Parisa В. A.

Аiz slēgtām durvīm

В. A. Parisa

Аiz slēgtām durvīm

atsauksmes

В. А. Parisa paaugstina spriedzes romānu latiņu līdz visaugstākajam līmenim! Līdzīgi kā “Neatrodamā” un “Meitene vilcienā”, arī trilleri “Aiz slēgtām durvīm” jūs nespēsiet nolikt malā, pirms nebūs aizšķirta pēdējā lappuse.

Library Journal

Aizraujošs psiholoģiskais romāns par ģimenes dzīvi. Tā biedējošā ticamības sajūta, kas rodas pēc romāna “Aiz slēgtām durvīm” izlasīšanas, nepamet lasītāju vēl ilgi...

The Associated Press

В. A. Parisa sava romāna sižetam izvēlējusies klišejisku ziņkāri - kas īsti notiek ģimenes mājā, kad ārdurvis tiek aizvērtas. Tomēr autorei ar katru nākamo nodaļu ir izdevies pavairot spriedzi, atainojot Greisas pārdzīvoto viņas “perfektajā” laulībā ar Džeku. Lasot šo grāmatu, neaizmirstiet regulāri ieelpot!

Huffington Post

Spēcīga galvenā varone, kura iedvesmo un kuru apbrīnojam! Viņas pārdzīvojumi un apjauta, ka neviens jau viņai tāpat neticēs, un, neskatoties uz to, viņa tomēr rod drosmi pretoties, jo jāaizstāv kāds, kuru viņa patiesi mīl...

San Francisko Book Review

Galēji aizraujošs ceļojums pa cilvēka psihes tumšākajām alejām. Asinis sastings dzīslās, tomēr jūs nevarēsiet vien beigt to lasīt! Mēs to jums garantējam.

Lovereading

Veltīts manam meitām Sofijai, Hlojai, Sellnai, Eloīzai, Margo

TAGADNE

Tramīgi saraujos, kad šampanieša pudele atsitas pret virtuves marmora leti. Aši paraugos uz Džeku, cerot, ka viņš nav pamanījis, cik nervoza esmu. Viņš notver manu skatienu un pasmaida.

- Lieliski, - Džeks klusi nosaka.

Viņš satver manu roku, un mēs dodamies atpakaļ pie viesiem. Ejot caur halli, ieraugu ziedošo liliju krūmu, ko Daiena un Adams uzdāvināja mums stādīšanai dārzā. Ziedi ir tik burvīgi rozā, un ceru, ka Džeks iestādīs krūmu tādā vietā, lai es varētu raudzīties uz to pa savas guļamistabas logu. Iedomājoties par dārzu, sirds sažņaudzas žēlabās, un es steidzīgi apvaldu asaras. Tik svarīgā bridi kā šovakar visa uzmanība jākoncentrē uz pašlaik notiekošo.

Viesistabā senlaicīgajā kamīnā liesmo uguns. Ir jau marta otrā puse, taču ārā vēl pieturas sals, un Džeks vēlas radīt viesiem pēc iespējas mājīgāku noskaņu.

- Džek, tava māja tiešām ir īsts brīnums, - Rufuss jūsmo. - Kā tev šķiet, Estere?

Es nepazīstu ne Rufusu, ne Esteri. Viņi šajā apvidū dzīvo nesen, un šovakar es viņus redzu pirmoreiz, tāpēc nervozēju vēl vairāk. Nedrīkstu sagādāt vilšanos Džekam, tāpēc savelku seju smaidā, cerot iepatikties šiem ļaudīm. Estere neatbild ar smaidu, tātad laikam nav vēl izlēmusi. Nevaru viņai neko pārmest. Kopš iesaistīšanās mūsu draugu lokā pirms mēneša viņa laikam jau simtiem reižu ir dzirdējusi, ka Greisa Eindžela, izcilā jurista Džeka Eindžela sieva, ir vislaimīgākā sieviete pasaulē, jo

viņai ir viss - brīnišķīga māja, brīnišķīgs vīrs, brīnišķīga dzīve. Ja es būtu Esteres vietā, tad arī nespētu uzreiz noticēt tam visam.

Pamanot dārgo šokolādes konfekšu kasti, ko viņa tikko izņēmusi no somas, mani pāršalc pēkšņs satraukums. Negribu, lai konfektes nonāk Džeka rokās, tāpēc veikli pasperu soli pretī Esterei, un viņa pasniedz kasti man.

- Paldies, tā izskatās burvīgi, - pateicos, noliekot kasti uz kafijas galdiņa, lai varētu atvērt vēlāk, kad pasniegsim kafiju.

Estere man šķiet intriģējoša. Viņa ir pilnīgs pretstats Daie-nai - slaida, blonda, eleganta, atturīga - un gluži neviļus izpelnījusies manu cieņu kaut vai par to vien, ka vienīgā no visiem, ienākot mūsu mājā, uzreiz nesāka skaļi jūsmot par tās skaistumu. Džeks uzstāja, ka pats izvēlēsies māju, jo bija iecerējis pasniegt man to kā kāzu dāvanu, tāpēc es to pirmoreiz ieraudzīju tikai pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma. Lai gan viņš jau bija teicis, ka šī māja ir kā radīta mums, nebiju pilnībā apjautusi, ko viņš ar to domā, līdz ieraudzīju to savām acīm. Māja atrodas lielā zemes īpašumā ciema tālākajā galā un ļauj Dže-kam paslēpties no svešām acīm, kā arī lepoties ar to, ka viņam pieder visskaistākā māja Springītonā. Un arī visdrošākā. Mājā ierīkota sarežģīta signalizācijas sistēma ar tērauda slēģiem pie apakšstāva logiem. Varbūt šķiet dīvaini, ka tie bieži ir aizvērti arī dienas laikā, bet, ja kāds jautā, Džeks atbild, ka, darot tādu darbu, drošība ir pirmajā vietā.

Viesistabā pie sienām ir daudz gleznu, bet viesu skatienus parasti visvairāk piesaista lielais, koši sarkanais audekls virs kamīna. Daiena un Adams, kuri to jau ir redzējuši, tomēr pieiet, lai palūkotos vēlreiz, un Rufuss viņiem pievienojas, bet Estere apsēžas uz viena no krēmkrāsas ādas dīvāniem.

- Tā ir apbrīnojama, - Rufuss jūsmo, nespēdams atraut skatienu no neskaitāmajiem mazajiem krāsas triepieniņiem, kas veido gleznu.

- Tās nosaukums ir “Jāņtārpiņi”, - Džeks paskaidro, attīdams stiepli no šampanieša pudeles kakliņa.

- Nekad vēl nebiju neko tādu redzējis.

- Greisa to gleznoja, - Daiena paziņo. - Vai tu spēj tam noticēt?

- Jums vajadzētu apskatīt citas Greisas gleznas, - Džeks piebilst, gandrīz bez trokšņa izvilinot korķi no pudeles.

- Laikam gan tās ir īsti brīnumi. - Rufuss pārlaiž ziņkāru skatienu istabai. - Vai gleznas ir šeit?

- Nē, tās atrodas citās mājas telpās.

- Tikai Džeka priekam, - Adams joko.

- Un Greisas. Vai ne, mlļum? - Džeks uzsmaida man. - Tikai mūsu abu priekam.

- Jā, tieši tā, - es piekrītu, novēršot skatienu.

Mēs pievienojamies Esterei uz dīvāna, un Daiena priekā iesaucas, kad Džeks salej šampanieti glāzēs. Viņa pagriežas pret mani.

- Vai tagad jūties labāk? - Daiena jautā. - Greisa vakar nevarēja papusdienot kopā ar mani, jo bija apslimusi, - viņa paskaidro, pievēršoties Esterei.

- Tā bija tikai migrēna, - es iebilstu.

- Greisai diemžēl ir nosliece uz tādām. - Džeks pievērš man līdzjūtīgu skatienu. - Taču, par laimi, tās nekad viņu nemoka ilgi.

- ŠI ir jau otrā reize, kad tu mani pievil, - Daiena aizrāda.

- Piedod, - es atvainojos.

- Labi, ka šoreiz vismaz nebiji aizmirsusi, - viņa ķircinās. - Varbūt tiksimies nākamajā piektdienā, lai atgūtu nokavēto? Vai tad būsi brīva, Greisa? Pēkšņi neatklāsies kāds pieraksts pie zobārsta vai kas tamlīdzīgs?

- Nē, un, cerams, migrēna arī neuznāks.

Daiena pievēršas Esterei: - Vai tu gribētu mums pievienoties? Būs jāiet uz kādu restorānu pilsētā, jo es strādāju.

- Paldies, labprāt. - Viņa uzmet skatienu man, varbūt lai pārliecinātos, vai neiebilstu, un es uzsmaidu, taču jūtos bezgala vainīga, skaidri zinot, ka ari šis pusdienas paies bez manis.

Džeks aicina visus pacelt glāzes par godu Esterei un Rufu-sam, sveicot viņus šajā apvidū. Pielieku glāzi pie lūpām un iemalkoju šampanieti. Mutē sāk lēkāt burbulīši, un uz īsu mirkli mani pārņem prieks, ko negribas zaudēt. Taču tas pagaist tikpat pēkšņi kā radies.

Paraugos, kā Džeks aizrautīgi tērzē ar Rufusu. Viņš un Adams pirms pāris nedēļām satika Rufusu golfa klubā un aicināja pievienoties spēlē. Atklājis, ka Rufuss ir lielisks golferis, kaut gan ne tik izcils, lai uzvarētu viņu, Džeks ielūdza Rufusu un Esteri vakariņās pie mums. Vērojot viņus, skaidri redzams, ka Džeks ļoti cenšas atstāt labu iespaidu uz Rufusu, un tas nozīmē, ka mans uzdevums ir iegūt Esteres simpātijas. Taču tas nebūs viegli - pretstatā jūsmotājai Daienai Estere šķiet sarežģītāka.

Es atvainojos viesiem un dodos uz virtuvi pēc kanapē maizītēm, kas būs īpašs akcents vakariņām. Etiķetes prasības, ko Džeks cenšas pedantiski ievērot, neļauj man kavēties pārāk ilgi, tāpēc ātri sakuļu olu baltumus stingrās putās un pievienoju jau sagatavotajai suflē pamatnei.

Ar karoti liekot maisījumu porciju trauciņos, nervozi ieskatos pulksteni, tad ievietoju trauciņus ūdens peldē un lieku cepeškrāsnī, precīzi iegaumējot laiku. Uz mirkli mani pārņem panika, jo baidos, ka netikšu ar visu galā, tomēr atgādinu sev, ka bailes ir mans ienaidnieks un jāsaglabā miers, un atgriežos viesistabā ar kanapē maizīšu paplāti. Pasniedzu cienastu viesiem, ar pateicību uzklausot daudzos komplimentus, jo tos dzird ari Džeks. Un tik tiešām - viegli noskūpstot mani uz pakauša, viņš piekrīt Daienai, ka lieliski protu gatavot, un es klusībā atviegloti nopūšos.

Nolēmusi iekarot Esteres labvēlību, apsēžos viņai blakus. Džeks, to pamanījis, atbrīvo mani no maizītēm.

- Mīļum, pēc visiem šīsdienas pūliņiem tu esi pelnījusi atpūtu, - viņš paziņo, pacēlis paplāti garajos, slaidajos pirkstos.

- Nebija jau nekādi briesmīgie pūliņi, - iebilstu, bet tie ir meli, un Džeks to zina, jo pats bija sastādījis ēdienkarti.

Sāku uzdot Esterei visus pienācīgos jautājumus: vai viņa jau iejutušies šajā apvidū? Vai bija žēl atstāt Kentu? Vai abi bērni jau apraduši ar jauno skolu? Nezin kāpēc viņu it kā kaitina tas, ka es tik daudz zinu par viņas ģimeni, tāpēc ar uzsvērtu interesi jautāju, kā sauc viņas bērnus, lai gan zinu, ka dēls ir Sebastjans un meita - Eilinga. Es pat zinu šo bērnu vecumu - septiņi un pieci gadi, tomēr izliekos, ka nezinu. Apjaušot, ka Džeks uzmanīgi klausās katru manis teikto vārdu, zinu, ka viņš ir pārsteigts, kādu spēli spēlēju.

- Tev pašai nav bērnu, vai ne, - no Esteres mutes tas izklausās pēc apgalvojuma, nevis jautājuma.

- Nē, vēl nav. Mēs nolēmām vispirms pāris gadu pabaudīt dzīvi divatā.

- Cik tad ilgi jūs esat precējušies? - viņas balsī ieskanas izbrīns.

- Gadu, - atbildu.

- Pagājušonedēļ viņiem bija kāzu gadadiena, - paziņo Daiena.

- Un es neesmu ar mieru dalīt savas burvīgās sievas uzmanību ar vēl kādu, - Džeks piebilst, piepildot viņas glāzi.

Uz mirkli aizmirstos, vērojot, kā sīka šampanieša šļakata netrāpa glāzē un uzpil uz viņa svaigi gludināto sarža bikšu ceļgala.

- Ceru, ka neņemsiet ļaunā šādu jautājumu, - Estere ierunājas, nespēdama apspiest ziņkāri, - bet vai kāds no jums iepriekš ir bijis precējies?

Šķiet, viņa vēlas saņemt apstiprinošu atbildi, it kā pagātnē atstāts sarūgtināts bijušais vīrs vai bijusī sieva būtu pierādījums, ka mūsu dzīvē viss tomēr nav tik rožaini.

- Nē, neviens no mums, - atbildu.

Estere paraugās uz Džeku, un es zinu, ka viņa brīnās, kā tik glīts vīrietis pamanījies tik ilgi saglabāt brīvību. Sajutis viņas skatienu, Džeks labsirdīgi pasmaida.

- Jāatzīst, ka četrdesmit gadu vecumā jau sāku zaudēt cerību atrast īsto un vienīgo sievieti. Taču, ieraugot Greisu, uzreiz sapratu, ka visu šo laiku biju gaidījis tieši viņu.

- Cik romantiski, - nopūšas Daiena, jau zinādama, kā mēs ar Džeku iepazināmies. - Es jau sen vairs neatceros, ar cik daudzām sievietēm esmu mēģinājusi savest kopā Džeku, taču neviena nebija pietiekami laba, līdz viņš satika Greisu.

- Un kā bija tev, Greisa? - Estere jautā. - Vai tev ari tā bija mīlestība no pirmā skatiena?

- Jā, - es atbildu, atceroties pagātni. - Bija gan.

Atmiņu viļņa iespaidā pieceļos mazliet par strauju, un Džeks bažīgi pagriežas pret mani. - Suflē, - es mierīgi paskaidroju. - Būs jau gatavs. Vai esat gatavi sēsties pie galda?

Paklausot Daienas mudinājumam, ka suflē neļauj kavēties ne mirkli, visi iztukšo glāzes un dodas pie galda. Taču, kad Estere pa ceļam apstājas, lai tuvāk aplūkotu “Jāņtārpiņus”, un Džeks pievienojas viņai, nesteidzinot ātrāk sēsties pie galda, atviegloti nopūšos, ka suflē vēl ne tuvu nav gatavs. Citādi man būtu jākrīt izmisumā no stresa par kavēšanos, jo īpaši tad, ja Džeks sāktu skaidrot dažus tehnikas paņēmienus, ar kādiem veidoju šo gleznu.

Kad pēc piecām minūtēm visi beidzot apsēžas pie galda, suflē ir pilnībā gatavs. Kad Daiena skaļi sajūsminās, Džeks galda pretējā galā uzsmaida man un paziņo visiem, ka es tiešām esmu ļoti izveicīga.

Tieši šādos saviesīgos vakaros es atkal atceros, kāpēc savulaik iemīlēju Džeku. Šarmants, asprātīgs un inteliģents - viņš vienmēr lieliski zina, ko un kad teikt. Tā kā Estere un Rufuss ir jaunpienācēji, Džeks suflē baudīšanas laikā ievirza sarunu viņiem labvēlīgā gultnē. Viņš mudina Daienu un Ādamu pastāstīt vairāk par sevi kaut ko tādu, kas varētu būt noderīgs jaunajiem draugiem, - piemēram, kur viņi iepērkas un ar kādiem sporta veidiem nodarbojas. Lai gan Estere pieklājīgi uzklausa izklaides nodarbju uzskaitījumu, dārznieku un bērnaukļu

vārdus un labāko zivju tirdziņu noslēpumus, es nojaušu, ka visvairāk viņa vēlas uzzināt par mani, un saprotu, ka vēlāk viņa vēl atgriezīsies pie jautājuma par mūsu salīdzinoši vēlo pirmo laulību, cerēdama atrast kaut ko - vienalga ko -, kas liecinātu, ka mūsu dzīve nav tik skaista kā pasaka. Taču diemžēl šajā ziņā viņu gaida vilšanās.

Estere nogaida, līdz Džeks sagriež liellopa filejas steiku un pasniedz to ar kartupeļu sacepumu un medū glazētiem burkāniem. Piedevās ir arī mazi cukurzirnlši, kurus es iemērcu verdošā ūdenī tieši pirms gaļas izņemšanas no cepeškrāsns. Daiena brīnās, kā man izdevās tik veikli pagatavot visu vienlaikus, un atzīst, ka pati vienmēr izvēlas tādu pamatēdienu kā karijs, ko var pagatavot iepriekš un pēdējā brīdī pirms pasniegšanas kārtīgi uzsildīt. Es labprāt pateiktu viņai, ka ari man labāk patiktu rīkoties tāpat, jo šādu smalku vakariņu pasniegšanas cena ir sīki, rūpīgi aprēķini un negulētas naktis. Taču alternatīva - pasniegt ne tik smalkas vakariņas - nav pieņemama.

Estere pāri galdam paraugās uz mani. - Un kur tad tu iepazinies ar Džeku?

- Rldženta parkā, - es atbildu. - Kādā svētdienas pēcpusdienā.

- Pastāsti, kā tas notika, - Daiena mudina, viņas vaigi no šampanieša ir piesarkuši.

Bridi vilcinos, jo esmu jau iepriekš to stāstījusi. Taču Dže-kam patīk klausīties to no manas mutes, tāpēc stāsta atkārtošana man ir izdevīga. Par laimi, Estere mani izglābj. Nospriedusi, ka laikam kautrējos, viņa metas uzbrukumā.

- Lūdzu, pastāsti, - viņa mudina.

- Nu tad, riskējot garlaikot visus, kuri jau to ir dzirdējuši, -ar pazemīgu smaidu iesāku. - Es biju parkā kopā ar savu māsu Milliju. Mēs bieži dodamies turp svētdienas pēcpusdienās, un todien estrādē spēlēja orķestris. Millijai ļoti patīk mūzika, un viņa bija tā aizrāvusies, ka piecēlās no sola un sāka dejot skatuves priekšā. Viņa nesen bija iemācījusies dejot valsi un dejas

laikā izstiepa rokas sev priekšā, it kā dejotu ar partneri. - Gluži neviļus pasmaidu, to atceroties, un izmisīgi ilgojos, kaut dzīve joprojām būtu tikpat vienkārša. - Lai gan cilvēki lielākoties uzņēma to labvēlīgi un priecājās par Millijas sajūsmu, - es turpinu, - tomēr pamanīju, ka dažiem tas nepatīk, un sapratu, ka laikam jāiejaucas, varbūt jāsauc māsa atpakaļ. Bet man bija ļoti žēl to darīt, jo...

- Cik gadu ir tavai māsai? - Estere mani pārtrauc.

- Septiņpadsmit, - pēc īsa klusuma brīža atbildu, negribīgi atklājot drūmo realitāti. - Gandrīz astoņpadsmit.

Estere izbrīnā iepleš acis. - Tad gan viņai patīk izrādīties.

- Nē, tā nav, viņa tikai...

- Ir jau gan izrādīšanās un zīmēšanās. Cilvēki taču parasti nemēdz ne no šā, ne no tā sākt dejot parkā visu acu priekšā, vai ne? - Viņa lepni pārlaiž skatienu galdam, taču visi ir nodūruši acis, un man kļūst žēl Esteres.

- Millija cieš no Dauna sindroma, - Džeka balss pārtrauc neveiklo klusumu, kas iestājies pie galda. - Un tāpēc viņa bieži rīkojas burvīgi spontāni.

Estere apjukumā nosarkst, un mani pārņem dusmas uz paziņām, kuri viņai izstāstījuši visu par mani, taču nav pieminējuši Milliju.

- Nu tātad, pirms paguvu izlemt, ko darīt, - es turpinu, lai paglābtu Esteri, - šis lieliskais džentlmenis piecēlās, piegāja pie dejojošās Millijas, paklanījās un pasniedza viņai roku. Millija ļoti nopriecājās, un, kad viņi sāka griezties valsī, visi aplaudēja, un drīz vien viņiem pievienojās arī citi pāri. Tas bija ļoti, ļoti saviļņojošs bridis. Un es, protams, uzreiz iemīlēju Džeku par tik brīnišķīgu rīcību.

- Tobrīd Greisa nezināja, ka es jau iepriekšējā nedēļā biju redzējis viņu ar Milliju parkā un biju iemīlējies viņā no pirmā skatiena. Viņa tik gādīgi izturējās pret Milliju, tik bezgala nesavtīgi. Vēl nekad nebiju redzējis tik sirsnīgas, patiesas rūpes par savu tuvāko, tāpēc biju nolēmis iepazīties ar šo sievieti.

- Savukārt Džeks tobrīd nezināja, - pievienojos, - ka es arī biju viņu ievērojusi iepriekšējā nedēļā, taču nemaz necerēju, ka viņš varētu pievērst man uzmanību.

Cik uzjautrinoši vērot, kā visi piekrītoši māj. Lai gan esmu gana pievilcīga, tomēr Džeka filmzvaigznes cienīgā izskata dēļ cilvēki domā, cik ļoti man paveicies, ka viņš izvēlējies mani. Taču es biju domājusi pavisam ko citu.

- Greisai nav citu brāļu vai māsu, tāpēc, zinot, ka agrāk vai vēlāk viņai vienai būs jāuzņemas visas rūpes par Milliju, viņa domāja, ka es negribēšu ar viņu saistīties, - Džeks paskaidro.

- Tā jau ir noticis iepriekš, - es norādu.

Džeks papurina galvu. - Gluži pretēji - zinot, ka Greisa Millijas dēļ būtu gatava upurēt visu, es sapratu, ka viņa ir tā vienīgā sieviete, kuru esmu meklējis visu mūžu. Manā darbā ātri vien var zaudēt jebkādas ilūzijas un ticību cilvēciskumam.

- Vakar izlasīju avīzē, ka tevi atkal var apsveikt, - Rufuss paziņo, paceļot glāzi pret Džeku.

- Jā, labs darbs, - piekrīt Adams, kurš ir jurists tajā pašā firmā, kur Džeks. - Vēl viena uzvara tavā kontā.

- Tā bija pavisam vienkārša lieta, - Džeks pieticīgi iebilst.

- Tomēr bija diezgan grūti pierādīt, ka manas klientes ievainojumi nebija pašas roku darbs, jo viņai tiešām ir nosliece uz pašsakropļošanos.

- Bet vai kopumā šāda vardarbība ģimenē parasti nav viegli pierādāma? - Rufuss jautā, bet Daiena tikmēr stāsta Esterei, ja gadījumā viņa to vēl nezina, ka Džeks aizstāv apspiestas dvēseles vai - precīzāk - sievietes, kuras cieš no vīra vardarbības.

- Negribu mazināt tava lieliskā darba svarīgumu, bet parasti taču ir fiziski pierādījumi vai liecinieki, vai tad ne?

- Džeka stiprā puse ir spēja panākt, lai cietušās sievietes uzticas viņam un atklāti izstāsta visu, kas notiek, - paskaidro Daiena, kura, manuprāt, ir mazliet iemīlējusies Džekā. - Daudzām sievietēm nav neviena cita, kam lūgt palīdzību, un viņas baidās, ka neviens viņām neticēs.

- Viņš arī gādā, lai vainīgie nonāk aiz restēm uz ilgiem, ilgiem gadiem, - Adams piebilst.

- Es dziļi nicinu tādus vīriešus, kuri nežēlīgi izturas pret savām sievām, - Džeks stingri paziņo. - Tādi ir pelnījuši visbargāko sodu.

- Uz to ir vērts iedzert! - Rufuss atkal paceļ glāzi.

- Tu vēl neesi zaudējis nevienu prāvu, vai ne, Džek? - Daiena ieminas.

- Nē, un negrasos zaudēt arī turpmāk.

- Nepārtraukts uzvaras gājiens - tas gan ir iespaidīgi, -Rufuss domīgi nosaka.

Estere atkal pievēršas man. - Tava māsa Millija ir stipri jaunāka par tevi, - viņa ieminas, atgriežoties pie iesāktās sarunas.

- Jā, mums ir septiņpadsmit gadu starpība. Millija piedzima, kad mātei jau bija četrdesmit seši. Sākumā viņa pat neiedomājās, ka ir stāvoklī, tāpēc bija gluži satriekta, uzzinot, ka atkal gaida bērnu.

- Vai Millija dzīvo kopā ar jūsu vecākiem?

- Nē, viņa mitinās brīnišķīgā internātskolā Londonas ziemeļdaļā. Taču aprīlī Millija kļūs astoņpadsmit gadus veca, un šovasar skola būs jāatstāj. Žēl, ka tā, jo viņai tur ļoti patīk.

- Un kur tad viņa paliks? Pie vecākiem?

- Nē. - Es uz mirkli apklustu, zinot, ka nākamie vārdi izraisīs šoku. - Viņi dzīvo Jaunzēlandē.

Estere izbrīnā iepleš acis. - Jaunzēlandē?

- Jā. Viņi pagājušajā gadā, drīz pēc mūsu kāzām, devās uz turieni pavadīt vecumdienas.

- Skaidrs, - viņa atbild. Tomēr es saprotu, ka tas viņai šķiet dīvaini.

- Millija pārcelsies pie mums, - Džeks paskaidro. Viņš uzsmaida man. - Es jau zināju, ka tas būs viens no noteikumiem, lai Greisa piekristu precēties ar mani, un pieņēmu to ar lielāko prieku.

- Ļoti augstsirdīgi no tavas puses, - Estere secina.

- Nē, nepavisam - es priecājos, ka Millija dzīvos kopā ar mums. Mūsu ikdiena kļūs interesantāka, vai ne, mīļum?

Es paceļu glāzi un iedzeru malciņu vīna, lai nebūtu jāatbild.

- Tu laikam ar viņu labi saproties, - Estere ieminas.

- Es tikai ceru, ka Millija ir mani tikpat ļoti iemīļojusi kā es viņu, tomēr viņai bija diezgan grūti samierināties ar mūsu kāzām.

- Kāpēc tā?

- Man šķiet, tas Milliju mazliet satrieca, - es paskaidroju.

- Viņa jau no pirmā brīža bija sajūsmā par Džeku, bet, kad atgriezāmies no medusmēneša un Millija apjauta, ka viņš visu laiku būs kopā ar mani, viņu pārņēma greizsirdība. Taču tagad viss ir kārtībā. Džeks atkal ir viņas labākais draugs.

- Par laimi, tagad Millija visu savu nepatiku vērš pret Džor-džu Klūniju, - Džeks iesmejas.

- Džordžu Klūniju? - Estere brīnās.

- Jā, - pamāju ar galvu, priecājoties, ka Džeks ierunājās par to. - Es agrāk biju viņā mazliet ieķērusies...

- Kā jau mēs visas, - nomurmina Daiena.

- ... un Millija bija greizsirdīga, tāpēc, kad draugi man Ziemassvētkos uzdāvināja kalendāru ar Džordža Klūnija bildēm, viņa uz tā uzskribelēja: “Man nepatīk Džordžs Klūnijs”, tikai viņa bija nepareizi uzrakstījusi vārdu un uzvārdu: Ž-O-R-Š K-Ū-N-I-J-S, jo “L” burtu viņai ir pagrūti izrunāt un atcerēties, - es paskaidroju. - Tas bija tik mīļi!

Visi sāk smieties.

- Un tagad viņa visu laiku skandina, ka es viņai patīku, bet Klūnijs gan ne. Tas jau kļuvis par īstu skaitāmpantiņu - “Džek, tu man patīc, bet Žorš Kūnijs nepatīk”. - Džeks pasmaida.

- Jāatzīst, ka jūtos glaimots par pieminēšanu vienā teikumā ar tādu zvaigzni, - viņš pieticīgi piebilst.

Estere uzmet viņam skatienu. - Vai zini, tu pat esi mazliet līdzīgs viņam.

- Tikai Džeks ir daudz glītāks, - Adams viltīgi pasmaida. - Jūs nespēsiet noticēt, cik atviegloti mēs visi jutāmies, kad viņš apprecēja Greisu. Beidzot bija miers un sievietes birojā pārstāja viņu izmisīgi iekārot - un daži vīrieši arī, - viņš smiedamies piebilst.

Džeks labsirdīgi nopūšas. - Nu jau pietiek, Adam.

- Tu nestrādā, vai ne? - Estere jautā, atkal pievēršoties man. Es saklausu viņas balsī vāji slēptu nicīgumu, kādu strādājošas sievietes parasti izjūt pret nestrādājošām, tāpēc cenšos aizstāvēties.

- Agrāk es strādāju, bet aizgāju no darba īsi pirms apprecēšanās ar Džeku.

- Tiešām? - Estere izbrīnā sarauc pieri. - Kāpēc?

- Greisa negribēja pamest darbu, - Džeks iejaucas. - Taču viņa strādāja tik atbildīgā amatā, bet es negribēju atgriezties mājās pārguris un sastapt tikpat pārgurušu sievu. Varbūt tas bija savtīgi no manas puses - pierunāt viņu pamest darbu, taču vēlējos atgriezties mājās kā miera ostā, kur varēšu atbrīvoties no stresa. Greisa arī bieži devās komandējumos, bet es negribēju atgriezties tukšā mājā, jo tas man jau ilgo gadu laikā bija apnicis.

- Kur tad tu strādāji? - Estere jautā, cieši raudzīdamās manī ar bāli zilajām acīm.

- Es biju iepircēja veikalam Harrods.

Esteres acīs pazib apbrīna. Taču viņa neko sīkāk nejautā, tātad vēl nav gatava to izrādīt.

- Viņa lidoja apkārt pa pasauli pirmajā klasē, - Daiena sajūsmā izdveš.

- Ne jau pa visu pasauli, - es izlaboju. - Tikai uz Dienvidameriku. Es iepirku augļus, galvenokārt no Čīles un Argentīnas, - piebilstu tieši Esteres zināšanai.

Rufuss pievērš man apbrīnas pilnu skatienu. - Tas gan laikam bija interesanti.

- Bija gan, - es pamāju ar galvu. - Man ļoti patika.

- Tad jau tev tā visa pietrūkst, - Estere atkal to nesaka jautājošā toni.

- Nē, ne pārāk, - es meloju. - Man ir daudz kā cita, ar ko nodarboties.

- Un drīz būs jārūpējas par Milliju.

- Millija ir ļoti patstāvīga, turklāt viņa katru dienu strādās Medovgeitā.

- Dārzniecībā?

- Jā. Viņai ļoti patīk augi un puķes, tāpēc jauki, ka izdevās atrast tik piemērotu darbu.

- Un ko tad tu darīsi augām dienām?

- To pašu, ko tagad. Tu jau zini - gatavošu ēdienus, tīrīšu māju, kopšu dārzu, kad laiks būs piemērots.

- Nākamreiz jums būs jāatnāk uz svētdienas pusdienām un jāapskata dārzs, - Džeks iesaka. - Greisa tur uzbūrusi īstus brīnumus.

- Mīļo pasaulīt! - Estere bezrūpīgi iesaucas. - Tik daudz talantu! Es tiešām priecājos, ka man piedāvāja darbu Svētā Poli-karpa skolā. Biju jau pavisam nogarlaikojusies, augām dienām sēžot mājās.

- Kad tev jāsāk strādāt?

- Nākammēnes. Es aizstāšu kādu skolotāju, kura dosies pēcdzemdību atvaļinājumā.

Es pievēršos Rufusam. - Džeks teica, ka jums ar Esteri ir liels dārzs, - uzvedinoši ieminos, un, kamēr pasniedzu vēl steiku, kas kopā ar dārzeņiem glabājas uz sildvirsmas, sarunas pie galda pievēršas daiļdārzniecībai, atstājot mani ēnā. Vērojot, kā visi līksmi smejas un tērzē, neviļus izjūtu skaudību pret abām sievietēm un sāku gudrot, kā būtu dzīvot tā kā Daienai vai Esterei, kam nav jāuzņemas atbildība par tādu tuvinieku kā Millija. Taču mani uzreiz pārņem vainas apziņa, jo mīlu Milliju vairāk par savu dzīvību un neatteiktos no viņas ne par kādām pasaules bagātībām. Jau iedomājoties par viņu, mana apņēmība pieaug, un es braši ceļos no krēsla.

- Vai visi ir gatavi desertam? - noprasu.

Kopā ar Džeku novācu traukus no galda, un viņš seko man uz virtuvi, kur es tos kārtīgi sakrauju izlietnē, lai vēlāk noskalotu, bet viņš tikmēr nomazgā un noglabā lielo gaļas nazi. Manis pagatavotais deserts ir īsts mākslas darbs - perfekta neieplaisā-jusi bezē kūka trīs collu augstumā, pildīta ar saputotu Devonas krēmu. Paņemu trauku ar iepriekš sagatavotajiem augļiem un uzmanīgi novietoju uz krēma mango, ananasu, papaijas un kivi šķēlītes, pēc tam pievienoju zemenes, avenes un mellenes.

Satverot plaukstā granātābolu, pēkšņi uzbango atmiņas par citiem laikiem, citu dzīvi, kad saules staru glāsti un līksmas sarunas bija neatņemama dzīves daļa. Uz īsu mirkli aizveru acis, atceroties pagājušos laimīgos laikus.

Attopos, ka Džeks gaida, izstiepis roku man pretī, un pasniedzu augli viņam. Viņš pārgriež to uz pusēm, bet es pēc tam ar karoti izņemu granātābola sēklas un pārkaisu pārējiem augļiem. Kad deserts gatavs, nesu to uz ēdamistabu, kur viesi sagaida to ar sajūsmas izsaucieniem, apstiprinot, ka Džeka izvēle ir bijusi pareiza, - es gribēju gatavot kastaņu un šokolādes kūku franču gaumē.

- Vai tu spēj noticēt, ka Greisa nekad nav mācījusies kulinārijas kursos? - Daiena uzrunā Esteri, paņemdama karotīti.

- Esmu sajūsmā par šādu meistarību, un tu? Taču tagad vairs neielīdīšu jaunajā bikini, - viņa piebilst un novaidoties paplikšķina pa vēderu caur zilo lina kleitu. - Man tiešām nevajadzētu ēst desertu, zinot, ka tikko esam rezervējuši vasaras ceļojumu, taču tas ir tik garšīgs, ka nespēju pretoties!

- Uz kurieni jūs dosieties? - Rufuss jautā.

- Uz Taizemi, - Adams atbild. - Mēs gatavojāmies doties uz Vjetnamu, taču, kad ieraudzījām Džeka un Greisas fotogrāfijas no pēdējā Taizemes ceļojuma, nolēmām atlikt Vjetnamu uz nākamo gadu. - Viņš ar viltīgu smaidu paraugās uz Daienu.

- Tikko Daiena bija apskatījusi tās viesnīcas bildi, kurā viņi bija apmetušies, nekas cits vairs neatlika.

- Tad jūs arī dzīvosiet tajā pašā viesnīcā?

- Nē, tur vairs nebija brīvu numuru. Diemžēl mēs nevaram atļauties doties atvaļinājumā mācību gada laikā.

- Izbaudi tādu brīvību, kamēr vēl vari, - Estere iesaka, pievēršoties man.

- Tā arī darīšu.

- Vai jūs šogad vēlreiz dosieties uz Taizemi? - Adams jautā.

- Tikai tad, ja paspēsim līdz jūnijam, bet maz ticams, jo drīz sāksies Tomasina prāva, - Džeks atbild. Viņš pāri galdam pievērš man zīmīgu skatienu. - Pēc tam taču Millija būs kopā ar mums.

Aizturu elpu, cerēdama, ka neviens neieteiks mums mazliet nogaidīt un ņemt Milliju līdzi ceļojumā.

- Tomasina lieta? - Rufuss ziņkāri iepleš acis. - Esmu par to kaut ko dzirdējis. Vai viņa sieva ir tava kliente?

- Jā, tieši tā.

- Dena Andersone, - viņš domīgi nosaka. - Laikam interesanta lieta.

- Jā, ir gan, - Džeks piekrīt. Tad viņš pievēršas man. - Mīļum, ja visi jau ir paēduši, varbūt tu varētu parādīt Esterei mūsu pēdējā Taizemes ceļojuma fotogrāfijas?

Man sažņaudzas sirds. - Es gan šaubos, vai Estere gribēs redzēt tādas parastas atvaļinājuma bildes, - tīši nevērīgā tonī iebilstu. Tomēr kaut niecīgākās mūsu domstarpības uzreiz uzkurina Esteres ziņkāri.

- Es ļoti gribētu tās redzēt! - viņa iesaucas.

Džeks atstumj krēslu un pieceļas. Paņem no atvilktnes fotoalbumu un pasniedz to Esterei.

- Mēs ar Greisu pagatavosim kafiju, kamēr jūs skatīsieties fotogrāfijas. Varbūt dodieties uzreiz uz viesistabu - tur būs ērtāk.

Kad atgriežamies no virtuves ar kafijas paplāti, Daiena sajūsminās par fotogrāfijām, bet Estere vēro tās klusēdama.

Jāatzīst, fotogrāfijas tiešām ir iespaidīgas, un tajās, kurās esmu redzama es, izskatos tiešām lieliski - burvīgi iedegusi, tik slaida kā divdesmit gadu vecumā un ģērbusies katrā bildē citā bikini. Daudzos attēlos stāvu pie greznas viesnīcas vai sauļojos privātā pludmalē, sēžu bārā vai restorānā pie krāsaina kokteiļa glāzes un eksotisku gardumu porcijas. Katrā bildē es smaidu, pacēlusi galvu pret kameru kā īsts bezrūpīgas un izlutinātas, tik ļoti laimīgi precētas sievietes iemiesojums. Fotografēšanas jomā Džeks ir īsts perfekcionists - viņš uzņem vienu un to pašu kadru vēl un vēlreiz, līdz ir pilnībā apmierināts ar rezultātu, tāpēc esmu iemācījusies panākt vēlamo efektu jau pirmajā reizē. Dažās izpalīdzīgu svešinieku uzņemtās fotogrāfijās esam redzami arī abi kopā. Daiena uzreiz ķircinoši aizrāda, ka tajās mēs biežāk mīļi raugāmies viens otram acīs, nevis kamerā.

Džeks salej tasēs kafiju.

- Vai kāds vēlas šokolādi? - apjautājos, pēc iespējas neuzkrītošāk sniedzoties pēc Esteres atnestās kastes.

- Es domāju, ka visi jau ir diezgan pieēdušies, - Džeks ieminas un paraugās uz viesiem, gaidot apstiprinājumu.

- Bez šaubām, - Rufuss piekrīt.

- Es vairs nespētu apēst ne kripatu, - Adams novaidas.

- Tad nolikšu to glabāties rezervē, - Džeks pastiepj roku pēc kārbas, un es jau samierinos ar domu, ka nekad nenobaudīšu šos gardumus, bet tad mani izglābj Daiena.

- Nemaz neuzdrošinies - es gan neatteikšos no kādas konfektes.

- Laikam nav vērts pieminēt jauno bikini, - Adams tēlotā izmisumā nopūšas, pārmetoši šūpojot galvu.

- Itin nemaz nav vērts, - Daiena piekrīt, paņem konfekti no Džeka pasniegtās kārbas un padod to tālāk. Es paņemu vienu konfekti, uzreiz iemetu mutē un piedāvāju kasti Esterei. Kad viņa atsakās, paņemu vēl vienu un tad pasniedzu kasti atpakaļ Daienai.

- Kā tev tas izdodas? - Daiena jautā, izbrīnā vērodama mani.

- Kas, lūdzu?

- Tik daudz ēst un nepieņemties svarā.

- Veiksme, - es atbildu, pasniedzoties un paņemot vēl vienu konfekti. - Un kontrole.

Tikai tad, kad pulkstenis rāda pusdivpadsmit, Estere ierosina doties mājup. Hallē Džeks izsniedz viesiem mēteļus, un, kamēr viņš palīdz Daienai un Esterei tos uzvilkt, es piekrītu satikties ar viņām pilsētā nākamajā piektdienā pusvienos restorānā Chez Louis. Daiena uz atvadām apkampj mani, pēc tam es paspiežu Esteres šauro plaukstu, sakot, ka ar prieku gaidīšu tikšanos ar viņu. Vīrieši uz atvadām noskūpsta mani uz vaiga, un visi aizejot pateicas mums par brīnišķīgo vakaru. Visapkārt skan tik nemitīgas slavas dziesmas, un, kolīdz Džeks ir aizvēris durvis aiz viesiem, skaidri zinu, ka esmu spoži uzvarējusi. Taču jāpārliecinās, lai arī Džeks to neaizmirst.

- Mums rīt jāizbrauc vienpadsmitos, - atgādinu, pievēršoties viņam. - Lai paspētu laikā uz pusdienām kopā ar Milliju.

PAGATNE

Mana brīnišķīgā dzīve sākās pirms pusotra gada tajā dienā, kad Džeks parkā uzlūdza Milliju uz deju. Daļa no tā, ko teicu Esterei, bija patiesība - es iepriekšējā svētdienā biju redzējusi Džeku parkā, taču nebiju domājusi, ka viņš varētu pievērst uzmanību man. Kaut vai tāpēc vien, ka viņš bija tik neparasti izskatīgs, bet es tolaik nebiju tik glīta kā tagad. Turklāt biju kopā ar Milliju.

Dažkārt saviem pielūdzējiem par māsu pastāstīju jau pašā sākumā, bet citreiz - ja puisis man īpaši patika - pateicu vien to, ka man ir jaunākā māsa, kura mācās internātskolā, bet Dauna sindromu pieminēju tikai tad, kad jau vairākas nedēļas regulāri satikāmies. Daži, to uzzinājuši, nesaprata, kā reaģēt, un vairs nepalika manā tuvumā pietiekami ilgi, lai kaut ko pateiktu. Citi izrādīja interesi, varbūt pat gatavību palīdzēt, bet tikai līdz brīdim, kad satika Milliju, un atšķirībā no Džeka nespēja raksturot viņas spontāno rīcību kā burvīgu. Divi no pašiem labākajiem palika kopā ar mani vēl krietnu brīdi pēc iepazīšanās ar Milliju, tomēr nespēja īsti samierināties ar to, cik svarīga loma māsai ir manā dzīvē.

