoņus līdz Prāgai un Morāveca dzīvoklim.

Morāvecu ģimenē dzīvo tēvs, māte un jaunākais dēls Ata, bet vecākais ir devies uz Angliju sēsties pie Spitfire stūres. Viņiem ir tāds pats uzvārds kā pulkvedim Morāvecam; nekādas radniecības, bet, tāpat kā viņš, arī šī ģimene cīnās pret vācu okupantiem.

Un viņi nav vienīgie. Gabčīks un Kubišs satiks daudz šādu “mazo ļaužu”, kuri ir gatavi riskēt ar dzīvību, lai viņiem palīdzētu.

Šī cīņa jau pašā sākumā ir zaudēta. Es nevaru padarīt šo notikumu par tādu, kādam tam vajadzēja būt. Viss šis juceklis ar personām, notikumiem, datumiem, bezgalīga cēloņsakaribu sazarošanās, un šie cilvēki, šie reālie cilvēki, kuri patiešām ir dzīvojuši, ar savu dzīvi, rīcību un domām, no kurām es skaru tikai pavisam plānu virskārtiņu... Es bez mitas apdauzos pret Vēstures sienu, uz kuras aug nomācošā cēlonības efeja - tā nepārtraukti lien un izplešas aizvien tālāk, augstāk un biezākā dzinumu un zaru slānī.

Skatos uz Prāgas karti, kurā norādītas visu to ģimeņu adreses, kuras palīdzēja izpletņlēcējiem un izmitināja viņus; par šo apņemšanos tām gandrīz visām nācās samaksāt ar dzivibu. Vīriem, sievām un, protams, arī bērniem. Svatošu ģimene pavisam netālu no Kārļa tilta; Ogounu ģimene pie pils; Novāku, Morāvecu, Zelenku, Eāfeku ģimenes pilsētas austrumu daļā. Ikviens šo ģimeņu loceklis ir pelnījis atsevišķu, tikai viņam veltītu grāmatu, stāstu par viņa iesaisti pretošanās kustībā līdz pat traģiskajām beigām Mauthauzenē. Cik daudz aizmirstu varoņu atdusas lielajā Vēstures kapsētā... Tūkstošiem, miljoniem tādu fāfeku, morāvecu, novāku un zelenku...

Neskaitāmi mirušie, kuriem tagad ir vienalga, vai viņus kāds piemin vai nepiemin. Tikai mums, dzīvajiem, šī piemiņa kaut ko nozīmē. Atmiņa neko nedod tiem, kuri tajā mīt, bet ir vajadzīga tiem, kuri atceras. No tās es būvēju sevi, tā man ir mierinājums.

Neviens lasītājs neatcerēsies visus šos uzvārdus - kam gan viņam tie vajadzīgi? Lai kaut kas paliktu atmiņā, tas vispirms jāpārvērš literatūrā. Neglīti, bet tā ir. Es zinu, ka tikai Morāveci un varbūt l afeki vēl paliks mana stāsta naratīvajā ekonomikā. Svatoši, Novāki, Zelenkas, kā arī visi tie, par kuru esamību man nekas nav zināms, atgriezīsies aizmirstībā. Tomēr beigu beigās vārds jau nav tikai vārds. Es par viņiem visiem domāju. Es gribu viņiem to pateikt. Un nav svarīgi, ja neviens mani nesadzird. Ne man, ne viņiem. Pienāks diena, kad varbūt kāds, kuram vajadzīgs mierinājums, uzrakstīs stāstu par Novākiem, Svatošiem, Zelenkām vai Fāfekiem.

151

1942. gada 8. janvāri klibais Gabčīks un Kubišs pirmo reizi sper kāju uz svētās Prāgas zemes, un esmu drošs, ka viņi bija sajūsmā par pilsētas barokālo skaistumu. Taču drīzumā viņiem nākas saskarties ar trim galvenajām pagrīdnieku problēmām, kuras izsaka vārdi: miteklis, uzturs, dokumenti. Londona jau ir viņus apgādājusi ar viltotiem personas dokumentiem, bet ar to ne tuvu nepietiek. Bohēmijas un Morāvijas protektorātā 1942. gadā ir absolūti nepieciešams uzrādīt darba atļauju un - it īpaši tad, ja kāds tevi pieķer darba laikā slaistāmies pilsētas ielās, ko abi vīri nākamajos mēnešos darīja itin bieži, - spēt minēt attaisnojošu iemeslu, kas neļauj strādāt. Vietējā pretošanās kustība vēršas pie ārsta, kas apkopj Gabčīka kāju; ārsts viņam uzstāda diagnozi “div-padsmitpirkstu zarnas čūla”, bet Kubišam - “žultspūšļa iekaisums”, un uz tā pamata izraksta viņiem darbnespējas lapu. Līdz ar to papīri ir nokārtoti. Viņiem ir nauda. Atliek tikai mitekļa problēma. Bet nav jau tā, ka šajā drūmajā laikā trūktu labas gribas cilvēku -tas viņiem ir patīkams atklājums.

152

Nevajag ticēt visam, ko stāsta, īpaši, ja stāstītāji ir vācieši -parasti viņi vai nu uztver vēlamo kā esošo un smagi kļūdās, kā tas notika ar resno Gēringu, vai arī nekaunīgi melo propagandas nolūkos kā demagoģijas virtuozs Gebelss, kuru Džozefs Rots nosauca par “skaļruņa iemiesojumu”. Bet reizēm viņu stāstos ir gan viens, gan otrs.

Arī Heidriham neizdodas izvairīties no šā nacistu tropisma. Apgalvodams, ka ir nocirtis galvu čehu pretestībai un padarījis to nekaitīgu, viņš varbūt patiešām tā domā, un nav tā, ka pilnīgi alotos, tomēr viņš arī nedaudz plātās. Kad Gabčīks 1941. gada

28. decembra naktī neveiksmīgi piezemējas uz dzimtās zemes, pretošanās kustības stāvoklis protektorātā vieš bažas, bet tas nav pilnīgi bezcerīgs. Ir palicis pāris trumpju, ko mest galdā.

Vispirms jāpiemin Tri krdlove - “Trīs karaļi”, čehu pretošanās kustību jumtorganizācija, kas ir smagi cietusi, tomēr vēl spēj darboties. Trīs “karaļi” ir organizācijas vadītāji, trīs izbijuši Čehoslo-vākijas armijas virsnieki. Divi no viņiem 1942. gada janvārī jau ir krituši - viens nošauts līdz ar Heidriha ierašanos, bet otrs nomocīts gestapo cietumos. Palicis ir tikai viens, Vāclavs Morāveks (ar k, nejaukt ne ar pulkvedi Morāvecu, ne Morāvecu ģimeni, ne izglītības ministru Emanuēlu Morāvecu). Viņš valkā cimdus kā ziemā, tā vasarā, jo norāvis sev pirkstu, laižoties zemē pa zibensnovedēja vadu, kad viņu mājās pārsteidza gestapo reids. Viņš ir pēdējais no trim “karaļiem”, darbojas bez atpūtas, koordinē to, kas vēl palicis no pretošanās tīkla, pakļaudams sevi aizvien lielākam riskam. Viņš gaida, kad beidzot notiks tas, ko viņa organizācija prasa jau mēnešiem ilgi, - kad Londona atsūtīs izpletņlēcējus.

Tieši caur viņu uz Londonu tiek nosūtītas visneticamākās ziņas, izmantojot vienu no izcilākajiem Otrā pasaules kara spiegiem, kādu ļoti augsta līmeņa vācu virsnieku, kurš strādā abvērā, Paulu Timmelu, alias Renē, kurš bija pazīstams ar kodu A54. Tikai pateicoties viņam, pulkvedis Morāvecs un citi tiek brīdināti, ka nacisti gatavojas uzbrukt Čehoslovākijai, Polijai un Francijai, 1940. gada jūnijā - iebrukt Lielbritānijā, bet gadu vēlāk, 1941. gada jūnijā, - PSRS. Diemžēl attiecīgās valstis ne vienmēr prata vai spēja reaģēt uz šo informāciju. Tomēr Londona augsti vērtē šā vira sniegto izlūkziņu kvalitāti, un tās nonāk lidz tai pa čehu kanālu, jo A54 darbojas Prāgā un, piesardzīgs būdams, ir gatavs runāt tikai ar vienu kontaktpersonu. Viņš ir nepārsitams trumpis Beneša piedurkne, un tas nežēlo naudu, lai atalgotu savu vērtīgo ziņu avotu.

Beigās jāpiemin arī ķēdes otrs gals, pretošanās kustības mazie palīgi, tādi ļaudis ka jūs un es, kuri ir gatavi uzņemties risku dzīvībai un slēpt cilvēkus, glabāt pie sevis materiālus, nodot tālāk ziņas; tā ir ievērojamā Čehijas ēnu armija, uz ko vēl var paļauties.

Lai ari Gabčlkam un Kubišam misija ir jāpaveic divatā, īstenībā viņi nebūt nav vieni.

153

Prāgā Smīhovas rajonā ir dzīvoklis, kurā gaida divi vīri. Zvans pie durvīm liek tiem satrūkties. Viens no viņiem pieceļas un atver. Ienāk savam laikam neparasti stalts vīrs. Tas ir Kubišs.

“Esmu Ota,” viņš saka.

“Bet mani sauc Jindra,” atbild viens no abiem vīriem.

Jindra ir nosaukums vienai no aktīvākajām pretošanās kustības grupām, kas organizēta sporta un fizkultūras asociācijas Sokol paspārnē.

Atnācējam pasniedz tēju. Trijotnē valda nospiedošs klusums, ko beigās pārtrauc tas, kurš nosauca organizācijas vārdu:

“Gribu, lai zināt, ka māja tiek apsargāta un katram no mums ir arī kāds smagums kabatā.”

Kubišs pasmaida un izvelk no jakas pistoli (patiesībā viņam piedurknē ir vēl viena).

“Man arī patīk rotaļlietas,” viņš atzīstas.

“No kurienes jūs esat ieradies?”

“To es jums nevaru teikt.”

“Kāpēc?”

“Mūsu misija ir slepena.”

“Bet jūs jau vairākiem cilvēkiem uzticējāties un teicāt, ka esat ieradušies no Anglijas...”

“Nu un?”

Droši vien atkal iestājās klusums.

“Nebrīnieties par mūsu aizdomīgumu, bet šai zemē netrūkst spiegu un provokatoru.”

Kubišs klusē; viņš šos cilvēkus nepazīst, varbūt viņam ir vajadzīga to palīdzība, bet viņš ir stingri nolēmis, ka viņam tiem nav jāatskaitās.

“Vai jūs Anglijā pazīstat kādus čehu virsniekus?”

Kubišs negribīgi nosauc dažus uzvārdus. Vairāk vai mazāk brīvprātīgi atbild vēl uz dažiem viltīgiem jautājumiem, kas uzdoti, lai viņu atmaskotu. Tad sāk runāt otrs vīrs. Viņš parāda Kubi-šam sava uz Londonu aizbraukušā znota fotogrāfiju. Nezinu, vai Kubišs viņu pazīst vai nepazīst, bet izskatās, ka viņš vairs nav tik saspringts. Tas, kurš stādījās priekšā ar Jindras vārdu, ierunājas no jauna:

“Vai esat no Bohēmijas?”

“Nē, no Morāvijas.”

“Kāda sakritība, es ar’!”

Atkal iestājas klusums. Kubišs zina, ka viņš tiek pārbaudīts. “Vai varat pateikt, no kurienes?”

“No Tršebīčas apkārtnes,” Kubišs negribīgi atbild.

“Es to pusi pazīstu. Vai zināt, ar ko ir neparasta Vladislavas stacija?”

“Tajā ir milzums rožukrūmu. Droši vien stacijas priekšnieks ir liels puķu mīļotājs.”

Abi vīri nomierinās. Kubišs vēl piemetina:

“Neņemiet ļaunā, ka nevaru jums stāstīt par mūsu misiju. Es varu jums atklāt tikai tās kodēto nosaukumu. “AntropoīdsT

Cehu pretošanās kustības atlikumi tagad pieņem vēlamo par esošo, un reizi par visām reizēm tie nekļūdās.

“Vai esat ieradušies novākt Heidrihu?” apvaicājas tas, kurš sauc sevi par jindru.

Kubišs satrūkstas:

“Kā jūs to zināt?”

Ledus ir salauzts. Trīs vīri pielej sev tēju. Viss, kas vēl atlicis no l’ragas pretošanās kustības, kam tur ir nozīme, tiks virzīts abu no Londonas atlidojušo desantnieku atbalstam.

154

Gadus piecpadsmit man riebās Flobērs, jo viņš šķita vainīgs apstāklī, ka pastāv tāda franču literatūra, kurā nav diženuma un fantāzijas un kura aprobežojas ar viduvējību aprakstīšanu, ar baudu izčāpstina katru sava kaitinošā reālisma kumosu, tīksminoties par sīkpilsoņa pasauli un vienlaikus izliekoties to nosodām. Un tad es izlasīju “Salambo”, kas uzreiz iekļuva manu mīļāko grāmatu sarakstā.

Kad man radās doma atskatīties viduslaiku vēsturē, lai aprakstītu dažas epizodes, kas ir čehu un vācu domstarpību pamatā, gribēju sameklēt piemērus vēsturiskos romānos, kuru darbība norit tālā pagātnē, un tad man atkal ienāca prātā Flobērs.

Vēstulēs, kas tapušas “Salambo” radīšanas laikā, Flobērs uztraukts raksta: “Es zinu, ka runa ir par vēsturi, bet, ja romāns ir tikpat garlaicīgs kā zinātniskā literatūra...” Viņam pašam arī šķiet, ka viņš raksta “nožēlojamā akadēmiskā stilā”, un “nedod mieru šī stāsta psiholoģiskā puse”, jo vairāk tāpēc, ka runa ir par personāžu apveltīšanu ar “valodu, kura viņiem pat prātā nevarētu ienākt!". Attiecībā uz priekšizpēti viņš raksta: “Saistībā ar vārdiem un idejām es veicu pētījumus, es novirzos no pamatlīnijas, es nododos bezgalīgai fantazēšanai (..).” Viņa skatījumā šī tendence iet roku rokā ar patiesīguma problēmu: “Kas attiecas uz arheoloģiju, tā būs “ticama”. Un punkts. Viss, ko es gribu, - lai neviens nevarētu pierādīt, ka es stāstu muļķības.” Šai ziņā es jūtos nostādīts neizdevīgākā situācijā - ir daudz vieglāk konstatēt, ka, rakstot par 20. gadsimta 40. gadiem, norādu nepareizu mersedesa numura zīmi, nekā, piemēram, pieķert Flobēru nezināšanā attiecībā uz ziloņa iejūgu 3. gadsimtā pirms mūsu ēras.

Lai būtu kā būdams, man zināmu mierinājumu sniedz doma, ka Flobērs, rakstīdams savu šedevru, arī jutās satraukts un uzdeva šādus jautājumus. Un mani priecē arī viņa vārdi: “Mūsu ieceres ir nozīmīgākas nekā mūsu darbi.” Tas nozīmē, ka es varu šo grāmatu arī salaist grīstē. Tagad visam vajadzētu iet uz priekšu raitāk.

155

Neticami, bet es tikko uzgāju vienu romānu par šo atentātu. Tā nosaukums ir Like a Man, autors ir kāds Deivids Čako. Virsraksts laikam domāts kā aptuvens grieķu vārda “Antropoīds” tulkojums. Autors ir veicis ārkārtīgi labu izpēti - man radās iespaids, ka viņš ir izmantojis visu, kas zināms par atentātu pret Heidrihu, lai pārstrādātu šīs ziņas romāna epizodēs. Viņa radītā sižeta struktūrā iekļautas pat dažas ļoti mazpazīstamas teorijas (pret tām dažkārt vajag izturēties ar piesardzību), piemēram, hipotēze par saindēto bumbu. Viņa zināšanas par šo dosjē mani pamatīgi pārsteidza - it īpaši, ņemot vērā detalizēto informāciju, ko viņš savācis un par ko es sliecos domāt, ka tā ir patiesa, jo, ciktāl sniedzas manas zināšanas, es ne reizi nespēju pieķert viņu aplamībā. Tā nu viņš piespieda mani nedaudz pārvērtēt Alana Bērdžesa romānu “Septiņi vīri rītausmā”, ko uzskatīju par diezgan paviršu. Es paudu visai dziļu skepsi par vietu, kur viņš apraksta, kā uz Kubiša dibena ar nokaitētu dzelzi iededzināts kāškrusts, un tikpat augstprātīgi pieminēju kļūdu saistībā ar Heidriha mersedesa krāsu, kas romānā aprakstīta kā zaļa. Bet Deivida Čako romāns apliecina faktus gan par kāškrustu, gan krāsu. Tā kā līdz tam ne reizi nebiju pamanījis, ka viņš kļūdītos - pat ļoti dīvainos sīkumos, par kuriem es lepnuma brīdī (godīgi sakot, nedaudz apšaubāms lepnums!) domāju, ka esmu vienīgais, kam tie zināmi, - es, protams, uzskatīju, ka viņa vārdos ir patiesība. Tomēr tad pēkšņi sāku šaubīties - es taču pats savām acīm redzēju to mersedesu melnu - gan Armijas muzejā Prāgā, kur mašīna ir ekspozīcijā, gan daudzajās fotogrāfijās, kuras man ir izdevies apskatīt. Tiesa, melnbaltā fotogrāfijā nav grūti sajaukt tumši zaļu krāsu ar melnu. Turklāt atminos, ka par eksponēto automašīnu savulaik izcēlās neliela polemika - muzejs to pasniedza ka oriģinālu, bet daži to apstrīdēja, sacīdami, ka tas esot precīzs oriģināla atdarinājums (ar pārsprāgušu riepu un saspridzinātām aizmugures durvīm), reprodukcija. Tomēr, pat ja tā tiešām ir kopija, viņiem taču būtu vajadzējis pievērst uzmanību krāsai!

Bez šaubām, es varbūt pievēršu pārspīlēti daudz uzmanības detaļai, kas galu galā ir tikai dekoratīvs elements; es to labi zinu. Varbūt man ir klasisks neirotiķa simptoms? Varbūt esmu auksts, nejūtīgs cilvēks bez fantāzijas? Labi, aizmirstam par to.

Kad Čako raksta: “Heidriha pili varēja iekļūt pa dažādiem ceļiem, bet Heidrihs, būdams kārs uz izrādīšanos, vienmēr izmantoja galveno ieeju, pie kuras bija sargs,” - šāda pārliecība mani fascinē. Es domāju: “Bet kā viņš to var zināt? Kā viņš var būt drošs par toV’ Vēl viens piemērs - saruna starp Gabčīku un Heidriha čehu pavāru. Pavārs stāsta Gabčikam par aizsardzību, kas Heid-riham nodrošināta mājas apstākļos: “Heidrihs nicina aizsardzību, bet „S,S uztver savu darbu nopietni. Viņš ir to priekšnieks, saprotat? Viņi pret Heidrihu izturas kā pret Dievu. Viņš ir tēls, kam viņi visi cenšas līdzināties. Gaišmatainais zvērs. Tieši tā viņi dienestā šo iesaukuši. Jūs spēsiet izprast vāciešus tikai tad, ja saskatīsiet šajā iesaukā komplimentu.”

Šeit parādās Čako prasme iekļaut kaut ko no vēsturiskiem faktiem - Heidrihs bija gaišmatis un patiešām tika saukts par “gaišmataino zvēru” - replikā, kurai raksturīga zināma izsmalcinātība. Starp citu, Čako ir lielisks dialogu meistars - Vēsture viņa romānā ienāk tieši caur tiem. Un jāteic: kaut gan es tomēr negrasos izmantot šo paņēmienu, kurš viņam ir tik ļoti izdevies, no dažām lappusēm burtiski nespēju atrauties. Piemēram, kad pavārs dod Gabčikam asinis stindzinošu Heidriha aprakstu, tas atbild: “Neuztraucieties, viņš ir tikai cilvēks. To var pierādit.” Par to es jūsmoju gandrīz tāpat kā par dialogiem itāļu vesternos.

Nu labi, tās ainas, kur aprakstīts, kā Gabčikam viesistabas vidū atsūkā vai kā Kubišs vannas istabā sit dūrē, neapšaubāmi ir izfantazētas. Es zinu, ka Čako nezina, vai Gabčikam ticis atsūkāts (ne ari kādos apstākļos) un - vēl jo mazāk - kad Kubišs ir sitis dūrē; šādām ainām gandrīz nekad nav liecinieku - ar dažiem retiem izņēmumiem -, un Kubišam nebija ne mazākā iemesla kādam atskaitīties par dienām, kad viņš pašapmierinājās, turklāt zināms, ka viņš nav atstājis dienasgrāmatu. Taču autors lieliski izmanto romāna psiholoģisko dimensiju; tajā ir neskaitāmi iekšējie monologi un netrūkst arī atkāpju no vēsturiskās precizitātes, uz kuru autors nemaz nepretendē, jo grāmatas sākumā ir norādits, ka “jebkura sakritība ar faktiem utt... ir vistīrākā sagadīšanās”. Tātad Cako pirmām un galvenām kārtām ir gribējis uzrakstīt romānu, kura pamatā ir kārtīgs pētniecisks darbs, un nav centies burts burtā sekot faktiem. Viņš balstās uz patiesa notikuma hroniku, izmanto maksimāli daudz romāna žanra elementu, tomēr ar vieglu sirdi arī fantazē, ja tas nāk par labu vēstījumam. Tā teikt, viņam ne par ko nav jāatskaitās Vēsturei. īsi sakot, veikls blēdis. Burvju mākslinieks. Romānu autors, vai ne?

Tiesa, kad rūpīgi ieskatos fotoattēlos, man atkal sāk rasties šaubas par krāsu. Tai izstādē es biju pirms vairākiem gadiem, varbūt atmiņa mani viļ. Es redzu šo mersedesu tik melnu! Varbūt vainīga ir mana iztēle. Pienāks brīdis, kad man nāksies izšķirties. Vai pārbaudīt. Izvēlēties vienu vai otru.

156

Pajautāju Natašai par mersedesu. Arī viņa atceras redzējusi to melnu.

157

Jo vairāk pieaug Heidriha vara, jo biežāk viņš uzvedas kā Hitlers. Tagad viņš kā fīrers vēršas pie saviem darbiniekiem ar garām un kaismīgām runām par pasaules likteņiem. Franks, Eihmanis, Bcmc, Millers un Šellenbergs rātni noklausās sava šefa murgainos komentārus, kad viņš noliecas pie pusložu kartes.

“Skandināvi, nīderlandieši un flāmi ir ģermāņu rase... Tuvos Austrumus un Āfriku sadalīsim ar itāļiem... Krievi tiks patrenkti aiz Urāliem, un viņu zemi kolonizēs zemnieki-karavīri... Urālu kalni būs mūsu austrumu robeža. Mūsu jauniesauktie tur gadu pavadīs karadienestā un tiks sagatavoti gan partizānu karadarbībai, gan robežsardzei. Tas, kurš necīnīsies bez atelpas, varēs doties prom, es neturēšu uz viņu ļaunu prātu...”

Apreibis no vardarbības dotās varas, Heidrihs, tāpat kā viņa kungs, jau iztēlojas sevi pasaules saimnieka godā. Bet vēl taču ir jāuzvar karš, jāuzveic krievi, turklāt eksistē garum garš troņmantnieku saraksts, kurus vajag dabūt pie malas. Kaut gan Heidrihs ir ļoti optimistisks - un, patiesi, Heidriha zvaigzne nebeidz kāpt pie reiha melnajām nakts debesīm par daudz ko vēl ir ļoti pāragri spriest.

Ir zināms, ka jau pašā sākumā cīņa starp Hitlera kroņprinčiem izvērsusies ļoti sīva. Kur šajā muklājā atrodas Heidrihs? Daudzi, kurus fascinē šīs ļaundabīgās figūras aura, skatās uz viņa komētai līdzīgās karjeras kāpumu un ir pārliecināti, ka viņš agri vai vēlu mantos fīrera amatu vai pat ieņems tā vietu.

Tomēr 1942. gadā ceļš uz augstāko virsotni vēl ir tāls. Heid-rihu vairāk nekā jebkad agrāk aplido troņa tīkotāji no pirmajām rindām: Gērings, Bormans, Gebelss - tie visi cenšas izraut viņu no Himlera rokām, bet tas nenolaiž ne acu no savas labās rokas. Kaut gan pēc iecelšanas amatā Prāgā un galīgā atrisinājuma lietas uzticēšanas Heidrihs ir pacēlies, tā teikt, citā dimensijā, viņš vēl nav īsti sasniedzis šo vīru līmeni. Gērings ir krietni atpalicis šajā kroņprinču skrējienā, tomēr oficiāli viņš vēl aizvien ir režīma otrais numurs un nozīmētais Hitlera pēctecis. Bormans ir nomainījis Rūdolfu Hesu partijas virsotnē un uzturas Hitlera tuvumā. Gebelsa propaganda vairāk nekā jebkad ir kļuvusi par režīma balstu. Himlers vada Waffen-SS, kuras cīņas vienības gūst panākumus visās frontēs, un viņa pārziņā ir arī visa koncentrācijas nometņu sistēma; šīs divas jomas lielā mērā atrodas ārpus Heidriha ietekmes sfēras.

Kaut gan protektora amats tagad ļauj viņam apiet hierarhijas ķēdi un piekļūt Hitleram pa tiešo, Heidrihs vēl nav apņēmies gāzt Himleru, jo labi zina: lai cik nenozīmīgs izskatās viņa priekšnieks, šo vīru nedrīkst novērtēt par zemu, turklāt viņa otrā numura statuss ,S\S' ļauj viņam vajadzības gadījumā paslēpties aiz šefa muguras, lai nogaidītu brīdi, kad viņš pats kļūs tik varens, ka ne no viena vairs nebūs jābaidās.

Lūk, Heidriha tiešie sāncenši, kuri vēl kādu laiku bija diezgan ietekmīgi: Alfrēds Rozenbergs, austrumu teritoriju ministrs un šo teritoriju kolonizēšanas teorētiķis; Osvalds Pols, galvenais koncentrācijas nometņu pārraugs, kā arī atbildīgais par “galveno pārvaldi” (Hauptamt jeb НА, kas ir RSHA struktūra); Hanss Franks, Polijas ģenerālgubernators, viņa kolēģis Varšavā; visbeidzot, Kanariss, abvēra šefs, viņa kolēģis vērmahtā... Protams, dažādu funkciju un pilnvaru apvienošanas dēļ viņa vara krietni vien pārsniedz katra minētā vīra atsevišķās pilnvaras. Tomēr katrs no viņiem savā jomā viņa varu zināmā mērā ierobežo. Ja raugāmies uz šo jautājumu šādā aspektā, jāpiemin arī Dalīge, parastās policijas priekšnieks; tai ir cita “galvenā pārvalde”, kas SS struktūrā it kā ir tieši pakļauta Himleram. Ir skaidrs, ka Heidriha uzdevumi aprobežojas ar žandarma pienākumiem, viņš ir kārtības uzturētājs parasto tiesību izpratnē, tomēr Orpo, Schupo un Kripo, kam nav ne gestapo varas, ne drūmā prestiža, ir policijas atzari, kuri neietilpst Heidriha kontroles sfērā.

Tātad ceļš vēl ir tāls. Bet Heidrihs jau ir pietiekami uzskatāmi parādījis, ka nemēdz bezspēcībā nolaist rokas.

158

Šis atgadījums ir pārstāstīts daudzās grāmatās. Himlers, piedaloties eksekūcijā Minskā, noģībst, kad viņu apšķiež viņa acu priekšā nošautu meiteņu asinis. Tieši pēc šīs mokošās ainas viņš esot atskārtis, ka ir nepieciešams atrast citu līdzekli, kas būtu mazāks nervu pārbaudījums šāvēju komandu dalībniekiem, kam jāturpina ebreju un citu Untermenschen likvidācijas darbs.

Turklāt, ja mani pieraksti ir pareizi, eksekūciju izbeigšana sakrīt ar līdzīgu atskārsmi, kas piemeklējusi Heidrihu, kurš kopā ar savu padoto, “gestapo Milleru”, arī bija devies inspicēt nošaušanas.

Einzacgrupas vienmēr rīkojās puslīdz vienādi: lika izrakt gigantisku bedri, no tuvīnajām pilsētām un ciematiem atveda simtiem vai pat tūkstošiem ebreju vai citu cilvēku, kurus uzskatīja par režīma pretiniekiem, sarindoja visus šos ļaudis bedres malā un nošāva ar ložmetēju. Reizēm lika viņiem mesties ceļos un ielaida lodi pakausī. Bet vairumā gadījumu pat nepapūlējās pārbaudīt, vai visi ir miruši, un daži tika aprakti dzīvi. Daži no tiem izdzīvoja - pusdzīvi, pusmiruši patvērās aiz kāda līķa, sagaidīja nakti, lai izkārpītos līdz virsmai cauri virsū samestajai zemei (tomēr šādi gadījumi ir īsts brīnums). Vairāki liecinieki ir aprakstījuši, kā izskatījās šī cits citam virsū sakrauto līķu grēda, šī haotiskā masa, no kuras izlauzās agonizējošo cilvēku kliedzieni un vaidi. Pēc tam šīs bedres aizraka. Kopumā ar šo primitīvo metodi einzacgrupas likvidēja apmēram pusotru miljonu cilvēku - gan ebrejus, gan neebrejus, bet lielākoties tomēr ebrejus.

Heidrihs kopā ar Himleru vai Eihmani piedalījās vairākās nošaušanās. Vienā no tām jauna sieviete pasniedza viņam savu zīdaini, lai viņš to glābtu. Bērna māte tika nošauta tieši viņa acu priekšā. Heidrihs, nebūdams tik jūtīgs pret šausmu skatiem kā Hinders, nenoģība. Tomēr šīs ainas nežēlība tik un tā viņu šokēja, un viņš sāka prātot, cik piemērota ir šāda eksekūciju metode. Tāpat kā Himlers, viņš bažījās par katastrofālajām sekām, ko tā atstāj uz brašo esesiešu nerviem un morāli. Izpaudis šīs bažas, viņš pastiepa roku pēc lauka somas un ierāva šļuku sļivovicas. Tas ir viens no plūmju šņabjiem, ko brūvē čehi, - ļoti stiprs un, pēc daudzu čehu domām, ne pārāk labs. Bet iemetējam Heidriham tas droši vien iegaršojās, kad viņš bija apmeties Prāgā.

Tomēr bija vajadzīgs zināms laiks, līdz viņš nonāca pie secinājuma, ka viņa einzacgrupu darbība nebūt nav ideāls ebreju jautājuma risinājums. 1941. gada jūlijā, kad viņš veica savu pirmo inspekciju

kopā ar Himleru - Minskā, uz kurieni abi vīri devās īpašajā reihs-firera vilcienā, - ne Heidriham, ne viņa priekšniekam neatradās nekas iebilstams pret slaktiņu, par kura aculieciniekiem viņi bija kļuvuši. Abiem bija vajadzīgi vēl vairāki mēneši, lai saprastu, ka šādas izdarības atsviež Vāciju atpakaļ tāda barbarisma līmenī, ka nākotnē Trešo reihu par to nosodīs ne viena vien paaudze. Bija kaut kas jādara, lai to novērstu. Tomēr slepkavošanas process bija sākts tik sparīgi, ka vienīgais variants, ko viņi spēja atrast, bija Aušvica.

159

Pārsteidzošā kārtā šai drūmajā un baisajā laikā nemitīgi pieaug čehu laulību skaits. Tam ir kāds īpašs iemesls. 1942. gada sākumā spaidu darbi attiecas tikai uz neprecētajiem. Pēkšņi tiek konstatēts liels skaits čehu pilsoņu, kuri steigšus precas. Bet tas, protams, nepaslīd garām Heidriha dienestu modrajai acij. Tādēļ tiek pieņemts lēmums, ka čehu darba dienests attieksies uz visiem vīriešu kārtas čehiem bez izņēmuma. Un desmitiem tūkstoši čehu strādnieku - precētu vai neprecētu - piespiedu kārtā tiek nosūtīti uz visām reiha malām kā darbarokas visur, kur rodas vajadzība, respektīvi, pilnīgi visur, jo vērmahts “aprij” miljoniem vācu strādnieku. Darba gaitās čehi satiek poļus, beļģus, dāņus, holandiešus, norvēģus, frančus utt.

Šī politika, starp citu, nav bez blaknēm. Vienā no daudzajiem USHA ziņojumiem, kas pastāvīgi nonāk uz Heidriha rakstāmgalda, lasām:

"No dažādām reiha vietām, kur nodarbināti miljoniem ārvalstu strādnieku, mēs dzirdam runājam par dzimumsakariem ar vācu sievietēm. Bioloģiskās novājināšanās briesmas visu laiku pieaug, l āpāt nemitīgi palielinās arī sūdzību skaits par jaunām vācu asiņu sievietēm, kuras cenšas stāties sentimentālās attiecībās ar čehu strādniekiem.”

Iedomājos, ka Heidrihs, lasīdams šo ziņojumu, saviebjas. Viņam nekad nav bijis iebildumu pret kniebšanos ar ārzemniecēm. Bet tas, ka riestojošas ārietes cenšas kopoties ar šiem ārzemniekiem, ar šiem ieceļotājiem, noteikti izraisa viņā pretīgumu un ir vēl viens iemesls, kura dēļ viņš izjūt nicinājumu pret sievietēm kā tādām. Viņš ir pārliecināts, ka Līna gan nekad ne uz ko tādu nebūtu spējīga, pat ja gribētu atriebties par viņa neuzticību, - Līna ir īsta tīrasiņu vāciete, aristokrātiska būtne, kura drīzāk izvēlētos doties nāvē nekā kopoties ar žīdu, nēģeri, slāvu, arābu vai jebkuru citu zemākas rases pārstāvi. Ne tā kā šīs miesaskārās kuces, kuras nav pelnījušas būt piederīgas pie vācu tautas. Viņš tās visas sadzītu bordelī vai, vēl labāk, aizsūtītu uz āriešu radīšanas nometni, audzētavu, kurā jaunas blondīnes gaida, kad tās apsēklos SS ērzeļi. Un lai tik pamēģina pīkstēt pretī.

Netieku gudrs, kā gan nacisti varēja savietot savu doktrīnu ar slāvu sieviešu skaistumu; Austrumeiropā ir atrodamas visa kontinenta skaistākās sievietes, turklāt viņas visbiežāk ir blondas un zilacainas. Kad Gebelsam bija sakars ar Lidu Bārovu, brīnumaini skaisto čehu aktrisi, rases jautājumi viņam, šķiet, nebija īpaši svarīgi. Iespējams, viņš domāja, ka žilbinošs skaistums padara šo sievieti piemērotu pārvācošanai. Ja tā padomā par vairuma nacistu augsta ranga pārstāvju degradēto ārieni - un Gebelss ar savu greizo kāju ir viens no labākajiem piemēriem -, mēs varam tikai pasmieties par viņu nemitīgajām bailēm no “rases novājināšanas”. Tomēr Heidriha gadījums ir atšķirīgs. Viņš nav mazs, tumšmatains ukris, viņa āriene ir kā īsts ģermāniskuma paraugs. Vai viņš tam ticēja? Domāju, ka jā. Mēs vienmēr ļoti viegli noticam tam, kas mums glaimo un ir izdevīgi. Pārdomāju vēlreiz šo Pola Ņūmena atziņu: “Ja man nebūtu bijušas zilas acis, es nekad nebūtu varējis uztaisīt tādu karjeru.” Nez vai Heidrihs domāja tāpat?

f

Es vēlreiz nejauši atradu ar Heidrihu saistītu daiļdarbu, šoreiz televīzijas filmu “Tēvzeme”, kas uzņemta pēc Roberta Harisa romāna Fatherland motīviem. Galveno varoni tēlo Ritgers Hauers, holandiešu aktieris, kuru nemirstīgu padarīja darbs Ridlija Skota filmā Blade Runner. Šeit viņš tēlo vienu no SS virsniekiem Kripo jeb kriminālpolicijā.

Stāsts norisinās 1960. gadā. Vācijā vēl aizvien valda fīrers. Berlīne ir atjaunota pēc Alberta Špēra plāniem un līdzinās pilsētai, kurā sajaucies baroks, jūgendstils, Musolīni laika un izteikti futūristiska arhitektūra. Karš ar Krieviju turpinās, bet visā Eiropā tagad noteicējs ir Trešais reihs. Tomēr attiecībās ar ASV ir vērojams atkusnis. Tuvākajās dienās Kenedijam jāsatiek Hitlers un jāparaksta vēsturiska vienošanās. Šajā mākslas filmā par prezidentu ievēlēts tēvs Džozefs Patriks, nevis dēls Džons Ficdžeralds. Bet JFK tēvs nekad nav slēpis savas simpātijas pret nacistiem. Vēstījuma princips tātad ir “ja nu...?”. Tajā modelēta alternatīva vēsture, balstoties uz pieņēmumu, ka Hitlera režīma dienām nepienāk gals. Kaut ko tādu sauc par uhroniju.

Filmā tā izpaužas kā krimināla intriga: mīklainā kārtā tiek noslepkavoti augsta ranga nacistu darbinieki. Ar amerikāņu žurnālistes palīdzību, kas ieradusies atspoguļot Kenedija vizīti, Rit-gera Hauera tēlotais SS policijas inspektors atklāj saikni, kas vieno visus noslepkavotos: Bīleru, Štukartu, Luteru, Neimani, Langi... Viņi visi ir piedalījušies noslēpumainā sanāksmē, kuru pirms divdesmit gadiem, 1942. gada janvāri, sarīkoja neviens cits kā Heid-rihs. 60. gados Heidrihs ir kļuvis par ministru un reihsmaršalu, nomainot Gēringu, un lielos vilcienos ir režīma figūra numur divi. Lai neapdraudētu ar Kenediju parakstāmo vienošanos, Hitlers grib novākt visus, kuri piedalījās šajā sanāksmē, - tad nekad nenāktu gaisma tās darba kārtība. Faktiski todien, 1942. gada 20. janvārī, tika oficiāli apstiprināts galīgais atrisinājums, ko ar saviem parakstiem apliecināja visi vairāk vai mazāk iesaistītie ministri. Tieši tur

Heidriha vadībā un ar uzticamā asistenta Eihmaņa palīdzību tika nolemts ar gāzi iznīcināt vienpadsmit miljonus ebreju.

Viens no dalībniekiem, Francis Luters, kurš tolaik bija Riben-tropa pārstāvis ārlietās, nevēlas mirt. Viņam ir neapgāžami pierādījumi par ebreju genocīdu, un viņš grasās tos notirgot amerikāņiem apmaiņā pret politisko patvērumu. Visa pasaule faktiski pat nenojauš par genocīdu: oficiāli skaitās, ka Eiropas ebreji ir deportēti un pārcelti uz dzīvi Ukrainā, bet tur Krievijas fronte ir tik tuvu, ka neviens no starptautiskajiem novērotājiem nevar aizbraukt uz turieni un visu pārbaudīt. Pirms pienāk Lutera kārta tikt noslepkavotam, viņš paspēj sazināties ar amerikāņu žurnālisti, un tā pēdējā brīdī, kad Hitlers jau grasās ar lielu pompu pieņemt amerikāņu prezidentu, pagūst nodot vērtīgos dokumentus Kene-dijam. Piepeši Kenedija un Hitlera tikšanās tiek anulēta; Amerikas Savienotās Valstis atsāk cīņu ar hitlerisko Vāciju, un Trešais reihs beigās sabrūk - tas notiek ar divdesmit gadu aizkavēšanos.

Šai mākslas darbā Vanzē konference savā ziņā pasniegta kā būtisks galīgā atrisinājuma elements. Protams, lēmums par to tika pieņemts ne jau Vanzē. Ir zināms, ka Heidriha einzacgrupas austrumu frontē tolaik jau nogalināja simtiem tūkstošus cilvēku. Bet Vanzē piešķīra genocīdam oficiālu statusu. Tagad runa vairs nebija par neuzkrītošu uzdevuma veikšanu, uzticot tā izpildi dažām slepkavu vienībām (ja simtiem tūkstošus cilvēku vispār iespējams nogalināt neuzkrītoši), bet gan par visas režīma politiskās un ekonomiskās infrastruktūras iedarbināšanu genocīda īstenošanai.

Pati sanāksme ilga tik tikko divas stundas. Divas stundas, lai pēc būtības atrisinātu juridiskus jautājumus: ko darīt ar pusebre-jiem? Ar ceturtdaļebrejiem? Ar ebrejiem, kuri apbalvoti Pirmajā pasaules karā? Ar ebrejiem, kuri precējušies ar vācietēm? Vai šīm āriešu atraitnēm būs jāatlīdzina par zaudētajiem ebreju dzīvesbiedriem, piešķirot pensiju? Kā jau visās sanāksmēs, vienīgie patiešām būtiskie lēmumi ir tie, kas ir pieņemti jau iepriekš. Faktiski Heid-rihs tikai vēlējās informēt visus reiha ministrus, ka viņiem nāksies

strādāt, paturot acīs konkrētu mērķi: visas Eiropas ebreju fizisku iznīcināšanu.

Skatos uz tabulu, kuru Heidrihs izdalīja sanāksmes dalībniekiem. Tajā norādīts, cik ebreju no katras konkrētās valsts nepieciešams “evakuēt”. Tabula ir sadalīta uz pusēm. Pirmajā pusē uzskaitītas visas reiha valstis; Igaunija jau atzīmēta kā judenfrei, bet norādīts, ka Ģenerālgubernatorā (t. i., Polijā) vēl ir 2 miljoni ebreju. Otrajā pusē, kas liecina par 1942. gadā vēl izplatīto nacistu optimismu, ir apkopotas satelītvalstis (Slovākija - 88 000 ebreju, Horvātija - 40 000 ebreju) vai sabiedrotie (Itālija, t. sk. Sardinia - 58 000 ebreju...), kā arī arī neitrālās valstis (Šveice - 18 000, Zviedrija - 8000, Turcijas Eiropas daļa - 55 500, Spānija - 6000...) un pretinieku valstis (tolaik divas vēl atlikušās bija PSRS - tiesa, krietna tās daļa jau bija iekarota, tur mitinājās 5 miljoni ebreju, tostarp 3 miljoni pilnīgi okupētajā Ukrainā, - un Anglija - 330 000 ebreju, bet tā vēl ne tuvu nebija iekarota). Ar pierunāšanu vai piespiežot bija paredzēts likt pilnīgi visām Eiropas valstīm veikt ebreju deportēšanu. Lapas apakšpusē norādītais kopskaits nedaudz pārsniedza vienpadsmit miljonus. Šis plāns tiks izpildīts piecdesmit procentu apmērā.