Nelaime vienmēr bija viena un tā pati - es jau sen biju apsolījusi Millijai, ka tad, kad pienāks laiks atstāt brīnišķīgo, bet ļoti dārgo skolu, viņa varēs dzīvot pie manis, un negrasījos māsu pievilt. Tāpēc pirms sešiem mēnešiem mani pameta Alekss -vīrietis, ar kuru pēc laimīgi kopā pavadītiem diviem gadiem biju cerējusi palikt kopā visu mūžu. Taču pēc Millijas sešpadsmitās dzimšanas dienas pārcelšanās brīdis sāka tuvoties tik

draudīgi, ka Alekša nervi neizturēja, - un es trīsdesmit divu gadu vecumā atkal biju palikusi viena un nopietni šaubījos, vai jebkad satikšu vīrieti, kurš būs gatavs pieņemt savā dzīvē gan mani, gan Milliju.

Todien parkā es nebiju vienīgā, kas ievēroja Džeku, bet, iespējams, izturējos visneuzkrītošāk. Dažas jaunas sievietes atklāti uzsmaidīja viņam, cenšoties piesaistīt uzmanību, bet pusaugu meitenes ķiķināja, aizlikušas plaukstu priekšā mutei, un satraukti sačukstējās, ka viņš laikam ir filmzvaigzne. Vecākas dāmas atzinīgi nopētīja viņu, bet pēc tam, ja bija kopā ar pavadoni, uzmeta viņam tādu kā vilšanās pilnu skatienu. Pat vīrieši pievērsa uzmanību Džekam, kad viņš staigāja pa parku, jo viņam piemita tik neuzkrītoša elegance, ko nevar nepamanīt. Vienīgi Millija nebija pamanījusi Džeku. Iegrimusi kāršu spēlē, viņa bija tikai vienas domas pārņemta - kā uzvarēt.

Tāpat kā daudzi citi todien, augusta beigās, arī mēs ieturējām pikniku zālienā netālu no estrādes. Ar acs kaktiņu ievēroju, kā Džeks apsēžas uz soliņa turpat tuvumā, un, kad viņš izņēma no kabatas grāmatu, atkal pievērsos Millijai, apņēmusies nepieļaut, ka glītais svešinieks pamana manu interesi par viņu. Kamēr Millija dalīja kārtis nākamajai partijai, es nospriedu, ka viņš laikam ir ārzemnieks, varbūt itālis, kas ieradies Londonā pavadīt nedēļas nogali kopā ar sievu un bērniem, kuri pašlaik apskata kādu pieminekli vai ko tamlīdzīgu un vēlāk pievienosies viņam.

Cik varēju spriest, viņš tajā pēcpusdienā pat nepaskatījās uz manu pusi, it kā nemaz nebūtu dzirdējis Millijas skaļos izsaucienus “Uzvarēju!”. Drīz pēc tam mēs devāmies prom, jo Millijai bija jāatgriežas skolā ne vēlāk par sešiem, lai septiņos varētu vakariņot. Lai gan es nedomāju, ka vēl kādreiz satikšu parkā pamanīto vīrieti, tomēr atcerējos viņu bieži un sāku iztēloties, ka viņš nav precējies, ka ir ievērojis mani un iemīlējies, tāpēc gatavojas atgriezties parkā arī nākamajā svētdienā, cerēdams atkal mani satikt. Nebiju šādi fantazējusi ne par vienu vīrieti kopš pusaudzes gadiem, tāpēc apjautu, ka laikam sāku zaudēt

cerības apprecēties un izveidot ģimeni. Lai gan biju no sirds pieķērusies Millijai, vienmēr biju iztēlojusies, ka tad, kad viņa pārcelsies pie manis, man jau būs savi bērni un viņa kļūs par vienu no manas ģimenes locekļiem, nevis par vienīgo tuvinieci. Es patiesi mīlēju māsu, tomēr doma par kopīgu novecošanu divatā mani biedēja.

Nākamajā nedēļā, tajā dienā, kad parkā spēlēja orķestris, nebiju pamanījusi Džeku līdz pat brīdim, kad viņš piegāja pie Millijas, kura vienatnē dejoja pie skatuves, apskāvusi tikai viņai vien redzamu partneri. Šādos brīžos Millijas rīcība mani izraisīja pretrunīgas izjūtas. Lai gan patiesi lepojos, ka māsa spējusi tik labi apgūt dejas soļus, tomēr dedzīgi gribēju viņu aizstāvēt un, izdzirdot aiz muguras kādu iesmeļamies, centos iestāstīt sev, ka šie smiekli droši vien ir labsirdīgi un, pat ja ne, tie nespēs sabojāt Millijas dejotprieku. Tomēr vēlme vest māsu atpakaļ bija stipra, un es par to uz sevi dusmojos, gandrīz vai pirmoreiz ilgojoties, kaut Millija būtu tāda pati kā visi. Iztēlē pazibēja ainas, kā būtu izveidojusies mūsu dzīve - mana dzīve -, bet tobrīd, steidzīgi valdot acīs saskrējušās sarūgtinājuma asaras, ieraudzīju Džeku tuvojamies Millijai.

Uzreiz viņu nepazinu un nodomāju, ka viņš grib likt Millijai apsēsties, tāpēc piecēlos, lai iejauktos, ja vajadzēs. Tikai tad, kad viņš paklanījās un pastiepa viņai pretī roku, attapos, ka tas ir tas pats vīrietis, par kuru biju sapņojusi visu nedēļu. Kad viņš pēc divām dejām atveda Milliju atpakaļ pie manis, biju jau glīto svešinieku iemīlējusi.

- Vai drīkst? - viņš jautāja, norādot uz krēslu man blakus.

- Jā, protams! - Pateicīgi viņam uzsmaidīju. - Paldies, ka dejojāt ar Milliju, tas bija ļoti laipni no jūsu puses.

- Man pašam tas sagādāja vislielāko prieku, - viņš nopietni atbildēja. - Millija ir ļoti laba dejotāja.

- Jauks cilvēks! - Millija paziņoja, starodama smaidā.

- Džeks.

- Jauks Džeks.

- Jāiepazlstas taču, kā pienākas. - Viņš pasniedza roku.

- Džeks Eindžels.

- Greisa Heringtona, - es atbildēju, paspiežot viņa plaukstu.

- Millija ir mana māsa. Vai jūs esat atbraucis atvaļinājumā?

- Nē, es šeit dzīvoju. - Gaidīju piebildi “ar sievu un bērniem”, taču tā nesekoja, tāpēc zaglīgi palūkojos uz viņa kreiso roku, un, pamanot, ka laulības gredzena uz tās nav, mani pārņēma tik pēkšņs prieka vilnis, ka nācās sev stingri atgādināt - tas vien vēl neko nenozīmē. - Un jūs? Vai jūs ar Milliju esat atbraukušas apskatīt Londonu?

- Nē, ne gluži. Es dzīvoju Vimbldonā, bet nedēļas nogalēs bieži vedu Milliju šurp.

- Vai viņa dzīvo kopā ar jums?

- Nē, viņa mitinās internātskolā. Pēc iespējas cenšos viņu apciemot katru nedēļas nogali, taču darba darīšanās daudz jāceļo uz ārzemēm, tāpēc vienmēr tas neizdodas. Par laimi, viņai ir brīnišķīga aprūpētāja, kas var aizstāt mani, kad nespēju ierasties. Un, protams, ari mūsu vecāki apciemo Milliju.

- Jums laikam ir aizraujošs darbs. Vai drīkstu jautāt, ar ko jūs nodarbojaties?

- Iepērku augļus. - Viņš pievērsa man neizpratnes pilnu skatienu. - Veikalam Harrods.

- Un ceļošana?

- Iepērku augļus Argentīnā un Čīlē.

- Tas laikam ir interesanti.

- Ir gan, - es piekritu. - Un ar ko jūs nodarbojaties?

- Es esmu jurists.

Millija, mūsu sarunas garlaikota, pavilka mani aiz piedurknes. - Dzert, Greisa. Un saldējumu. Man karsti.

Atvainodamās uzsmaidīju Džekam. - Laikam man tagad būs jāiet. Vēlreiz paldies, ka dejojāt ar Milliju.

- Varbūt atļausiet man uzaicināt jūs ar Milliju uz tēju? -Viņš paliecās uz priekšu, lai paraudzītos uz Milliju, kas sēdēja man otrā pusē. - Kā tev šķiet, Millij? Vai tu gribētu iedzert tēju?

- Sulu, - Millija, priekā starodama, atbildēja. - Sulu, ne tēju. Negaršo tēja.

- Nu tad lai būtu sula, - Džeks pieceldamies piekrita. - Vai iesim?

- Nē, drizāk ne, - es iebildu. - Jūs jau tā bijāt pārāk laipns pret mums.

- Lūdzu! Man tas sagādātu prieku. - Viņš atkal pievērsās manai māsai. - Millij, vai tev garšo kūkas?

Viņa dedzīgi pamāja ar galvu. - Jā, kūkas gardas.

- Tad viss izlemts.

Devāmies caur parku uz restorānu - mēs ar Milliju, saķērušās elkoņos, un Džeks mums līdzās. Kad pēc stundas šķīrāmies, es jau biju piekritusi nākamajā ceturtdienā doties vakariņās kopā ar Džeku, un drīz vien viņš bija kļuvis par manas dzīves neatņemamu daļu. Nebija grūti viņu iemīlēt, jo viņam piemita jauki, veclaicīgi paradumi - viņš atvēra man durvis, palīdzēja uzvilkt mēteli un sūtīja ziedus. Viņš ļāva man justies svarīgai, aprūpētai, un pats galvenais - viņš bija ļoti iemīļojis Milliju.

Apmēram pēc trīs mēnešus ilgas satikšanās Džeks izteica vēlmi iepazīties ar maniem vecākiem. Tas mani mazliet samulsināja, jo biju jau viņam paskaidrojusi, ka manas attiecības ar vecākiem nav īpaši tuvas. Es samelojos Esterei. Mani vecāki negribēja vēl vienu bērnu un pēc Millijas piedzimšanas pavisam noteikti viņu negribēja. Bērnībā es visu laiku uzbāzos vecākiem ar lūgumu sagādāt brālīti vai māsiņu, līdz beidzot viņi lika man apsēsties un skarbā atklātībā paskaidroja, ka nekad nav īsti gribējuši bērnus. Tāpēc tad, kad aptuveni pēc desmit gadiem māte atklāja, ka atkal ir stāvokli, viņu pārņēma šausmas. Tikai tad, kad nejauši noklausījos, kā viņa ar tēvu apspriež vēlīna aborta riskus, apjautu, ka viņa gaida bērniņu, un iedegos svētā sašutumā, uzzinot par nodomu nonāvēt mazo brālīti vai māsiņu, par kuru vienmēr biju sapņojusi.

Mēs strīdējāmies līdz pagurumam. Viņi uzstāja, ka mātei ir jau četrdesmit seši gadi un tādā vecumā grūtniecība ir riskanta.

Es norādīju, ka viņa ir stāvoklī jau piecus mēnešus un tādā termiņā aborts ir aizliegts ar likumu - turklāt arī nāves grēks (abi vecāki bija katoļi). Un tā nu, piesaucot palīgā vainas apziņu un ticību Dievam, es uzvarēju, un māte negribīgi turpināja iznēsāt bērniņu.

Kad Millija bija nākusi pasaulē un atklājās, ka viņai ir iedzimts Dauna sindroms un arī citas kaites, nespēju saprast vecāku nepatiku pret viņu. Es iemīlēju mazo māsiņu no pirmā mirkļa un nesaskatīju viņā nekādu atšķirību no citiem jaundzi-mušiem mazulīšiem. Tāpēc, kad māte iegrima smagā depresijā, es uzņēmos ikdienas rūpes par Milliju - no rīta pirms došanās uz skolu pabaroju viņu un nomainīju autiņus, pēc tam atgriezos pusdienu pārtraukumā, lai atkal paveiktu to pašu. Kad māsiņai bija trīs mēneši, vecāki paziņoja, ka gatavojas nodot viņu adopcijai un pārcelties uz Jaunzēlandi, kur dzīvo mātes vecāki, jo sen jau bija lolojuši šādu sapni. Es izmisumā kliedzu un raudāju, ka viņi nedrīkst atdot Milliju svešiem ļaudīm, apsolīju nedoties studēt universitātē, bet gan palikt mājās un rūpēties par māsiņu, taču vecāki neko negribēja dzirdēt. Nespējot apturēt jau uzsākto adopcijas procedūru, iedzēru milzīgu zāļu devu. Tā bija muļķīga rīcība, bērnišķīgs mēģinājums likt saprast, cik nopietna ir mana attieksme, tomēr dīvainā kārtā tas iedarbojās. Man jau bija astoņpadsmit gadi, tāpēc ar dažādu sociālo darbinieku palīdzību vienojāmies, ka es būšu Millijas galvenā aprūpētāja un pati viņu uzaudzināšu, savukārt vecāki sniegs mums finansiālu atbalstu.

Es rīkojos pamazām, soli pa solim. Kad Milliju pieņēma vietējā bērnudārzā, sāku strādāt nepilnā slodzē. Mana pirmā darbavieta bija kādas lielveikalu ķēdes augļu iepirkšanas nodaļā. Vienpadsmit gadu vecumā Millijai piedāvāja vietu kādā skolā, kas man pārāk atgādināja patversmi, tāpēc sašutumā atteicos un nolēmu sameklēt kaut ko piemērotāku. Pavadīju neskaitāmas stundas kopā ar māsu, mācīdama viņai patstāvīgas dzīves prasmes, ko viņa diez vai būtu apguvusi bez manis, un man šķita,

ka tieši runas prasmju, nevis prāta spēju trūkums neļauj viņai pietiekami labi iekļauties sabiedrībā.

Bija ilgi, grūti jācīnās, lai atrastu kādu parastu vispārizglītojošo skolu, kurā Milliju pieņemtu, un tas man izdevās tikai tāpēc, ka vienas skolas direktore bija progresīvi domājoša sieviete bez liekiem aizspriedumiem, turklāt viņas jaunākais brālis arī cieta no Dauna sindroma. Viņas vadītā privātā meiteņu internātskola bija lieliski piemērota Millijai, taču ļoti dārga, un, tā kā vecāki nespēja par to samaksāt, es nolēmu pati to uzņemties. Aizsūtīju savu CV uz vairākiem uzņēmumiem kopā ar pavadvēstuli, kurā paskaidroju, kāpēc man tik ļoti vajadzīgs stabils, labi apmaksāts darbs, un galu galā mani pieņēma Harrods.

Kad mani sāka sūtīt komandējumos, kuriem ar prieku piekritu, lai kaut uz brīdi izrautos brīvībā, vecāki negribēja nedēļas nogalēs uzņemt Milliju savās mājās bez manis. Taču viņi brauca ciemos uz skolu, un Millijas aprūpētāja Dženisa pieskatīja viņu visu pārējo laiku. Kad pie apvāršņa draudīgi sāka parādīties nākamā problēma - kur Millija paliks pēc skolas beigšanas -, apsolīju vecākiem, ka ņemšu māsu pie sevis, lai viņi beidzot varētu emigrēt uz Jaunzēlandi. Un kopš tā brīža viņi nepacietīgi skaita dienas līdz brīvībai. Es vecākiem neko nepārmetu - savā ziņā viņi pat mīlēja gan mani, gan Milliju un mēs mīlējām viņus. Taču viņi bija tādi cilvēki, kuri it nemaz nav piemēroti vecāku lomai.

Tā kā Džeks tik ļoti uzstāja, ka vēlas tikties ar maniem vecākiem, piezvanīju mātei un jautāju, vai mēs drīkstam aizbraukt ciemos nākamajā svētdienā. Tuvojās novembra beigas. Bijām paņēmuši līdzi arī Milliju. Lai gan vecāki mūs nesagaidīja gluži ar kvēliem apkampieniem, tomēr redzēju, ka māte atzinīgi novērtē Džeka nevainojamās manieres un tēvs jūtas pagodināts, ka Džeks izrāda interesi par viņa pirmizdevumu kolekciju. Mēs devāmies prom jau drīz pēc pusdienām, un, kad bijām aizveduši Milliju atpakaļ uz skolu, bija jau vēla pēcpusdiena. Es gatavojos uzreiz atgriezties mājās, jo darbā bija gaidāma saspringta

rosība pirms došanās uz Argentīnu nedēļas otrajā pusē. Taču, kad Džeks aicināja mani pastaigā pa Rldženta parku, labprāt piekritu, lai gan sāka jau satumst. Šoreiz vairs tā nepriecājos par gaidāmo ceļojumu kā agrāk - kopš iepazīšanās ar Džeku sāku uztvert lielo komandējumu slodzi drīzāk kā traucēkli, kura dēļ mēs pārāk maz laika pavadījām kopā. Turklāt pārāk reti divatā, biežāk kopā ar draugiem vai trijatā ar Milliju.

- Kā tev patika mani vecāki? - apjautājos, kad bijām kādu brīdi staigājuši klusēdami.

- Viņi bija lieliski! - Džeks pasmaidīja.

Šāda vārdu izvēle mani pārsteidza. - Kā to saprast?

- Vienkārši viņi bija tieši tādi, kā cerēju.

Slepus ieskatījos viņa sejā, pūloties saprast, vai viņš ironizē, jo vecāki nebija izrādījuši lielu sajūsmu par mums. Taču tad atcerējos Džeka teikto, ka viņa vecāki, kuri pirms dažiem gadiem miruši, bijuši ļoti atsvešināti, un nospriedu, ka laikam tāpēc viņš tā priecājas par manu vecāku remdeno laipnību.

Mēs pagājām vēl mazliet tālāk, un, kad bijām nonākuši pie skatuves, kur Džeks dejoja ar Milliju, viņš mani apturēja.

- Greisa, vai tu pagodināsi mani, kļūstot par manu sievu? -viņš jautāja.

Šis bildinājums bija tik negaidīts, ka es to pirmajā mirklī noturēju par joku. Lai gan klusībā biju lolojusi cerību, ka mūsu attiecības pēc laika varētu vainagoties ar laulību, tomēr man šķita, ka tas notiks ne agrāk kā pēc pāris gadiem. Varbūt nojaušot manu vilcināšanos, Džeks apskāva mani.

- Jau no tā brīža, kad ieraudzīju tevi sēžam tur, zālienā, kopā ar Milliju, sapratu, ka tu esi tā sieviete, kuru esmu gaidījis visu mūžu. Tagad vairs nevēlos gaidīt ne mirkli, līdz tu kļūsi par manu sievu. Tieši tāpēc gribēju iepazīties ar taviem vecākiem, lai varētu lūgt tava tēva svētību. Man par prieku, viņš to deva nešauboties.

Man šķita uzjautrinoši, ka tēvs tik viegli piekritis manām laulībām ar pilnīgu svešinieku, par kuru viņš neko nezina. Taču,

stāvot parkā Džeka apskāvienos, nesapratu, kāpēc sajūsmai par saņemto bildinājumu piejaucas raižu un nemiera piegarša, un, tikko biju attapusies, ka tas ir Millijas dēļ, Džeks ierunājās atkal.

- Greisa, pirms atbildēsi, tev kaut kas jāzina. - Tas izklausījās tik nopietni, un man šķita, ka sekos atzīšanās par bijušo sievu, bērnu vai kādu briesmīgu slimību. - Es tikai gribu, lai tu zini -lai kur mēs dzīvotu, tur vienmēr būs vieta arī Millijai.

- Tu nespēj iedomāties, ko man nozīmē šāds solījums, -atbildēju ar asarām acīs. - Paldies tev.

- Tad tu esi ar mieru precēties ar mani? - viņš pārjautāja.

- Jā, protams, esmu ar mieru.

Viņš izņēma no kabatas gredzenu, satvēra manu plaukstu un uzvilka gredzenu pirkstā. - Cik drīz? - viņš klusu iejautājās.

- Cik drīz vien vēlies, - es paraudzījos uz lielo briljantu.

- Cik skaists, Džek!

- Priecājos, ka tev patīk. Nu tad varbūt kādudien martā? Skaļi iesmējos. - Martā! Kā gan mēs tik īsā laikā pagūsim

sarīkot kāzas?

- Tas nebūs tik grūti. Man jau ir padomā svinību vieta -Krenlijas parks Heklskombā. Tā ir privāta lauku māja, kas pieder kādam manam draugam. Parasti viņš rīko kāzu svinības tikai ģimenes locekļiem, taču zinu, ka neatteiks uzņemt arī mūs.

- Tas izklausās burvīgi, - priecīgi atbildēju.

- Ja vien tu negribēsi saaicināt pārāk daudz viesu.

- Nē, tikai vecākus un dažus draugus.

- Tad šis jautājums ir nokārtots.

Vēlāk, vedot mani mājās, Džeks ierosināja nākamās dienas vakarā kopīgi iedzert kādā bārā, jo viņš vēlējās apspriest ar mani dažas lietas pirms manas došanās trešdien uz Argentīnu.

- Ja gribi, vari ienākt tagad pie manis, - es aicināju.

- Diemžēl man tiešām tūlīt jābrauc mājās. Rīt no rīta agri jāiet uz darbu.

Mani pēkšņi pārņēma vilšanās.

- Es ar lielāko prieku pavadītu šo nakti kopā ar tevi, - viņš paskaidroja, pamanījis to, - bet man vēl jāizskata daži lietas dokumenti.

- Nespēju noticēt, ka esmu piekritusi precēties ar vīrieti, ar kuru vēl pat neesmu pārgulējusi, - es žēlojos.

- Tad varbūt aizbrauksim kaut kur kopā uz pāris dienām -nākamajā nedēļas nogalē, kad būsi atgriezusies no Argentīnas? Aiziesim pusdienās kopā ar Milliju un pēc tam, kad būsim viņu aizveduši atpakaļ uz skolu, dosimies uz Krenlijas parku un sameklēsim kādu lauku viesnīciņu, kur pavadīt nakti. Vai tas derēs?

- Jā, - es pateicīgi pamāju ar galvu. - Kur rītvakar satiksimies?

- Varbūt viesnīcas Connaught bārā?

- Ja braukšu tieši no darba, varu tur būt ap septiņiem.

- Lieliski.

Visu nākamo dienu nemitīgi lauzīju galvu, gudrojot, ko tik svarīgu Džeks grib apspriest pirms manas došanās uz Argentīnu.

Man ne mirkli neienāca prātā, ka viņš gribēs, lai es aizeju no darba un mēs pārvācamies dzīvot ārpus Londonas. Biju domājusi, ka pēc apprecēšanās turpināsim dzīvot apmēram tāpat kā iepriekš, tikai abi kopā viņa dzīvoklī, jo tas atrodas tuvāk pilsētas centram. Viņa priekšlikumi mani apstulbināja. Pamanījis manu lielo pārsteigumu, viņš centās paskaidrot, norādot to pašu, kas man bija ienācis prātā iepriekšējā dienā, - ka trīs mēnešu pazīšanās laikā mēs esam pārāk maz laika pavadījuši kopā.

- Kāda gan jēga precēties, ja mēs tik reti redzēsim viens otru? - viņš jautāja. - Mēs nevaram turpināt tāpat kā līdz šim, turklāt es to nevēlos. Jāievieš kādas pārmaiņas, turklāt ceru, ka mums būs bērni, un, jo drīzāk, jo labāk... - Viņš uz mirkli apklusa. - Tu taču gribi bērnus, vai ne?

- Jā, Džek, protams, gribu! - Es pasmaidīju.

- Prieks to dzirdēt! - Viņš satvēra manu plaukstu. - Jau pirmoreiz, ieraugot tevi kopā ar Milliju, sapratu, ka tu būtu brīnišķīga māte. Ceru, ka nebūs ilgi jāgaida, līdz tu mani iecelsi tēva godā.

Nespēju parunāt no saviļņojuma, ka varēšu laist pasaulē šī lieliskā vīrieša bērnu. - Bet varbūt tu labāk gribētu dažus gadus nogaidīt, - viņš nedroši turpināja.

- Nē, ne jau tāpēc, - atkal atguvu runas spējas. - Tikai neredzu iespēju pamest darbu, kamēr Millija vēl mācās skolā. Es taču apmaksāju skolas rēķinus, saproti, tāpēc vēl pusotru gadu nevarēšu aiziet no darba.

- Nevar būt ne runas par strādāšanu vēl pusotru gadu, -Džeks stingri iebilda. - Millija var pārvākties pie mums uzreiz, kad būsim atgriezušies no medusmēneša.

Vainīgi ieskatījos viņam acīs. - Lai cik ļoti es mīlu Milliju, tomēr tiešām vēlētos vispirms pavadīt kaut nedaudz laika divatā ar tevi. Un viņai skolā tik ļoti patīk, ka žēl likt to atstāt veselu gadu ātrāk. - Brīdi apdomājos. - Varbūt pajautāsim skolas vadībai, ko viņi domā?

- Protams. Un varbūt jāpajautā arī pašai Millijai, ko viņa vēlas. Vismaz es noteikti priecātos, ja viņa izlemtu uzreiz pārvākties pie mums. Bet, ja visi nospriedīs, ka labāk būs, ja viņa paliks skolā, es uzstāju, ka apmaksāšu viņas mācību maksu. Galu galā drīz taču viņa kļūs arī par manu māsu. - Viņš atkal satvēra manu plaukstu. - Apsoli, ka atļausi man palīdzēt.

Apjukusi raudzījos uz viņu. - Nemaz nezinu, ko teikt.

- Tad nesaki neko. Tikai apsoli, ka padomāsi par atlūguma iesniegšanu. Negribu, lai tu pēc apprecēšanās būtu caurām dienām aizņemta darbā. Tagad pastāsti, kādā mājā tu gribētu dzīvot. Man tas jāzina, jo, ja atļausi, es vēlētos nopirkt tavu sapņu māju kā kāzu dāvanu.

- Neesmu nekad tā īsti par to domājusi, - es atzinos.

- Nu tad padomā tagad, jo tas ir svarīgi. Vai tu gribētu lielu dārzu, peldbaseinu, daudz guļamistabu?

- Lielu dārzu noteikti. Peldbaseini man ir vienaldzīgi, bet guļamistabu skaits atkarīgs no bērnu skaita.

- Tad jau vajadzēs diezgan daudz. - Džeks pasmaidīja. - Es labprāt dzīvotu Sarejā, samērā netālu no Londonas, lai nebūtu pārāk grūti katru dienu braukāt uz darbu. Kā tev šķiet?

- Vienalga kur, ja vien tev tas ir pa prātam. Un ko tu teiksi? Kādu māju tu gribētu?

- Es gribētu, lai tā atrodas pie kādas jaukas mazpilsētas, bet ne pārāk tuvu, lai netraucētu troksnis. Tāpat kā tu, es ari gribētu lielu dārzu, vēlams, ar augstu mūra sētu apkārt, lai ziņkārīgie nevar ielūkoties iekšā. Un vēl gribētu darbistabu un pagrabu mantu glabāšanai. Tas apmēram arī viss.

- Jauku virtuvi, - ieminējos. - Es gribētu jauku virtuvi ar izeju uz terasi, kur mēs varētu katru ritu brokastot, un viesistabā lielu kamīnu, kurināmu ar īstu malku. Un dzeltenu guļamistabu Millijai.

- Varbūt uzzīmēsim mūsu sapņu mājas plānu? - Džeks ierosināja, izņemdams no portfeļa papīra lapu. - Tad man būs vieglāk izvēlēties.

Kad pēc divām stundām iekāpu taksometrā, Džeks jau bija uzzīmējis brīnišķīgu māju ar krāšņu dārzu, terasi, trim viesību telpām, kamīnu, virtuvi, darbistabu, piecām guļamistabām, vienu no tām dzeltenā krāsā Millijai, trim vannasistabām un mazu, apaļu lodziņu jumtā virs durvīm.

- Es neticu, ka tu atradīsi tieši tādu māju līdz brīdim, kad atgriezīšos no Argentīnas, - es smējos.

- Centīšos, cik vien varēšu, - viņš apsolīja, uz atvadām noskūpstot mani.

Dažas turpmākās nedēļas paskrēja jaunumu virpulī. Atgriezusies no Argentīnas, iesniedzu darbā atlūgumu un izliku pārdošanā savu māju. Prombūtnes laikā biju visu kārtīgi pārdomājusi un vairs ne mirkli nešaubījos, ka rīkojos pareizi, paklausot Džeka lūgumam. Zināju, ka vēlos precēties ar viņu, un doma, ka nākamajā pavasarī jau dzīvošu skaistā lauku mājā un varbūt pat

gaidīšu mūsu pirmo bērniņu, raisīja manī patīkamu satraukumu. Trīspadsmit gadus biju strādājusi un pūlējusies bez apstājas, un bieži bija šķitis, ka nemūžam nespēšu izrauties no šī “vāveres riteņa”. Un, zinot, ka pēc Millijas pārcelšanās vairs nevarēšu ne ceļot, ne arī strādāt tik garas stundas, kā dažkārt bija gadījies, biju nopietni noraizējusies, ka man nāksies atrast kādu pavisam neinteresantu darbu. Pēkšņi visas šīs bažas bija izgaisušas, un, izvēloties draugiem un radiem sūtāmos kāzu ielūgumus, jutos kā vislaimīgākā sieviete pasaulē.

TAGADNE

Džeks, kā allaž precīzs, ienāk manā guļamistabā pusvienpadsmitos no rīta un paziņo, ka izbraucam tieši vienpadsmitos. Man nav jāraizējas, ka nepagūšu laikus sagatavoties. Esmu jau nomazgājusies dušā, tāpēc ar pusstundu pilnīgi pietiek, lai apģērbtos un uzkrāsotos. Duša man palīdzēja kaut mazliet nomierināties, jo kopš pamošanās astoņos visu laiku nervozēju, neuzdrošinoties noticēt, ka pavisam driz atkal satikšu Milliju. Piesardzības dēļ atgādinu sev, ka vēl daudz kas var mainīties. Tomēr Džekam šo satraukumu un nemieru neizrādu. Sagaidu viņu ar rāmi savaldīgu sejas izteiksmi un, kad viņš atkāpjas, lai ļautu man iziet pa durvīm, izliekos par gluži parastu jaunu sievieti, kura gatavojas doties brīvdienas izbraukumā.

Džeks seko man blakusesošajā guļamistabā, kur karājas manas drēbes. Pieeju pie milzīgā drēbju skapja visas sienas garumā, atbīdu spoguļdurvis, atvelku kādu atvilktni un izvēlos krēmkrāsas krūšturi komplektā ar biksītēm, ko Džeks man nopirka pagājušajā nedēļā. Citā atvilktnē sameklēju miesaskrā-sas zeķes, kuras valkāt man patīk labāk nekā zeķbikses. Džeks, apsēdies krēslā, vēro, kā novelku pidžamu un uzvelku apakšveļu un zeķes. Tad atbīdu vaļā citas skapja durvis un nopētu rūpīgi pēc krāsām sakārtotos apģērbus uz pakaramajiem. Sen neesmu vilkusi zilo kleitu, kas Millijai īpaši patīk, jo jauki saskan ar manu acu krāsu. Izņemu šo kleitu no skapja.

- Labāk velc krēmkrāsas, - Džeks iesaka. Es jau zinu, ka viņam labāk patīk redzēt mani neitrālās krāsās, tāpēc pakaru zilo kleitu atpakaļ skapī un uzvelku krēmkrāsas.

Mani apavi glabājas caurspīdīgās kastēs uz plauktiem citā skapja nodalījumā. Izvēlos bēšu kurpju pāri ar augstiem papēžiem. Tā kā mēs pēc pusdienām parasti ejam pastaigāties, praktiskākas būtu kurpes ar zemiem papēžiem, taču Džekam patīk, ka izskatos eleganti vienmēr - gan staigājot ap ezeru, gan pusdienojot ar draugiem. Uzvelku kurpes, tad paņemu no plaukta pieskaņotas krāsas somiņu un pasniedzu to Džekam. Pieeju un apsēžos pie kosmētikas galdiņa. Krāsošanās neprasa daudz laika - viegli apvilkt ar zīmuli acu kontūras, mazliet uzklāt vaigu sārtumu un neuzkrītoši uzkrāsot lūpas. Vēl atlikušas piecpadsmit minūtes, tāpēc, lai izmantotu šo laiku lietderīgi, nolemju nolakot nagus. No daudzajām uz galdiņa sarindotajām pudelītēm izvēlos jauki rožainu toni, ilgojoties, kaut varētu paņemt to līdzi un nolakot nagus arī Millijai, jo zinu, cik ļoti tas viņu iepriecinātu. Kad laka nožuvusi, pieceļos, paņemu no Džeka somiņu un eju lejā pa kāpnēm.

- Kuru mēteli gribi vilkt? - viņš jautā, kad esam nonākuši hallē.

- Laikam bēšo vilnas.

Viņš atnes to no garderobes un palīdz man uzvilkt. Es aizpogāju mēteli un izgriežu uz āru kabatas, lai parādītu tās Džekam. Viņš atver ārdurvis, un, kad ir tās aizslēdzis, sekoju viņam uz mašīnu.

Lai gan ir jau gandrīz marta beigas, gaisā jūtams aukstums. Mani uzreiz pārņem vēlme dziļi, dziļi ievilkt to nāsīs un norīt kā atspirdzinošu malku. Taču atgādinu sev, ka priekšā vesela diena svaigā gaisā, un priecājos par šo domu. Šis brauciens izcīnīts ar lielām pūlēm, tāpēc gribu to izbaudīt, cik vien iespējams. Kad nonākam pie auto, Džeks nospiež tālvadības pults pogu, un lielie, melnie vārti mājas priekšā sāk atvērties. Piegājis pie pasažieru puses durvīm, viņš tās atver. Iekāpju mašīnā, un tieši tajā brīdī kāds vīrs, skriedams garām mājai, ieskatās pa atvērtajiem vārtiem un pamana mūs. Es viņu nepazīstu, bet Džeks novēl viņam labu rītu, un skrējējs atbild sveicienam ar rokas mājienu - varbūt ir pārāk aizelsies, lai spētu parunāt, bet varbūt taupa spēkus turpmākajam skrējienam. Džeks aizver aiz manis pasažieru durvis, un jau pēc īsa brīža auto izripo pa vārtiem. Kad tie aizveras, pagriežu galvu atpakaļ, lai uzmestu skatienu skaistajam namam, ko Džeks man uzdāvināja, jo vēlos to redzēt tā, kā raduši citi.

Sākam braukt uz Londonas pusi, un ceļā manas domas atgriežas pie vakarvakara saviesīgajām vakariņām. Joprojām brīnos, kā man izdevās tik spoži paveikt visu, jo tik daudz kas varēja nojukt.

- Tavs suflē bija lielisks, - Džeks ieminas, liekot saprast, ka neesmu vienīgā, kas pašlaik atceras vakarvakaru. - Tu ļoti gudri rīkojies, nojaušot, ka viesi aizkavēsies, dodoties pie galda, un paredzēji to savos aprēķinos, tiešām ļoti gudri. Bet Esterei gan tu laikam īsti neiepatikies. Diez kāpēc tā?

Zinu, ka piesardzīgi jāizvēlas vārdi. - Viņa nespēj novērtēt, ka viss var būt tik labi, - atbildu.

Šāda atbilde Džeku apmierina. Viņš sāk dungot kādu melodiju, bet es, vērojot garāmslīdošo ainavu, sāku domāt par Esteri. Citos apstākļos man viņa droši vien patiktu. Taču tagad sava neapšaubāmi asā prāta dēļ šī sieviete man ir bīstama. Un nav jau tā, ka viņa nespētu novērtēt pārāk labu dzīvi, kā man sākumā šķita, bet drīzāk gan viņai tā izraisa aizdomas.

Līdz Millijas skolai jābrauc gandrīz stunda. Pavadu šo laiku, domājot par Džeka klienti Denu Andersoni. Neko daudz par viņu nezinu, tikai to, ka viņa nesen apprecējās ar bagātu filantropu, cienījamu vīru, dažādu labdarības fondu dibinātāju, kurš tieši tāpēc diez ko neatgādina varmāku ģimenē. Tomēr es pārāk labi zinu, cik mānīgs var būt izskats un iespaids, un, ja jau Džeks ir piekritis pārstāvēt šo aktrisi, tad laikam pierādījumi ir ļoti pārliecinoši. Zaudējumus Džeks nepazīst un negrib pazīt, kā jau pats to nemitīgi atgādina.

Mēs neesam apciemojuši Milliju veselu mēnesi, tāpēc ar lielu nepacietību viņa gaida mani uz soliņa pie skolas durvīm,

ietinusies dzeltenā šallē, ar dzeltenu cepuri galvā - savā mīļākajā krāsā - kopā ar aprūpētāju Dženisu. Kad izkāpju no auto, Millija pieskrien pie manis ar prieka asarām acīs, un, cieši apkampjot viņu, jūtu, ka Džeks mūs vēro. Dženisa pienāk pie mums, un es dzirdu, kā Džeks viņai saka: “Lai gan sapratām, ka Millija bēdāsies, tomēr neuzdrošinājāmies braukt ciemos, iekams Greisa nebija pilnībā atveseļojusies no gripas, kas bija viņu tik smagi piemeklējusi.” Dženisa atbild, ka rīkojāmies pareizi, un piebilst, ka paskaidroja Millijai, kāpēc nevarējām ierasties.

- Taču viņai bija ļoti grūti to pārciest, - aprūpētāja atzīst.

- Viņa ir tik ļoti pieķērusies jums abiem.

- Mēs arī esam viņai ļoti pieķērušies, - Džeks apgalvo, mīļi uzsmaidot Millijai.

- Millij, sasveicinies arī ar Džeku, - klusi atgādinu māsai, un viņa, atbrīvojusi mani no ciešā tvēriena, pievēršas Džekam.

- Sveiks, Džek, - viņa ar platu smaidu paziņo. - Prieks tevi satikt.

- Un man arī liels prieks satikt tevi, - viņš atbild, noskūpstot meiteni uz vaiga. - Tu taču saproti, kāpēc ātrāk nevarējām atbraukt, vai ne?

Millija pamāj ar galvu. - Jā, nabaga Greisa slima. Bet tagad jau jūtas labāk.

- Daudz labāk, - Džeks piekrīt. - Man ir kāda dāvaniņa tev, Millij, par pacietīgu gaidīšanu. - Viņš iebāž roku mēteļa kabatā. - Vai vari uzminēt, kas tas ir?

- Agata Kristi? - Māsas brūnās acis iemirdzas sajūsmā, jo viņai vislabāk patīk klausīties detektīvstāstus par slepkavībām.

- Gudra meitene. - Viņš izņem no kabatas audiogrāmatu.

- Tu taču vēl neesi dzirdējusi “Desmit mazus nēģerēnus”, vai ne?

Millija papurina galvu.

- Tas ir viens no maniem iecienītākajiem, - Dženisa smaidīdama piebilst. - Vai sāksim jau šovakar, Millij?

- Jā, - Millija pamāj ar galvu. - Paldies, Džek.

- Ņem par labu, - Džeks laipni atbild. - Un tagad es vedīšu abas daiļās dāmas pusdienās. Uz kurieni tu gribētu doties?

- Uz viesnīcu, - Millija uzreiz atbild. Es zinu, kāpēc viņa izvēlējusies viesnīcu, un zinu arī, kāpēc Džeks nepiekritīs.

- Varbūt iesim uz restorānu pie ezera? - viņš piedāvā, it kā nebūtu dzirdējis Millijas teikto. - Vai uz to, kur desertā pasniedz garšīgās pankūkas? - Millijas seja pauž vilšanos. - Kuru tu izvēlēsies?

- Pie ezera, - viņa nomurmina, nodurot galvu, tā ka tumšie mati pārkrīt pār seju.

Brauciena laikā Millija neko daudz nerunā. Viņa gribēja, lai es apsēžos viņai blakus aizmugures sēdeklī, bet Džeks iebilda, ka tad viņš jutīšoties kā taksometra šoferis.

Kad piebraucam pie restorāna, Džeks novieto auto brīvā stāvvietā un, ejot pa celiņu, saņem mūs abas aiz rokas, iedams mums pa vidu. Restorāna darbinieki sveic mūs kā senus draugus, jo bieži nākam šeit pusdienot kopā ar Milliju. Mums ierāda Džeka iecienīto apaļo galdiņu stūrī pie loga. Apsēžamies kā parasti -Džeks ar skatu pret logu, un mēs ar Milliju viņam blakus katra savā pusē. Kamēr pētām ēdienkartes, izstiepju kāju zem galda un pieskaros māsas kājai - tā ir mūsu slepenā sazināšanās.

Maltītes laikā Džeks moži tērzē ar Milliju, mudinot viņu izteikties, jautā, ko viņa darīja tajās nedēļas nogalēs, kad mēs nevarējām viņu apciemot. Millija pastāsta, ka vienreiz Dženisa bija uzaicinājusi viņu pusdienās savās mājās, vienreiz viņas bija kafejnīcā uz pēcpusdienas tēju un vēl vienreiz viņas abas bija uzaicinātas paciemoties pie Dženisas draudzenes Peidžas. To dzirdot, jau nezin kuro reizi pateicos liktenim, ka Millijai ir tik laba aprūpētāja kā Dženisa, kas vajadzības gadījumā ikreiz var aizstāt mani.

- Greisa, ejam staigāt? - Millija jautā, kad pusdienas paēstas. - Apkārt ezeram.

- Jā, protams. - Es kārtīgi saloku salveti un tīši nesteidzīgi, mierīgi novietoju uz galda.

- Vai tūlīt?

Džeks atstumj krēslu. - Es arī iešu.

Kaut gan neko citu nebiju gaidījusi, tomēr sajūtu rūgtu vilšanos.

- Mēs ies visriņķī ezeram, - Millija brīdina.

- Ne jau apkārt visam ezeram, - Džeks iebilst. - Pārāk auksts laiks, lai tik ilgi staigātu ārā.

- Tad Džeks paliks tepat, - Millija pamāca. - Es ies ar Greisu.

- Nē, - Džeks nepiekrīt. - Iesim visi.

Millija pāri galdiņam nopietni uzlūko Džeku.

- Džek, tu man patīc, - viņa paziņo. - Bet man nepatīk Žorš Kūnijs.

- Es zinu, - Džeks pamāj ar galvu. - Man arī viņš nepatīk.

- Viņš nesmuks, - Millija turpina.

- Jā, ļoti nesmuks, - Džeks piekrīt.

Tad Millija izplūst skaļos smieklos.

Mazliet pastaigājam gar ezera krastu, Džeks iet man un Mil-lijai pa vidu. Viņš stāsta Millijai, ka centīgi gatavo istabu, kurā viņa dzīvos mūsu mājā, un, kad viņa jautā, vai tā būs dzeltenā krāsā, Džeks apgalvo, ka, protams, tieši tāda tā būs.

Džekam bija taisnība - tiešām ir pārāk auksts, lai ilgi pastaigātos, un jau pēc kādām divdesmit minūtēm mēs dodamies atpakaļ uz mašīnu. Atpakaļceļā uz skolu Millija nesaka gandrīz ne vārda, un es nojaušu, ka viņa ir tikpat sarūgtināta kā es. Atsveicinoties viņa jautā, vai mēs atbrauksim arī nākamajā nedēļas nogalē, un, kad Džeks atbild, ka noteikti būsim klāt, priecājos, ka to dzird arī Dženisa.

PAGĀTNE

Kad mēs ar Džeku pateicām Millijai, ka gatavojamies precēties, viņa uzreiz jautāja, vai varēs būt mana līgavas māsa.

- Protams, varēsi! - es atbildēju, apkampjot viņu. - Tu taču neiebilsti, Džek, vai ne? - es bažīgi piebildu, ieraugot sapīkumu viņa sejā.

- Bet mēs taču nolēmām rīkot vienkāršas kāzas, - viņš zīmīgi atgādināja.

- Tā arī būs, tomēr man ir vajadzīga līgavas māsa.

- Tiešām?

- Jā, protams, - samulsusi atbildēju. - Tāda ir tradīcija. Tu taču piekritīsi, vai ne?

- Vai tev nešķiet, ka Millijai tas būs par grūtu? - viņš iejautājās klusākā balsī. - Ja tev tik ļoti vajadzīga līgavas māsa, tad varbūt uzaicini Keitu vai Emīliju?

- Nē, es gribu, lai tā būtu Millija, - uzstāju, jūtot, kā māsa satraukti vēro mūs.

Uz brīdi iestājās neveikls klusums. - Tad lai arī būtu Millija, - viņš smaidīdams piekrita un pastiepa roku viņai pretī. - Iesim pavēstīt šo labo ziņu skolas direktorei.

Gudričas kundze un Dženisa priecājās, uzzinot par mūsu gaidāmajām kāzām. Aizsūtījusi Milliju nomazgāt rokas pirms vakariņām, Gudričas kundze piekrita, ka vislabāk būtu, ja Millija paliktu skolā vēl gadu un trīs mēnešus līdz astoņpadsmit gadu sasniegšanai, kā jau bija plānots no paša sākuma, lai kā arī Džeks atkārtoja, ka ar lielāko prieku pieņemtu Milliju mūsu mājā uzreiz pēc kāzām. Es priecājos, ka Gudričas kundze ieteica

mums pašā sākumā jauki pavadīt laiku divatā, un iedomājos, ka varbūt viņa ir uzminējusi mūsu nodomus drīz vien jau gādāt ģimenes pieaugumu.

Drīz pēc tam devāmies uz Heklskombu, un Krenlijas parka nams tiešām bija tik skaists, kā Džeks bija teicis. Brīnišķīga vieta kāzu svinībām, un es biju pateicīga Džeka draugiem Džailzam un Moirai, ka viņi piekrita atvēlēt mums skaisto ģimenes namu. Nospriedām, ka viesiem nebūs par grūtu atbraukt četrdesmit minūtes no Londonas, lai pavadītu pēcpusdienu un vakaru tik skaistā vietā, turklāt Džailzs un Moira apsolīja laipni piedāvāt naktsmājas ikvienam viesim, kurš pēc kāzu mielasta neuzdrošināsies sēsties pie stūres. Pēc pāris stundu ilgas apspriešanās par ēdienkarti piecdesmit personām, ko sarūpēs un pasniegs kāda banketu rīkošanas firma no Londonas, mēs devāmies uz viesnīcu, kur Džeks bija rezervējis numuru, kamēr es biju Argentīnā.

Nespēju vien sagaidīt, kad nokļūšu gultā kopā ar Džeku, taču vispirms bija jāpaēd jau iepriekš pasūtītās vakariņas. Ēdieni bija garšīgi, taču es tikai nepacietīgi ilgojos atgriezties numurā.

Vispirms devos nomazgāties dušā, bet, iznākusi no van-nasistabas, kvēlu mīlas alku pārņemta, ar dziļu sarūgtinājumu ieraudzīju, ka Džeks atlaidies gultā un cieši aizmidzis. Neuzdrošinājos viņu modināt, saprotot, cik ļoti noguris viņš ir. Vakariņu laikā Džeks atzinās, ka bija jau gatavojies atcelt šo izbraukumu pārmērīgās darba slodzes dēļ, taču nav gribējis mani apbēdināt. Kad pēc pāris stundām viņš sāka mosties, nokaunējies, ka bija tik ātri aizmidzis, viņš apskāva mani, un mēs mīlējāmies.

Nākamajā rītā ilgi palikām gultā un pēc laiskas pusdienošanas devāmies atpakaļ uz Londonu. Lai gan zināju, ka visu nākamo nedēļu nesatikšu Džeku, tomēr priecājos, ka bijām uz bridi izrāvušies atpūtā no kāzu priekšdarbu drudžainās rosības. Turklāt, ja nevarēšu tikties ar Džeku, tad būs vairāk laika pabeigt gleznu, ko biju pirms diviem mēnešiem iesākusi gleznot un vēlējos viņam uzdāvināt. Tā kā gleznošanai atlika maz brīvu

brīžu, biju jau samierinājusies, ka laikam būs jāpasniedz dāvana kāzu dienā, nevis Ziemassvētkos, kā biju domājusi sākumā, bet tagad, kad Džeks vakaros bija aizņemts un manas ceļasomas uz nenoteiktu laiku noglabātas skapja dziļumā, izdevās pabeigt gleznu līdz Ziemassvētku dienai. Es cerēju: ja Džekam glezna iepatiksies, tad tā varēs rotāt mūsu jaunās mājas sienas, un sāku jau iztēloties to piekārtu virs lielā kamīna, kādu bijām iecerējuši.

Glezna bija liela un no pirmā acu uzmetiena atgādināja tikai abstraktu raibumu jūkli dažādu toņu sarkanā krāsā, cauraustu ar sīkiem sudraba punktiņiem. Tikai ieskatoties vērīgāk, varēja saprast, ka sarkanos raibumus veido simtiem jāņtārpiņu, - un tikai mēs ar Džeku vienīgie zināsim, ka sarkanie plankumiņi nav veidoti ar krāsu, bet gan ar lūpu krāsu, kuru es pirms gleznas pabeigšanas nostiprināju ar caurspīdīgu laku.

Es vēl nebiju teikusi Džekam, ka aizraujos ar gleznošanu, un ari tad, kad viņš apbrīnoja vienu no audekliem, kas rotāja manas mājas virtuvi, neatzinos, ka pati esmu šī darba autore. Tāpēc, kad Ziemassvētku dienā biju atklājusi šo noslēpumu un pārliecinājusies, ka glezna viņam tiešām patīk, atzinos, ka pati ne tikai esmu gleznojusi “Jāņtārpiņus”, bet arī izveidojusi sarkanos raibumiņus, neskaitāmas reizes skūpstot audeklu, pirms tam nokrāsojusi lūpas ar dažādu toņu sarkano lūpu krāsu. Džeks apbēra mani ar komplimentiem, un es priecājos par viņam sagādāto pārsteigumu. Viņš uzslavēja manu gleznošanas prasmi un teica, ka pēc ievākšanās jaunajā mājā man būs tā bagātīgi jāizrotā ar saviem mākslas darbiem.

Manu māju izdevās pārdot ātri. Gribēju, lai saņemto naudu Džeks iemaksā par jauno māju, bet viņš atteicās, atgādinot, ka tā ir kāzu dāvana man. Miegaino Springitonas ciematiņu viņš bija atklājis kādā svētdienā, atgriežoties no Ādama un Daie-nas apciemojuma, un nospriedis, ka tas atrodas ideāli piemērotā vietā, tikai apmēram divdesmit jūdzes uz dienvidiem no Londonas. Tā kā pirms ievākšanās mājā vēl bija veicami nelieli

remontdarbi, viņš negribēja rādīt to man pirms atgriešanās no kāzu ceļojuma. Kad es uzplijos ar jautājumiem, kāda īsti ir šī māja, viņš tikai ar laimīgu smaidu atbildēja, ka tā esot brīnišķīga. Kad jautāju, vai tā ir līdzīga mūsu kopīgi uzzīmētajai sapņu mājai, viņš nopietni apliecināja, ka, protams, ir gan. Es piedāvāju par savu māju saņemto naudu jaunās mājas mēbeļu iegādei, kas savukārt būs mana kāzu dāvana Džekam, un pēc lielas pierunāšanas viņš piekrita. Savādi bija pirkt mēbeles mājai, ko es vēl nebiju redzējusi, taču Džeks skaidri zināja, ko vēlas, un viņam neapšaubāmi bija laba gaume.

Mēnesi pirms gaidāmajām kāzām es aizgāju no darba, un, kad pēc nedēļas it kā pa jokam pažēlojos Džekam, ka sāku jau garlaikoties, caurām dienām dzīvojot dīkā, viņš kādudien atgriezās mājās, nesdams ar sarkanu lenti apsietu kasti. Atvērusi to, ieraudzīju trīs mēnešus jaunu labradora kucēnu ziņkāri lūkojamies pretī.

- Džek, cik burvīga mazulīte! - es iesaucos, izceļot suņuku no kastes. - Kur tu to dabūji? Vai tā pieder tev?

- Nē, tev, - viņš atbildēja. - Lai tev būtu, ar ko nodarboties.

- Tagad tiešām būs gan, - es iesmējos. Noliku kucēnu uz grīdas, un tas sāka skraidīt apkārt pa halli, izpētot un apošņājot visu. - Taču nesaprotu, kas rūpēsies par to, kamēr būsim medusmēnesi Taizemē. Varētu palūgt manus vecākus pieņemt suņuku, bet diez vai viņi gribēs.

- Neraizējies, viss ir nokārtots. Es atradu saimniecības vadītāju, kura pieskatīs māju mūsu prombūtnes laikā, jo nav droši atstāt to bez uzraudzības, turklāt vēl gaidāma dažu mēbeļu piegāde. Tāpēc saimniecības vadītāja dzīvos mūsu mājā, līdz mēs atgriezīsimies, un varēs arī rūpēties par Molliju.

- Mollija? - Paraudzījos uz kucēnu. - Jā, šis vārdiņš piestāv ļoti labi. Millija tā priecāsies, jo viņa vienmēr ir gribējusi sunīti. Millija un Mollija - tik labi sader kopā!

- Tieši tā es biju domājis, - Džeks pamāja ar galvu.

- Millija viņu ļoti iemīļos.

- Un tu? Vai tu ari to iemīļosi?

- Protams! - Es pacēlu kucēnu uz rokām. - Tāds mīļums, -iesmējos, kad tas sāka laizīt manu seju. - Man būs žēl to atstāt, kad dosimies uz Taizemi.

- Bet iedomājies tikai, kāds prieks būs atkal satikt suņuku pēc atgriešanās. Es jau varu iztēloties jūsu atkalredzēšanos, -viņš smaidot noteica.

- Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu parādīt suņuku Mil-lijai! Džek, tas bija tik mīļi. - Pastiepusies uz priekšu, maigi noskūpstīju viņu. - Mollija man lieliski pakavēs laiku, kamēr tu caurām dienām būsi darbā. Cerams, ka Springitonā ir jaukas pastaigu takas.

- Visvisādas, jo īpaši gar upes krastu.

- Nespēju vien sagaidīt, - līksmi iesaucos. - Nespēju sagaidīt, kad ieraudzīšu māju un apprecēšos ar tevi!

- Es tāpat, - viņš ar skūpstu atbildēja. - Es tāpat.

*

Mollijas draiskajā sabiedrībā pēdējās pirmskāzu nedēļas pagāja ātri. Iepriekšējā dienā pirms lielā notikuma aizbraucu Millijai pretī uz skolu, un mēs atstājām Molliju pie Džeka, kurš gatavojās vakarā vest kucēnu uz jauno māju pie saimniecības vadītājas. Man bija ļoti žēl šķirties no sunltes, bet Džeks mierināja mani, ka Džonsas kundze, kura pieskatīs māju, ir jauka un sirsnīga sieviete, kas ļoti labprāt piekrita parūpēties par Molliju līdz mūsu atbraukšanai no Taizemes. Es pirms dažām dienām biju apmetusies kādā tuvējā viesnīcā, jo visa mana mantība bija aizceļojusi uz Springltonu pārvadātāju furgonā, tāpēc mēs ar Milliju devāmies uz viesnīcu sagatavoties svarīgajai dienai. Visu vakaru pavadījām, pielaikojot kleitas un izmēģinot kosmētiku, ko biju nopirkusi tieši kāzām. Es negribēju vilkt tradicionālo līgavas tērpu, tāpēc biju sameklējusi krēmkrāsas zīda kleitu, kas sniedzās gandrīz līdz potītēm un jauki izcēla mana auguma līnijas. Millija arī bija izvēlējusies krēmkrāsas kleitu, tikai ar

rožainu jostu, kas bija tieši tādā pašā krāsā kā ziedu buķete, kura būs viņai rokās.

Kad nākamajā rītā uzvilku kleitu, jutos tik skaista kā vēl nekad. Mūsu buķetes bija piegādātas viesnīcā jau agrāk no rīta -rozā rozes Millijai un liels tumši sarkanu rožu klēpis man. Džeks bija pasūtījis limuzīnu, kas aizvedīs mūs uz laulību reģistrācijas biroju, un, kad vienpadsmitos no rīta pie durvīm pieklauvēja, sūtīju Milliju atvērt.

- Pasaki, ka tūlīt nākšu, - pieteicu viņai un ieskrēju van-nasistabā, lai vēlreiz pie spoguļa pārbaudītu savu izskatu. Pārliecinājusies, ka viss kārtībā, atgriezos guļamistabā un paņēmu savu buķeti.

- Tu izskaties fantastiski. - Pārsteigta pagriezos un ieraudzīju Džeku stāvam durvīs. Viņš bija tik elegants tumšajā uzvalkā ar ķiršsarkanu vesti, un mana sirds sāka sisties straujāk. - Varētu teikt, ka gandrīz tikpat skaista kā Millija. - Viņam līdzās Millija priecīgi sasita plaukstas.

- Kā tu te gadījies? - iesaucos reizē priecīgi un bažīgi. - Vai kaut kas noticis?

Džeks pienāca un apskāva mani. - Nespēju sagaidīt, kad ieraudzīšu tevi, tas arī viss. Un vēl arī atnesu tev kaut ko. - Atlaidis mani, viņš iebāza roku žaketes kabatā un izņēma melnu kārbiņu. - No rīta iegāju bankā un paņēmu. - Atvērusi kārbiņu, ieraudzīju greznu pērļu kaklarotu un auskarus uz melna samta pamatnes.

- Džek, cik skaisti!

- Šis komplekts piederēja manai mātei. Biju to pavisam aizmirsis līdz pat vakarvakaram. Iedomājos, ka tu varbūt gribētu šodien ar to rotāties, tāpēc arī atnācu. Bet, protams, tikai ja pati gribi.

- Ļoti labprāt rotāšos ar to, - es atbildēju, izņemot kaklarotu un atāķējot slēdzīti.

- Ļauj man. - Džeks paņēma pērļu virteni un aplika man ap kaklu. - Nu, kā tev patīk?

Es pagriezos pret spoguli. - Nespēju noticēt, cik lieliski piestāv pie kleitas, - priecājos, noglāstot pērles. - Tieši tādā pašā krēmkrāsas tonī. - Izņēmu no ausim iepriekš ieliktos zelta auskarus un nomainīju tos ar pērlēm.

- Greisa smuka, ļoti, ļoti smuka! - Millija iesmējās.

- Piekrītu, - Džeks nopietni atbildēja. Tad vēlreiz iebāza roku kabatā un izņēma mazāku kārbiņu. - Man ir kāda dāvaniņa ari tev, Millij.

Ieraugot asarai līdzīgo pērles kulonu sudraba ķēdītē, Millijai sajūsmā aizrāvās elpa. - Paldies, Džek, - viņa pateicās, priekā starodama. - Es to uzliks tagad.

- Džek, tas ir tik mīļi, - es teicu, apliekot ķēdīti ap Millijas kaklu. - Bet vai tad nezini, ka līgavainis nedrīkst redzēt līgavu kāzu dienas rītā, jo tad draud neveiksmes?

- Es tomēr uzdrīkstējos riskēt, - viņš pasmaidīja.

- Kā jūtas Mollija? Vai labi iejutās jaunajā vietā?

- Lieliski. Skaties! - Izņēmis no kabatas tālruni, viņš parādīja man un Millijai fotogrāfiju, kurā sunīte guļ aizmigusi, saritinājusies grozā.

- Tātad flīžu grīda, - es domīgi noteicu. - Tagad vismaz kaut ko zinu par savu jauno māju.

- Tas arī ir viss, kas tev jāzina, - Džeks atteica, atkal ielikdams tālruni kabatā. - Vai tagad iesim? Šoferis bija tik pārsteigts, kad es viņam liku pa ceļam pie tevis paņemt līdzi arī mani, tāpēc, ja mēs drīz neparādīsimies, viņš vēl nodomās, ka esmu ieradies atsaukt kāzas.

Galanti piedāvājis katrai savu elkoni, viņš pavadīja mani un Milliju uz limuzīnu, un mēs devāmies ceļā uz laulību reģistrācijas biroju. Kad ieradāmies tur, visi mūs gaidīja, arī mani vecāki. Viņi jau kravāja pēdējās mantas, gatavojoties doties uz Jaunzēlandi divas nedēļas pēc mūsu atgriešanās no kāzu ceļojuma. Es biju mazliet pārsteigta, ka viņi gatavojas doties projām jau tik drīz, tomēr, ja tā padomā, viņi bija gaidījuši šo brīdi veselus sešpadsmit gadus. Iepriekšējā nedēļā mēs ar Džeku vakariņojām kopā ar maniem vecākiem un viņi oficiāli rakstiski apliecināja, ka uztic mums visas rūpes par Milliju, tātad bijām kļuvuši par viņas likumīgajiem aizgādņiem. Mēs visi priecājāmies par šādu risinājumu, un mani vecāki, varbūt juzdamies vainīgi, ka Džeks tagad uzņemsies visu finanšu slogu, solīja, ka centīsies palīdzēt, kā vien varēs. Tomēr Džeks nelokāmi uzstāja, ka tagad mēs abi būsim atbildīgi par Milliju un vecāki var būt droši, ka viņai nekā netrūks.

Viesi bija pārsteigti, ieraugot, ka Džeks izkāpj no limuzīna kopā ar mani un Milliju, un, kad devāmies augšā pa kāpnēm uz reģistrācijas biroju, daži labsirdīgi jokoja, ka viņš nespēja pretoties kārdinājumam pavizināties ar Rolls-Royce. Tēvs pavadīja mani, Džeks - Milliju, bet mans tēvocis Leonards, kuru nebiju satikusi vairākus gadus, bija pasniedzis elkoni mammai. Kad biju nonākusi gandrīz līdz pašai augšai, izdzirdēju Millijas kliedzienu un, apcirtusies apkārt, ieraudzīju viņu ripojam lejā pa pakāpieniem.

- Millij! - es iekliedzos. Kad viņa, vārgi saļimusi, nogāzās kāpņu pakājē, es jau biju noskrējusi līdz kāpņu vidum. Šķiet, pagāja vesela mūžība, kamēr izspraucos caur ļaužu bariņu, kas bija sadrūzmējušies ap viņu, un notupos māsai līdzās, nebaidoties nosmērēt kleitu, bet raizējoties tikai par to, ka Millija nekustīgi guļ zemē.

- Būs jau labi, Greisa, viņa elpo, - Adams mierināja mani, tupēdams pakritušajai otrā pusē, kamēr es drudžaini pūlējos sataustīt pulsu. - Viss būs labi, gan redzēsi. Daiena zvana ātrajiem, tie tūlīt būs klāt.

- Kas notika? - trīcošā balsī jautāju, pamanot, ka mamma un tēvs arī notupušies man līdzās. Atglaudu matus no Millijas sejas, neuzdrošinoties viņu izkustināt.

- Greisa, man tik ļoti žēl. - Pacēlu galvu un ieraudzīju Džeku, nobālušu kā līķis. - Viņa pēkšņi paklupa, varbūt kurpes papēdis aizķērās aiz kleitas malas, un, pirms es paguvu atjēgties, viņa jau krita. Centos viņu notvert, bet nevarēju aizsniegt.

- Neraizējies, - es steidzīgi atbildēju. - Tu nebiji vainīgs.

- Vajadzēja ciešāk turēt aiz elkoņa, - Džeks izmisīgi turpināja, nervozi ar pirkstiem pieglaužot matus. - Vajadzēja atcerēties, ka viņai vienmēr ir grūti kāpt pa kāpnēm.

- Viena kāja pavisam nelāgi saliekta, - tēvs klusi ieminējās.

- Izskatās kā salauzta.

- Ak šausmas! - es ievaidējos.

- Skatieties, viņa sāk atgūties, - mamma satvēra Millijas plaukstu.

- Būs jau labi, Millij, - čukstēju, kad māsa sāka kustēties.

- Būs labi.

Ātrā palīdzība atbrauca jau pēc dažām minūtēm. Gribēju braukt viņai līdzi uz slimnīcu, bet mamma un tēvs pieteicās doties manā vietā, atgādinot, ka man taču bija paredzēts laulāties.

- Es nevaru tagad laulāties, - šņukstēju, redzot, kā Milliju ieceļ ātrās palīdzības busiņā.

- Un kā vēl vari, - mamma steidzīgi iebilda. - Millijai nekas briesmīgs nenotiks.

- Viņai ir lauzta kāja, - es šņukstēju. - Un varbūt arī citi ievainojumi, par kuriem mēs vēl neko nezinām.

- Es nemaz nepārmestu, ja tu atceltu kāzas, - Džeks klusi ieminējās.

- Es tikai nesaprotu, kā mēs varam turpināt, it kā nekas nebūtu noticis, ja nezinām, cik smagi Millija ir cietusi.

Ātrās palīdzības mediķi bija ļoti izpalīdzīgi. Saprotot, cik grūtā situācijā esmu nokļuvusi, viņi turpat busiņā, cik vien rūpīgi spēdami, izmeklēja Milliju un atzina, ka, neskaitot lauzto kāju, citu kaulu lūzumu nav, un, ja es vēlēšos laulāties, kā paredzēts, tad vecāki noteikti varēs ziņot man visus jaunumus. Mediķi paskaidroja, ka pēc nokļūšanas slimnīcā Milliju uzreiz vedīs uz rentgena apskati, tāpēc es tik un tā nevarēšu būt kopā ar viņu. Joprojām mocīdamās pretrunās, paraudzījos uz Džeku, kurš stāvēja netālu, klusi sarunādamies ar Ādamu, un izmisuma

pilnā izteiksme viņa sejā palīdzēja man izlemt. Iekāpu ātrās palīdzības busiņā un uz atvadām noskūpstīju miegaino, sazāļoto Milliju. Apsolījusi apciemot viņu nākamajā rītā, nosaucu vecākiem Džeka mobilā tālruņa numuru, jo manējais jau bija iepakots ceļasomā, un lūdzu zvanīt, tiklīdz būs zināmi kādi jaunumi.

- Vai droši zini, ka tiešām gribi turpināt? - Džeks noraizējies jautāja, kad mediķi bija aizbraukuši. - Šaubos, vai viesiem ir svinību noskaņojums pēc šī negadījuma. Varbūt mums vajadzētu nogaidīt, līdz droši zināsim, ka Millijai nedraud nopietnas briesmas.

Paraudzījos uz viesiem, kuri bažīgi mīņājās šurpu turpu, nesaprotot, vai kāzas galu galā notiks vai ne. - Es domāju, ka viņi būs ar mieru svinēt, ja vien mēs būsim, - ieskatījos līgavainim acīs. - Džek, vai tu vēl joprojām gribi precēties?

- Protams, gribu, vairāk par visu pasaulē. Bet izšķirošais lēmums jāpieņem tev.

- Nu tad laulāsimies arī. Tieši to Millija gribētu, - meloju, zinot, ka Millija nekādi nesaprastu, kāpēc mēs sadomājām laulāties bez viņas. Apjautu savu nodevību, un man acīs atkal saskrēja asaras, bet es tās steidzīgi noslēpu, lai Džeks nepamanītu, vēlēdamās, kaut nekad vairs nebūtu jāizvēlas starp viņu un Milliju.

Viesi priecājās, ka mēs tomēr izlēmām laulāties, un, kad pēc pāris stundām piezvanīja mamma un paziņoja, ka, izņemot lauzto kāju, Millijai nekas briesmīgs nekaiš, no atvieglojuma gandrīz paģību. Gribēju ātrāk aizbēgt no svinībām un apciemot māsu jau šovakar, bet mamma paskaidroja, ka viņa guļ ciešā miegā pretsāpju līdzekļu ietekmē un, visticamāk, nepamodīsies līdz pat nākamajam rītam. Mamma arī piebilda, ka nolēmusi palikt slimnīcā pa nakti, un es apsolīju, ka mēs ar Džeku iegriezīsimies apraudzīt Milliju no rīta pa ceļam uz lidostu.

Lai gan spēju saņemties un līksmoties vakara saviesīgajā daļā, tomēr priecājos, kad pēdējie viesi bija atvadījušies un mēs ar Džeku beidzot varējām doties uz viesnīcu. Tā kā Džeka auto bija palicis Londonā, Moira un Džailzs aizdeva mums vienu no

savējiem, lai mēs nākamajā dienā varētu tikt uz lidostu un vēlāk, pēc atgriešanās no Taizemes - uz Springltonu. Abi apgalvoja, ka viņiem esot pilna garāža ar automobiļiem un šis esot lieks, tāpēc mēs to varēsim atdot, kad būs kāds brīvs bridis.

Kad ieradāmies viesnīcā pavadīt kāzu nakti, uzreiz devos uz vannasistabu un sagatavoju sev siltu vannu, atstājot Džeku pie viskija glāzes. Guļot vannā, atkal un atkal atcerējos Milliju un sajutu atvieglojumu, ka beidzot šī diena ir galā. Kad ūdens vannā sāka atdzist, izkāpu, steidzīgi noslaucījos, nepacietīgi kārojot redzēt Džeka seju, kad viņš ieraudzīs mani krēmkrāsas zīda krekliņā un biksītēs, ko biju nopirkusi tieši kāzu naktij. Uzvilku jauno veļu un ar patīkamu gaidu trīsām atvēru durvis un iegāju guļamistabā.

TAGADNE

Braucot mājās, ieminos Džekam, ka man kādā brīdī līdz piektdienai būs jāpiezvana Daienai, lai atceltu pusdienas kopā ar viņu un Esteri.

- Gluži pretēji, manuprāt, tev jāiet gan, - viņš iebilst. Man tas neko nenozīmē, jo tā viņš ir teicis jau daudzreiz. - Tu taču jau divreiz esi atteikusies. - Arī šie vārdi nespēj modināt manī cerību. Taču, kad piektdienas rītā Džeks pavēl man uzvilkt glītāko kleitu, nespēju apvaldīt cerību, ka varbūt tiešām pienācis ilgi gaidītais brīdis. Aizdomājos jau pārāk tālu, tāpēc jāatgādina sev, ka pārāk daudzas reizes jau nācies piedzīvot vilšanos. Arī iesēžoties mašīnā blakus Džekam, joprojām neuzdrīkstos noticēt, ka brīnums tiešām varētu notikt. Bet, kad esam jau iebraukuši pilsētā, atliek vien noticēt, un sāku drudžaini kalt plānus, pārbijusies, ka varu palaist garām brīnumaino izdevību. Tikai tad, kad Džeks aptur auto ielas malā pie restorāna un izkāpj, saprotu, cik smagi biju maldināta.

Daiena un Estere jau sēž pie galdiņa. Daiena pamāj ar roku, un es dodos pie viņām, slēpjot rūgto vilšanos ar smaidu un jūtot Džeka plaukstas pieskārienu mugurai.

- Kāds prieks, ka varēji atnākt, - Daiena sveic mani ar ašu apkampienu. - Džek, cik jauki, ka ienāci sasveicināties! Vai tev tagad ir pusdienu pārtraukums?

- Es šorīt strādāju mājās, - viņš atbild. - Un, tā kā jāatgriežas birojā tikai vēlāk pēcpusdienā, cerēju, ka ļausiet man neaicinātam piedalīties jūsu pusdienās - protams, izmaksāju es.

- Tādā gadījumā laipni lūdzam, - Daiena iesmejas. - Nebūs grūti atrast tev vietu, jo šis galdiņš taču ir domāts četrām personām.

- Žēl tikai, ka tagad mēs nevarēsim tevi aprunāt, - Estere joko. Kamēr Džeks nočiepj krēslu no kāda blakusgaldiņa, man ienāk prātā, ka neko vēl ļaunāku viņa nebūtu varējusi pateikt, pat ja būtu gribējusi. Bet tagad jau tam vairs nav nozīmes.

- Es gan domāju, ka jums ir daudz kas cits interesantāks, par ko runāt, nekā es. - Džeks pasmaida, liekot man apsēsties pretī Esterei un pamājot viesmīlei, lai atnes vēl vienus galda piederumus.

- Un Greisa tik un tā teiktu par tevi tikai labu, tāpēc nekāda liela aprunāšana nesanāktu, - Daiena nopūšas.

- Nesaki vis, gan jau viņa atrastu kādus sīkus trūkumus. -Estere pievērš man viltīgu skatienu. - Vai ne, Greisa?

- Diez vai, - es atbildu. - Kā jau redzat, Džeks ir gluži vai perfekts.

- Ko tu stāsti, tā nevar būt! Gan jau kāds sīkums ir!

Dziļdomīgi saraucu pieri, izliekoties, ka pūlos atcerēties, bet

tad nožēlā papurinu galvu. - Nē, diemžēl nekas nenāk prātā -ja nu vienīgi pārmērīga puķu dāvināšana. Dažreiz pat pietrūkst vāžu, kur tās visas salikt.

Daiena man blakus novaidas. - Tas nav nekāds trūkums, Greisa. - Tad viņa pievēršas Džekam: - Vai tu gadījumā nevarētu pamācīt Ādamu, kā labāk izturēties pret sievu?

- Neaizmirsti, ka Greisa un Džeks ir vēl gandrīz jaunlaulātie salīdzinājumā ar mums, - Estere atgādina. - Un viņiem vēl nav bērnu. Kad uzrodas bērni un iestājas ikdienas rutīna, galantās manieres izkūp kā dūmi. - Viņa uz mirkli apklust. - Vai jūs pirms apprecēšanās ilgi dzīvojāt kopā?

- Mums nebija laika dzīvot kopā, - Džeks atbild. - Mēs apprecējāmies nepilnus sešus mēnešus pēc iepazīšanās.

Estere izbrīnā iepleš acis. - O, tas gan bija ātri!

- Kad biju sapratis, ka Greisa ir mana īstā un vienīgā, nebija vairs nekādas jēgas vilcināties, - viņš saka, satverot manu plaukstu.

Estere vēro mani ar vieglu smaidu lūpu kaktiņos. - Un pēc apprecēšanās neatradi skapi nevienu skeletu?

- Nevienu pašu. - Paņemu viesmīles pasniegto ēdienkarti un kāri atveru ne tikai tādēļ, lai pārtrauktu Esteres taujāšanu par manām attiecībām ar Džeku, bet arī tāpēc, ka esmu izsalkusi. Izskatu ēdienu piedāvājumu un atrodu liellopa filejas steiku ar sēnēm, sīpoliem un frl kartupeļiem piedevās. Lieliski.

- Vai kāds ēdīs kaut ko vismaz nedaudz barojošu? - Daiena cerīgi iejautājas.

Estere papurina galvu. - Atvaino, es ņemšu tikai salātus.

- Es ņemšu filejas steiku, - atbildu Daienai. - Ar frl kartupeļiem. Un desertā varbūt arī šokolādes Irisa kūku, - piebilstu, zinot, ka tieši to viņa ilgojas dzirdēt.

- Nu tad es pievienošos Esterei salātu izvēlē un tev - kūkas izvēlē, - viņa priecīgi paziņo.

- Vai kāda vēlētos vīnu? - Džeks apjautājas kā īsts džentlmenis.

- Nē, paldies, - Daiena atsakās, un es ar nožēlu sāku samierināties ar pusdienām bez alkohola, jo Džeks dienas laikā nekad to nelieto.

- Es labprāt iedzertu kādu glāzi, - Estere atbild. - Bet tikai tad, ja tu un Greisa arī pievienosieties.

- Es ne, - Džeks atsakās. - Man pēcpusdienā būs daudz darba.

- Es labprāt iedzeršu, - atbildu Esterei. - Kādu tu gribēsi -sarkano vai balto?

Gaidot, kad pasniegs ēdienu, saruna pievēršas vietējam mūzikas festivālam, kas katru gadu notiek jūlijā, pulcējot klausītājus no tuvienes un tālienes. Mēs nospriežam, ka visi dzīvojam pietiekami tuvu, lai ērti aizbrauktu uz festivālu, tomēr pietiekami tālu, lai mums netraucētu pilsētā sabraukušās publikas tūkstoši. Daiena un Adams apmeklē šo festivālu katru gadu, bet mēs ar Džeku vēl nekad neesam uz to bijuši, tāpēc Daiena drīz vien ir savervējusi mūs visus doties kopīgi. Runājot par mūziku, uzzinām, ka Estere spēlē klavieres, bet Rufuss - ģitāru, un, kad atzīstos, ka man nepiemīt nekādi muzikāli talanti, Estere jautā, vai man patīk lasīt. Atbildu apstiprinoši, bet ar nožēlu piebilstu, ka brīvs laiks šai nodarbei atrodas reti. Apspriežamies, kādas grāmatas mums katram patīk. Estere piemin kādu nesen iznākušu bestselleru un jautā, vai esam to lasījuši. Izrādās, neviens par tādu nav dzirdējis.

- Vai tu gribētu, lai aizdodu tev to? - viņa jautā, kad viesmīle sāk likt ēdienu šķīvjus uz galdiņa.

- Jā, lūdzu, - lielajā aizkustinājumā, ka Estere piedāvā aizdot grāmatu man, nevis Daienai, mazliet aizmirstos.

- Es to ievedīšu jau šopēcpusdien, - viņa piedāvā. - Piektdienās man nav jāstrādā.

Tagad es atceros. - Varbūt vienkārši iemet grāmatu past-kastē. Ja būšu dārzā, kā jau parasti pēcpusdienās, tad nedzirdēšu zvanu.

- Kā es gribētu kādreiz apskatīt jūsu dārzu! - Estere jūsmīgi ieminas. - Ja reiz Džeks tā slavēja tavu dārznieces talantu.

- Nav nekādas vajadzības pūlēties un vest grāmatu, - Džeks iebilst, veikli izvairoties no tikko izteiktā uzkrītošā mājiena. - Greisa pati var nopirkt to grāmatu.

- Man tas nebūs nekāds apgrūtinājums. - Estere atzinīgi nopēta pasniegtos salātus. - O, tie izskatās gardi!

- Vispār mēs iesim nopirkt to grāmatu tūlīt pat, tiklīdz būsim paēduši. Smith’s veikals ir tepat blakus.

- Vai tev tikai piektdienas ir brīvas? - apjautājos, lai mainītu sarunas tēmu.

- Nē, otrdienas arī. Es dalu darba slodzi ar vienu citu skolotāju.

- Es arī tā gribētu, - Daiena sapņaini nosaka. - Grūti strādāt pilnā slodzē, ja ir bērni. Bet es neparko negribētu pavisam atteikties no darba, kas būtu vienīgā alternatīva, jo mani darba devēji vēl nav neko dzirdējuši par darba slodzes dalīšanu.

Estere pievēršas man. - Nespēju noticēt, ka tev nav garlaicīgi dzīvot nestrādājot. Tev taču pirms apprecēšanās bija tik aizraujošs darbs.

Pievēršu visu uzmanību steika griešanai, jo pārāk sāpīgi ir uzklausīt atgādinājumus par agrāko dzīvi. - Nē, nemaz - man ir pietiekami daudz, ko darīt.

- Kādi tad vaļasprieki vēl tev ir, neskaitot gleznošanu, dārzkopību un lasīšanu?

- Šis un tas, pa druskai no visa kā, - atbildu, apjaušot, cik neveikli tas izklausās.

- Greisa vēl nav jums pateikusi, ka pati šuj sev drēbes, -Džeks iejaucas. - Pavisam nesen pirms dažām dienām viņa pašuva ļoti jauku kleitu.

- Tiešām? - Estere pievērš man ziņkāru skatienu.

Pieradusi domāt ātri un apķērīgi, nepamirkšķinu ne aci. - Tā

bija tikai tāda mājās valkājama kleita, - paskaidroju. - Nekā īpaša. Es nešuju svētku tērpus un neko pārāk sarežģītu.

- Nevarēju iedomāties, ka tu esi tāda rokdarbniece, - Daienai iemirdzas acis. - Es arī gribētu prast šūt.

- Es arī, - Estere pievienojas. - Greisa, varbūt tu varētu mani pamācīt.

- Varbūt mēs varētu nodibināt šūšanas pulciņu un tu būtu skolotāja, - Daiena ierosina.

- Es nemaz neesmu tik meistarīga šuvēja, - iebilstu, - tāpēc arī nebiju neko par to teikusi. Negribu, lai kāds lūgtu parādīt manus darinājumus.

- Ja tavu šūšanas prasmi var salīdzināt ar pavārmākslas prasmi, tad tā kleita noteikti ir burvīga!

- Parādi man kādreiz to, lūdzu, - Estere uzstāj.

- Parādīšu, - apsolu. - Bet tikai tad, ja tu neprasīsi, lai uzšuju tev kaut ko.

Nogurusi no jautājumu krustugunīm, jau pārdomāju iespēju atteikties no deserta, un tas gan man nemaz nebūtu raksturīgi. Bet, ja es atteikšos, tad ari Daiena paliks bez saldēdiena, un, tā kā Estere tikko paziņoja, ka ir pieēdusies un nespēj vairs norit ne kumosa, tas nozīmē, ka maltīte beigsies ātri. Apsveru visus argumentus par un pret, tomēr galu galā šokolādes īrisa kūkas kārdinājums ir nepārvarams. Iedzeru vēl malciņu vīna, cerot, ka Estere pārtrauks tincināšanu un kaut uz bridi pievērsis uzmanību Daienai.

It kā uzminējusi manas domas, Estere apjautājas Daienai par viņas dēlu. Viņa ēšanas paradumi ir viens no Daienas iecienītākajiem sarunu tematiem, tāpēc varu mazliet atvilkt elpu, kamēr abas māmiņas apspriežas, kā labāk piedabūt bērnus ēst dārzeņus, kuri tiem negaršo. Džeks klausās uzmanīgi, it kā šis jautājums viņu tiešām interesētu, bet manas domas atkal pievēršas Millijai, un es raizējos, vai viņa ļoti bēdāsies, ja šajā nedēļas nogalē nevarēšu viņu apciemot, turklāt man kļūst arvien grūtāk un grūtāk izskaidrot viņai savu prombūtni. Agrāk tik izmisīgi neilgojos, kaut Millija būtu citāda, nekā vienmēr bijusi. Tagad visu laiku veltīgi sapņoju, kaut viņa neciestu no Dauna sindroma, kaut nebūtu tik atkarīga no manis un varētu dzīvot pati savu dzīvi, nebūdama tik cieši saistīta ar manējo.

Pēkšņi atgriežos īstenībā, izdzirdot, kā Daiena pasūta man desertu, un atbildu uz Esteres jautājumu, par ko biju tā aizdomājusies, - par Milliju. Daiena jautā, vai esam pēdējā laikā tikušies ar viņu, un atbildu, ka bijām viņu apciemot pagājušajā svētdienā un Džeks mūs uzcienāja ar jaukām pusdienām. Gaidu jautājumu, vai dosimies ciemos ari šajā nedēļas nogalē, taču tāds neseko, un es palieku neziņā.

- Millija laikam nepacietīgi gaida, kad varēs dzīvot pie jums, - Estere ieminas, kad saņemam desertus.

- Jā, gaida gan, - es piekritu.

Džeks pasmaida. - Mēs arī gaidām viņu ar nepacietību.

- Kā viņai patīk jūsu māja?

Pasniedzos pēc vīna glāzes. - Viņa vēl nav to redzējusi.

- Bet vai tad jūs neievācāties jau pirms gada?

- Jā, bet mēs gribam, lai viss ir pilnīgā kārtībā, kad viņa to pirmoreiz ieraudzīs, - Džeks paskaidro.

- Kad es to redzēju, izskatījās gluži labā kārtībā, - Estere iebilst.

- Millijas istaba vēl nav pilnībā pabeigta, bet man tās iekārtošana sagādā patiesu prieku, vai ne, mīļum? - Ar šausmām sajūtu, kā acīs iedzeļ asaras, un steidzīgi noliecu galvu, jūtot sev pievērsto Esteres skatienu.

- Kādā krāsā tā būs? - Daiena jautā.

- Sarkanā, - Džeks atbild. - Tā ir viņas mīļākā krāsa. - Viņš norāda uz manu šokolādes īrisa kūku. - Ēd, mīļum, apēd visu.

Paņemu dakšiņu, jūtot, ka nespēšu norīt ne kumosa.

- Izskatās garda, - Estere ieminas. - Tu jau droši vien neļausi man panašķēties kaut mazliet?

Es vilcinos, izliekoties, ka žēl atteikties no garduma, lai gan saprotu, ka tie ir veltīgi pūliņi un Džeku piemuļķot neizdosies.

- Cienājies, - atļauju, piedāvājot savu dakšiņu.

- Paldies, - Estere uzdur uz dakšiņas kūkas gabaliņu. - Vai jūs atbraucāt katrs ar savu auto?

- Nē, mēs atbraucām kopā.

- Tad es aizvedīšu tevi mājās, ja gribi.

- Nevajag, es pats aizvedīšu Greisu mājās pirms došanās uz biroju, - Džeks iebilst.

- Bet vai tas nav liels līkums? - Estere izbrīnā sarauc pieri.

- No šejienes tu vari izbraukt tieši uz Londonas šosejas. Džek, es aizvedīšu Greisu mājās, tas man tiešām nebūs grūti.

- Ļoti laipni no tavas puses, bet man jāpaņem no mājām daži dokumenti, kas būs vajadzīgi, tiekoties ar kādu klientu vēlāk pēcpusdienā. - Viņš uz mirkli apklust. - Žēl, ka uzreiz nepaņēmu tos līdzi, jo tad labprāt ļautu tev aizvest Greisu mājās.