Eihmanis pastāstīja, kas notika pēc konferences. Tiklīdz ministriju pārstāvji bija prom, telpā palika tikai pats Heidrihs un abi viņa tuvākie padotie, Eihmanis un “gestapo Millers”. Viņi iegāja nelielā salonā ar elegantiem kokgriezumiem. Heidrihs ielēja sev konjaku, ko nobaudīja, klausīdamies klasisko mūziku (domāju, ka Šūbertu), un visi trīs vīri izsmēķēja pa cigāram. Eihmanis raksta, ka Heidrihs esot bijis lieliskā garastāvoklī.

161

Vakar nomira Rauls Hilbergs. Viņš bija “funkcionālistu” tēvs. Šie vēsturnieki domā, ka ebreju iznīcināšana patiesībā bija nevis

iepriekš plānota, bet gan apstākļu spiesta. Ar to viņi atšķiras no “intencionālistiem”, kuriem šis projekts jau pašā sākumā šķita skaidrs, proti, tas ir bijis iecerēts jau kopš 1924. gadā sarakstītās “Manas cīņas” (Mein Kampf).

Sakarā ar Hilberga nāvi Le Monde publicēja 1994. gadā sniegtas intervijas fragmentus, kur lielos vilcienos atspoguļota viņa teorija:

“Domāju, ka vācieši sākumā nemaz nezināja, ko dara. Viņi it kā vadīja vilcienu, kurš brauca pretim aizvien lielākai vardarbībai pret ebrejiem, bet tā precīzais galamērķis vēl nebija noteikts. Neaizmirsīsim, ka nacisms vairāk nekā jebkuras citas partijas ideoloģija bija kustība, kam vienmēr jāiet uz priekšu, tā nekad nedrīkstēja apstāties. Saskārusies ar nepieredzēti grūtu uzdevumu, vācu birokrātija nezināja, ko darīt: tieši tad savu lomu sāka spēlēt Hitlers. Pašā varas virsotnē bija jābūt kādam, kurš dos zaļo gaismu parasti piesardzīgajiem birokrātiem.”

Viens no intencionālistu argumentiem ir frāze, kas izskanēja no Hitlera mutes publiskā uzrunā 1939. gada janvāri: “Ja starptautiskajiem žīdu finansistiem kā Eiropā, tā ārpus tās izdosies sarīdīt tautas uz jaunu pasaules karu, rezultāts būs nevis zemeslodes boļševizācija un jūdaisma uzvara, bet gan žīdu rases iznīdēšana Eiropā.” Savukārt vēl izteiksmīgāks, vēl nozīmīgāks rādītājs, kas varētu liecināt par to, ka taisnība tomēr ir funkcionālistiem, ir apstāklis, ka nacisti ilgu laiku patiešām meklēja teritorijas, uz kurieni varētu izsūtīt ebrejus: tika minēta Madagaskara, Arktika, Sibīrija, Palestīna. Eihmanis pat vairākkārt satikās ar cionistu aktīvistiem. Bet kara jukās visi šie projekti tika gluži vienkārši norakstīti. Ebreju transportu uz Madagaskaru varētu plānot tikai tad, ja tiktu iegūta kontrole pār jūrasceļiem, bet tas nevarēja notikt, kamēr nebeidzās ieilgušais karš ar Lielbritāniju. Un arī pievēršanās austrumu virzienam lika meklēt radikālākus risinājumus. Pat ja nacisti to nekad neatzītu, viņi labi saprata, ka iekarojumi austrumos nebūt nav droši un varonīgā padomju pretestība var beigties ja ne ar pašu ļaunāko - 1942. gadā vēl neviens

nevarēja iedomāties, ka Sarkanā armija ielauzīsies Vācijā un aizies līdz pat Berlīnei, - tad vismaz ar okupēto teritoriju zaudēšanu. Tātad bija jārīkojas ātri. Un tā ebreju jautājums pamazām ieguva rūpnieciskas aprises.

162

Preču vilciens apstājas, ilgi čīkstot bremzēm. Uz perona ir gara platforma. Debesīs dzirdama vārnu ķērkšana. Platformas galā ir lieli vārti ar uzrakstu vācu valodā virs frontona. Aiz tiem ir brūnu ķieģeļu ēka. Vārti atveras. Pa tiem var iebraukt Aušvicā.

163

Torīt Heidrihs saņem no Himlera vēstuli. Priekšnieks ir sašutis, jo Hamburgas policija aizturējusi aptuveni 500 vācu jauniešu par to, ka viņi nodevušies svingam, tai ārzemju deģenerātu dejai, kurā laižas nēģeru mūzikas pavadījumā.

“Esmu pret to, ka mēs šai lietā veicam tikai daļējus pasākumus. Visi organizētāji ir jāsūta uz koncentrācijas nometni. Tur šai jaunatnei vispirms pienākas kārtīgs pēriens. Uzturēšanās laiks nometnē būs diezgan ilgs, gadus divus trīs. Skaidri jānosaka: šiem jauniešiem vairs nebūs tiesību studēt. Tikai ar rupju spēku mēs varēsim apturēt šo anglofilo tendenču bīstamo izplatību.”

Heidrihs patiešām liks deportēt apmēram piecdesmit jauniešus. Kaut gan fīrers ir uzticējis viņam vēsturisko uzdevumu lid/ pēdējam iznīcināt visus Eiropas ebrejus, viņš tik un tā nevar pamest novārtā arī citas, maznozīmīgākas lietas.

164

Ciebelsa dienasgrāmata, 1942. gada 21. janvāra ieraksts: “Heidrihs beidzot nosaucis protektorāta jaunās valdības sastāvu. Hāha iesniedzis viņam pieprasīto deklarāciju par solidaritāti ar reihu. Heidriha piekopto politiku protektorātā patiešām var uzskatīt par priekšzīmīgu. Viņš itin viegli tika galā ar samilzušo krīzi, un līdz ar to protektorāts tagad ir daudz labākā stāvoklī nekā daudzas citas okupētās zemes vai satelītteritorijas.”

165

Kā ikkatru dienu, Hitlers nododas nebeidzamiem monologiem, ārdās un izgāž pār saviem pakalpīgajiem, klusējošajiem klausītājiem dažādas pārdomas par to, kas notiek politikā. Nevaldāmi vārdu plūdi viņu aiznes līdz situācijai protektorātā:

“Neirāts ļāva čehiem sevi pilnīgi vazāt aiz deguna! Vēl seši mēneši tādā garā, un ražošanas apjomi būtu samazinājušies par 25 %! No visiem slāviem čehs ir visbīstamākais, jo viņš ir strādnieks. Viņš ir radis pie kārtības, metodisks, prot slēpt savus nodomus. Tagad viņi strādās, jo zina, ka mēs esam bargi un nepazīstam žēlastības.”

Ar to viņš dara zināmu, ka ir ļoti apmierināts ar Heidriha darbu.

166

Neilgi pēc tam Hitlers uzņem Heidrihu Berlīnē. Tātad Heidrihs atkal nonāk Hitlera tuvumā vai arī otrādi. Hitlers aizrautīgi klāsta: “Mēs varēsim atgūt čehu radītos zaudējumus, ja attiecībā uz viņiem piekopsim konsekventu politiku. Liela daļa čehu ir vācu

izcelsmes, un ir pilnīgi iespējams viņus pārvācot.” Arī ar to viņš pauž augstākā mērā atzinīgu novērtējumu sava padotā darbam -tāpat kā Spēra gadījumā, tiesa, pavisam citā aspektā.

Ar Spēru viņš var runāt par ko citu, ne tikai par politiku, karu un ebrejiem. Viņš var runāt par mūziku, glezniecību, literatūru un tad iztēloties Vāciju un nākotnes Berlīni, kuras plānu viņi ir izstrādājuši kopā un kuru viņa ģeniālajam arhitektam uzticēts izaudzēt no zemes. Ar Spēru Hitlers var beidzot ieelpot tīru gaisu. Spērs viņu izklaidē, tā pavērtie logi ļauj palūkoties uz ārpasauli no šā nacionālsociālistu labirinta, kuru viņš pats ir radījis sev par cietumu. Ir skaidrs, ka Spērs ir pilnīgi lojāls un pilnībā uzticīgs fīrera lietai, turklāt velta visu savu inteliģenci un talantu, lai reorganizētu ražošanu, kopš viņš papildus oficiālā arhitekta titulam iecelts arī par bruņošanās lietu ministru. Uz viņu var paļauties, un viņš ir izdarīgs - par to nav ne mazāko šaubu. Bet ne jau tāpēc viņš bauda Hitlera labvēlību. Lojalitātes ziņā Hitlers visvairāk tic Himleram, savam “uzticamajam Heinriham”, kā viņš to sauc. Starp citu, arī izdarīguma ziņā, šaubu nav... Bet Spērs ir tik neizsakāmi elegantāks, viņam ir tik pievilcīgāks tēls - visi šie lieliski piegrieztie uzvalki, un viņš tik daudzās situācijās jūtas kā zivs ūdenī... Tomēr viņš ir viens no intelektuāļiem; no tāda caurkritušam māksliniekam, izbijušam Minhenes klaidonim Hitleram vajadzētu bēgt kā velnam no krusta. Bet acīmredzot Spērs ir devis viņam to, ko nedod neviens cits, - izcila cilvēka apbrīnu un draudzību - tāda cilvēka, kurš sabiedrībā jūtas tik nepiespiesti, ka bauda atzinību visās aprindās.

Ir acīmredzams, ka iemesli, kuru dēļ Hitlers mīl Heidrihu, ir ļoti atšķirīgi, varbūt pat diametrāli pretēji.

Spērs iemieso “normālās” pasaules eliti, pie kuras Hitlers nekad nav spējis piederēt, savukārt Heidrihs ir perfekts paraugnacists -garš, gaišmatains, nežēlīgs, pilnīgi paklausīgs un nāvīgi efektīvs. Likteņa ironija ir tada, ka saskaņā ar Himlera ziņām viņā plūst arī ebreju asinis. Bet acīmredzamā nežēlība, ar kuru viņš apkaro šo

samaitāto sevis daļu un triumfē pār to, Hitlera acīs pierāda āriešu būtības pārākumu pār jūdu asinīm. Un, ja Hitlers tiešām tic, ka Heidrihā ir ebreju asinis, tad viņam ir vēl patīkamāk, ka tieši šis cilvēks kļūst par Israēla cilts eņģeli iznīcinātāju un ka viņam ir uzticēta atbildība par galīgo atrisinājumu.

167

Šos kadrus esmu redzējis ne vienu reizi vien - Himlers un Heidrihs civilās drēbēs kopā ar fīreru staigā pa terasi viņa “Ērgļa ligzdā” Kēlšteinhauzā, kalnu rezidencē, kas atrodas augstu Bavārijas Alpos. Bet man nebija zināms, ka tos nofilmējusi Hitlera mīļākā. Uzzināju to saistībā ar Evai Braunai veltītu vakaru, ko bija sarīkojis kāds televīzijas kanāls. Manā skatījumā tā ir burvīga izdevība dziļi iekļūt savu personāžu intīmajā sfērā. Tātad ar interesi skatos, kā Hitlers uzņem Heidrihu, slaido gaišmati ar kumpo degunu, cilvēku, kurš ir galvas tiesu garāks par pārējiem, nepiespiesti smaida, tērpies bēškrāsas uzvalkā, kura piedurknes ir nedaudz parīšu. Bet filmai nav skaņas, un tas, protams, ir ļoti bēdīgi. Tomēr autori, kuri veidoja dokumentālo filmu par Evu Braunu, ir tiešām labi pastrādājuši - viņi ir lūguši talkā speciālistus, kas prot lasīt no lūpām. Tā nu Himlers pie akmens apmales, aiz kuras redzama saulaina ieleja, saka: “Nekas nedrīkst traucēt mums pildīt savu uzdevumu.” Tā gan. Redzu, ka viņiem uzreiz iešaujas prātā jaunas idejas. Vienlaikus jūtos gan nedaudz vīlies, gan apmierināts. Tas tomēr ir labāk nekā nekas. Turklāt - uz ko gan es varēju cerēt? Viņš taču neteiks: “Ziniet, Heidrih, es domāju, ka mazais Lī Hārvijs Osvalds būtu 1 iel isks j aun iesaucamais.”

Neraugoties uz savas milzīgās atbildības aizvien smagāko nastu saistībā ar galīgā atrisinājuma organizēšanu, Heidrihs nepamet novārtā protektorāta iekšlietas. 1942. gada janvārī viņš atrod laiku un nolemj, ka čehu valdībā ir vajadzīgas radikālas pārmaiņas - kopš viņa skaļās ierašanās Prāgā septembrī valdības lietās viss stāv uz vietas. Vanzē konferences priekšvakarā, proti,

19. datumā, viņš ieceļ jaunu premjerministru, bet tam nav nekādas nozīmes, jo šai amatpersonai nav reālu funkciju. Galvenie marionešu valdības posteņi ir ekonomikas ministrs - šajā amatā ir iecelts kāds vācietis, kura vārdam manā romānā nav nekāda svara, - un izglītības ministrs - šie pienākumi uzticēti Emanuēlam Morāvecam. Ieceļot vācieti par ekonomikas ministru, Heidrihs piespiedu kārtā par darba valodu valdības komandā nosaka vācu valodu. Nozīmējot Morāvecu par izglītības jomas pārzinātāju, viņš ir nodrošinājis, ka šai jomā viņam kalpos cilvēks, kurš, kā viņš ir manījis, alktin alkst sadarboties. Abus ministrus^ saista viens un tas pats mērķis: saglabāt un palielināt rūpnieciskās ražošanas potenciālu tā, lai tas atbilstu reiha vajadzībām.

Lai to panāktu, ekonomikas ministra uzdevums ir piedabūt visus čehu uzņēmumus strādāt vācu kara mašinērijas labā. Savukārt Morāvecam ir jāizveido tāda izglītības sistēma, kuras vienīgais mērķis būtu sagatavot strādniekus. No tā izriet, ka čehu bērni kā izglītību saņems tikai to, kas ir strikti nepieciešams nākamajam arodam, proti, lielākoties roku darbam, ko papildina minimālas tehniskas zināšanas. )

1942. gada 4. februārī Heidrihs uzstājas ar runu, kas mani interese, jo tā skar cienījamo cunfti, pie kuras es piederu: “Ir būtiski noslēgt rēķinus ar čehu pasniedzējiem, jo, kopumā ņemot, viņi ir pretestības iedzīvinātāji. Ir nepieciešams likvidēt un slēgt čehu licejus. Protams, čehu jaunatne būs jāsapulcē vietā, kur to varēs audzināt ārpus skolas, nepieļaujot viņu pakļaušanu graujošai ideoloģijai. Neredzu šim uzdevumam piemērotāku vietu par sporta

laukumu. Ar fizisko audzināšanu un sportu mēs nodrošināsim gan attīstību, gan pāraudzināšanu, gan audzināšanu.”

Varena programma, nav vārdam vietas!

Ir skaidrs, ka nav ne runas par čehu universitāšu atkalatvēr-šanu pēc tam, kad tām 1939. gada novembrī tika noteikts trīs gadu aizliegums, sodot tās par politisko aģitāciju. Morāveca uzdevums ir atrast iemeslu šī termiņa pagarināšanai, kad būs pagājuši trīs aizlieguma gadi.

Šī runa rosina mani izteikt trīs piezīmes.

1. Čehijā, tāpat kā visur citur, nacionālās izglītības godu vissliktāk aizsargāja tieši izglītības ministrs. Sākotnēji pārliecināts antifašists, Emanuels Morāvecs pēc Minhenes kļuva par vienu no aktīvākajiem čehu kolaboracionistiem, un par to Heidrihs viņu iecēla ministra amatā. Vāciešiem viņš ir vistīkamākais sarunu biedrs, krietni patīkamāks par sagrabējušo, senilo eksprezidentu Emilu Hāhu. Vēstures grāmatās Morāvecu pieņemts saukāt par “čehu Kvislingu”, pēc slavenā norvēģu kolaboracionista Vidkuna Kvislinga, kura uzvārds tagad vairumā Eiropas valodu ir piepulcējies vārda “kolaboracionists” sinonīmiem.

2. Nacionālās izglītības godu vislabāk aizstāvēja skolotāji; lai ko par viņiem dažkārt domātu, viņus uzskatīja par graujošiem elementiem, tāpēc viņi ir pelnījuši mūsu cieņu.

3. Sports tomēr bija viena baisa fašistu cūcība.

169

Mēs vēlreiz saskaramies ar žanra robež.ām. Neviens normāls romāna autors nemocītos ar trim personāžiem, kuriem ir viens un tas pats uzvārds, varbūt izņemot gadījumu, kad mērķis ir radīt kādu īpašu efektu. Bet man šeit nākas žonglēt ar drosmīgo pulkvedi Morāvecu, čehu slepeno dienestu šefu Londonā; Morāvecu

ģimeni, kas ar savu varonīgo rīcību iegājusi iekšējās pretošanās kustības vēsturē; Emanuēlu Morāvecu, apkaunojošo ministru-kolaboracionistu. Turklāt vēl ir arī kapteinis Vāclavs Morāveks, pretošanās tīkla “Trīs karaļi” vadītājs. Šī neveiksmīgā homonīmija noteikti tikai lieki apgrūtina un maldina lasītāju. Daiļliteratūra to visu būtu ātri vien savedusi kārtībā, piemēram, pārveidojot pulkvedi Morāvecu par pulkvedi Novāku, bet Morāvecu ģimene kļūtu par Švigaru ģimeni - kāpēc ne? Savukārt kangars tiktu pārkrustīts kādā fiktīvā vārdā - par Nutellu, Kodaku vai Pradb, vai nav vienalga? Tomēr es, protams, negribu iet šajā virzienā. Vienīgais, ko atļaujos darīt lasītāju komfortam, ir nelocīt īpašvārdus pēc čehu modes: kaut gan sieviešu dzimtes forma čehu uzvārdam Moravec pēc gramatikas likumiem ir Moravcovā, es tomēr atstāšu pamatformu un stāstīšu par Morāvecu tanti, lai visu nesarežģītu vēl vairāk un vienām grūtībām (reālo personāžu homonīmijai) nepievienotu vēl citas (atšķirīgas īpašvārdu galotnes sieviešu dzimtē vai daudzskaitlī, kā tas ir pieņemts dažās slāvu valodās). Es taču nerakstu romānu krievu valodā. Starp citu, jāatzīmē, ka “Kara un miera” franču tulkojumā Nataša Rostova ir un paliek Natacha Rostov.

170

Gebelsa dienasgrāmata, 1942. gada 6. februāris:

“Gregorijs man ziņoja par protcktorātu. Noskaņojums tur ir ļoti labs. Heidrihs ir lieliski pastrādājis. Viņš ir pierādījis, ka ir politiski gudrs un piesardzīgs profesionālis, tā ka tur vairs par krīzi nevar runāt. Turklāt Heidrihs gribētu aizstāt Gregoriju ar SS fīreru. Tam es nepiekrītu. Gregorijs lieliski pārzina protektorātu un čehu tautu, un Heidriha piekoptā kadru politika ne vienmēr ir ļoti prātīga un it īpaši - ne vienmēr ļoti noteikta. Tieši tāpēc es vēlos paturēt Gregoriju.”

Kas, žēlīgā debess, ir šis Gregorijs? Man nav ne jausmas. Bet lai neviens nedomā, ka esmu slinks un nolaidīgs: es tiešām meklēju!

171

Gebelsa dienasgrāmata, 1942. gada 15. februāris:

“Mums ar Heidrihu bija gara saruna par stāvokli protektorātā. Noskaņojums tur ir ievērojami uzlabojies. Heidriha veiktie pasākumi dod labus rezultātus. Tomēr inteliģence vēl aizvien izturas pret mums naidigi. Bet visos gadījumos briesmas, ko čehu elementi rada Vācijas drošībai, ir pilnīgi novērstas. Heidrihs manevrē veiksmīgi. Viņš spēlē kaķi un peli ar čehiem, un tie ir gatavi norīt visu, ko viņš tiem ceļ priekšā. Viņš ir uzsācis dažus īpaši populārus pasākumus, starp kuriem izceļas centieni izskaust melno tirgu. Starp citu, ir patiešām šokējoši redzēt, cik daudz pārtikas rezervju, ko bija uzkrājuši iedzīvotāji, pēc šīs cīņas parādījās apritē. Viņam, šķiet, izdosies piespiedu kārtā pārvācot lielu daļu čehu tautas. Viņš pieiet šai lietai ārkārtīgi piesardzīgi, bet ilgtermiņā noteikti sasniegs apbrīnojamus rezultātus. Slāvus, viņš uzsver, nevar audzināt tāpat kā vāciešus. Viņus vajag vai nu lauzt, vai nepārtraukti locīt. Patlaban viņš iet pa otro ceļu, un veiksmīgi (tieši tā!). Mūsu uzdevums protektorātā ir absolūti skaidrs. Neirāts bija pilnīgi novirzījies no pareizā kursa, tāpēc jau arī Prāgā bija tāda krīze.

Jāatzīmē arī, ka Heidrihs gatavojas veidot drošības dienestu, kas atbildētu par visiem okupētajiem apgabaliem. Vērmahts šai ziņā ir radījis viņam dažādas grūtības, bet tās pamazām tiek pārvarētas. Jo tālāk uz priekšu šī lieta iet, jo vairāk vērmahts izrāda nespēju tikt galā ar šiem jautājumiem.

Bez tam jānorāda, ka Heidriham ir pieredze ar dažām vērmahta struktūrvienībām. Tās nav piemērotas nedz nacionālsociālistiskai politikai, nedz karadarbībai, un arī no cilvēku vadīšanas tās nejēdz ne tik, cik melns aiz naga.”

172

16. februāri operācijas Silver A vadītājs leitnants Bartošs - viņš ar savu grupu desantējās tai pašā nakti, kad Gabčīks un Kubišs, -ar raidītāju Libuše noraida Londonai šādus ieteikumus, kas ļauj mums diezgan labi novērtēt, ar kādām grūtībām pagrīdes dzīvē nācās saskarties izpletņlēcējiem:

“Apgādājiet nosūtāmās grupas ar pietiekamu daudzumu naudas un piemērotu apģērbu. Ļoti noderētu maza kalibra pistole kabatā, kā ari dvielis - tos šeit ir grūti dabūt. Inde jātransportē piemērotākā, mazāka izmēra caurulītē. Pēc iespējas vajadzētu izsēdināt grupas nevis tajos apgabalos, uz kuriem tām jādodas, bet gan citos. Tad vācu drošības dienestiem ir daudz grūtāk sadzīt tām pēdas. Lielākās grūtības šeit saistās ar darba atrašanu. Neviens nepiekrīt ņemt darbā cilvēku bez darba grāmatiņas. Ja ir darba grāmatiņa, tad norīkojumu darbā sniedz īpašs nodarbinātības birojs. Piespiedu darba briesmas īpaši pieaug pavasari, tāpēc nav iespējams piesaistīt lielāku pagrīdnieku skaitu, neriskējot ar tikla atklāšanu. Tieši tādēļ uzskatu, ka ir izdevīgāk maksimāli izmantot visus tos, kuri jau ir šeit uz vietas, sūtot šurp pēc iespējas mazāk jaunu diversantu. Paraksts: “fee.””

173

Gebelsa dienasgrāmata, 1942. gada 26. februāris:

“I leidrihs iesniedza man detalizētu ziņojumu par stāvokli pro-tektorātā. Tas nav īpaši mainījies. Bet no tā skaidri izriet, ka Heid-riha taktika ir pareiza. Viņš izturas pret čehu ministriem kā pret saviem padotajiem. Hāha ir pilnīgi gatavs īstenot jauno Heidriha politiku. Šobrīd par stāvokli protektorātā nav jāuztraucas.”

174

Heidrihs nav aizmirsis par kultūru. Martā viņš rīko sava valdīšanas laika vērienīgāko kultūras norisi, izstādi ar nosaukumu “Padomju paradīze”, ko ar lielu pompu liek atklāt nelietim Frankam, piedaloties bijušajam prezidentam Hāham un bēdīgi slavenajam kolaboracionistam, ministram Emanuēlam Morāvecam.

īsti nezinu, kāda šī izstāde izskatījās, bet iecere bija parādīt, ka PSRS ir atpalikusi, barbariska valsts ar pilnīgi nožēlojamiem dzīves apstākļiem, protams, īpaši uzsverot caur un caur sapuvušo boļ-ševisma dabu. Pie viena tika apjūsmotas vācu uzvaras Austrumu frontē, izstādot kara trofejas - krieviem atņemtos tankus un militāro aprīkojumu.

Izstāde ir apskatāma četras nedēļas, tā piesaista pusmiljonu apmeklētāju, to skaitā arī Gabčīku un Kubišu. Nav šaubu, ka padomju tanku viņi redz pirmo un pēdējo reizi.

175

Sākumā man šķita, ka izstāstīt visus šos notikumus būs viegli. Diviem vīriem jānogalina trešais. Viņiem tas izdodas (vai neizdodas), un beigta balle - apmēram tādā garā. Visi pārējie, kā biju iedomājies, būs tikai rēgi, kuri eleganti uzslīdēs uz vēstures skatuves. Par rēgiem vajag parūpēties, un šīs rūpes prasa ne mazumu enerģijas, to es jau zināju. Tomēr man nebija ne jausmas, ka rēgs grib tikai vienu - atdzīvoties. Man būtu vajadzējis to nojaust. Manis pēc, es domāju, lai jau, tikai man ir jāievēro sava stāsta imperatīvi, es nevaru ļaut visu vietu aizņemt šai ēnu armijai, kas visu laiku top tikai lielāka un nedod man miera, it kā atriebdamās par to, ka es tai pievēršu uzmanību.

Bet tas vēl nav viss.

Pardubice ir viena no Austrumbohēmijas pilsētām, kurām cauri tek Elba. Iedzīvotāju skaits sasniedz 90 000, pilsētā ir jauks centrālais laukums un skaistas renesanses laika mājas. Tieši šeit pasaulē nācis leģendārais vārtsargs Dominiks Hašeks, viens no visu laiku labākajiem hokejistiem.

Pardubicē ir arī diezgan šika viesnīca ar restorānu, kuras nosaukums ir Vaselka. Kā jau katru vakaru, restorāns ir vāciešu pilns. Trokšņaini gestapo vīri sēž ap galdu. Viņi ir labi paēduši un krietni uzņēmuši uz krūts. Viņi sauc oficiantu. Tas nevainojami paklausīgi pienāk klāt. Pieņem pasūtījumu. Vienam no vāciešiem zobos ir cigarete. Oficiants izvelk no kabatas šķiltavas, uzšķiļ un, viegli pieliekdamies, piedāvā vācietim uguni. Oficiants ir ļoti skaists. Nesen pieņemts darbā. Jauns, smaidīgs, zilām acīm, atklātu skatienu, smalkiem vaibstiem un platu seju. Šeit, Pardubicē, viņu dēvē par Mireku Šolcu. Liekas, a priori nav nekā tāda, kas varētu mums likt interesēties par šo oficiantu, izņemot apstākli, ka par viņu interesējas gestapo.

Kādā jaukā rītā gestapo izsauc pie sevis viesnīcas saimnieku. Viņi grib ievākt ziņas par Mireku Šolcu: no kurienes viņš ir, ar ko satiekas, vai bieži neierodas darbā, uz kurieni mēdz iet. Saimnieks atbild, ka Šolcs ir no Ostravas, kur viņa tēvam pieder viesnīca. Policisti nekavējoties noceļ klausuli un zvana uz Ostravu. Tur neviens nav dzirdējis par viesnīcnieku, vārdā Šolcs. Tad Pardubices gestapo vēlreiz izsauc pie sevis Vaselka saimnieku un arī Šolcu. Saimnieks ierodas viens pats. Viņš paskaidro, ka ir atlaidis oficiantu, jo tas ir saplēsis traukus. Gestapo viņu atbrīvo un liek izsekot. Bet Mireks Šolcs ir pazudis ar galiem.

176

Visi izpletņlēcēji, kuri darbojās protektorātā, izmantoja neskaitāmus segvārdus. Miroslavs Šolcs bija viens no tiem. Cilvēkam, kas to lietoja, vajadzētu pievērst uzmanību, kas būtu samērīga ar

viņa ievērojamo lomu vēsturē. Viņa īstais vārds ir Jozefs Valčīks, un atšķirībā no Mireka Šolca šo vārdu gan derētu atcerēties. Tātad Valčīks ir jauns divdesmitseptiņgadīgs skaistulis, kurš strādāja par oficiantu Pardubicē. Tagad viņš bēguļo un cenšas tikt līdz Morāvijai, kur varētu patverties pie vecākiem, jo Valčīks, tāpat kā Kubišs, ir morāvs, tomēr tas nav būtiskākais, kas viņus vieno. Seržants Valčīks patiesībā ieradās ar Halifax - tieši no šā lidaparāta 28. decembra naktī izlēca arī Gabčīks un Kubišs -, tikai piederēja pie citas grupas ar kodētu nosaukumu Silver A. Viņa uzdevums bija desantēties ar raidītāju Libuše, lai atjaunotu kontaktus ar Londonu un A54, vācu superspiegu, kurš piegādāja neizsakāmi vērtīgu informāciju, par starpnieku izmantojot Morāveku (ar k), pēdējo no trim “karaļiem”, vadoni ar nogriezto pirkstu.

Izskatās, ka nekas nav noticis tā, kā paredzēts. Desantēšanās laikā Valčīks nošķīrās no komandas biedriem un pēc tam pieredzēja milzu grūtības raidītāja transportēšanā - sākumā mēģināja pārvietot to ar ragavām, beigās ar taksi aizbrauca uz Pardubici, kur vietējie aģenti sarūpēja viņam oficianta vietu - tā bija lielisks aizsegs, turklāt arī daudzie vācieši, kuri apmeklēja viņa restorānu, palīdzēja viņam šai ironiskajā situācijā.

Tagad viņa lieliskais aizsegs ir pagalam - žēl. Tomēr šāds notikumu pavērsiens piespiež viņu doties uz Prāgu, kur gaida liktenis un citi izpletņlēcēji.

Ja mans stāsts būtu tikai romāns, šis personāžs man galīgi nebūtu vajadzīgs. Gluži pretēji, viņš mani pat apgrūtinātu, sajauktos ar citiem varoņiem, īpaši tāpēc, ka izrādīsies - viņš ir tikpat līksms, cerību pilns, drosmīgs un simpātisks kā Gabčīks un Kubišs. Bet ne jau man ir jālemj, kas nepieciešams operācijas “Antropoīds” veikšanai. Un tam būs nepieciešams novērotājs.

177

Abi viri pazīst viens otru, viņi draudzējas jau kopš Anglijas laikiem, kad piedalījās vienās mācībās ar SOE specvienībām, vai varbūt pat no Francijas, kur viņi, iespējams, satikās Ārzemnieku leģionā vai vienā no Čehoslovākijas atbrīvošanas armijas divīzijām, kas cīnījās Francijas pusē. Abiem ir vienāds vārds. Tomēr, sparīgi sarokojoties, lai apsveicinātos, viņi neslēpj prieku:

“Sveiks, mani sauc Zdeneks.”

“Sveiks, ari mani sauc Zdeneks!”

Viņi smaida par šādu sakritību. Londona piešķīrusi Jozefam Gabčlkam un Jozefam Valčīkam vienu un to pašu segvārdu. Ja es būtu egocentrisks paranoiķis, tad domātu, ka Londonā tas darīts ar nolūku, lai mans vēstījums būtu vēl haotiskāks. Jebkurā gadījumā tam nav nekādas nozīmes, jo abi lieto atšķirīgus vārdus teju vai katrā nakamajā sarunā ar jaunu sarunbiedru. Reiz es jau mazliet uzjautrinājos par to šķietamo vieglprātību, ar kādu Gabčiks un Kubišs reizēm runāja par savu misiju, bet viņi prata būt ari pedantiski precīzi, kad tas bija vajadzīgs, un noteikti bija augstākās raudzes profesionāļi, ja jau spēja neapjukt un atcerēties, kādu identitāti izvēlēties katrā konkrētajā sarunā.

Pašu izpletņlēcēju tikšanās reizēs, protams, viss bija citādi, un, ja arī Valčīks un Gabčiks stādījās viens otram priekšā tā, it kā satiktos pirmo reizi, tas tika darīts tikai tāpēc, lai zinātu, kādā vārdā otrs dēvēsies vai, vēl ticamāk, ņemot vērā situācijas mainību, kāds vārds ir norādīts viltotajos dokumentos, kas attiecīgajā bridi tiek izmantoti.

“Tu mitinies pie tantes?”

“Jā, bet drīz es pārvākšos. Kur mēs varam satikties?”

“Atstāj ziņu durvju sargam, viņš ir savējais. Palūdz viņam, lai parāda tev savu atslēgu saišķi, tad viņš tev uzticēsies. Parole ir Jans.

“Tante man teica, jā, bet “Jans” - viņš ir Jans?”

“Nē, patiesībā viņu sauc Ota, parole ir izvēlēta uz labu laimi.” “Nu labi, lai būtu.”

ŠI aina nav īpaši noderīga, turklāt esmu to gandrīz pilnībā izgudrojis; domāju, ka es to neatstāšu.

178

Kopš Valčīka ierašanās Prāgā pa pilsētu klīst kāds desmits izpletņlēcēju. Teorētiski katram ir jāpilda tā misija, kuras veikšanai ir tikusi sūtīta viņa grupa. Drošības apsvērumu dēļ ir vēlams, lai grupas sazinātos pēc iespējas retāk - ja viena iekritis, tā nespēs aizraut sev līdzi pārējās. Praksē tas ir teju neiespējami. Vietu skaits, kur izpletņlēcēji var patverties, ir ierobežots, turklāt piesardzība liek viņiem mainīt dzīvesvietu, cik bieži vien iespējams. Patiesībā, tiklīdz viena grupa vai izpletņlēcējs pamet vienu patvērumu, to ieņem cita vai cits, tādēļ visu grupu locekļu ceļi tomēr krustojas diezgan bieži.

Morāvecu ģimenes dzīvokli ir uzturējušies gandrīz visi Prāgā nonākušie izpletņlēcēji. Tēvs jautājumus neuzdod; māte, ko viņi mīlīgi dēvē par “tanti”, cep viņiem kūciņas; dēls Ata jūsmīgi apbrīno šos noslēpumainos vīrus, kuri piedurknēs slēpj šaujamos.

Šai riņķa danci Valčlks, kas sākotnēji bija piesaistīts Silver A, ātri pietuvojas “Antropoīdam”. Drīz vien viņš sāk palīdzēt Gabd-kam un Kubišam izlūkot vietas.

Izrādās, ka ari Karels Čurda no grupas Out Distance pazīst gandrīz visus - gan izpletņlēcējus, gan viņu izmitinātājus. Viņš var nosaukt daudzus vārdus un norādīt daudzas adreses.

179

“Dievinu Kunderu, tomēr man ne visai patīk viņa vienīgais romāns, kura darbība notiek Parīzē. Tur viņš īsti nav savā elementā. It kā viņam būtu ļoti skaista jaka, kas tomēr ir pusizmēru par lielu vai par mazu [smejas]. Mani vairāk pārliecina Miloša un Pāvela pastaigas Prāgā.”

To saka Maržana Satrapi intervijā žurnālam Inrocks pēc tam, kad iznāca viņas brīnumskaistā filma “Persepole”. Lasot šīs rindas, mani pārņem viegls nemiers. Pastāstu par to jaunajai sievietei, kuras miteklī es šķirstu šo žurnālu, bet viņa mani nomierina: “Jā, bet tu taču esi bijis Prāgā, tur dzīvojis, tu mīli šo pilsētu.” Jā gan, bet to pašu var teikt arī par Kunderu un Parīzi. Turklāt Maržana Satrapi vēl piebilst: “Pat ja es nodzīvotu Francijā divdesmit gadus, es tur neesmu uzaugusi. Manā darbā vienmēr būs nedaudz Irānas. Protams, man patīk Rembo, tomēr tuvāks vienmēr būs Omars Haijāms.” Dīvaini, bet mani šī problēma nekad nav nodarbinājusi. Vai Desnoss uzrunā mani vairāk nekā Nezvals? Es nezinu. Nedomāju, ka Flobērs, Kami vai Aragons būtu man tuvāki par Kalku, Hašeku vai Holanu. Vai, starp citu, Garsiju Markesu, Hemingveju vai Anatoliju Ribakovu. Ja nu Maržana Satrapi jutīs, ka neesmu uzaudzis Prāgā? Vai tad, kad mersedess izbrauks no līkuma, viņa man neticēs? Viņa vēl norāda: “I.ubičs varbūt tiešām ir kļuvis par Holivudas filmu meistaru, tomēr viņš nemitīgi atgriežas pie Eiropas, izgudro, izsapņo to - Austrumeiropas ebreja Eiropu. Lai arī viņa filmu sižets risinās Amerikas Savienotajās Valstīs, manā skatījumā viss tik un tā notiek Vīnē vai Budapeštā. Un varbūt tā arī ir labāk.” Nez vai viņai liksies, ka mana stāsta darbība notiek Parīzē, kur esmu dzimis, nevis Prāgā, pēc kuras ilgojas visa mana būtne? Vai viņa acu priekšā redzēs Parīzes priekšpilsētas ainas, kad es aizvedīšu mersedesu līdz pat tam ceļa līkumam pie Holešovices ielas, no kura nav tālu līdz rajonam ar nosaukumu Troja?

Nē, mana stāsta darbība sākas kādā pilsētā Ziemeļvācijā, turpinās Ķīlē, Minhenē, Berlīnē, tad pārvietojas uz Austrumslovākiju,

tad uz īsu brīdi pārceļas uz Franciju, turpinās Londonā, Kijevā, atgriežas Berlīnē un noslēgsies Prāgā, Prāgā un vēlreiz Prāgā, simttorņu pilsētā, pasaules sirdī, manas iztēles viesuļa acī, Praha s prsty deštē - Prāgā ar lietus pirkstiem, imperatora barokālajā sapnī, viduslaiku akmens centrā, vietā, kur zem tiltiem plūst dvēseles mūzika, kur valdīja Kārlis IV, dzīvoja Jans Neruda, Mocarts un Vāclavs, Jans Huss, Jans Žižka, Jozefs K., Lilijas ielā spokojas Tempļa bruņinieks bez galvas, bet citviet Dzelzs vīrs, paslēpis zobenu vienā no tilta balstiem reizi gadu simtenī gaida, kad jauna meitene nāks viņu atbrīvot; tomēr tolaik pa tiltu klaudzēja zābaki un klaudzēs vēl nenoteiktu laiku. Gadu. Varbūt divus. Patiesībā trīs. Esmu nevis Parīzē, bet Prāgā. Ir 1942. gads. Ir agrs pavasaris, un man nav jakas. “Eksotika man nudien riebjas,” Maržana noskalda. Prāgā nav nekā eksotiska, tā ir pasaules sirds, Eiropas hipercentrs, jo tieši tur 1942. gada pavasarī tiks izspēlēta viena no lielākās Visuma traģēdijas dižākajām ainām.

Protams, atšķirībā no Maržanas Satrapi, Milana Kunderas, Jana Kubiša un Jozefa Gabčīka es neesmu politiskais trimdinieks. Bet varbūt tieši tāpēc es varu runāt par to, ko vēlos, man nav jāsāk no noteiktas vietas, no sākuma, jo man nav jāatskaitās dzimtenei vai jānorēķinās ar to. Nejūtu ne plosošas ilgas pēc Parīzes, ne izmisīgo melanholiju, kura uznāk trimdā mītošām slavenībām. Tieši tāpēc es varu sapņot par Prāgu pilnīgi brīvi.

180

Valčīks palīdz abiem biedriem nolūkot ideālu vietu. Kādu dienu, staigādams pa pilsētu, viņš piesaista klaiņojoša suņa uzmanību. Kaut kas savādi pazīstams vai svešs, ko dzīvnieks sajūt šai cilvēkā? Tas viņam seko. Valčīks drīz vien pamana, ka viņam aiz muguras kāds ir. Viņš atskatās. Suns apstājas. Viņš dodas tālāk. Arī suns dodas tālāk. Kopā viņi šķērso daļu pilsētas. Kad Valčīks

atgriežas pie Morāvecu durvju sarga, kur viņš tobrīd uzturas, viņš to jau ir pieņēmis un nokristījis: parādījies durvju sargs tiek iepazīstināts ar Moulu. Tagad viņi iet apgaitā kopā, un, kad Valčīks nevar ņemt suni līdzi, viņš uztic drosmīgajam durvju sargam pienākumu “pieskatīt pūķi” (droši vien suns bija prāva izmēra vai arī pavisam mazs, ja reiz Valčīks izteicās ironiski). Kamēr saimnieks ir prom, Moula gaida un rātni guļ zem istabas galda, nekustās stundām ilgi. Patiesībā šim kustonim operācijā “Antropoīds” nekādas izšķirošas lomas nebūs, bet es domāju, ka labāk ir pieciest maznozīmīgu sīkumu nekā riskēt noklusēt būtisku lietu.

181

Špērs atgriežas Prāgā, bet šoreiz viņa vizīte nav tik pompoza kā iepriekš. Laikam starp bruņošanās lietu ministru un protektoru vienā no būtiskākajiem reiha ražošanas centriem vēl arvien noris pārrunas par darbaspēku. 1942. gada pavasarī šis jautājums ir vēl svarīgāks nekā 1941. gada decembrī - miljoniem vīru cīnās Austrumu frontē, padomju tanki sāk pārmākt vācu tankus, sasparojusies ir arī padomju aviācija, bet angļu bumbvedēji veic uzlidojumus un aizvien biežāk bombardē vācu pilsētas. Ir nepieciešams atrast aizvien vairāk strādnieku, lai varētu saražot vēl vairāk tanku, lidmašīnu, lielgabalu, šauteņu, granātu, zemūdeņu un jaunu ieroču, kas ļaus reiham gūt uzvaru.