- Nu tad kādu citu reizi. - Tad Estere pievēršas man: - Greisa, varbūt varam apmainīties ar tālruņa numuriem? Es labprāt uzaicinātu jūs visus vakariņās, bet vispirms jāsaskaņo ar Rufusu, lai zinātu, kad viņš būs brīvs. Viņam drīzumā jābrauc uz Berlīni, bet es īsti nezinu, kad.

- Protams, - nosaucu mūsu mājas tālruņa numuru, un viņa to ieraksta sava tālruņa atmiņā.

- Un mobilais?

- Man tāda nav.

Estere izbrīnā iepleš acis. - Tev nav mobilā?

- Nē.

- Kāpēc?

- Jo man tāds nav vajadzīgs.

- Bet mobilie taču ir visiem - no desmitgadīgiem bērniem līdz astoņdesmitgadīgiem večukiem!

- Bet man nav, - es atkārtoju, spējot, par spīti visam, uzjautrināties par viņas izbrīnu.

- Es jau to zināju, kaut kas neticams, vai ne? - Daiena piebilst. - Mēģināju pierunāt Greisu nopirkt mobilo, bet viņa negrib ne dzirdēt.

- Bet kā tad cilvēki var sazināties ar tevi, kad esi ārpus mājas? - Estere brīnās.

Paraustu plecus. - Nevar sazināties, un viss.

- Un tā ir pat labāk, - Daiena pikti nosaka. - Kad tik aizeju iepirkties, visu laiku zvanās Adams vai kāds no bērniem, prasot kaut ko nopirkt vai taujājot, kad būšu mājās. Negribas ne domāt, cik reižu esmu stāvējusi pie kases Tesco veikalā, pūloties sakraut pirkumus maisiņos un vienlaikus risinot kādas problēmas mājās.

- Bet ja tev gadītos kāda nelaime? - Estere jautā, joprojām nespējot apjēgt šādu brīnumu.

- Cilvēki lieliski tika galā ar visu agrāk, kad nebija mobilo, -atgādinu.

- Jā, tumsonīgajos viduslaikos. - Viņa vēršas pie Džeka:

- Džek, lūdzu, nopērc savai sievai mobilo!

Džeks padodoties iepleš rokas. - Es jau labprāt. Taču zinu, ka viņa to nelietotu.

- Neticu gan - kad pārliecināsies, cik noderīgi tie ir.

- Džekam taisnība, nelietotu, - es apstiprinu.

- Lūdzu, saki, ka vismaz dators tev ir.

- Jā, protams, ir.

- Tad vai varu uzzināt tavu e-pasta adresi?

- Protams. Tā ir jackangel@court.com.

- Bet vai tā nav Džeka adrese?

- Mūsu abu kopīgā.

Estere paceļ galvu un pāri galdiņam pievērš man jautājošu skatienu. - Vai tad tev nav pašai savas adreses?

- Kāpēc gan? Mums ar Džeku nav nekādu noslēpumu vienam no otra. Un, ja vispār kāds man sūta e-pasta vēstules, tie parasti ir aicinājumi vakariņās vai kaut kas tamlīdzīgs, kas attiecas arī uz Džeku, tāpēc labāk ir, ja ari viņš uzreiz tās redz.

- Vēl jo vairāk tāpēc, ka Greisa bieži aizmirst man kaut ko pateikt, - Džeks piebilst, iecietīgi uzsmaidot man.

Estere domīgi nopēta mūs abus. - Jūs gan esat tik nešķirams pāris, vai ne? Nu, ja jau tev nav mobilā, tad laikam nāksies pierakstīt manus numurus uz papīra kā vecos laikos. Vai tev ir pildspalva?

Lieliski zinu, ka nav. - Nezinu, jāpaskatās, - atbildu, mēģinot izlikties, ka meklēju to. Pastiepju roku pēc somiņas, kas karājas uz krēsla atzveltnes, bet Estere satver to pirmā un pasniedz man.

- Mīļo pasaulīt, tā šķiet tukša!

- Man nepatīk nēsāt smagumus, - atbildu, atverot somiņu un ielūkojoties iekšā. - Nē, diemžēl nav gan.

- Tas nekas, es tos pierakstīšu. - Džeks izņem savu mobilo.

- Estere, jūsu mājas numuru es jau dabūju no Rufusa. Vai nosauksi savu mobilo?

Kad viņa nober numuru, izmisīgi pūlos to iegaumēt, bet pie beigām cipari sajūk. Aizveru acis un visiem spēkiem cenšos atsaukt atmiņā dažus zudušos ciparus, taču tas nav iespējams.

- Paldies, Estere, - Džeks pateicas. Atveru acis un sastopos ar Esteres ziņkārīgo skatienu pāri galdiņam. - Kad atgriezīsimies mājās, es Greisai to uzrakstīšu.

- Pagaidi mazliet - vai vidū bija 721 vai 712? - Estere domīgi sarauc pieri. - Nekad nevaru atcerēties, kā īsti ir. Beigās ir vienkārši - 9146, bet pirms tam man vienmēr jūk. Daiena, vai tu varētu pārbaudīt?

Daiena izņem savu tālruni un sameklē Esteres numuru. - 712, - viņa paziņo.

- Ak jā - 07517129146. Vai pierakstīji pareizi, Džek?

- Jā, viss kārtībā. Nu tad - kurš vēlas kafiju?

Taču mēs atsakāmies, jo Daienai jāatgriežas darbā, bet Este-rei kafiju nekārojas. Džeks lūdz atnest rēķinu, bet Daiena un Estere dodas uz labierīcībām. Es ari labprāt ietu, taču nemēģinu sekot viņām. Kad rēķins samaksāts, mēs ar Džeku atvadāmies no abām dāmām un dodamies uz auto.

- Nu, jauko sieviņ, vai tev patika šī pasēdēšana? - Džeks noprasa, atverot pasažieru puses durvis.

Jau zinu, ka tas ir kārtējais izsmējīgais jautājums. - Nē, ne pārāk.

- Ari tik ļoti kārotais deserts nepatika?

Ar pūlēm noriju siekalas. - Ne tik ļoti, kā biju cerējusi.

- Tad jau labi, ka Estere pieteicās palīdzēt, vai ne?

- Es tik un tā būtu to apēdusi, - atbildu.

- Un laupījusi man visu prieku?

Man pār visu miesu pārskrien salti drebuļi. - Pavisam noteikti.

Džeks izbrīnā iepleš acis. - Vai tiešām sāk atgriezties tavs cīņas spars? Man prieks par to. Patiesību sakot, man jau sāka kļūt garlaicīgi. - Viņš uzmet man uzjautrinātu skatienu. - Cīnies vien, Greisa, - es gaidu.

PAGATNE

Tajā vakarā, kāzu dienas vakarā, pēc vannas iegājusi guļamistabā, biju satriekta, atrodot to tukšu. Pieļaujot, ka Džeks laikam izgājis no istabas, lai piezvanītu, sadusmojos, ka tieši kāzu vakarā kādas citas darīšanas viņam šķitušas svarīgākas. Taču šis sapīkums ātri vien pārauga raizēs, atceroties, ka Millija ir slimnīcā, un jau pāris sekundēs radās pārliecība, ka viņai noticis kaut kas briesmīgs, ka mamma piezvanījusi Džekam, lai to pateiktu, bet viņš izgājis no istabas, lai es nedzirdētu šo sarunu.

Pieskrēju pie istabas durvīm un atrāvu tās vaļā, gatavojoties ieraudzīt Džeku nervozi staigājam pa gaiteni un gudrojot, kā saudzīgāk pavēstīt man kādu traģisku ziņu. Taču gaitenis bija tukšs. Nospriedusi, ka Džeks laikam nokāpis lejā vestibilā, negribēju tērēt laiku, sekojot viņam, tāpēc izrakņāju savu bagāžu, ko šoferis bija atvedis uz viesnīcu, sameklēju tālruni un piezvanīju mammai uz mobilo. Gaidot savienojumu, ienāca prātā, ka varbūt viņa pašlaik runā ar Džeku, tāpēc nevarēs man atbildēt. Gatavojos jau pārtraukt zvanu un zvanīt uz mobilo tēvam, kad atskanēja signāls un jau pēc brīža - mammas balss.

- Mamma, kas noticis? - iesaucos, gandrīz pārtraucot pusvārdā viņas “hallo”. - Vai radušies kādi sarežģījumi vai kas tamlīdzīgs?

- Nē, viss ir kārtībā, - mamma pārsteigta atbildēja.

- Tad Millijai nekas nekait?

- Nē, viņa guļ ciešā miegā. - Mamma uz mirkli apklusa. -Bet vai tev viss labi? Tu izklausies satraukta.

Atsēdos uz gultas malas, no atvieglojuma zaudējusi spēkus. - Džeks ir pazudis, tāpēc nodomāju, ka varbūt tu piezvanīji un pateici kādu ļaunu ziņu, un viņš devies kaut kur parunāt ar tevi bez lieciniekiem, - paskaidroju.

- Kā to saprast - “pazudis”?

- Viņš nav mūsu numurā. Es biju vannā, bet, kad iznācu no vannasistabas, viņš bija pazudis.

- Droši vien tikai nokāpis lejā uz reģistratūru kaut ko nokārtot. Noteikti tūlīt atgriezīsies. Kā pagāja kāzas?

- Jauki, pavisam labi, ja neskaita to, ka man visu laiku bija jādomā par Milliju. Dusmojos, ka viņa nevar būt klāt. Viņai būs tāda vilšanās, uzzinot, ka mēs apprecējāmies bez viņas, it kā nekas nebūtu noticis.

- Gan jau viņa sapratīs, - mamma mierinoši atteica, un es noskaitos, apjaušot, cik maz viņa pazist savu jaunāko meitu, jo Millija, protams, nespēs to saprast. Ar nepatiku sajutu, ka esmu gatava izplūst asarās, un pēc visa šodien notikušā Džeka pazušana bija pēdējais piliens. Apsolīju mammai no rīta iegriezties slimnīcā, palūdzu nobučot Milliju no manis un pārtraucu sarunu.

Zvanot uz Džeka mobilo, piekodināju sev saglabāt mieru. Mēs līdz šim vēl ne reizi nebijām strīdējušies, un ar kliegšanu klausulē kā tirgussievai neizdosies panākt neko labu. Droši vien kādai viņa klientei radusies steidzama problēma, kas jāatrisina pirms došanās uz Taizemi. Viņš noteikti būs tikpat aizkaitināts par traucējumu kāzu dienā kā es.

Nopriecājos, izdzirdot signālus, tātad Džeks pašlaik nerunā ar kādu citu, un, iespējams, šī pēkšņā, traucējošā problēma jau ir atrisināta. Kad Džeks neatsaucās, apspiedu sarūgtinājuma vaidu un atstāju ziņu balss pastā.

- Džek, kur tu esi pazudis? Vai tu, lūdzu, varētu man atzvanīt?

Beidzu sarunu un sāku nemierīgi staigāt šurpu turpu pa istabu, mokoties neziņā, kur gan iekritis Džeks. Ieskatījos pulksteni uz naktsgaldiņa un redzēju, ka ir deviņi vakarā. Pūlējos izgudrot, kāpēc Džeks neatbild uz zvanu, un iedomājos, ka varbūt kāds no firmas partneriem ieradies viesnīcā apspriesties ar viņu. Nogaidījusi vēl desmit minūtes, zvanīju vēlreiz. Tagad uzreiz atsaucās balss pasts.

- Džek, lūdzu, atzvani man, - skarbi noteicu, saprotot, ka viņš laikam tīši izslēdzis tālruni pēc mana iepriekšējā zvana. - Man jāzina, kur tu esi.

Uzcēlu savu koferi uz gultas, atvēru to un izņēmu bēšas bikses un blūzi, ko gatavojos vilkt no rīta, dodoties ceļojumā. Uzvilkusi tās uz smalkās naktsveļas, ātri saģērbos, ieliku kabatā atslēgas karti un izgāju no istabas, paņemot līdzi tālruni. Lielajā nemierā negribēju gaidīt liftu, noskrēju lejā uz vestibilu pa kāpnēm un devos pie reģistratūras letes.

- Eindželas kundze, vai ne? - jaunais vīrietis aiz letes man uzsmaidīja. - Kā varu jums palīdzēt?

- Vispār es meklēju savu viru. Vai esat viņu kaut kur redzējis?

- Jā, viņš nonāca lejā neilgi pēc jūsu abu ierašanās, apmēram pirms stundas.

- Vai zināt, uz kurieni viņš devās? Varbūt uz bāru?

Reģistrators papurināja galvu. - Viņš izgāja taisnā ceļā ārā

pa galvenajām durvīm. Es nodomāju, ka viņš gatavojas paņemt kaut ko no mašīnas.

- Vai redzējāt viņu ienākam atpakaļ?

- Ja tā padomā, tad nē, neredzēju. Bet kādu bridi biju aizņemts, piereģistrējot citus klientus, tāpēc varēju ari nepamanīt jūsu viru. - Viņš paraudzījās uz tālruni manā rokā. - Vai mēģinājāt viņam zvanīt?

- Jā, bet viņa mobilais ir izslēgts. Laikam sēž bārā, apraudādams zaudēto vecpuiša brīvību. - Pasmaidīju, cenšoties uztvert visu ar humoru. - Iešu paskatīties.

Iegāju bārā, bet tur no Džeka nebija ne ziņas, ne miņas. Izstaigāju visus atpūtas salonus, ielūkojos fitnesa zālē un peldbaseinā. Ceļā uz abiem restorāniem atstāju vēl vienu ziņu viņa balss pastā, šoreiz jau raižpilnā, aizlūzušā balsī.

- Neatradāt? - reģistrators līdzjūtīgi apjautājās, kad atgriezos vestibilā viena.

Es papurināju galvu. - Diemžēl viņš nekur nav atrodams.

- Paskatījāties, vai jūsu auto vēl ir stāvlaukumā? Tad vismaz zināsiet, vai viņš ir vai nav atstājis viesnīcu.

Izgāju pa galvenajām durvīm un pa celiņu devos ap stūri uz stāvlaukumu, kas atradās viesnīcas sētas pusē. Auto nebija ne tur, kur Džeks bija to atstājis, ne arī citur. Negribēju atgriezties caur vestibilu un atkal sastapties ar reģistratoru, tāpēc iegāju pa sētas puses durvīm un uzskrēju augšā pa kāpnēm uz mūsu istabu, izmisīgi ilgojoties, kaut Džeks jau būtu atgriezies, kamēr es viņu meklēju. Atrodot istabu tukšu, izplūdu sarūgtinājuma asarās. Centos ieskaidrot sev, ka auto pazušana no stāvlaukuma varētu būt saistīta ar neatbildēšanu uz zvaniem, jo, braucot pie stūres, Džeks nekad nerunāja pa tālruni. Bet, ja viņš bija devies uz biroju kārtot steidzamus jautājumus, kāpēc tad nevarēja pieklauvēt pie vannasistabas durvīm un pateikt man? Un, ja negribēja traucēt mani vannā, kāpēc vismaz neatstāja zīmīti?

Satraucoties arvien vairāk, piezvanīju Džekam vēlreiz un asarainā balsī atstāju ziņu: ja viņš desmit minūšu laikā neatsauksies, zvanīšu policijai. Es gan zināju, ka policija būs pēdējā instance, kurā vērsties, jo pirms tam piezvanīšu Ādamam, taču cerēju, ka, pieminot policiju, likšu Džekam saprast, cik ļoti uztraukusies esmu.

Pagāja visilgākās desmit minūtes manā mūžā. Un pēc tam, kad jau gatavojos zvanīt Ādamam, tālrunis iepīkstējās, pavēstot par īsziņas pienākšanu. Ar vārgu atvieglojuma nopūtu atvēru ziņu, un, pamanot, ka to sūtījis Džeks, acīs saskrēja prieka asaras, neļaujot neko izlasīt. Taču tas nebija svarīgi, jo es jau zināju, kas būs pavēstīts, zināju, ka viņš paskaidros negaidīto izsaukumu darba lietās, lūgs piedošanu, ka sagādājis man raizes, ka nav varējis atbildēt uz zvaniem, jo piedalījies apspriedē, ka drīz atgriezīsies un mīl mani.

Paņēmu salveti no kastītes uz galda, noslaucīju asaras, izšņaucu degunu un vēlreiz ieskatījos tālruņa ekrānā.

“Netaisi tādu histēriju, tas tev nepiestāv. Esmu aizņemts, tiksimies no rīta’.’

Satriekta apsēdos uz gultas malas un pārlasīju īsziņu vēl un vēlreiz, pārliecināta, ka laikam esmu to kaut kā pārpratusi. Nespēju noticēt, ka Džeks būtu man atrakstījis kaut ko tik strupu un nežēlīgu. Viņš nekad vēl nebija runājis ar mani tik skarbi, ne reizi pat nebija pacēlis balsi. Jutos kā saņēmusi pļauku sejā. Un kāpēc viņš atgriezīsies tikai no rīta? Es taču biju pelnījusi paskaidrojumu un vismaz atvainošanos! Pēkšņā dusmu uzplūdā zvanīju Džekam, sašutumā trīcēdama un domās mudinādama viņu atbildēt, taču, kad viņš neatsaucās, ar pūlēm savaldījos, lai neierunātu balss pastā kaut ko tādu, ko vēlāk nāktos nožēlot.

Mokoši ilgojos ar kādu izrunāties, taču izrādījās, ka nav neviena, kam piezvanīt. Ar vecākiem man nebija tik tuvu attiecību, lai varētu šņukstēt klausulē un žēloties, ka Džeks kāzu naktī pametis mani vienu, bet draudzenēm atklāt šo noslēpumu bija kauns. Agrāk es būtu uzticējusies Keitai vai Emīlijai, taču kāzu svinībās pēkšņi apjautu, cik ļoti kopš iepazīšanās ar Džeku biju pametusi viņas novārtā, tāpēc nebija drosmes tagad viņām zvanīt. Iedomājos, ka varētu piezvanīt Ādamam, lai pajautātu, vai viņš nezina, uz kurieni Džeks tik pēkšņi izsaukts, taču, tā kā viņi darbojās dažādās jomās, šaubījos, vai viņš to zinās. Turklāt visu laiku mocījos apkaunojumā, ka mūsu kāzu naktī Džekam kādas citas darīšanas var būt svarīgākas par mani.

Ar salveti susinot pa vaigiem plūstošās asaras, pūlējos izprast notiekošo. Ja Džeks pašlaik atrodas sapulcē ar citiem juristiem, saspringti apspriežot delikātus jautājumus, nav nekāds brīnums, ka viņš pēc mana pirmā zvana izslēdza tālruni, lai tas viņam vairs netraucētu. Viņš droši vien gatavojās vēlāk man atzvanīt, tiklīdz atbrīvosies, taču apspriede laikam ieilga. Varbūt kādā īsā pārtraukumā viņš noklausījās manas ziņas balss pastā un, sadusmojies par izmisīgo toni, nolēma neatzvanīt, bet gan atriebties ar skarbu īsziņu. Un varbūt nojauta, ka esmu pārāk satraukusies un, ja viņš man piezvanīs, tad paies pārāk ilgs laiks, mierinot mani, un viņš nepagūs laikā atgriezties apspriedē.

Tas viss izklausījās tik ticami, ka sāku jau nožēlot savu histērisko rīcību. Džekam bija visas tiesības dusmoties uz mani. Es jau biju pārliecinājusies, kā viņa darbs var traucēt mūsu attiecī-bām, jo tik daudzas reizes viņš bija bijis pārāk noguris vai spriedzes nomocīts, lai varētu mīlēties. Viņš par to bija atvainojies un lūdzis saprast, ka diemžēl viņa darbs ir tāds, kas neļauj vienmēr veltīt man pienācīgu uzmanību. Līdz šim es visu laiku lepojos, ka mēs vēl ne reizi nebijām strīdējušies, taču tagad nebiju pārvarējusi pašu pirmo šķērsli.

No visas sirds ilgojos sagaidīt Džeku, lūgt piedošanu par savu nesavaldību, sajust viņa apskāvienus un dzirdēt, ka viņš neko neņem ļaunā. Vēlreiz pārlasot īsziņu, nospriedu, ka ar tikšanos no rīta viņš droši vien bija domājis pavisam agru rīta stundu. Biju jau gandrīz nomierinājusies, kad mani pēkšņi pārņēma liels nogurums, tāpēc izģērbos un apgūlos gultā, ar labpatiku nodomājot, ka drīz vien mani pamodinās Džeka mīlas glāsti. Vēl pazibēja pēdējā doma - kaut Millija arī gulētu saldā miegā, un tad es aizmigu kā nemaņā.

Man nebija radušās aizdomas, ka Džeks varbūt pavada nakti kopā ar citu sievieti, bet, kad pamodos ap astoņiem no rīta un sapratu, ka viņš vēl joprojām nav pārnācis, prātā uzreiz ienāca tieši šī doma. Pūloties apvaldīt paniku, sameklēju mobilo tālruni, cerot, ka pienākusi ziņa no Džeka, cikos viņš būs viesnīcā. Taču nekādu ziņu nebija, un, tā kā viņš, iespējams, bija nolēmis pāris stundu nosnausties turpat birojā, lai netraucētu mani, neuzdrošinājos viņam zvanīt, lai nepamodinātu. Tomēr tik izmisīgi ilgojos dzirdēt viņa balsi, ka piezvanīju. Kad atkal atsaucās balss pasts, dziļi ievilku elpu un ierunāju ziņu pēc iespējas mierīgākā toni, lūdzot paziņot, ap cikiem man sagaidīt viņu viesnīcā, un atgādinot, ka ceļā uz lidostu jāiegriežas slimnīcā pie Millijas. Pēc tam nomazgājos dušā, apģērbos un sāku gaidīt.

Gaidīdama apjautu, ka nemaz nezinu, cikos ir mūsu reiss. Neskaidri atcerējos, ka Džeks kaut ko ieminējās par pēcpusdienas lidojumu, tātad droši vien lidostā jāierodas vismaz pāris stundu pirms tam. Kad gandrīz pēc stundas beidzot saņēmu īsziņu no Džeka, mani atkal satrieca tās tonis. Nebija ne atvainošanās, ne mazākā paskaidrojuma, tikai strupa pavēle sagaidīt viņu vienpadsmitos viesnīcas stāvlaukumā. Kad biju iestlvējusi liftā mūsu abus koferus un savu rokas bagāžu, man no raizēm jau uzmācās nelabums. Nododot reģistratūrā istabas atslēgu, priecājos, ka tagad dežurē kāda jauna sieviete, kura, cerams, neko nezina par mana vīra pazušanu.

Viesnīcas bagāžas nesējs palīdzēja man nogādāt somas stāvlaukumā. Pateicu viņam, ka mans virs aizbraucis iepildīt degvielu, un devos apmesties uz tuvējā soliņa, neklausoties viņa ieteikumos labāk gaidīt siltumā viesnīcas telpās. Negribēju ņemt līdzi uz Taizemi biezo mēteli, jo gatavojos braukt taisnā ceļā no viesnīcas uz lidostu, gandrīz neizejot ārā, tāpēc tagad man mugurā bija tikai jaka, kura nespēja pasargāt no asā vēja, kas brāzās pār stāvlaukumu. Kad Džeks beidzot atbrauca, nokavējot divdesmit piecas minūtes, biju pārsalusi un tik tikko spēju valdīt asaras. Apturējis auto pāris pēdu attālumā, viņš izkāpa un pienāca pie manis.

- Kāp iekšā, - viņš pavēlēja, paņemdams koferus, lai iekrautu tos bagāžniekā.

Pārāk nosalusi, lai kaut ko iebilstu, ierausos mašīnā un piespiedos ar sāniem pie durvīm, ilgojoties ātrāk sasildīties. Gaidīju, kad Džeks beidzot kaut ko teiks, mēģinās izskaidrot savu rīcību, lai palīdzētu saprast, kāpēc es jūtos tā, it kā sēdētu blakus pilnīgam svešiniekam. Kad klusums bija ievilcies pārāk ilgi, saņēmu drosmi un palūkojos uz viņu. Mani satrieca Džeka vienaldzīgā sejas izteiksme. Biju domājusi ieraudzīt dusmas, stresu vai aizkaitinājumu. Taču nebija nekā.

- Kas notiek, Džek? - es nedroši iejautājos. Viņš izlikās neko nedzirdam. - Dieva dēļ, Džek! - es iesaucos. - Kas te, ellē, īsti notiek?

- Lūdzu, nelamājies, - viņš nicīgi atteica.

Pievērsu viņam pārsteigtu skatienu. - Un ko gan tu gaidīji? Pazudi, neteikdams ne vārda, pameti mani vienu pašu kāzu naktī, bet pēc tam ierodies ar pusstundas nokavēšanos, liekot man gaidīt ārā briesmīgā aukstumā! Protams, man ir tiesības dusmoties!

- Nē, - viņš iebilda. - Nav gan. Tev nav itin nekādu tiesību.

- Nerunā muļķības! Vai tev ir kāda cita, Džek? Vai tur ir tā nelaime? Vai esi iemīlējies kādā citā? Vai pavadīji šo nakti ar viņu?

- Tagad tu pati runā muļķības. Greisa, tu esi mana sieva. Kāpēc lai man vajadzētu vēl kādu citu?

Skumji pašūpoju galvu, nezinādama, ko teikt. - Es nesaprotu. Vai tev darbā radušies kādi sarežģījumi, kaut kas tāds, ko nevari man teikt?

- Es tev visu paskaidrošu, kad būsim Taizemē.

- Kāpēc nevari pateikt tagad? Lūdzu, Džek, pasaki, kas noticis.

- Taizemē.

Gribēju teikt, ka īpaši nekāroju braukt uz Taizemi kopā ar viņu, ja viņš ir šādā noskaņojumā, tomēr mierināju sevi, ka, nokļuvusi tur, vismaz uzzināšu, kāpēc mūsu laulības dzīve iesākusies tik nelāgi. Tā kā Džeka sapīkums laikam bija saistīts ar sarežģījumiem darbā, sāku raizēties, vai nākotnē bieži būs jāpārcieš šādi netīkami brīži. Aizrāvusies ar gudrošanu, kā lai iemācos sadzīvot ar šo līdz šim neiepazīto viņa personības pusi, nepamanīju, ka mēs dodamies taisnā ceļā uz lidostu.

- Bet kā tad Millija? - iesaucos. - Mums bija jāaizbrauc uz slimnīcu pie viņas!

- Tagad diemžēl jau ir par vēlu, - Džeks atteica. - Sen jau pabraucām garām nogriešanās vietai.

- Bet es tev atstāju ziņu, ka būs jāiegriežas slimnīcā!

- Tā kā, iekāpjot mašīnā, tu neko par to neteici, nospriedu, ka esi pārdomājusi. Turklāt mums vairs nepietiek laika.

- Bet mūsu lidmašīna izlido tikai pēcpusdienā!

- Tā izlido trijos, tātad jāpiereģistrējas divpadsmitos.

- Bet es viņai apsolīju! Teicu Millijai, ka šorīt viņu apcie-mošu!

- Kad? Kad tu to teici? Es neko tādu neatceros.

- Kad viņa bija ātrās palīdzības busiņā!

- Viņa bija bezsamaņā, tāpēc diez vai kaut ko atcerēsies.

- Nu un tad, tas nav galvenais! Turklāt pateicu mammai, ka mēs atbrauksim, un viņa noteikti būs pateikusi Millijai.

- Ja tu vispirms būtu pajautājusi man, es būtu pateicis, ka tas nebūs iespējams.

- Kā gan varēju pajautāt tev, ja biji pazudis! Džek, lūdzu, griezies atpakaļ, mums vēl pietiek laika. Reģistrācija varbūt sākas divpadsmitos, bet nebeigsies tik drīz. Es nepalikšu ilgi, apsolu, gribu tikai satikt Milliju.

- Par to diemžēl nevar būt ne runas.

- Kāpēc tu tā spītējies? - iesaucos. - Tu taču pazīsti Milliju, zini, ka viņa bēdāsies, ja neieradīšos.

- Nu tad piezvani un paskaidro. Piezvani un pasaki, ka sajauci laikus.

Nespēju valdīt sarūgtinājuma asaras. - Es neko nesajaucu, -šņukstēju. - Mums vēl ir pietiekami daudz laika, tu zini, ka ir!

Džeks vēl nekad nebija redzējis mani raudam, un, lai gan kaunējos par asaru nesavaldīšanu, tomēr cerēju, ka tagad viņš apjēgs, cik nesaprātīgi rīkojas. Tāpēc, kad viņš pēdējā mirklī iegrieza auto kāda benzīntanka piebraucamajā ceļā, noslaucīju asaras un izšņaucu degunu, nodomājot, ka viņš tiešām griezīsies atpakaļ.

- Paldies, - pateicos, kad viņš nobremzēja auto.

Taču Džeks izslēdza motoru un pagriezās pret mani.

- Tagad klausies, Greisa, klausies uzmanīgi. Ja gribi doties apciemot Milliju, vari to darīt. Vari tagad izkāpt no auto un braukt uz slimnīcu ar taksi. Bet es gan braukšu uz lidostu, un, ja tu izvēlēsies doties uz slimnīcu, tad nedosies uz Taizemi kopā ar mani. Pavisam vienkārši.

Neticīgi papurināju galvu, jūtot, kā atkal sāk plūst asaras.

- Nespēju noticēt, - šņukstēju. - Nevar būt, ka tu liktu man izvēlēties starp tevi un Milliju, ja vien tu mīlētu mani.

- Bet tieši to es arī daru.

- Kā lai izvēlos? - Pievērsu viņam izmisuma pilnu skatienu.

- Es mīlu jūs abus!

Džeks nepacietīgi nopūtās. - Man nepatīk, ka tu no tā taisi tādu traģēdiju. Tas taču ir pavisam vienkārši. Vai tiešām tu esi gatava atteikties no mūsu laulības tāpēc vien, ka es atsakos griezties atpakaļ, lai apciemotu Milliju, kad esam jau tik tuvu lidostai? Vai tiešām es tev nozīmēju tik maz?

- Nē, protams, ne, - izdvesu, norijot asaras.

- Un vai tev nešķiet, ka līdz šim es rīkojos ļoti nesavtīgi, ne reizi nepārmetot, ka tu katrā nedēļas nogalē pavadi tik daudz laika kopā ar Milliju?

- Jā, - es padevīgi piekritu.

Viņš apmierināti pamāja ar galvu. - Nu kā tad būs, Greisa? Uz lidostu vai uz slimnīcu? Izvēlies savu viru vai māsu? - Pēc īsa klusuma brīža: - Mani vai Milliju?

- Tevi, Džek, - es klusi atbildēju. - Protams, tevi.

- Tad labi. Kur ir tava pase?

- Somiņā, - es nomurmināju.

- Vai iedosi to man?

Paņēmu somiņu, sameklēju pasi un pasniedzu viņam.

- Paldies, - viņš pateicās, ieslidinot to žaketes iekškabatā. Neteicis vairs ne vārda, viņš ieslēdza braukšanas pārnesumu un izbrauca no benzīntanka atpakaļ uz šosejas.

Par spīti tikko notikušajam, īsti nespēju noticēt, ka Džeks tiešām nevedīs mani pie Millijas, un iedomājos, vai šī netīkamā saruna nebija kaut kāda pārbaude, un, tā kā es biju izvēlējusies Džeku, nevis māsu, viņš tagad vedis mani uz slimnīcu. Ieraugot, ka tomēr dodamies lidostas virzienā, mani pārņēma izmisums ne tikai Millijas dēļ, bet ari tāpēc, ka pusgada laikā kopš iepazīšanās ar Džeku nebiju neko pat nojautusi par šo viņa personības pusi. Man ne prātā neienāca, ka viņš varētu būt ari citāds, nevis vislabsirdīgākais un saprātīgākais vīrietis pasaulē. Veselā saprāta balss uzstāja, lai lūdzu Džeku apturēt auto un varu izkāpt, taču biju nobijusies, nezinot, kas notiks, ja tā darīšu. Ja viņam bija šāds noskaņojums, nevarēju paredzēt, kā viņš rīkosies, - vai tiešām dosies uz Taizemi bez manis? Un, ja dosies, kas tādā gadījumā notiks ar mani un mūsu laulību? Kad nokļuvām lidostā, man no raizēm jau sāpēja galva.

Gaidot reģistrāciju, Džeks ieteica man piezvanīt mammai un pateikt, ka mēs nevarējām iegriezties slimnīcā, jo, viņaprāt, vislabāk būs paziņot to pēc iespējas ātrāk, lai aiztaupītu veltīgas raizes un gaidīšanu. Joprojām apstulbusi par viņa attieksmi, paklausīju šim ieteikumam un, kad uzreiz atsaucās mammas balss pasts, nesapratu, bēdāties vai priecāties. Nospriedu, ka droši vien būs pat labāk, ja nevarēšu runāt ar pašu Milliju, un atstāju ziņu, ka biju sajaukusi izlidošanas laiku un diemžēl nevarēšu iegriezties apciemot māsu. Lūdzu mammu nobučot Milliju no manis un apsolīt, ka piezvanīšu tūlīt pēc nokļūšanas Taizemē. Kad beidzu sarunu, Džeks pasmaidīja un satvēra manu plaukstu, un man pirmoreiz mūžā radās vēlēšanās atraut to.

Kad pienāca laiks reģistrēties, Džeks bezgala šarmanti pieglaimojās darbiniecei, paskaidrojot, ka mēs esam jaunlaulātie, kas tikko pārcietuši īstu katastrofu kāzu dienā, jo līgavas māsa, kas cieš no Dauna sindroma, nokrita pa kāpnēm un salauza kāju, un par to mūs pārcēla pirmajā klasē. Bet mani gan tas neiepriecināja - drīzāk šķita pretīgi izmantot Millijas nelaimi, lai iegūtu kādas privilēģijas. Agrākais Džeks nemūžam nebūtu tik zemiski rīkojies, un mani jau sāka biedēt doma, ka būs jāpavada divas nedēļas kopā ar vīrieti, kurš pēkšņi kļuvis par pilnīgu svešinieku. Taču alternatīva - atzīties Džekam, ka nevēlos doties uz Taizemi kopā ar viņu, - bija tikpat biedējoša. Ejot caur pasu kontroli, nespēju atbrīvoties no aizdomām, ka pašlaik pieļauju visbriesmīgāko kļūdu savā mūžā.

Vēl lielāks apjukums mani pārņēma izlidošanas zālē, kad Džeks mierīgi sēdēja un lasīja avīzi, aplicis roku man ap pleciem kā vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Es atteicos no piedāvātā šampanieša, cerot, ka Džeks sapratis - man pašlaik nav svētku noskaņojuma. Taču viņš labprāt pieņēma pasniegto glāzi, it kā nemaz nemanot mūsu attiecībās radušos plaisu. Centos iestāstīt sev, ka starp mums notikušais ir tikai sīka mīlētāju ķilda, īslaicīgs šķērslis ceļā uz ilgu un laimīgu laulību, tomēr sapratu, ka konflikts ir daudz nopietnāks. Izmisīgi pūloties izprast, kurā bridi mēs pieļāvām kļūdu, atsaucu atmiņā visu, kas notika kopš manas iznākšanas no vannasistabas pirms nepilnas diennakts, un, atceroties panikas pilnās ziņas, ko ierunāju Džeka balss pastā, sāku jau domāt, vai tikai pati nebiju vaininiece. Taču zināju, ka ne, zināju, ka tā ir Džeka vaina, tikai biju pārāk nogurusi, lai saprastu, kāpēc. Pēkšņi sāku nepacietīgi ilgoties ātrāk nokļūt lidmašīnā, jo cerēju, ka pēc četrpadsmit stundu lidojuma augstākā komforta apstākļos ieradīšos Taizemē labākā noskaņojumā.

Tā kā izlidošanas zālē biju atteikusies ari no ēdieniem, pēc iekāpšanas lidmašīnā mani sāka mocīt briesmīgs izsalkums, jo no lielajiem uztraukumiem nebiju spējusi ieēst brokastis. Iekārtojoties sēdekļos, Džeks izturējās laipni un gādāja, lai man būtu ērti, un mans noskaņojums sāka mazliet uzlaboties. Tikko sāku nomierināties, jutu, ka acis krīt ciet.

- Nogurusi? - Džeks jautāja.

- Jā, - pamāju ar galvu. - Un ļoti gribas ēst. Ja aizmigšu, vai pamodināsi mani pirms vakariņām?

- Protams.

Iegrimu miegā vēl pirms lidmašīnas pacelšanās gaisā. Kad beidzot atvēru acis, salonā valdīja tumsa un visi šķita aizmiguši. Tikai Džeks bija nomodā un lasīja avīzi.

Satriekta paraudzījos viņā. - Vai es tevi nelūdzu pamodināt mani pirms vakariņām?

- Negribēju traucēt tavu miegu. Bet neraizējies, pēc pāris stundām pasniegs brokastis.

- Es nevaru gaidīt pāris stundu, neesmu neko ēdusi kopš vakardienas!

- Nu tad palūdz, lai stjuarte kaut ko atnes.

Pārsteigta paraudzījos Džekā. Mūsu iepriekšējā dzīvē pirms apprecēšanās viņš pats būtu piezvanījis un izsaucis stjuarti. Kur bija pazudis lieliskais džentlmenis, par kādu es viņu uzskatīju? Vai tas viss bija tikai maska, aiz kuras viņš bija paslēpis savu patieso būtību un izlicies allaž tik laipns un labsirdīgs, lai iepatiktos man? Sajutis manu skatienu, viņš nolika avīzi.

- Kas tu īsti esi, Džek? - klusi jautāju.

- Tavs vīrs, - viņš atbildēja. - Es esmu tavs vīrs. - Satvēris manu roku, viņš pacēla to pie lūpām un noskūpstīja. - Priekos un bēdās. Slimībā un veselībā. Līdz nāve mūs šķirs. - Atlaidis manu roku, Džeks nospieda pogu, lai izsauktu stjuarti. Viņa atnāca tajā pašā mirklī.

- Vai jūs, lūdzu, varētu atnest manai sievai kaut ko ēdamu? Viņa diemžēl nogulēja vakariņas.

- Protams, ser, - stjuarte smaidot atbildēja.

- Redzi nu, - Džeks noteica, kad viņa bija aizgājusi. - Kļuva labāk? - Tad Džeks atkal pievērsās avīzei, un es priecājos, ka viņš nepamanīja nožēlojamās pateicības asaras, kas saskrēja man acīs. Kad atnesa ēdienus, ātri tos notiesāju un, īsti nevēlēdamās runāt ar Džeku, atkal aizmigu un gulēju līdz pat brīdim, kad sākām nolaisties Bangkokā.

Džeks bija uzstājis, ka pats veiks visu ceļojuma organizēšanu, lai man tas būtu pārsteigums. Viņš jau vairākas reizes bija bijis Taizemē un zināja labākās apmešanās vietas, tāpēc, lai gan biju devusi dažus uzkrītošus mājienus par Ko Samui salu, man tomēr nebija skaidras nojautas, uz kurieni īsti dosimies. Sajutu pēkšņu vilšanos, kad negājām uz vietējo reisu izlidošanas zāli, bet gan ārā uz taksometru stāvvietu. Drīz jau bijām ceļā uz Bangkokas centru, un mani neviļus sāka aizraut pilsētas kņada un rosība, tikai lielais troksnis mazliet krita uz nerviem. Nopriecājos, kad taksometrs piebremzēja pie viesnīcas ar nosaukumu “Zelta templis”, jo tā bija viena no skaistākajām viesnīcām, ko jebkad biju redzējusi. Tomēr tai pabraucām garām un apstājāmies pie kādas pieklājīgas, bet ne tik greznas viesnīcas tajā pašā ielā trīssimt metrus tālāk. Vestibils nebija tik noplucis kā fasāde, tomēr, kad, iegājuši numurā, ieraudzījām tik mazu van-nasistabu, kur Džekam būs grūti nomazgāties dušā, nodomāju, ka viņš uzreiz pagriezīsies un dosies projām.

- Lieliski, - viņš noteica, novilka žaketi un iekāra skapī. - Tieši kā radīts mums.

- Džek, tu laikam joko. - Pārlaidu skatienu istabai. - Mēs taču varam atļauties kaut ko labāku.

- Greisa, laiks atmosties no sapņiem.

Viņš to teica tik nopietni, ka nobrīnījos, kā man nebija ienācis prātā, ka viņš varbūt zaudējis darbu, un, jo vairāk domāju par to, jo ticamāk šķita, ka tieši tāds varētu būt viņa izturēšanās pēkšņo izmaiņu cēlonis. Ja viņš saņēma darba uzteikumu piektdienas vakarpusē, es gudroju, drudžaini atceroties un analizējot nesenos notikumus, viņš laikam atgriezās birojā sestdienas vakarā, kamēr es mērcējos vannā, lai censtos rast kādu risinājumu kopā ar pārējiem partneriem pirms došanās kāzu ceļojumā. Protams, viņš negribēja pavēstīt man bēdīgos jaunumus kāzu svinību laikā, un, protams, mana izmisīgā vēlme apciemot Milliju viņam šķita muļķīga kaprīze salīdzinājumā ar paša pārdzīvojumiem! Nav nekāds brīnums, ka viņš gribēja nogaidīt, līdz nokļūsim Taizemē, un tad pateikt man, kas noticis, turklāt, ja jau viņš acīmredzot nomainījis iepriekš rezervēto viesnīcu pret lētāku, sagatavojos uzzināt, ka viņš nav spējis atgūt zaudēto darbu.

- Kas noticis? - es jautāju.

- Diemžēl sapnis ir beidzies.

- Tas nekas, - mierinoši ieminējos, nodomājot, ka mūsu attiecībām tas varbūt nāks tikai par labu. - Gan tiksim galā.

- Kā to saprast?

- Tu taču noteikti atradīsi citu darbu - un vari arī nodibināt pats savu firmu, ja gribēsi. Un, ja sāksies pavisam grūti laiki, es arī vienmēr varu atsākt strādāt. Savu iepriekšējo amatu gan nevarēšu atgūt, taču nešaubos, ka Harrods mani pieņems kādā citā.

Džeks uzjautrināts raudzījās manī. - Greisa, es neesmu zaudējis darbu.

Neizpratnē lūkojos pretī. - Kas tad noticis?

Viņš skumji pašūpoja galvu. - Tev vajadzēja izvēlēties Mil-liju, tiešām vajadzēja.

Man pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. - Ko tas viss nozīmē? - noprasīju, cenšoties neizrādīt bailes. - Kāpēc tu tā izturies pret mani?

- Vai tu apjēdz, ko esi izdarījusi? Vai apjēdz, ka esi man pārdevusi savu dvēseli? Un pie reizes arī Millijas dvēseli? - Viņš uz mirkli apklusa. - Viņas dvēseli jo īpaši.