Šoreiz Špērs iztiek bez pilsētas apmeklējuma un oficiāla eskorta. Viņš ieradies viens, bez sievas, lai satiktu Heidrihu darba sanāksmē. Ne vienam, ne otram nav laika visādām ārišķībām. Špērs, kurš savā jomā neapšaubāmi ir tikpat izdarīgs kā Heidrihs savējā, noteikti ir ļoti priecīgs par to. Tomēr viņam nevar paslīdēt garām nemanīts tas, ka Heidrihs šoreiz ne tikai pārvietojas bez eskorta, bet mierīgi vizinās pa Prāgas ielām vaļējā mašīnā bez bru-ņustikliem, un viņa vienīgais miesassargs ir šoferis. Špērs bažīgi

ieminas par to Heidriham, bet tas atbild: “Kāpēc jūs domājat, ka mani čehi grib mani nošaut?” Heidrihs noteikti nav lasījis ebreju rakstnieka Jozefa Rota pārdomas - šis autors no Vīnes aizbēga uz Parīzi un kādā avīžrakstā jau 1937. gadā uzjautrinājās par to, cik daudz līdzekļu un cilvēkresursu tiek tērēts augsta ranga nacistu drošības pasākumiem. Rakstā viņš šiem nacistiem ieliek mutē vārdus: “Jā, redziet, esmu kļuvis tik dižens, ka man ir pat pienākums baidīties; esmu tik vērtīgs, ka man nav tiesību nomirt; es tik ļoti ticu savai zvaigznei, ka nospļaujos par briesmām, kas var apdzēst ne vienu vien zvaigzni. Kas neriskē, tas nevinnē! Bet, kas jau trīsreiz ir vinnējis, tam vairs nav jāriskē.” Pēc tam Jozefs Rots vairs ne par ko neuzjautrinājās, jo 1939. gadā nomira, bet var jau būt, ka Heidrihs tomēr bija lasījis viņa rakstu, jo tas tika pārpublicēts bēgļu-disidentu laikrakstā, savukārt tie bija graujoši elementi, tātad noteikti tika SD izsekoti un uzmanīti. Katrā ziņā Heidriham, šim rīcības vīram, atlētam, pilotam un cīnītājam, nākas izskaidrot manikirētajam civilistam Spērām šo to no sava pasaulskatījuma, Weltanschauung: vazāties apkārt ar miesassargu baru nozīmē uzvesties sīkpilsoniski un pārāk neeleganti. Šādu rīcību viņš atstāj Bormanam un citiem vadošajiem partijas pensionāriem. Faktiski viņš noliedz Jozefu Rotu: labāk ir mirt nekā izrādīt, ka tu baidies.

Tomēr šī Heidriha pirmā reakcija nebūt nav kliedējusi Spēra bažas. Kas tas par jautājumu: kāpēc mēģināt laupīt Heidriham dzīvību? It kā trūktu iemeslu nogalināt nacistu vadoņus un it īpaši Heidrihu! Špērs nav naivs un zina, kādas ir vietējo jūtas pret vāciešiem okupētajās teritorijās, un viņš domā, ka arī Heidrihs tāds nav. Bet šis vīrs šķiet tik pašpārliecināts, ka Špērs īsti nezina, vai tēvišķi aizbildnieciskais tonis, kādā Heidrihs runā par “saviem” čehiem, ir tikai lielīga izrādīšanās vai arī Heidrihs patiešām ir tik stiprs, kāds sakās esam. Varbūt arī Špēram pašam ir sīkpilsoniskas manieres, bet, līkumojot pa Prāgas ielām vaļējā mersedesā, viņš nejūtas gluži drošs.

182

Kapteinis Morāveks, pēdējais dzīvais no trim “karaļiem”, pēdējais trīsgalvainās čehu pretošanās kustības vadonis, zina, ka viņam nevajadzētu ierasties uz tikšanos, uz kuru viņu aicina vecais draugs Renē, alias pulkvedis Pauls Timmels, pretizlūkošanas virsnieks, alias A54, izcilākais spiegs, kurš jebkad strādājis Čehoslovākijas labā. A54 ir brīdinājis, ka viņu ir atklājuši, tātad tikšanās ir lamatas. Bet Morāveks noteikti domā, ka drosme viņu pasargās. Vai tad tā nav glābusi viņa ādu jau tik daudzas reizes? Vīru, kurš sūta pastkartes Prāgas gestapo šefam, lai ziņotu par saviem varoņdarbiem, nav viegli iebiedēt. Patiesībā viņš grib skaidrību. Ieradies Prāgas parkā, kur ir norunāta tikšanās, viņš pamana ne tikai savu kon-taktpersonu, bet arī tās izsekotājus. Viņš jau gatavojas doties prom, taču abi vīri lietusmēteļos seko no aizmugures un sauc: “Stāt!” Man nekad nav gadījies būt apšaudes aculieciniekam, tāpēc ir grūti iztēloties tās norisi tik mierīgā pilsētā kā mūsdienu Prāga. Tomēr šīs pakaļdzīšanās laikā tiek izšauti vairāk nekā piecdesmit šāvieni. Morāveks skriešus šķērso vienu no tiltiem, kas savieno Vltavas krastus (diemžēl nezinu, kuru), un ielec braucošā tramvajā. Bet gestapo vīriem nākuši talkā papildspēki, viņi ierodas no visām pusēm, it kā teleportētos - viens ir arī tramvaja vagonā. Morāveks izlec no tramvaja. Viņš ir ievainots kājās, saļimst uz sliedēm un, kad viņu jau aplenc no visām pusēm, pavērš ieroci pret sevi. Tas noteikti ir drošākais līdzeklis pret ziņu izpaušanu pretiniekam. Diemžēl runā viņa kabatas: pārmeklējuši līķi, vācieši atrod vīrieša fotogrāfiju. Viņi vēl nezina, ka tas ir Jozefs Valčīks.

Sis notikums iezīmē pēdējā “Trīs karaļu”, leģendārā čehu tīkla, vadoņa galu, kā arī rada ievērojamus draudus “Antropoīdam”, jo tai dienā, proti, 1942. gada 20. martā, Valčīks jau ir pamatīgi iesaistījies operācijā. Tas ļauj arī Heidriham piedzīvot vēl vienu veiksmi -kā Bohēmijas un Morāvijas protektors viņš ir spējis nocirst galvu vienai no bīstamākajām vēl darbīgajām pretošanās organizācijām, tādējādi izpildot uzdevumu, kuru veikt tika sūtīts, savukārt kā SD

vadītājs viņš ir atmaskojis superspiegu, kurš ir izrādījies abvēra virsnieks, proti, cilvēks no konkurējošā dienesta, ko vada viņa sāncensis un bijušais mentors Kanariss. Lai arī šis nav ne pirmais, ne pēdējais vēstures melnais brīdis, 1942. gada 20. marts nepārprotami ir ļoti neveiksmīga diena Sabiedroto slepenajā karā pret nacistiem.

183

Londonā valda nepacietība. Jau pieci mēneši pagājuši, kopš “Antropoīda” vīri tika izsēdināti Čehijā, bet pa šo laiku nav pienākušas tikpat kā nekādas ziņas. Londonā ir zināms, ka Gabčīks un Kubišs ir dzīvi un darbojas. Šādas ziņas, kad tās ir pieejamas, tiek noraidītas ar Libuše - slepeno raidītāju. Londona nolemj ar raidītāja starpniecību uzdot abiem aģentiem jaunu misiju. Darba devēji taču visos laikos ir bijuši kā apsēsti ar darbinieku rezultātiem. Jaunā misija nenozīmē iepriekšējās atcelšanu, bet gan to papildina. Tomēr faktiski tā uz laiku aptur iepriekšējo. Gabčīks un Kubišs ir ļoti dusmīgi. Viņiem jābrauc uz Pilzeni un jāveic tur sabotāžas akts.

Pilzene ir liela rūpnieciska pilsēta Rietumčehijā, diezgan tuvu Vācijas robežai, un ir labi pazīstama ar alu, slaveno Pilsner Urquell. Tomēr ne jau alus dēļ Londona interesējas par Pilzeni; runa ir par Skoda rūpnīcām. Skoda 1942. gadā ražo nevis automašīnas, bet gan lielgabalus. Naktī no 25. uz 26. aprīli ir plānots uzlidojums. Izpletņlēcējiem ir jāaizdedz signālugunis rūpniecības kompleksa četros stūros, lai angļu bumbvedēji varētu atrast mērķi.

Vairāki izpletņlēcēji - vismaz četri - pa vienam ierodas Pilzenē, lai veiktu šo operāciju. Viņi nonāk pilsētā, satiekas iepriekš norunātā vietā (restorānā Tivoli - nez vai tas vēl pastāv?) un, kad pienāk nakts, aizdedzina stalli un kādu siena šķūni rūpnīcas tuvumā.

Kad ierodas bumbvedēji, tiem ir tikai jāizmet bumbas starp abiem mirdzošajiem punktiem. Bet tās visas tiek aizmestas garām.

Misija ir pilnīga izgāšanās, kaut gan izpletņlēcēji ir nevainojami izpildījuši no viņiem prasīto. Tomēr Kubišs īsajā laikā, kamēr uzturas Pilzenē, iepazīstas ar jaunu pārdevēju, pretošanās kustības locekli, kura palīdz grupai izpildīt uzdevumu. Lai kur arī parādītos Kubišs, izskatīgs kā amerikāņu aktieris (viņš varētu būt Kerija Grānta un Tonija Kērtisa dēls, ja tas būtu iespējams), viņam vienmēr ir panākumi pie sievietēm. Kaut gan operācija ir totāla neveiksme, viņš nav lieki šķiedis laiku. Divas nedēļas vēlāk jeb divas nedēļas pirms atentāta viņš uzrakstīs vēstuli šai jaunajai sievietei, vārdā Marija Žilanova. Vēl viens pārdrošs solis, kas paliks bez sekām. Man ļoti gribētos uzzināt šīs vēstules saturu; vajadzēja to pārrakstīt čehiski, kad tā bija man acu priekšā.

Atceļā uz Prāgu izpletņlēcēji ir ļoti nervozi. Viņiem nācās uzņemties lielu risku, kas varēja apdraudēt pamatuzdevumu, galveno, vēsturisko misiju - un tas viss kaut kādu lielgabalu dēļ. Viņi liek nosūtīt uz Londonu nīgru vēsti, pieprasot, lai nākamo reizi, kad tiek sūtīti piloti, tie pārzinātu reģionu.

Par šo Pilzenes blakusmisiju runājot, man jāatzīstas, ka es pat neesmu drošs, vai Gabčīks tajā piedalījās. Es tikai zinu, ka turp devās Kubišs, Valčīks un Čurda.

Pēkšņi es atskārstu, ka, neskaitot pavisam nejaušu pieminējumu 178. sadaļā, vēl neesmu rakstījis par Karelu Čurdu, tomēr viņam šajā romānā tiks būtiska loma - gan vēsturiskā, gan drama-turģiskā aspektā.

184

Katrā labā stāstā ir vajadzīgs nodevējs. Tāds ir arī manējā -viņu sauc Karels Čurda. Viņam ir 30 gadu, un es nezinu, vai, spriežot pēc attēliem, kuri ir manā rīcībā, nodevību var nolasīt no sejas. Viņš ir čehu izpletņlēcējs, kura dzīvesgājums gandrīz mats matā līdzinās Gabčīka, Kubiša vai Valčīka dzīvesstāstam.

Viņš ir iesaukts armijā, pēc vācu okupācijas demobilizēts, devies prom no dzimtenes - vispirms uz Poliju, pēc tam nonācis Francijā, tur iestājies Ārzemnieku leģionā, tad Čehoslovākijas trimdas armijā, bet pēc Francijas sakāves pārbraucis uz Angliju. Kad notika franču atkāpšanās, viņš atšķirībā no Gabčika, Kubiša vai Valčīka tomēr nav nosūtīts uz fronti. Bet ne jau tas viņu būtiski atšķir no citiem izpletņlēcējiem. Anglijā viņš brīvprātīgi piesakās veikt īpašos uzdevumus un ari iziet to pašu intensīvo apmācību. Nakti no 1942. gada 27. uz 28. martu viņu kopā ar diviem citiem komandas biedriem desantē virs protektorāta. Vēl gan ir par agru stāstīt turpmākos notikumus.

Taču jau Anglijā sāk iezīmēties drāma, no kuras būtu bijis iespējams izvairīties jau pašā sākumā, - pamazām atklājas dažas dīvainības Karela Čurdas raksturā. Viņš krietni iedzer, bet tas, dabiski, vēl nav nekāds noziegums. Bet, kad viņš ir pārāk daudz iedzēris, tad sāk izrunāties, burtiski šokēdams savus pulka biedrus. Viņš sakās apbrīnojam Hitleru. Viņš saka - cik žēl, ka aizbraucis no protektorāta, jo viņam šobrīd klātos daudz labāk, ja viņš būtu palicis. Biedri viņam neuzticas, uzskata, ka uz viņu galīgi nevar paļauties, raksta vēstuli par viņa uzvedību un runām ģenerālim Ingram, kurš ir aizsardzības ministrs čehu trimdas valdībā. Viņi vēl piemetina, ka šis cilvēks ir mēģinājis noslēgt fiktīvas laulības jau divās angļu ģimenēs. Savulaik Heidrihs tika izmests no flotes par niecīgākiem pārkāpumiem. Ministrs nodod šis ziņas tālāk pulkvedim Morāvecam, slepeno dienestu vadītājam un atbildīgajam par īpašajām operācijām. Tieši šādā bridi var izšķirties daudzu viru liktenis. Ko dara Morāvecs? Neko. Aprobežojas ar ierakstu Čurdas personiskajā lietā, atzīmējot arī, ka Čurda ir lielisks sportists ar labiem fiziskās sagatavotības rādītājiem. Lai vai kā, viņš to neizslēdz no izpletņlēcēju grupas, kuru sūta veikt īpašus uzdevumus. Un nakti no 1942. gada 27. uz 28. martu līdz ar diviem citiem komandas biedriem viņu izmet virs Morāvijas. Ar vietējās pretošanās kustības palīdzību viņam izdodas aizkulties līdz Prāgai.

Pēc kara kāds pamanīja interesantu faktu - no šiem dažiem desmitiem izpletņlēcēju, kuri tika nosūtīti misijās uz protektorātu, gandrīz visi norādīja, ka galvenais iemesls, kura dēj viņi ir gatavi riskēt, ir patriotiskas jūtas. Tikai divi - un viens no viņiem bija Curda - norādīja, ka ir pieteikušies brīvprātīgajos, meklēdami dēkas; tieši šie divi arī izrādījās nodevēji.

Otrā izpletņlēcēja nodevība bija pavisam nenozīmīga, to nevar pat salīdzināt ar nelietibu, kuru pastrādāja Karels Čurda.

185

Prāgas Centrālā dzelzceļa stacija ir iespaidīga, bet atturiga celtne, ko rotā divi tumši, draudīgi torņi, kuri atgādina Enki Bilāla zīmējumus. Šodien ir 1942. gada 20. aprīlis, fīrera dzimšanas diena. Hāha visas čehu tautas vārdā pasniedz viņam dāvanu -vilcienu-lazareti. Oficiālā ceremonija, kā gan citādi, notiek stacijā, un tās kulminācija ir Heidriha ierašanās un vilciena apmeklējums. Kamēr Heidrihs apskata vilcienu, ārpusē sapulcējas vesels ziņkārīgo pūlis - tai vietā, kur zemē ir nolikta balta, ierāmēta plāksne: “Šeit atradās Vilsona memoriāls, kas tika aizvākts pēc reiha protektora, SS obergrupenfīrera Heidriha rīkojuma”. Man ļoti gribētos pierakstīt, ka drūzmā atradās arī Gabčīks un Kubišs, bet par to nekas nav zināms, un es šaubos. Paskatīties uz Heidrihu šādos apstākļos - tas viņiem nedotu nekādu praktisku labumu, jo ir runa par vienreizēju norisi, kas neatkārtosies. Turklāt šī vieta tiek pamatīgi apsargāta, tātad viņu ierašanās būtu saistīta ar nevajadzīgu risku.

Toties esmu pilnīgi drošs, ka joks, kas strauji izplatījās visā pilsēta, aizsākās tieši tur, stacijā. Iztēlojos, kā pūlī kāds vecs čehs, kas vel saglabājis čehu garu, nosaka skaļā balsī, lai viņu dzirdētu arī līdzās stāvošie: “Nabaga Hitlers! Laikam pavisam slimiņš, ka viņam vajadzīgs šitāds ārstniecisks vilciens...” Tas ir brašais kareivis Šveiks - “tīrs un neatšķaidīts”.

Jozefs Gabčlks guļ savā mazajā dzelzs gultiņā un klausās tramvaja sliežu čīkstoņā, kad vagons ripinās uz Karlovo ndmčsti, Kārļa laukumu. Pavisam netālu ir arī Resela iela (Resslova), kas ved uz upi un pat nenojauš, ka drīzumā kļūs par traģisku notikumu vietu. Daži gaismas stari laužas caur dzīvokļa aizdarītajiem slēģiem istabā, kurā šajās dienās uzturas un slēpjas izpletņlēcējs. Šad tad gaitenī iečīkstas parkets - vai nu kāpņutelpā, vai pie kaimiņiem. Gabčīks allaž saglabā modrību un arī mieru. Viņa acis ir piekaltas griestiem un uzbur Eiropas kartes. Vienā no tām Čehoslovākija atgriežas vecajā vietā un bijušajās robežās. Otrā brūnais mēris tiek pāri Lamanšam un uzsprauž Lielbritāniju uz viena no kāškrusta zariem. Tomēr Gabčīks, tāpat kā Kubišs, visiem, kam nav slinkums klausīties, klāsta, ka, vēlākais, pēc gada karš būs cauri, un nav šaubu - viņi tam tic. Tikai ne jau tādam iznākumam, uz kādu nenoliedzami cer vācieši. Pieteikdams karu PSRS, reihs liktenīgi kļūdījās. Pieteikt karu ASV, lai izpildītu savas saistības pret sabiedroto Japānu, - vēl viena kļūda. Likteņa ironija, ka Vācija 1940. gadā uzveica Franciju, kura 1938. gadā bija aizmirsusi savus solījumus Čehoslovākijai, bet tagad zaudēs karu, jo ir bijusi uzticīga sabiedrotā Japānai. Bet gads! Atskatoties pagātnē, varam teikt: kāds aizkustinošs optimisms!

Esmu pārliecināts, ka Gabčīku un viņa draugus nodarbina dažādi ģeopolitiski apsvērumi, ka viņi ielaižas nebeidzamās diskusijās, kad naktīs nevar aizmigt, kad viņiem beidzot izdodas atslābināties, aizpļāpāties, aizmirstot par iespēju, ka naktī viņus no gultas izcels gestapo; tad viņi vairs neieklausās katrā niecīgākajā troksnītī uz ielas, kāpnēs, mājās, tad vairs nedzird galvā iedomātu durvju zvanu, bet tik un tā saglabā modrību - gadījumā ja atskanētu reāls durvju zvans.

Laiki ir citi - ļaudis nepacietīgi gaida nevis sporta ziņas, bet gan jaunumus no padomju frontes. Tomēr padomju fronte nav gluži tas, par ko Gabčīks visvairāk uztraucas. Svarīgākais šajā karā ir

viņam uzticētā misija. Vai daudz ir to, kuri viņiem tic? Gabčlks un Kubišs par to ir pārliecināti. Viņu palīgs Valčlks, skaistais izpletņlēcējs, ari. Viņiem tic pulkvedis Morāvecs, čehu slepenā dienesta vadītājs Londonā. Pagaidām ari prezidents Benešs. Un es. Domāju, ka tas ir viss. Jebkurā gadījumā “Antropoīda” mērķis ir zināms tikai saujiņai ļaužu. Bet pat daži no tiem ir pret šo misiju.

Piemēram, tādi ir izpletņlēcēji Prāgā un arī iekšējās pretošanās kustības (cik no tās vispār atlicis) vadītāji - viņi baidās no represijām, kas sekos, ja misija izdosies. Gabčlkam ar viņiem nesen izcēlās nepatīkama vārdu apmaiņa. Tie gribēja viņu pierunāt atteikties no misijas vai vismaz nomainīt mērķi, proti, Heidriha vietā izraudzīties kādu slavenu čehu kolaboracionistu, piemēram, Emanuēlu Morāvecu. Tās bailes no vāciešiem! Kā sunim, kuru sit saimnieks, - varbūt reizēm tas atsakās klausīt, bet nekad nespēj sacelties pret viņu.

Leitnants Bartošs, kuru Londona izsēdinājusi citu pretošanās uzdevumu pildīšanai, grib pat dot pavēli atcelt šo operāciju. Viņam ir visaugstākā dienesta pakāpe no Prāgā esošajiem izpletņlēcējiem (drīz viņš tiks paaugstināts par kapteini). Bet šeit dienesta pakāpes neko nenozīmē. “Antropoīda” komanda, kurā darbojas tikai Gabčlks un Kubišs, ir saņēmusi pavēles no Londonas, no paša prezidenta Beneša. Tai vairs nav jāuzklausa nekādas citas pavēles. Tai ir tikai jāizpilda misija līdz galam, un viss. Ikviens, kurš bija pazīstams ar Gabčīku un Kubišu, uzsver viņu cilvēciskās īpašības, dāsnumu, labo garastāvokli, apņēmību. Bet “Antropoīds” ir mašīna.

Bartošs nosūtīja uz Londonu lūgumu apturēt “Antropoīdu”. Bet par atbildi uz to viņš saņēma neatšifrējamu kodētu ziņojumu, kuru varēja izlasīt tikai Gabčlks un Kubišs. Gabčlks guļ nelielajā dzelzs gultiņā un tur rokā tekstu. Neviens nekad nav spējis atrast šo vēsturiski nozīmīgo dokumentu. Tajā dažās šifrētās rindiņās ir nosprausts liktenīgs ceļš: mērķis paliek nemainīgs. Misija “Antro-poīds” ir vēlreiz apstiprināta. Heidrihs mirs. Sliedes čīkstinādams, uz ielas attālinās tramvajs.

187

SS štandartenfīrers Pauls Blobels ir atbildīgais par C einzac-grupas zonderkomandu 4a, kas ir tik cītīgi izpildījusi uzdevumu Babij Jarā Ukrainā, ka viņš jau sāk nojūgties. Mašīnā braucot pa naksnīgo Kijevu garām savu noziegumu vietai un lampu gaismas kūlī gara acīm no jauna skatot nolādētās gravas murgaino ainu, viņš kā Makbets redz arī savu upuru rēgus. Ir jāpiebilst, ka Babij Jaras mirušie neļaujas tik viegli aizmirsties, jo viņus aprakusi zeme ir dzīva. Tā kūp, ciņi un kukuržņi izšaujas no zemes kā šampanieša korķi, bet virskārtā plīst pūstošo līķu izdalīto gāzu burbuļi. Smirdoņa ir briesmīga. Blobels vājprātīgi smejas un skaidro saviem viesiem: “Lūk, kur dus mani trīsdesmit tūkstoši žīdu!” Un ar platu vērienu, kas aptver visu gravu, norāda uz šo milzīgo uzpūsto vēderu.

Ja tas tā turpināsies, Babij Jarā mirušie viņam pilnīgi laupīs prātu. Viņam jau sprāgst laukā pēdējie drošības ventiļi, un tad viņš aizbrauc uz Berlīni un lūdz pašam Heidriham, lai pārceļ viņu uz citu vietu. RSHA priekšnieks uzņem viņu, kā nākas: “Nu, jums ir piemetušās vēdergraizes. Jūs esat gļēvs. Esat kļuvis par mīksto. Tagad varu sūtīt jūs tikai uz porcelāna veikalu. Bet es jūs vēl paņemšu aiz ausīm!” Es nezinu, vai viņš to domāja burtiski. Lai kā arī būtu, Heidrihs drīz vien nomierinās. Viņam pretim ir vīrs, kas ir kā piesūkusies lupata, vairs nav spējīgs pildīt viņam uzticētos darba pienākumus. Būtu bezjēdzīgi un bīstami paturēt viņu amatā pret paša gribu. “Jūs dosieties pie grupenfīrera Millera, pateiksiet, ka vēlaties doties atpūsties, un viņš jūs atbrīvos no komandas vadības Kijevā.”

188

Strādnieku rajons Žižkova, kas atrodas Austrumprāgā, ir slavens ar to, ka tajā ir vislielākā bāru koncentrācija visā pilsētā. Tāpat tur ir daudz baznīcu, kā jau pieklājas galvaspilsētai, kuru mēdz dēvēt par “pilsētu ar simt zvaniem”. Vienā no tām priesteris atceras, ka pie viņa atnācis jauns pāris - “kad tulpes bija pilnos ziedos”. Puisis bijis maza auguma, ar urdīgām acīm un smalkām lūpām. Meitene bijusi šarmanta, no viņas starojis dzīvesprieks, es to zinu. Viņi izskatījušies ļoti samīlējušies viens otrā. Gribējuši precēties, bet ne uzreiz. Viņi gribējuši aizrunāt noteiktu, bet nezināmu dienu - “divas nedēļas pēc kara”.

189

Netieku gudrs, kā gan Džonatans Litels var zināt, ka alkoholiķim Blobelam, atbildīgajam par C einzacgrupas zonderko-mandu 4a Ukrainā, ir bijis opelis. Ja Blobels tiešām brauca ar opeli, es noņemu cepuri. Tad man jāatzīst, ka Litels veicis pamatīgāku priekšizpēti par mani. Bet, ja viņš blefo, tad tas apdraud visu viņa darbu kopumā. Patiešām! Ir tiesa, ka nacisti masveidā iepirka opeļus, tātad ir visnotaļ ticams, ka Blobelam ir bijis šīs markas transportlīdzeklis. Bet ticams vēl nav pierādīts. Vai es te runāju par niekiem? Tie, kam es to stāstu, apgalvo, ka esmu maniaks. Viņi nesaprot, par ko es tā uztraucos.

190

Valčīks un Ata, Morāveca dēls, brīnumainā kārtā izvairās no policijas pārbaudes, kas beidzas ar divu izpletņlēcēju nāvi. Viņi patveras pie Morāveca mājas durvju sarga, kuram pastāsta par

savu neveiksmi. F.s varētu mierīgi to izstāstīt, bet nodomāju, ka vēl viena spiegu romāna aina neko daudz nedos. Mūsdienu romānu pamatā ir valodas ekonomija, tā vienkārši ir, un mans romāns nevar nemitīgi ignorēt šis knauzerlgās loģikas likumus. Pietiks norādīt, ka, pateicoties Valčlka aukstasinībai un pareizajam situācijas novērtējumam, viņi abi netika arestēti un nav miruši.

Valčīks izmanto spēcīgo iespaidu, ko šis piedzīvojums un viņš pats ir atstājis uz pusaudzi, un vēl visādam gadījumam piekodina:

“Tu redzi to koka kasti, Ata? Friči varētu to slānīt, cik uziet, bet tā nesāktu runāt. Ar tevi un mani ir tas pats, tu nedrīksti neko viņiem stāstīt, pilnīgi neko, skaidrs?”

191

Nudien šķiet, ka Džonatana Litela darba iznākšana un gūtie panākumi ir mani padarījuši drusku nemierīgu. Es gan varu sevi nomierināt, iedvest sev, ka mums ir dažādi projekti, tomēr nākas atzīt, ka pastāv diezgan izteikta tematiska līdzība. Šobrīd lasu šo darbu, un katra lappuse rada mani vēlēšanos izteikt komentārus. Ši vēlēšanās ir jāapspiež. Minēšu tikai to, ka grāmatas sākumā ir sniegts Heidriha portretējums. Citēšu vienu teikumu: “Viņa plaukstas šķita pārāk garas, kā apakšdelmiem piestiprinātas nervozas aļģes.” Nezinu, kāpēc, bet man patīk šis tēls.

192

Prātoju, ka izgudrot personāžu, cenšoties izprast vēstures faktus, ir tas pats, kas viltot pierādījumus. Vai drīzāk, kā saka mans pusbrālis, ar kuru es to visu pārspriežu, tas ir kā nolikt nozieguma vietā inkriminējošus elementus, lai gan pierādījumi mētājas turpat zemē.

193

1942. gadā Prāgā valda liktenīga noskaņa - kā melnbaltā fotoattēlā. Garāmgājējiem ir mīkstas platmales un tumši uzvalki, sievietēm mugurā kleitas ar jostu ap vidu, visas izskatās pēc sekretārēm. Es to zinu, man priekšā ir attēli. Nu labi, atzīstos, ka drusku pārspīlēju, ne jau visas pēc sekretārēm. Arī pēc medicīnas māsām.

Čehu policisti, kas krustojumos regulē satiksmi, ar savām dīvainajām ķiverēm amizantā kārtā atgādina angļu bobbies, lai arī tikko ir nolemts reorganizēt satiksmi, nosakot kustību pa labo pusi...

Tramvaji aizvien brauc garām vienā laidā un zvana ar maziem zvaniņiem - tie izskatās pēc veciem, sarkani baltiem vilciena vagoniem. (Bet kā gan es to varu zināt, ja fotogrāfijas ir melnbaltas? Zinu, un viss.) Tiem ir apaļi lukturi - kā ielu laternas.

Jaunpilsētas (Novē Mesto) dzīvokļu namu fasādes izrotātas ar mirdzošām neona gaismām, kas reklamē visdažādākās lietas - alu, zīmolu apģērbus, protams, arī Bata, slaveno kurpju ražotāju, kura veikals atrodas Vāclava laukuma galā - laukums atgādina gigantisku avēniju, gandrīz tikpat garu kā Elizejas lauki.

Patiesību sakot, visa pilsēta šķiet pilna ar uzrakstiem, ne tikai reklāmām. Visur redzami V burti, kas sākumā bija čehu pretošanās kustības simbols, bet tad nacisti tos piesavinājās kā mudinājumu panākt galīgu reiha uzvaru šajā karā. V uz tramvajiem, mašīnām, dažkārt pat ieskrāpēti zemē, visur V, kurus sev grib savākt dažādi ideoloģiski spēki. Uz sienas grafīti: Židi ven - žīdi, vācieties! Vitrīnās iedrošinoši apliecinājumi: Čiste arijsky obchod, pilnīgi ārisks veikals. Un krogu: Zādā se zdvorile, by se nehovofilo о politico. Lūdzam klientus nerunāt par politiku.

Tad vēl ļaunu vēstošās sarkanās afišas abās valodās, tāpat arī visi pilsētā izvietotie ceļrāži.

Jāpiemin arī karogi un transparenti. Neviens karogs nekad nespēs pateikt vairāk kā šis melnais krusts baltā aplī uz sarkana fona. Starp citu, reiz man kāds norādīja, ka tieši šīs krāsas izmanto

ari tirdzniecības tīkls Darty; man jāatzīst, tas mani krietni samulsināja...

Lai kā ari būtu, 40. gadu sākumā Prāgā neapšaubāmi valda gaisotne, kuru nekādi nevar nosaukt par mierīgu un apskaidrotu. Varētu domāt, ka fotogrāfijās starp garāmgājējiem tūlīt parādīsies Hamfrijs Bogarts vai Lida Bārova (ārkārtīgi skaistā un slavenā čehu aktrise - gara acīm skatu viņas portretu uz kāda kino žurnāla vāka); starp citu, pirms kara viņa bija Gebelsa mīļākā. Savāds laiks.

Es zinu restorānu, kuru sauc “Pie diviem kaķiem”, - vecpilsētā; zem arkādēm ir freskas, vienā attēloti divi milzu kaķi, kas stiepjas no loka vienas malas līdz otrai. Bet es nezinu, kur atrodas un vai vispār vēl pastāv iebraucamā sēta “Pie trim kaķiem”.

Tur sēž trīs vīri, dzer alu un nepārspriež politiku. Viņi pārspriež pulksteņa laikus. Gabčīks un Kubišs sēž pretim kādam galdniekam. Tas tomēr nav nekāds parastais galdnieks. Tas ir pils galdnieks, un šai sakarā viņš katru dienu var novērot Heidriha mersedesa atbraukšanu. Tāpat ik vakaru redz, cikos kungs brauc prom.

Ar viņu runā Kubišs, jo galdnieks, tāpat kā viņš pats, ir morāvs. Viņa izloksne galdnieku nomierina. “Nebaidies, tu mums palīdzēsi pirms tam, nevis notikuma laikā. Tu būsi tālu, kad mēs viņu nolaidīsim no kājām.”

Nu re, izrādās, operācija “Antropoīds” nemaz nav tik liels noslēpums! Pat galdnieks, no kura nepieciešamas tikai ziņas par Heidriha grafiku, viens divi tiek informēts, par ko ir runa. Kaut kur lasīju, ka izpletņlēcēji nebūt ne vienmēr esot ievērojuši īpaši lielu piesardzību. Un nudien, kāda gan jēga visu laiku to slēpt? Gan jau galdnieks tāpat būtu sapratis, ka viņu iztaujā ne jau tāpēc, lai veidotu mersedesu kustības statistiku Prāgā. Un tad es lasu galdnieka liecību - Kubišs viņam ar visskaistāko morāviešu akcentu esot teicis: “Un ne vārda par to mājās savējiem!” Nav gan teikts, ka viņš tiešām neizpļāpājās...

Galdniekam ir uzdots katru dienu novērot Heidriha ierašanās un aizbraukšanas laikus, ik reizi atzīmējot, vai viņu pavada eskorts.

194

Heidrihs ir visur - Prāgā, Berlīnē un maijā arī Parīzē.

Koka paneļiem apšūtajos Parīzes viesnīcas Majestic salonos Gēringa pilnvarotais policijas ģenerālis un SD šefs pieņem okupācijas karaspēka augstākos SS virsniekus, lai informētu viņus par veicamo uzdevumu, - ne pasaule, ne viņu vīri vēl nezina, ka tas būs t. s. “galīgais atrisinājums”.

1942. gada maijā einzacgrupu eksekūcijas metodes tika atzītas par pārāk smagu pārbaudījumu slaktiņos līdzdalīgo karavīru nerviem. Tās pakāpeniski tiek nomainītas ar mobilajām gāzes kamerām. Jaunā sistēma ir ļoti vienkārša un atjautīga: ebrejus sasēdina smagajā automobilī, kura izplūdes gāzes pa cauruli tiek novadītas kulbas iekšienē, nosmacējot upurus ar oglekļa monoksīdu. No tās ir divkāršs ieguvums - var vienlaikus nogalināt vairāk ebreju, kā arī tiek pasaudzēti nogalinātāju nervi. Ir vēl kāda lieta, ko atbildīgās personas uzskata par ievērības cienīgu: līķi iegūst sārtu nokrāsu. Vienīgais mīnuss ir tāds, ka smokošie cilvēki mēdz izkārnīties un pēc katras nogāzēšanas ir nepieciešams notīrīt ekskrementus no kulbas grīdas. Tomēr Heidrihs skaidro, ka mobilās gāzes kameras ir un paliek neapmierinoša tehnika. Viņš saka: “Ir sagaidāmi lielāka mēroga, pilnīgāki un rezultatīvāki risinājumi.” Klausītāji uzmanīgi ieklausās katrā vārdā. Pēkšņi viņš vēl piebilst: “Visiem Eiropas žīdiem ir ticis pasludināts nāvessods.” Ņemot vērā, ka ein-zacgrupas jau ir nogalinājušas vairāk nekā miljonu ebreju, man rodas jautājums, vai tiešām kādam no viņa klausītājiem tas vēl nebija skaidrs.

Tā jau ir otrā reize, kad pieķeru Heidrihu sludinām savus plānus īpaši iedarbīgā manierē. Jau neilgi pirms Vanzē konferences, kad viņš paziņoja Eihmanim, ka fīrers ir nolēmis fiziski iznīcināt visus ebrejus, viņš pēc šiem vārdiem brīdi iepauzēja, un tas viņa padotajam šķita visai uzkrītoši. Abos gadījumos nebija runas par kādu oficiālu paziņojumu, tomēr var teikt, ka Heidriha vārdos bija kas pārsteidzošs. Domāju, ka viņš izbaudīja nevis iespēju paziņot

ko sensacionālu, bet gan paust vārdos ko nedzirdētu, neizsakāmu, itin kā ieskicēdams neiedomājamas realitātes aprises. Lūk, kas man jums jāsaka, un jūs to jau zināt, bet es jums to pateikšu, un mēs to izdarīsim. Runātājam sagriežas galva, kad ir jārunā par vārdos neizsakāmo. Briesmoņa reibums, kad viņš uzskaita briesmu darbus, kas ir sagaidāmi un kas viņam jāizsludina.

195

Galdnieks parāda, kurā vietā Heidrihs katru dienu izkāpj no mašīnas. Gabčīks un Kubišs paraugās visapkārt. Viņi ievēro kādas mājas stūri - aiz tā varētu sagaidīt Heidrihu un tad nošaut. Bet šī vieta tiek stingri apsargāta, par to šaubu nav. Galdnieks apgalvo, ka viņiem nepietikšot laika bēgšanai un ka dzīvi viņi no pils prom netikšot. Gabčīks un Kubišs jau no paša sākuma ir gatavi mirt, tas nu būtu skaidrs. Bet tagad viņi tomēr grib mēģināt palikt dzīvi. Viņi grib plānu, kas saglabātu iespējas tikt cauri sveikā, kaut niecīgas, tomēr pamatotas, jo abiem ir plāni pēckara dzīvei. Iekšējās pretošanās kustībā - starp čehiem, kuri riskē ar dzīvību, lai viņiem palīdzētu, - ir arī drosmīgas jaunas sievietes. Nezinu tikpat kā neko par manu varoņu mīlas dēkām, tomēr jau pēc dažu mēnešu dzīves Prāgas pagrīdē abi grib precēties - Gabčīks ar Libenu, Fāfeku meitu, bet Kubišs ar Annu Malinovu ar aveņu sarkanām lūpām. Pēc kara... Viņi nelolo ilūzijas. Viņi zina, ka iespēja izdzīvot karā ir viena pret tūkstoti. Bet viņi tik un tā grib mēģināt. Skaidrs, ka misijas izpilde ir pirmajā vietā. Bet nevajag jau obligāti padarīt sev galu. Briesmīga doma.

Abi vīri iet pa šauro Nerudas ielu (Nerudova), kuras namus rotā īpašas pazīšanas zīmes. Tā savieno pils apkārtni ar Malā Strana, Mazo pilsētu. Tās galā mersedesam ir jāizņem skaists līkums. Viņi grib šo vietu izpētīt tuvāk.

196

Pretēji Heidriha viedoklim čehu pretošanās kustība vēl nav pagalam. Lai savāktu dienišķās ziņas no galdnieka, kurš informē “Antropolda” vīrus par Heidriha grafiku, tā atrod dzīvokli pils pakājē, kāda nama pirmajā stāvā. Galdnieks nāk pieklauvēt pie loga rūts, cik bieži tas ir vajadzīgs (droši vien katru dienu). Logu atver jauna meitene (viņas ir divas un mainās; galdnieks domā, ka viņas ir māsas un abu izpletņlēcēju draudzenes, un varbūt tā tiešām ir). Viņi nekad nepārmij ne vārda. Galdnieks atdod mazu papīra lapiņu un dodas prom. Šodien viņš uz tās ir uzrakstījis: “9-5, bez.” Tas nozīmē: “Pulksten deviņos. Pulksten piecos. Bez eskorta.”

Gabčīks un Kubišs saskaras ar neatrisināmu problēmu -viņiem nav nekādu iespēju iepriekš paredzēt, vai Heidrihs brauks ar eskortu vai bez tā. Statistika, ko viņi ir apkopojuši uz galdnieka ziņojumu pamata, neuzrāda nekādu noteiktu sakarību. Reizēm bez. Reizēm ar. Bez: viņiem būs nelielas izredzes izdzīvot. Ar: nekādu izredžu.

Lai izpildītu uzticēto uzdevumu, kā nākas, abiem izpletņlēcējiem ir jāspēlē tāda kā krievu rulete un jāizraugās noteikts datums, nezinot, būs vai nebūs. Proti, vai viņu misija ir ārkārtīgi riskanta vai neglābjami pašnāvnieciska.

197

Līkumu pēc līkuma abi vīri ar divriteņiem neskaitāmas reizes izbrauc maršrutu no Heidriha dzīvesvietas līdz pilij. Heidrihs dzīvo Panenske Brezany, nelielā apdzīvotā vietā aptuveni stundas ceturkšņa brauciena (ar mašīnu) attālumā no Prāgas centra. Viena maršruta daļa ir visai nomaļa, tā veido garu, taisnu līniju, un tur tuvumā neviens nedzīvo: ja viņiem izdotos apturēt braucamo, viņi

varētu nošaut Heidrihu tālu no liecinieku acīm. Viņi iedomājas, ka mersedesu varētu apturēt ar tērauda trosi, nostiepjot to pāri ceļam. Bet kā aizbēgt, kad darbs būs padarīts? Viņiem pašiem vajadzētu mašīnu vai vismaz motociklu. Tomēr čehu pretošanās kustībai tādu nav. Nē, ir jārīkojas pilsētā, gaišā dienas laikā, starp cilvēkiem. Un viņiem ir vajadzīgs pagrieziens. Gabčīka un Kubiša domas met līkumus un cilpas. Viņi sapņo par ideālu pagriezienu.

Un beigās tādu arī atrod.

Kaut gan ideāls varbūt nav īstais vārds.

198

Šis asais pagrieziens uz Holešovices ielu (čehu vai. ulice v l lolešovičkdch) atrodas I.ibeņas rajonā, un tam ir vairākas priekšrocības. Vispirms, tā forma atgādina matadatu, tādēļ mersedess ir spiests ievērojami samazināt ātrumu. Otrkārt, virs šā ceļa posma paceļas paugurs, kur var novietoties izlūks, lai dotu signālu par mašīnas tuvošanos. Visbeidzot, šī vieta atrodas starp Panenske Bfezany un Hradčanu pili, Prāgas priekšpilsētā, ne pašā centrā, bet arī ne vairs laukos. Tātad paveras bēgšanas iespējas.

Šim pagriezienam ir arī mīnusi. Tas atrodas ceļu sadurē, kur krustojas tramvaja sliedes. Ja tramvajs brauks garām vienlaikus ar mersedesu, tas var radīt operācijai traucējumus, piemēram, aizsegt mašīnu vai apdraudēt civiliedzīvotājus.

Nekad neesmu izdarījis atentātu, bet varu iedomāties, ka ideāli apstākļi nemaz nepastāv, jo brīdī, kurā ir jāizlemj rīkoties, vairs nav laika labākas vietas meklēšanai. Tātad tas būs pagrieziens, kura šodien vairs nav, jo to ir “noēdusi” autoceļu pārbūve, var teikt, mūsdienība, kam nav nekādas daļas gar manām atmiņām.