- Izbeidz! - asi iebildu. - Beidz spēlēt ar mani spēlītes!

- Tā nav nekāda spēlīte. - No viņa vēsi mierīgā balss toņa mani sāka pārņemt panika. Jutu, kā sāku tramīgi lūkoties apkārt pa istabu, neapzināti meklējot bēgšanas ceļu. - Ir jau par vēlu, -viņš noteica, to pamanījis. - Daudz par vēlu.

- Es nesaprotu, - izdvesu, apspiežot šņukstus. - Ko tu īsti gribi?

- Tieši to, kas man jau ir, - tevi un Milliju.

- Millija nepieder tev, un es jau nu noteikti neesmu tavs īpašums, - paķērusi rokassomiņu, pievērsu viņam niknu skatienu. - Es atgriežos Londonā.

Viņš ļāva man aiziet līdz durvīm. - Greisa?

Pagriezos nesteidzīgi, jo nezināju, kā reaģēt, kad viņš paskaidros, ka tas viss bija tikai stulbs joks. Negribēju arī, lai viņš redz atvieglojumu manā sejā, jo nespēju iedomāties, kas notiktu, ja viņš būtu atļāvis man pārkāpt pār slieksni.

- Kas ir? - vēsi noprasīju.

Džeks iebāza roku žaketes kabatā un izvilka manu pasi. - Vai tu kaut ko neaizmirsi? - Satvēris pasi divos pirkstos, viņš šūpoja to man acu priekšā. - Bez tās tu nevari doties uz Angliju, tu taču zini. Bez tās tu vispār nekur netiec projām.

Pastiepu roku. - Atdod man to, lūdzu.

-Nē!

- Džek, atdod manu pasi! Nopietni!

- Pat ja es tev to atdotu, kā gan tu tiktu uz lidostu bez naudas?

- Man ir nauda, - lepni paziņoju, priecājoties, ka pirms izbraukšanas iemainīju nedaudz bātu. - Un ir ari kredītkarte.

- Nē, - viņš iebilda, skumji pašūpojot galvu, - nav gan. Vairs nav.

Ātri atrāvu somiņas rāvējslēdzēju un ieraudzīju, ka pazudis maks un mobilais tālrunis.

- Kur ir mans maks un tālrunis? Kur tu tos liki? - Metos pie Džeka ceļasomas un sāku rakņāties pa to, meklējot pazudušās mantas.

- Tur tu tos neatradīsi, - viņš izsmējīgi noteica. - Veltīgi pūlies.

- Vai tiešām tu domā, ka varēsi mani šeit turēt gūstā? Ka nevarēšu tikt prom, ja gribēšu?

- Lūk, tagad, - viņš svinīgi paziņoja, - sākas Millijas loma.

Man asinis sastinga dzīslās. - Kā to saprast?

- Teiksim tā: kā tev šķiet, kas notiks, ja es pārstāšu maksāt viņas skolas maksu? Viņa nonāks trakonamā, vai ne?

- Es pati maksāšu skolas maksu - man ir pietiekami daudz naudas no mājas pārdošanas.

- To naudu tu pārskaitīji man, atceries - jaunās mājas mēbeļu pirkšanai, to es arī izdarīju. Bet, ja kaut cik palika pāri, -tas viss tagad pieder man. Tev nav ne graša pie dvēseles, Greisa, ne plika graša.

- Tad es atgriezīšos darbā. Un attiesāšu no tevis visu atlikušo naudu, - nikni piebildu.

- Nē, neattiesāsi vis. Un vari arī nesapņot par atgriešanos darbā.

- Tu nevari man to liegt.

- Protams, varu.

- Kā tad? Džek, ir taču divdesmit pirmais gadsimts. Ja tu to visu domā nopietni, ja tas nav kaut kāds stulbs joks, vai tiešām esi pārliecināts, ka nešķiršos no tevis?

- Jā, jo tev nebūs citas izvēles. Vai tu varētu apsēsties un uzklausīt mani?

- Negribu neko dzirdēt. Atdod man pasi un pietiekami daudz naudas atpakaļceļam uz Angliju, un uzskatīsim, ka gadījusies briesmīga kļūda. Ja gribi, vari palikt tepat, un, kad atgriezīsies, paziņosim visiem - esam pārliecinājušies, ka tomēr nesaderam kopā, un izlēmuši dzīvot atsevišķi.

- Cik augstsirdīgi no tavas puses. - Viņš uz brīdi apklusa, lai apdomātu manus vārdus, un es attapos, ka esmu aizturējusi elpu. - Vienīgā nelaime tāda, ka es nemēdzu kļūdīties. Nekad neesmu kļūdījies un negatavojos to darīt.

- Lūdzu, Džek, - mani sāka pārņemt izmisums. - Lūdzu, ļauj man iet.

- Sarunāsim tā. Ja tu apsēdīsies, es visu paskaidrošu, kā jau solīju. Un, ja pēc tam, kad būsi dzirdējusi visu manis teikto, vēl gribēsi iet prom, es tevi neaizkavēšu.

- Vai apsoli?

- Dodu savu godavārdu.

Ātri apsvēru visas izvēles iespējas un, pārliecinājusies, ka tādu nav, apsēdos uz gultas malas pēc iespējas tālāk no Džeka.

- Es klausos.

Viņš pamāja ar galvu. - Bet, pirms sāku stāstu, lai tu saprastu, cik nopietni es to visu domāju, atklāšu tev kādu noslēpumu. Piesardzīgi palūkojos uz viņu. - Noslēpumu?

Viņš paliecās man tuvāk ar viltīgu smaidiņu lūpu kaktiņos.

- Nav nekādas saimniecības vadītājas, - viņš nočukstēja.

TAGADNE

Kad atgriežamies mājās pēc pusdienām ar Daienu un Esteri, es kā vienmēr eju uz savu istabu augšstāvā. Dzirdu, kā noklikšķ atslēga slēdzenē un pēc dažām minūtēm dūcot aizveras metāla slēģi kā papildu drošības pasākums mazticamajam gadījumam, ja es kaut kā spētu izkļūt pa aizslēgtajām istabas durvīm un nokāpt pa kāpnēm hallē. Manas ausis, kas kļuvušas neparasti jutīgas vissīkāko skaņu uztveršanai, jo nav ne mūzikas, ne televizora vai kā cita, ar ko tās nodarbināt, saklausa lielo, melno vārtu atvēršanās skaņu un tūlīt pēc tam - auto riepu gurkstēšanu uz grantētā piebraucamā ceļa. Šoreiz tik ļoti neuztraucos par Džeka aizbraukšanu kā parasti, jo esmu jau paēdusi. Reiz viņš neatgriezās trīs dienas, un tad gan es biju gatava grauzt ziepju gabalu vannasistabā.

Pārlaižu skatienu istabai, kurā mitinos jau sešus mēnešus. Nekā daudz šeit nav - tikai gulta, aizrestots logs un vēl vienas durvis. Tās ved uz niecīgu vannasistabu, manu vienīgo ārpasauli, kurā ir duša, izlietne un tualetes pods, un vienīgie trūcīgie rotājumi - mazs ziepju gabaliņš un dvielis.

Lai gan esmu iepazinusi katru collu šajās abās telpās, mans skatiens joprojām pārmeklē katru kaktiņu, jo visu laiku neliek mieru doma, ka varbūt tomēr neesmu pamanījusi kaut ko tādu, kas padarītu manu dzīvi ciešamāku, piemēram, naglu, ar ko varētu iegravēt izmisuma pilnu uzrakstu uz gultas malas vai atstāt vismaz kādu liecību par savu esamību, ja gadījumā pēkšņi pazudlšu. Taču nekā tāda nav. Turklāt Džeks nemaz nevēlas manu nāvi. Viņam padomā daudz izsmalcinātākas ļaundarības, un kā vienmēr, domājot par to, kas mani sagaida, izmisīgi ilgojos, kaut viņš ietu bojā autokatastrofā, braucot mājās no darba, - ja ne šovakar, tad vismaz līdz jūnija beigām, kad Millija pārcelsies dzīvot pie mums. Jo pēc tam jau būs par vēlu.

Istabā nav ne grāmatu, ne papīra vai pildspalvas, ar ko es varētu sevi nodarbināt. Pavadu laiku dīkdienībā kā pasīva nelaimes čupiņa. Vismaz tā uz to skatās Džeks. Patiesībā es nogaidu, pacietīgi gaidu, kad radīsies kaut niecīgākā izdevība, un tā noteikti radīsies - jo, ja es tam neticētu, kā gan spētu turpināt dzīvot? Kā spētu izturēt šajā melu un liekulības gūstā, par kādu pārvērtusies mana dzīve?

Šodien man jau gandrīz šķita, ka izdevība pienākusi, taču tagad saprotu, cik muļķīga bija šāda cerība. Kā gan varēju iedomāties, ka Džeks ļaus man vienai doties uz šīm pusdienām, kur es būtu izmantojusi izdevību no viņa aizbēgt? Vienkārši līdz šim viņš vēl ne reizi nebija aizvedis mani līdz galam, bet gan uzjautrinājies, maldinādams mani. Toreiz, kad aizbildinājos Daienai, ka esmu aizmirsusi mūsu norunu kopīgi pusdienot, Džeks aizveda mani līdz pusceļam un pēc tam griezās atpakaļ, smiedamies par izmisīgās vilšanās izteiksmi manā sejā, kad apjautu, ka bēgšanas iespēja zudusi.

Es bieži apsveru iespēju nogalināt Džeku, taču nevaru. Pirmām kārtām man nav nekādu līdzekļu. Man nav pieejami ne medikamenti, ne naži vai citi nāvējoši ieroči, jo Džeks mani rūpīgi uzrauga. Ja lūdzu aspirīna tableti pret galvassāpēm un viņš tiešām papūlas to atnest, tad nogaida, līdz esmu to norijusi, lai es nevarētu tabletes kaut kur paslēpt un sakrāt, laiku pa laikam tēlojot galvassāpes, līdz to būs pietiekami daudz, lai viņu noindētu. Visus ēdienus viņš man pasniedz plastmasas šķīvjos ar plastmasas nažiem, dakšiņām un glāzēm. Kad gatavoju ēdienus saviesīgām vakariņām, Džeks vienmēr ir virtuvē man līdzās un uzmanīgi vēro, kā novietoju nažus glabāšanas kārbiņās, lai es nemēģinātu kādu paslēpt zem drēbēm un izdevīgā brīdī uzbrukt viņam. Reizēm viņš pats sagriež vajadzīgos produktus gabaliņos vai šķēlēs. Turklāt kāds gan labums būtu, nogalinot Džeku? Ja es nokļūtu cietumā vai iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā, kas tad notiktu ar Milliju? Taču vienmēr es nebiju tik pasīva. Kad vēl nebiju pilnībā apjautusi savas situācijas bezcerīgumu, spēju izgudrot atjautīgus bēgšanas mēģinājumu plānus. Tomēr galu galā sapratu, ka nav vērts pūlēties, jo par to ikreiz jāmaksā arvien augstāka cena.

Pieceļos no gultas malas un pa logu paraugos lejup uz dārzu. Loga režģi novietoti tik tuvu cits citam, ka būtu veltīgi izsist stiklu, lai mēģinātu izspraukties starp tiem, bet cerības atrast kādu piemērotu riku režģu pārzāģēšanai ir niecīgas. Pat ja tajos retajos gadījumos, kad drīkstu atstāt māju, brīnumainā kārtā izdotos atrast kaut ko noderīgu, es nevarētu to pacelt, jo Džeks vienmēr ir kopā ar mani. Viņš ir mans uzraugs, pavadonis, cietumsargs. Es nedrīkstu nekur iet bez viņa, pat uz labierīcībām restorānā ne.

Džeks ir pārliecināts: ja izlaidīs mani no acīm kaut uz pāris sekundēm, es izmantošu šo izdevību, lai pažēlotos kādam par savu grūto likteni, lūgtu palīdzību, mestos bēgt. Taču es to nedarītu, tagad vairs ne, ja vien nebūtu simtprocentīgi pārliecināta, ka man noticēs, jo vienmēr jādomā par Milliju. Viņas dēļ nedrīkstu saukt pēc palīdzības uz ielas vai restorānā un arī tāpēc ne, ka Džeks daudz vairāk iedveš uzticību nekā es. Reiz es pamēģināju, un visi mani noturēja par jukušo, bet Džeks izpelnījās līdzjūtību par manu neprāta lēkmju paciešanu.

Manā guļamistabā nav pulksteņa, un man nav arī rokas-pulksteņa, taču esmu izkopusi gluži labu laika izjūtu. Ziemā ir vieglāk noteikt laiku, jo ātrāk satumst, bet vasarā man nav īstas apjausmas, cikos Džeks atgriežas no darba - tas var būt jebkurā brīdī no septiņiem līdz desmitiem, precīzāk pateikt nevaru. Lai cik dīvaini tas būtu, kad dzirdu, ka viņš atgriežas, tas mani vienmēr nomierina. Kopš tās reizes, kad viņš neatgriezās trīs dienas, baidos no bada nāves. Viņš tā rīkojās, lai mani pārmācītu. Ja esmu vismaz kaut ko izpratusi Džeka raksturā, tad tā ir pārliecība, ka visi viņa vārdi un rīcība ir rūpīgi aprēķināti līdz pat sīkākajai detaļai. Viņš lepojas ar to, ka vienmēr saka tikai patiesību, un klusībā priecājas, ka es vienīgā saprotu šo vārdu slēpto nozīmi.

Viesību laikā izteiktā frāze, ka Millija padarīs mūsu ikdienu interesantāku, ir tikai viens šādu dubulto nozīmju piemērs. Vēl viens piemērs - uzzinājis, ka Millijas dēļ esmu gatava uz visu, Džeks saprata, ka esmu tieši tā sieviete, kuru viņš bija meklējis visu mūžu.

Šovakar viņš atgriežas, pēc maniem aprēķiniem, ap astoņiem. Dzirdu, kā ārdurvis atveras un aizveras, atskan viņa soļi hallē, nošķind uz halles galdiņa nomestās atslēgas. Iztēlojos, kā viņš izņem no kabatas tālruni, un jau pēc dažām sekundēm tas arī nograb uz galdiņa virsmas blakus atslēgām. Tad seko pauze, pēc tam atveras garderobes durvis, un viņš tur pakar žaketi. Pazīstu Džeku pietiekami labi, lai zinātu, ka tagad viņš taisnā ceļā dosies uz virtuvi, lai ielietu sev glāzi viskija, taču to zinu tikai tāpēc, ka mana istaba atrodas tieši virs virtuves un esmu iemācījusies atšķirt dažādas skaņas.

Un tiešām jau pēc pāris minūtēm, kuru laikā Džeks varbūt izskatījis saņemtos pasta sūtījumus, dzirdu, kā viņš ieiet virtuvē, atver skapīša durvis, izņem glāzi, aizver skapīša durvis, pieiet pie ledusskapja, atver durvis, izvelk atvilktni, izņem ledus gabaliņu paplāti, nokrakšķina, lai izņemtu ledus gabaliņus, iemet divus glāzē vienu pēc otra. Dzirdu, kā viņš atgriež krānu, iepilda ūdeni paplātē, ieliek to atpakaļ atvilktnē, aizver atvilktni, aizver durvis, paņem no bufetes viskija pudeli, atskrūvē korķi, ielej glāzē viskija mēriņu, atkal aizskrūvē pudeles korķi, noliek pudeli atpakaļ uz bufetes, saskalina viskiju kopā ar ledu. Nevaru gluži sadzirdēt, kā viņš iedzer pirmo malku, taču iztēlojos, ka tieši tad tas notiek, jo vienmēr paiet dažas sekundes, līdz atkal atskan soļi uz virtuves grīdas, tad hallē un darbistabā. Varbūt kādā brīdī vakara laikā viņš atnesīs man kaut ko ēdamu, taču pēc bagātīgajām pusdienām nemaz nebēdāšu, ja arī neatnesīs.

Manas ēdienreizes vienmēr ir pilnīgi neregulāras. Džeks var man atnest kaut ko vienreiz dienā no rīta vai vakarā vai visu dienu neatnest neko. Ja atnes brokastis, tās var būt pārslas un sulas glāze vai kāds auglis un glāze ūdens. Vakaros varu saņemt maltīti no trim ēdieniem ar glāzi vīna vai arī tikai sviestmaizi un krūzīti piena. Džeks zina, cik nomierinoša ir ierasta ikdienas kārtība, tāpēc gādā, lai es par tādu nevarētu ne sapņot. Taču viņš nenojauš, ka šāda nenoteiktība man drīzāk nāk par labu. Bez stabila ikdienas ritma man nedraud briesmas notrulināties un nespēt patstāvīgi domāt. Bet man noteikti jāspēj patstāvīgi domāt.

Ir drausmīgi apzināties, ka esmu atkarīga no kāda cilvēka visvienkāršāko un ikdienā nepieciešamāko lietu ziņā, bet labi vismaz, ka nenomiršu no slāpēm, jo varēšu padzerties ūdeni no krāna mazajā vannasistabā. Taču no garlaicības gan varu nomirt, jo nav nekā, ar ko aizpildīt tukšās un dīkās dienas, kas bezgalīgi seko cita citai. Vakariņu viesības, no kurām agrāk tik ļoti baidījos, tagad kļuvušas par patīkamu pārmaiņu dzīvē. Es pat ar prieku uzņemu Džeka arvien augstākās prasības pasniegt viesiem smalkus un grūti pagatavojamus ēdienus, jo tad, kad viss izdodas tik spoži kā pagājušajā sestdienā, uzvaras gandarījums kaut nedaudz sasilda sirdi drūmajā bezcerībā. Tāda nu ir mana dzīve.

Apmēram pusstundu pēc Džeka atgriešanās mājās atskan viņa soļi uz pakāpieniem, pēc tam kāpņu laukumiņā. Atslēga slēdzenē pagriežas. Durvis atveras, un uz sliekšņa parādās mans glītais, psihopātiskais vīrs. Cerīgi paraugos uz viņa rokām, taču tajās nav paplātes.

- Mums pienākusi e-pasta ziņa no Millijas skolas, viņi vēlas ar mums aprunāties. - Viņš apklust un brīdi vēro mani. - Kā tev šķiet, par ko gan viņi gribētu ar mums runāt?

Sastingstu ledainās bailēs. - Nav ne jausmas, - atbildu, cenšoties neizrādīt, cik mežonīgi sākusi dauzīties mana sirds.

- Nu tad būs vien jāaizbrauc un jānoskaidro, vai ne? Dženisa laikam pateica Gudričas kundzei, ka mēs gatavojamies šajā svētdienā atkal doties ciemos, un direktore aicināja mūs ierasties mazliet agrāk, lai varētu aprunāties. - Viņš uz mirkli apklust. - Ļoti ceru, ka viss ir kārtībā.

- Nešaubos, ka tā arī ir, - atbildu daudz mierīgāk, nekā jūtos.

- Kaut nu tā būtu!

Džeks aiziet, aizslēdzot aiz sevis durvis. Lai gan es priecājos par Gudričas kundzes vēstuli, jo, pateicoties tai, atkal redzēšu Milliju, tomēr uzmācas nemiers. Mēs vēl nekad iepriekš netikām izsaukti uz skolu. Millija zina, ka nedrīkst teikt ne vārda, tomēr brīžiem šaubos, vai viņa īsti saprot. Viņa nevar pat iedomāties, cik augstas ir likmes šajā spēlē, jo kā gan es drīkstētu viņai to teikt?

Nepieciešamība atrast risinājumu, lai izglābtos no briesmīgā murga, kurā esam sagūstītas - tikai un vienīgi manas vainas dēļ -, nospiež mani kā smags slogs, un es cenšos nomierināties, elpot dziļi, lai nekristu panikā. Man vēl ir četri mēneši laika, atgādinu sev, četri mēneši, lai atrastu izdevību pašai saviem spēkiem izrauties brīvībā un izglābt Milliju, jo nav neviena, kas varētu mums palīdzēt. Divi vienīgie cilvēki, kuri, paklausot kādam dziļi pirmatnējam mātes vai tēva jūtu brīdinājumam, varbūt varētu nojaust, ka man draud briesmas, pašlaik atrodas otrā pasaules malā, uz kurieni Džeks mudināja viņus pārcelties vēl ātrāk, nekā sākotnēji bija paredzēts.

Viņš ir tik gudrs, tik velnišķīgi gudrs. Visu, ko jebkad esmu viņam atklājusi, viņš ir izmantojis pret mani. Kaut nebūtu stāstījusi viņam, kā vecāki uztvēra Millijas piedzimšanu. Vai to, kā viņi skaitīja dienas līdz brīdim, kad pildīšu solījumu pieņemt Milliju dzīvot pie sevis, lai viņi beidzot varētu pārcelties uz Jaunzēlandi. Džeks varēja izmantot savā labā vecāku bailes, ka es varbūt tomēr atteikšos no dotā solījuma un galu galā viņiem pašiem būs jārūpējas par Milliju. Tajā nedēļas nogalē, kad Džeks tik ļoti gribēja iepazīties ar maniem vecākiem, viņa mērķis nebija lūgt abu svētību mūsu laulībām, bet gan iestāstīt, ka es it kā esot ieminējusies, ka Milliju arī vajadzētu sūtīt uz Jaunzēlandi, jo es vēlos precēties un audzināt pati savus bērnus. Kad manu tēvu no šausmām gandrīz ķēra sirdstrieka, Džeks ieteica, ka prātīgāk būtu aizceļot pēc iespējas drīzāk, tādējādi veikli atbrīvojoties no diviem vienīgajiem cilvēkiem, kuri būtu varējuši man palīdzēt.

Apsēžos uz gultas malas, nesaprotot, kā pārcietīšu atlikušo vakara daļu un nakti. Miegs neparko nenāks, domājot par gaidāmo tikšanos ar Gudričas kundzi. Objektīvi vērtējot, tā varētu būt lieliska izdevība skaļi pavēstīt patiesību - ka Džeks mani tur gūstā un ir iecerējis Millijai neiedomājamas mocības - un lūgt skolas direktori palīdzēt man un piezvanīt policijai. Taču šādu taktiku esmu jau izmēģinājusi un cietusi neveiksmi. No rūgtās pieredzes esmu pārliecinājusies, ka tieši tajā pašā brīdī Džeks jau būs sagatavojis manu sagrāvi un izrēķināsies ar mani, ja tikšanās laikā kaut vai pārāk skaļi ievilkšu elpu. Ne tikai pārcietīšu pazemojumu un nonākšu vēl lielākā bezcerībā nekā tagad, bet Džeks noteikti arī pienācīgi atriebsies. Izstiepju rokas uz priekšu un, skatoties, kā tās nevaldāmi trīc, sāku apjaust to, ko Džeks zināja jau sen, - bailes paralizē gribu un neļauj rīkoties.

PAGATNE

- Kā to saprast? - es jautāju, sēžot uz viesnīcas gultas malas un nesaprotot, kāpēc toreiz, kad Džeks man piedāvāja izvēlēties - doties uz slimnīcu pie Millijas vai turpināt ceļu uz Taizemi kopā ar viņu -, es, par spīti visam kopš mūsu kāzām notikušajam, joprojām ticēju, ka viņš ir labs cilvēks.

- Tieši tā, kā es teicu, - nav nekādas saimniecības vadītājas.

Es nopūtos, pārāk nogurusi, lai nodarbotos ar mīklu minēšanu. - Ko īsti tu gribēji man pastāstīt?

- Stāstu. Par kādu mazu zēnu. Vai gribēsi to dzirdēt?

- Ja tas nepieciešams, lai tiktu prom no šejienes, tad jā, labprāt to noklausīšos.

- Labi. - Džeks pievilka vienīgo istabā esošo krēslu un apsēdās man pretī.

- Reiz kādā tālā, tālā valstī dzīvoja mazs zēns ar savu māti un tēvu. Kad zēns bija pavisam maziņš, viņš baidījās no stiprā un valdonīgā tēva un mīlēja māti. Bet, kad saprata, ka māte ir vārga un gļēva un nespēj pasargāt viņu no tēva, zēns sāka nicināt māti un priecājās par šausmu izteiksmi viņas sejā, kad tēvs vilka viņu uz pagrabu, lai ieslēgtu tur kopā ar žurkām.

Saprotot, ka tēvs spēj kādam cilvēkam iedvest tādas šausmas, zēna bailes no tēva pārtapa par apbrīnu, un viņš sāka tēvu atdarināt. Drīz vien mātes žēlabainie kliedzieni zem grīdas dēļiem šķita visjaukākā mūzika viņa ausīm, bet baiļu smaka -vistīkamākais aromāts. Baiļu vērošana zēnā izraisīja tādu baudu, ka viņš sāka pēc tās kārot arvien vairāk, un, kad tēvs atstāja viņu mājās par saimnieku, zēns arī mēdza ieslodzīt māti pagrabā un

ar prieku klausīties viņas vaimanās un lūgumos pēc žēlastības. Un pēc tam, izbaudot mātes baiļu izpausmes un ieelpojot baiļu sviedru aromātu, zēns ilgojās, kaut varētu turēt māti tur ieslodzītu uz visiem laikiem.

Kādā vakarā, kad zēns bija apmēram trīspadsmit gadus vecs, mātei izdevās izbēgt no pagraba, kamēr tēvs ārā strādāja savā zemes gabalā. Taču zēns saprata - ja māte aizbēgs, viņš nekad vairs nevarēs izbaudīt viņas bailes, tāpēc iesita mātei, lai apturētu viņu. Un, kad māte iekliedzās, viņš iesita tai vēlreiz. Un vēl, un vēl. Un, jo vairāk māte kliedza, jo stiprāk zēns sita, nespēdams vairs apstāties arī tad, kad viņa jau bija nokritusi zemē. Un, raugoties lejup viņas asiņainajā un sašķaidītajā sejā, viņa zēnam šķita tik skaista kā vēl nekad.

Izdzirdējis mātes kliedzienus, atsteidzās tēvs un atrāva dēlu no viņas. Taču bija par vēlu, jo māte jau bija mirusi. Tēvs sadusmojās un iesita zēnam, bet zēns sita pretī. Kad ieradās policija, zēns teica, ka tēvs nogalināja māti, bet viņš pats bija centies to aizstāvēt. Tā nu tēvs nonāca cietumā, un zēns priecājās par to.

Kļuvis pieaudzis, viņš sāka ilgoties, kaut viņam būtu pašam savs iebiedējamais, kāds, kuram viņš varētu iedvest bailes, kad vien gribētu, kā vien gribētu, kāds, kuru viņš varētu slepus turēt gūstā, kura pazušanu neviens nepamanītu. Viņš saprata, ka nebūs viegli atrast tādu cilvēku, tomēr bija pārliecināts: neatlaidīgi meklējot, tas noteikti izdosies. Taču viņš gribēja apmierināt savu kāri pēc bailēm arī meklējumu laikā. Un vai zini, ko viņš izdarīja? - Es apjukusi papurināju galvu. - Viņš kļuva par juristu un specializējās tieši ģimenes vardarbības lietās. Un vai zini, kas notika pēc tam? - Viņš paliecās uz priekšu, ar lūpām tieši man pie auss. - Viņš apprecēja tevi, Greisa.

Pēkšņi vairs nespēju paelpot. Visu laiku klausoties, negribētu ticēt, ka viņš pats ir stāstā minētais zēns, bet tagad mani pārņēma šaušalīgi baiļu drebuļi. Kad istaba man acu priekšā sašūpojās un saļodzījās, Džeks atlaidās pret krēsla atzveltni ar

apmierinātu sejas izteiksmi un izstiepa kājas. - Saki nu, vai tev patika mans stāstiņš?

- Nē, - trīcošā balsī atbildēju. - Taču es to noklausījos, vai tagad varu iet? - Mēģināju piecelties, bet viņš atkal nogrūda mani sēdus.

- Diemžēl nevari vis.

Man acīs saskrēja baiļu asaras. - Tu taču apsolīji!

- Tiešām?

- Lūdzu! Lūdzu, ļauj man iet! Apsolu, ka nevienam neteikšu par to, ko tu tikko izstāstīji, es apsolu.

- Tu pateiktu gan.

Papurināju galvu. - Nē, nē, neteikšu.

Kādu brīdi Džeks klusēja, it kā apsverot manus vārdus. - Nelaime tāda, Greisa, ka nevaru ļaut tev aiziet, jo tu man esi vajadzīga. - Pamanot bailes manās acīs, viņš notupās man līdzās un dziļi ievilka nāsīs gaisu. - Burvīgi, - viņš nočukstēja.

Kaut kas viņa balsī pārbiedēja mani vēl vairāk, un šausmās atrāvos nostāk.

- Neraizējies, es tevi neaiztikšu, - viņš mierināja, pastiepjot roku un noglāstot manu vaigu. - Ne jau tāpēc esmu atvedis tevi šurp. Bet tagad atgriezīsimies pie stāsta. Tātad, gaidot, līdz atradīsies mans biedējamais upuris, es paslēpos aiz cienījama vīra maskas. Vispirms man bija vajadzīgs daiļskanīgs uzvārds, tāpēc izvēlējos Eindželu^1. Kādu brīdi pat gribējās nodēvēties par Gabrielu Eindželu, tomēr nospriedu, ka tas jau būtu pārspīlējums, tāpēc mazliet padomāju, ievācu ziņas un atklāju, ka filmās labajiem varoņiem bieži ir vārds Džeks, un - aiziet! -Džeks Eindžels bija dzimis. Pēc tam atradu lieliski piemērotu darbu, - viņš uzjautrinājumā pašūpoja galvu. - Nespēju vien nobrīnīties par šo ironiju - Džeks Eindžels, pazemoto sieviešu aizstāvis. Taču man bija vajadzīga arī kārtīga dzīve - kad vīrietis

ir sasniedzis četrdesmit gadu vecumu, bet joprojām vēl negrasās apņemt sievu, cilvēki sāk brīnīties, tāpēc vari iedomāties, kāds prieks man bija, ieraugot parkā tevi un Milliju, manu burvīgo sievu un manu...

- Nemūžam! - es atcirtu. - Nekad es nebūšu tava burvīgā sieva. Ja tu domā, ka palikšu kopā ar tevi pēc visa, ko tikko uzzināju, laidīšu pasaulē tavus bērnus...

Džeks skaļi iesmējās, pārtraucot mani. - Bērnus! Vai zini, kas bija pats grūtākais, ko man jebkad ir nācies darīt? Tā nebija mātes nogalināšana vai tēva aizsūtīšana uz cietumu - tas bija viegli un pat patīkami. Nē, visgrūtākais, ko man jebkad ir nācies darīt, bija sekss ar tevi. Kā gan tu neuzminēji, kā gan tev nešķita aizdomīgas visas manas aizbildināšanās? Kā gan nesaprati, ka tad, kad beidzot nonācām kopīgā gultā, man šī nodarbe šķita apgrūtinoša, pretīga, nedabiska? Tāpēc arī es pazudu pagājušajā naktī. Sapratu, ka tu gribēsi mīlēties ar mani, jo tā taču bija mūsu kāzu nakts, taču nespēju iedomāties, ka būs atkal jāpārcieš tādas mocības tikai tādēļ, lai ievērotu tradīcijas. Tāpēc saproti pati - nekādi mani bērni tev nebūs jālaiž pasaulē. Kad cilvēki sāks uzdot jautājumus, teiksim, ka mums ir sarežģījumi, un pēc kāda laika viņi, būdami taktiski, vairs nejautās. Tu man esi vajadzīga kā sieva, bet tikai skata pēc. Greisa, tu neesi mana lielā balva, bet Millija gan.

Neizpratnē raudzījos viņā. - Millija?

- Jā, Millija. Viņa lieliski atbilst visām manām prasībām. Jau pēc gada un četriem mēnešiem viņa piederēs man, un beidzot es būšu ieguvis to, kas man tik ilgi bija liegts. Neviens nepamanīs viņas pazušanu, tikai tu. Es gan nemaz negatavojos viņu nogalināt - tādu kļūdu jau vienreiz biju pieļāvis.

Es pielēcu kājās. - Vai tu tiešām domā, kas ļaušu tev kaut pirkstu piedurt Millijai?

- Bet vai tu tiešām iedomājies, ka varētu mani atturēt, ja es to gribētu? - Metos skriet uz durvju pusi.

- Tās ir aizslēgtas, - Džeks garlaikoti noteica.

- Palīgā! - iekliedzos un sāku dauzīt ar dūrēm pa durvīm. - Palīgā!

- Beidz trokšņot vai arī nekad vairs neredzēsi Milliju! -Džeks bargi uzsauca. - Nāc atpakaļ un apsēdies!

Paniskās šausmās turpināju rībināties pa durvīm, saucot pēc palīdzības.

- Greisa, es tevi brīdinu. Vai atceries, ko teicu par Milli-jas iespundēšanu trakomājā? Vai zini, cik vienkārši es to varu nokārtot? - Viņš uzsita gaisā knipi. - Vienā mirklī.

Apcirtos apkārt. - Mani vecāki nekad to nepieļautu!

- Vai tiešām tu ceri, ka viņi pametīs savu jauko dzīvi Jaunzēlandē, skries glābt savu meitiņu un ņems dzīvot pie sevis? Es gan šaubos. Saproti, Greisa, neviens nespēs izglābt Milliju, arī tu ne.

- Es esmu viņas likumīgā aizbildne! - iesaucos.

- Es arī, un man ir dokuments, ar ko to pierādīt.

- Es nemūžam nepiekristu viņas ieslodzīšanai trakomājā!

- Bet ja nu pierādītos, ka tu arī neesi pie pilna prāta? Tad es kā tavs vīrs būtu atbildīgs gan par tevi, gan Milliju un varētu darīt, ko vien gribu. - Viņš norādīja uz durvīm. - Tāpēc laipni lūdzu - turpini dauzīties un saukt palīgā. Tas tikai pierāda tavu neprātu.

- Tu pats esi tas vājprātīgais, - es nošņācos.

- Acīmredzot. - Džeks piecēlās, piegāja pie naktsgaldiņa, izrāva no kontakta tālruņa vadu, izņēma no kabatas mazu nazīti un pārgrieza vadu. - Tagad uz kādu laiciņu atstāšu tevi vienatnē pārdomāt visu manis teikto, un, kad atgriezīšos, parunāsim atkal. Nāc apsēdies uz gultas.

-Nē.

- Beidz spītēties!

- Neuzdrīksties mani te ieslēgt!

Džeks pienāca man līdzās pie durvīm. - Es negribu tev darīt pāri tā paša vienkāršā iemesla dēļ, ka varbūt nespēšu sevi apvaldīt un apstāties. Taču, ja citas iespējas nebūs, es to darīšu. - Viņš pacēla rokas, un es sarāvos, baidoties no sitiena. - Un kas tad notiks ar Milliju, ja tu būsi mirusi?

Viņa plaukstas pieskārās maniem pleciem, un es šausmās sastingu, gaidot, ka tās tūlīt sagrābs manu kaklu. Taču viņš tikai skarbi aizvilka mani līdz gultai un nogrūda tajā sēdus. Bezgalīgā atvieglojumā, ka Džeks mani nenožņaudza, ka joprojām esmu dzīva, steigšus pielēcu kājās, dzirdot durvju atvēršanos. Taču, pirms paguvu pieskriet, viņš izslīdēja ārā un aizvēra aiz sevis durvis. Atkal sāku dauzīt durvis ar dūrēm, saucot, lai viņš mani laiž ārā. Dzirdot, kā gaitenī attālinās viņa soļi, izmisīgi saucu pēc palīdzības vēl un vēlreiz. Taču neviens nenāca, un es šņukstēdama bezcerīgi sabruku uz grīdas.

Pagāja krietns brīdis, līdz piespiedu sevi saņemties. Piecēlos kājās un piegāju pie bīdāmajām durvīm, kas ved uz balkonu, taču nevarēju tās atvērt, pat raujot no visa spēka. Izstiepu kaklu, lai palūkotos ārā pār balkonu, taču spēju saskatīt tikai zilas debesis un dažu ēku jumtus. Mūsu istaba atradās sestajā stāvā gara gaiteņa galā, tāpēc vienā pusē tai blakus nebija istabas. Piegāju pie pretējās sienas un vairākas reizes pieklauvēju pie tās, taču neviens neatsaucās, un es nospriedu, ka blakusnumura iemītnieki droši vien devušies pastaigā, kā jau pienākas šādā agrā pēcpusdienā.

Nespējot nosēdēt dīkā, pievērsos uz gultas atstātajiem koferiem un sāku rakņāties pa tiem, meklējot kaut ko, kas varētu palīdzēt izkļūt no numura. Taču neko noderīgu neatradu. Bija pazudusi gan mana pincete, gan manikīra šķērītes. Nespēju iedomāties, kad Džeks bija pamanījies izņemt tās no mazgāšanās piederumu somiņas, man neredzot, jo lidmašīnā koferis atradās bagāžas nodalījumā. Tātad droši vien viņš šos rīkus izņēma vēl pirms izlidošanas no Anglijas, visticamāk, viesnīcā, kamēr biju vannasistabā. Rūgtas asaras atkal saskrēja acīs, atceroties, ka vēl pirms nepilnas diennakts ar prieku bez jebkādām ļaunām priekšnojautām gaidīju laulības dzīves sākumu.

Cenšoties neļauties uzmācīgajai panikas lēkmei, saņēmos un sāku nopietni apdomāt, kā tagad rīkoties. Kamēr neizdzirdēšu kādu atgriežamies blakusnumurā, nebija lielas jēgas klauvēt pa sienu, lai piesaistītu kaimiņu uzmanību. Iedomājos, ka varētu uzrakstīt zīmīti un pastumt zem durvīm, cerot, ka gaitenī to pamanīs kāds no pārējo numuru iemītniekiem un, ziņkāres mudināts, pienāks un izlasīs. Taču pildspalva no manas somiņas bija pazudusi, tāpat arī acu zīmuļi un lūpu krāsas. Džeks bija paredzējis ikkatru manu soli.

Sāku drudžaini pārmeklēt istabu, cenšoties atrast kaut ko, vienalga ko, kas varētu palīdzēt. Taču nekā nebija. Vīlusies atkal atslīgu uz gultas malas. Ja nebūtu dzirdama durvju atvēršanās un aizvēršanās citviet viesnīcā, man liktos, ka tā ir tukša un izmirusi, tomēr arī šīs mierinošās skaņas nespēja kliedēt baiso sajūtu, it kā būtu zudis pamats zem kājām. Joprojām nespēju noticēt, ka viss notiekošais tiešām ir īstenība, pat iedomājos, ka varbūt esmu iekļuvusi kādā nelietīgā TV šovā, kur cilvēkiem ekstrēmos apstākļos jācīnās par izdzīvošanu visas pasaules ziņkārīgo acu priekšā.

Nezin kāpēc doma, ka vēroju sevi ekrānā, kur mani redz arī miljoniem citu cilvēku, ļāva paraudzīties uz notiekošo it kā no malas un objektīvi izvērtēt rīcības iespējas. Sapratu, ka, domājot par Džeka pavēstīto drausmīgo stāstu, nespēšu saglabāt kaut aptuvenu mieru un līdzsvaru. Tāpēc atgūlos gultā un koncentrēju visas domas uz to, kā rīkoties, kad Džeks atgriezīsies, ko teikt viņam, kā izturēties. Jutu, kā sāk nākt miegs. Lai gan centos tam pretoties, tomēr, kad nākamreiz atvēru acis, bija jau tumšs, tāpēc sapratu, ka esmu kādu laiku nogulējusi. Rosīgās naktsdzīves trokšņi uz ielas liecināja, ka ir jau vakars; es piecēlos un piegāju pie durvīm.

Nezinu, kāpēc, varbūt tāpēc, ka vēl biju samiegojusies, neapzināti nospiedu durvju rokturi. Sajūtot, ka tas pagriežas viegli un durvis nav aizslēgtas, no pārsteiguma pilnīgi apstulbu.

Neizpratnē stāvot pie durvīm, atcerējos, ka tiešām nedzirdēju, kā Džeks tās aizslēdz. Biju tikai pieļāvusi, ka durvis ir aizslēgtas, tāpēc ari nemēģināju tās atvērt. Turklāt, ja tā padomā, viņš arī neteica, ka ieslēgs mani, - es pati biju tā nospriedusi. Tagad atceroties paniku, dauzīšanos pa durvīm un klauvēšanu pie sienas, mani pārņēma kauns par savu muļķību, iedomājoties, kā Džeks aiziedams smējās par to.

Acis iedzēla dusmu asaras. Steidzīgi apvaldot tās, atgādināju sev, ka bez pases un maka manas iespējas joprojām ir ierobežotas. Tomēr vismaz varēju izkļūt no numura.

Klusi atvēru durvis, baidoties, ka Džeks ārpusē uzglūn man, gatavs uzbrukumam, un piesardzīgi palūkojos visapkārt. Redzot, ka gaitenis ir tukšs, atgriezos istabā, sameklēju kurpes, paņēmu no grīdas rokassomiņu un izgāju gaitenī. Skrienot uz liftu, iedomājos, ka, durvīm atveroties, aiz tām varbūt parādīsies Džeks, tāpēc devos uz kāpnēm. Skrēju lejā ik pa diviem pakāpieniem, nespējot noticēt, ka esmu izniekojusi tik daudz laika maldīgas pārliecības dēļ, ka esmu ieslēgta. Kad nonācu vestibilā un ieraudzīju cilvēkus un rosību tajā, sajutu neiedomājamu atvieglojumu. Dziļi ievilku elpu, lai saņemtos, un ātri piegāju pie reģistratūras letes, kur mēs ar Džeku tikai pirms dažām stundām bijām piereģistrējušies, pamazām sākot priecāties, ka ļaunais murgs beidzies.

- Labvakar, vai varu jums palīdzēt? - Jaunā meitene aiz letes man uzsmaidīja.

- Jā, lūdzu, vai jūs varētu piezvanīt uz Lielbritānijas vēstniecību, - atbildēju pēc iespējas mierīgākā toni. - Man jāatgriežas Anglijā, taču esmu pazaudējusi pasi un naudu.

- Ak, man tik ļoti žēl, - jaunā sieviete līdzjūtīgi atbildēja. - Vai drīkstu jautāt, kāds ir jūsu istabas numurs?

- Numuru es diemžēl nezinu, bet tā atrodas sestajā stāvā, mans vārds ir Greisa Eindžela, un mēs ar viru ieradāmies šopēc-pusdien.

- 601. numurs, - viņa apstiprināja, ieskatījusies datora ekrānā. - Vai drīkstu jautāt, kur jūs pazaudējāt pasi? Vai tas notika lidostā?