Jo tagad es atceros. Ar katru dienu, ar katru stundu atmiņas kļūst aizvien skaidrākas. Man ir tāda sajūta, it kā es jau veselu mūžību stāvētu šai pagriezienā uz Holešovices ielu.

199

Pavadu dažas brīvas dienas skaistā mājā Tulonā un drusku rakstu. Šī nav parasta māja. Tajā savulaik mitinājies elzasiešu tipogrāfs, kurš darba darīšanās sagājās ar Eliāru un Elzu Triolē (un ari ar Klodelu). Kara gados viņš dzīvoja Lionā, tur drukāja ebrejiem viltotus dokumentus un glabāja izdevniecības Editions de Minuit fondus. Tolaik šo Tulonas daļu bija okupējušas vācu armijas nometnes, bet šķiet, ka neviens nebija dzīvojis viņa mājā, tāpēc tā saglabājusies neskarta. Mēbeles un grāmatas stāvēja, kā stāvējušas, un vēl arvien ir turpat.

Viņa brāļa vai māsas mazmazmeita, kura zina, cik ļoti mani interesē kara gadi, parāda man plānu grāmatiņu, kas atrodas viņas ģimenes bibliotēkā. Tas ir Verkora “Jūras klusuma” oriģinālizde-vums, kas publicēts 1943. gada 25. jūlijā, “Romas tirāna gāšanas dienā”, kā norādīts grāmatas aizmugurē. Autors veltījis darbu sava vectēva brālim:

Pjēram Braunam ar kundzi, domās kopā ar jums un visiem tiem, kuru drūmās dienas lai aizskalo “Jūras klusums” -

ar vislabākajiem novēlējumiem, jūsu Verkors.

Esmu atvaļinājumā, un man rokās ir nedaudz vēstures, kas rada ļoti siltu un patīkamu sajūtu.

200

Par Heidrihu klīst dažādas satraucošas baumas. Viņš braukšot prom no Prāgas. Uz visiem laikiem. Rīt viņš kāpšot lidmašīnā uz Berlīni. Nav zināms, vai atgriezīsies. Skaidrs, ka čehu tauta jutīsies atvieglota. Bet tas nozīmēs ari “Antropoīda” fiasko. Šie jaunumi

dara nemierīgus izpletņlēcējus un, lai gan viņi par to vēl neko nezina... arī frančus. Vēsturnieki murmina - iespējams, Heidrihs, uzskatīdams, ka ir paveicis protektorātā doto uzdevumu, tagad alkst pēc, kā mūsdienās saka, “jauniem izaicinājumiem”. Un pēc izplosīšanās Bohēmijā un Morāvijā, kur viņš izrādījis nepieredzētu nežēlību, tagad ķersies klāt Francijai.

Viņam jādodas uz Berlīni, lai ar Hitleru pārrunātu šo lietu visos sīkumos. Francijā mutuļo satraukums. Petēns un I.avāls ir nožēlojami, un, ja Heidrihs varētu tikt galā ar franču pretošanās kustību tieši tāpat, kā viņš tika galā ar čehiem, tas būtu lieliski.

Tā ir tikai hipotēze, tomēr ticamāku to padara apstāklis, ka pirms divām nedēļām Heidrihs jau apmeklēja Parīzi.

201

1942. gada maijā Heidrihs nudien veselu nedēļu pavadīja Parīzē. INA arhīvos atradu kinoreportāžu par viņa ierašanos -fragmentu no tālaika Francijas ziņām, respektīvi, 59 sekundes filmas, kas veltītas Heidriha vizītei, kuru komentē 40. gadiem raksturīga nazāla balss:

“Parīze. Ierodas gestapo un SS Drošības dienesta priekšnieks, ģenerālis Heidrihs, reiha protektora vietas izpildītājs Prāgā, ar SS reihsfīrera un SS un policijas šefa mesjē Himlera pilnvarojumu, kā arī mesjē Obergs, kurš tikko iecelts par augstāko SS un policijas vadītāju okupētajos apgabalos. Ir zināms, ka mesjē Heidrihs ir Starptautiskās kriminālpolicijas komisijas priekšsēdētājs un ka Francija vēl aizvien ir pārstāvēta šajā komisijā. Savas uzturēšanās laikā Parīzē ģenerālis izmantoja izdevību satikties ar policijas ģenerālsekretāru mesjē Buskē un administrācijas ģenerālsekretāru mesjē Ilēru. Mesjē Heidrihs sazinājās arī ar mesjē Darkjē de Pele-puā, kurš nule iecelts par žīdu jautājuma ģenerālkomisāru, kā arī ar mesjē de Brinonu.”

Mani vienmēr ir intriģējusi šī Heidriha tikšanās ar Buskē, es labprāt izlasītu viņu sarunas protokolu. Pēc kara Buskē ilgu laiku apgalvoja, ka esot turējies Heidriham pretim kā lauva. Taisnība, ka viņš kategoriski atteicās piekāpties vienā lietā - nedrīkst apcirpt Francijas policijas prerogatīvas, un tās būtībā nozīmēja šīs policijas tiesības arestēt cilvēkus. Konkrēti, ebrejus. Patiesībā Heidriham nav nekas iebilstams pret šādu vietējās policijas saimniekošanu, jo tā nozīmē mazāk darba vāciešiem. Obergam viņš apgalvo, ka, spriežot pēc pieredzes protektorātā, ar plašu policijas un vietējās administrācijas autonomiju ir iespējams panākt labākus rezultātus. Protams, ar nosacījumu, ka Buskē policija tiek vadīta “tādā pašā garā kā vācu policija”. Turklāt Heidriham nav ne mazāko šaubu par to, ka Buskē ir vīrs, kurš rīkojas saskaņā ar apstākļiem. Pēc viesošanās Francijā viņš saka: “Vienīgā personība, kurā apvienojas jaunība, inteliģence un autoritāte, ir Buskē. Tieši ar tādiem vīriem mēs celsim rītdienas Eiropu, kas būtiski atšķirsies no šodienas Eiropas.” Kad Heidrihs paziņo Buskē, ka drīzumā grasās deportēt ebre-jus-apatrīdus jeb ebrejus bez valstiskās piederības (lasi - ne Francijas pilsoņus), kuri ir internēti Dransī, Buskē spontāni ierosina pievienot tiem arī ebrejus-apatrīdus, kas internēti brīvajā zonā. Kur nu vēl lielāku iztapību!

202

Kā zināms, Renē Buskē visu mūžu bija Fransuā Miterāna draugs, bet ne jau to mēs viņam visvairāk pārmetam.

Buskē nav policists kā Barbī vai milicis kā Tuvjē, pat ne prefekts ka Papons Bordo pilsētā. Viņš ir ļoti augsta līmeņa politiķis, kam lemta spīdoša karjera, bet izvēlas iet pa kolaboracionisma ceļu un sasmērējas, likdams deportēt ebrejus. Tieši viņš nodrošina masveida arestus 1942. gada jūlijā velodromā Vel’ d’Hiv (operācijas kodētais nosaukums - “Pavasara vējš”), likdams tos veikt franču

policijai, nevis vācu okupantiem. Tātad viņš ir atbildīgs par vislielāko negodu, kāds jebkad piedzīvots franču nācijas vēsturē. Sauciet to mūsdienās par Francijas valsti vai nesauciet, tas neko nemaina. Cik daudz pasaules kausu futbolā tai būs jāizcīna, lai nomazgātu no sevis šo kauna traipu?

Pēc kara Buskē izslīd cauri visām svētajām tīrīšanām, bet viņa piedalīšanās Višī režīmā tomēr laupa viņam iespēju taisīt politisku karjeru, kas viņam šķita lemta. Taču uz ielas viņš nepaliek un figurē vairākās valdēs, tostarp La Depeche du Midi, kur viņš nosprauž striktu, pret de Gollu vērstu politisku līniju, kas turpinās... no 1959. gada līdz 1971. gadam. īsi sakot, viņš bauda lielu iecietību, kādu vadošās aprindas vienmēr izrāda arī tiem, kuri sašmucējušies visvairāk. Vēlāk viņš labprāt - droši vien ne bez ļauna prieciņa - satiekas ar Simonu Veilu, kas ir pārdzīvojusi Auš-vicas nāves nometni un nenojauš par viņa rosību Višī režīmā.

Tomēr 80. gados viņa pagātnes fakti atkal uzpeld dienasgaismā, un 1991. gadā pret viņu tiek izvirzīta apsūdzība noziegumos pret cilvēci.

Izmeklēšana tiek pārtraukta divus gadus vēlāk, kad viņu pie mājas durvīm nošauj kāds atriebes kārs vājprātis. Labi atceros šo vīriņu, kurš sarīkoja preses konferenci uzreiz pēc Buskē nogalināšanas, īsi pirms tam, kad pogainie ieradās viņu savākt. Atceros, cik apmierināts viņš izskatījās un vienā mierā paskaidroja, ka ir izdarījis to tikai tādēļ, lai nonāktu valodās. Jau tolaik tas man šķita pilnīgi debili.

Šis mediju uzmanības kārais stulbenis iznira no tāda murga, kādu nebūtu spējis uzrežisēt pat Gijs Luī Debors, un laupīja mums procesu, kas būtu bijis desmit reižu interesantāks par Papona un Barbī procesiem, kopā ņemtiem, interesantāks par Petēna un Lavāla tiesāšanu, aizraujošāks par I.andrī un Petio “gadsimta procesiem”. Par šo skandalozo atentātu pret vēsturi šis neizprotamais kretīns saņēma desmit gadus, atsēdēja septiņus un tagad ir brīvs. Izjūtu lielu riebumu un dziļu nicinājumu pret tādu cilvēku kā Buskē, bet, kad domāju par viņa slepkavas stulbumu un milzīgo

zaudējumu, ko šāda rīcība nodarīja vēsturniekiem, par daudzajiem atzīšanās vārdiem, kuri noteikti būtu izskanējuši tiesas priekšā un kurus viņš mums neatgriezeniski laupījis, manī līdz malām kūsā naids. Viņš nenogalināja nevainīgu cilvēku, tas ir skaidrs, bet tik un tā - viņš izraka kapu patiesībai. Un tas viss tikai tādēļ, lai uz piecām minūtēm nonāktu televīzijā. Monstroza, stulbi vorholiska kroplība! Vienīgie, kam pienācās spriest morāles tiesu par šā vīra dzīvību vai nāvi, bija viņa upuri, dzīvie un mirušie, tie, kuri krita nacistu nagos tādu cilvēku dēļ, kāds bija viņš, un esmu pārliecināts, ka viņi gribēja šo vīru redzēt dzīvu. Cik vīlušies viņi jutās, uzzinot par šo absurdo slepkavību! Man derdzas sabiedrība, kura rada šādu uzvedību, šādus trakos. “Man nepatīk pret patiesību vienaldzīgie,” rakstīja Pasternaks. Bet vēl ļaunākas ir niecības, kurām tā ir ne tikai vienaldzīga, bet kuri ari aktīvi pret to darbojas. Visi Buskē noslēpumi tika paņemti līdzi kapā... Man jābeidz par to domāt, tas mani dara slimu.

Buskē procesam Francijā vajadzēja būt tam, kas bija Eihmaņa process Jeruzalemē.

203

Labi, parunāsim par ko citu! Man trāpās rokās Helmūta Kno-hena liecība. Heidrihs viņu iecēla par priekšnieku vācu policijai Francijā - tieši tad, kad bija atbraucis uz Parīzi. Viņš apgalvo, ka atklās noslēpumu, ko viņam uzticējis Heidrihs un ko viņš vēl nevienam nav izpaudis. Šī liecība tika sniegta... 2000. gada jūnijā, piecdesmit astoņus gadus vēlāk!

I ieidrihs it kā viņam teicis: “Karu vairs nevar uzvarēt, vajadzēs atrast iespēju iziet uz kompromisu par mieru, bet es baidos, ka Hitleram tas būs nepieņemami. Par to nāksies padomāt.” Šīs pārdomas tika izteiktas 1942. gada maijā, tātad pirms Staļingradas, kad reihs bija tik spēcīgs kā vēl nekad!

Knohens tajās saskata neparastu Heidriha gaišredzību, viņš uzskata šo vīru par daudz gudrāku nekā visi pārējie augsta ranga nacistu kadri. Viņš saprot ari to, ka Heidrihs apsver iespēju gāzt Hitleru. Un, izejot no šāda pieņēmuma, piedāvā mums nedzirdētu teoriju: Heidriha iznīcināšana bijusi galvenā prioritāte Čērčilam, kurš nekādā gadījumā nevēlējās, lai viņam tiktu laupīta totāla uzvara pār Hitleru. īsi sakot, angļi esot atbalstījuši čehus, jo viņiem bijis bail, ka ar tik asu prātu apveltīts nacists kā Heidrihs varētu dabūt pie malas Hitleru un paglābt nacistu režīmu, noslēdzot kompromisa mieru.

Man ir aizdomas, ka Knohena interesēs ir atbalstīt hipotēzi par sazvērestību pret Hitleru, lai mazinātu savu īsto lomu Trešā reiha policijas aparātā. Ir pat visnotaļ ticams, ka sešdesmit gadus vēlāk viņš pats tic tam, ko stāsta. Es gan domāju, ka viņš blefo. Tomēr uzskatu, ka viņu ir vērts pieminēt.

204

Vienā forumā lasīju kāda lasītāja pārdomas par Litela grāmatas “Labvēlīgās” personāžu: “Makss Aue ir patiess, jo viņš ir sava laikmeta spogulis.” Nebūt ne! Viņš izskatās pēc patiesa (lētticīgu lasītāju acīs), jo viņš ir mūsu laikmeta spogulis: postmoderns nihilists, nekas vairāk. Nevienā brīdī netiek apgalvots, ka šis personāžs būtu pieņēmis nacisma ideoloģiju. Gluži pretēji, viņš bieži vien izrāda kritisku atsvešinātību no nacionālsociālisma doktrīnas, tādēļ nevar teikt, ka viņš atspoguļotu sava laika murgaino fanātismu. Patiešām, šis atsvešinātības un visa pārsātinātības iespaids, šis pastāvīgais eksistenciālais nelabums un patika uz filozofiskām pārdomām, pretenciozā amoralitāte, slimīgais sadisms un drausmīgā seksuālā frustrācija, kas viņam nāk laukā pa visām porām... nu, bet protams! Kā gan es par to neiedomājos agrāk! Pēkšņi man kā zvīņas nokrīt no acīm: “Labvēlīgās” ir “Velbeks pie nacistiem”, nekas cits.

205

Domāju, ka sāku saprast: es rakstu infraromānu.

206

Es jūtu, ka tas bridis tuvojas. Mersedess ir devies ceļā. Tas tūlīt būs klāt. Prāgas gaisā strāvo kas tāds, kas man iet cauri kauliem. Ceļa līkumi iezimē viena cilvēka likteni, un otra, trešā, ceturtā... Redzu baložus paceļamies no Jana Husa bronzas galvas, diben-plānā vīd pasaules skaistākā dekorācija, Tīna Jaunavas Marijas baznīca, tumšā, robotā katedrāle ar tornīšiem, tā pati, kas rada man vēlēšanos krist ceļos ik reizi, kad skatu šīs drūmās fasādes pelēko diženumu. Man krūtīs sitas Prāgas sirds. Dzirdu tramvaju graboņu. Redzu vīrus zaļpelēkās formās, viņu zābaki klaudz uz bruģa. Esmu gandrīz tur. Man jātiek uz turieni. Man jābrauc uz Prāgu. Man jābūt tur brīdī, kad tas notiks.

Man jāraksta Prāgā.

Dzirdu melnā mersedesa dzinēju, tas līkumo pa ceļu kā čūska. Dzirdu, kā elpo Gabčīks, - uzlicis uz pleca lietusmēteli, viņš gaida uz ietves; es redzu Kubišu pretskatā un Valčīku sardzē pakalna galā. Jūtu gludo, auksto spoguļvirsmu viņa vestes kabatā. Vēl ne, vēl ne, už nie, noch nicht.

Vēl ne.

Jūtu, kā vējš pātago seju abiem vāciešiem, kuri sēž mašīnā. Vadītājs brauc ātri, es to zinu, to apliecina tūkstošiem aculiecinieku, šis apstāklis mani neuztrauc. Mersedess brauc, cik ātri spēdams, un tas ir skaistākais, ko spēju iztēloties; es ar šo tēlu lepojos, tas klusēdams slīd uz priekšu kā ēna. Šķeļ gaisu, dzinējs rūc, bet pasažieris vienā laidā skubina šoferi, īstu milzi: “Schneller! Schel-ler!" Ātrāk, ātrāk, bet viņš nemana, ka laiks sāk ritēt lēnāk. Drīz

vien pasaules ritums vienā līkumā apstāsies. Zeme pārtrauks griezties vienlaikus ar mašīnas riteņiem.

Bet tas brīdis vēl nav pienācis. Es zinu, ka vēl ir daudz par agru. Vēl viss nav nostājies savās vietās. Protams, man gribētos spēt attālināt šo brīdi bezgalīgi, lai arī visa mana būtne drudžaini tiecas pēc tā.

Slovāks, morāvs un Bohēmijas čehs ari gaida, un es daudz dotu, lai uzzinātu, ko viņi tolaik juta. Bet literatūra mani ir pārāk samaitājusi. “Jūtu sevi mostamies ko bīstamu,” saka Hamlets, un pat šādā brīdī man prātā nāk Šekspīra citāts. Ceru, ka man piedos. Kaut viņi man piedotu! Viss, ko es daru, ir viņu labā. Man nācās iedarbināt melno mersedesu, tas nebija viegli. Visu salikt pa vietām, veikt visus priekšdarbus, pētīt šā stāsta priekšvēsturi, uzsliet pretošanās kustībai karātavas, ievīstīt neglīto nāves ceļarulli cīņas greznajās drapērijās. Bet tas viss vēl nav nekas. Spītējot kauna jūtām, man vajadzēja kaut kā saistīt sevi ar šiem dižajiem vīriem, tik dižajiem, ka, zemē raudzīdamies, viņi pat nenojaustu, ka pastāv arī tāds sīks kukainītis kā es.

Man dažkārt nācās mānīties un noliegt visu to, kam es ticu, jo manai literārajai gaumei nav nekādas nozīmes, ja paraugāmies uz to, kas tagad notiks. Kas notiks jau pēc dažām minūtēm. Šeit. Tagad. Šajā Prāgas pagriezienā, ceļa līkumā pie Holešovices ielas, tur, kur vēlāk, daudz vēlāk, tiks uzbūvēts kas līdzīgs uzbrauktuvei uz autoceļa, jo pilsētas aprises, ak vai, mainās straujāk nekā cilvēku atmiņa.

Tas viss patiesībā nav īpaši svarīgs. Melns mersedess līkumo pa ceļu kā čūska, un tagad tas ir vienīgais, kam ir nozīme. Vēl nekad neesmu juties tik tuvs savam stāstam.

Prāga.

Jūtu metālu, kas rīvējas pret ādu. Un aizvien pieaugošo nemieru trīs vīros, lai arī viņi saglabā mieru. Tā nav vīrišķīga pašpārliecinātība, ko izrāda nāvei lemtie, jo, kaut gan gatavi mirt, viņi nekad nav atvadījušies no domas par paglābšanos, par izdzīvošanu, kas, manuprāt, padara psiholoģisko spriedzi vēl grūtāk panesamu.

Nezinu, cik fantastiskiem dzelzs nerviem jābūt, lai tādos brīžos savaldītos. Ātri pārlieku prātā gadījumus, kad man savā mūžā ir nācies izrādīt aukstasinību. Tīrais izsmiekls! Likmes katru reizi bija smieklīgi zemas - salauzta kāja, bezmiega nakts darbavietā, kurvīša saņemšana - lūk, apmēram viss, ar ko manas nožēlojamās eksistences laikā ir saistījies risks. Kā gan lai es kaut aptuveni iztēlojos to, ko pārdzīvoja šī trijotne?

Bet tagad noteikti nav laiks šādām emocijām. Arī uz mani galu galā gulstas atbildība, un ar to man ir jātiek galā. Man cieši jāseko mersedesa trajektorijai. Jāieklausās tā maija rīta dzīves trokšņos. Jāsajūt vēstures vēja liegā iežūžošanās. Jāļauj, lai cits pēc cita mums garām paslīd visi personāži no tāltālās XII gadsimta pagātnes līdz mūsu dienām un Natašai. Un jāpatur tikai pieci vārdi: Heidrihs, Kleins, Valčīks, Kubišs un Gabčīks.

Šiem pieciem mana stāsta tuneļa galā atspīd gaisma.

207

1942. gada 26. maija pēcpusdienā, dažas stundas pirms Prāgas mūzikas nedēļas atklāšanas koncerta, kurā viņš būs klāt un kurā tiks atskaņots viens viņa tēva skaņdarbs, Heidrihs sarīko preses konferenci protektorāta žurnālistiem.

“Man nākas pieredzēt, ka nepieklājība, netaktiskums un, varētu teikt, nekaunība ir atkal pastiprinājusies, it īpaši pret vāciešiem. Jūs zināt, kungi, ka esmu dāsns un atbalstu dažādus atjaunotnes plānus. Bet ziniet - lai cik pacietīgs es būtu, tomēr nešaubīdamies celšu roku nedzirdēti smagam sitienam, ja man radīsies sajūta un iespaids, ka reihs tiek uzskatīts par vāju un ka mana labvēlība tiek iztulkota kā vājuma pazīme.”

Es esmu bērns. Šī runa ir interesanta daudzējādā ziņā - tā rāda, ka Heidrihs ir varas zenītā, apzinās savu spēku un izsakās kā apgaismots vienvaldis, par kādu viņš sevi uzskata, kā vicekaralis,

kurš lepojas ar savu valdīšanu, - bargs, bet taisnīgs kungs, it kā tituls “protektors” būtu iespiedies tā nēsātāja apziņā, it kā Heidrihs patiešām sevi saskatītu “protektoru”, “aizsargātāju”. Heidrihs ir lepns uz savu aso politisko intuīciju un katrā runā parāda burkānu un vicina pātagu; viņš ir visu totalitāro runu teicēju skandalozākais paraugs. Heidrihs - bende, Heidrihs - miesnieks, kurš naivi atsaucas uz savu dāsnumu, uz progresīvo domāšanu, taču antitēzi izsaka kā prasmīgs, augstprātīgs un nelietīgs tirāns. Bet tas nav viss, kā dēļ es uzskatu šo runu par ievērības cienīgu. Manu uzmanību piesaistīja viņa lietotais vārds “nepieklājība”.

208

26. maija vakarā Libena atnāk satikt Gabčlku, savu saderināto. Bet viņš ir izgājis nomierināt nervus, jo vairs nespēj izturēt pretošanās kustības locekļu ņerkstēšanu par operācijas atlikšanu - viņi baidās no atentāta sekām. Libenu satiek Kubišs. Viņa ir atnesusi cigaretes. Viņa bridi vilcinās, tad atdod tās Kubišam. “Bet, jeniček (mīlīga pamazināmā forma no vārda “Jans”, un tas nozīmē, ka viņa zina Kubiša īsto vārdu), neizplpē visas!...” Un meitene dodas prom neziņā, vai jebkad vēl ieraudzīs saderināto.

209

Domāju, ka ikviens, kuram dzīve nav lēmusi tikai nelaimes, droši vien vismaz reizi mūžā ir iepazinis brīdi, ko viņš pamatoti vai aplami uzskata par savas esības apoteozi, un man šķiet, ka Heid-riham, pret ko dzīve ir bijusi ļoti dāsna, šis brīdis ir pienācis. Cik pikanta sakritība (tajās mēs, lētticīgie, saskatām likteni), ka šis bridis pienāk tieši atentāta priekšvakarā.

Kad Heidrihs ienāk Vallenšteina pils baznīcā, visi klātesošie pieceļas. Svinīgs, smaidīgs, augsti paceltu galvu, viņš dodas uz priekšu pa vienu sarkanā paklāja pusi - tam jāaizved viņš līdz vietai pirmajā rindā. Pa otru pusi iet viņa pavadone, sieva Līna -stāvoklī un starojoša, tērpusies tumšā vakarkleitā. Visu skatieni ir pievērsti viņiem; formās tērpušies skatītāji pieceļas un, viņam garām ejot, paceļ roku Hitlera sveicienā. Heidrihu aizrauj šīs vietas majestātiskums, es to nolasu no viņa acīm; viņš lepni vēro altāri, pār kuru slejas grezni bareljefi un kura pakājē drīz ieņems vietas mūziķi.

Tovakar viņš atminas - ja bija piemirsis -, ka mūzika taču ir visa viņa dzīve, tā viņu pavada no dzimšanas un nekad nav pametusi. Mākslinieks viņā allaž ir sacenties ar cīnītāju. Viņa karjeras izvēlē noteicošu lomu ir spēlējuši pasaules notikumi. Bet mūzika vienmēr mīt viņā un mitīs līdz pat nāves stundai.

Katram klausītājam ir koncerta programma; tajā lasāma vājā ievadvārdu proza, kuru protektora vietas izpildītājs uzskatījis par vajadzīgu uzrakstīt:

“Mūzika ir radoša valoda, kurā izpaužas mākslinieki un mūzikas draugi, caur to viņi atklāj savu dvēseles dzīvi. Grūtos laikos tā sniedz klausītājam mierinājumu, bet cīņu un varonības laikos dod viņam drosmi. Bet vairāk par visu mūzika ir vācu tautas kultūras produkcijas spēcīgākā izpausme. Šajā ziņā Prāgas mūzikas festivāls ir ieguldījums mūslaiku izcilībā, un ir iecerēts, ka turpmākajos gados tas kalpos par enerģisku muzikālās dzīves pamatu šim reģionam pašā reiha centrā.” Heidrihs raksta sliktāk nekā spēlē vijoli, bet viņam ir vienalga, jo patiesā mākslinieku dvēseles valoda ir mūzika.

Programma ir izcila. Viņš ir uzaicinājis izcilākos mūziķus, kuri atskaņos vācu skaņražus, Bēthovenu, Hendeli, noteikti arī Mocartu; šovakar izņēmuma kārtā nav jāklausās Vāgners (neesmu gan pilnīgi drošs par to, jo man neizdevās dabūt pilnu programmu). Bet, kad gaisā uzvirmo viņa tēva Bruno Heidriha

do minora klavierkoncerta pirmās notis, ko spēlē Halles Konservatorijas absolventi, kurus pavada slavens pianists, īpaši uzaicināts virtuozs, Heidrihs ļaujas, lai mūzika strāvo viņā kā labestīgs vilnis, un droši vien iepazīst šo apoteozes sajūtu. Būtu interesanti paklausīties šo darbu. Kad Heidrihs beigās aplaudē, viņa sejā nolasāma sapņainā lepnība, kāda mēdz pārņemt šādus egocentriskus megalomānus. Heidrihs izbauda pats savu triumfu uz tēva pēcnāves panākumu fona. Bet triumfs un apoteoze nav gluži viens un tas pats.

210

Gabčīks pārnāk mājās. Ne viņš, ne Kubišs nesmēķē dzīvokli, lai neapgrūtinātu drosmīgo Ogounu ģimeni, kas viņus uzņēmusi, un lai nemodinātu kaimiņos aizdomas.

Pa logu redzams naksnīgs pils siluets. Kubišs iegrimst šīs iespaidīgās masas apcerē un skaļi pasaka savas domas: "Nez kas rīt šajā laikā notiks...” Ogounas kundze apjautājas: “Un kam vajadzētu notikt?” Gabčīks atbild: “Nekam, kundze, it nekam.”

211

27. maija rītā Gabčīks un Kubišs gatavojas doties prom agrāk nekā parasti. Viņu patvēruma devēju Ogounu ģimenes puika vēl pēdējo reizi pārskata pierakstus, jo šodien viņam ir valsts eksāmens; viņš ir kā uz adatām. Kubišs viņam saka: “Esi mierīgs, I.uboš, tu noliksi, tev jānoliek. Un vakarā mēs kopā svinēsim tavu panākumu...”

212

Kā paradis, Heidrihs ir pabrokastojis, lasīdams jaunākās avīzes, ko viņam katru rītu līdz ar ausmu atved no Prāgas. Pulksten deviņos piebrauc viņa melnais vai tumši zaļais mersedess, ko vada milzīgs šoferis, teju divmetrīgs esesietis, kuru sauc par Kleinu. Bet torīt Heidrihs liek viņam uzgaidīt. Viņš spēlējas ar bērniem (nez kā tas varētu izskatīties - Heidrihs, kas spēlējas ar bērniem) un pastaigājas ar sievu pa savas pils plašajiem dārziem. Droši vien Līna viņam skaidro, kas tiek būvēts un pārveidots. Izskatās, ka būs jānozāģē daži oši un to vietā jāiestāda augļu koki. Bet tad es sāku domāt, vai tikai Ivanovs šo sarunu nav izgudrojis. Ja viņam var ticēt, mazā Zilke esot tētim teikusi, ka kaut kāds Herberts (nekur citur nepieminēta persona) esot iemācījis viņai pielādēt revolveri. Tomēr viņai ir tikai trīs gadi. Lai gan šajos juku laikos mani nekas vairs nepārsteidz.

213

Ir 27. maija rīts, trešā gadskārta pēc Jozefa Rota nāves, kurš nomira Parīzē no alkoholisma un bēdām. Viņš bija skaudrs un gaišredzīgs nacistu režīma novērotājs un jau 1934. gadā, kad tas tikai nāca pie varas, rakstīja: “Kāda ņudzoņa šai pasaulē tikai stundu pirms tās bojāejas!”

Divi puiši iekāpj tramvajā un varbūt nodomā, ka tas ir viņu pēdējais brauciens, kāri tverdami aiz loga slīdošos Prāgas ielu skalus. Viņi tikpat labi būtu varējuši neko neskatīties, ieslēgt pilnīgu prāta klusumu, mēģināt koncentrēties, abstrahēties no ārpasaules, bet es šaubos, vai viņi tā darīja. Būt modram jau kādu laiku ir viņu otrā daba. Iekāpjot tramvajā, viņi automātiski pievērš uzmanību visu vīriešu kārtas pasažieru ārienei un uzvedībai: kurš iekāpj,

izkāpj, kurš stāv pie durvīm; viņi uzreiz var pateikt, kurš runā vāciski, pat ja tas atrodas vagona otrā galā. Viņi zina, kāds trans portlīdzeklis brauc tramvajam pa priekšu, kāds seko, cik liela at la lumā, viņi pamana vērmahta motociklu ar blakusvāģi, kas apdzen pa labo pusi, uzmet aci patruļai, kas staigā pa trotuāru, ielāgo divus ādas mēteļus, kas uzrauga ēku ielas otrā pusē (nu labi, pietiks!). Arī Gabčīkam mugurā ir lietusmētelis, bet, kaut gan spīd saule, šai diennakts stundā vēl ir pietiekami vēss, lai tas īpaši nekristu acīs. Vai varbūt viņš to nes, pārlicis pār roku. Viņi ar Kubišu ir savā ziņā uzpucējušies par godu lielajai dienai. Un abi cieši rokās sažņauguši smagus portfeļus.

Viņi izkāpj kaut kur Žižkovā, pilsētas rajonā, kas nes leģendārā Jana Žižkas vārdu - viņš bija dižākais un nežēlīgākais husītu karavadonis, vienāds, vēlāk aklais, kurš četrpadsmit gadus spēja pretoties Svētās Romas Vācu impērijas armijai, taborītu vadonis, kas izsauca debesu dusmas pār visu Bohēmijas ienaidnieku galvām. Tur viņi dodas pie pazīstama cilvēka savākt divriteņus un tad aizbrauc. Viens no braucamajiem pieder Morāvecu tantei. Pa ceļam uz Holešovices ielu viņi piestāj un apsveicinās ar kādu citu kundzi, pretošanās kustības dalībnieci, kura viņiem bijusi kā māte, kādu laiku viņus slēpusi un cepusi kūciņas, - viņu sauc Hodlovas kundze. Puiši vēlas viņai pateikties. Jūs taču neesat atnākuši teikt man ardievas, ko? Nē, māmuļ, mēs drīz vien iegriezīsimies jūs apraudzīt, varbūt šodien pat, vai būsiet mājās? Bet protams, laipni lūgti...

Kad viņi beidzot nonāk galā, Valčīks jau viņus gaida. Iespējams, tur ir arī vēl cits izpletņlēcējs, leitnants Opālka no Out Distance, kurš ieradies viņiem palīdzēt, bet viņa loma tā arī palikusi līdz galam nenoskaidrota; nav pat droši zināms, ka viņš tiešām tur bijis, tāpēc es palieku pie tā, kas man ir zināms. Vēl nav deviņi, un trīs vīri pēc īsas sarunas ieņem katrs savu vietu.

214

Pulkstenis nosit desmit, bet Heidrihs vēl nav izbraucis uz darbu. Tai pašā vakarā viņam ir jālido uz Berlīni, uz tikšanos ar Hitleru. Iespējams, viņš īpaši rūpīgi gatavo dokumentus šai sanāksmei. Būdams pedantisks birokrāts, viņš noteikti vēl pēdējo reizi pārbauda dokumentus, kurus liks portfelī un vedīs uz Berlīni. Fakts ir tāds, ka pulkstenis ir jau pāri desmitiem, kad Heidrihs beidzot apsēžas priekšējā sēdeklī līdzās vadītājam. Kleins iedarbina dzinēju, atveras pils vārti, sargkareivji ar izstieptu roku salutē garām braucošajam protektoram, un mersedesa kabriolets raujas uz priekšu.

215

Kamēr Heidrihs mersedesā līkumo pa sava likteņa līkumaino ceļu, kamēr izpletņlēcēji, sasprindzinājuši visas maņas, bažīgi gaida pie nāvīgā pagrieziena, es pārlasu stāstu par Janu Žižku, kas atrodams mazpazīstamajā Žoržas Sandas darbā Jean Ziska. Atkal aizklīstu domās. Redzu nežēlīgo karavadoni stāvam kalna galā, aklu, ar kailu galvu un gailu manierē savirpinātām varenām, nokarenām ūsām. Viņa improvizētā cietokšņa pakājē ir Sigismunda impērijas armija, kas tūlīt dosies triecienuzbrukumā. Cīņas, slaktiņi, iekarojumi un aplenkumi virmo man acu priekšā. Savulaik Žižka bijis kambarkungs Bohēmijas karalienes galmā. Viņš esot iesaistījies karā pret Katoļu baznīcu aiz naida pret tās garīdzniekiem, jo viens no tiem izvarojis viņa māsu. Tas ir slavens laiks, kurā pirmie nelaimīgie upuri atrod nāvi, izlidojot pa logu. Vēl neviens nezina, ka no nemieru perēkļa Bohēmijā sāksies vesels briesmīgu ticības karu gadsimts un ka no jana Husa pelniem dzims protestantisms. Uzzinu, ka vārds “pistole” cēlies no čehu ptštala. Uzzinu arī to, ka Žižka ir izgudrojis, kā uzveikt bruņiniekus, plaši izmantojot šaujamieročus un bruņotus ratus. Viņš esot dabūjis rokā māsas

izvarotāju un smagi sodījis. Tāpat uzskata, ka Žižka bijis viens no visu laiku dižākajiem karavadoņiem, jo nekad nav cietis sakāvi. Taču es novirzos no tēmas. Es lasu visu, kas pagadās, lai tikai attālinātos no pagrieziena. Un tad nejauši uzduros vienam Žoržas Sandas teikumam: “Nabaga strādnieki un sirdzēji, nekad nepienāks gals jūsu cīņai pret tiem, kuri jums daudzināt daudzina: “Strādājiet vaiga sviedros un dzīvojiet suņa dzīvi.”” Tas ir vairāk nekā aicinājums novirzīties no galvenā, nudien, īsta provokācija! Tomēr tagad esmu koncentrējies uz mērķi - es vairs nepieļaušu, lai mani izsit no sliedēm. Es pamanu melnu mersedesu, kas slīd pa ceļu kā čūska.

216

Heidrihs kavējas. Pulkstenis ir desmit. Sastrēgumstunda jau ir garām, un Gabčīka un Kubiša dirnēšana uz ietves pagriezienā uz Holešovices ielu kļūst arvien pamanāmāka. 1942. gadā divi vīri, kuri pārāk ilgi stāv vienā un tajā pašā vietā, jebkur Eiropā drīz vien radītu aizdomas.

Man šķiet, ka arī viņi ir pārliecināti - plāns ir izgāzies. Ar katru minūti, kas aizrit, viņi pakļauj sevi aizvien lielākam riskam, ka viņus varētu pamanīt un arestēt kāda patruļa. Bet viņi vēl gaida. Ir pagājusi jau krietna stunda, kopš mersedesam būtu vajadzējis pabraukt garām. Ja var ticēt apkopotajiem galdnieka novērojumiem, Heidrihs nekad nav ieradies pilī pēc desmitiem. Viss liek domāt, ka viņš šodien te vairs nebrauks. Varbūt viņš ir mainījis maršrutu vai pa taisno devies uz lidostu. Varbūt aizlidojis prom uz visiem laikiem.

Kubišs ir atbalstījies pret laternas stabu līkuma iekšmalā. Gabčīks atrodas krustojuma otrā pusē un izliekas gaidām tramvaju. Varbūt jau kāds desmits pabraucis garām, viņam ir nojucis skaits. Čehu strādnieku plūsma pamazām noplok. Abi vīri izskatās aizvien vientuļāki. Pilsētas trokšņi lēnām pieklust, un pie līkuma

iestājas klusums, kas it kā ironiski atbalso viņu misijā piedzīvoto fiasko. Heidrihs nekad nekavē. Viņš vairs neieradīsies.

Tomēr es neesmu uzrakstījis visu šo grāmatu, lai viņš neierastos.

Pulksten 10.30 abus vīrus ķer zibens spēriens vai, pareizāk sakot, viņi ierauga saules atspīdumu no pakalna gala, kur Valčīks ir izvilcis no kabatas spogulīti. Tas ir norunātais signāls. Tātad Heidrihs brauc. Tā gan. Pēc dažām sekundēm viņš būs klāt. Gabčīks pārskrien pāri ielai un ieņem vietu aiz līkuma, tā ka braucējiem viņš līdz pat pēdējam brīdim nav redzams. Atšķirībā no Kubiša, kurš stāv tālāk uz priekšu (ja vien viņš nav nostājies aiz Gabčīka, kā apgalvots dažās rekonstrukcijās, bet tas man šķiet mazāk ticams), viņš neredz, vai pie apvāršņa pavīdējušais mersedess ir viens vai arī tam seko eskorts. Varu derēt, ka viņš par to nemaz nedomā. Tobrīd viņa pārkarsušajās smadzenēs ir viena vienīga doma: trāpīt mērķī. Bet viņš arī saklausa raksturīgo troksni, tramvajam tuvojoties no aizmugures.

Pēkšņi parādās mersedess. Kā jau paredzēts, tas bremzē. Bet notiek arī tieši tas, no kā vīri bija baidījušies, - tas vienlaikus brauks garām Gabčīkam un parastiem cilvēkiem pilnam tramvajam. Visnepiemērotākais brīdis. Tomēr neko darīt. Ir ticis apsvērts, ka pastāv iespēja savainot civilos, un nolemts, ka šāds risks ir jāuzņemas. Gabčīks un Kubišs nejūt tādus sirdsapziņas pārmetumus kā “Taisnīgie”, proti, Kāmī lugas varoņi, bet tas tāpēc, ka viņu esība nav tikai melni burti, kas rindojas uz papīra - tā ir kaut kas lielāks un augstāks.

217

Jūs esat stiprs, varens, apmierināts ar sevi. F.sat nogalinājis cilvēkus un vēl nogalināsiet daudzus, daudzus citus. Viss iet, kā smērēts. Neviens jums nepretojas. Desmit gadu laikā esat kļuvis par

“Trešā reiha bīstamāko cilvēku”. Neviens vairs pārjums neņirgājas. Neāzē, bet gan dēvē par “gaišmataino zvēru”: jūs noteikti esat kļuvis par citas sugas dzīvnieku, esat pacēlies augstākā līmenī. Šodien visi nojums baidās, pat jūsu priekšnieks, mazais, briļļainais kāmis, kaut gan arī viņš ir ļoti bīstams.

Jūs esat atlaidies sava mersedesa kabrioleta sēdeklī, un vēja brāzmas sitas jums sejā. Jums jābrauc uz biroju, kas ierīkots pilī. Jūs dzīvojat zemē, kurā visi tās iemītnieki ir jūsu pavalstnieki, jūs esat tiesīgs lemt, vai viņiem dzīvot vai mirt. Ja gribēsiet, varēsiet nogalināt viņus visus līdz pēdējam. Starp citu, varbūt tas viņus ari sagaida.

Bet jūs to vairs nepieredzēsiet, jo jūs gaida citi piedzīvojumi. Jums būs jātiek galā ar citiem izaicinājumiem. Tūlīt jūs laidīsieties prom un pametīsiet savu karaļvalsti. Jūs bijāt ieradies ieviest šai valstī kārtību un esat spīdoši paveicis šo uzdevumu. Esat panācis, ka visa tauta jūsu priekšā liec muguru, esat vadījis protektorātu ar dzelžainu roku, esat noteicis politiku, skaldījis un valdījis. Jūs atstāsiet savam pēctecim grūtu uzdevumu - nodrošināt sava mantojuma tālākpastāvēšanu, proti, nepieļaut jūsu salauztās pretošanās kustības atdzimšanu; uzturēt pilnīgu čehu rūpnieciskās mašīnas atdevi vācu karadarbībai; turpināt jūsu aizsākto un visos sīkumos izstrādāto pārvācošanas norisi.

Domājot par pagātni un ari nākotni, jūs pārņem milzīga apmierinājuma sajūta. Jūs sažņaudzat uz ceļiem nolikto ādas portfeli. Jūs domājat par Halli, par Jūras spēkiem, par Franciju, kas jūs gaida, par nāvei lemtajiem žīdiem, par šo nemirstīgo reihu, kam esat licis visdrošākos pamatus un kas ir laidis visdziļākās saknes. Taču jūs esat aizmirsis tagadni. Vai jūsu policista instinkts ir notrulinājies, kamēr smadzenēm cauri slīd visas šīs sapņu ainas, bet mersedess tikai ripo uz priekšu? Vai šai vīrā, kas siltā pavasara dienā pārlicis pār roku lietusmēteli un pašlaik iet pāri ielai, jūs nesaskatāt tagadni, kas beidzot jūs ir notvērusi?

Ko tas stulbenis dara?

Viņš apstājas ielas vidū.

Izdara ceturtdaļpagriezienu, lai nostātos ar seju pret mašīnu. Ieskatās jums acīs.

Nomet lietusmēteli.

Atsedz automātu.

Pavērš ieroci jūsu virzienā.

Notēmē.

Un šauj.

218

Viņš šauj, bet nekas nenotiek. Es nezinu, kā šai vietā izvairīties no lētuma efekta. Nekas nenotiek. Gailis iesprūst vai, gluži otrādi, mīksti noslīd un noklikšķ pa tukšo. Mēnešiem ilga gatavošanās, lai šis angļu mēsls Sten iesprūstu. Heidrihs ir viņa priekšā, viņam pa šāvienam, bet Gabčīka ierocis nedarbojas. Viņš ir atbrīvojis “stena” aizslēgu, bet automāts nevis spļauj lodes, bet gan klusē. Gabčīka pirksti ir sažņauguši nekam nederīgu metāla gabalu.

Mašīna ir apstājusies, un šoreiz laiks patiešām stāv uz vietas. Visa pasaule nekustas, neelpo. Abi vīri mašinā ir sastinguši. Tikai tramvajs brauc tālāk, it kā nekas nebūtu noticis, ja neskaita dažus pasažierus, kuri arī šķiet kā pārakmeņojušies, jo ir redzējuši, kas notika, proti, ka nekas nenotika. Riteņu čīkstoņa uz tērauda sliedēm pārplēš laika stingumu. Viss ir apstājies, tikai Gabčīka galva ne. Viņa galvā viss virpuļo, un tas notiek ļoti ātri. Ja man būtu iespēja tieši tai brīdī iekļūt viņa galvā, esmu pilnīgi pārliecināts, ka man būtu ko rakstīt uz simtiem lappušu. Bet es neiekļuvu viņa galvā un man nav ne mazākās jausmas par to, ko viņš juta; es nevaru savā niecīgajā dzīvē atrast kādus apstākļus, kuri varētu kaut aptuveni vai daļēji tuvināt mani sajūtām, kas viņu tobrīd pārņēma. Pārsteigums, bailes, visu apskalo adrenalīna straume, kas

nevaldāmi traucas pa dzislām, it kā viņa ķermenī būtu vienlaikus atvērtas visas slūžas.

“Pat ja mēs nojaušam, ka mums reiz nāksies mirt, viens mirklis var mūs padarīt nemirstīgus.” Man nospļauties par Sendžonu Peršu, tomēr ar viņa dzeju ir pavisam citādi. Tieši viņa vārsmu es tagad gribu pieminēt par godu cīnītājiem, lai arī apzinos - nekādi slavas vārdi nebūs viņiem gana stipri.

Daži izsaka hipotēzi, ka Sten bijis paslēpts somā, ko Gabčīks piebāzis ar sienu, lai ieroci noslēptu. Dīvaina doma! Kā gan pārbaudes gadījumā paskaidrot, kāpēc tu staigā pa pilsētu ar somu, kas piebāzta ar sienu? Nu, patiesībā tas nemaz nav tik grūti, pietiek atbildēt, ka siens paredzēts trusim. Daudzi čehi labākam dienišķajam pavalgam tur mājās trušus un parkos vāc tiem barību. Lai vai kā, šī zāle esot iekļuvusi mehānismā. Tāpēc Sten nav nostrādājis.

Tātad no Sten nenāk neviens šāviens. Un visi paliek apstulbuši un pārakmeņojušies ilgas sekundes desmitdaļas. Gabčīks, Heid-rihs, Kleins, Kubišs. Tas ir tikkičīgi! Tik vesterniski! Šie četri vīri ir pārvērtušies sālsstabos, visu skatieni piekalti Sten, visiem smadzenes darbojas mežonīgā ātrumā, parastam cilvēkam pilnīgi neiedomājamā ātrumā. Šī stāsta beigās ielas līkumā ir šie četri cilvēki. Un tad aiz mersedesa piebrauc vēl viens tramvajs.

219

Tomēr nevar jau stāvēt visu dienu. Sāk rīkoties Kubišs, ko abi vācieši, kuri ir sastinguši, ieraugot Gabčīku, vispār nav pamanījuši. Viņš pienāk no aizmugures, šis rāmais un pieklājīgais Kubišs, un izvelk no portfeļa bumbu.

220

Es arī esmu kā pārakmeņojies, lasīdams Viljama T. Volmana Europe Central, kas tikko iznākusi franču tulkojumā. Drudžaini lasu grāmatu, kuru pats labprāt būtu uzrakstījis, un jau pirmajā nodaļā, kas negrib un negrib beigties, prātoju, cik ilgi viņš spēs ieturēt šo stilu, šo toni, šo neticamo slāpējumu. Patiesībā nodaļa ir tikai astoņas lappuses gara, bet tās ir astoņas maģiskas lappuses, kurās frāzes plūst kā sapnī, no tām nav saprotams nekas un vienlaikus ir saprotams pilnīgi viss. Vēstures balss tajā pirmo reizi izskan tik precīzi, ka šī atklāsme mani pārsteidz: Vēsture ir kā pītija, Delfu orākula priesteriene, kas runā “mēs” personā. Pirmās nodaļas nosaukums ir “Tērauda uznākšana”, un tajā rakstīts: “Pēc brīža uznāks tērauds, vispirms lēnām kā karaspēka vilcieni, kas izbrauc no stacijas, pēc tam ātrāk, un visās malās būs redzami vīri ķiverēs, kas ies uz priekšu četrstūra formācijā, bet debesīs tos pavadīs mirdzošas lidmašīnas, un tad tanki, citas lidmašīnas un raķetes, kas nepagurušas kustēsies aizvien ātrāk.” Un citā vietā: “Vienmēr gatavs apburt mēnessērdzīgo, Gērings apsola - zibens ātrumā tiks atsūtītas piecsimt citas lidmašīnas. Pēc tam aizlaižas uz romantisku tikšanos ar kinozvaigzni Lidu Bārovu.” Ar čehieti. Man jāuzmanās - kad citēju autoru, vajag apraut citātus, kad tie sasniedz septiņas rindas. Citāti nedrīkst būt garāki par septiņām rindām - līdzīgi kā spiegu sarunas pa telefonu nedrīkst pārsniegt trīsdesmit sekundes, citādi var noteikt zvanītāja atrašanās vietu. “Maskavā maršals Tuhačevskis paziņo, ka nākamajā karā operācijas līdzināsies liela apjoma manevriem, kas tiek veikti plašā teritorijā. Viņš drīz vien tiks nošauts. Un arī Centrāleiropā ministri tiks likti pie sienas, bet pagaidām viņi vēl parādās uz balkoniem, kas balstās uz kailām marmorā kaltām sievām, viņi teic sapņainas runas, bet nepārtraukti ausās, vai neatskanēs telefona zvans.” Avīzē man kāds paskaidro, ka runa esot par “zemas intensitātes” sižetu, romāns esot “drīzāk brīnumains nekā vēsturisks”, ja to lasa priekšā, tad vajagot “klausīties selektīvi”. Sapratu. Es to atcerēšos.

Bet kur mēs palikām?

221

Esmu nonācis tieši tur, kur gribēju nonākt. Ceļa likumā pie Holešovices ielas izvirst vesels adrenalīna vulkāns. Tieši tajā brīdī dažādu atsevišķu mikrolēmumu summa, kas tiek pieņemti tikai instinktīvi vai aiz bailēm, liek Vēsturei pieredzēt vienu no pamatīgākajiem satricinājumiem, noraustīties neaizmirstamās konvulsijās.

Katra iesaistītā cilvēka ķermenis izpilda kādu uzdevumu. Šoferis Kleins nebrauc tālāk, un tā ir kļūda.

Heidrihs pieceļas un izvelk no maksts ieroci. Otrā kļūda. Ja Kleins būtu izrādījis tikpat lielu žirgtumu kā Heidrihs vai arī Heidrihs būtu palicis sēžam pārakmeņojies tāpat kā Kleins, tad viss noteikti būtu norisinājies citādi un es varbūt jums nemaz nestāstītu par to, kas notika.

Kubiša roka apmet pusloku, un bumba aizlido. Bet, skaidra lieta, neviens neizdara to, kas viņam jādara. Kubišs mērķē uz priekšējo sēdekli, bet bumba nokrīt pie pakaļējā riteņa labajā pusē. Tomēr tā eksplodē.

Otra daļa

Prāgas pienāk satraucošas ziņas.”

Gebelsa dienasgrāmata, 1942. gada 28. maijs

222

Bumbas eksplozija momentā izsit stiklus tuvumā esošajam tramvajam. Mersedess tiek uzmests metru gaisā. Atlūzas trāpa Kubišam pa seju, un sprādziens atsviež viņu atpakaļ. Viss tinas dūmu mākonī. No tramvaja atskan kliedzieni. Uz pakaļējā sēdekļa uzmesta SS jaka aizlido. Dažas sekundes apjukušie aculiecinieki redzēs tikai to - formas tērpa jaku uzvirpuļojam virs putekļu mākoņa. Katrā ziņā es redzu tikai to. Jaka līdzīgi no koka krītošai lapai gaisā apmet vairākus plašus lokus, bet sprādziena atbalss aizies līdz pat Berlīnei un Londonai. Kustas tikai sprādziena troksnis un virpuļojošā jaka. Nekādu citu dzīvības pazīmju ielas līkumā nav. Tagad es stāstu par katru sekundi. Par nākamo sekundi jau būs cits stāsts. Bet tai skaidrajā trešdienas, 1942. gada 27. maija, rītā laiks apstājas, divu minūšu laikā jau otro reizi, tikai šoreiz nedaudz citādi.

Mersedess smagi nokrīt uz asfalta. Berlīnē Hitlers ne mirkli nevar iedomāties, ka Heidrihs uz vakarā nozīmēto tikšanos neieradīsies. Londonā Benešs vēl tikai cer, ka viņa “Antropoīds” būs sekmīgs. Abos gadījumos - kāda augstprātība! Kad labā pakaļējā riteņa pārplīsusī riepa, pēdējā no četrām, kas vēl atradusies gaisā, atkal piezemējas, laiks atsāk ritēt. Heidrihs instinktīvi bāž roku pie muguras, labo roku, un velk laukā pistoli. Kubišs atjēdzas. Otrā tramvaja pasažieri pielīp pie logiem, skatīdamies, kas notiek, bet pirmajā braucošie klepo, kliedz un grūstās, lai tiktu ārā no vagona. Hitlers vēl guļ. Benešs nervozi šķirsta Morāveca ziņojumus. Čērčils jau ir iemalkojis otro viskiju. Valčīks no pakalna gala vēro jucekli,

kas valda krustojumā, kuru nosprostojuši dažādi transportlīdzekļi - viens mersedess, divi tramvaji, divi velosipēdi. Opālka atrodas kaut kur malā, bet man neizdodas noteikt, kur tieši. Rūz-velts sūta uz Angliju amerikāņu lidotājus, lai tie palīdz RAF pilotiem. Lindbergs negrib atdot ordeni, ko Gērings viņam piešķīra 1938. gadā. De Golls cīnās ar Sabiedrotajiem, lai panāktu brīvās Francijas leģitimāciju. Fon Manšteina armija aplenc Sevastopoli. Kopš vakardienas Āfrikas korpuss ir sācis uzbrukumu Birhakei-mai. Buskē plāno masveida arestus Vel’ d’Hiv velodromā. Beļģijā ebreji no šodienas ir spiesti nēsāt dzelteno zvaigzni. Grieķijā parādās pirmie lauku partizāni. Divsimt sešdesmit Luftwaffe lidmašīnas paceļas gaisā, lai pārtvertu Sabiedroto jūras konvoju, kas virzās uz PSRS un cenšas apbraukt Norvēģiju pa Ziemeļu ledus okeānu. Pēc sešus mēnešus ilgas dienišķas bombardēšanas vācieši nolemj uz nenoteiktu laiku atlikt Maltas invāziju. SSjaka viegli piezemējas uz tramvaja elektriskajiem vadiem - kā veļa, kas izkārta žāvēties. Tā vismaz izskatās. Bet Gabčīks, vienalga, vēl nekust no vietas. Sten traģiskā ieklemmēšanās, kā arī sprādziens - tas viss kopā viņam ir garīgs trieciens. Kā sapnī viņš redz abus vāciešus izkāpjam no mašīnas un piesedzam vienam otru kā mācību vingrinājumā. Stāvot viens pret otru ar muguru, Kleins nolemj ķerties pie Kubiša, bet Heidrihs grīļodamies ir pavērsies pret Gabčīku un tur rokā ieroci. Heidrihs, Trešā reiha bīstamākais cilvēks, Prāgas bende, miesnieks, gaišmatainais zvērs, blējošā kaza, žīds Zīss, cilvēks ar dzelzs sirdi, ļaunākā radība, kādu jebkad radījusi elles uguns, visu laiku nežēlīgākais vīrs, kurš nācis pasaulē no sievietes klēpja, viņa mērķis, grīļīgs un bruņots. Pēkšņi atjēdzies no sastinguma, Gabčīks atgūst prāta asumu, un tas ļauj zibenīgi atbrīvot situāciju no dažādiem mitoloģiski retoriskiem uzslāņojumiem, kā arī ātri pieņemt pareizo lēmumu un izdarīt tieši to, kas tobrīd ir vislabākais - viņš nomet savu Sten un ņem kājas pār pleciem. Atskan pirmie šāvieni. Heidrihs šauj uz viņu. Heidrihs - bende, gaišmatainais zvērs utt. Tomēr šobrīd reihsprotektors, kas ir čempions teju visās kategorijās un cilvēka radītajās disciplīnās,

acīmredzami nav labākajā formā. Viņš netrāpa nevienu reizi. Gabčīkam izdodas patverties aiz telegrāfa staba, kas droši vien ir krietni resns, jo viņš nolemj palikt turpat. Viņš patiesībā nezina, kurā brīdī Heidrihs atgūs šaušanas prasmi, bet tikām dzird, kā sprakšķ šāvieni. Otrā pusē Kubišs cenšas noslaucīt asinis, kas plūst pa seju un aizmiglo acis, un vienlaikus pamana milzīgo Kleina siluetu, kas draudīgi tuvojas. Vai kāds augstākās apskaidrības uzplaiksnījums viņam atgādina, ka tuvumā taču ir divritenis? Viņš satver to aiz rāmja un lec virsū. Visi, kuri prot braukt ar divriteni, zina, ka velosipēdistu ir viegli panākt un nogāzt no braucamā varbūt pirmos desmit, piecpadsmit, augstākais, divdesmit metrus. Pēc tam kājāmgājējs viņu vairs nenoķers. To droši vien apzinās arī Kubišs, kuram smadzenes ir likušas pieņemt šādu lēmumu. Tomēr viņš bēg nevis diametrāli pretējā virzienā no Kleina - tas liktos dabiski apmēram 99 % cilvēku, kuri būtu nonākuši līdzīgās sprukās, proti, situācijā, kad vajag ļoti ātri aizbēgt no bruņota nacista, kuram netrūkst iemeslu un vēlmes nogalināt, - nē, viņš nolemj mīties uz tramvaja pusi (no tā sāk birt laukā dūmus sarijušies pasažieri), apmetot Kleinam līkumu, kura leņķis ir mazāks par 90°. Man nepatīk līst cita cilvēka galvā, bet šķiet, ka es varu izskaidrot Kubiša aprēķinu, kurā varbūt ir divi galvenie aspekti. Pirmkārt, lai pēc iespējas ātrāk uzņemtu tempu, viņš brauc lejup pa nokalni. Ļoti ticams, ka viņš ir novērtējis - mīties augšup, kad uz pēdām ir satracināts esesietis, nebūs pats labākais variants. Otrkārt, lai saglabātu kaut niecīgākās izredzes tikt cauri sveikā, viņam ir jāizpilda divi pretrunīgi nosacījumi - ir nepieciešams, lai viņš nebūtu viegli pamanāms, un viņam jānokļūst ārpus pretinieka šāvienu sniedzamības robežām. Bet, lai nokļūtu ārpus šīm robežām, ir jāveic zināms attālums, neizbēgami paliekot nepiesegtam un neaizsargātam. Kubišs rīkojas pretēji Gabčīkam - viņš negaida, bet mēģina glābties uzreiz. Tomēr nav tā, ka viņš rīkotos pilnīgi uz labu laimi - tramvajs, no kura parādīšanās nelaikā izpletņlēcēji bija baidījušies, izvēloties šo pagriezienu uz Holešovices ielu, būs Kubišam noderīgs. No tā izkāpušo pasažieru nav tik daudz, lai izveidotos drūzma, bet viņš tik un tā izmantos tos

kā vairogu. Pieņemu, ka viņš pārāk nerēķinās ar esesieša morāles jūtām, kas varētu liegt tam šaut nevainīgu civiliedzīvotāju bariņā, tomēr šie ļaudis ierobežos šāvēja redzeslauku. Šis bēgšanas plāns man šķiet ģeniāls, it īpaši, ja paturam prātā apstākli, ka tā autors tikko ir cietis no sprādziena, viņam ir asinīm pilnas acis un ir bijušas tikai trīs sekundes, lai pieņemtu lēmumu. Tomēr ir viens bridis, kurā Kubišam nākas paļauties uz tirāko nejaušību, proti, laiks, kas viņu šķir no klepojošo pasažieru aizsega. Bet nejaušība, kā tas bieži gadās, nolemj sadalīt kārtis taisnīgi. Kleins vēl ir šokā pēc sprādziena un sažņaudz sava ieroča spalu, aizslēgu, sprūdu, magazīnu, gaili - es nezinu, kādu sastāvdaļu, bet tā ieķeras. Vai Kubiša plāns izdosies? Varbūt nē, jo pasažieru aizsegs ir nedaudz par blīvu. Šajā barā daži jau domā ar skaidru galvu, un - neatkarīgi no tā, vai viņi ir vācieši vai to līdzskrējēji, tādi, kuriem kārojas pastrādāt varoņdarbu vai saņemt atlīdzību, vai varbūt tādi, kurus šausmina doma, ka viņus varētu apsūdzēt kā līdzzinātājus, vai citi, kuri gluži vienkārši ir apstulbuši un nespēj pakustēties ne par sprīža tiesu, - neizskatās, ka šie cilvēki grasītos pašķirt Kubišam ceļu. Šaubos, vai kaut viens būtu izrādījis vēlmi viņu aizturēt, tomēr daži varbūt izskatās draudīgi. Te nu mēs nonākam pie burleskās ainas (šķiet, bez tādas neiztikt nevienā patiesi dramatiskā epizodē), kad Kubišs uz divriteņa šauj gaisā, lai izbrīvētu vietu starp pilnīgi apjukušajiem tramvaja pasažieriem. Un viņam tas izdodas. Pat trulais Kleins saprot, ka viņa vajātais tik un tā aizbēgs, tad atceras, ka viņam ir jāaizsargā šefs, un pagriežas pret Heidrihu, kurš turpina šaut. Piepeši reihs-protektora augums sagumst, un viņš pakrīt. Piesteidzas Kleins. Klusums, kas nomaina šāvienus, nepaliek nesadzirdēts. Gabčlks nolemj, ka nu ir īstais brīdis izmēģināt savu laimi - tagad vai nekad. Viņš pamet nedrošo telegrāfa staba aizsegu un metas skriet. Viņš jau ir atguvis spēkus un spēju domāt - lai vairotu Kubiša izredzes, viņam jādodas citā virzienā. Viņš negaidot dodas pa ielu uz augšu. Šāda rīcība tomēr nav pilnīgi nevainojama, jo, tā skrienot, viņš tuvojas Valčīka novērošanas postenim. Bet Valčīks tobrīd vēl nav atklāts kā operācijas dalībnieks. Heidriham izdodas paslieties uz

elkoņa. Viņš uzkliedz Kleinam, kurš nāk uz viņa pusi: “Noķeriet to Schweinenhund\” Kleinam beidzot izdodas tikt galā ar sasodīto pistoli, un sākas pakaļdzīšanās. Viņš šauj, un Gabčīks, kuram bez Sten, par laimi, rezervē ir arī 9 mm Colt, atšaudās. Es nezinu, cik metru handikaps viņam ir. Tobrīd, man šķiet, Gabčīks šauj pāri plecam uz labu laimi - nevis lai trāpītu pretiniekam, bet drīzāk lai to brīdinātu neriskēt un pārāk netuvoties. Skrienošie vīri atstāj aiz muguras krustojumu, kurā valda pilnīgs haoss. Bet viņiem priekšā iezīmējas kādas aprises, kas ir saskatāmas aizvien skaidrāk - tas ir Valčīks, kas virzās tiem pretim. Gabčīks redz, kā viņš skrien ar rokā sažņaugtu ieroci, apstājas, lai nomērķētu, un tad sabrūk, vēl neizšāvis.

“Do рШГ Kritiena brīdī Valčīks sajūt gūžā stipras sāpes un nespēj pateikt neko citu kā šo rupjību. Vācieša lodes ievainotam, viņam nav nekādu izredžu. Tagad milzīgais esesietis ir vairs tikai dažu metru attālumā. Valčīks domā, ka viņam ir beigas. Viņam nebūs laika paķert ieroci, kuru viņš kritienā izlaidis no rokas. Bet, kad Kleins nonāk viņam līdzās, notiek brīnums - viņš neapstājas. Vai nu vācietis uzskata, ka galvenais ķeramais ir Gabčīks, vai, pilnībā sakoncentrējies uz mērķi, nemaz nav redzējis, ka Valčīks bija bruņots un gatavs šaut, vai arī vispār nav pamanījis Valčīku, bet viņš paskrien garām neapstājies, pat neveltījis pakritušajam skatienu. Valčīks var uzskatīt, ka viņam ir paveicies, bet tik un tā viņš lādas un šķendējas - iespējams, viņu ir ķērusi nejauša, nomaldījusies lode. Cik bezjēdzīgi. Kad viņš pagriežas, abi vīri jau ir pazuduši skatienam.

Lejā situācija ir visai juceklīga. Jauna gaišmate tomēr ir aptvērusi, kas notiek. Viņa ir vāciete un ir sazīmējusi Heidrihu, kas guļ šķērsām pāri ielai, saķēris muguru. Ar autoritāti, ko dod pārliecība par piederību pie valdošās rases, viņa aptur kādu mašīnu un pavēl diviem tajā braucošajiem aizvest reihsprotektoru uz tuvāko slimnīcu. Šoferis iebilst: viņa mašīna ir piekrauta ar konfekšu kastēm, kas aizņem visu aizmugurējo sēdekli. “Izkraujiet! Sofort!" gaišmate uzķērc. Jauna sirreāla aina, kuru atstāsta pats šoferis: abi čehi bez lielas sajūsmas kā palēninātā filmā sāk krāmēt laukā konfekšu

kastes, bet glitā jaunā gaišmate, tērpusies elegantā kostīmā, luncinās ap Heidrihu un dūdo frāzes vācu valodā, ko viņš, šķiet, nemaz nedzird. Vācietei šī patiesi ir liela diena. Krustojumā iebrauc cita mašīna, kuru viņa uzreiz atzīst par piemērotāku. Tas ir mazs kravas furgoniņš Tatra, kas piegādā kurpju smēres un grīdas vasku. Gaišmate skrien pie tā un kliedz, lai tas apstājas.

“Kas noticis?”

“Atentāts.”

“Nu un?”

“Jums jāaizved Herr Obergruppenfūhrer uz slimnīcu.”

“Bet... kāpēc tieši man?”

“Jūsu mašīna ir tukša.”

“Bet tas nebūs ērti, tur ir kastes ar kurpju smēri, tās smird, un nav pareizi transportēt protektoru šādos apstākļos...”

“Schnelir

Strādniekam Tatra furgoniņā nav izvēles, viņš piekāpjas. Pa to laiku ir uzradies policists un ved Heidrihu, viņu balstīdams. Redzams, ka reihsprotektors cenšas iet taisni, bet viņam tas neizdodas. No pārplēstā formas tērpa plūst asinis. Viņš ar mokām iespiež savu garo augumu pasažiera sēdeklī priekšā, vienā rokā sažņaudzis revolveri, bet otrā tur portfeli. Furgons izkustas no vietas un sāk ripot lejup pa ielu. Bet tad vadītājs atskārst, ka slimnīca ir pretējā virzienā, un griež uz riņķi. Heidrihs pamana šo manevru un nokliedzas: "Wohinfahren wir?” Lai cik vāja būtu mana vācu valoda, es saprotu, ka jautājums nozīmē: “Kurp mēs braucam?” Arī šoferis to saprot, bet viņš neatceras, kā vāciski ir slimnīca (Kranken-haus), un neko neatbild, taču Heidrihs turpina kliegt un draud ar ieroci. Par laimi, furgons ir nonācis atpakaļ sākumpunktā. Šoferis pamana jauno gaišmataino sievieti, kura vēl ir turpat un, viņus ieraudzījusi, tūlīt piesteidzas klāt. Šoferis paskaidro. Bet Heidrihs kaut ko murmina gaišmatei, viņš nevar palikt priekšā, sēdeklis ir viņam par zemu. Tad viņam palīdz izkāpt un nogulda aizmugurē uz vēdera, starp vaska un kurpju smēru kastēm. Heidrihs lūdz, lai viņam iedod portfeli. Tas tiek nolikts viņam līdzās. Tatra atsāk ceļu uz slimnīcu. Heidrihs vēl aizvien ar vienu roku tur muguru un ar otru aizsedz seju.

Pa to laiku Gabčīks visu laiku skrien. Kaklasaite pland vējā, mati izspūruši, viņš izskatās pēc Kerija Grānta filmā North by Northwest vai Žana Pola Belmondo filmā “Cilvēks no Rio”. lāču ir skaidrs, ka pat labi trenētajam Gabčlkam nav tādas pārdabiskas izturības, ar kādu ekstravagantajā lomā zīmējas franču aktieris. Atšķirībā no Belmondo viņš nevar skriet bezgalīgi ilgi. Līkumodams dzīvojamā kvartāla ielās, viņš ir nedaudz atrāvies no vajātāja, bet tik un tā nav no viņa aizbēdzis. Tomēr katru reizi, kad viņš nogriežas ap ielas stūri, viņam ir daž.as sekundes, kuru laikā viņš pazūd tā skatienam. Viņam tas jāizmanto. Viņš ierauga atvērtu veikalu un ar pēdējiem spēkiem ieskrien tajā tieši šādā brīdī, kad Kleins viņu neredz. Sev par nelaimi, viņš neizlasa veikala izkārtni: Braunera skārnis. Kad viņš, smagi elpojot, lūdz pārdevējam, lai viņu paslēpj, tas metas ārā uz ielas, pamana Kleinu, kas jož, cik jaudas, un norāda viņam ar pirkstu uz veikalu. Šis Brauners ir Čehijas vācietis, turklāt viņam ir arī brālis, kurš strādā gestapo. Gabčīks ir nelāgi iedzīts stūrī, iekritis slazdā nacistu bodītes palīgtelpās. Taču Kleins pakaļdzīšanās laikā ir pamanījis, ka bēglis ir bruņots. Viņš neiet iekšā, bet patveras aiz zemas dārza sētiņas un kā traks ņemas šaut uz veikalu. Kopš brīža, kad Gabčīks slēpās aiz staba un gai-dija, kad Heidrihs mitēsies šaut, viņa stāvoklis nav īpaši uzlabojies. Tomēr viņš vai nu atceras, ka pats ir labs šāvējs, vai arī nospriež, ka vienkāršs divmetrīgs esesietis nespēs turēt līdzi pašam Prāgas bendem; jebkurā gadījumā Gabčīks tagad jūtas brašāks. Slovāks uz sekundi iznāk no slēpņa, pamana siluetu, kas tobrīd izslējās; viņš strauji notēmē un šauj, un Kleins, ievainots celī, saļimst. Gabčīks vairs negaida, panesas garām zemē gulošajam vācietim, izskrien uz ielas un laižas prom. Bet viņš nespēj atrast ceļu mazajās privātmāju kvartāla ieliņās. Nonācis nākamajā krustojumā, viņš apstājas kā zemē iemiets. Tajā vietā, kur viņš grasījās doties pa ielu uz augšu, iezīmējas pazīstams līkums - izmisīgās bēgšanas laikā viņš ir apmetis loku un tagad atkal tuvojas sākumpunktam. īsts murgs

Kafkas stilā, tikai paātrinājumā. Viņš ieskrien citā krustojumā, ielā, kas ved lejā no pakalna, un metas pie upes. Bet es, klibodams un pievilkdams kāju, eju uz augšu pa Na Ponči un iztālēm noskatos, kā viņš skrien.

Tatra piebrauc pie slimnīcas. Heidrihs ir gluži dzeltens, viņš tik tikko turas uz kājām. Viņu nekavējoties nogādā operāciju zālē, un viņam novelk virsjaku. Līdz jostasvietai kails, viņš noskatās uz medicīnas māsu, kas nobijusies aizskrien pat neatskatoties. Viens pats viņš sēž uz operāciju galda. Es būtu gatavs dārgi maksāt, lai uzzinātu, cik minūšu ilga šis mazais vientulības brīdis. Atnāk vīrs melnā lietusmētelī. Viņš ierauga Heidrihu, iepleš acis, pārlaiž skatienu operāciju zālei un tūlīt pat tver telefona klausuli: “Nē, tā nav viltus trauksme! Nekavējoties atsūtiet man SS vienību. Jā, Heidrihs! Es atkārtoju: šeit ir reihsprotektors, un viņš ir ievainots. Nē, es nezinu. Schnelir Tad viņam seko pirmais ārsts - čehs. Viņš ir bāls kā palags, bet nekavējoties sāk apskatīt brūci, darbojas ar pinceti un tamponiem. Tā ir astoņus centimetrus gara, tajā ir dažas šķembas un nedaudz netīrumu. Kamēr pincete iegrimst brūcē, Heidrihs pat aci nepamirkšķina. Telpā iebrāžas vēl viens ārsts, vācietis. Viņš prasa, kas ir noticis, un, tiklīdz ierauga Heidrihu, sasit papēžus un nokliedzas: “HeilГ Viņi turpina apskatīt brūci. Nieres ir neskartas, arī mugurkauls nav cietis, sākotnējās prognozes liekas cerīgas. Heidrihu iesēdina ratiņkrēslā un aizved uz rentgenu. Gaiteņos ieplūst esesieši, kas ieņem slimnīcu. Tiek veikti pirmie drošības pasākumi - lai aizsargātos no elites snaiperiem, ar baltu krāsu tiek aizsmērēti visi logi, kas iziet uz ielu; uz jumta izvieto smagos ložmetējus. Un, protams, tiek aizvākti pārējie slimnieki, lai nemaisās pa kājām. Heidrihs pieceļas no krēsla un pats saviem spēkiem nostājas pie rentgenaparāta, acīmredzami cenšoties saglabāt cienījamu izskatu. Rentgenuzņēmumos redzami vēl citi ievainojumi -viena lauzta riba, diafragmas plīsums, arī krūškurvī ir bojājumi. Ir redzams arī kaut kāds svešķermenis liesā - bumbas šķemba vai arī karosērijas metāla daļa. Vācu ārsts noliecas pie ievainotā:

“Protektora kungs, mums vajadzēs jūs operēt...”

Heidrihs pavisam bāls noraidoši krata galvu:

“Es gribu ķirurgu no Berlīnes!”

“Bet jūsu stāvoklis prasa... prasītu rīkoties bez kavēšanās...”

Heidrihs domā. Viņš zina, ka uz spēles likta viņa dzīvība un laiks nav viņa sabiedrotais. Viņš piekrīt, ka tiks uzaicināts labākais praktizējošais speciālists no Prāgas vācu klīnikas. Viņu nekavējoties aizved uz operāciju zāli. Cits pēc cita ierodas Karls Hermanis Franks un pirmie čehu valdības locekļi. Mazajā kvartāla slimnīcā sākas tāda rosība, kādu tā nekad nav pieredzējusi un nekad ari vairs nepieredzēs.

Kubišs nemitīgi atskatās, bet viņam neviens neseko. Viņam ir izdevies. Bet kas tieši? Ne jau Heidriha novākšana - viņa bēgšanas brīdī tas izskatījās pavisam ņiprs un mēģināja nolaist no kājām Gabčīku. Viņam nav izdevies arī palīdzēt Gabdkam, kurš ar mēmo Sten nonāca nopietnās grūtībās. Kas attiecas uz paglābšanos no briesmām, viņš, protams, aptver, ka glābiņš iespējams tikai uz laiku. Kuru katru minūti tiks uzsākta vajāšana, un viņu nebūs grūti sameklēt - cilvēks ar divriteni un ievainojumu sejā. Grūti iedomāties vēl vieglāk pamanāmu mērķi. Vēl viena dilemma - velosipēds ļauj viņam būt mobilam, un tas ir vērtīgi, lai pēc iespējas ātrāk attālinātos no atentāta vietas, tomēr ar to viņš riskē krist acīs jau pirmajai patruļai. Kubišs nolemj tikt no tā vaļā. Viņš min pedāļus un prāto. Viņš pamet braucamo pie Bata kurpju veikala Starā Liben kvartālā. Būtu bijis labāk atstāt to citā rajonā, tomēr katra uz divriteņa pavaditā sekunde palielina apcietināšanas risku. Tāpēc viņš nolemj patverties pie vistuvākajiem paziņām, Novāku ģimenes. Viņš ieiet strādnieku dzīvojamā mājā un lieliem lēcieniem steidzas augšup pa kāpnēm. Kāda kaimiņiene viņu uzrunā: “Vai jūs kādu meklējat?” Viņš neveikli slēpj seju.

“Novākas kundzi.”

“Viņa tikko aizgāja, bet drīz būs atpakaļ.”

“Es pagaidīšu.”

Kubišs zina, ka drosmīgā Novākas kundze neslēdz ciet durvis, lai viņš ar draugiem varētu ienākt, kad vien vēlas. Viņš ieiet

dzīvokli un atlaižas uz dīvāna. Pirmais atelpas brīdis visā šajā ļoti garajā un grūtajā rīta cēlienā.

Bulovkas priekšpilsētas slimnīca tagad līdzinās reiha kancelejai, Hitlera bunkuram un gestapo mītnei - visām šīm trim iestādēm vienlaikus. SS triecienvienības ir izvietojušās ap ēku, ēkā, uz un zem tās un ir gatavas atvairīt kaut vai padomju bruņumašīnu divīzijas uzbrukumu. Tiek gaidīts ārsts. Franks, bijušais Karlovi Varu bibliotekārs, smēķē cigareti pēc cigaretes, it kā viņš tūlīt varētu kļūt par tēvu. īstenībā viņš domā par to, kā informēt Hitleru - un to nāksies darīt.

Pilsētā valda pirmskaujas gaisotne; šķiet, ka Prāgā ikviens, kam ir formas tērps, izjūt nepārvaramu vēlmi rosīties. Uztraukums ir sasniedzis apogeju, bet rezultātu nav gandrīz nekādu. Ja Gabčīks un Kubišs divu stundu laikā pēc atentāta būtu gribējuši sēsties vilcienā, lai no Vilsona stacijas (tagad tā ir pārdēvēta) dotos prom no pilsētas, viņi to mierīgi būtu varējuši izdarīt - neviens viņus neaizturētu.

Gabčīkam, kuram bēgšanas sākumā klājās grūtāk, tagad ir mazāk rūpju, vajag tikai atrast lietusmēteli, jo viņa aprakstā būs minēts, ka viņam tāda nav - savējo viņš atstāja pie mersedesa riteņiem. Arī fiziski viņam nav ne vainas - viņš ir ticis cauri bez neviena redzama vai neredzama ievainojuma. Viņš aizskrien līdz Žižkovas rajonam. Tur viņš atelšas, nomierinās, nopērk vijolīšu pušķi un piezvana pie profesora Zelenkas durvīm - profesors ir Jindras, Sokolu pretošanās organizācijas, dalībnieks. Viņš uzdāvina vijolītes Zelenkas kundzei, aizņemas lietusmēteli un dodas prom. Vai arī viņš aizņemas lietusmēteli no Svatošiem, kas jau bija aizdevuši viņam portfeli, kuru viņš arī atstāja pie liktenīgā līkuma, bet Svatoši dzīvo tālāk, pašā pilsētas centrā pie Vāclava laukuma; šeit liecības vairs nav saskanīgas, un es tajās nedaudz apjūku. Lai būtu kā būdams, pēc tam Gabčīks ierodas Fāfeku namā, kur viņu gaida karsta vanna un ļoti jauniņā saderinātā I.ibena. Man nav zināms, ko viņi dara un runā. Bet es zinu, ka Libena ir lietas kursā. Viņa noteikti ir ļoti laimīga, redzot savu mīļoto dzīvu.

Kubišs nomazgā seju. Novākas kundze apsmērē savainotās vietas ar joda tinktūru, kaimiņiene, lāga dvēsele, aizdod vīra kreklu -baltu ar zilām svītrām lai Kubišs varētu pārģērbties. Maskēšanās procesu noslēdz no Novāka kunga patapinātā dzelzceļnieka forma. Strādnieka drēbēs pietūkusī seja pievērsīs mazāk uzmanības - visiem ir labi zināms, ka strādnieki negadījumos cieš biežāk nekā uzvalkos tērpti kungi. Taču paliek vēl viena problēma - ir jāsavāc divritenis, kas tika atstāts pie Bata veikala. Tas ir pārāk tuvu pagriezienam, policija to atradīs viens divi. Par laimi, mazā Jindriška, Novāku ģimenes pastarīte, priecīga attraucas mājās no skolas, un viņa ir izsalkusi, Čehoslovākijā visi pusdieno ļoti agri. Gatavojot ēdienu, mamma uztic viņai uzdevumu: “Man viens paziņa atstāja savu riteni pie Bata veikala. Aizej un aizstum to uz pagalmu. Ja kāds tev prasa, kam tas ritenis pieder, neatbildi, jo viņš iekūlās avārijā un viņam varētu rasties nepatikšanas...” Meitene aizskrien, un mamma vēl nokliedz viņai pakaļ: “Tikai nemēģini braukt ar to, tu to neproti! Un uzmanies no mašīnām!...”

Pēc stundas ceturkšņa mazā pārrodas kopā ar velosipēdu. Kāda kundze nudien mēģinājusi viņu iztaujāt, bet, klausīdama mammas padomam, viņa nav atbildējusi. Uzdevums izpildīts. Kubišs var doties prom ar mierīgu sirdi. Nu, tas, protams, ir tikai ierasts izteiciens - cik gan mierīga var būt sirds kādam, kurš zina, ka pēc dažām stundām vai pat minūtēm kļūs par vienu no visā reihā visvairāk meklētajām personām.

Valčīka stāvoklis varbūt nav tik kritisks, kamēr vēl nav konstatēts, ka arī viņš ir bijis atentāta dalībnieks. Bet klibot pa Prāgu, kurā ir izsludināts ārkārtas stāvoklis, ar šautu brūci kājā - tas pilnīgi viennozīmīgi neļauj cerēt uz mierīgām dienām. Valčīks atrod patvērumu pie Aloisa Morāveca kolēģa un drauga, kurš, tāpat kā Morāvecs, strādā uz dzelzceļa, ir pretošanās kustības dalībnieks, izpletņlēcēju palīgs un ir apprecējis sievieti, kas ar sirdi un dvēseli palīdz tiem, kuri cīnās pret okupantiem. Tieši viņa ielaiž pa durvīm krīta bālo Valčīku; viņa labi pazīst šo puisi, kurš ir bieži viesojies pie viņiem, slēpies un nakšņojis, bet sauc viņu par Mireku, jo nezina

viņa isto identitāti. Visa pilsēta jau baumo un zum kā bišu strops, tāpēc viņa uzreiz pajautā: “Mirek, vai dzirdējāt? Ir noticis atentāts pret Heidrihu!” Valčlks atžirgst: “Vai viņš ir miris?” - “Vēl ne,” viņa saka, un Valčīks nokar galvu. Bet viņa nevar noturēties, nepajautājusi to, kas svilst uz mēles: “Vai jūs arī bijāt tajā iesaistīts?” Valčīks sasparojas smaidam: “Kas jums nāk prātā? Mani nervi kaut ko tādu netur.” Viņai jau ir bijusi iespēja pavērot šo puisi un viņa krampi, tāpēc ir skaidrs, ka viņš melo. Starp citu, Valčīks to dara pavisam refleksīvi, nemaz necerēdams, ka viņam noticēs. Viņa uzreiz nepamana, ka puisis klibo, bet pajautā, vai viņš ko vēlas. “Ļoti stipru kafiju, lūdzu.” Valčīks vēl lūdz, lai viņa, kad iespējams, iziet pilsētā un paklausās, ko ļaudis runā. Pēc tam viņš ieies vannā, jo viņam sāp kājas. Laulātais pāris nospriež, ka viņš droši vien nostaigājis pārāk garu gabalu. Tikai nākamajā rītā, atraduši uz palagiem asins traipus, viņi sapratīs, ka viņš ir ievainots.

Ap dienasvidu slimnīcā ierodas ķirurgs, un nekavējoties tiek sākta operācija.

Ceturksni pāri divpadsmitiem Franks sadūšojas un piezvana Hitleram. Kā jau bija sagaidāms, fīrers nepavisam nav apmierināts. Ļaunākais ir vēl priekšā, kad Franks ir spiests atzīties, ka Heid-rihs braucis bez eskorta vaļējā mersedesā, kuram nav ložu necaur-šaujamu logu. Tagad vada otrā galā skan dzīvnieciska baurošana. Saturiski Hitlera ķērcienus var sadalīt divās daļās. Pirmā daļa ir veltīta salašņu tautai - čehu suņiem, kam par šo pārdrošību nāksies dārgi samaksāt. Otra pauž jautājumu, kā gan Heidrihs, viņa labākais kadrs, tāda ranga profesionālis, kam ir tik liela nozīme visa, nudien, pilnīgi visa reiha darbībā, varēja būt tāds idiots un pieļaut tik kriminālu nolaidību, jā, nolaidību! Viss ir pavisam vienkārši - nekavējoties vajag:

1) nošaut 10 000 čehus;

2) apsolīt 1 000 000 reihsmarku ikvienam, kurš palīdzēs arestēt noziedzniekus.

Hitleram vienmēr ir bijusi vājība uz cipariem, it īpaši, ja tie ir apaļi.