- Nē, tā bija pie manis vēl šeit, viesnīcā, - es vārgi iesmējos. - Tā nav gluži pazudusi, bet gan atrodas pie mana vīra, un naudasmaks arī, viņš tos paņēma, un tagad es nevaru atgriezties Anglijā. - Lūdzoši ieskatījos jaunietei acīs. - Man tiešām ļoti vajadzīga jūsu palīdzība.

- Kur ir jūsu vīrs, Eindželas kundze?

- Man nav ne jausmas. - Gribēju jau teikt, ka viņš bija mani ieslēdzis istabā, bet pēdējā brīdī attapos, ka man tā bija tikai šķitis. - Viņš izgāja pirms pāris stundām, paņemot līdzi manu pasi un naudu. Lūdzu, vai piezvanīsiet uz Lielbritānijas vēstniecību?

- Vai jūs varētu mirklīti uzgaidīt, kamēr parunāšu ar menedžeri? - Uzmundrinoši uzsmaidījusi man, viņa piegāja pie kāda vīrieša, kurš stāvēja mazliet tālāk. Kamēr viņa pārstāstīja vīrietim manu bēdu stāstu, viņš palūkojās uz mani un es vārgi uzsmaidīju, pēkšņi apjaušot savu nevīžīgo izskatu un nožēlojot, ka nepārvilku saburzītās ceļojuma drēbes. Menedžeris klausījās, mādams ar galvu, tad mierinoši uzsmaidīja man, paņēma tālruni un sāka sastādīt numuru.

- Varbūt jūs vēlaties apsēsties, kamēr mēs visu nokārtosim, - jaunā sieviete ieteica, atgriežoties pie manis.

- Nē, nekas, turklāt man droši vien būs pašai jārunā ar vēstniecību. - Pamanījusi, ka vīrietis beidzis sarunu, piesteidzos pie viņa. - Ko viņi teica? - jautāju.

- Viss tiks nokārtots, Eindželas kundze. Varat mierīgi apsēsties un uzgaidīt.

- Vai kāds ieradīsies no vēstniecības?

- Varbūt labāk tomēr apsēdieties?

- Greisa? - Apcirtusies apkārt, ieraudzīju Džeku steidzamies šurp. - Būs jau labi, Greisa, es esmu klāt.

Man pārskrēja baiļu drebuļi. - Nenāc man klāt! - iesaucos. Pagriezos pret jauno sievieti, kas bažīgi vēroja mani. - Lūdzu, palīdziet man, šis vīrietis ir bīstams!

- Būs jau labi, Greisa, - Džeks mierinoši atkārtoja. Viņš skumji uzsmaidīja menedžerim. - Paldies, ka paziņojāt par viņu. - Tagad, Greisa, - viņš uzrunāja mani kā bērnu, - labāk iesim atpakaļ uz istabu, lai tu varētu mazliet pagulēt. Kad atpūtīsies, jutīsies daudz labāk.

- Es gribu nevis gulēt, bet gan atgriezties Anglijā! - Pamanījusi, ka cilvēki sāk ziņkāri lūkoties uz mums, centos runāt klusākā balsī. - Džek, atdod manu pasi, maku un mobilo! - Pastiepu roku viņam pretī. - Tūlīt!

Viņš novaidējās. - Kāpēc tev vienmēr jārīko tādas scēnas?

- Man vajag manu pasi, Džek.

Viņš pašūpoja galvu. - Es atdevu tev pasi lidostā kā jau vienmēr, un tu kā vienmēr ieliki to somiņā.

- Tu lieliski zini, ka tās tur nav. - Noliku somiņu uz letes un atvēru to. - Skatieties, - sašutumā trīcošā balsī uzrunāju jauno sievieti. Izkratīju uz letes somas saturu. - Te nav ne pases, ne maka. Viņš tos paņēma un... - Aprāvos, pārsteigumā ieraugot, kā no somas izbirst mana pase un naudasmaks, pēc tam kosmētikas maks, matu suka, mitro salvešu paciņa, kaut kāda neredzēta tablešu pudelīte un mobilais tālrunis.

- Tu ieliki tos atpakaļ! - sašutusi uzkliedzu Džekam. - Tu atgriezies, kad biju aizmigusi, un atliki visu atpakaļ! - Pagriezos pret menedžeri. - Pēcpusdienā tie nebija somā, es zvēru. Viņš tos paņēma un devās prom, liekot man noticēt, ka esmu ieslēgta istabā.

Menedžeris šķita apjucis. - Bet durvis taču var atvērt no iekšpuses.

- Jā, bet viņš man iestāstīja, ka esmu ieslēgta! - Izsakot šos vārdus, skaidri sapratu, cik histēriski tie izklausās.

- Man šķiet, es zinu, kas noticis. - Džeks paņēma un pakratīja tablešu pudelīti. - Tu aizmirsi iedzert zāles, vai ne?

- Man nav jādzer nekādas zāles, tās nav manas, tu pats tās tur ieliki! - es iesaucos.

- Nu jau pietiek, Greisa, - Džeks ierunājās stingrā balsi.

- Tu izturies bezjēdzīgi!

- Vai mēs kaut kā varam palīdzēt? - menedžeris piedāvāja.

- Varbūt glāzi ūdens?

- Jā, jūs varat piezvanīt policijai! Šis vīrietis ir bīstams noziedznieks! - To dzirdot, visi šokēti apklusa. - Tā tiešām ir! -es izmisīgi piebildu, dzirdot, kā ļaudis aiz muguras sačukstas.

- Viņš nogalināja savu māti. Lūdzu, piezvaniet policijai!

- Tieši par to es jūs jau brīdināju, - Džeks nopūtās, saskatoties ar menedžeri. - Diemžēl šī nav pirmā reize, kad notiek šāda scēna. - Džeks satvēra mani aiz elkoņa. - Nāc, Greisa, iesim.

Nokratīju viņa roku. - Lūdzu, piezvaniet policijai! - Jaunā sieviete reģistratore nedroši raudzījās mani. - Lūdzu! - es atkārtoju. - Es saku patiesību!

- Klausies, Greisa, - tagad Džeks jau sāka tēlot nepacietību,

- ja tiešām gribi zvanīt policijai, dari to. Bet vai atceries, kas notika iepriekšējā reizē? Mēs nevarējām atstāt valsti, kamēr viņi nebija pārbaudījuši tavus apgalvojumus, bet, kad saprata, ka nonākuši muļķu lomā, draudēja iesūdzēt tevi tiesā par policijas maldināšanu. Un tas taču bija Amerikā. Šeit policisti diez vai būs tik saprotoši.

Neizpratnē raudzījos viņā. - Kādā iepriekšējā reizē?

- Es tiešām neiesaku iesaistīt policiju, - menedžeris steidzīgi ierunājās raižpilnā balsi. - Protams, ja nu vienīgi ir pamatots iemesls.

- Ir pat ļoti pamatots iemesls! Šis vīrietis ir bīstams!

- Ja Eindželas kundze tiešām vēlas doties prom, varbūt mēs varam izsaukt taksometru, lai viņa tiktu uz lidostu, ja jau tagad pase ir atradusies, - jaunā sieviete nervozi ieteica.

Patiesā atvieglojumā paraudzījos uz viņu. - Jā, jā, lūdzu, izsauciet! - Sāku kraut izbērtās mantas atpakaļ somiņā. - Lūdzu, izsauciet taksi tūlīt pat!

- Vai tiešām gribi turpināt šo scēnu? - Džeks iejautājās ar nožēlu.

- Pavisam noteikti!

- Tad es neko vairs nevaru līdzēt, - viņš pievērsās menedžerim. - Es tiešām atvainojos par visu šo traci. Varbūt kāda jūsu darbiniece varētu pavadīt manu sievu uz mūsu istabu pēc kofera.

- Protams. Kiko, vai tu varētu pavadīt kundzi uz viņas numuru, kamēr es izsaukšu taksometru?

- Paldies, - pateicos Kiko, sekojot viņai uz liftu, ar trīcošajām kājām tik tikko spējot paspert soļus. - Paldies jums no sirds.

- Ņemiet par labu, Eindželas kundze, - viņa pieklājīgi atbildēja.

- Es saprotu - jūs droši vien domājat, ka esmu jukusi, taču varu apliecināt, ka neesmu gan, - turpināju, nojaušot, ka man ir jāsniedz kāds paskaidrojums.

- Viss kārtībā, Eindželas kundze, jums nekas nav jāpaskaidro, - Kiko pasmaidīja, nospiežot lifta pogu.

- Jums noteikti jāpiezvana policijai, - es piekodināju. - Kad būšu prom, piezvaniet policijai un pasakiet, ka mans vīrs, Ein-džela kungs, ir bīstams noziedznieks.

- Mūsu menedžeris noteikti visu nokārtos.

Lifts pienāca, un es sekoju Kiko kabīnē, skaidri saprotot: viņa ne mirkli nav noticējusi, ka Džeks ir bīstams vai noziedznieks. Taču tas nebija svarīgi, jo biju nolēmusi uzreiz pēc iekāpšanas taksometrā pati zvanīt policijai.

Uzbraucām sestajā stāvā, un es sekoju Kiko pa gaiteni uz mūsu istabu. Izņēmu no somiņas atslēgu, atvēru durvis un atkāpos, pēkšņi neuzdrošinoties iet iekšā. Taču raizēm nebija pamata - istabā viss izskatījās tāpat, kā man aizejot. Piegāju pie sava kofera un sāku meklēt tīras drēbes.

- Tūlīt atgriezīšos, - apsolīju, aši pazūdot vannasistabā. - Man tikai jāpārģērbjas.

Steidzīgi izģērbos, aši nomazgājos un atkal apģērbos. Saritinot vīstokli netīrās drēbes, sajutos možāka un stiprāka gan miesā, gan garā. Negribot vairs kavēties ne mirkli, atvēru durvis. Taču, pirms paguvu iziet no vannasistabas, kāda roka iegrūda mani atpakaļ, bet plauksta aizspieda muti, noslāpējot izmisīgo kliedzienu, kas jau lauzās ārā.

- Kā patika nelielais teātris, ko es sarīkoju tev par godu? -Džeks noprasīja, pieliecies man tuvu klāt. - Man patika, pat ļoti. Un vēl labāk ir tas, ka esmu spējis ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Pirmkārt - un galvenokārt -, tu daudzu cilvēku acu priekšā tikko pierādīji, ka esi psihiski nestabila. Menedžeris tieši šobrīd raksta ziņojumu par tavu šīsdienas izturēšanos, lai par to saglabātos dokumentēta liecība. Otrkārt, cerams, būsi apjēgusi, ka es vienmēr būšu tev soli priekšā. - Džeks uz mirkli apklusa, ļaujot man apdomāt dzirdēto. - Tagad sarunāsim šādi. Es noņemšu plaukstu no tavas mutes, bet, ja tu kaut vai iepīkstēsies, iestūķēšu tev rīklē tādu tablešu daudzumu, lai tava nāve izskatītos pēc garīgi nelīdzsvarotas jaunas sievietes pašnāvības. Ja tā notiks, tad es kā Millijas vienīgais dzīvais aizbildnis, protams, pildīšu mūsu kopīgo solījumu pieņemt viņu dzīvot mūsu skaistajā jaunajā mājā - tikai nebūs tevis, kas varētu viņu aizstāvēt. Vai es izteicos pietiekami skaidri? - Es mēmi pamāju ar galvu. - Tad labi.

Viņš noņēma plaukstu no manas mutes, izvilka mani no vannasistabas un nogrūda gultā. - Tagad klausies, ko teikšu, un klausies uzmanīgi. Ikreiz, kad mēģināsi izbēgt, vai nu dauzoties pie durvīm, vai uzrunājot kādu, vai mēģinot skriet prom pa galvu pa kaklu, tas notiks uz Millijas rēķina. Piemēram, tava šīsdienas bēgšanas mēģinājuma dēļ mēs neapciemosim viņu pirmajā nedēļas nogalē pēc atgriešanās, kā viņa to ir iecerējusi. Ja rītdien atkal nostrādāsi kādas muļķības, nedosimies ciemos arī nākamajā nedēļas nogalē. Un tā tālāk. Ilgās prombūtnes aizbildināšanai izgudrosim kādu īpaši nejauku vēdera vīrusu, kuru tu būsi saķērusi šeit, Taizemē, un kura iedarbība varēs turpināties vēl daudzas nedēļas. Tāpēc, ja gribi kādā tuvākā vai tālākā nākotnē redzēt savu māsu, iesaku itin visā klausīt mani.

Sāku trīcēt pie visām miesām, ne tikai Džeka draudīgās balss izbiedēta, bet ari no šaušalīgās apjausmas, ka, atgriežoties numurā pēc kofera, biju zaudējusi iespēju no viņa aizbēgt. Koferis man nemaz nebija vajadzīgs, es mierīgi būtu varējusi doties prom bez tā, tomēr, kad Džeks to pieminēja, šķita gluži saprātīgi uzbraukt augšā un to paņemt. Ja viņš nebūtu lūdzis kādu pavadīt mani uz istabu, man varbūt būtu radušās šaubas, vai ir droši tajā atgriezties. Un, ja es būtu ātrāk atjūgusies, ka durvis nav aizslēgtas, ja nebūtu aizmigusi, viņš nebūtu varējis atlikt atpakaļ somā manu pasi, tālruni un maku.

- Tu tagad gudro, vai viss būtu beidzies citādi, ja tu būtu rīkojusies citādi, vai ne? - Džeks izsmējīgi iejautājās. - Vari lieki nemocīties - atbilde ir nē, iznākums būtu tieši tāds pats. Ja tu būtu nogājusi lejā uz vestibilu, pirms es būtu paguvis atlikt atpakaļ somā tavu pasi, tālruni un maku, es būtu vienkārši ielicis tos tavā koferī pēc tavas iziešanas no istabas. Tu jau tagad droši vien saproti, ka es tevi visu laiku vēroju. Un pēc tam es visu ļaužu acu priekšā ieminētos, ka tu esi tos netīšām ielikusi koferi, nevis somiņā. Tad es lūgtu menedžeri pavadīt tevi uz šejieni sameklēt pazudušās lietas. Saproti, Greisa, es tevi labi pazīstu, vienmēr varu paredzēt, ko tu darīsi, ko teiksi. Es pat zinu, ka šeit, Taizemē, tu vēlreiz mēģināsi bēgt, bet tas būs ļoti muļķīgi. Taču beigu beigās gūsi mācību, jo būsi spiesta samierināties.

- Nemūžam, - es šņukstēju. - Nekad, nemūžam es nepadošos.

- Nu, to mēs vēl redzēsim. Bet tagad būs tā. Vispirms mazliet jāpaguļ, bet rit no rīta dosimies lejā brokastot, un, ejot garām reģistratūras letei, tu atvainosies par šovakar sacelto traci un pateiksi, ka, protams, nevēlies atgriezties Anglijā. Pēc brokastīm, kuru laikā tu mīļi raudzīsies man acis, es jauki nobildēšu tevi ārā pie viesnīcas, lai varētu parādīt visiem draugiem, cik labi tev šeit klājās. Pēc tam, kamēr es došos kārtot darīšanas, tu, mīļo sieviņ, sauļosies uz balkona, lai varētu atgriezties Anglijā ar skaistu iedegumu. - Viņš sāka siet vaļā kurpju auklas. - Pēc visiem šiem uztraukumiem pēkšņi esmu mazliet noguris.

- Es negulēšu vienā gultā ar tevi!

- Tad guli uz grīdas. Un nemaz nemēģini atkal izmukt, tās būs veltīgas pūles.

Noņēmu pārklāju no gultas un apsēdos uz grīdas, ietinusies tajā, sastingusi no bailēm. Lai gan satrauktā sirds mudināja mesties bēgt pie pirmās izdevības, saprāta balss iebilda, ka pēc atgriešanās Anglijā būs daudz vieglāk atbrīvoties no varmākas gūsta un panākt, lai viņš nokļūst aiz restēm uz visu atlikušo mūžu. Ja vēlreiz mēģināšu bēgt šeit, Taizemē, un tas neizdosies, tad bail pat iedomāties, ko viņš varētu man nodarīt. Džeks domāja, ka labi pazīst mani un var paredzēt manu rīcību, bija jau pareģojis, ka atkal mēģināšu bēgt. Man bija atlikusi vienīgā iespēja - piemānīt viņu, izlikties, ka esmu padevusies un zaudējusi cerības. Lai kā es ilgotos tikt prom no šī nelieša, tomēr svarīgākais uzdevums bija atgriezties Anglijā, atgriezties pie Millijas.

TAGADNE

Svētdienas rītā, braucot uz Millijas skolu, mokos nervozās domās par Gudričas kundzes aicinājuma iemeslu, tāpēc labi vien ir, ka Džeks pirms izbraukšanas neatnesa man brokastis. Vakar viņš ari neko neatnesa, un tā nu neesmu neko ēdusi kopš piektdienas pusdienām restorānā. Nezinu, kāpēc viņš bija izlēmis mani badināt, varbūt tāpēc, ka Estere palīdzēja man apēst desertu, kas, viņaprāt, ir noteikumu pārkāpums, zinot, ka es nespēšu neko ieēst pēc Millijas guļamistabas pieminēšanas. Džeka uzspiestajā stingrā režīma ieslodzījumā man daudz kas ir aizliegts, tostarp ari ēdiena izniekošana.

Ieejot Gudričas kundzes kabinetā, man jau sirds lec pa muti ārā, vēl jo vairāk tāpēc, ka mums ar sadrūmušu sejas izteiksmi pievienojas ari Dženisa. Mēs vēl neesam satikuši Milliju, tātad laikam viņa nezina, ka abi ar Džeku jau esam ieradušies. Taču manas raizes izrādījās veltīgas - direktore un aprūpētāja gribēja pateikt tikai to, ka Millija pēdējā laikā esot sākusi ciest no bezmiega un dienas laikā bieži bijusi niķīga, tāpēc skolas ārsts viņai parakstījis kādu nomierinošu līdzekli, ko iedzert pirms gulētiešanas.

- Jūs domājat - miegazāles? - es pārjautāju.

- Jā, - Gudričas kundze atbild. - Lietošanai nepieciešamības gadījumā un, protams, tikai ar jūsu atļauju.

- Man pret to nav nekādu iebildumu, bet tev, mlļum? -Džeks jautā, pievēršoties man. - Ja Millijai tas nāk par labu.

- Man arī ne, ja jau ārsts uzskata, ka viņai tās ir vajadzīgas, -apdomīgi atbildu. - Es tikai diez ko negribētu, lai viņai izveidojas atkarība, tā ka bez zālēm vairs nevar aizmigt.

- Cerams, viņš nav parakstījis neko pārāk stipru? - Džeks apjautājas.

- Nē, nē, parastas bezrecepšu zāles, brīvi nopērkamas. -Gudričas kundze atver kādu mapi uz rakstāmgalda, izņem mazu papīra lapiņu un pasniedz viņam.

- Paldies. Es tikai pierakstīšu nosaukumu, ja neiebilstat.

- Es vakar vakarā jau atļāvos iedot Millijai vienu tableti, jo viņa šķita pārāk satraukta, - Dženisa atzīstas, kamēr Džeks ieraksta zāļu nosaukumu tālruņa atmiņā. - Cerams, ka drīkstēju.

- Protams, - es mierinoši atbildu. - Jums taču ir mana rakstiska atļauja manas prombūtnes laikā rīkoties pēc saviem ieskatiem.

- Mēs tikai nesaprotam, - Gudričas kundze turpina, - vai ir kāds iemesls, kāpēc Millijai tik pēkšņi uznācis bezmiegs? - Viņa ietur delikātu pauzi. - Vai iepriekšējā apciemojuma laikā viņa jums šķita noraizējusies vai noskumusi?

Džeks papurina galvu. - Man viņa šķita tāda pati kā vienmēr.

- Man arī. Viņa tikai mazliet saskuma tāpēc, ka negājām pusdienot viesnīcā, - es atceros. - Nezin kāpēc tā ir viņas iecienītākā vieta, lai gan mums ar Džeku labāk patīk restorāns ezera krastā. Tomēr viņa ātri vien samierinājās.

Gudričas kundze saskatās ar Dženisu. - Mēs iedomājāmies, ka viņa uztraucas tāpēc, ka vēl nav redzējusi jūsu māju, - viņa ieminas.

- Es gan šaubos, - ātri iebilstu. - Manuprāt, viņa saprot, ka mēs gribam parādīt viņai to skaistu un gatavu, nevis daudzviet vēl pārklātu ar plēvēm un apkrautu ar sastatnēm. Vai varbūt viņa ir kaut ko teikusi tev, mīļum?

- Itin neko, - Džeks apstiprina. - Bet, ja tas Milliju satrauc, ar lielāko prieku varu uzaicināt viņu apskatīt māju, tiklīdz viņas guļamistaba būs gatava. Vienīgi pastāv risks, ka Millijai šī istaba var uzreiz tik ļoti iepatikties, ka viņai gribēsies tur palikt, - viņš iesmeļoties piebilst.

- Manuprāt, viņas prātu droši vien nospiež doma, ka drīz būs jāatstāj skola, - ieminos, izliekoties nejūtam, kā šausmās sažņaudzas sirds. - Galu galā pēdējos septiņus gadus šeit bija viņas mājas un šeit viņa bija ļoti, ļoti laimīga.

- Protams, jums taisnība. - Dženisa pamāj ar galvu. - Kā man pašai tas neienāca prātā?

- Un Millija ir īpaši pieķērusies jums. Varbūt jūs varētu viņai paskaidrot, ka ari pēc skolas beigšanas sazināsieties un varēsiet ari bieži tikties, - turpinu. - Protams, tikai tad, ja vēlēsieties.

- Noteikti vēlēšos! Millija man ir gandrīz kā pašas mazā māsiņa.

- Nu tad, ja jūs varētu pateikt viņai, ka pēc pārcelšanās pie mums bieži nāksiet viņu apciemot, noteikti pāries visas bailes, kas varētu būt radušās šajā ziņā.

Džeks smaida, lieliski saprotot, ko es tikko esmu paveikusi.

- Un, ja Millija kaut ko pasaka, vienalga ko, lai cik nenozīmīgs tas šķistu, kas jums sagādā raizes, lūdzu, uzreiz ziņojiet mums, -viņš piekodina. - Mēs vēlamies, lai Millija būtu laimīga.

- Jāsaka vēl un vēlreiz, cik ļoti Millijai paveicies ar tādiem tuviniekiem kā jūs, - Gudričas kundze jūsmo.

- Mēs drīzāk esam tie veiksminieki, - Džeks pieticīgi izlabo.

- Tiešām varu apgalvot, ka tagad, kad manā dzīvē ir Greisa un Millija, esmu vislaimīgākais cilvēks pasaulē. - Viņš pieceļas kājās. - Tagad gan pienācis laiks vest Milliju pusdienās. Varbūt viņa bēdāsies, ka neiesim uz viesnīcu, toties esmu rezervējis galdiņu kādā jaunā restorānā. Un tas ir izslavēts ar īpaši gardiem ēdieniem.

Nemaz nepūlos uz kaut ko cerēt. Ja Džeks vedis mūs uz kādu jaunu vietu, tad noteikti ir jau izpētījis apstākļus.

- Šodien ejam viesnīcā? - Millija cerīgi iejautājas, kad satiekamies.

- Vispār es gribētu parādīt tev kādu jaunu restorānu, -Džeks atbild.

- Man viesnīca patīk vislabāk, - viņa sabožas.

- Kādu citu dienu. Nāc nu, ejam.

Ejot uz mašīnu, Millijas seja ir drūma kā negaisa mākonis, skaidri paužot sarūgtinājumu par neiešanu uz viesnīcu. Iekāpjot mašīnā, slepus saspiežu viņas plaukstu, un māsa, saprotot šī signāla nozīmi - ievērot piesardzību -, saņemas un cenšas izturēties možāk.

Pie pusdienu galda Džeks jautā Millijai, kāpēc viņa naktis nevar aizmigt, un viņa atbild, ka galvā skaļi dūcot mušas. Viņš jautā, vai Dženisas vakar vakarā dotā tablete palīdzēja, un Mil-lija atbild, ka palīdzēja un viņa gulēja saldā miegā “kā bēbltis” un tad Džeks pastāsta, ka mēs esam atļāvuši tās lietot, kad vien ir tāda vajadzība. Millija jautā, vai Mollija ir atgriezusies, un man uzreiz bēdās aizžņaudzas rīkle kā vienmēr, atceroties Molliju, tāpēc Džeks saudzīgi paskaidro manai māsai, ka sunite diez vai vairs atgriezīsies, ka droši vien viņu atradusi kāda maza meitenīte, kura pieņēmusi Molliju pie sevis, nezinot, ka tā ir aizbēgusi, un izturas pret to labi. Viņš apsola, ka tūlīt pēc Millijas ievākšanās pie mums viņš to aizvedīs izvēlēties jaunu kucēnu pēc savas gaumes, un, redzot, kā Millijas sejā atplaukst priecīgs smaids, mani pārņem nepārvarama vēlme paķert nazi un dziļi iedurt to nelietim sirdi. Varbūt to nojaušot, Džeks pastiepj roku un uzliek plaukstu uz manas rokas, tā ka viesmīle, kas pienākusi aizvākt tukšos šķīvjus, pasmaida, redzot šādu sirsnīga maiguma izpausmi.

Kad esam notiesājuši desertu, Millija paziņo, ka viņai jāiet uz labierīcībām.

- Nu tad ej, - Džeks atļauj.

Millija raugās uz mani. - Tu nāc, Greisa?

Es pieceļos. - Jā, man arī vajag.

- Tad iesim visi, - iesaka Džeks.

Sekojam viņam uz labierīcībām, kuras ir tieši tādas, kā biju domājusi, - vienvietīga telpa sievietēm un tāda pati vīriešiem, abas durvis blakus. Dāmistaba ir aizņemta, un mēs, stāvēdamas katra savā pusē Džekam, gaidām, kad tā atbrīvosies. Iznāk kāda sieviete, un Džeks cieši saspiež manu elkoni, atgādinot, ka nedrīkstu viņai teikt, ka mans vīrs ir psihopāts.

Kad Millija ieiet labierīcībās, svešā sieviete pagriežas un uzsmaida mums, un es saprotu, ka viņa mūs uzskata par apburošu jaunu pāri, kas laikam ļoti mīl viens otru, ja jau stāv tik cieši kopā. Bet es kārtējo reizi arvien asāk apjaušu savas situācijas bezcerīgumu. Nekādi nespēju saprast, kāpēc neviens neapšauba mūsu tik ļoti rožainās dzīves patiesumu, un, ikreiz esot kopā ar draugiem, brīnos, kā viņi var tik muļķīgi noticēt, ka mēs ar Džeku nekad nestrīdamies, ka esam vienisprātis itin visos jautājumos, ka es, izglītota trīsdesmit divus gadus veca sieviete bez bērniem, varētu būt ar mieru caurām dienām sēdēt mājās un tēlot mājsaimnieci.

Ilgojos, kaut kāds sāktu uzdot jautājumus, izrādīt aizdomas. Uzreiz atceros Esteri un sāku bažīties, vai šī vēlme nav pārāk pārdroša. Ja viņas pastāvīgā iztaujāšana Džekam šķitīs aizdomīga, viņš var nospriest, ka es to esmu kaut kā veicinājusi, un mana dzīve var kļūt vēl grūtāka. Ja nebūtu Millijas, es labprāt drīzāk izvēlētos nāvi nekā šādu nožēlojamu eksistenci. Taču, ja nebūtu Millijas, es arī nebūtu kopā ar Džeku. Kā jau viņš pats teica, viņam vajadzīga Millija, nevis es.

PAGATNE

Tajā rītā Taizemē pēc iepriekšējā vakara atklājuma, ka esmu apprecējusies ar briesmoni, es cerēju, kaut Džeks tik drīz nepa-mostos, jo zināju, ka tūlīt pēc tam viņš liks man tēlot laimīgās sievas lomu. Gandrīz visu šo ilgo nakti es biju pavadījusi, noskaņojoties pareizai rīcībai, samierinoties ar to, ka būs jātēlo salauzta un iebiedēta sieviete, lai varētu ātri un droši atgriezties Anglijā. Iebiedēto notēlot nebūs grūti, jo tiešām biju nobijusies. Par salauzto sievieti izlikties būs daudz grūtāk tā vienkāršā iemesla dēļ, ka biju pieradusi vienmēr sevi aizstāvēt. Taču, ja jau Džeks bija pareģojis, ka turpat Taizemē vēlreiz mēģināšu bēgt, es biju apņēmusies pievilt šīs cerības. Svarīgi bija panākt, lai viņš domā, ka esmu jau padevusies.

Dzirdot, kā viņš gultā sakustas, ciešāk ietinos pārklājā un izlikos aizmigusi, cerot kaut mazliet novilcināt nenovēršamo. Dzirdēju, kā viņš izkāpj no gultas un pienāk pie manis. Jutu, kā viņš raugās lejup uz mani. Man pārskrēja auksti drebuļi un sirds sāka sisties tik strauji, ka Džeks noteikti varēja saost šīs bailes. Pēc īsa brīža viņš paspēra dažus soļus projām no manis, taču es uzdrošinājos atvērt acis tikai tad, kad izdzirdēju vannasistabas durvju atvēršanos un dušas šalkoņu.

- Tā jau es domāju, tu tikai izliecies, ka esi aizmigusi, - viņš ierunājās, un es bailēs iekliedzos, pamanot, ka viņš stāv man tieši līdzās. - Pietiek gulšņāt, slienies augšā, tev šorīt gaidāma liela atvainošanās, neaizmirsti to.

Mazgājoties dušā un ģērbjoties viņa pētošo acu priekšā, mierināju sevi ar domu, ka, spriežot pēc vakarvakarā teiktā, viņam nav par mani nekādas seksuālas intereses.

- Labi, - viņš atzinīgi pamāja ar galvu, novērtējot kleitu, ko biju izvēlējusies šim ritam. - Tagad savelc seju smaida.

- Kad būsim lejā, - nomurmināju, cenšoties iegūt laiku.

- Tūlīt pat! - viņš stingri pavēlēja. - Gribu, lai tu izskaties tā, it kā mīlētu mani.

Ar pūlēm noriju siekalas un lēni pievērsu skatienu viņam, pārliecināta, ka nespēšu to paveikt, taču, ieraugot man pievērsto maiguma pilno Džeka seju, uznāca bezgalīgs apjukums, it kā viss divās pēdējās diennaktīs notikušais būtu bijis tikai ļauns sapnis. Nespēju noslēpt savas sirds ilgošanos un, kad viņš man mīļi uzsmaidīja, gluži netīši atbildēju ar to pašu.

- Tā jau labāk, - viņš uzslavēja. - Tikai neaizmirsti saglabāt šo sejas izteiksmi visu brokastu laiku.

Noskaitusies uz sevi, ka atļāvos kaut uz īsi mirkli aizmirst šī nelieša patieso dabu, nosarku no kauna.

To pamanījis, Džeks iesmējās. - Greisa, uztver to tā - ja jau es tev acīmredzot joprojām šķietu pievilcīgs, tad būs vieglāk tēlot mīlošas sievas lomu.

Man acis iedzēla kauna asaras, un es aizgriezos, dusmojoties, ka viņa ārējais izskats tik ļoti atšķiras no ļaunās, samaitātās dvēseles. Ja jau viņš spēja piemuļķot mani, ja kaut uz dažām sekundēm lika aizmirst visu, ko zinu par viņu, kādas gan man būs cerības pārliecināt svešus cilvēkus, ka viņš ir vilks aitas ādā?

Nobraucām ar liftu lejā vestibilā, un, ejot garām reģistratūras letei, Džeks pieveda mani pie menedžera un stāvēja blakus, aplicis man roku ap vidukli, kamēr atvainojos par savu iepriekšējā vakara izturēšanos, paskaidrojot, ka laika joslu maiņas dēļ aizmirsu noteiktajā laikā iedzert zāles. Jutu, kā Kiko aiz letes klusēdama vēro mani, un joprojām cerēju, ka varbūt tomēr viņa, kādas dziļi sievišķīgas empātijas mudināta, būs ievērojusi, ka manas vakarvakara sirdssāpes bija patiesas. Varbūt viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi par paklausīšanu Džekam, kad tas pēkšņi bija parādījies mūsu istabā, kamēr biju vannasistabā, un licis atstāt mani viņa ziņā. Kad atvainošanās bija galā, uzmetu Kiko ātru skatienu, klusi lūdzot saprast, ka es tikai spēlēju šādu lomu, un tomēr piezvanīt uz vēstniecību. Taču, tāpat kā iepriekš, viņa negribēja skatīties man acis.

Menedžeris atvairīja manas atvainošanās kā nevajadzīgas un, pats pavadījis mūs ārā uz terasi, ierādīja galdiņu saulainā vietā. Lai gan nebiju izsalkusi, ēdu ar piespiešanos, saprotot, ka jāsaglabā spēki. Maltītes laikā Džeks bezrūpīgi tērzēja, stāstīdams pietiekami skaļā balsī, lai dzirdētu pie blakusgaldiņiem sēdošie, kādas jaukas izklaides mums šodien paredzētas. Patiesībā tās visas palika nenobaudītas. Kad brokastis bija galā, Džeks aizveda mani mazliet tālāk pa to pašu ielu pie lepnās pieczvaigžņu viesnīcas, ko iepriekšējā dienā biju redzējusi no taksometra, un uzņēma vairākas fotogrāfijas, kurās es stāvu pie ieejas. Es tobrīd visiem spēkiem pūlējos iztēloties jaukas atmiņas par Milliju, lai spētu uzburt sejā prasīto līksmo smaidu. Pēc šis fotosesijas viņš pavadīja mani atpakaļ uz mūsu viesnīcu.

- Es gribētu piezvanīt Millijai, - ieminējos, kad viņš bija aizvēris aiz mums istabas durvis. - Vai atdosi, lūdzu, manu tālruni?

Viņš skumji papurināja galvu. - Diemžēl ne.

- Es apsolīju mammai, ka piezvanīšu, - uzstāju, - un gribu zināt, kā jūtas Millija.

- Bet es gribu, lai tavi vecāki domā, ka tu, aizrautīgi baudot burvīgu medusmēnesi kopā ar mani, esi pavisam aizmirsusi par Milliju.

- Lūdzu, Džek. - Dusmojos uz sevi par tādu pazemojošu diedelēšanu, taču izmisīgi ilgojos uzzināt, vai Millijai klājas labi, turklāt sev par pārsteigumu kāroju izdzirdēt ari mammas balsi, lai pārliecinātos, ka agrāko laiku pasaule joprojām kaut kur pastāv.

-Nē.

- Riebeklis tāds! - nošņācu caur sakostiem zobiem.

- Lamājies, cik vien gribi, - Džeks atteica. - Tagad es uz kādu laiciņu iziešu, bet tu mani gaidīsi uz balkona, lai varētu palepoties ar skaistu iedegumu, atgriezusies Anglijā. Tāpēc noteikti paņem līdzi visu nepieciešamo, jo pēc manas aiziešanas vairs nevarēsi tikt iekšā istabā.

Apjukumā kādu brīdi nespēju to apjēgt. - Nevar būt, ka tu grasies ieslodzīt mani uz balkona!

- Grasos gan.

- Kāpēc nevaru palikt istabā?

- Jo to nevar aizslēgt to ārpuses.

Satriekta ieskatījos viņam acīs. - Bet ja nu man vajadzēs uz labierīcībām?

- Tas nebūs iespējams, tāpēc iesaku aiziet tagad.

- Bet cik ilgi tu būsi prom?

- Divas vai trīs stundas. Varbūt četras. Un, ja gadījumā sadomāsi saukt palīgā no balkona, ļoti neiesaku tā darīt. Es būšu tepat tuvumā, vērošu un klausīšos. Tāpēc, Greisa, nedari muļķības, es tevi brīdinu.

No šiem draudīgajiem vārdiem man pār muguru pārskrēja salti drebuļi, tomēr pēc viņa aiziešanas bija grūti savaldīties, lai nesāktu kliegt pilnā balsī, saucot palīgā. Centos iztēloties, kas notiktu, ja es tā darītu, un nospriedu, ka pat tad, ja kāds atskrietu palīgā, tikpat ātri ierastos arī Džeks, bruņojies ar pārliecinošu stāstiņu par manu garīgo nelīdzsvarotību. Un pat tad, ja kāds izlemtu sīkāk papētīt manus apgalvojumus, ka esmu Džeka gūstekne, bet viņš pats - slepkava, paietu vairākas nedēļas, līdz izdotos kaut ko pierādīt.

Es varētu atkārtot to, ko Džeks bija man izstāstījis, un varasiestādēm varbūt izdotos atrast lietu, kurā vīrs līdz nāvei piekāvis sievu, kas atbilstu manis teiktajam, un sameklēt Džeka tēvu. Taču, pat ja viņš apstiprinātu, ka šo noziegumu pastrādājis dēls, diez vai viņam kāds ticētu tagad, apmēram trīsdesmit gadus pēc notikušā, turklāt ļoti iespējams, ka viņš jau ir miris. Un es arī pat nezināju, vai šis stāsts ir patiess. No Džeka mutes tas izklausījās šaušalīgi ticami, tomēr varbūt viņš bija visu izgudrojis, lai iebiedētu mani.

Balkons, uz kura man būs jāpavada dažas turpmākās stundas, atradās virs terases viesnīcas sētas pusē, un, paraugoties lejup, varēju saskatīt cilvēkus, kuri staigāja ap baseinu, gatavodamies nopeldēties vai mazliet pašaujoties. Saprotot, ka Džeks varbūt ir turpat lejā, paslēpies pūlī, un vēro mani, pats paliekot neredzams, atkāpos no balkona malas. Paša balkona vienīgais iekārtojums bija divi koka dēlīšu krēsli, cieti un neērti, no kuriem pēc ilgākas sēdēšanas paliek nospiedumi. Bija arī mazs galdiņš, taču trūka mīkstas sauļošanās gultas, kurā varētu iekārtoties ērtāk. Par laimi, biju atcerējusies paņemt līdzi dvieli, kuru tagad varēju salocīt un uzklāt uz viena no krēsliem. Džeks bija man atvēlējis pavisam īsu laika sprīdi, lai paņemtu bikini, sauļošanās losjonu un saulesbrilles, tāpēc nebiju iedomājusies paķert arī kādu no daudzajām līdzpaņemtajām grāmatām. Taču diez vai tam bija kāda nozīme - sapratu, ka tik un tā nespētu koncentrēt uzmanību uz lasāmvielu, lai cik aizraujoša tā būtu. Jau pēc pirmajām minūtēm uz balkona jutos kā būrī iesprostota lauva, un vēlme izbēgt pieņēmās spēkā arvien vairāk, tāpēc priecājos, ka blakus-numurs ir tukšs, jo kārdinājums saukt palīgā būtu nepārvarams.

Nākamā nedēļa bija mocību pilna.

Dažkārt Džeks no rītiem veda mani lejā brokastīs, bet citreiz ne, un, spriežot pēc menedžera attieksmes, skaidri varēja noprast, ka viņš šajā viesnīcā ir biežs viesis. Ja mēs devāmies kopīgi brokastot, tad uzreiz pēc maltītes Džeks veda mani taisnā ceļā atpakaļ uz istabu un man bija jāpaliek sprostā uz balkona līdz viņa pārnākšanai no kādām nezināmām gaitām, tad viņš mani ielaida istabā, lai varu aiziet uz labierīcībām un ieēst kādas viņa atnestas pieticīgas pusdienas. Apmēram pēc stundas viņš pavēlēja man atkal atgriezties uz balkona, bet pats pazuda līdz vakaram.

Lai cik briesmīgi tas viss būtu, atradās arī sīki mierinājumi -kādā no balkona stūrīšiem vienmēr varēju patverties ēnā, un, paklausot maniem uzstājīgajiem lūgumiem, Džeks izsniedza dzeramā ūdens pudeles, taču man bija jāuzmanās ar pārmērīgu šķidruma lietošanu. Viņš nekad neatstāja mani vienu ilgāk par dažām stundām, taču laiks vilkās neciešami gausi. Kad tas viss -vientulība, garlaicība, bailes, izmisums - kļuva neizturams, aizvēru acis un domāju par Milliju.

Lai gan es, protams, ilgojos tikt prom no apnikušā balkona, tomēr tad, kad Džeks nolēma izvest mani ārpasaulē - ne jau tāpēc, ka būtu apžēlojies par mani, bet gan lai fotografētu, -man bija jāpārcieš tāds stress, ka bieži vien priecājos atkal atgriezties viesnīcas numurā. Kādā vakarā viņš aizveda mani vakariņās uz burvīgu restorānu un sabildēja pie galdiņa baudām dažādus gardumus. Reiz pēcpusdienā viņš izsauca taksometru, un mēs četrās stundās apskrējām četru dienu ekskursiju devu, nemitīgi fotografējot mani, gādājot pierādījumus, cik jauki es pavadu laiku.

Kādā citā pēcpusdienā viņš aizveda mani uz vienu no lepnākajām Bangkokas viesnīcām, kur brīnumainā kārtā mūs ielaida privātajā pludmalē. Tur man visu laiku bija jāpārvelk dažādi bikini, lai izskatītos, ka bildes uzņemtas dažādās dienās. Es iedomājos, ka varbūt Džeks pavada laiku šeit, kamēr es nīkstu sprostā uz balkona. Cerēju, ka manas gūsta viesnīcas darbinieki varbūt sāks brīnīties, kāpēc es tik reti parādos sabiedrībā, bet, kad Džeks kādu rītu bija aizvedis mani brokastot un viņi līdzjūtīgi jautāja, vai jūtos labāk, sapratu - viņš bija sastāstījis, ka esmu spiesta palikt numurā vēdera vīrusa dēļ.

Visļaunākais šajos nelielajos normālās dzīves apmeklējumos bija veltīgu cerību modināšana, jo sabiedrībā Džeks atkal pārvērtās par to vīrieti, kuru savulaik biju iemīlējusi. Dažkārt, piemēram, maltītes laikā, kad Džeks tēloja mīlošu un gādīgu viru, es pat uz mirkli aizmirsu, kāds nelietis viņš ir. Iespējams, būtu vieglāk atcerēties pagātni, ja tolaik man nebūtu bijis tik jauki kopā ar viņu, tomēr, ikreiz atminoties, bija grūti noticēt, ka vīrietis, kurš pāri galdiņam pievērsis man mīlas pilnu skatienu, ir tas pats, kurš tur mani gūstā, un gandrīz jau sāka šķist, ka esmu visu iztēlojusies.