Pēcpusdienā Gabčīks kopā ar Libenu (pārītis vienmēr ir neuzkrītošāks nekā viens vīrietis) iet nopirkt tiroliešu cepuri, lai izskatītos pēc vācieša, - zaļu cepurīti ar fazāna spalvu. Šāda visai pavirša maskarāde, izrādās, darbojas negaidīti labi - viņu uzrunā kāds formā tērpies esesietis un lūdz uguni. Gabčīks svinīgi izvelk no kabatas šķiltavas un aizdedzina lūdzēja cigareti.

Es arī aizsmēķēju vienu. Nedaudz jūtos kā neirastēnisks grafo-māns, kurš apmaldījies Prāgā. Varbūt man vajag drusku iepauzēt.

Bet ne uz ilgu laiku. Šai trešdienai ir jābeidzas.

Atbildīgais par izmeklēšanu ir komisārs Panvics - vīrs melnajā lietusmētelī, kuru gestapo nosūtīja ievākt ziņas. Nozieguma vietā atrastie pierādījumi - Sten un portfelis ar angļu ražojuma prettanku granātu - nerada nekādas šaubas, ka aiz tā visa ir Londona. Viņš nosūta ziņojumu Frankam, bet tas atskaitās Hitleram. Šis nav iekšējās pretošanās kustības darbs. Franks neiesaka masveida represijas, jo tās varētu radīt iespaidu, ka vietējo iedzīvotāju vidū pastāv spēcīgs pretspars. Atsevišķu aizdomās turamo vai līdzzinātāju un viņu ģimeņu locekļu eksekūcijas būtu samērīga reakcija un ļautu izvairīties no pārāk lielas nozīmes piešķiršanas šim notikumam - runa ir par vienu gadījumu, kas organizēts ārzemēs. Galvenais, lai sabiedriskā doma nekādā ziņā nesāktu sliekties par labu nepatīkamajai versijai, ka nule sarīkotais atentāts ir čehu nācijas sacelšanās izpausme. Pārsteidzošā kārtā Hitlers puslīdz ļaujas pierunāties un piekrīt, ka šai lietā vajag izrādīt mērenību. Masveida represijas pagaidām tiek atliktas. Tomēr, tiklīdz nolicis klausuli, Hitlers jau sauc pēc Himlera. Kā tad tā, čehi nemīl Heidrihu? Nu labi, viņi vēl velnu redzēs, viņš atradīs vēl ļaunāku! Tomēr šeit acīmredzot ir vajadzīgs pārdomu brīdis, jo vēl ļaunāku par Heidrihu atrast ir grūti. Hitlers un Himlers lauza galvu. Ir daži augsta ranga Waffen-SS bendes, kuri būtu piemēroti slaktiņa sarīkošanai, bet viņi visi ir mobilizēti Austrumu frontē, kur 1942. gada pavasarī viņiem ir darba pilnas rokas. Beigās izvēle krīt par labu

Kurtam Dalīgem, jo viņš, kāda veiksme, tieši tobrīd ārstniecisku iemeslu dēļ atrodas Prāgā. Likteņa ironija - Dalīge, reiha Kārtības policijas priekšnieks, kuram nesen piešķirta obergrupenfīrera dienesta pakāpe, ir tiešs Heidriha sāncensis. Tikai viņam ne tuvu nav Heidriha apgriezienu. Heidrihs nekad nav viņu saucis citādi kā par stulbeni. Ja viņš pamodīsies pēc operācijas, tad būs ļoti nikns. Tiklīdz viņš būs atveseļojies, vajadzēs domāt par paaugstinājumu.

Viņš nudien pamostas. Operācija ir noritējusi veiksmīgi. Vācu ķirurgs ir diezgan optimistisks. Protams, nācās izgriezt liesu, bet tas izdevās bez komplikācijām. Vienīgais, kas nedaudz pārsteidz, ir kaut kādi rupji mati, kas iekļuvuši brūcē un draud saindēt visu organismu. Ārstiem bija vajadzīgs laiks, lai saprastu to izcelsmi - tie ir no mersedesa ādas sēdekļiem, kas polsterēti ar zirgu astriem un trieciena rezultātā pārsprāguši. Tika izdarīti rentgenuzņēmumi, jo ārsti bažījās, vai dzīvībai svarīgos orgānos nav iekļuvušas sīkas metāla daļiņas. Bet nekā tāda nav, un smalkais Prāgas protektora kungs var atviegloti uzelpot. Pie viņa gultas ir ieradusies arī Līna, kurai tika paziņots tikai pulksten trijos pēcpusdienā. Kā pusnemaņā viņš, vārgi artikulēdams, vēršas pie sievas: “Parūpējies par mūsu bērniem.” Izskatās, ka tobrīd viņš nav drošs par savu nākotni.

Morāvecu tante ir vai traka no prieka. Viņa iebrāžas pie durvju sarga un pavaicā: “Vai dzirdējāt par Heidrihu?” Jā, ir dzirdēts, radio runā tikai par to. Tiek izsludināts ari otrā divriteņa numurs -braucamais pamests notikuma vietā. Viņas velosipēds. Viņi ir aizmirsuši izdzēst numuru. Nobālējusi viņa pārmet abiem puišiem paviršību. Bet tik un tā ir gatava nākt viņiem talkā. Šī kundzīte noteikti ir rīcībspējīga sieviete, un tagad nav īstais brīdis vaimanām. Viņa nezina, kur puiši atrodas, bet ir pilna apņēmības tos uzmeklēt. Viņa dodas ceļā.

Visur pilsētā tiek izlīmēti sarkani plakāti abās valodās - šis paņēmiens tiek izmantots, kad ir kaut kas jāpaziņo vietējiem iedzīvotājiem, - un šāds plakāts noteikti varētu būt kolekcijas nagla, jo tajā paziņots:

1. 1942. GADA 27. MAIJA PRAGA TIKA IZDARĪTS ATENTĀTS PRET PAGAIDU REIHSPROTEKTORU, SS OBERGRU-PENFĪRERU REINHARDU HEIDRIHU.

Par ziņām, kas palīdzēs atrast un notvert vainīgos, paredzēta atlīdzība 10 miljonu kronu apmērā. Ikviens, kurš slēpj noziedzniekus vai palīdz viņiem, respektīvi, zina par šīm personām un to uzturēšanās vietu, bet neziņo par to, tiks nošauts kopā ar visu viņa ģimeni.

2. Prāgas Oberlandrat reģionā ar šā paziņojuma nolasīšanu radio tiek izsludināts ārkārtas stāvoklis. Tiek noteikti šādi pasākumi:

a) aizliegums civilajiem iedzīvotājiem (bez izņēmuma) iziet uz ielas no 27. maija pīkst. 21.00 līdz 28. maija pīkst. 6.00;

b) pilniga visu restorānu, krogu, teātru, kino, izklaižu vietu slēgšana un satiksmes pa publiskajiem ceļiem apturēšana tajās pašās stundās;

c) ikviens, kurš neievēros šo aizliegumu un parādisies uz ielas, tiks nošauts uz vietas, ja neapstāsies pēc pirmā norādījuma;

d) vajadzības gadījumā liks noteikti papildu pasākumi, kas tiks izziņoti pa radio.”

Sākot ar 16.30, šis rīkojums tiek nolasīts vācu raidstacijā. No 17.00 to ik pa pusstundai sāk raidīt čehu radio. No 19.40 - ik pa desmit minūtēm, bet no 20.20 līdz 21.00 - ik pa piecām minūtēm. Domāju, ka tie, kas ir piedzīvojuši šo dienu Prāgā un vēl ir dzīvi, varbūt vēl aizvien spēj noskaitīt šo tekstu no galvas. 21.30 ārkārtas stāvoklis tiek pasludināts visā protektorātā. Pa to laiku Himlers ir pārzvanījis Frankam, lai apstiprinātu jaunos fīrera norādījumus: nekavējoties sodīt ar nāvi simt nozīmīgākos ieslodzītos, kuri saņemti ciet kopš Heidriha ierašanās Prāgā pērnā gada septembrī.

Slimnīcā tiek iztukšoti morfija krājumi, lai atvieglotu svarīgā sirdzēja ciešanas.

Kad pienāk vakars, tiek organizēts vājprātigs reids. Pilsētā iebrūk 4500 vīru no SS, SD, NSKK, gestapo, kriminālpolicijas un citiem policijas spēkiem, kā arī trīs vērmahta bataljoni. Ar Čehijas

policijas atbalstu operācijā kopumā piedalās vairāk nekā 20 000 vīru. Tiek slēgti visi pievedceļi, visi maģistrālie autoceļi, tiek bloķētas ielas, veiktas kratīšanas mājās un dzīvokļos, pārbaudot to iedzīvotājus. Visur redzu bruņotus vīrus, kuri lec smagajās mašīnās, stājas ierindā, skrien no mājas uz māju, zābakiem klaudzot un ieroču tēraudam šķindot, un klūp iekšā kāpņutelpās; dzirdu viņus rībinām pie durvīm, izkliedzam pavēles vāciski; redzu, kā viņi izceļ no gultas cilvēkus, apgāž ar kājām gaisā visu iedzīvi, grūstās un bļaustās. SS, šķiet, ir pilnīgi izgājusi no rāmjiem, tās vīri nesas pa ielām kā no ķēdes norāvušies suņi, šauj pa apgaismotiem vai gluži vienkārši vaļā atstātiem logiem, laikam domādami, ka tūlīt, tūlīt viņus paņems uz grauda nomaskējušies snaiperi. Prāgā ir vairāk nekā ārkārtas stāvoklis. Tas izskatās pēc karastāvokļa. Šī policijas operācija rada pilsētā neaprakstāmu haosu. Pa nakti tiek apmeklēti 36 000 dzīvokļu, bet, ņemot vērā ieguldītos līdzekļus, sasniegtais rezultāts ir smieklīgi niecīgs. Arestēts 541 cilvēks, to skaitā trīs vai četri klaidoņi, viena prostitūta, viens mazgadīgs likumpārkāpējs un, paskat tik, arī viens pretošanās kustības vadonis, komunists, kam gan nav nekāda sakara ar “Antropoīdu”. 430 no arestētajiem drīz vien tiek atbrīvoti. Bet no pagrīdē nogājušajiem izpletņlēcējiem nav ne vēsts. Vēl sliktāk - nav ne jausmas, kurā virzienā meklēt. Gabčīks, Kubišs, Valčīks un viņu draugi droši vien ir pavadījuši dīvainu nakti. Nez vai viņi tonakt vispār ir gulējuši. Ja ir, tad tas mani ļoti pārsteigtu. Vismaz es šonakt gulēju ļoti slikti.

223

Slimnīcas otrajā stāvā, kas ir pilnībā atbrīvots no citiem pacientiem, Heidrihs guļ gultā - vārgs, ar notrulušiem jutekļiem, viss viņam sāp, bet viņš ir pie samaņas. Atveras durvis. Sargs ielaiž Līnu, viņa sievu. Viņš mēģina pasmaidīt, priecājas, ka viņa ir

atnākusi. Arī viņa izjūt atvieglojumu, redzēdama viru gultā - ļoti bālu, bet dzīvu. Vakar, kad viņa to redzēja uzreiz pēc operācijas nesamaņā un baltu kā palags, viņa nodomāja, ka virs ir miris; un, kad viņš pamodās, viņa stāvoklis nebija neko daudz labāks. Viņa neticēja ārstu mierinošajiem vārdiem. Tāpat kā izpletņlēcēji, kuri tonakt droši vien neaizvēra ne acu, ari viņai aiz muguras ir bijusi nemierīga nakts.

Šorīt viņa vīram atnesusi termosu ar karstu zupu. Vēl vakar viņš bija atentāta upuris, bet šodien jau ir slimnieks, kurš atveseļojas. Gaišmatainajam zvēram ir cieta āda. Viņš izķepurosies - kā jau vienmēr.

224

Morāvecas kundze ierodas pēc Valčīka. Drosmīgais dzelzceļnieks, pie kura viņš ir pārlaidis nakti, negrib tik vienkārši laist viņu prom. Tas uzdāvina Valčīkam skaistu grāmatu, ko viņš var lasīt tramvajā, piesegdams ar to seju. “Trīsdesmit gadu žurnālista arodā”, ko sacerējis kāds H. V. Stīds. Valčīks teic lielu paldies. Pēc viņa aiziešanas dzelzceļnieka sieva uzkopj istabu un, klājot gultu, pamana asinīm notraipīto gultas veļu. Man nav ne jausmas, cik nopietns bija viņa ievainojums, bet ir zināms, ka visiem protektorāta ārstiem tika dots policijas rīkojums paziņot policijai par jebkuru šautu brūci, piedraudot ar nāvessodu nepakļaušanās gadījumā.

225

Aiz Pečeka pils melnajiem mūriem notiek krīzes brīža sanāksme. Komisārs Panvics rezumē: ņemot vērā nozieguma vietā savāktos pierādījumus, viņa provizoriskie secinājumi ir tādi, ka ir runa par Londonā plānotu atentātu, ko ir izdarījuši divi izpletņlēcēji. Tā domā arī Franks. Bet Dalīge, kurš iepriekšējā vakarā iecelts Heid-riha vietā, baidās, ka atentāts ir signāls organizētam nācijas dumpim. Preventīvos nolūkos viņš dod pavēli šaut bez žēlastības un savilkt visus policijas spēkus reģionā, lai palielinātu tās klātbūtni pilsētā. Franks jau ir galīgi zaļā ģīmī. Pēc atentāta rokraksta spriežot, tas ir Beneša pirksts, bet, pat ja tā arī nebūtu! Politiskā ziņā viņam ir pilnīgi pie vienas vietas, vai iekšējā pretošanās kustība ir piedalījusies vai nav. “Nedrīkst pieļaut, ka starptautiskajā informācijas telpā rastos iespaids, ka te ir darīšana ar sacelšanos valsts mērogā! Mums ir jāuzsver, ka tas ir atsevišķs, plānots uzbrukums.” Turklāt masveida arestu un nošaušanas kampaņa var destabilizēt rūpniecisko ražošanu. “Vai man jums jāatgādina, cik liela ir čehu rūpniecības loma vācu karamašīnas darbināšanā, Herr Obersturm-bannfūhrer?” (Kāpēc es izdomāju šo teikumu? Laikam jau tāpēc, ka viņš to patiešām pateica.) Augstais ierēdnis jau bija sacerējies, ka ir pienākusi viņa zvaigžņu stunda. Bet tā vietā viņam uzkrauj šo Dalīgi, kuram nav nekādas valstsvīra pieredzes, kurš protektorāta lietās nejēdz ne tik, cik melns aiz naga, un ar grūtībām spēj kartē atrast Prāgu. Frankam nav iebildumu pret spēka izrādīšanu - ielu teroram nav ne vainas, tas neprasa lielus līdzekļus, viņš to zina. Bet viņš labi zina arī no sava saimnieka apgūto politekonomiju: nedrīkst tikai vicināt pātagu bez burkāna. Pagājušās nakts histēriskais reids jau parādīja, cik bezjēdzīgi ir šādi šķiest spēkus. Pārdomāts aicinājums denunciantiem, neknapinoties ar atlīdzību, dos daudz labākus rezultātus.

Franks dodas prom no sanāksmes telpas. Viņš ir izšķiedis pietiekami daudz laika ar Dalīgi. Viņu gaida lidmašīna, kas nekavējoties izlidos uz Berlīni, kur viņam ir tikšanās ar Hitleru. Viņš cer, ka fīrera politiskais ģēnijs neļaus tam iekrist psihotiskā furorā, par ko jau stāsta anekdotes. Ņemot vērā vakarējo telefona sarunu, viņam ir jāpacenšas fīreru pārliecināt. Lidmašīnā Franks rūpīgi gatavojas izklāstīt pasākumus, kuri, viņaprāt, ir vēlami. Lai neizskatītos pēc mīkstčauļa, viņš ieteiks iebrukt pilsētā ar tankiem, dislocēt tur armijas daļas, nocirst dažam labam galvu, bet vēlreiz norādīs, ka masu represijas ir liekas. Viņš domā, ka labāk vajadzētu izdarīt spiedienu uz Hāhu un viņa valdību, piemēram, piedraudēt, ka tiks atcelta protektorāta autonomija un visas čehu iestādes, lai kādas tās būtu, nodotas vācu kontrolē. Lai tiek izmantoti visi parastie iebiedēšanas pasākumi, spiediens, šantāža, apmelojumi utt., bet šobrīd tikai ultimāta formā. Ideāli būtu nonākt līdz situācijai, kad čehi paši izdotu viņiem šos izpletņlēcējus.

Panvicam ir citas rūpes. Viņa joma ir izmeklēšana, nevis politika. Viņš sadarbojas ar diviem superdetektīviem, kurus ir atsūtījusi Berlīne. Šie profesionāļi vēl aizvien ir šokā par “katastrofālā mēroga” haosu, kas viņus sagaida pēc ierašanās. Dalīges priekšā viņi klusē, bet vēlāk sūdzas Panvicam, ka viņiem esot vajadzīgs eskorts, lai viņi sveiki un veseli nonāktu viesnīcā. Runājot par trako suņu-esesiešu uzvedību, viņu diagnoze ir nepārsūdzama: “Viņi ir pilnīgi nojūgušies. Paši vairs nespēs atrast ceļu juceklī, ko patlaban rada, un vēl jo mazāk spēs atrast slepkavas.” Ir jārīkojas metodiskāk. Nepilnas diennakts laikā šī izmeklētāju trijotne jau ir ieguvusi ievērojamus rezultātus - no apkopotajām liecībām tagad ir iespējams diezgan precīzi rekonstruēt atentāta norisi; ir iegūts arī - tiesa, vēl diezgan aptuvens - teroristu apraksts (sasodītie liecinieki nekad nevar vienoties par to, ko tad īsti viņi ir redzējuši!). Bet, kā līdz šiem cilvēkiem nokļūt, izmeklētājiem pagaidām nav ne jausmas. Tādēļ viņi meklē. Tālu no ielu drūzmas viņi pārskata gestapo lietas.

Un viņi atrod to fotogrāfiju, kas ir izņemta no drosmīgā kapteiņa Morāveka - pēdējā no trim “karaļiem”, pretošanās kustības tīkla vadoņa, kurš pirms diviem mēnešiem nogalināts apšaudē pēc izlēkšanas no tramvaja, - kabatas. Skaistais Valčīks attēlā neizprotamā kārtā izskatās piebildis. Bet tik un tā tas ir Valčīks. Policistiem nav nekādu ziņu, kas liecinātu par šā vīra saistību ar atentātu. Viņi var pāriet pie nākamā lietiskā pierādījuma vai arī nolemt papētīt šo fotogrāfiju visādam gadījumam. Ja mēs atrastos detektīvstāstā par komisāru Megrē, to varētu saukt par ožu.

226

Pie Morāvecu durvīm zvana. Atnākusi jauna čehu sieviete, vārdā Hanka; viņa ir sakaru aģente. Viņu ieved virtuvē. Tur viņa redz sēžam Valčīku, kuru pazīst jau no tiem laikiem, kad viņš Par-dubicē strādāja par oficiantu - viņa ar vīru joprojām dzīvo šajā pilsētā. Viņš vēl aizvien ir tikpat draudzīgs un smaidot atvainojas, ka nevar piecelties, jo ir izmežģījis potīti.

Hankas uzdevums ir nodot Valčīka ziņojumu Bartoša grupai, kas ir palikusi Pardubicē. Tā informēs Londonu ar vērtīgā raidītāja Libuše palīdzību. Valčīks lūdz jaunajai sievietei neminēt par viņa ievainojumu. Kā atbildīgais par Silver A kapteinis Bartošs oficiāli vēl aizvien ir misijas vadītājs. Bet viņš jau pašā sākumā ir bijis noskaņots pret atentātu. Pašam nemanot, Valčīks ir pārcēlies no Silver A uz “Antropoīdu”. Ņemot vērā notikumu gaitu, viņš uzskata, ka tagad viņam ir jāatskaitās tikai abiem draugiem Gabčīkam un Kubišam -viņš pauž cerību, ka abi ir sveiki un veseli, - kā arī pašam Bene-šam un varbūt vēl arī Dievam (man teica, ka viņš esot bijis ticīgs).

Jaunā sieviete dodas uz staciju. Taču pirms kāpšanas vilcienā viņa pamana jaunu sarkanu plakātu. “Jums vajadzētu nākt un paskatīties, te ir kaut kas interesants.” Plakātā ir redzama Valčīka ģīmetne, bet apakšā: 100 000 kronu atlīdzība. Šim apsolījumam seko visai neprecīzs izpletņlēcēja apraksts - par laimi, ģīmetnē viņš nav diez ko līdzīgs pats sev. Minēts viņa uzvārds, bet vārds un dzimšanas datums ir kļūdaini (viņš pataisīts piecus gadus jaunāks). Beigās neliela piezīme, kas ir šādu meklēšanas paziņojumu rozīnīte: “Atlīdzība tiks izsniegta pilnīgi konfidenciāli.”

227

Taču citviet ir redzamas arī par šo plakātu interesantākas lietas. Tomāšs Batja savu veikalu impēriju izveidoja pirms kara. Sākumā viņam bija tikai neliela kurpju fabrika Zlīnas pilsētiņā, bet

no tās izauga milzīgs uzņēmums, kam ir veikalu ķēde visā pasaulē, tomēr pirmām kārtām Čehoslovākijā. Lai izvairītos no vācu okupācijas, viņš emigrēja uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Taču veikali turpina darboties ari patrona trimdas laikā. Vāclava laukuma apakšdaļā, 6. numura ēkā izvietojies milzīgais Hata veikals. Vitrīnā torlt izliktas nevis kurpes, bet citas lietas. Velosipēds, divi ādas portfeļi un drēbju plauktā uz pakaramajiem ari lietusmētelis un berete - pierādījumi, kas tika atrasti atentāta vietā. Tiem pievienots aicinājums sniegt liecības. Garāmgājēji, kuri apstājas pie vitrīnas, lasa:

“Ņemot vērā apsolīto atlīdzību 10 miljonu kronu apmērā, ko pilnībā saņems tas, kura sniegtās norādes palīdzēs atrast un apcietināt vainīgos, ir lietderīgi atbildēt uz šādiem jautājumiem.

1. Kurš var sniegt ziņas par vainīgajiem?

2. Kurš ir redzējis vainīgos nozieguma vietā?

3. Kam pieder šeit aprakstītie priekšmeti, un it īpaši - vai kādam ir pazudis šāds sieviešu velosipēds, mētelis, berete un portfelis?

Ikviens, kurš varētu sniegt šis ziņas policijai, bet nesniedz tās no brīva prāta, tiks nošauts līdz ar visu ģimeni saskaņā ar 27. maija rīkojumu par ārkārtas stāvokļa izsludināšanu.

Visi eventuālie liecinieki var būt droši, ka sniegtās ziņas tiks saņemtas pilnīgi konfidenciāli.

Turklāt no 1942. gada 28. maija visiem namu, dzīvokļu un viesnīcu īpašniekiem visā protektorātā ir pienākums deklarēt policijā ikvienu, par kura uzturēšanos vēl nav paziņots policijas komisariātam. Par šā pienākuma neievērošanu tiks piespriests nāvessods.

SS obergrupenflrers,

policijas priekšnieks

Bohēmijas un Morāvijas

reihsprotektora pakļautībā,

К. H. Franks.”

228

Čehijas valdība trimdā paziņo, ka atentāts, kas veikts pret briesmoni Heidrihu, ir vienlaikus gan atriebības akts, gan protests pret nacistu jūgu un simboliska zime visām apspiestajām Eiropas tautām. Čehu patriotu paveiktais apliecina solidaritāti ar Sabiedrotajiem, kā ari ticību galīgajai uzvarai, kas reiz tiks svinēta visā pasaulē. Jauni čehu upuri jau ļimst zem vācu šāvēju vadu uguns. Bet nacistu furora kārtējo uzliesmojumu apdzēsis čehu tautas nesalaužamā pretestība, un tas tikai stiprinās tās gribu un pārliecību.

Čehu valdība trimdā iedrošina čehus slēpt nezināmos varoņus un piedraud ar taisnīgu sodu tiem, kuri mēģinās viņus nodot.

229

Savā Cīrihes pastkastē pulkvedis Morāvecs saņem aģenta A54 sūtītu telegrammu: “ Wunderbar - КагГ Pauls Timmels, alias A54, alias Renē, alias Karls, nekad nav saticis Gabčīku un Kubišu un nav tieši piedalījies atentāta priekšdarbos. Bet ar šo vienkāršo vārdu viņš atbalso lielo prieku, kuru šis jaunums rada visas pasaules cīnītājos pret nacismu.

230

Durvju sarga ložā atskan zvans. Ir atnācis Ata, Morāvecu pusaugu dēls, viņš meklē Valčīku. Durvju sargs negrib laist Valčīku prom. Viņš varētu dzīvot sestā stāva bēniņos, tur, tik augstu, neviens viņu nemeklētu... Valčīkam ļoti garšo durvju sarga sievas ceptās kūciņas, viņš apgalvo, ka tās esot tikpat labas kā viņa mātes ceptās. Šeit viņš spēlē kārtis un klausās BBC. Pirmajā vakarā viņš

devās slēpties uz pagrabu, jo mājā ienāca gestapo aģents. Bet pie šiem ļaudīm viņš jūtas drošībā, 'lād kāpēc viņam nepalikt tepat? Durvju sargs uzstāj uz savu. Bet Valčiks viņam paskaidro, ka ir saņēmis pavēli, ka viņš ir karavīrs un ir spiests paklausīt, un viņam ir jādodas pie biedriem. Lai durvju sargs ir bez baiļu, viņiem ir atrasts drošs patvērums. Tikai tur būšot ļoti auksts. Viņiem būs vajadzīgas segas un siltas drēbes. Valčīks paņem mēteli, uzliek zaļas saulesbrilles un seko Atam, kurš vedīs viņu uz jauno slēpni. Viņš aizmirst pie durvju sarga grāmatu, kuru viņam aizdeva iepriekšējais saimnieks. Tajā ir ierakstīts īpašnieka vārds. Pateicoties Valčīka aizmāršībai, šis dzelzceļnieks paliks dzīvs.

231

Kapitulācija un pakļāvība ir petēnisma monētas divas puses, tā ir māksla, kurā vecais prezidents Hāha, kurš ir ne vairāk, ne mazāk senils kā viņa franču kolēģis, noteikti ir meistars. Simboliski izrādīdams labo gribu, viņš savas marionešu valdības vārdā pasludina, ka dubultos atlīdzību, kas tiks izmaksāta par slepkavu sagūstīšanu. Gabčīka un Kubiša galvas tagad katra ir desmit miljonus kronu vērta.

232

Divi vīrieši, kuri pienāk pie baznīcas durvīm, nav ieradušies uz misi. Sv. Kārļa Boromeja vārdā nosauktā pareizticīgo baznīca tagad ir pārdēvēta par Sv. Kirila un Metodija baznīcu. Tā ir liela būve Resela ielas (Resslova) malā - šī iela slīpi ved no Kārļa laukuma lejup, uz upi, kas plūst cauri Prāgas centram. Pie pareizticīgo popa Petršeka ir ieradies skolotājs Zelenka, alias “tēvocis Hajskis” no Jindras organizācijas. Viņš ir atvedis līdzi draugu. Šis ir

jau septītais. Tas ir Gabčīks. Viņu ieved caur lūku baznīcas kriptā. Tur starp akmens šķirstiem, kuros savulaik atdusējās mirušie, viņš satiek draugus - Kubišu, Valčīku, kā arī leitnantu Opālku un vēl trīs izpletņlēcējus - Bublīku, Švarcu un Hrubiju. Zelenka ir pa vienam vien atvedis viņus šurp, jo gestapo bez mitas turpina pilsētā pārmeklēt dzīvokļus, bet nevienam vēl nav ienācis prātā pārmeklēt baznīcas. Ir tikai viens izpletņlēcējs, par kuru nekas nav dzirdēts. Neviens nezina, kur ir Karels Čurda, vai viņš slēpjas, ir arestēts un vai vispār vēl ir dzīvs.

Gabčīka ierašanās kriptā saceļ sajūsmas vētru. Biedri steidzas viņu apskaut. Viņš redz Valčīku - nedaudz iedegušu un ar smalkām, brūnām Ūsiņām - un Kubišu ar uztūkušu aci un vēl manāmām brūcēm sejā; viņi īpaši skaļi izrāda atkalredzēšanās prieku. Emociju pārņemts, Gabčīks pārmaiņus te raud, te skaļi smejas. Ir skaidrs, ka viņš ir ļoti laimīgs, redzēdams draugus gandrīz neskartus. Tiklīdz atkalredzēšanās prieks ir pāri, Gabčīks sāk rūgtu tirādi, kādas biedriem nāksies uzklausīt ne vienu reizi vien, - tajā ir gan atvainošanās, gan žēlabas, viņš nolād sasodīto Sten, kas iesprūda tieši tai brīdī, kad Heidrihs bija deguna priekšā.

Tā ir tikai mana vaina, viņš saka. Viņš bija manā priekšā, viņš bija līķis. Un tad tas sūda “stens”... Tas ir pārāk stulbi. Bet tu taču viņu ievainoji, Jan, vai ne? Domā, nopietni? Puiši, man ir tik ļoti neērti. Tā ir mana vaina. Man vajadzēja viņu piebeigt ar koltu. Tad šaušana gāja vaļā visās malās, es skrēju, tas milzis man mina uz papēžiem... Gabčīks mokās nenormālos pašpārmetumos, un draugi nespēj viņu nomierināt. Būs jau labi, Jozef. Tas jau ir vareni, ko mēs pastrādājām, tu spēj to aptvert? Heidrihs ir ievainots, tas tiesa, sabruka kā nopļauts, bet runā, ka viņš pamazām atveseļojoties slimnīcā. Varbūt pēc mēneša jau atkal būs ķēries pie darba, varbūt pat agrāk, šādi mērgļi ir nemirstīgi. Katrā ziņā nacistiem allaž neparasti veicas izsprukt sveikā visos atentātos (piemēram, atentāts pret Hitleru, kad viņam 1939. gadā vajadzēja teikt gadskārtējo uzrunu slavenajā Minhenes alus sētā - bija paredzēts, ka viņš tur uzturēsies no 20.00 līdz 22.00, taču viņš pameta zāli pīkst. 21.07, steidzoties uz vilcienu, bet bumba uzgāja gaisā 21.30, nogalinot astoņus cilvēkus). “Antropolds” ir nožēlojama izgāšanās, domā Gabčiks, un tā ir viņa vaina, janam nav ko sev pārmest. Viņš meta granātu, varbūt arī netrāpīja mašīnai, bet tieši viņš ievainoja Heidrihu. Laime, ka piesteidzās Jans. Viņi neizpildīja misiju, bet, pateicoties viņam, tomēr trāpīja mērķī. Tagad vācieši zinās, ka Prāga nav Berlīne un ka te viņi nevar uzvesties kā savās mājās. Bet “Antropoīda” mērķis jau nebija tikai vāciešu iebiedēšana. Varbūt galu galā mērķis bija pārāk vērienīgs - vēl nekad nav nošauts neviens tik augsta ranga nacistu varasvīrs. Taču nē, ko es te stāstu! Nebijis tā nolādētā Sten, lieta būtu nodarīta godam un šis cūka mirtu. Sten, Sten... Patiešām draņķīgs ierocis, ka es jums saku.

233

Heidriha stāvoklis pēkšņi un neizskaidrojami pasliktinās. Protektoru ir pārņēmis spēcīgs drudzis. Himlers ir atsteidzies pie sirdzēja gultas. Garais Heidriha augums bezspēcīgi izstiepies zem plāna, piesviedrēta, balta palaga. Abi vīri filozofē par dzīvību un nāvi. Heidrihs citē frāzi no tēva operas: “Pasaule ir leijerkaste, ko griež. Mūsu Kungs, mums visiem ir jādanco pēc tās stabules.”

Himlers pieprasa ārstiem paskaidrojumus. Šķita, ka pacients jau ir uz drošas atveseļošanās ceļa, bet tad pēkšņi sākās spēcīga infekcija. Varbūt bumbā ir bijusi inde vai arī vainīgi ir zirga astri, kas iekļuva liesā, - ārstiem ir vairākas versijas, bet viņi nezina, kura ir pareizā. Bet, ja ir tā, kā viņi domā, proti, ka runa ir par asins saindēšanās sākumu, tad infekcija izplatīsies ļoti ātri un, vēlākais, četrdesmit astoņu stundu laikā iestāsies nāve. Lai glābtu Heidrihu, ir vajadzīgs kaut kas tāds, ko reiham neatrast nekur visā tā milzu teritorijā, - penicilīns. Un Anglija jau nu noteikti negrasās to piegādāt.

234

3. jūnijā no raidītāja Libuše pienāk apsveikuma ziņojums, kas adresēts “Antropoīda” vīriem: “No prezidenta. Esmu priecīgs, ka jums izdevās ar mums sazināties. Sirsnīgs paldies. Es redzu, ka jums un jūsu draugiem apņēmības netrūkst. Manās acīs tas pierāda, ka mēs esam nedalīta nācija. Es ticu, ka darbs nesīs augļus. Notikumi Prāgā ir izraisījuši rezonansi arī šeit, un daudzējādā ziņā tie vairo ticību čehu tautas pretestības spēkam.”

Bet Benešs vēl nezina, ka labākais vēl ir priekšā. Un ari sliktākais.

235

Anna Maruščakova ir jauna, skaista strādniece, kas šodien ir piezvanījusi uz darbu, lai paziņotu, ka ir saslimusi. Kad viņai ar pēcpusdienas pastu pienāk vēstule, rūpnīcas direktors bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem atver to un lasa. To sūtījis jauns puisis, un tās saturs ir šāds:

Dārgā Aņa,

Piedod, ka rakstu lev ar tādu nokavēšanos, bet es ceru, ka Tu sapratīsi, jo, zini, man ir baigi daudz rūpju. Es izdarīju to, ko biju gribējis. Liktenīgajā dienā es pārnakšņoju Čabārnā. Man iet labi, es Tevi šonedēļ apciemošu, bet pēc tam mēs vairs nekad neredzēsimies.

Milans

Rūpnīcas saimnieks ir nacistu piekritējs vai varbūt arī ne - tikai tāds zemisks radījums, kas vienmēr pamanās labi dzīvot un īpaši aktīvi uzdarbojas okupētās zemēs. Viņš nodomā, ka tur ir kaut kas aizdomīgs, un nodod vēstuli, kur nepieciešams. Gestapo izmeklēšana nekust ne no vietas, tāpēc viņi tveras pie katra salmiņa. Lieta tiek izskatīta īpaši rūpīgi, jo pat pēc trīstūkstoš arestiem vēl aizvien

nav atrasts nekas ievērības cienīgs; ļoti drīz izdodas noskaidrot, ka šī vēstule ir saistīta ar maigām jūtām - tās autors ir jauns precēts vīrietis, kurš neapšaubāmi ir nolēmis izbeigt ārlaulības sakaru. Šī mīlas romāna detaļas nav īpaši skaidras, bet, patiešām, daži teikumi šai vēstulē var radīt pārpratumus - varbūt šis jaunais vīrietis caur puķēm cenšas dot mājienu, ka ir nodomājis iestāties pretošanās kustībā, lai atstātu uz savu mīļāko lielāku iespaidu, vai arī viņš vienkārši mēģina visu tīt noslēpumainības plīvurā, lai varētu pārtraukt attiecības bez īpaša attaisnojuma. Tomēr viņam nav gluži nekā kopīga ne ar Gabčīku, ne Kubišu, ne viņu draugiem. Viņa vārds tiem būtu pirmā dzirdēšana, un arī viņš par tiem neko nav dzirdējis. Bet gestapo par varītēm grib nokļūt pie kāda pavediena, tāpēc tas rok un aizrokas Lidices virzienā.

Lidice ir rāms, gleznains miestiņš; no tā ir nākuši divi čehi, kuri vēlāk iestājās RAF. Tas arī ir viss, ko vāciešiem izdodas atklāt. Pat viņiem ir skaidrs, ka meklējumi nekur neaizvedīs. Bet nacistu loģika ir kas prātam neaptverams. Vai, pareizāk sakot, viss ir diezgan vienkārši: viņi mīņājas uz vietas, bet ir vajadzīgas asinis.

Ilgi noskatos uz Annas fotogrāfiju. Nabaga meitene pozē kā prestižam Darkūru dzimtas dāmas portretam, lai ari tā ir tikai bildīte personas apliecībai, šai gadījumā - darba grāmatiņai. Jo ilgāk aplūkoju fotogrāfiju, jo skaistāka man šī meitene liekas. Viņa nedaudz atgādina Natašu - augsta piere, skaisti veidota mute, tās pašas maiguma un mīlestības apstarotās acis, ko varbūt pavisam viegli aptumšo pieviltās laimes priekšnojautas.

236

“Mani kungi, lūdzu...” Franks un Dalīge ir pārsteigti. Gaitenī valda kapa klusums, un es nezinu, cik ilgi viņi staigā šurpu turpu. Viņi ieiet slimnīcas palātā un aiztur elpu. Tur valda vēl nospiedošāks klusums. Līna stāv dievbijīga un bāla. Viņi piezogas gultai uz pirkstgaliem, it kā viņiem būtu bail pamodināt tur guļošu plēsīgu zvēru vai čūsku. Bet Heidriha seja ir un paliek bezkaislīga. Slimnīcas reģistrā ierakstīts miršanas laiks: 4.30, un nāves cēlonis -infekcija pēc traumas.

237

“Tā kā šī ir izdevība, ko izmanto ne tikai zaglis, bet arī slepkava, tādas varonīguma izpausmes kā braukāšana apkārt vaļējā mašīnā bez bruņustikliem vai staigāšana pa ielu bez eskorta ir tikai pēdīgā muļķība, kas pilnīgi nekādi nenāk par labu mūsu valsts interesēm. Ir idiotiski, ir stulbi, ka tik neaizstājams vīrs kā Heidrihs nevajadzīgi pakļauj sevi briesmām! Heidriha ranga ļaudīm būtu jāzina, ka pūlis viņiem vienmēr zemiski uzglūnēs kā tramdītiem zvēriem, ka pie mazākās izdevības tas ir gatavs mesties virsū un nokaut.”

Himlers piedalās ainā, kuru līdz 1945. gada 2. maijam viņam nāksies redzēt aizvien biežāk un biežāk: Hitlers mēģina tikt galā ar dusmām, runājot pamācoši un lasot morāli visai pasaulei, bet tā viņā neklausās. Himlers iekšēji piekrīt. Viņš nav paradis runāt fīreram pretim, un arī viņš ir tikpat dusmīgs - uz čehiem un uz Heid-rihu. Protams, Himleram jau bija radušās aizdomas, ka viņa labās rokas ambīcijas labi nebeigsies. Bet tagad, kad viņam ir atņemtas šīs nepielūdzamās nāves un terora mašīnas zināšanas un prasmes, viņš apzinās, ka ir kļuvis neaizsargātāks. Heidriha personā viņš zaudē eventuālu sāncensi, bet arī stipru trumpi savā spēlē. Un visiem ir zināma vēsturiskā patiesība - kad Lanselots atstāj Logres karaļvalsti, tas viņam ir beigu sākums.

238

Jau trešo reizi Heidrihs svinīgi mēro ceļu, kas ved uz Hradčanu pili, tikai šoreiz zārkā. Šim gadījumam par godu sarīkots īsteni vāgnerisks priekšnesums. Zārks, kas drapēts ar milzīgu SS transparentu, ir uzcelts uz lielgabala ratiem. No slimnīcas dodas ceļā lāpu gājiens. Naktī lēni uz priekšu virzās bezgalīga rinda transportlīdzekļu; daļa no tiem aprīkoti ar kāpurķēdēm. Tajos stāv Waffen-SS vīri un groza lukturus, izgaismojot ceļu. Gar ceļa malām visā tā garumā konvojam salutē karavīri miera stājā. Nav atļauts piedalīties nevienam civiliedzīvotājam, un, patiesību sakot, neviens no vietējiem nemaz negrib iziet uz ielas un riskēt ar savu ādu. Franks, Dalīge, Bēme un Nēbe ar kaujas ķiverēm galvā ir godasardzē, kas pavada zārku, soļojot tam līdzās. Heidrihs izbrauca no mājas 27. maijā pulksten 10 un tagad beidzot ir nonācis galā. Pēdējo reizi viņš šķērso prasmīgi apkaltos divviru vārtus, pavirzās garām statujai ar dunci un iekļūst Bohēmijas karaļu pilī.

239

Man ļoti gribētos kādas dienas pabūt kopā ar izpletņlēcējiem kriptā, atstāstīt viņu sarunas, aprakstīt, kā drēgnajā telpā rit viņu ikdiena, ko viņi ēd, lasa, saklausa no pilsētas trokšņiem, ko dara ar draudzenēm, kad tās nāk viņus apciemot, pavēstīt, ko viņi plāno, par ko šaubās, no kā baidās, uz ko cer, par ko sapņo un domā. Bet tas nav iespējams, jo man par to gandrīz nekas nav zināms. Es pat nezinu, kā viņi reaģēja, uzzinājuši par Heidriha nāvi, lai gan tai būtu jābūt vienai no spilgtākajām manas grāmatas ainām. Ir skaidrs, ka izpletņlēcējiem kriptā bija ļoti salti, jo vakarā daži nesa matračus augšā uz baznīcas galeriju, kas atradās virs joma, - tur bija nedaudz siltāks. Tās ir trūcīgas ziņas. Tomēr esmu arī izdibinājis, ka Valčīkam bija drudzis (noteikti saistīts ar viņa ievainojumu)

un Kubišs bija starp tiem, kas gulēja galerijā, nevis kriptā. Vai vismaz vienu reizi mēģināja tur pārnakšņot.