Atgriešanās drūmajā realitātē bija divtik sāpīga, jo līdz ar vilšanos mani mocīja ari kauns par ļaušanos viņa šarmam; es izmisīgi raudzījos apkārt, meklējot kādu izeju, kādu glābiņu vai cilvēku, kuram uzticēt savas bēdas. To redzot, Džeks izsmējīgi raudzījās mani un mudināja rīkoties. - Bēdz, - viņš teica. - Ej un pasaki tur tam cilvēkam vai varbūt tam otram, ka es tevi turu gūstā, ka esmu briesmonis, slepkava. Taču vispirms paraugies apkārt. Paskaties uz šo burvīgo restorānu, uz kuru esmu tevi atvedis, un padomā, tikai padomā, cik gardus ēdienus un smalku vīnu tu baudi. Vai tiešām gūsteknei kaut kas tāds būtu pieejams? Un vai es izskatos pēc briesmoņa un slepkavas? Manuprāt, ne. Bet, ja gribi celt trauksmi, es tevi neaizkavēšu. Man ir īstais noskaņojums mazliet uzjautrināties. - Un tā nu es apspiedu asaras, atkal atgādinot sev, ka pēc atgriešanās Anglijā būs vieglāk izglābties.

Otrās nedēļas sākumā Taizemē man jau bija tik smagi ap sirdi, ka grūti bija pretoties bēgšanas kārdinājumam. Mani nomāca ne tikai doma, ka būs jāpavada uz balkona arī atlikušās sešas dienas, bet arī apjausma par savas situācijas bezcerīgumu. Es vairs nebiju pārliecināta, ka pēc atgriešanās Anglijā būs tik viegli izglābties no Džeka, kaut vai tāpēc vien, ka viņu aizsargās veiksmīgā jurista reputācija. Domājot, kam lai atklāju šī briesmoņa īsto seju, sāka šķist, ka Lielbritānijas vēstniecība Taizemē varētu būt drošāka izvēle nekā vietējā policija mājās.

Un bija arī vēl kādi jaunumi. Iepriekšējās trīs dienas, kad Džeks vakarā bija atslēdzis balkonu un ielaidis mani istabā, viņš bija atkal to atstājis, apsolot drīz atgriezties un brīdinot: ja mēģināšu izbēgt, viņš to uzreiz uzzināšot. Mokoši bija apjaust, ka varu atvērt durvis un iziet ārā, bija jāsakopo viss gribasspēks, lai apspiestu vēlmi mesties bēgt. Un labi vien bija, ka tā. Pirmajā vakarā viņš atgriezās pēc divdesmit minūtēm, otrajā - pēc stundas. Taču trešajā vakarā, kad viņš palika projām gandrīz līdz vienpadsmitiem, apjautu, ka viņš pamazām paildzina laiku, kurā atstāj mani vienu. Iedomājoties, ka viņš varētu palikt projām pietiekami ilgi, lai es pagūtu nokļūt līdz Lielbritānijas vēstniecībai, sāku apsvērt, vai nevajadzētu mēģināt.

Sapratu, ka nav ko cerēt uz viesnīcas vadības palīdzību, bet pati saviem spēkiem es nekur tālu netiktu, tāpēc, pamanot, ka kopš nedēļas nogales blakusnumurs ir apdzīvots, iedomājos, ka varbūt varētu lūgt talkā kaimiņus. Nevarēju īsti saprast, kādas tautības cilvēki tie ir, jo balsis caur sienu bija sadzirdamas neskaidri, taču, spriežot pēc mūzikas, ko viņi klausījās, pieļāvu, ka tas varētu būt jauns pāris. Dienas laikā viņi numurā gandrīz neuzturējās, jo kurš gan brauc uz Taizemi, lai caurām dienām sēdētu viesnīcā, ja vien nav tāds gūsteknis kā es? Bet, kad viņi bija savā istabā, dažkārt viens vai otrs mēdza iziet uz balkona uzsmēķēt. Es nospriedu, ka tas laikam ir vīrietis, jo caur starpsienu neskaidri saskatāmais siluets šķita vīrišķīgs, un dažreiz es dzirdēju, kā viņš kaut ko uzsauc sievietei istabā, iespējams, spāņu vai portugāļu valodā. Viņi ari bieži pavadīja vakarus savā numurā, tāpēc nodomāju, ka laikam atbraukuši kāzu ceļojumā un visvairāk grib palikt divvientulībā un baudīt mīlu. Šādos vakaros, kad aiz sienas skanēja maigas melodijas, man acis saskrēja asaras, atkal apjaušot cerēto un zaudēto laimi.

Kad ceturtajā vakarā Džeks atgriezās tikai ap pusnakti, sapratu, ka mana teorija par pakāpenisko laika paildzināšanu, cerot uz manu bēgšanas mēģinājumu, bija pareiza. Man nebija ne jausmas, kurp viņš dodas šajos vakaros, bet, tā kā atgriežoties viņš allaž bija labā noskaņojumā, nospriedu, ka laikam apmeklējis kaut kādu bordeli. Ilgajās stundās uz balkona, kad vienīgās izklaides bija manas domas, secināju, ka, spriežot pēc Džeka teiktā par mīlēšanos ar mani, viņš laikam ir homoseksuāls un atbraucis uz Taizemi bagātīgi izbaudīt tādus priekus, ko neuzdrošinās mājās, baidoties no šantāžas. Es gan sapratu, ka šai teorijai ir savi trūkumi, jo mūsdienās netradicionālās orientācijas atklāšana nav nekāda katastrofa, taču tobrīd vēl īsti nezināju visu patiesību.

Piektajā vakarā, kad viņš atgriezās tikai ap diviem nakti, sāku nopietni apsvērt savas iespējas. Līdz lidojumam atpakaļ uz Angliju vēl bija piecas dienas, kas šķita neizturami ilgs gaidīšanas laiks, turklāt mani mocīja ari bailes, ka nedosimies projām paredzētajā laikā. Tajā ritā, arvien vairāk raizējoties, ka joprojām neesmu piezvanījusi Millijai, jautāju Džekam, vai varēsim apciemot viņu uzreiz pēc atgriešanās. Dzirdot atbildi, ka viņam tik ļoti patīk šis medusmēnesis un viņš labprāt to pagarinātu, man acis saplūda rūgtas izmisuma asaras. Centos pārliecināt sevi, ka tās ir tikai viņa spēlītes, mēģinājumi izsist mani no līdzsvara, tomēr, apzinoties savu bezpalīdzību, visu dienu žēli raudāju.

Kad pienāca vakars, biju jau izlēmusi tikt prom no sava mocītāja. Varbūt es nebūtu neko pasākusi, ja nebūtu bijusi pārliecināta, ka blakusnumurā dzīvojošais pāris ir drīzāk spāņi nekā portugāļi, un, tā kā ceļojumos uz Argentīnu biju mazliet apguvusi spāņu valodu, nešaubījos, ka varēšu viņiem ieskaidrot, cik nopietni man vajadzīga palīdzība. Manu lēmumu ietekmēja ari tas, ka kaimiņi ir pāris, tātad būs ari sieviete, ar ko parunāt. Turklāt biju pārliecināta, ka viņi jau nojauš par manu nelaimi, jo tajā pēcpusdienā, kad vīrietis bija izgājis uz balkona uzsmēķēt, viņš raižpilnā balsi uzsauca sievietei, ka dzirdējis kādu raudam. Nobijusies, ka Džeks no sava novērošanas punkta var pamanīt, kā kaimiņi mēģina ieskatīties mūsu balkonā, apspiedu šņukstus un paliku sēžam klusi kā pelīte, lai viņi domātu, ka esmu iegājusi atpakaļ istabā. Taču cerēju, ka mana raudāšana būs modinājusi viņu līdzjūtību.

Nogaidīju, līdz Džeks ir projām trīs stundas, un tikai tad spēru drosmīgo soli. Bija jau pāri vienpadsmitiem, taču zināju, ka spāņu pāris vēl ir nomodā, jo dzirdēju abus staigājam pa istabu. Ņemot vērā visu iepriekšējā reizē notikušo, pārmeklēju savu somiņu, koferi un istabu, lai pārliecinātos, ka manas pases un maka nekur nav. Nespējusi tos sameklēt, piegāju pie durvīm un uzmanīgi tās atvēru, ilgojoties, kaut gaiteni nesaskrietos ar Džeku, kurš tieši šobrīd atgrieztos. Tas nenotika, taču, iedomājoties, ka viņš var pēkšņi parādīties jebkurā brīdī, sāku dauzīties pie spāņu pāra numura durvīm skaļāk, nekā biju gribējusi. Dzirdēju, kā vīrietis kaut ko purpina, laikam dusmodamies par traucējumu tik vēlā stundā.

~lQuien es?[2] - viņš iesaucās aiz aizvērtajām durvīm.

- Es esmu no blakusnumura. Vai jūs varētu man palīdzēt, lūdzu?

~iQue paša?[3]

- Lūdzu, vai jūs varētu atvērt durvis? - Izdzirdot biedējošo lifta apstāšanos gaiteņa pretējā galā, sāku vēl stiprāk dauzīties pie durvīm. - Ātrāk! - iesaucos, jūtot, kā sirds grasās izlēkt pa muti. - Ātrāk, lūdzu! - Tikko bija atvilkta bulta, es, dzirdot lifta durvju atvēršanos, metos iekšā numurā. - Paldies, paldies! -nesakarīgi izdvesu. - Es... - vārdi šausmās pamira uz lūpām, pēkšņi nonākot aci pret aci ar Džeku.

- Es tevi gaidīju jau sen, - viņš paziņoja, smiedamies par manu satriekto sejas izteiksmi. - Sāku jau domāt, ka neesmu tevi pareizi izpratis, gandrīz vai noticēju, ka esi ņēmusi vērā manu brīdinājumu un vairs nemēģināsi bēgt. Tev, protams, tas nāktu tikai par labu, bet man nebūtu nekāda prieka. Jāatzīst, es justos vīlies, ja visas manas pūles izrādītos veltīgas.

Nespējot vairs noturēties kājās, vārgi saļimu uz grīdas trīcēdama un drebēdama, un Džeks notupās man līdzās. - Ļauj uzminēt, - viņš klusi ierunājās. - Tu domāji, ka šajā numurā ievācies kāds spāņu pāris, vai ne? Taču šeit biju tikai es. Ja tu rūpīgi padomātu, tad saprastu, ka neesi dzirdējusi sievietes atbildes, jo viņas balss skanēja no radio. Tu arī nekad neesi viņu redzējusi uz balkona, tomēr joprojām ticēji viņas esamībai. Un, protams, tu nezināji, ka es smēķēju, jo tas man nav ikdienas paradums, un nezināji arī, ka protu spāņu valodu.

Viņš uz brīdi apklusa. - Un vēl es tev teicu, ka būtu ļoti muļķīgi vēlreiz mēģināt bēgt, kamēr esam Taizemē, - viņš turpināja draudīgā čukstā. - Tagad, kad tu man nepaklausīji, kā tev šķiet, ko es darīšu?

- Dari, ko gribi, - es šņukstot izdvesu. - Man ir vienalga.

- Drosmīgi vārdi, taču zinu, ka tu tā nedomā. Piemēram, esmu pārliecināts, ka tu uztrauktos, ja es gribētu nogalināt tevi, jo tad tu nekad vairs neredzētu Milliju.

- Tu mani nenogalināsi, - atteicu pārliecinātāk nekā jutos.

- Tev taisnība, to es nedarīšu, vismaz pagaidām ne. Pirmām kārtām tu man esi vajadzīga, lai ikdienā aprūpētu Milliju. -Viņš piecēlās un vienaldzīgi nolūkojās lejup uz mani. - Diemžēl nevaru sodīt tevi šeit, jo nav nekā tāda, ko varētu tev liegt. Bet, tā kā tu tagad jau divreiz mēģināji bēgt, mēs nedosimies apciemot Milliju ne pirmajā, ne otrajā nedēļas nogalē pēc atgriešanās Anglijā.

- Tu nedrīksti mums to nodarīt! - iesaucos.

- Un kā vēl drīkstu, turklāt jau brīdināju tevi par šādu sodu. -Pieliecies viņš piecēla mani kājās. - Nāc nu, ejam. - Atvēris durvis, viņš izgrūda mani gaitenī. - Tiešām bija vērts maksāt par vēl vienu numuru, - viņš nopriecājās, aizverot durvis aiz sevis. - Menedžeris Но kungs lieliski saprata, kāpēc man vajadzīga atsevišķa istaba, zinot par tavu garīgo nestabilitāti. Kāda tagad ir sajūta, zinot, ka es tevi visu laiku vēroju?

- Ne tik laba, kā būs tad, kad redzēšu tevi nonākam cietumā, - es atcirtu.

- Tas, Greisa, nekad nenotiks, - viņš atteica, iestūmis mani atpakaļ mūsu istabā. - Un vai zini, kāpēc? Jo es esmu tīrs kā stikliņš.

Tas man bija visdrūmākais bridis Taizemē pavadītajās divās nedēļās. Ne tik daudz neveiksmīgā bēgšanas mēģinājuma dēļ, vairāk tāpēc, ka atkal biju iekritusi Džeka tik rūpīgi izliktajās lamatās. Centos izgudrot, kāpēc viņš bija pielicis tādas pūles, lai ievilinātu mani slazdā, ja citādi es nebūtu mēģinājusi bēgt. Varbūt mana padevība viņu vienkārši garlaikoja, bet varbūt iemesls bija vēl ļaunāks - liedzot sev prieku salauzt mani fiziski, viņš gribēja gūt baudu, salaužot mani garīgi. Iedomājoties, ka viņš gatavojas pārvērst manu gūstu par kaut kādu psiholoģisku spēli, man asinis sastinga dzīslās. Pat ja radīsies vēl kāda bēgšanas izdevība, vienmēr būs jābaidās, ka viņš ir to visu sarīkojis; apjautu: ja neizdosies atbrīvoties no viņa uzreiz pēc ierašanās Anglijā, vēl pirms lidostas atstāšanas, to izdarīt būs daudz, daudz grūtāk pēc apmešanās uz dzīvi viņa mājā.

Pārvarot izmisumu, piespiedu sevi apdomāt, kā varētu rīkoties gan lidmašīnā, gan pēc nolaišanās Hītrovā. Ja es tūlīt pēc pacelšanās pateiktu kādai no stjuartēm, ka Džeks tur mani gūstā, vai spētu saglabāt mieru, kad viņš sāktu apgalvot, ka man bieži rēgojas halucinācijas? Ja nu viņš savu apgalvojumu apstiprināšanai uzrādītu Taizemes viesnīcas menedžera ziņojumu? Ko darīt tādā gadījumā? Un, ja es spētu saglabāt mieru un iestāstīt visiem, ka Džeks iecerējis nodarīt briesmīgu ļaunumu man un manai māsai, vai tad spētu piedabūt ievākt informāciju par viņu, kamēr vēl būsim gaisā? Un, ja viņi tiešām to darīs, vai atmaskos viltvārdi vai arī uzzinās, ka Džeks Eindžels ir veiksmīgs jurists un pazemotu sieviešu aizstāvis? To es nezināju, taču biju stingri apņēmusies panākt, lai mani uzklausa, un tikpat lielā apņēmībā nolēmusi, ka tad, ja neviens manī neklausīsies, pēc ierašanās Hītrovā sacelšu tādu traci, lai mani aizvestu uz slimnīcu vai policijas iecirkni.

Sākumā nepievērsu uzmanību miegainībai, kas mani pārņēma drīz pēc mūsu vakara reisa lidmašīnas pacelšanās. Bet, kad nākamajā rītā nolaidāmies, jutos tik nespēcīga, ka mani no lidmašīnas nācās izvest ratiņkrēslā, turklāt nespēju arī skaidri parunāt. Lai gan apmiglotās apziņas dēļ nevarēju sadzirdēt, ko Džeks saka ārstam, kurš bija izsaukts mani pārbaudīt, redzēju viņa rokā zāļu pudelīti. Saprotot, ka bēgšanas izdevība neglābjami izslīd no rokām, izmisīgi pūlējos saukt palīgā, kad mūs izveda caur pasu kontroli, taču spēju izdvest tikai neskaidrus kunkstienus.

Mašīnā Džeks piesprādzēja mani ar drošības jostu, un es sašļuku pret durvīm, nespējot pārvarēt miegainību, kas padarīja mani bezpalīdzīgu. Nākamreiz atguvusies, sajutu, ka Džeks ar varu lej man mutē stipru, melnu kafiju, ko bija iegādājies benzīntanka automātā. No šīs dziras man galva mazliet noskaidrojās, tomēr joprojām jutos kā apjukusi un apdullusi.

- Kur mēs esam? - šļupstot izdvesu, pūloties apsēsties taisnāk.

- Gandrīz mājās, - Džeks atbildēja priecīgā satraukumā, kas man uzdzina baiļu drebuļus.

Viņš atkal iekāpa mašīnā, un, braucot tālāk, es pūlējos izgudrot, kur mēs atrodamies, taču garāmslīdošo ciemu nosaukumi nebija pazīstami. Apmēram pēc pusstundas viņš iegrieza auto kādā lauku ceļā.

- Te nu tā ir, mīļo sieviņ, - viņš paziņoja, piebremzējot auto. - Ceru, tev tā patiks.

Mēs apstājāmies pie augstiem, melniem divviru vārtiem. Mazliet tālāk žogā bija arī mazi, melni gājēju vārtiņi ar zvana pogu tiem līdzās. Džeks izņēma no kabatas tālvadības pulti, nospieda pogu, un divviru vārti atvērās. - Māja, kuru es tev apsolīju kā kāzu dāvanu. Ko teiksi par to?

Pirmajā brīdi nodomāju, ka sazāļošanas iespaidā man rādās halucinācijas. Tomēr bija vien jānotic, ka tiešām manu acu priekšā ir māja, kuru bijām kopīgi uzzīmējuši uz papīra lapas viesnīcas Connaught bārā, māja, kuru Džeks bija solījis atrast, -līdz pat mazajam, apaļajam jumta lodziņam.

- Redzu, tev trūkst vārdu, - viņš iesmējās, braucot iekšā pa vārtiem.

Nobremzējis ārdurvju priekšā, viņš izkāpa no auto un pienāca atvērt man pasažieru puses durvis. Kad paliku nekustīgi sēžam, viņš satvēra mani aiz padusēm, bez ceremonijām izvilka no auto un uzstiepa uz lieveņa. Atslēdzis ārdurvis, iestūma mani hallē un aizcirta aiz sevis durvis. - Laipni lūdzu mājās, - viņš izsmējīgi noteica. - Ceru, tev šeit klāsies ļoti labi.

Halle bija tik skaista, ar augstiem griestiem un lepnām kāpnēm. Labajā pusē bija vairākas aizvērtas durvis, pa kreisi - ari aizvērtas lielas divviru durvis.

- Tu noteikti vēlies, lai es tev izrādu māju, - viņš turpināja.

- Bet vai vispirms negribi satikt Molliju?

Neizpratnē raudzījos viņā. - Molliju?

- Jā, Mollju. Nevar būt, ka esi jau aizmirsusi savu draudzeni.

- Kur viņa ir? - steidzīgi iejautājos, ar šausmām apjaušot, ka visu Taizemē pavadīto laiku nebiju par suņuku iedomājusies.

- Kur ir Mollija?

- Saimniecības telpā. - Džeks atvēra kādas durvis pa labi no kāpnēm un ieslēdza gaismu. - Tur lejā.

Sekojot viņam lejā pagrabā, pazinu grīdas flīzes, ko biju redzējusi groziņā gulošās Mollijas fotogrāfijā. Viņš apstājās pie kādām durvīm. - Viņa ir tur iekšā. Tikai, pirms iesi pie viņas, neaizmirsti šo. - Paņēmis no plaukta atkritumu maisu rulli, viņš noplēsa vienu un pasniedza man. - Varbūt noderēs.

TAGADNE

Lai gan ikdienā laiks aizrit gausi, tomēr svētdienas vienmēr pienāk pārsteidzoši ātri. Taču šodien tas mani nepriecē, jo nav gaidāms priecīgais Millijas apciemojums. Es gan to nezinu droši, bet diez vai Džeks vedīs mani pie māsas, ja bijām tur divās iepriekšējās svētdienās. Tomēr iespējams, ka viņš man sagādās pārsteigumu, tāpēc katram gadījumam esmu nomazgājusies dušā, noslaucījusies pati un nosusinājusi matus mazajā roku dvielītī, jo lielāks man nav atvēlēts. Tāda greznība kā lielie frotē dvieļi un fēns man sen jau ir liegta, tāpat kā friziera apmeklējumi. Lai gan ziemā nav patīkami slaucīt matus tik mazā dvielītī, tomēr nav nemaz tik ļauni. Mani mati, pasargāti no karstuma un šķēru iedarbības, izauguši gari un spoži, un, liekot lietā nelielu atjautību, varu tos savīt mezglā, lai netraucē.

Mana dzīve vienmēr nebija tik trūcīga. Tūlīt pēc ierašanās man bija daudz jaukāka guļamistaba ar dažādām noderīgām lietām laika kavēšanai, bet Džeks man tās pamazām atņēma, sodot par katru bēgšanas mēģinājumu. Vispirms pazuda tējkanna, pēc tam radio, tad grāmatas. Kad vairs nebija nekā, ar ko nodarboties, sāku kliedēt nomācošo garlaicību, apskatot un pielaikojot drēbes no lielā sienas skapja, veidojot dažādus komplektus un variācijas - tāpat vien, sava prieka pēc. Taču pēc vēl viena neveiksmīga bēgšanas mēģinājuma Džeks mani izraidīja no tās istabas un ieslodzīja blakus esošajā mazajā, šaurajā istabelē, kurai bija laupīts jebkāds komforts, bija palikusi vien gulta. Viņš pat papūlējās ierīkot logam priekšā režģus. Kad vairs nebija pieejams drēbju skapis, biju spiesta gaidīt, lai Džeks man katru rītu atnes drēbes. Taču drīz zaudēju arī šīs tiesības un tagad, ja mēs nekur nedodamies ārpus mājas, esmu spiesta gan dienas, gan naktis pavadīt pidžamā. Lai gan viņš man trīsreiz nedēļā atnes tīru pidžamu, tomēr ir bezgala apnicīgi caurām dienām valkāt vienu un to pašu apģērbu, vēl jo vairāk tāpēc, ka visas šīs pidžamas ir pilnīgi vienādas. Tāds pats modelis un tāda pati krāsa - melna - bez jebkādām atšķirības zīmēm. Reiz, ne pārāk sen, kad jautāju Džekam, vai varētu dabūt kādu kleitu, ko pārmaiņas pēc valkāt dienas laikā, viņš atnesa kādu aizkaru no manas vecās mājas un ieteica pašai to pašūt. Viņam tas laikam šķita labs joks, zinot, ka man nav pieejamas ne šķēres, ne adata un diegs, bet nākamajā dienā, ieraugot, ka esmu ietinusies aizkarā kā sarongā un jūtos daudz labāk nekā pidžamā, viņš to atkal atņēma, noskaities par manu atjautību. Tāpēc viņš jokojot pateica Esterei un Daienai, ka es protu šūt un pati darinu sev apģērbus.

Džekam patīk mani pārbaudīt, likt meklēt atbildi uz kādu āķīgu jautājumu vai piezīmi, ko viņš it kā nevērīgi iepinis sarunā, cerot, ka pieļaušu kļūdu un viņš varēs mani sodīt. Taču esmu iemācījusies reaģēt ātri un sagudrot vajadzīgās atbildes. Klusībā ceru, ka Estere un Daiena man vairs neko nejautās par šūšanas pulciņu, jo tad Džekam būs jāpalīdz man izkulties no grūtās situācijas. Varbūt iesākumam viņš salauzīs man roku vai sakropļos pirkstus, ieverot durvīs. Līdz šim viņš vēl ne reizi nav man nodarījis kādu fizisku kaitējumu, lai gan dažreiz šķita, ka viņš to ļoti gribētu. Kādā brīdī pēcpusdienā atskan zvans pie vārtiem, tāpēc uzreiz pielecu kājās un piespiežu ausi pie durvīm. Šis ir pirmais interesantais notikums ilgā laikā, jo pie mums nemēdz nākt neaicināti apmeklētāji. Gaidu, vai Džeks ies ielaist atnācēju vai vismaz apjautāties, ko tas vēlas, taču, kad joprojām valda klusums, saprotu - viņš nolēmis izlikties, ka neesam mājās. Viņam par laimi, caur lielajiem, melnajiem vārtiem nevar redzēt uz piebraucamā ceļa novietoto auto. Kad nezināmais nācējs zvana vēlreiz, jau uzstājīgāk, manas domas uzreiz pievēršas Esterei.

Pēdējā laikā bieži domāju par viņu, galvenokārt tāpēc, ka viņa pagājušonedēļ restorānā tik uzstājīgi atkārtoja sava mobilā tālruņa numuru. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk nostiprinās pārliecība, ka viņa gribēja, lai es to iegaumēju, un zinu: ja kādreiz pienāks brīdis, kad būs jālūdz kādam palīdzība, tad vērsīšos pie Esteres, nevis pie Daienas, kuru pazīstu jau ilgāku laiku. Esmu zaudējusi visus savus draugus, pat Keitu un Emīliju, ar kurām biju cerējusi turēties kopā visu mūžu. Taču, saņemot manas retās un ļoti īsās Džeka diktētās e-pasta vēstules par laimīgo laulības dzīvi un lielo aizņemtību, kas neļauj ar viņām tikties, draudzenes ātri atsvešinājās. Šogad no viņām pat nesaņēmu apsveikumu dzimšanas dienā.

Tagad, atbrīvojies no manām draudzenēm, Džeks ļauj man pašai atbildēt uz man adresētām e-pasta ziņām, piemēram, no maniem vecākiem vai Daienas. Viņš vairs neatbild uz tām manā vietā, bet tikai tādēļ, lai šīs vēstules izskatītos ticamākas. Tiesa gan, šaubos, vai liela ticamība maz iespējama, ja viņš rakstīšanas laikā stāv man aiz muguras un skatās ekrānā. Šādos gadījumos viņš ielaiž mani savā darbistabā, un šie brīži man rada lielas cerības, jo datora un tālruņa tuvumā ir vislielākās izredzes nosūtīt trauksmes signālu.

Mana sirds vienmēr sāk sisties straujāk, kad Džeks liek man apsēsties pie galda, uz kura ir dators un tālrunis, jo tad ir cerība, ka viņa uzmanību kaut kas novērsīs uz pietiekami ilgu laiku, lai es pagūtu paķert klausuli, ātri nospiest 999 un izkliegt policijai savu izmisumu. Vai zibenīgi uzklabināt datorā palīgā saucienu e-pasta vēstules adresātam un nospiest sūtīšanas pogu, pirms viņš paspēs mani apturēt. Kārdinājums to mēģināt ir liels, taču Džeks allaž ir modrs. Rakstīšanas laikā viņš vienmēr stāv man aiz muguras un pārlasa katru ziņojumu, pirms atļauj to nosūtīt.

Reiz man šķita, ka izdevīgais brīdis pienācis, kad rakstīšanas laikā kāds piezvanīja pie vārtiem, taču Džeks nedevās pie domo-fona, lai palūkotos, kas atnācis, bet gan ignorēja to, tāpat kā tālruni, ja tas iezvanās, kad esmu pie datora. Tomēr, kad Džeks pavada mani atpakaļ uz istabu, līdz ar sarūgtinājumu par kārtējo zaudēto izdevību mani pārņem ari kaut kas līdzīgs gandarījumam, jo īpaši pēc rakstīšanas vecākiem. Es it kā gandrīz vai noticu sastāstītajiem meliem par nedēļas nogales izbraucieniem kopā ar Džeku, skaistu dārzu un lauku māju apmeklējumiem, par jaukām vietām, kur nekad neesmu bijusi un nekad ari nedošos, tomēr spēju to visu tik sīki un smalki aprakstīt. Bet, tāpat kā ar visām ilūzijām, atgriešanās drūmajā realitātē ir sāpīga, un pēc eiforijas izgaišanas iegrimstu vēl dziļākā bezcerībā.

Trešais zvans pie vārtiem neatskan, tāpēc atgriežos gultā un atguļos. Lai pārvarētu uzbāzīgo nemieru, mēģinu relaksēties ar nelielu meditāciju. Es patstāvīgi iemācījos meditēt neilgi pēc nokļūšanas šajā istabā, jo baidījos sajukt prātā no bezdarbības. Esmu tik labi apguvusi šo mākslu, ka šķiet - aizlidoju iztēles valstībā pat uz vairākām stundām, kaut patiesībā droši vien paiet īsāks laiks. Iesākumā parasti iztēlojos sevi kopā ar Mil-liju sēžam skaistā dārzā ar jauku, mazu suņuku pie kājām. Taču tā nav Mollija - lai spētu aizmirsties sapņos, jādomā priecīgas domas. Tomēr šodien nevaru atslābināties, jo spēju iztēloties tikai Esteri, kas brauc projām no mūsu mājas. Pastāvīgajā vientulībā esmu kļuvusi māņticīga un uztveru šo gadījumu kā zīmi, ka esmu visu pārpratusi un Estere tomēr nebūs tā, kas sniegs man palīdzīgu roku.

Kad apmēram stundu pēc zvana pie vārtiem dzirdu Džeka soļus uz kāpnēm, cenšos uzminēt, vai viņš ieradies izspēlēt ar mani kādu ļaunu spēli vai vienkārši atnesis novēlotas pusdienas. Viņš atslēdz durvis - redzu, ka viņam rokās nav paplātes, tāpēc sagatavojos kārtējai sadistiskajai spēlītei, jo īpaši tāpēc, ka viņš atnesis grāmatu. Mani pārņem nepārvarama vēlme uzklupt un izraut grāmatu viņam no rokas, taču saglabāju mierīgu sejas izteiksmi un cenšos neskatīties uz to, gudrojot, kādas mocības viņš šoreiz izperinājis savā prātā. Viņš zina, cik izmisīgi ilgojos pēc kādas lasāmvielas. Nevaru vairs saskaitīt, cik reižu esmu lūgusies, lai atļauj man palasīt avīzi, kaut vai tikai vienreiz nedēļā, lai zinātu jaunākos notikumus pasaulē un neizskatītos pēc pilnīgas muļķes, vakariņojot kopā ar citiem. Tāpēc ļoti iespējams, ka tagad viņš piedāvās man šo grāmatu, bet, tikko es pasniegšos pēc tās, atkal atraus roku un paslēps to aiz muguras.

- Es tev kaut ko atnesu, - viņš paziņo.

- Ko tad? - jautāju pēc iespējas vienaldzīgākā balsī.

- Grāmatu. - Viņš uz mirkli apklust. - Vai tu to gribētu?

Šis jautājums no Džeka mutes man riebjas vairāk par visu

pasaulē, jo mani sagaida neveiksme gan tad, ja teikšu jā, gan tad, ja atbildēšu nē. - Skatoties, kādu, - atbildu, dusmojoties uz sevi, ka paildzinu savu agoniju, cenšoties aizkavēt Džeku šeit pēc iespējas ilgāk, lai būtu vismaz kāds, ar ko parunāt.

- Kādā ziņā?

- Atkarībā no tās nosaukuma. Ja tas ir “Mana dzīve kopā ar psihopātu” tad tā mani neinteresē.

Džeks pasmaida. - Vispār tā ir Esteres ieteiktā.

- Un tu nolēmi man to nopirkt?

- Nē, viņa pati atveda, - viņš atkal apklust. - Jebkurā citā gadījumā tā uzreiz nonāktu miskastē, taču tai bija pievienots loti jauks ielūgums vakariņās nākamajā sestdienā ar nelielu piebildi, ka viņa nepacietīgi ilgosies dzirdēt tavas domas par šo grāmatu. Tāpēc ļoti iesaku līdz tam laikam izlasīt.

- Nezinu gan, vai man atradīsies brīvs laiks, bet pacentīšos, - atbildu.

- Pievaldi savas asprātības, - viņš brīdina. - Tu esi tik veikli iemanījusies izvairīties no soda, ka tagad vari to izpelnīties par katru mazāko sīkumu.

Viņš aiziet, un, nespējot vairs gaidīt ne mirkli, atšķiru grāmatu un izlasu pirmo lappusi, lai uzzinātu, par ko tā ir. Uzreiz apjaušu, ka tā man noteikti patiks, un jau tagad bēdājos, ka pāris dienu laikā lasīšana būs galā. Brīdi apdomāju, vai nevajadzētu kādu laiku nogaidīt, līdz sākt lasīt pa īstam, un ierobežot lasīšanu ar vienu nodaļu dienā. Taču, tā kā vienmēr pastāv risks, ka Džeks grāmatu atkal atņems, pirms būšu to izlasījusi, apsēžos gultā, lai pēc ilgiem laikiem pavadītu dažas ārkārtīgi jaukas stundas. Apmēram pēc stundu ilgas lasīšanas pamanu, ka viens no tikko izlasītajiem vārdiem - “kārtībā” - izceļas pārējo vidū, un, ieskatoties uzmanīgāk, redzu, ka tas ir viegli iekrāsots ar zīmuli.

Tas atsauc kaut ko atmiņā, un, pašķīrusi dažas lapas atpakaļ, pamanu tāpat iezīmētu vārdu “ir”, taču tik bāli, ka neesmu pārliecināta, vai būtu to pamanījusi, ja nebūtu speciāli meklējusi. Pašķiru atpakaļ vēl dažas lapas un atrodu vārdu “viss”, kurš bija jau iepriekš piesaistījis manu uzmanību, taču noturēju tumšāko fonu par tipogrāfijas brāķi. Ieintriģēta turpinu šķirt lapas atpakaļ, līdz beidzot atrodu vieglītiņām iekrāsotu “vai” gandrīz pašā grāmatas sākumā.

Sasaistu vārdus kopā - “vai viss ir kārtībā”

Mana sirds sāk sisties straujāk, apsverot iespējamību, ka Estere man atsūtījusi ziņu. Ja tā ir, tad noteikti sekos vēl kas. Arvien lielāka satraukuma pārņemta, pāršķirstu grāmatu līdz beigām, meklējot ar zīmuli iekrāsotus vārdus, un atrodu “vai” “tev”, “vajadzīga” un priekšpēdējā lappusē - “palīdzība”.

Sajūsma par to, ka Estere nojautusi manu nelaimi un piedāvā palīdzību, tūlīt pat noplok, apjaušot, ka nespēju nekādi atbildēt viņai, jo man nav pieejama tik vienkārša lietiņa kā zīmulis. Un, pat ja būtu, es īsti nezinātu, kā atbildēt. Ar vienkāršu “jā" nepietiktu, rakstīt “jā, izsauc policiju” būtu veltīgi, jo, kā esmu no rūgtās pieredzes pārliecinājusies, policisti ir Džeka pusē. Tāpat kā Taizemes viesnīcas darbinieki, tie domā, ka sirgstu ar maniakālo depresiju un neprāta murgos mēdzu apsūdzēt savu gādīgo vīru, izcilo juristu manis turēšanā gūstā. Pat ja policisti bez brīdinājuma ierastos mājā, Džeks bez grūtībām varētu izskaidrot šīs istabas, tāpat kā jebkuras citas telpas, nepieciešamību. Turklāt viņš noteikti rūpīgi pārbaudītu grāmatu pirms atdošanas Este-rei, tāpat kā pirms iziešanas no mājas vienmēr pārbauda manu somiņu, lai pārliecinātos, ka tā ir tukša.

Man pēkšņi ienāk prātā, ka Džeks jau pašā sākumā nebūtu devis man grāmatu bez rūpīgas iepriekšējas pārbaudes, tātad viņš gandrīz noteikti ir redzējis zīmuļa iekrāsojumu. Šī doma mani biedē kaut vai tāpēc vien, ka tagad Esterei varētu draudēt briesmas. Tāpēc arī man jāievēro liela piesardzība, runājot ar viņu, kad nākamreiz tiksimies, jo, zinot, ka nevaru nodot viņai nekādu rakstisku ziņu, Džeks uzmanīgi ieklausīsies katrā manis teiktajā vārdā. Viņš droši vien gaidīs, ka teikšu kaut ko tamlīdzīgu: “Manuprāt, autora vēstījums ir gluži trāpīgs un aktuāls.” Taču viņu gaida vilšanās. Varbūt agrāk es biju tik naiva, bet tagad vairs ne. Iespējams, būs grūti nosūtīt Esterei atbildi, tomēr cenšos nezaudēt dūšu. Esmu pateicīga, ka viņa tik ātri sapratusi to, ko nav spējis saprast neviens cits - ne mani vecāki, ne Daiena vai Dženisa, vai pat policija -, ka Džeks kontrolē katru manu soli.

Bet tad atkal samulstu, jo, ja jau viņai ir aizdomas par šādu totālu kontroli, tad droši vien viņa noprot, ka Džeks kontrolē arī visu, ar ko es nonāku saskarē. Ja viņa ir sapratusi, ka Džeku nedrīkst pienācīgi nenovērtēt, kāpēc viņa riskēja tikt pieķerta, ja nebija nekādu konkrētu pierādījumu, kas apstiprinātu aizdomas?

Atsāku lasīt, cerot atrast kādu norādi, kas palīdzētu sazināties ar Esteri tā, lai Džeks to neatklātu. Kā gan lai pieviļu jauko dvēseli, kas tik brīnumaini pasniegusi man palīdzīgu roku?

Kādā brīdī vakarā, kad joprojām lauzu galvu par sazināšanās iespēju ar Esteri, izdzirdu Džeka soļus uz kāpnēm, tāpēc aši aiz-šķiru grāmatu un nolieku mazliet tālāk gultas kājgalī.

- Jau izlasīji? - viņš noprasa, ar galvas mājienu norādot uz grāmatu.

- Vispār pagrūti tajā ielasīties, - meloju. - Nav īsti manā gaumē.

- Cik tālu esi tikusi?

- Ne pārāk tālu.

- Pacenties gan izlasīt visu līdz nākamajai nedēļas nogalei.

Džeks aiziet, un mani atkal pārņem neizpratne. Jau otro reizi viņš uzstāj, lai izlasu grāmatu pirms viesībām pie Esteres, tātad viņš zina par iekrāsotajiem vārdiem un cer, ka es smagi izgāzīšos. Galu galā, teikdams, ka esmu kļuvusi pārāk viltīga, viņš netieši atzinās, ka ļoti kāro mani sodīt. Tad jau varu iedomāties, kā viņš priecājās, ieraugot Esteres vēstījumu, un smējās par šo veltīgo mēģinājumu man palīdzēt. Tomēr, jo vairāk domāju par to, jo vairāk pārņem nojauta, ka esmu kaut ko palaidusi garām. Tikai tad, kad atceros, cik ilgs laiks pagāja no zvana pie vārtiem līdz grāmatas atnešanai, rodas baismā apjausma, ka zīmuļa ēno-jumi grāmatā nav Esteres, bet gan Džeka roku darbs.

PAGATNE

Mollija laikam bija mirusi tikai dažas dienas, jo sunltes ķer-menltis vēl nebija sācis trūdēt. Džeks šajā ziņā bija rīkojies ļoti gudri - bija atstājis sunītei mazliet ūdens, taču ne pietiekami mūsu prombūtnes laikam. Šis baisais atradums satrieca mani līdz sirds dziļumiem. Ieraugot ļauna prieka izteiksmi Džeka sejā, kad viņš atvēra saimniecības telpas durvis, es jau gatavojos kaut kam briesmīgam - ka viņš atstājis sunīti piesietu uz divām nedēļām vai ka tās tur nemaz nebūs, taču nebiju iedomājusies, ka viņš būs pametis dzīvnieciņu nomirt gūstā.

Pirmajā brīdī, raugoties lejup uz mazo ķermenīti, man šķita, ka sazālošanas iespaidā rādās murgi, jo vēl joprojām jutos mazliet apdullusi. Taču, notupusies sunītei līdzās un sajutusi, cik auksts un sastindzis ir tās ķermenis, es ar šausmām iedomājos, cik mokoša nāve tai bija jāpārcieš. Tajā brīdī es nozvērējos ne tikai nogalināt Džeku, bet arī panākt, lai viņš ciestu tādas pašas mocības, kādas bija licis ciest Mollijai.

Viņš izlikās pārsteigts par manām šausmām un atgādināja, ka pats taču Taizemē bija teicis, ka nav nekādas saimniecības vadītājas, un es varēju pateikties liktenim, ka toreiz īsti nepievērsu uzmanību šim atklājumam. Ja būtu sapratusi, ko tas nozīmē, tad nezinu, kā būtu izturējusi divas nedēļas.

- Man prieks, ka viņa tev bija tik mīļa, - viņš noteica, kad es sāku raudāt, tupot līdzās Mollijai. - Es jau cerēju, ka tā būs. Ļoti svarīgi ir, lai tu saprastu, ka daudz sāpīgāk būtu, ja šeit gulētu Millija, nevis Mollija. Un, ja Millija būtu mirusi, tev būtu viņa jāaizstāj. Ja tā padomā, tavu pazušanu neviens īsti nepamanītu, bet, ja kāds jautātu, kur esi palikusi, es teiktu, ka lielajās bēdās par mīļotās māsas nāvi nolēmi doties pie vecākiem uz Jaunzēlandi.

- Kāpēc es uzreiz nevaru stāties Millijas vietā? - es šņukstēju. - Kāpēc tev vajadzīga tieši viņa?

- Jo viņu iebiedēt būs daudz vieglāk nekā tevi. Turklāt, ja man būs Millija, man viss vajadzīgais būs tepat uz vietas un nebūs vairs jābrauc uz Taizemi.

- Nesaprotu, - ar plaukstas virspusi notraucu asaras no vaiga. - Vai tad tu nebrauc uz Taizemi, lai pirktu seksu ar vīriešiem?

- Seksu ar vīriešiem? - Šis pieņēmums viņu uzjautrināja. - To es varētu dabūt tepat, ja vien gribētu. Taču negribētu gan. Saproti, sekss mani neinteresē nemaz. Uz Taizemi es dodos, lai varētu ļauties savai lielākajai kaislībai - protams, pats es rokas nesmērēju. Nē, man tur ir drīzāk skatītāja un klausītāja loma. -Neizpratnē paraudzījos augšup, un Džeks pielieca galvu man tuvāk. - Bailes, - viņš čukstēja. - Ar tām nekas nevar sacensties. Man patīk tās redzēt, sataustīt, saost. Un jo īpaši man patīk baiļu skaņa. - Sajutu uz vaiga viņa mēles pieskārienu. - Man patīk ari baiļu garša.

- Cik tu esi pretīgs, - nošņācos. - Tu esi viens no ļaunākajiem cilvēkiem, kādi jebkad dzīvojuši. Bet es tev atriebšos, Džek, apsolu. Beigu beigās es tev atriebšos.

- Tad es vispirms atriebšos Millijai, viņa būs manā varā.

- Tātad tu gribi viņu nogalināt, - aizžņaugtā balsī izdvesu.