Turpretim man ir milzum daudz ziņu par Heidriham sarīkotajām nacionālajām bērēm, par viņa izvadīšanu no Prāgas pils uz ceremoniju Berlīnē, kurp viņš tika vests ar vilcienu. Desmitiem fotogrāfiju, desmitiem lappušu ar runām, kas tika teiktas šā ievērojamā vīra piemiņai. Man dzīvē laikam neveicas, jo tas viss man ir pilnīgi vienaldzīgs. Es netaisos pārrakstīt atturīgo Dalīges kapa runu (savā ziņā tā ir pikanta, jo abi vīri viens otru nevarēja ciest ne acu galā), ne arī bezgala garo Himlera apoloģiju savam padotajam. Tad jau labāk pievērsīšos Hitleram, kurš vēlējās izteikties īsi: “Teikšu tikai dažus vārdus, godinot aizgājēju. Viņš bija viens no labākajiem nacionālsociālistiem, viens no spēcīgākajiem vācu reiha idejas aizstāvjiem, viens no dižākajiem pretiniekiem visiem reiha ienaidniekiem. Šis vīrs ir kritis mocekļa nāvē, cenzdamies saglabāt un aizstāvēt reihu. Kā partijas galva un vācu reiha fīrers es tev piešķiru, manu dārgo biedri Heidrih, visaugstāko apbalvojumu, kāds ir manā rīcībā, - augstākās pakāpes Vācu ordeni.” Mans stāsts par šiem notikumiem ir tikpat caurumains kā viss šis romāns, bet parastā romānā rakstnieks lemj, kurās vietās būs caurumi, taču es sev šīs tiesības esmu liedzis, jo esmu savas sirdsapziņas gūsteknis. Skatos attēlus, kuros redzama bēru procesija, kas šķērso Kārļa tiltu, virzās augšup pa Vāclava laukumu un gar muzeju. Redzu skaistās akmens statujas gar tilta malām liecamies pāri svastikām, un man kļūst drusku pretīgi. Man labāk patiktu doties ar savu matraci uz baznīcas galeriju, ja vien tur atrastos mazs brīvs stūrītis.

240

Ir vakars, it visur valda klusums. Vīri pēc darba pārradušies savos namiņos, cita pēc citas izdziest gaismas, kaut kur vēl aizvien patīkami smaržo pēc vakariņām, nedaudz jūtama arī skābu

kāpostu skāņā smaka. Lidicē pienākusi nakts. Ciema iemītnieki agri dodas pie miera, jo nākamajā rītā, kā parasts, nāksies agri doties uz raktuvēm vai rūpnīcu. Kalnrači un metāllietuves strādnieki jau guļ, kad tālumā atskan dzinēju rūkoņa. Troksnis lēnām tuvojas. Smagie automobiļi ar brezentu pārsegtām kulbām kā zosu gājienā slīd cauri klusajiem laukiem. Tad dzinēji noklust un sākas nepārtraukta graboņa. Tā izplūst ielās kā ūdens no šļūtenes. Visur ciemā izplešas melnas ēnas. Pēc tam silueti sablīvējas sīkākās grupiņās, katra ieņem pozīciju, graboņa izbeidzas. Nakts mieru pārtrauc cilvēka balss. Tas ir vāciski nokliegts signāls. Un tad iet vaļā.

Lidices iemītnieki ir izrauti no miega un nesaprot, kas notiek, vai arī saprot pārāk labi. Viņus izceļ no gultas, dauza ar stekiem un dzen laukā, pulcinot visus ciema laukumā baznīcas priekšā. Apmēram piecsimt steigā saģērbušies vīrieši, sievietes, bērni apstulbuši un izbiedēti attopas Schutzpolizei formās tērpušos vīru ielenkumā. Viņi nezina, ka šī ir vienība, kas speciāli atvesta no Halles pie Zāles, Heidriha dzimtās pilsētas. Taču viņi jau zina, ka rīt neviens uz darbu vairs neies. Vācieši ķeras pie tā, kas drīz kļūs par viņu iecienītāko nodarbi, - pie šķirošanas. Sievietes un bērnus iesloga skolā. Vīri tiek aizvesti uz kādu lauku sētu un sagrūsti pagrabā. Sākas nebeidzama gaidīšana, visiem sejās ierakstītas nāves bailes. Skolā bērni raud. Tad vācieši sāk plosīties. Viņi apzināti un histēriskā aktivitātē izlaupa un izposta katru no deviņdesmit sešām mājām, kā arī visas sabiedriskās ēkas, tostarp baznīcu. Grāmatas un gleznas kā nevajadzīgas tiek mestas laukā pa logiem, sakrautas kaudzē laukuma vidū un sadedzinātas. Radioaparātus, velosipēdus un šujmašīnas viņi savāc... Šis darbs viņiem prasa vairākas stundas, un pēc tam Lidice ir pārvērtusies par postažu.

Piecos no rīta viņi atgriežas pēc saviem upuriem. Iedzīvotāji redz, pēc kā tagad izskatās viņu ciems, kur viss apgriezts kājām gaisā, bet policisti turpina skraidīt kur kurais, kliegt un stiept prom visu, kas gadās pa rokai. Sievietes un bērni tiek sasēdināti smagajās mašīnās, kas uzņem kursu uz netālu esošo Kladno pilsētu. Sievietēm tā ir tikai starpstacija pirms Rāvensbrikas koncentrācijas nometnes. Bērni tiks nošķirti no mātēm, aizvesti uz Helmno nāves nometni un tur noindēti ar gāzi, izņemot saujiņu, kurus atzīs par piemērotiem pārvācošanai un vēlāk adoptēs vācu ģimenes. Vīri tiek nostādīti gar sienu, pret kuru atslieti matrači. Jaunākajam ir piecpadsmit, vecākajam - astoņdesmit četri gadi. Viņus sarindo pa pieciem un nošauj. Piecus, tad nākamos piecus un tā tālāk. Matrači ir vajadzīgi, lai lodes neatlēktu rikošetā. Bet Schupo vīriem nav tādas pieredzes kā einzacgrupām. Ar pārtraukumiem, līķu aizvākšanu un šāvēju vadu pārformēšanu procesam neredz galu; stundas rit, bet pa to laiku ikviens gaida savu kārtu. Lai visu paātrinātu, tiek nolemts divkāršot tempu un šaut pa desmit. Ciema vecākais, kuram ir uzdots atpazīt cieminiekus pirms eksekūcijas, ir atstāts uz beigām. Pateicoties viņam, vācieši pasaudzē deviņus vīrus, kuri nav no šā ciema, bet ir atbraukuši pasērst pie draugiem, aizkavējušies līdz komandanta stundai un palikuši pārlaist nakti. Viņus tomēr nošaus Prāgā. Kad deviņpadsmit strādnieki atgriežas no naktsmaiņas, viņi atrod ciemu izpostītu, no viņu ģimenēm nav ne vēsts un draugu līķi vēl ir silti. Un, tā kā vācieši vēl aizvien ir turpat, arī atnākušie tiek uzreiz nošauti. Vācieši nogalina pat suņus.

Bet arī tas vēl nav viss. Hitlers ir nolēmis, ka Lidice kalpos par simbolisku katarses ventili viņa atriebības kārei. Reiha nespēja atrast un sodīt Heidriha slepkavas fīreru tracina, savukārt tas izsauc nevaldāmas un nepieredzēti stipras histērijas lēkmes. Rīkojums ir izdzēst Lidici no kartes vārda vistiešākajā nozīmē. Kapsēta tiek apgānīta, augļu dārzi - nopostīti, visas ēkas - nodedzinātas; pat zemi nober ar sāli, lai tur nekas neaugtu. Ciems pārvēršas par ugunīgu elli. Ceļā ir buldozeri, kam ir jānolīdzina drupas līdz ar zemi. No Lidices nedrīkst palikt nekādas pēdas, jāpazūd pat vietai, kur tā atradusies.

I litters grib parādīt, ka par reiha izaicināšanu nākas dārgi maksāt, un I.idice ir upurjērs. Tomēr viņš ir smagi kļūdījies. Jau sen zaudējis pēdējo mēra izjūtu, ne Hitlers, ne arī kāds cits nacistu aparāta loceklis nav sapratuši, kādu rezonansi pasaulē izraisīs ziņas par Lidices iznīcināšanu. Līdz šim nacisti pusnegribīgi, tomēr centās piesegt savus noziegumus, turpināja uzturēt diskrētu ma fasādi, kas ļāva dažiem pēc nepieciešamības pievērt acis uz režīma patieso seju. Līdz ar Lidici nacistiskās Vācijas maska ir kritusi visā pasaulē. Nākamajās dienās Hitlers to sapratīs. Šoreiz plosīsies nevis esesieši, bet gan cita vara, kuras spēku viņš neapšaubāmi vēl neaptver: pasaules sabiedriskā doma. Padomju avīzes raksta, ka tagad ļaudis cīnīsies ar Lidices vārdu uz lūpām. Un tām ir taisnība. Anglijā Birmingemas ogļrači nodibina komiteju ciema atjaunotnei un izdomā saukli, kas izplatās visā pasaulē: Lidice Must Live! Amerikas Savienotajās Valstīs, Meksikā, Kubā, Venecuēlā, Urugvajā, Brazīlijā Lidices vārdā pārdēvē laukumus, kvartālus, pat veselus ciemus. Arī Ēģipte un Indija izrāda solidaritāti. Rakstnieki, komponisti, režisori un dramaturgi rada darbus Lidices piemiņai. Par notikušo ziņo avīzes, radio, televīzijas kanāli. Vašingtonā Jūras spēku sekretārs paziņo: “Ja nākamās paaudzes mums prasīs, kāpēc piedalījāmies šajā karā, mēs tām pastāstīsim par Lidici.” Uz Sabiedroto bumbām, ko tie met uz Vācijas pilsētām, lidotāji ar otu uzraksta Viduseiropas mocekļu ciema vārdu, un tāpat rīkojas padomju karavīri - uz T34 tanku tornīša. Hitlers reaģē kā vulgārs psihopāts, kāds viņš tiešām ir, nevis valsts vadītājs, kas viņš arī ir. Tomēr viņam nākas atzīt, ka Lidice ir viņa lielākā sakāve, turklāt jomā, kurā viņš sevi uzskatīja par meistaru, - mēneša beigās starptautiskās propagandas karš ir neglābjami zaudēts.

Bet 1942. gada 10. jūnijā tas vēl nav zināms ne viņam, ne ari kādam citam, it īpaši ne Gabčīkam un Kubišam. Ziņa par ciema iznīcināšanu uzdzen abiem izpletņlēcējiem šausmas un izmisumu. Viņus grauž nepieredzēti smaga vainas izjūta. Viņi var sev iestāstīt, ka ir izpildījuši misiju, ka zvērs ir beigts, ka viņi ir atsvabinājuši Čehoslovākiju un pasauli no neizsakāmi ļauna cilvēka, taču tik un tā viņus nepamet sajūta, ka viņi ir pašrocīgi nogalinājuši Lidices ļaudis, viņus moka apziņa, ka, viņiem dzīviem esot, Hitlers turpinās represijas bezgalīgi. Ieslēgti kriptā, viņi maļ šīs domas pa savu nabaga galvu, dzīvo nemitīgā nervu spriedzē un nonāk pie šķietami vienīgā iespējamā secinājuma - vajag padoties. Smadzenes

uzbur vismurgainākos scenārijus - viņi lūgs audienci pie Emanuēla Morāveca, čehu Lavāla. Ievesti iekšā, viņi nodos vēstuli, kurā rakstīts, ka viņi ir atbildīgi par atentātu, nošaus Morāvecu un turpat kabinetā nošausies arī paši. Leitnantam Opālkam, ValčI-kam un pārējiem nākas likt lietā pacietību, draudzību, pārliecības spēku un diplomātiju, lai pierunātu puišus atteikties no tik neprātīgas ieceres. Pirmkārt, tas ir tehniski nepaveicams. Otrkārt, nekur nav teikts, ka vācieši viņiem noticēs. Treškārt, ja ari viņiem izdotos paveikt iecerēto, nedrīkst aizmirst, ka terors un slaktiņi bija sākušies jau labu laiku pirms Heidriha nāves un turpināsies ari pēc viņējās. Nekas nemainīsies. Viņu upuris būs pilnīgi veltīgs. Gabčīks un Kubišs raud bezspēcīgās dusmās. Taču beigu beigās ļaujas pierunāties. Tomēr viņi vēl aizvien nav līdz galam pārliecināti, ka Heidriha nāvei ir bijusi kāda jēga.

Varbūt es rakstu šo grāmatu, lai viņi saprastu, ka alojas.

241

“Polemika čehu internēta lapā

Kāda vietne, kas izveidota, lai radītu jaunajos čehos interesi par Lidices ciemu, kuru 1942. gada jūnijā nacisti nolīdzināja līdz ar zemi, piedāvā interaktīvu spēli, kuras uzdevums ir “iespējami īsākā laikā nodedzināt LidiciT

Liberation, 2006. gada 6. septembris.

242

Gestapo darbībai ir tik maz rezultātu, ka rodas pat iespaids, ka tā nemaz nemeklē Heidriha slepkavas. Tā meklē grēkāžus, lai piesegtu savu neizdarību, un, šķiet, vienu tādu ir atradusi. Tas ir

Darba ministrijas ierēdnis, kas 27. maija vakarā ir devis atļauju doties ceļā vilcienam uz Berlīni, kurā braukuši čehu strādnieki. Tā kā trīs izpletņlēcēji vēl aizvien nav atrasti, šī versija ir tikpat laba kā pārējās, un gestapo vīri ir “konstatējuši”, ka visi trīs atentāta dalībnieki (jā, izmeklēšana tomēr ir nedaudz pavirzījusies uz priekšu -tagad ir zināms, ka viņu ir bijis trīs) ir braukuši ar šo vilcienu. Pečeka pils vīri pat spēj sniegt pārsteidzoši precīzas norādes: bēgļi esot paslēpušies zem sēdekļiem un, izmantojot īsu pieturas brīdi, izkāpuši un nozuduši miglā. Protams, doma, ka teroristi varētu pamest savu zemi, lai dotos meklēt patvērumu Vācijā, var šķist nedaudz pārdroša, bet ar to nepietiek, lai gestapo atkāptos no savas versijas. Tomēr ierēdnis nolemj tik vienkārši nepadoties un vēršas tiesā: jā, viņš ir atļāvis vilcienam doties ceļā, bet šādi rīkojies tāpēc, ka to kategoriski pieprasījusi Aviācijas ministrija Berlīnē. Citiem vārdiem sakot, Gērings. Turklāt šis apzinīgais ierēdnis ir saglabājis arī Prāgas policijas apzīmogotu izbraukšanas atļauju. Tātad, ja ir bijusi kļūda, sava daļa atbildības jāuzņemas arī gestapo. Pečeka pilī tiek nolemts šo versiju tālāk nevirzīt.

243

Tieši vecais lapsa un lieliskais cilvēku pazinējs komisārs Pan-vics nāk klajā ar domu, kas palīdz tikt uz priekšu. Panvics konstatē: kopš 27. maija apzināti radītā terora gaisotne ir neproduktīva. Pret teroru kā tādu viņam nekas nav iebilstams, tam ir tikai viens mīnuss - tas pilnībā iebiedē čaklos brīvprātīgos denunciantus. Vairāk nekā divas nedēļas pēc atentāta neviens vairs negribēs riskēt un nākt uz gestapo ar informāciju, kas bijusi zināma, tikai tās pienesējs līdz šim nav spējis sadūšoties un atnākt. Ir jāapsola - un jāpiešķir - pilnīga amnestija visiem tiem, kuri no laba prāta sniegs ziņas par šo lietu, pat ja viņi tajā ir iesaistīti.

Franks ir vienisprātis un pasludina amnestiju visiem, kuri piecu dienu laikā sniegs ziņas, kas palīdzēs apcietināt slepkavas. Pēc tam Hitlera un Himlera slāpes pēc asinīm vairs nekas nespēs remdēt.

Kad tas nāk ausīs Morāvecas kundzei, viņa uzreiz saprot, kas par lietu: vācieši spēlē uz visu banku. )a piecu dienu laikā neviens par puišiem neziņos, tad viņi būs pasargāti no denuncēšanas un viņu izdzīvošanas izredzes ievērojami pieaugs. Faktiski tad, kad amnestijas laiks būs beidzies, neviens vairs neuzdrīkstēsies iet uz gestapo. Ir 1942. gada 13. jūnijs. Tai pašā dienā pie Morāvecas kundzes ierodas kāds nepazīstams vīrs, bet viņas nav mājās. Viņš pavaicā durvju sargam, vai viņa nav atstājusi tam mapi. Viņš ir čehs, tomēr nepasaka paroli “Jans”. Durvju sargs atbild, ka viņam nekas nav zināms. Nepazīstamais dodas prom. Karels Gurda ir gandrīz atkal iznācis dienasgaismā.

244

Morāvecu tante aizsūta savu ģimeni dažas dienas padzīvot laukos, bet viņai pašai ir pārāk daudz darāmā Prāgā. Viņa mazgā veļu, gludina, izpilda pasūtījumus, skrien kā sadegusi. Lai nepievērstu sev uzmanību, viņa sauc palīgā durvju sarga sievu. Viņai jāpicsargās pārāk bieži parādīties atklātībā ar lieliem veļas saiņiem. Tomēr izpletņlēcēju slēptuvei ir jāpaliek noslēpumā. Abas kundzes norunā tikšanos Kārļa laukumā, un durvju sarga kundze nodod viņai tarbas ar ēdamo turpat pūlī, starp puķu dobēm. 'Fad tante dodas uz leju pa Resela ielu, ieiet baznīcā un nozūd. Citreiz viņas iekāpj vienā tramvajā, bet durvju sarga sieva izkāpj divas trīs pieturas iepriekš, atstājot saiņus, ko tante savāc. Uz kriptu viņa nes pavisam siltas, no krāsns tikko izvilktas maizītes, cigaretes, degšķidrumu, lai būtu ko dedzināt vecā plītiņā, kā arī jaunumus no ārpasaules. Visi puiši drēgnajās telpās ir apaukstējušies, bet tagad noskaņojums jau ir labāks. Heidriha nāve nespēj izdzēst

atmiņas par Lidici, tomēr viņi pamazām sāk apjēgt, cik nozimigs ir paveiktais uzdevums. Valčiks tanti sagaida rltasvārkos. Viņš patiešām izskatās bāls, bet tagad ir izaudzējis smalkas ūsas, kas viņam nudien piestāv. Viņš apvaicājas, kā iet Moulai, viņa sunei. Viņai iet labi, durvju sargs ar sievu ir uzticējuši dzīvnieku kādai ģimenei, kas dzīvo mājā ar lielu dārzu. Kubiša seja vairs nav tik pietūkusi, un pat Gabčīks ir puslīdz atguvis viņam raksturīgo jautrību. Mazā septiņvīru kopiena sāk rosīties - no apakškrekla izgatavojuši filtru, viņi grib vārīt kafiju. Tante apsola, ka mēģinās sameklēt, cik varēs.

Pa to laiku skolotājs Zelenka kopā ar pretošanās kustības dalībniekiem cenšas izdomāt, kā lai izpletņlēcējus dabū drošībā. Operācija “Antropoīds” bija plānota kā pašnāvniecisks pasākums, un par to, ka vajadzētu risināt aģentu atpakajsūtīšanas jautājumu, neviens galvu īpaši nelauzīja. Sākumā viņus varētu aizvest kaut kur uz laukiem. Bet gestapo vēl aizvien nesnauž, pilsētā ir noteikts ārkārtas stāvoklis, ir jānogaida. Drīz būs Svētā Ādolfa diena (jāpiebilst, ka Ādolfs ir leitnanta Opālkas vārds), un, lai nosvinētu viņa vārdadienu, tante mēģinās kaut kur atrast gaļu šnicelēm. Viņa gribētu arī uzvārīt aknu klimpu zupu. Tagad puiši viņu vairs nesauc par tanti, bet gan par mammu. Septiņi lieliski trenēti vīri spiesti nīkt bezdarbībā, neaizsargāti kā bērni, iespundēti šajā mitrajā pagrabā, un viņi pilnībā uzticas šai mātišķajai sieviņai. “Jāiztur līdz astoņpadsmitajam,” viņa nemitīgi pie sevis purpina. Ir sešpadsmitais.

245

Karels Čurda stāv uz trotuāra pašā Bredovskas ielas augšgalā, ko čehi, atceroties pagātni, tagad ir nosaukuši par Politieslodzīto ielu. Tā sākas pie Centrālās stacijas, bijušās Vilsona stacijas. Viņam pretim, pāri ielai, ir Pečeka pils, iespaidīga pelēka akmens celtne - drūma un baisa. Šo masīvo ēku pēc Pirmā pasaules kara uzbūvēja kāds čehu baņķieris, kuram piederēja gandrīz visas

Ziemeļbohēmijas ogļraktuves. Varbūt tumšā fasādes krāsa atgādina par kapitālu, kas iegūts no oglēm. Tieši pirms vācu iebrukuma baņķieris pārdeva raktuves un šo pili valstij un piesardzibas labad izceļoja uz Angliju. Vēl šobaltdien Pečeka pils ir valsts ipašumā -tajā izvietojusies Tirdzniecības un rūpniecības ministrija. Bet 1942. gadā tur ir Bohēmijas un Morāvijas gestapo galvenā mītne. Apmēram tūkstoš darbinieku šai ēkā veic visnetīrākos darbus tik tumšos gaiteņos, ka pat gaišā dienas laikā tur rodas iespaids, ka ārā valda nakts. Pašā galvaspilsētas centrā esošā ēka ar ultramodernu aprīkojumu, tipogrāfiju, laboratoriju, pneimatisko pastu un telefona centrāli funkcionālā ziņā ir ideāli piemērota nacistu policijas vajadzībām. Kā jau sagaidāms, tās daudzie pagrabi un velves ir mērķtiecīgi aprīkoti. Šīs ēkas direktors ir doktors Geške, jauns štandartenfīrers, kura foto vien man stindzina asinis - sejā rēta, sievietes āda, neprātīgas acis, nežēlīgas lūpas, celiņš galvas sānos un izskūts pakausis. īsi sakot, Pečeka pils ir nacistiskā terora iemiesojums, un ir jābūt diezgan drošam, lai vispār pietuvotos šai ēkai, pat lai tikai atstātu tās tuvumā mašīnu. Karelam Čurdam drosmes netrūkst, bet īpaši stipri viņu motivē divdesmit miljoni kronu. Vajag drosmi, lai nodotu biedrus. Un ir labi jāizsver visi par un pret. Nav nekādu garantiju, ka nacisti turēs doto vārdu. Viņš iekšēji gatavojas likt uz spēles visu - likme ir bagātība vai nāve. Bet Čurda ir dēkainis. Tieši vēlme meklēt piedzīvojumus viņu mudināja pieteikties brīvajos Čehoslovākijas spēkos. Tā pati piedzīvojumu kāre lika viņam brīvprātīgi pieteikties vienībā, kam bija jāveic īpaši uzdevumi protektorātā. Tomēr atgriešanās dzim-tenē viņam ir nesusi vilšanos, dzīve pagrīdē ir galīgi nepievilcīga. Kopš atentāta viņš dzīvo provincē - pie mātes Kolīnā, mazpilsēta 60 kilometrus uz austrumiem no Prāgas. Pirms tam viņš gan paspēja salikt visai daudz pretošanās kustības dalībnieku, tostarp Kubišu un Valčiku, ar kuriem kopā piedalījās operācijā Skoda rūpnīcā Pilzenē, kā arī Gabčīku un Opālku, ar kuriem vairākkārt saskrējās, kāti tie mainīja konspiratīvos dzīvokļus Prāgā. Citastarp viņš zina, kur ir Svatošu dzīvoklis, no kura tika paņemts atentātā

izmantotais divritenis un portfelis. Taču galvenais - viņš zina, kur atrodas Morāvecu dzīvoklis. Nezinu, kādā nolūkā viņš tur ieradās pirms trim dienām. Vai jau tad bija nodomājis kļūt par nodevēju? Vai ari mēģināja atjaunot sakarus ar tiklu, no kura nebija dzirdējis nekādus jaunumus? Kāda gan cita iemesla dēļ viņš būtu atgriezies Prāgā, ja ne pēc atlīdzības? Vai tad viņš nebija drošībā pie mātes gleznainajā Kolīnas mazpilsētā? Patiesību sakot, ne visai: 1942. gadā Kolīna ir vācu administratīvais centrs; tieši tur tiek sadzīti ebreji no Vidusbohēmijas, un pilsētā ir dzelzceļa mezgls, no kura sākas deportācijas uz Terezlnu. Tātad ir iespējams, ka Čurda nevēlējās vēl ilgāk riskēt ar savu ģimeni - Kolinā dzīvoja ari viņa māsa - un atgriezās Prāgā, meklēdams atbalstu un patvērumu pie biedriem. Kāda tad ir nozīme slēgtajām durvīm, kuras viņš atrod, kad ierodas pie Morāveciem? Galu galā Morāvecu tante, šķiet, viņu gaidīja, jo bija jautājusi durvju sargam, vai noslēpumainais viesis gadījumā nav bijis no Kolīnas. Bet tobrīd viņa bija izgājusi... Mēs nekad neuzzināsim, vai turpmākā notikumu gaita ir vienkārši nelaimīgas sagadīšanās vai Gurdas spēcīgā gribasspēka rezultāts. Lai kā ari būtu, lai otrdienā, 1942. gada 16. jūnijā, Karels Čurda, izskatās, jau ir pieņēmis lēmumu. Viņš nezina, kur slēpjas viņa biedri izpletņlēcēji, tomēr zina pietiekami daudz. Viņš pāriet pāri ielai, stādās priekšā sargkareivim, kas dežurē pie smagā koka portāla, pavēsta, ka viņam ir ziņas, kāpj pa lielajiem, ar sarkanu paklāju klātajiem pakāpieniem, līdz nonāk plašā priekštelpā un nozūd drūmās pils akmens vēderā.

246

Es nezinu, kad un kādēļ Morāvecu tēvs un dēls atgriezās Prāgā. Tikko aizbraukuši, viņi tūlīt atgriežas, pabijuši laukos vien dažas dienas. Varbūt jaunietis nevar vien sagaidīt, kad varēs palīdzēt izpletņlēcējiem, vai ari viņi negrib atstāt māti vienu pašu.

Iespējams, tēvam ir jāstrādā. Pastāv uzskats, ka viņš neko neesot zinājis, bet es tam neticu. Kad sieva atļauj izpletņlēcējiem mitināties viņu mājās, viņš taču labi redz, ka tie nav nekādi skauti. Viņš ari vairākkārt vēršas pie draugiem, kad vajag sameklēt kādu drēbju gabalu, riteni, ārstu, slēptuvi... Tātad visa ģimene ir piedalījusies cīņā, tostarp vecākais dēls, kas ir aizbēdzis uz Angliju un kļuvis par RAF pilotu, - no viņa jau ilgāku laiku nav ziņu, un viņš ies bojā 1944. gada 7. jūnijā, kad nogāzīsies viņa iznīcinātājs; tas notiks nākamajā dienā pēc Sabiedroto izcelšanās Normandijā, pēc gandrīz diviem gadiem, kas šajos laikos velkas veselu mūžību.

247

Gurda ir šķērsojis Rubikonu, bet uzņemšana nebūt neatgādina triumfu. Pēc pratināšanas un mērenas iekaustīšanas vienas nakts garumā, kuras laikā gestapo noprata, cik liela nozīme ir viņa liecībai, viņš rātni sēž uz koka sola vienā no tumšajiem gaiteņiem un gaida, līdz izšķirsies viņa liktenis. Brīdi viņu atstāj vienatnē ar piekomandēlo tulku, un tas viņam pajautā:

“Kāpēc jūs to izdarījāt?”

“Es vairs nevarēju izturēt nevainīgu cilvēku slepkavības.”

Un vēl to divdesmit miljonu kronu dēļ. Viņš tās patiešām saņems.

248

Kādu rītu notiek tas, no kā visa Morāvecu ģimene baidījusies šajos skarbajos, baisajos gados. Zvans pie durvīm - gestapo. Vācieši piespiež māti, tēvu un dēlu pie sienas, tad apgriež visu dzīvokli kājām gaisā. “Kur ir izpletņlēcēji?” kliedz vācu komisārs, un tulks, kas atnācis lidzi, to iztulko. Tēvs klusi atbild, ka nepazīst

nevienu izpletņlēcēju. Komisārs dodas vēlreiz pārmeklēt istabas. Morāvecas kundze pavaicā, vai drīkst aiziet uz tualeti. Gestapo aģents viņai iesit pa seju. Bet to pēc mirkļa aizsauc priekšnieks, un viņš pazūd. Viņa vēlreiz lūdz tulkam atļauju iet uz tualeti, un viņš atļauj. Viņa zina: laika ir pavisam maz, vien dažas sekundes. Viņa ātri dodas uz vannas istabu un ieslēdzas tajā. Izvilkusi ciānkālija kapsulu, viņa bez svārstīšanās atlauž to. Pēc brīža viņa ir mirusi.

Atgriezies viesistabā, komisārs prasa, kur ir sieva. Tulks paskaidro. Vācietim uzreiz viss top skaidrs. Trakās dusmās viņš metas uz vannas istabu un ar plecu izgāž durvis. Morāvecas kundze vēl ir kājās - ar smaidu uz lūpām. Tad viņa saļimst. “Ūdeni!” komisārs kliedz. Viņa vīri atnes ūdeni un izmisīgi mēģina sievieti atdzīvināt, bet bez panākumiem.

Viņa ir mirusi, bet vīrs vēl ir dzīvs. Un viņas dēls arī ir dzīvs. Ata redz gestapo vīrus nesam mātes līķi. Komisārs smaidīdams viņam tuvojas. Vienā pidžamā tērptos Atu un tēvu arestē un aizved prom.

249

Viņu, protams, nežēlīgi spīdzina. Šķiet, ka viņam atnesta akvārijā iebāzta peldoša mātes galva. “Tu redzi to koka kasti, Ata?...” Viņš noteikti atcerējās Valčīka vārdus. Bet koka kastei nav mātes.

250

Beidzot esmu kļuvis par Gabčīku. Kā to saka? Es dzīvoju savā personāžā. Redzu sevi ar Libenu pie rokas staigājam pa atbrīvoto Prāgu; visi smejas un runā čchiski, un piedāvā man cigaretes. Mēs esam precējušies, viņa gaida bērnu, mani ir paaugstinājuši par kapteini, prezidents Benešs gādā par apvienoto Čehoslovākiju, Jans

ar Annu atbrauc mūs apciemot pie jaunākā modeļa škodas stūres, viņš uzlicis naģeni otrādi, mēs dodamies iedzert aliņu uz kādu kafejnīcu (kaviaren) upes krastā, smēķējam angļu cigaretes un skaļi smejamies, atceroties cīņas laiku. Tu vēl atceries kriptu? Cik tur bija auksti! Ir svētdiena upes krastā, es apskauju sievu, mums piebiedrojas Jozefs un Opālka ar savu saderināto no Morāvijas, par kuru mums tik bieži stāstījis, arī Morāveci ir turpat un pulkvedis, kurš mums piedāvā cigāru, un Benešs atnes mums desiņas, pasniedz puķes meitenēm, viņš grib mums par godu teikt runu, Jans un es, mēs iebilstam, nē, nē, nē, nevajag vēl vienu runu. Libena smejas, viņa mani draudzīgi ķircina, sauc mani par savu varoni, un Benešs saka runu Višehradas baznīcā; ir vēss, es esmu līgavaiņa uzvalkā, dzirdu ļaudis nākam iekšā baznīcā, dzirdu ļaudis un Nezvalu, kurš Kārļa laukumā skaita dzejoli par ebreju, golemu, Faustu, zelta atslēgām un Nerudas ielas plāksnītēm un skaitļiem uz kādas sienas, kas atbilst manam dzimšanas datumam, pirms vējš tos aizpūš prom...

Es nčzinu, cik ir pulkstenis.

Tomēr es neesmu Gabčīks un nekad nebūšu. Pēdējā brīdī noturos pretim kārdinājumam uzsākt iekšēju monologu, un tai liktenīgajā brīdī varbūt paglābjos no kļūšanas par izsmieklu. Manas situācijas nopietnība nav nekāds attaisnojums, es lieliski zinu, cik ir pulkstenis, un esmu pilnīgi nomodā.

Ir četri. Es neguļu akmens šķirstā, kas paredzēts mirušajam .Svētā Kirila un Metodija baznīcā.

Uz ielas melnas ēnas uzvirpuļo zaglīgā dejā, tikai tagad mēs esam nevis Lidicē, bet gan Prāgas centrā. Ir daudz par vēlu kaut ko nožēlot. Smagās mašīnas ar brezenta kulbām piebrauc no visām pusēm, it kā veidojot zvaigznes starus, bet viducī atrodas baznīca. Uz monitora mēs varētu redzēt transportlīdzekļu nespodrās gaismas, kas lēni saplūst mērķa virzienā. Galvenās apstāšanās vietas ir abos Resela ielas galos - Vltavas krasts un Kārļa laukums. Mašīnām tiek izslēgtas gaismas un dzinēji. No brezenta kulbām izlec trieciennieku vienibas. Pie katriem divviru vārtiem, pie katras

kanalizācijas lūkas postenī nostājas esesietis. Uz jumtiem tiek novietoti smagie ložmetēji. Nakts piesardzīgi atkāpjas, pamalē aust gaisma. Māju kvartāls ir jau aplenkts, kad ierodas komisārs Panvics kopā ar nelielu grupiņu aģentu. Tulks, kurš viņu pavada, ieelpo patīkamo smaržu, kas uzvirmo no Kārļa laukuma puķu dobēm (viņš noteikti ir labs tulks, ja viņam vēl dod darbu pēc tam, kad viņš atļāva Morāvecas kundzei izdarīt pašnāvību tualetē). Komisāram Panvicam uzdots norobežot zonu un apcietināt teroristus; liels gods, bet ari smaga atbildība - nedrīkst atkārtoties 28. maija fiasko, tā neaprakstāmi haotiskā pašdarbība, kurā viņš pats, par laimi, gan nepiedalījās. Ja viss noritēs gludi, tas būs viņa karjeras augstākais punkts; ja operācija noslēgsies citādi kā ar teroristu arestu vai nāvi, viņam noteikti būs lielas ziepes. Šai lietā visi spēlē uz augstām likmēm, pat vācieši, jo viņu priekšnieki rezultātu trūkumu itin viegli var traktēt kā sabotāžu, it īpaši tad, kad mēģina noslēpt savas kļūdas vai remdēt slāpes pēc upuriem (šeit vienlaikus darbojas abi faktori). “Grēkāžus par katru cenu!” - tā varētu skanēt reiha devīze; vai šādos apstākļos Panvicam var pārmest, ka viņš dara visu iespējamo, lai nekristu nežēlastībā? Viņš ir profesionāls pogainais, kurš rīkojas metodiski. Viņš saviem vīriem dod ārkārtīgi stingras instrukcijas. Pilnīgu klusumu. Vairākus drošības kordonus. Ļoti rūpīgi uzraudzīt visu kvartālu. Nevienu šāvienu bez viņa ziņas. Mums viņi vajadzīgi dzīvi. Nav jau tā, ka viņam kāds pārmestu šo teroristu nonāvēšanu, bet, ja viņš saņem ienaidnieku dzīvu, tas nozīmē vēl desmit citus arestus. Miroņi nerunā. Lai gan Morāvecas līķis savā ziņā bija runīgs. Vai Panvics iekšēji ņirdz? Brīdi pirms tam, kad beidzot tiks arestēti Heidriha slepkavas, kas jau trīs nedēļas vazā aiz deguna visas reiha policijas, viņš droši vien drusku nervozē. Galu galā viņš nezina, kas viņu baznīcā sagaida. Piesardzīgs būdams, viņš aizsūta kādu vīru, lai tas liktu mācītājam atvērt durvis. Tobrīd neviens vēl nezina, ka Prāgā valdošais klusums ilgst pēdējās minūtes. Aģents zvana. Paiet visai ilgs bridis. Tad nočīkst eņģes. Durvju ailā parādās samiegojies ķesteris. Viņu iekausta un saslēdz rokudzelžos, pirms viņš pagūst atvērt muti.

Tomēr nākas viņam paskaidrot šā agrā rīta apmeklējuma iemeslu. Viņi vēlas ieskatīties baznīcā. Tulks iztulko. Nācēji iziet cauri gaitenim, liek atvērt otras durvis un iekļūst jomā. Viri melnā izklīst kā zirnekļi, tikai viņi nestaigā pa sienām; viņu soļu atbalss kā rikošetā atskan augstajā telpā. Izmeklējas visur, bet nevienu neatrod. Vēl ir jāpārbauda galerija, kas atrodas virs joma. Panvics pamana vītņu kāpnes, kam priekšā ir restes ar priekškaramo atslēgu. Viņš prasa atslēgu ķesterim, bet tas dievojas, ka neesot. Panvics liek pārsist atslēgu ar šautenes laidi. Kad restes beidzot ir vaļā, no kāpnēm noveļas iegarens olveida priekšmets, bet uz pakāpieniem dzirdams metālisks troksnis. Panvicam viss ir skaidrs, esmu par to drošs. Viņš saprot, ka ir atradis izpletņlēcēju slēpni, ka viņi patvērušies galerijā, ir bruņoti un nepadosies. Sprāgst granāta. Baznīca ietinas dūmu plīvurā. Tieši tad atskan Sten automātu šāvieni. Viens no aģentiem - pēc tulka izteikumiem, viscentīgākais no visiem - spalgi iekaucas. Panvics nekavējoties dod rīkojumu vīriem atkāpties; viņi neko neredz, ir apjukuši, sāk skraidīt un šaudīties uz visām pusēm, un no augšas pār viņiem nolīst krustuguns. Baznīcā nodun kauja. Ir redzams, ka atnācēji nav tai gatavi. Varbūt bija iedomājušies, ka būs viegli, jo parasti ar viņu ādas mēteļu smaku un izskatu ir pietiekami, lai ikviens sastingtu šausmās. Tādēļ pārsteigums ir totāls un nāk par labu baznīcas aizstāvjiem. Cik spēdami, gestapo vīri savāc savus ievainotos un atkāpjas. Abas puses izbeidz apšaudi. Panvics dodas pēc SS eskadrona; tas no jauna metas uzbrukumā un tiek sagaidīts tieši tāpat. Augšā neredzamie šāvēji savu arodu pieprot. Nevainojami izvietojušies, lai nosegtu visus joma stūrus, viņi nogaida, rūpīgi notēmē, šauj taupīgi un bieži trāpa. Katra zalve izraisa iebrucēju kliedzienus. Šaurās, neērtās vītņu kāpnes padara galeriju tikpat nepieejamu kā visizturīgākās barikādes. Uzbrukums beidzas ar jaunu atkāpšanos. Panvics saprot, ka pretestības cīnītājus dzīvus rokā nedabūs. It kā lai vēl vairāk vairotu vispārējo haosu, kāds ir devis pavēli atklāt uguni no ložmetējiem, kas izvietoti uz pretējās mājas jumta. MG42 iztukšo aptveres, sadragājot baznīcas vitrāžas, kas sabirst un sašķīst.

Galerijā trīs vīrus ķer raibu šķembu lietus, tikai trīs - tie ir Kubišs no “Antropoīda”, Opālka no Out Distance un Bubliks no Bioscope, kuri ļoti labi zina, kas darāms - ir jānosprosto pieeja kāpnēm (par to parūpēsies Opālka), jātaupa munīcija, jāraida krustuguns tā, lai nogalinātu pēc iespējas vairāk vāciešu. Ārā uzbrucējus ir pārņēmusi drudžaina rosība. Kad ložmetēji noklust, jomā sākas jauni uzbrukuma viļņi. Dzirdami Panvica kliedzieni: “Attacke! Attacke!" Lai atsistu uzbrucējus, pietiek ar īsām, saprātīgi raidītām šāvienu kārtām. Vācieši, kuri iebrāžas baznīcā, spiesti tūlīt pat nākt no tās laukā, smilkstēdami kā kucēni. Starp diviem vācu uzbrukumiem ložmetēji izspļauj ilgas un smagas šāvienu kārtas, kas drupina akmeni un sakapā arī visu pārējo. Uz to Kubišs ar biedriem nespēj atbildēt, viņi ir spiesti pārlaist šo negaisu, slēpjoties, cik nu tas iespējams, aiz resnajām kolonnām. Par laimi, uzbrucēji arī nevar izmantot šo apšaudi kā aizsegu, tādējādi MG42 iesaistīšanās neitralizē kā uzbrukumu, tā aizsardzību. Trīs izpletņlēcēju stāvoklis ir ļoti nestabils, bet rit minūtes, rit stundas, un viņi noturas.

Kad notikuma vietā ierodas Karls Hermanis Franks, viņš varbūt ir naivi domājis, ka viss jau būs galā. Tā vietā viņš uz ielas piedzīvo īstu šoku, atklāj neaprakstāmu haosu un redz Panvicu, kurš svīst civilista uzvalkā ar pārāk cieši savilktu kaklasaiti. “Attacke! Attacke!” Uzbrukuma viļņi cits pēc cita tiek atsisti. Ievainoto sejas pauž atvieglojumu, kad viņus beidzot dabū laukā no šīs elles un aizved uz medicīnas punktu. Toties Franks rāda ļoti neapmierinātu seju. Debesis ir zilas, ļoti skaists laiks, bet ieroču rīboņa noteikti ir uzrāvusi kājās pusi Prāgas. Kurš zina, kādas runas paklīdīs pilsētā? Izskatās, ka briest nepatikšanas. Saskaņā ar daudzu gadsimtu garumā aprobētu krīzes situāciju procedūru, ja ir nepatikšanas, priekšnieks vaino padoto. Viņš pieprasa, lai teroristi nekavējoties tiktu padarīti nekaitīgi. Paiet stunda, bet lodes turpina svilpot no abām pusēm. Panvics mudina uzbrucējus ar dubultu sparu: “Attacke! Attacke!” Bet esesieši saprot, ka viņiem kāpnes neieņemt, tāpēc maina taktiku. Vajag iztīrīt šo ligzdiņu no apakšas. Aizseg-šāvieni, uzbrukums, šāvienu kārtas, granātu lietus, līdz veiklākie

vai veiksmīgākie metēji beidzot trāpa desmitniekā. Pēc trīs stundu ilgas cīņas galerijas ejās nogrand vairāki sprādzieni un beidzot iestājas klusums. Paiet ilgas minūtes, bet neviens neuzdrošinās iet tur iekšā. Beidzot tiek nolemts uzkāpt augšā un paskatīties. Karavīrs, kuram tiek pavēlēts doties augšup pa kāpnēm, drūmā paļāvībā un arī ar bažām gaida zalvi, kas tūlīt var norībēt, bet tā nenotiek. Viņš ieiet galerijā. Kad dūmi paklīst, viņš ierauga trīs nekustīgus ķermeņus. Viens ir līķis, bet divi pārējie - ievainoti un bez samaņas. Opālka ir miris, bet Bublīks un Kubišs vēl elpo. Tiklīdz Panvics par to uzzina, viņš izsauc ātro palīdzību. Necerēta izdevība, vajag atdzīvināt šos vīrus, lai varētu viņus nopratināt. Vienam ir lauztas kājas, arī otrs nav neko labākā stāvoklī. Sirēnai gaudojot, ātrā palīdzība aiztraucas pa Prāgas ielām. Bet, kad tā piebrauc pie slimnīcas, Bublīks ir miris. Divdesmit minūtes vēlāk no gūtajiem ievainojumiem mirst arī Kubišs.

Kubišs ir pagalam. Man ir ļoti skumji, ka nākas rakstīt šos vārdus. Man būtu gribējies ar viņu iepazīties. Man būtu gribējies spēt viņu izglābt. Saskaņā ar liecībām šķiet, ka galerijas galā bijušas slēgtas durvis, kuras vedušas uz blakusēkām un caur kurām visi trīs vīri būtu varējuši aizbēgt. Kaut viņi būtu spējuši tās atvērt! Vēsturē ir tikai viena nemainīga nolemtība - to var dažādi skaidrot un lasīt visos virzienos, bet nevar uzrakstīt par jaunu. Lai ko es darītu, lai ko teiktu, es neuzcelšu no miroņiem drosmīgo Janu Kubišu, varonīgo Janu Kubišu, vīru, kurš nogalināja Heidrihu. Man nav nekāda prieka pārstāstīt šo ainu, kuras rakstīšana prasīja garas un smagas darba nedēļas, un kāds ir rezultāts? Trīs lappuses mežonīgas šurpu turpu skraidīšanas un trīs bojāgājušie - Kubišs, Opālka un Bublīks, miruši varoņa nāvē, bet tik un tā miruši. Man pat nav laika raudāt, jo Vēsture, šī kustīgā nolemtība, nekad neapstājas.

Vācieši pārmeklē sapostīto baznīcu un neko neatrod. Viņi noliek trešā vira līķi uz ietves un pasauc Čurdu, lai tas viņu identificētu. Nodevējs nodur galvu un nomurmina: “Opālka.” Panvics iekšēji uzgavilē trāpīts! Viņš iedomājas, ka abi vīri, kas aizvesti ātrajā palīdzībā, ir abi eventuālie atentāta veicēji, kuru vārdus

Čurda nosauca pratināšanā, - Jozefs Gabčīks un Jans Kubišs. Viņš nezina, ka Gabčīks ir viņam tieši zem kājām.

Kad šāvieni apklust, Gabčīks jau ir sapratis, ka viņa draugs ir miris, jo viņi nemūžam nebūtu padevušies gestapo dzīvi. Tagad viņam līdzās ir Valčīks un divi citi draugi, jans Hrubijs no Bioscope un Jaroslavs Švarcs no Tin - šo pēdējo Londona sūtīja veikt citu atentātu, proti, novākt Emanuēlu Morāvecu, kolaboracionistu ministru. Viņi gaida, kad vācieši ielauzīsies kriptā vai arī dosies prom, viņus tā arī neatraduši.

Viņiem virs galvas noris drudžaini meklējumi, bet aizvien bez panākumiem. Izskatās, it kā baznīca būtu cietusi zemestrīcē, un ieeja kriptā ir paslēpta zem paklāja, ko nevienam nav ienācis prātā pacelt. Nav īsti zināms, ko meklēt, tādēļ meklējumi neizbēgami kļūst neefektīvi, nemaz nerunājot par to, cik smags pārbaudījums tie ir gan policistu, gan karavīru nerviem. Visi zina, ka šeit droši vien vairs nav ko darīt, ka misija ir izpildīta un Panvics ierosinās Frankam pamest šo vietu. Tomēr viens vīrs ir kaut ko atradis un aiznes to savam priekšniekam - kaut kādu drēbju gabalu, varbūt jaku vai džemperi, kreklu vai zeķi, ko ir uzgājis kādā kaktā. Policista instinkts uzreiz zvana trauksmi. Nez kāpēc Panvics nolemj, ka atrastais apģērbs nepieder nevienam no trim mirušajiem, - tiešām nesaprotu, kāpēc, bet viņš pavēl turpināt meklējumus.

Ir jau pāri septiņiem, kad viņi uziet lūku.

Gabčīks, Valčīks un abi pārējie ir kā peļu slazdā. Slēptuve kļūst par cietumu, un viss vedina domāt, ka tā būs arī viņu kaps, bet pagaidām viņi pārveido to par bunkuru. Lūka tiek atvērta. Līdzko tajā parādās kājas SS formas tērpā, viņi raida īsu šāvienu kārtu, parādīdami, ka spēj rīkoties pilnīgi aukstasinīgi. Kliedzieni. Kājas pazūd. Stāvoklis ir ļoti slikts un bezcerīgs, bet savā ziņā tikpat stabils - vismaz īstermiņā - vai pat vēl stabilāks nekā galerijā. Kubi-šam ar abiem biedriem bija izdevīga pozīcija uz paaugstinājuma, kas ļāva viņiem kontrolēt iebrucējus no augšas. Šeit viss ir otrādi, jo iebrucēji paši nāk no augšas, bet pieejas šaurība piespiež esesie-šus nokāpt pa vienam, un tas dod aizstāvjiem laiku notēmēt, lai

nokniebtu tos citu pēc cita. Šī situācija nedaudz atgādina Termo-pilas, tikai Leonīda paveikto uzdevumu šeit jau ir paveicis Kubišs. Tomēr biezo akmens mūru aizsegā Gabčīkam, Valčīkam, Hrubi-jam un Švarcam nav daudz laika - vismaz pārdomām ne. Kā tikt laukā? Augšā viņi dzird vārdus: “Padodieties, mēs jums nenodarīsim ļaunu.” Lūka ir vienīgā ieeja kriptā. Trīs metrus virs grīdas ir arī horizontāla ventilācijas lūka - viņiem ir kāpnes, lai tiktu tai klāt, bet tā ir par šauru, lai tai cauri izlīstu cilvēks, turklāt tā iziet uz Resela ielu, kuru ir ieņēmuši simtiem esesiešu. “Mēs ar jums apiesimies kā ar karagūstekņiem.” Vēl ir daži soļi, kas viņus šķir no vecām, sen nevērtām durvīm, bet, pat ja viņiem izdotos tās atlauzt, viņi nonāktu tikai jomā, kur vāciešu ir bez skaita. “Man liek jums pateikt, ka jums ir jāpadodas. Tādēļ es jums to saku. Jums nekas slikts nenotiks, pret jums izturēsies kā pret karagūstekņiem.” Izpletņlēcēji pazīst garīdznieka balsi, tas ir tēvs Petršeks, kas viņus uzņēma un paslēpa baznīcā. Viens no viņiem atbild: “Mēs esam čehi! Mēs nekad nepadosimies, dzirdat, nekad, nekad!” Tas noteikti nav Gabčīks, jo viņš būtu piebildis “čehi un slovāki”; manuprāt, runātājs varēja būt Valčīks. Tad vēl viena balss atkārto: “Nekad!” - un raida šāvienu kārtu. Tas jau vairāk atgādina Gabčīka stilu (bet patiesībā man par to nav ne mazākās nojausmas).

Tā vai citādi, situācija ir nonākusi strupceļā. Kriptā nav ne citas ieejas, ne izejas. Ārā pa skaļruņiem tiek nemitīgi atkārtots: “Padodieties un nāciet laukā paceltām rokām. Ja jūs nepadosieties, mēs uzspridzināsim visu baznīcu un jūs tiksiet aprakti zem drupām.” Uz katru šādu paziņojumu kriptas iemītnieki atbild ar šāvieniem. Pretošanās kustība arī bez vārdiem ir apbrīnojami daiļrunīga. Ārā esošajiem esesiešiem prasa, kuri ir gatavi būt brīvprātīgie, kas nokāps kriptā. Neviens nekustas. Komandieris draudīgi atkārto šo jautājumu. Daži karavīri pelnu pelēkām sejām sper soli uz priekšu. Tiek izvēlēts jauns vīrs, kurš līdīs iekšā lūkā. Tas pats sods: šāvienu kārta pa kājām, šausmīgs kliedziens, vēl viens sakropļots pārcilvēks. Ja izpletņlēcējiem ir daudz munīcijas,

' tas var vilkties ilgi.

Patiesību sakot, man negribas pielikt šim stāstam punktu. Man gribētos uz mūžīgiem laikiem apturēt bridi, kad četri viri nolemj nepadoties un rakt eju. Zem ventilācijas lūkas, izmantojot sazin kādus instrumentus, viņi noskaidro, ka siena, kas atrodas zem ielas līmeņa, sastāv no drupeniem ķieģeļiem, kurus var itin viegli izkustināt no vietas. Varbūt beigu beigās viss vēl nav zaudēts, ja mēs spējam ierakties pat akmenī? Aiz šīs trauslās ķieģeļu sienas viņi nokļūst pie mīkstas zemes un sāk rakt ar divkāršu sparu. Cik tālu var būt līdz kanalizācijai, notekai, kādam ceļam, kurš vedīs uz upi? Divdesmit metru? Desmit? Mazāk? Ārā šaušanas gatavībā viņus gaida septiņsimt esesiešu, kurus paralizē vai līdz neprātam uzkurina šo četru vīru izmisīgā pārdrošība. Esesiešiem ir jādabū viņi laukā no slēptuves, bet viņi ir apņēmīgi, nelokāmi un profesionāli cīnītāji, kuru skaits, starp citu, uzbrucējiem nemaz nav zināms - tur, pazemē, varētu būt vesela apakšvienība (kriptas garums ir piecpadsmit metru)! Ārā vācieši skraida uz visām pusēm, bet Panvics dod pavēles. Iekšā vīri sparīgi un izmisīgi rok, varbūt tā ir tikai cīņa cīņas pēc, vairs nekas, varbūt neviens vairs netic šim neprātīgajam, murgainajam bēgšanas plānam, kas atgādina sliktu Holivudas filmu, bet es tam ticu. Četri vīri rok un rok, mainās, līdz... saklausa uz ielas ugunsdzēsēju sirēnu? Varbūt sirēna nemaz nav ieslēgta, man vēlreiz jāpārlasa tā ugunsdzēsēja liecība, kurš tur bija šai šausmu dienā. Gabčīks rakdams elš un pūš, viņš tagad svīst, viņš, kam jau dienām ilgi bija auksti; esmu drošs, ka tieši viņam ienāca prātā doma rakt tuneli, viņš pēc dabas ir optimists un rok vienā laidā, nespēdams paciest bezdarbību, to, ka cilvēks sēž, rokas klēpī salicis, un gaida nāvi. Nē, viņš nespēj nerīkoties, nemēģināt. Kubiša nāve nedrīkst būt veltīga. Nevar teikt, ka tā būtu bijusi veltīga. Vai viņi jau bija sākuši rakt, kamēr notika iebrukums baznīcas jomā, izmantodami sprādzienu dārdus, kas pārmāca rokamā rīka šķindu? Arī tas man nav zināms. Kā var zināt tik daudz par lietām, bet tik maz par cilvēkiem, par viņu dzīvesstāstu un vēstures notikumu virpuli, kurā viņi ir ierauti ilgus gadus? Tomēr sirds dziļumos esmu pārliecināts, ka viņiem

izdosies, es to jūtu, es zinu, ka viņi tiks ārā no tā lapseņu pūžņa, viņi izbēgs no Panvica ķetnām, Franks būs traks aiz dusmām, un par viņiem tiks uzņemtas filmas.

Kur ir tā nolāpītā ugunsdzēsēja liecība?

Šodien ir 2008. gada 27. maijs. Kad ap astoņiem ierodas ugunsdzēsēji, viņi visur redz esesiešus un līķi uz trotuāra; neviens nav uzskatījis par vajadzīgu aizvest prom Opālkas mirstīgās atliekas. Ugunsdzēsējiem paskaidro, kas no viņiem tiek sagaidīts. Tieši Panvicam ir ienākusi prātā šī spožā doma: izsvēpēt teroristus ar dūmiem, bet, ja tas neizdosies, tad noslīcināt viņus kā žurkas. Neviens ugunsdzēsējs negrib uzņemties šo netīro darbu, viens no viņiem nošņācās: “Uz mums neceriet.” Ugunsdzēsēju priekšnieks nikni izgrūž: “Kurš to teica?” Bet kurš gan ir stājies darbā ugunsdzēsējos, lai pildītu šādu uzdevumu? Piespiedu kārtā tiek nozīmēts brīvprātīgais, kuram ir jāizlauž restes, kas atrodas priekšā ventilācijas lūkai. Pēc dažiem sitieniem tās izgāžas. Franks aplaudē. Uzliesmo jauna kauja pie šīs līmeniskās atveres, kas ir nepilnu metru plata un aptuveni trīsdesmit centimetrus augsta; tā ir kā melnais caurums, nezināmā un nāves apsolījums vāciešiem, vai gaismas svītra, nāvīgi bīstama arī kriptas iemītniekiem. Šis lodziņš ir kā lauciņš šaha laukumā, kuru ieņemt kāro visas vēl nenosistās figūras, jo tas sola izšķirošu pozicionālu pārsvaru partijā, kurā baltie (jo šeit uzbrukuma sākuma priekšrocības pieder melnajiem) aizsargājas attiecībā viens pret simtu.

2008. gada 28. maijs. Ugunsdzēsējiem izdodas iebāzt šļūtenes galu lūkas atverē. Šļūteni pieslēdz pie ugunsdzēsības hidranta. Iedarbina sūkņus. Lūkā sāk plūst ūdens.

2008. gada 29. maijs. Ūdens līmenis ceļas. Gabčīkam, Valčīkam un abiem pārējiem biedriem ūdens sniedzas līdz potītēm. Tiklīdz lūkai tuvojas ēna, viņi atklāj uguni. Bet ūdens līmenis kāpj.

2008. gada 30. maijs. Ūdens līmenis ceļas, bet ļoti lēni. Franks kļūst nepacietīgs. Vācieši iemet kriptā asaru gāzes granātas, lai izsvēpētu kriptas iemītniekus, bet tās nenostrādā, jo iekrīt ūdenī. Kāpēc viņi to nemēģināja jau pašā sākumā? Nesaprotami. Nav izslēgts, tas ir tāpēc, ka uzbrucēji allaž rīkojas nekārtīgi un sasteigti. Panvics, man šķiet, ir ļoti nosvērts virs, bet droši vien ne jau viņam vien ir teikšana pār visām militārajām operācijām, turklāt varbūt ari viņš beigās ir ļāvies panikai. Gabčīkam un viņa biedriem ir slapjas kājas, bet, ja ūdens celsies tādos tempos, tad viņi nevis tiks noslīcināti, bet gan drīzāk nomirs no vecuma.

2008. gada 1. jūnijs. Franks ir kā nervu kamols. Jo ilgāk viss ievelkas, jo lielākas kļūst viņa bailes, ka izpletņlēcēji atradīs kādu izeju, pa kuru aizbēgt. Varbūt pat ūdens tiem palīdzēs atrast kādu alu, viņi var sekot ūdens notecei, jo ir skaidrs, ka kripta nebūt nav ūdensnecaurlaidīga. Kriptā nerimst rosība. Viens savāc granātas un met tās atpakaļ uz ielas. Otrs turpina sparīgi rakt iesākto tuneli. Trešais paņem kāpnes un ar tām grūž atpakaļ pa ventilācijas lūku ielaisto šļūteni. Ceturtais raida šāvienus, tiklīdz kāds tuvojas. Otrpus akmens sienas līkņā karavīri un ugunsdzēsēji - cenšas satvert izgrūsto šļūteni un atstumt to vietā, izvairoties no lodēm.

2008. gada 2. jūnijs. Vācieši atved un uzstāda milzīgu prožektoru, ar ko apžilbināt kriptas iemītniekus, lai viņi nespētu tēmēt. Tomēr nepaspēj to pat ieslēgt, jo kā ironiska piezīme atskan šāvienu kārta - tā padara šo rīku darboties nespējīgu.

2008. gada 3. jūnijs. Vācieši nemitīgi mēģina iebāzt šļūteni kriptā, bet katru reizi tās iemītnieki ar kāpnēm kā teleskopisku roku atgrūž to atpakaļ. Es nesaprotu, kāpēc uzbrucēji nevarēja to iebāzt pa iekšjoma lūku - cik man zināms, tā bija palikusi atvērta. Varbūt šļūtenes tolaik bija pārāk īsas vai arī caur jomu ar visu šo aprīkojumu vienkārši nebija iespējams tikt klāt?

2008. gada 4. jūnijs. Izpletņlēcēji ir līdz ceļiem ūdenī. No ārpuses tiek pievests Čurda un Ata Morāvecs. Ata atsakās runāt, bet Čurda caur spraugu sauc: “Padodieties, puiši! Viņi pret mani izturējās labi. Jūs būsiet karagūstekņi, viss būs labi.” Gabčīks un Valčīks pazīst šo balsi un tagad zina, kurš viņus ir nodevis. Viņi dod parasto atbildi - šāvienu kārtu. Ata stāv, galvu nodūris, viņam ir pietūkusi seja, jaunais puisis izskatās tā, it kā ar vienu kāju jau stāvētu kapā.

2008. gada 5. jūnijs. Pēc dažiem metriem zeme tuneli top cieta. Vai izpletņlēcēji met mieru rakšanai un pievēršas šaušanai? Tam es neticu. Viņi noteikti turpina rakt. Ja vajadzēs, viņi turpinās kašņāt zemi pat ar nagiem.

2008. gada 9. jūnijs. Franka pacietība ir galā. Panvics domā. Jābūt vēl kādai ieejai. Kriptā tika apglabāti mirušie mūki. Pa kurieni tika nolaisti viņu līķi? Turpinās meklējumi baznīcā, tiek novākti gruveši, noplēsti paklāji, nojaukts altāris, izklaudzināti mūri, pārmeklētas visas maliņas.

2008. gada 10. jūnijs. Un, lūk, arī atradums. Zem altāra tiek uzieta garena plāksne, kurai piesitot dzirdama dobja skaņa. Panvics atsauc ugunsdzēsējus un liek viņiem izlauzt šo plāksni. Šķērsgriezumā būtu redzams, kā ugunsdzēsēji rok no augšas, bet izpletņlēcēji turpina rakties pazemē. To varētu attēlot gleznā ar nosaukumu “Sacīkstes ar nāvi - viens pret simtu”.

2008. gada 13. jūnijs. Ir aizritējušas divdesmit minūtes, bet ugunsdzēsēju nopūlēšanās gar plāksni ir pilnīgi pa tukšo. Kleinā vācu valodā viņi aiz muguras stāvošajiem bruņotajiem vīriem atrūc, ka ar viņu rīcībā esošajiem rīkiem plāksni pāršķelt nav iespējams. Pārskaitušies esesieši sūta viņus prom un liek atnest dinamītu. Pie plāksnes sāk rīkoties minētāji, un, kad viss ir gatavs, baznīca tiek evakuēta. Arī ārā visiem ir jāatkāpjas drošā attālumā. Iekšā izpletņlēcēji noteikti ir metuši rakšanai mieru. Droši vien pēc līdzšinējās murdoņas un trokšņiem klusums viņiem šķiet biedējošs. Kaut kas tiek gatavots; viņi apzinās, ka viņus sagaida kas nenovēršams. Sprādziens to apliecina. Pār viņiem nobirst putekļu mākonis.

2008. gada 16. jūnijs. Panvics liek notīrīt gruvešus. Plāksne ir pārlūzusi uz pusēm. Viens gestapovietis iebāž galvu pa izlūzušo caurumu. Acumirklī ap viņu sāk džinkstēt lodes. Panvics apmierināts smaida. Viņi ir atraduši ieeju. Viņi liek esesiešiem līst iekšā, bet vel aizvien nav atrisināts pieejas jautājums - pa šaurajām koka kāpnēm atkal var nokāpt tikai pa vienam. Pirmos nelaimīgos ese-siešus nošauj ka ķegļus. Bet tagad izpletņlēcējiem ir jānosedz trīs

atšķirīgas pieejas. Izmantojot brīdi, kad viņu uzmanība ir novērsta no ventilācijas lūkas, kāds ugunsdzēsējs satver kāpnes, ar kurām viens no puišiem jau nez kuro reizi atgrūž šļūteni, un pamanās izcelt tās laukā. Līdzās stāv Franks un aplaudē. Šis ugunsdzēsējs tiks apbalvots par centību (bet pēc Čehoslovākijas atbrīvošanas saņems par to sodu).

2008. gada 17. jūnijs. Stāvoklis kļūst ārkārtīgi sarežģīts. Aizstāvjiem vairs nav veiksmīgās teleskopiskās rokas, un viņu bunkurs viscaur pildās ar ūdeni - drīz tas sniegsies viņiem līdz kaklam gan vārda tiešā, gan pārnestā nozīmē. No brīža, kopš esesiešiem ir divas pieejas, kā arī ņemot vērā briesmas, kas nāk no ventilācijas lūkas, izpletņlēcēji saprot, ka beigas ir tuvu. Viņi zina, ka nu ir vāks. Viņi pārtrauc rakt (ja nav to izdarījuši jau pirmīt) un tagad pievēršas vienīgi šaušanai. Panvics dod pavēli uzsākt jaunu uzbrukumu caur galveno ieeju, metot kriptā granātas, un arī caur otru atveri mēģina ielist kārtējais vīrs. No iekšas Sten bliež, cik jaudas, lai atsistu uzbrucējus. Valda pilnīgs haoss, tā ir īsta Alamo forta aizstāvēšana, kas negrib un negrib beigties, pretinieki uzbrūk no visām pusēm - caur izspridzināto caurumu, pa kāpnēm, caur ventilācijas lūku, un, kamēr granātas krīt ūdenī un nesprāgst, aizstāvju četrotne iztukšo aptveres, šaujot uz visu, kas kust.

2008. gada 18. jūnijs. Viņiem ir palikusi pēdējā magazīna, un tas ir kas tāds, ko var pamanīt ļoti ātri, es domāju - jo sevišķi kaujas karstumā. Šie četri puiši saprotas bez vārdiem. Draugi Gabčīks un Valčīks sasmaidās - esmu par to pārliecināts, šis smaids man ir acu priekšā. Viņi zina: šī kauja ir zaudēta. Ir dienas vidus, kad ieroču dunu pārtrauc četri slāpēti šāvieni, kuru skaņa uzreiz pārtrūkst. Prāga beidzot ieslīgst klusumā, kā putekļainā līķautā tīta. Esesieši stāv kā zemē iemieti, neviens neuzdrīkstas šaut. Viņi gaida. Panvics ir pavisam stīvs. Viņš dod zīmi SS virsniekam, kas nebūt neizskatās pilns tādas vīrišķīgas pašpaļāvības, kādu viņam pēc reglamenta vajadzētu izrādīt jebkuros apstākļos, un tas nokomandē divus vīrus nokāpt lejā paskatīties. Viņi uzmanīgi sper soļus

uz pirmajiem pakāpieniem un tad apstājas. Kā divi puišeļi viņi atskatās uz komandieri, kurš dod zīmi iet tālāk: “Weiter, weiter!” Baznīcā visi aiztur elpu un pavada viņus ar skatieniem. Viņi nozūd kriptā. Paiet ilgas sekundes, un tad - burtiski no aizkapa - atskan balss vācu valodā. Virsnieks sažņaudz dūrē revolveri un metas lejā pa kāpnēm. Viņš parādās līdz gūžām slapjās biksēs un nokliedzas: “b'ertig!” Viss ir beidzies. Ūdenī peld četri līķi - Gabčīka, Valčīka, Hrubija un Švarca. Viņi ir miruši paši no savas rokas, lai nekristu ienaidnieka gūstā. Tur peld arī sapluinītas banknotes un saplēsti personas dokumenti. Redzamas arī citas mantas, plītiņa, drēbes, matrači, grāmata. Uz sienām - asiņu pēdas, uz koka kāpņu pakāpieniem - asiņu peļķes (tās vismaz ir vācu asinis). Visur patronu čaulītes, bet nevienas veselas patronas: pēdējās viņi pataupījuši paši sev.

Ir dienasvidus, un astoņsimt esesiešiem bija vajadzīgas vairāk nekā astoņas stundas, lai tiktu galā ar septiņiem vīriem.

251

Mans stāsts tuvojas beigām, un es jūtos pilnīgi iztukšots - ne tikai iztukšots, bet pavisam tukšs. Es pat varētu šeit pielikt punktu, bet nē, tā nevarēs. Šī stāsta dalībnieki nav vienkārši personāži, un, ja viņi par tādiem kļuvuši manas vainas dēļ, es negribu aplūkot viņus kā romāna tēlus. Ar smagu sirdi es bez jebkādām literāram pretenzijām pastāstīšu, kas notika ar tiem, kuri 1942. gada 1N. jūnijā vēl bija dzīvi.

Kad es skatos ziņas un lasu avīzes, satieku cilvēkus un saejos ar draugiem un paziņām, kad redzu, kā ikviens cīnās un kā mācēdams slid cauri dzīves absurdajiem līkločiem, es pie sevis nospriežu, ka pasaule ir smieklīga, aizkustinoša un nežēlīga. Droši vien to pašu var teikt ari par šo grāmatu: stāsts ir nežēlīgs, varoņi - aizkustinoši un es esmu smieklīgs. Bet es atrodos Prāgā.

Atrodos Prāgā un nojaušu, ka esmu šeit pēdējo reizi. Akmens spoki, kas apdzivo šo pilsētu, vienmēr man atgādina par savu drau-digo, labvēlīgo vai vienaldzīgo klātbūtni. Redzu zem Kārļa tilta paslīdam nevainojami skaistu - kā skulptūra - jaunas sievietes augumu ar baltu ādu vasaras kleitā, kas tai piekļāvusies pie vēdera un gūžām; ūdens viņai lāso no kailajām krūtīm kā no atvērtas burvju lādes, tas velk uz tām burvju formulas, kuras tūlīt izdziest bez pēdām. Upes ūdens nomazgā sirdi straumes aizrautajiem. Kapsēta ir jau ciet, kā parasts šai laikā. No Lilijas ielas (Liliova) atbalsojas zirga pakavu klaboņa. Pasakās un leģendās par seno alķīmiķu Prāgu ir teikts, ka Golems atgriezīsies tad, kad pilsēta būs briesmās. Tomēr tas neatgriezās un nepasargāja ne ebrejus, ne čehus. Dzelzs vīrs, ko sastindzināja lāsts, nepakustējās arī tad, kad viņi atvēra Terezīnu, kad nogalināja cilvēkus, izlaupīja, kaitināja, mocīja, izsūtīja, nošāva, nobeidza ar gāzi un visiem iespējamiem līdzekļiem. Kad ieradās Gabčīks un Kubišs, bija jau par vēlu - katastrofa jau bija sākusies un atlika laiks tikai atriebei. Tā bija satriecoši iespaidīga, bet par to nācās ļoti dārgi samaksāt gan viņiem, gan viņu draugiem un viņu dārgajai tautai.

Tīkla “Sarkanais orķestris” vadītājs Leopolds Trepers - šī leģendārā organizācija darbojās Francijā - bija sapratis vienu lietu: kad pretošanās kustības dalībnieks krīt pretinieka rokās un viņam tiek piedāvāta iespēja sadarboties, viņš var piekrist vai atteikties, ja viņš piekrīt, viņam vēl paliek iespēja ierobežot kaitējumu un stāstīt, cik maz vien iespējams, izlocīties, dot informāciju pa pilienam vien, vilkt laiku. Tieši tā bija viņa stratēģija, kad viņu arestēja, un to pašu darīja arī A54. Bet abos šajos gadījumos mums ir darīšana ar profesionāļiem, ar ļoti augsta līmeņa spiegiem. Tomēr vairumā gadījumu tie, kuri piekrita iet pret savu pārliecību, pat ja viņi līdz tam bija spējuši pretoties visnežēlīgākajai spīdzināšanai, lūzuma brīdī, pieņemdami lēmumu sadarboties, ja pareizi atceros Trepera vārdus, “izvārtījās nodevībā kā dubļos”. Karels Čurda neaprobežojas ar to, ka palīdz gestapo nokļūt uz atentāta rīkotāju pēdām, viņš arī nosauc visu to kontaktpersonu vārdus, kas ir viņam zināmi, nodod ari visus tos, kuri kopš viņa atgriešanās dzimtenē bija viņam palīdzējuši. Viņš pārdod Gabčīku un Kubišu, taču uzdāvina visus pārējos. Neviens viņam neliek stāstīt, ka ir tāds raidītājs Libuše. Turklāt viņš uzved gestapo uz pēdām diviem Valčīka grupas Silver A vīriem, kuri vēl ir uz brīvām kājām, - kapteinim Bar-tošam un radistam Potučekam. Šīs pēdas aizved līdz Pardubicei, kur Bartošs, manīdams, ka viņu izseko, metas bēgt pa pilsētu un, tāpat kā pārējie viņa biedri, beigās laupa sev dzīvību. Taču nelaimīgā kārtā viņam līdzi ir piezīmju grāmatiņa, kurā gestapo atrod daudzas adreses. Tā nu Panvics var turpināt kamola šķetināšanu. Pavediens aizved līdz pavisam mazam ciemam ar nosaukumu Ležaki, kas kļūst par Lidiccs Nagasaki. 26. jūnijā radists Potučeks, pēdējais vēl dzīvais izpletņlēcējs, nosūta ar Libuše beidzamo ziņu: “Mazais Ležaku ciems, kur es atrados ar savu raidītāju, tagad ir noslaucīts no zemes virsas. Visi mūsu palīgi ir apcietināti [izdzīvos tikai divas mazas, gaišmatainas meitenītes, kas tiks atzītas par piemērotām pārvācošanai ļ. Pateicoties viņu atbalstam, es paspēju izglābties un izglābt raidītāju. Freda [Bartošs] todien neatradās Ležakos. Es nezinu, kur viņš ir, un viņš nezina, kur patlaban esmu es. Bet es ceru, ka mums izdosies atrast vienam otru. Tagad esmu palicis viens. Nākamā pārraide 28. jūnijā pulksten 23.” Viņš klīst pa mežiem, līdz viņu pamana citā ciemā, viņam vēlreiz izdodas aizbēgt, paverot sev glābšanās ceļu ar revolvera šāvieniem, tomēr beigās viņš - kā vajāts zvērs izsalcis un bezspēkā - tiek sagūstīts un 2. jūlijā Pardubices tuvumā nošauts. Es teicu, ka viņš ir pēdējais dzīvais izpletņlēcējs, bet tā gluži nav, jo vēl ir palicis nodevējs Čurda, kurš saņem naudu, nomaina vārdu, apprec īstu vācieti un kļūst par pilna laika dubultaģentu ar jauniem maizestēviem. Pa to laiku vācu superaģentu A54 nosūta uz Mauthauzeni, kur viņam nemitīgi izdodas panākt soda izpildes atlikšanu, stāstot tūkstoš un vienu pasaku. Taču visiem jau nav tik daudz, ko stāstīt.

Ala Morāvecs ar tēvu, Kubiša saderinātā Anna Malinova, Gabčīka saderinātā Libena Fāfeka - deviņpadsmit gadus veca un noteikti arī stāvoklī -, kā arī viņas ģimene, Novāku ģimene,

Svatošu ģimene, Zelenkas, Piskāčeki, Hodli (es daudzus aizmirstu), pareizticīgo baznīcas pops un visi viņa kalpotāji, pardu-bicieši - visi, par kuriem bija drošas ziņas vai tikai aptuvenas aizdomas par to, ka viņi būtu varējuši palīdzēt izpletņlēcējiem, tiek arestēti, deportēti, nošauti vai noindēti ar gāzi. Skolotājs Zelenka tomēr vēl paspēj pārkost savu ciānkālija kapsulu. Runā, ka Novā-kas kundze, kuras meita palīdzēja atgādāt mājās divriteni, esot zaudējusi prātu, pirms aizvesta uz gāzes kameru kopā ar bērniem. Tikai ļoti nedaudziem izdodas izslīdēt cauri tīkla acīm; viens no tiem ir Morāvecu mājas durvju sargs. Pat Moula - suns, kuru Valčīks viņam uzticēja pieskatīt, - bēdās par saimnieka nāvi esot nomiris. Šis dzīvnieks taču pavadīja Valčīku viņa meklējumos. Vēl jāpiemin visi tie, kuriem ar atentātu nebija nekāda sakara, ķīlnieki, ebreji, represiju dēļ ar nāvi sodītie politieslodzītie, veseli ciemi, Anna Maruščakova un viņas mīļākais, kuru nevainīgā sarakste izraisīja Lidices slaktiņu, ari izpletņlēcēju ģimenes, kuru vienīgais noziegums bija radniecības saites. Kubiša un Valčīka ģimeņu locekļi tika saņemti ciet pamazītēm vien, visi deportēti uz Mauthauzeni un tur nonāvēti ar gāzi. Tikai Gabčīka ģimene - tēvs un māsas - izvairās no nobendēšanas, jo ir Slovākijas pilsoņi, un tā bija satelītvalsts, nevis okupēta valsts; lai saglabātu neatkarības fasādi, Slovākija pretojās savu pilsoņu sodīšanai ar nāvi, pat ja to būtu gribējis tās draudīgais “sabiedrotais”. Kopumā ņemot, reakcijā uz šo atentātu dzīvību zaudēja tūkstošiem cilvēku. Ir ziņas, ka to vidū bija arī tādi, kuri tika tiesāti par palīdzības un atbalsta sniegšanu izpletņlēcējiem, bet saviem nacistu soģiem drosmīgi paziņoja, ka neko nenožēlo un ir lepni mirt par savu dzimteni. Morāveci nenodeva savu durvju sargu. Fāfeki nenodeva Ogounu ģimeni, kas arī izdzīvoja. Šeit es vēlos apliecināt cieņu pret labas gribas cilvēkiem; negribēju aizmirst to pateikt par spīti savai bezpalīdzībai, kā arī pagodinājumiem un līdzjūtībām allaž piemītošajai neveiklībai.

Šodien Gabčīks, Kubišs un Valčīks ir varoņi zemē, kur viņu piemiņa nav aizmirsta un tiek regulāri godināta. Katram par godu

ir nosaukta iela atentāta vietas tuvumā, un Slovākijā pat ir neliela pilsētiņa Gabčikovo. Viņiem pēc nāves pat piešķīra paaugstinājumu - pulkveža pakāpi. Viņu tiešie un netiešie palīgi nav tik labi zināmi, un, noguris no saviem juceklīgajiem pūliņiem kaut kā parādīt godu visiem šiem ļaudīm, es jūtos vainīgs, iedomādamies, ka ir simtiem, varbūt tūkstošiem tādu, kuriem esmu ļāvis anonīmi nomirt; tomēr es ticu, ka šo cilvēku esībai ir bijusi nozīme arī tad, ja es viņus šeit nemaz nepieminu.

252

Atbilstošākais apliecinājums Heidriha piemiņai bija nevis Hitlera runa, kuru viņš teica sava centīgā kalpa bērēs, bet, iespējams, šis notikums: 1942. gadā tika uzsākta visu Polijas ebreju iznīcināšanas programma un atvērtas Belžecas, Sobiboras un Treblinkas nometnes. No 1942. gada jūlija līdz 1943. gada oktobrim šī programma pielika punktu vairāk nekā 2 miljonu ebreju un apmēram 50 000 romu dzīvībām. Šīs programmas kodētais nosaukums bija Aktion Reinhard.

253

Par ko domā čehu strādnieks, kad 1943. gada oktobra rītā sēž pie kravas furgona stūres? Ar cigareti zobos viņš apbraukā Prāgas līkumainās ielas, un, skaidrāks par skaidru, viņam galva ir pilna rūpju. Viņš dzird aiz muguras būkšķam kravu, tur ir kartona vai koka kastes, kas līkumos slīd un atsitas pret furgona sienām. Varbūt viņš ir aizkavējies vai steidzas pabeigt dienišķās klaušas, lai dotos iedzert pa glāzei ar draugiem; viņš ātri brauc pa nelīdzenu un apsnigušu asfaltu. Viņš neredz mazu, gaišmatainu zēnu, kas skrien pa ietvi. Kad tas metas uz ielas ar tādu sparu, uz kādu ir spējīgi vien mazi bērni, šoferis bremzē, bet ir jau par vēlu. Furgons notriec bērnu, un tas aizkūleņo renstelē. Vadītājs vēl nezina, ka ir nobraucis mazo Klausu, Reinharda un Līnas Heidrihu vecāko dēlu, un ka par šo neuzmanību viņš tiks deportēts.

254

Pauls Timmels, alias Renē, alias A54 izdzīvo Terezīnā līdz pat 1945. gada aprīlim. Taču tagad, kad Sabiedrotie ir Prāgas pievārtē, nacisti atkāpjas no valsts un negrib aiz sevis atstāt neērtus lieciniekus. Kad viņam ierodas pakaļ, lai vestu uz nošaušanu, Pauls Timmels lūdz kameras biedram pie izdevības nodot vislabākos novēlējumus pulkvedim Morāvecam. Viņš vēl piebilst: “Man bija patiess prieks strādāt Čehoslovākijas izlūkdienesta labā. Žēl, ka visam jābeidzas tik nelāgi. Sev par mierinājumu es zinu, ka viss darbs nav bijis veltīgs.” Šī ziņa tiks nodota.

255

“Kā jūs varējāt nodot savus biedrus?”

“Domāju, ka par miljonu mārku jūs būtu rīkojies tāpat, jūsu godība.”

Pretošanās kustība apcietina Karelu Čurdu pēdējās kara dienās pie Pilzenes; viņš stājas tiesas priekšā un saņem augstāko soda mēru. 1947. gadā viņu pakar. Kāpdams uz ešafota, viņš pateicas bendem ar dažiem nepiedienīgiem jokiem.

256

Mans stāsts ir galā, un arī grāmatai būtu jāpieliek punkts, tomēr es secinu, ka šādu stāstu vispār nav iespējams pabeigt. Vēl man piezvana tēvs, lai nolasītu tekstu, kuru norakstījis Cilvēka muzejā - viņš tur tikko apmeklējis izstādi par antropoloģi un pretošanās kustības dalībnieci Žermēnu Tijonu, kas tika deportēta uz Rāvensbriki un nesen nomira. Šis teksts skan šādi:

“Vivisekcijas eksperimenti, kas tika izdarīti ar septiņdesmit četrām jaunām sieviešu kārtas ieslodzītajām, ir viena no baisākajām Rāvensbrikas iezīmēm. Tie tika veikti no 1942. gada augusta līdz 1943. gada augustam un izpaudās kā ļoti kropļojošas operācijas ar mērķi reproducēt ievainojumus, kuri bija maksājuši dzīvību Čehoslovākijas gauleiteram Reinhardam Heidriham. Profesors Gerhards, kurš nesekmīgi centās paglābt viņu no gāzes gangrēnas, gribēja pierādīt, ka arī sulfamīdu terapija neko nebūtu līdzējusi. Tādēļ viņš apzināti injicēja infekcijas izraisītājus jaunajām sievietēm, un daudzas no tām nomira.”

Pakavējos pie dažiem vārdiem (“gauleiters”, “Čehoslovākija”, “gāzes gangrēna”...). Es zinu, ka šis stāsts vismaz man nekad nebeigsies, es vienmēr turpināšu uzzināt ko jaunu saistībā ar šo lietu, ar neparasto atentātu, kuru pret Heidrihu 1942. gada 27. maijā sarīkoja no Londonas atsūtītie čehoslovāku izpletņlēcēji. “īpaši piesar-gieties no vēlmes pateikt visu,” brīdināja Barts. Šis ieteikums man bija pilnīgi paslīdējis garām...

257

Kā Nezvala dzejoli pa Baltijas jūru brauc pasažieru kuģis ar aprūsējušu korpusu. Jozefs Gabčīks atstāj aiz muguras tumšos Polijas krastus un dažus Krakovas ielās pavadītus vētrainus mēnešus.

Kopā ar viņu kuģo ari citi Čehoslovākijas armijas rēgi, kam beidzot laimējies izbraukt uz Franciju. Viņi staigā pa kuģa klāju noguruši, bažīgi, nedroši, tomēr priecīgi par izredzēm beidzot sākt cīnīties ar iebrucēju, viņi vēl neko nezina par Ārzemnieku leģionu, Alžīriju, Francijas laukiem un Londonas miglu. Šaurajās ejās viņi neveikli grūžas cits citam virsū, meklēdami te kajīti, te cigareti vai kādu paziņu. Gabčīks atbalstās ar elkoņiem pret reliņu un skatās uz jūru; tiem, kuri nāk no tādas sauszemē ieslēgtas valsts kā viņējā, tā šķiet savāda. Varbūt tāpēc viņa skatiens ir pievērsts nevis apvārsnim, bet gan ūdenim - kuģa iegrimes līnijai, kur ūdens viļņojas un sitas pret kuģa korpusu, pašķiras, sakļaujas, tad atkal pašķiras - šā svārsta kustība ir hipnotiska un maldinoša. “Vai tev uguns neatrastos, biedri?” Gabčīks saklausa morāvieša akcentu. Viņš aizdedz šķiltavas un izgaismo vaicātāja seju. Zodā bedrīte, biezas, cigaretei kā radītas lūpas un acīs pārsteidzoša, pasaulīga labestība. “Mani sauc Jans,” nepazīstamais saka. Gaisā izjūk dūmu gredzens. Gabčīks klusēdams pasmaida. Pārbraucienā viņiem netrūks laika sapazīties. Citas ēnas ir piejaukušās karavīru ēnām, tie ir civilie, kas klīst pa kuģi - apjukuši sirmgalvji, vientuļas sievietes ar aizplīvurotu skatienu, rātni bērni, kuri tur pie rokas mazo brālīti vai māsiņu. Uz klāja stāv jauna sieviete, kas atgādina Natašu, viņa turas pie reliņa, viena kāja saliekta celī, vējš rotājas ar kleitas malu, un varbūt tur

esmu ari es.

Lorāns Binē HHhH

Content

Binē Lorrāns HHhH

Pirmā daļa

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

24

28

29

30

31

34

36

38

39

40

42

43

44

45

46

49

50

51

53

54

58

60

61

63

68

69

70

71

72

78

80

81

82

83

84

85

86

88

90

91

92

93

94

96

98

100

101

102

103

104

105

106

107

109

110

Ill

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

136

137

138

139

140

142

143

144

145

146

147

148

149

151

152

153

154

155

156

157

158

159

161

162

163

164

165

166

167

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

Otra daļa

222

224

226

227

228

229

230

231

233

234

235

236

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

253

254

255

256