- Nogalināt? Kāds tad labums man būs no viņas, ja viņa būs beigta? Greisa, es negribu nogalināt Milliju, bet gan tikai mazliet pabiedēt. Nu vai tu gribi aprakt to kranci vai arī varu mest to miskastē?

Viņš nepakustināja ne pirksta, lai palīdzētu, bet tikai stāvēja un skatījās, kā es ietinu Mollijas ķermenīti melnajā miskastes maisā un, bēdās šņukstēdama, uznesu augšā pa kāpnēm, caur virtuvi un ārā uz terases, kuru pati kādreiz biju vēlējusies.

Pārlaidu skatienu plašajam dārzam, drebinādamās no aukstuma un šoka un gudrodama, kur aprakt nabaga upuri.

Izgājis ārā man līdzi, Džeks norādīja uz dzīvžogu dārza tālākajā galā un lika aprakt suņuku aiz tā. Apgājusi ap dzīvžogu, ieraudzīju zemē iespraustu lāpstu, un, apjaušot, ka viņš atstājis Molliju nomirt, turklāt vēl sagatavojis arī lāpstu, ar ko izrakt kapu, atkal izplūdu asarās. Mūsu prombūtnes laikā bija lijis lietus, un zeme bija mīksta, taču mokošo rakšanu spēju paciest, tikai iztēlojoties, ka šis kaps paredzēts pašam ļaundarim, nevis upurim. Kad kapiņš bija gatavs, izņēmu Mollijas ķermeni no melnā maisa un brīdi paturēju rokās, atceroties Milliju un nesaprotot, kā spēšu pateikt viņai par Mollijas nāvi.

- Tā sprāgoņa neatdzīvosies, lai cik ilgi tu to auklētu, - Džeks garlaikoti novilka. - Aproc tik un nečammājies. - Nobijusies, ka viņš tūlīt izraus suņuku man no rokām un rupji iesviedīs izraktajā bedrē, saudzīgi ieguldīju to bedres dibenā un apbēru ar zemi. Tikai tad līdz sirds dziļumiem apjautu notikušā šauša-līgumu un, nometusi lāpstu, aizskrēju aiz kāda koka krampjaini izvemties.

- Tev gan būs vajadzīgas stiprākas iekšas, lai izdzīvotu, -Džeks aizrādīja, kamēr es ar plaukstas virspusi slaucīju muti. No šiem vārdiem man pārskrēja panikas drebuļi. Pieskrēju pie nomestās lāpstas, paķēru to un metos viņam pretī, pacēlusi šo ieroci augstu virs galvas un gatava gāzt viņam pa galvu un sašķaidīt to lupatās. Taču nespēju ar Džeku mēroties spēkiem -pacēlis roku, viņš satvēra lāpstu un izrāva man no rokas, tā ka sagrīļojos un gandrīz pakritu. Atguvusi līdzsvaru, metos bēgt, pilnā balsī saucot palīgā. Ieraugot, ka caur koku zariem var attāli saskatīt tuvākās kaimiņmājas logus, sāku skriet uz to pusi, cerot, ka manus kliedzienus kāds būs sadzirdējis, un lūkojos apkārt, meklējot kādu izeju no dārza. Apjaušot, ka žogs ap to ir pārāk augsts, lai varētu pārrāpties pāri, dziļi ievilku elpu, lai kliegtu, cik vien spēka. Taču, saņemot sitienu pa muguru, spēju vien vārgi iekunkstēties un krītot sajutu mutei priekšā pieliktu Džeka plaukstu, kas apklusināja mani pilnīgi. Uzrāvis mani kājās, viņš ar otru roku atlauza man roku aiz muguras, neļaujot pretoties.

- Kā noprotu, tu laikam pārāk nesteidzies atkal satikt savu māsu, - viņš aizelsies nošņāca, vezdams mani kā gūstekni atpakaļ uz māju. - Par bēgšanas mēģinājumiem Taizemē tu jau esi zaudējusi tiesības apciemot viņu divas nākamās nedēļas nogales, bet tagad tām ir pieskaitīta jau trešā. Un, ja mēģināsi nostrādāt vēl kādas muļķības, neredzēsi viņu veselu mēnesi.

Izmisīgi pretojos, pūlējos pagriezt galvu uz sāniem, lai atbrīvotu muti no viņa plaukstas, bet viņa tvēriens bija ļoti ciešs.

- Nabaga Millija, - viņš nopūtās izsmējīgā līdzjūtībā, vilkdams mani caur terasi uz virtuvi, - viņa domās, ka tu esi viņu pametusi, ka tagad pēc apprecēšanās vairs nevarēsi atrast laiku viņai. - Atlaidis tvērienu, viņš atgrūda mani pret sienu. - Greisa, klausies, ko teikšu. Es izturēšos pret tevi labi, ja vien tu pati nedarīsi muļķības, jo galu galā tas ir arī manās interesēs. Tomēr, ja nokaitināsi mani, es nešauboties atņemšu tev visas piešķirtās privilēģijas. Vai saproti?

Sašļukusi pret sienu, drebēdama no noguruma vai varbūt no sazāļošanas sekām vai šoka, spēju tikai mēmi pamāt ar galvu.

- Labi. Tagad, pirms es izrādīšu tev visu māju, tu droši vien gribēsi nomazgāties dušā. - Man acīs saskrēja nožēlojamas pateicības asaras. - Es neesmu nekāds briesmonis, - Džeks nopietni paskaidroja, pamanījis tās. - Vai vismaz ne tādā ziņā. Nāc, pavadīšu tevi uz tavu vannasistabu un, kad būsi atsvaidzinājusies, izrādīšu māju.

Sekoju viņam hallē un augšā pa kāpnēm, gandrīz neievērojot apkārtni. Atvēris kādas durvis, viņš ieveda mani gaišā, plašā guļamistabā, kas bija iekārtota bāli zaļos un krēmkrāsas toņos. Uz platās gultas ieraudzīju dažus pārklājus un dekoratīvos spilvenus, ko biju izvēlējusies todien, kad kopīgi devāmies pirkt mēbeles jaunajai mājai, ko Džeks bija solījis atrast. Naidīgajā pasaulē, kurā tagad biju nokļuvusi, tie šķita kā labi pazīstami seni draugi, kas sniedz kaut nelielu uzmundrinājumu.

- Vai tev tā patīk? - viņš jautāja.

- Jā, - negribīgi atbildēju.

- Tad jau labi, - viņš nopriecājās. - Vannasistaba ir aiz tām durvīm, un drēbes atradīsi skapī. - Viņš ieskatījās rokaspulk-stenī. - Dodu tev piecpadsmit minūtes.

Durvis aiz viņa aizvērās. Ziņkāri piegāju pie lielā drēbju skapja visā kreisās puses sienas garumā. Atbīdījusi vaļā durvis, ieraudzīju uz pakaramajiem drēbes, kuras biju atsūtījusi uz šo māju jau iepriekš, jo tās nebija vajadzīgas Taizemē. Mani T krekli un džemperi, kārtīgi salocīti, gulēja plauktos, bet apakšveļa bija salikta atvilktnēs. Citā skapja nodalījumā mani daudzie kurpju pāri bija ievietoti caurspīdīgās plastmasas kastēs. Viss šķita tik normāli, ka mani atkal pārņēma samulsums. Šī skaistā, īpaši man sagatavotā istaba un gādīgais dušas solījums nekādi nesaderēja ar visu iepriekš notikušo, un es nespēju atbrīvoties no domas - ja tagad atgulšos gultā un uz brīdi aizmigšu, tad pamostoties atklāšu, ka tas viss bijis tikai briesmīgs murgs.

Piegāju pie loga un palūkojos ārā. Pa to pavērās skats uz mājas sāniem, kur bija iestādīts rožu dārzs. Tikko biju sākusi priecāties par skaistajiem ziediem un pēcpusdienas mieru, pēkšņas vēja brāzmas nests, no sētas puses atlidoja melns atkritumu maiss un ieķērās kāda rožu krūma zaros. Pamanījusi, ka tas ir tas pats, kurā iznesu dārzā Molliju, šausmās iekliedzos, pagriezos un steidzos pie durvīm, apjaušot, ka nedrīkst zaudēt dārgo laiku, jo jāmeklē bēgšanas iespējas. Atrāvusi durvis, gribēju mesties uz halli, bet pretī pašāvās Džeka roka, aizšķērsojot ceļu.

- Kur tad nu dosies? - viņš laipni apjautājās. Pārsteigta raudzījos viņā, sirdij izmisīgi dauzoties. - Tu taču nemēģināsi laisties projām, ko?

Atcerējos Milliju, iedomājos, kā viņa bēdāsies, nesagaidot mani trīs ilgas nedēļas, un sapratu, ka nedrīkstu riskēt saņemt vēl vienu sodu. - Dvieļi, - nomurmināju. - Es nezināju, kur ir dvieļi.

- Ja būtu ielūkojusies vannasistabā, būtu tos atradusi. Pasteidzies, tev atlikušas tikai desmit minūtes.

Kad viņš aizvēra durvis, atkal ieslogot mani istabā, devos uz vannasistabu. Tajā bija dušas kabīne un atsevišķa vanna, kā arī izlietne un tualetes pods. Uz zema skapīša stāvēja liela pūkainu dvieļu kaudze, un, atverot skapīti, ieraudzīju bagātīgus šampūnu, matu balzamu un dušas želeju krājumus. Pēkšņas izmisīgas vēlmes pārņemta nomazgāt netīrumus, kas šķita iesūkušies katrā miesas šūniņā, izģērbos, atgriezu dušas krānu un, apbruņojusies ar visu nepieciešamo, nostājos zem ūdens strūklas. Noregulēju viskarstāko paciešamo temperatūru un sāku mazgāt matus un berzt ķermeni, raizējoties, ka nekad vairs nespēšu atgūt pilnīgu tīrību. Labprāt būtu uzkavējusies dušā ilgāk, taču baidījos, ka Džeks var ienākt un izraut mani no kabīnes, tikko būs pagājušas atvēlētās desmit minūtes, tāpēc aizgriezu krānu un ātri noslaucījos.

Skapītī zem izlietnes atradu zobu suku iepakojumu un dažas zobu pastas tūbiņas un ziedoju dārgās pēdējās divas minūtes sparīgai zobu tīrīšanai, līdz smaganas sāka asiņot. Pēc tam atkal iesteidzos guļamistabā, atvēru drēbju skapi, paķēru kādu kleitu no tuvākā pakaramā, izņēmu no atvilktnes krūšturi un biksītes un ātri apģērbos. Guļamistabas durvis atvērās, kad jau vilku ciet kleitas rāvējslēdzēju.

- Labi, - Džeks noteica. - Man nebūtu nekādas lielās patikas raut tevi ārā no dušas, taču būtu to darījis, ja vajadzētu. -Viņš pamāja ar galvu uz drēbju skapja pusi. - Uzvelc kaut ko kājās. - Pēc nelielas vilcināšanās izvēlējos kurpes ar nelielu papēdi, nevis čības, pēc kurām kāroja nogurušās kājas, cerot, ka šādi apavi palīdzēs saglabāt pašapziņu. - Tagad dosimies apskatīt māju. Ceru, tev tā patiks.

Sekoju viņam lejā pa kāpnēm, domājot: vai tad viņam nav vienalga, patīk man māja vai ne. Lai gan biju nolēmusi neizrādīt sajūsmu, tomēr saprāta balss ieteica, ka atzinības un uzslavu izteikšana, kādas Džeks laikam kāroja, varētu būt man izdevīga.

- Pagāja divi gadi, līdz izdevās izveidot šo māju tieši tādu, kā es to vēlos, - viņš ieminējās, kad bijām nonākuši hallē, - vēl jo vairāk tāpēc, ka nācās veikt iepriekš neparedzētas pēdējā brīža izmaiņas. Piemēram, pie virtuves sākotnēji nebija terases, bet liku to uzbūvēt, jo nospriedu, ka tā ir lieliska doma. Par laimi, izdevās novirzīt tavas pārējās vēlmes vajadzīgajā virzienā - uz to, kas jau šeit ir, - viņš turpināja, apstiprinot manu secinājumu, ka todien, lūdzot mani aprakstīt manu sapņu māju, viņš ar viltīgiem manevriem panāca, lai to iztēlojos tādu, kādu viņš jau bija nopircis.

- Ja atceries, tu teici, ka vēlies tualeti apakšstāvā, kas paredzēta viesiem, bet, kad es ieteicu veselu garderobes telpu, tu labprāt piekriti. - Atvēris kādas durvis labajā pusē, viņš parādīja garderobi ar drēbju skapi, lielu spoguli un atsevišķu labierīcību telpu.

- Ļoti gudri, - es noteicu, novērtējot viņa veiklo manipulāciju ar mani.

- Jā, gudri gan, - Džeks piekrita. Ejot tālāk pa halli, viņš atvēra nākamās durvis. - Mana darbistaba un bibliotēka.

Paguvu uz īsu mirkli saskatīt telpu ar grāmatām piekrautiem plauktiem no grīdas līdz griestiem un nišā pa labi - mahagonija rakstāmgaldu.

- Šajā istabā tev pārāk bieži nebūs, ko meklēt. - Pārgājis halles pretējā pusē, viņš lepni atvēra lielās divviru durvis, ko biju ievērojusi jau iepriekš. - Viesistaba un ēdamistaba.

Viņš turēja durvis atvērtas, aicinot mani ieiet, un es, pārkāpjot pār slieksni, nokļuvu vienā no skaistākajām telpām, ko jebkad biju redzējusi. Taču nespēju ievērot un novērtēt ne četras lielās stikla durvis, kas ved uz rožu dārzu mājas sānos, ne augstos griestus vai eleganto arku, kas ved uz ēdamistabu, jo mans skatiens uzreiz pievērsās kamīnam, virs kura karājās “Jāņtārpiņi” - glezna, kuru biju radījusi kā dāvanu Džekam.

- Tā tur izskatās tiešām lieliski, kā tev šķiet? - viņš apjautājās. Atceroties lielo mīlestību un pūliņus, ko biju veltījusi šim no neskaitāmiem skūpstiem veidotajam mākslas darbam, man kļuva nelabi. Asi apgriezusies uz papēža, devos atpakaļ uz halli. - Ceru, tas nenozīmē, ka tev nepatīk šī istaba, - viņš raiž-pilni iejautājās, sekojot man.

- Vai tad tev nav vienalga, vai man tā patīk vai nepatīk? -atcirtu.

- Greisa, man nav nekāda naida pret tevi personiski, - viņš pacietīgi atbildēja, ejot tālāk pa halli. - Kā jau paskaidroju Taizemē, tu esi tikai līdzeklis mana tik sen iecerētā un iekārotā mērķa sasniegšanai, tāpēc ir tikai normāli, ka jūtu pret tevi vismaz kādu pateicību. Es vēlētos, lai tava dzīve šajā mājā būtu pēc iespējas patīkamāka, vismaz līdz Millijas ierašanās brīdim. Kad viņa būs šeit, tad gan diemžēl tava dzīve kļūs ārkārtīgi nepatīkama. Un, protams, viņai pašai tāpat. Bet tagad virtuve - tu to pirmīt nepaguvi īsti apskatīt, vai ne? - Viņš atvēra virtuves durvis, un es ieraudzīju brokastu bāru, kādu bijām kopīgi izvēlējušies, ar četriem spožiem, augstiem bāra krēsliem.

- Ak, kā Millijai tie patiks! - iesaucos, iztēlojoties, kā māsa griežas apkārt uz sēdekļa kā karuseli.

Iestājās klusums, un drūmās realitātes apjausma, kas sekoja šiem vārdiem, bija kā pliķis sejā - visa pasaule pēkšņi sagriezās acu priekšā, un pamats zem kājām pazuda. Redzot, ka Džeks pastiepj rokas, lai neļautu man nokrist, vārgi mēģināju pretoties viņam, bet tad zaudēju samaņu.

Nākamreiz atverot acis, jutos brīnišķīgi atpūtusies, un man neviļus ienāca prātā, ka atrodos kādā atpūtas ceļojumā. Ar miegainām acīm palūkojoties apkārt, uz maza galdiņa pie gultas pamanīju visus kafijas un tējas gatavošanai vajadzīgos piederumus un nospriedu, ka atrodos viesnīcā, tikai nevarēju atcerēties, kur. Aplūkojot bāli zaļās sienas, kas reizē likās gan pazīstamas, gan svešas, pēkšņi atcerējos, kur esmu. Izlēkusi no gultas, pieskrēju pie durvīm un mēģināju tās atvērt. Kad atklāju, ka esmu ieslēgta, sāku ar dūrēm rībināt pa durvīm, kliedzot, lai Džeks izlaiž mani.

Atslēga slēdzenē pagriezās, un durvis atvērās.

- Mīļo pasaulīt, Greisa, - Džeks neslēpa sapīkumu. - Varēji taču mierīgi pasaukt mani.

- Kā tu uzdrīkstējies mani ieslēgt! - uzkliedzu no dusmām trīcošā balsī.

- Es to darīju tikai tevis pašas labā. Ja tu nebūtu ieslēgta, tad varbūt muļķīgā kārtā atkal mēģinātu bēgt, un man būtu jāliedz tev vēl viens Millijas apciemojums. - Viņš pagriezās un pasniedzās pēc paplātes, kas stāvēja uz maza galdiņa ārpusē pie durvīm. - Vai tu varētu mazliet atkāpties atpakaļ - es tev atnesu kaut ko ēdamu.

Šis piedāvājums bija kārdinošs, jo neatcerējos, kad pēdējoreiz biju ēdusi, laikam tas bija krietnu bridi pirms došanās prom no Taizemes. Taču atvērtās durvis bija vēl kārdinošākas. Pakāpos sāņus, nevis atpakaļ, kā Džeks bija licis, un nogaidīju, līdz viņš ienāk istabā, tad metos viņam virsū, izsitot paplāti no rokām. Plīstošo trauku šķindoņas un Džeka niknā rēciena pavadīta, skrēju uz kāpnēm un nojoņoju lejā pa tām, pārāk vēlu pamanot, ka lejā, hallē, valda pilnīga tumsa. Nonākusi kāpņu pakājē, meklēju gaismas slēdzi, taču neatradu to un sāku virzīties gar sienu, līdz nokļuvu pie virtuves durvīm. Atrāvusi tās, atklāju, ka arī tā ir tikpat tumša. Atcerējusies četras stikla durvis viesistabā, izgāju caur halli un sāku taustīties gar sienām, līdz atradu divviru durvis. Ieraugot piķa melnu tumsu ari aiz tām, bez mazākā gaismas stariņa no ārpasaules, mani pārņēma pēkšņas šausmas, ko vēl vairāk pastiprināja mājā valdošais rēgainais klusums. Nojaušot, ka Džeks var būt jebkur, ka viņš varbūt slepus nolavījās lejā pa kāpnēm tūlīt pēc manis un stāv man līdzās izstieptas rokas attālumā, sirds sažņaudzās bailēs.

Iegājusi viesistabā, noslīdēju uz grīdas aiz vienām no stikla durvīm, pievilku ceļgalus pie krūtīm un sarāvos kamolā, kuru katru brīdi sagaidot vajātāja roku tvērienu. Spriedze bija neciešama, un, iedomājoties, ka Džeks varbūt nemaz nesteigsies mani atrast, sāku jau nožēlot, ka pametu guļamistabu, kur varēju justies vismaz kaut cik drošāk.

- Greisa, kur tu esi? - viņa balss atskanēja no halles, un tās rotaļīgais tonis uzdzina man vēl lielākas šausmas. Klusumā dzirdēju, kā viņš osta gaisu. - Hmm, kā man patīk baiļu smaka, -viņš klusi izdvesa. Klusiem soļiem bez kurpēm viņš šķērsoja halli, un es pieplaku pie sienas, dzirdot soļus tuvojamies. Tad tie apklusa, un, saspringti ieklausoties, lai noteiktu, kur viņš ir, pēkšņi sajutu uz vaiga viņa elpu.

- Noķēru tevi! - viņš čukstēja.

Izplūdu atvieglojuma asarās, ka spriedzes mocības ir galā, bet Džeks, to redzot, ierēcās smieklos. Klusas dūkoņas pavadībā istabā sāka ieplūst dienasgaisma, un, pacēlusi galvu, ieraudzīju Džeka rokā tālvadības pulti.

- Tērauda slēģi, - viņš paskaidroja. - Tie uzstādīti pie visiem apakšstāva logiem. Pat ja tev brīnumainā kārtā izdotos izkļūt no istabas, kamēr esmu darbā, tu tomēr nekādi netiktu ārā no mājas.

- Džek, ļauj man iet prom, - es lūdzos. - Lūdzu, ļauj man iet prom.

- Kāpēc lai es to ļautu? Gluži pretēji - rādās, ka tava klātbūtne šeit sagādās man prieku, jo īpaši tad, ja tu visu laiku mēģināsi bēgt. Man būs vismaz kāda izklaide, līdz sagaidīšu Milliju. -Viņš uz brīdi apklusa. - Vai zini, es jau gandrīz sāku nožēlot, ka nepanācu viņas pārvākšanos uzreiz pēc mūsu atgriešanās no ceļojuma. Iedomājies - viņa varētu būt klāt kuru katru brīdi.

Satraukti ievilku elpu.

- Vai tu tiešām domā, ka es laidīšu Milliju kaut tuvumā šai mājai? - nikni iesaucos. - Vai tevi tuvumā viņai?

- Cik atceros, mēs jau to visu izrunājām Taizemē, - Džeks garlaikoti atbildēja. - Jo drīzāk tu samierināsies, ka jūsu abu liktenis jau izlemts un tu tur neko nevari mainīt, jo vieglāk būs tev pašai. Nav vairs nekāda glābiņa - tu tagad piederi man.

- Nespēju noticēt, ka tu ceri tikt sveikā cauri un palikt nesodīts! Tu taču nevari mūžīgi turēt mani ieslēgtu četrās sienās! Kā tad mani draugi, mūsu draugi? Vai mums nav paredzētas vakariņas pie Moiras un Džailza, kad atdosim viņiem auto?

- Es viņiem teikšu tiešo to pašu, ko gatavojos teikt Millijas skolā, - starp citu, tagad tu viņu redzēsi tikai pēc četrām nedēļām -, ka tu esi Taizemē saķērusi kādu ļoti nejauku bacili un nekādi nevari atveseļoties. Un, kad beidzot atļaušu tev apciemot Milliju, es vērošu katru tavu soli un klausīšos katru vārdu. Ja mēģināsi kādam kaut ko teikt par notiekošo, jūs abas par to dārgi samaksāsiet. Kas attiecas uz tavām draudzenēm - tagad, kad esi tik laimīgi precējusies, tev neatliks daudz laika, ko veltīt viņām, un, kad tu vairs neatbildēsi uz viņu e-pasta vēstulēm, viņas drīz tevi aizmirsis. Protams, tas viss notiks pakāpeniski. Kādu laiku es ļaušu tev turpināt saziņu ar draudzenēm, tikai pārbaudīšu visas e-pasta vēstules pirms nosūtīšanas, lai tu nesadomātu slepus saukt palīgā. - Viņš uz bridi apklusa. - Taču šaubos, vai tu rīkotos tik muļķīgi.

Līdz tam brīdim es ne mirkli nebiju šaubījusies, ka spēšu izglābties no Džeka vai vismaz paziņot kādam, ka viņš mani tur gūstā, bet tagad, dzirdot viņa mierīgos, lietišķos skaidrojumus, mana sirds sažņaudzās ledainās bailēs. Viņa nesatricināmā pārliecība par noziedzīgo plānu nekļūdīgo īstenošanos lika man pirmoreiz apšaubīt savas izredzes pārspēt viņu viltībā. Kad Džeks pavadīja mani atpakaļ uz guļamistabu, piesakot, ka tagad nedabūšu neko ēst līdz pat nākamajai dienai, spēju domāt vienīgi par to, ko viņš nodarījis Mollijai un ko nodarīs man, ja atkal mēģināšu tikt brīvībā. Nevarēju atļauties riskēt ar Millijas neapciemošanu vēl vienu nedēļu, un, iedomājoties viņas sarūgtinājumu, nesagaidot mani vairākas turpmākās svētdienas, mani pārņēma vēl drūmāka bezcerība.

Mokoties izsalkuma krampjos, man ienāca prātā, ka vajadzētu notēlot apendicīta lēkmi, lai Džeks būtu spiests vest mani uz slimnīcu, kur gan jau izdotos atrast dzirdīgas ausis, kam izsūdzēt bēdas. Kad viņš, kā jau solījis, nākamajā dienā atnesa man ēdienu, bija jau vēls vakars, tātad nebiju neko ēdusi vairāk nekā divas diennaktis. Bija grūti savaldīties un neieēst pārāk daudz no atnestā, un, kad es, saķērusi vēderu, vaidēju, ka sāp, priecājos par krampjiem, kas padarīja sāpes patiesākas.

Diemžēl Džeku manas ciešanas neaizkustināja, tomēr nākamajā rītā, atradis mani čokurā sarāvušos, viņš bija ar mieru atnest aspirīna tableti, kad palūdzu to, taču lika to norit uzreiz viņa acu priekšā. Līdz vakaram mana kaite jau bija tā saasinājusies, ka vaidēdama locījos gultā, bet naktī dauzījos ar dūrēm pa durvīm, līdz viņš atnāca noprasīt, kas tā par trokšņošanu. Paziņoju, ka mirstu no sāpēm, un lūdzu izsaukt ātro palīdzību. Viņš atteicās un apsolīja izsaukt ārstu, ja līdz ritam sāpes nebūs pārgājušas. Tas gan nebija tāds iznākums, uz kādu biju cerējusi, tomēr tā bija vismaz niecīga cerība, un es rūpīgi apdomāju, ko teikšu ārstam, kad tas atnāks, jo pēc Taizemes rūgtās pieredzes zināju, ka nevaru atļauties izturēties histēriski.

Nebiju paredzējusi, ka Džeks paliks istabā, kamēr ārsts mani izmeklēs, un, tēlojot briesmīgas sāpes ikreiz, kad viņš taustīja un spaidīja manu vēderu, drudžaini gudroju, kā rīkoties, lai nezaudētu vērtīgo izdevību, ko biju izcīnījusi ar slimības tēlošanu un badošanos. Kad jautāju ārstam, vai varu aprunāties ar viņu divatā, dodot mājienu, ka sāpju cēlonis varētu būt kāda ginekoloģiska kaite, nopriecājos par uzvaru, kad viņš palūdza Džeku uz bridi iziet no istabas.

Vēlāk brīnījos, kā man uzreiz neienāca prātā, ka Džeks tik labprātīgi izgāja un atstāja mūs tāpēc, ka nemaz neraizējās par manas tēte-ā-tēte sarunas ar ārstu iznākumu. Ari ārsta līdzjūtīgais smaids, kad satraukti sāku stāstīt viņam par turēšanu gūstā, man neizraisīja aizdomas. Tikai tad, kad viņš sāka taujāt par

г

manu tā saukto pašnāvības mēģinājumu un depresijas ārstēšanu, sapratu, ka Džeks nodrošinājis sev aizmuguri vēl pirms ārsta ienākšanas manā guļamistabā. Izmisumā lūgšus lūdzos viņu noticēt, ka Džeks nav tas cilvēks, par ko izliekas, un atkārtoju visu viņa teikto par mātes piekaušanu lidz nāvei tik agrā pusaudža vecumā un vainas uzvelšanu tēvam. Taču, klausoties savos vārdos, jutu, cik neticami tas viss izklausās, un, kad ārsts izrakstīja Prozac recepti, man uznāca tāda histērija, kas piešķīra ticamību Džeka apgalvojumiem, ka sirgstu ar maniakālo depresiju un alkstu pēc uzmanības. Viņam pat bija dokumenti, ar ko to pierādīt, - mediķu ziņojumu kopija par manu seno zāļu pārdozēšanu un Taizemes viesnīcas menedžera vēstule par manu izturēšanos pirmajā vakarā.

Izmisumā par nespēju pārliecināt ārstu, ka saku patiesību, glābiņa atrašana man atkal šķita grūts un neiespējams uzdevums. Ja jau nevarēju pierunāt profesionālu mediķi uztvert nopietni manis teikto, kā gan spēšu panākt, lai kāds cits apjēdz, kas īsti notiek? Un vēl svarīgāk - kā gan varēšu brīvi aprunāties ar kādu, ja jau Džeks neļaus man sazināties ar ārpasauli bez viņa uzraudzības?

Viņš sāka pārbaudīt visus man pienākušos e-pasta ziņojumus un, ja arī nediktēja atbildes pilnībā, tomēr rakstīšanas laikā stāvēja man aiz muguras, izlasot katru vārdu. Tā kā es dienām un naktīm biju ieslēgta savā istabā, zvanītāji bija spiesti atstāt ziņu automātiskajā atbildētājā, ja Džeka nebija mājās, lai atbildētu. Ja tie gribēja runāt tieši ar mani, Džeks sastāstīja, ka esmu dušā vai izbraukusi iepirkties un vēlāk atzvanīšu. Un, ja viņš tiešām ļāva man atzvanīt, tad stāvēja blakus un klausījās katru vārdu. Taču es neuzdrošinājos iebilst, jo pēc sarunas ar ārstu biju zaudējusi vēl vienas nedēļas braucienu pie Millijas un arī tiesības dzert tēju un kafiju savā istabā. Es sapratu: ja vēlos tuvākajā nākotnē satikt savu māsu, man vismaz kādu laiku itin visā jāpaklausa Džekam. Tā nu bez iebildumiem pakļāvos visiem spaidiem, ko viņš man uzlika. Kad viņš man atnesa ēdienu - tolaik regulāri

no rīta un vakarā, vienmēr rātni sēdēju uz gultas malas, tēlojot klusu padevību.

Mani vecāki, nepacietīgi gaidot drīzo pārcelšanos uz Jaunzēlandi, ar aizdomām uzņēma ziņu par mistisko vīrusu, kuru es it kā biju saķērusi Taizemē un kura dēļ nevarēju apciemot Milliju. Lai atturētu vecākus no braukšanas ciemos pie mums, Džeks bija viņiem iestāstījis, ka šī kaite ir lipīga. Tomēr pēc vecāku raižpilnajiem zvaniem nopratu, ka viņi uztraucas, vai tik man pēc apprecēšanās nav sākusi zust vēlme rūpēties par māsu.

Pirms vecāki aizbrauca, satiku viņus tikai vienreiz, kad abi bija atbraukuši steidzīgi atvadīties. Tad, ātri izrādot vecākiem māju, pati beidzot apskatīju visas pārējās otrā stāva istabas. Jāuzslavē Džeka attapība - viņš bija ne tikai licis man izvākt savas mantas no manas guļamistabas, lai varētu uzdot to par vienu no viesiem paredzētajām, bet ari izmētājis manas drēbes savā guļamistabā, lai izskatītos, ka es tur guļu. Ilgojos pateikt vecākiem patiesību, lūgt viņu palīdzību, taču, jūtot uz pleca Džeka smago roku, mana drosme noplaka.

Es tomēr būtu kaut ko teikusi, ja vien nebūtu ieraudzījusi Millijas istabu. Klausoties vecāku sajūsmas izsaucienos par bāli dzeltenajām sienām, skaistajām mēbelēm un lielo gultu ar baldahīnu, piekrautu ar dekoratīvajiem spilveniem, es nespēju noticēt, ka Džeks būtu ieguldījis tādas pūles, ja viņam tiešām būtu ļauni nodomi attiecībā pret manu māsu. Redzētais viesa mani cerības, ka sirds dziļumos viņam vēl saglabājusies kāda godaprāta dzirksts. Ka viņš paverdzinās mani, bet Millijai liks mieru.

Nākamajā nedēļā pēc vecāku aizbraukšanas Džeks beidzot aizveda mani pie Millijas. Kopš atgriešanās no Taizemes bija pagājušas piecas ilgas nedēļas, tikmēr Millijas kāja bija atkal vesela, un varējām doties kopīgās pusdienās. Taču Millija mani sagaidīja sadrūmusi, līdz nepazīšanai zaudējusi agrāko līksmo dzīvesprieku.

Vecāki bija man teikuši, ka mūsu prombūtnes laikā Millija esot bijusi niķīga, un es to izskaidroju ar vilšanos par zaudēto līgavas māsas lomu. Sapratu, ka Millija bēdājas arī tāpēc, ka pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma mēs uzreiz nedevāmies pie viņas, jo telefonsarunu laikā, kad Džeks stāvēja blakus, gatavs ik bridi atņemt klausuli, viņa neteica neko vairāk par jā un nē. Lai gan es ātri atguvu māsas labvēlību ar suvenīriem, ko Džeks bija man atļāvis nopirkt lidostā, un jaunu Agatas Kristi audio-grāmatu, Džeku viņa stūrgalvīgi ignorēja, un varēju noprast, ka viņš par to ir noskaities, vēl jo vairāk tāpēc, ka klāt bija arī Dže-niša. Centos aizbildināt Millijas sarūgtinājumu ar to, ka neesam paņēmuši līdzi Molliju, bet, tā kā māsa pārāk neuztraucās, kad pateicām, ka atstājām suņuku rakņājamies pa dārzu, šī atruna neizklausījās ticami. Kad Džeks, cenšoties glābt situāciju, teica, ka vedīšot mūs pusdienās uz kādu jaunu viesnīcu, Millija atbildēja, ka negribot nekur iet kopā ar viņu un negribot ari, lai viņš dzīvo kopā ar mums. Dženisa, pūlēdamās mazināt spriedzi, diplomātiski aizveda Milliju pēc mēteļa, bet Džeks tikmēr pikti pavēstīja man: ja Millija turpinās tā spītēties, viņš gādās, lai es māsu nekad vairs neredzētu.

Meklējot vēl kādu izskaidrojumu Millijas sapīkumam, ieminējos, ka attiecībā uz Džeka dzīvošanu kopā ar mums viņa laikam nebija īsti izpratusi, ka pēc apprecēšanās viņš būs visu laiku kopā ar mani, un tagad negrib mani ar viņu dalīt. Es pati tam nenoticēju ne mirkli, jo Millija lieliski saprata, ka laulība nozīmē dzīvošanu kopā, un zināju, ka man steidzami jāizdibina, kāpēc Millija tā dusmojas uz Džeku, pirms viņš zaudēs pacietību un īstenos savus draudus par trakomāju. Taču nesapratu, kā parunāt ar māsu divatā, ja Džeks visu laiku ir līdzās, uzmanīdams katru manu kustību un žestu.

Izdevīgais bridis pienāca viesnīcā, kurp Džeks mūs aizveda pusdienās. Maltītes beigās Millija lūdza mani aiziet viņai līdzi uz labierīcībām. Saprotot, ka tā būs laba iespēja aprunāties divatā,

uzreiz piecēlos, bet Džeks aizrādīja Millijai, ka viņa lieliski spēj aiziet viena pati. Taču māsa uzstāja, iebilstot arvien skaļāk un skaļāk, līdz piespieda Džeku padoties. Viņš devās mūs pavadīt. Ieraudzījis, ka dāmistaba atrodas īsa gaitenīša galā, kur viņš nevar doties mums līdzi, lai tas neizskatītos aizdomīgi, viņš aiz elkoņa pavilka mani atpakaļ un ledaini stindzinošā čukstā pieteica, ka nedrīkstu teikt ne pušplēsta vārda ne Millijai, ne kādam citam, piebilda, ka gaidīs mūs gaiteņa sākumā, un brīdināja, lai nepaliekam pārāk ilgi.

- Greisa, Greisa, - Millija iesaucās, tikko bijām palikušas divatā. - Džeks slikts cilvēks, ļoti slikts cilvēks. Viņš mani grūda, grūda lejā pa trepēm!

Pieliku pirkstu pie viņas mutes, liekot runāt klusāk, un bailīgi palūkojos apkārt. Par laimi, visas kabīnes bija tukšas, un varēju atviegloti uzelpot.

- Nē, Millij, - čukstēju, pārbijusies, ka Džeks tomēr atnācis līdz gaiteņa galam un tagad klausās aiz durvīm. - Džeks tā nekad nedarītu.

- Viņš mani grūda, Greisa! Kāzu namā Džeks mani grūda, stipri grūda, šitā! - viņa trieca man ar plecu. - Džeks mani savainoja, salauza kāju.

- Nē, Millij, nē! - es klusi iebildu. - Džeks ir labs cilvēks.

- Nē, nav labs, - Millija nepiekāpās. - Džeks slikts cilvēks, ļoti slikts cilvēks.

- Millij, tu nedrīksti tā teikt! Tu taču neesi to pateikusi vēl kādam, ko, Millij? Tu neesi pateikusi vēl kādam to, ko tikko pateici man?

Viņa sparīgi papurināja galvu. - Tu vienmēr māci, ka jāsaka viss Greisai vispirms. Bet tagad es pateiks Dženisai, ka Džeks slikts cilvēks.

- Nē, Millij, nedrīkst, nedrīkst teikt nevienam!

- Kāpēc? Greisa, tu man netici?

Drudžaini pūlējos izgudrot, kā novērst draudošās briesmas. Jau zināju, uz ko Džeks ir spējīgs, un pēkšņi viss kļuva skaidrs,

-

vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš jau no paša sākuma negribēja, lai Millija ir līgavas māsa. - Klausies, Millij. - Satvēru viņas plaukstas, zinot, ka Džekam radīsies aizdomas, ja mēs kavēsimies pārāk ilgi. - Vai uzspēlēsim kādu spēli? Slepenu spēli, ko zināsim tikai mēs ar tevi. Vai atceries Roziju? - jautāju par iedomāto draudzeni, ko māsa bērnībā bija izgudrojusi, lai varētu vainot savos nedarbos.

Viņa dedzīgi pamāja ar galvu. - Rozija dara slikti, Millija ne.

- Jā, es zinu, - nopietni atbildēju. - Viņa bija liela palaidne. -Millijas sejā parādījās tāda vainas izteiksme, ka nespēju apspiest smaidu.

- Man nepatīk Rozija, Rozija slikta, tāpat kā Džeks.

- Taču tas nebija Džeks, kas pagrūda tevi uz kāpnēm.

- Bija gan, - viņa stūrgalvīgi iebilda.

- Nē, nebija. Tas bija kāds cits.

Māsa pievērsa man aizdomu pilnu skatienu. - Kas?

Izmisīgi meklēju kādu piemērotu vārdu. - Džordžs Klūnijs.

Millija pārsteigta raudzījās manī. - Žorš Kūnijs?

- Jā. Tev taču nepatīk Džordžs Klūnijs, vai ne?

- Jā, man nepatīk Žorš Kūnijs, - viņa piekrita.

- Viņš tevi pagrūda pa kāpnēm, Džeks ne.

Viņa neizpratnē sarauca pieri. - Džeks ne?

- Nē, Džeks ne. Tev patīk Džeks, Millij, ļoti patīk Džeks, -viegli sapurināju māsu. - Ir ļoti svarīgi, lai tev patiktu Džeks. Viņš tevi nepagrūda pa kāpnēm, to izdarīja Džordžs Klūnijs. Vai saproti? Manis dēļ, Millij, saki, ka tev patīk Džeks.

Viņa cieši ieskatījās man acis. - Tu baidies.

- Jā, Millij, baidos. Tāpēc, lūdzu, saki, ka tev patīk Džeks. Tas ir ļoti svarīgi.

- Man patīk Džeks, - viņa paklausīgi atbildēja.

- Labi, Millij.

- Bet man nepatīk Žorš Kūnijs.

- Nē, nepatīk gan, tev nemaz nepatīk Džordžs Klūnijs.

- Viņš slikts, grūda mani no trepēm.

- Jā, grūda gan. Bet tu nedrīksti nevienam to teikt. Nedrīksti nevienam teikt, ka Džordžs Klūnijs tevi pagrūda pa kāpnēm. Tas ir noslēpums, tāpat kā Rozija. Bet jāsaka visiem, ka tev patīk Džeks. Tas nav noslēpums. Un jāsaka Džekam, ka viņš tev patīk. Vai saproti?

- Saprotu, - viņa pamāja ar galvu. - Jāsaka Džekam, ka viņš man patīk.

-Jā.

- Var teikt viņam, ka man nepatīk Žorš Kūnijs?

- Jā, vari viņam teikt arī to.

Viņa pieliecās man tuvāk. - Bet Džeks - Žorš Kūnijs, Žorš Kūnijs - Džeks, - viņa čukstēja.

- Jā, Millij, Džeks ir Džordžs Klūnijs, bet tikai mēs vienīgās to zinām, - čukstus atbildēju. - Vai saproti, ko es domāju? Tas ir noslēpums, mūsu noslēpums, tāpat kā Rozija.

- Džeks slikts cilvēks, Greisa.

- Jā, Džeks ir slikts cilvēks. Bet tas arī ir mūsu noslēpums. Tu nedrīksti teikt nevienam.

- Es negrib dzīvot pie viņa. Es baidās.

- Es zinu.

- Un ko tad tu darīs?

- Vēl īsti nezinu, bet gan kaut ko izdomāšu.

- Apsoli?

- Apsolu.

Viņa cieši ieskatījās man acīs. - Greisa bēdīga.

- Jā, Greisa bēdīga.

- Nebēdā, Millija kopā ar tevi. Millija palīdz Greisai.

- Paldies, māšel, - pateicos, apskaujot viņu. - Atceries, Millij, tev patīk Džeks.

- Es neaizmirst.

- Un tu nedrīksti teikt, ka negribi dzīvot pie viņa.

- Neteiks.

- Tad labi, Millij.

Izgājušas ārā, atradām Džeku nepacietīgi gaidām.

- Ko jūs tur darījāt tik ilgi? - viņš noprasīja, pētoši ieskatoties man acīs.

- Man reizes, - Millija lepni paziņoja. - Kad reizes, tad vajag vairāk laika.

- Vai iesim pastaigāties pirms braukšanas atpakaļ?

- Jā, man patīk pastaigāties.

- Varbūt kaut kur pa ceļam varēsim nopirkt saldējumu.

Atceroties manas pamācības, Millija plati uzsmaidīja viņam.

- Paldies tev, Džek.

- Šķiet, viņa kaut cik atguvusi labo omu, - Džeks ieminējās, kad Millija lēkādama aizskrēja mums pa priekšu.

- Kad bijām labierīcībās, es viņai paskaidroju, ka tagad, kad esam precējušies, ir pilnīgi pareizi, ka tu vienmēr esi kopā ar mani, un viņa beidzot saprot, ka būs jādala mana labvēlība ar tevi.

- Ja vien tas ir viss, ko tu pateici.

- Protams, viss.

*

Dženisa jau gaidīja, kad mēs pēc stundas atvedām Milliju atpakaļ uz skolu. - Izskatās, ka tu esi jauki pavadījusi laiku, Millij, - viņa pasmaidīja.

- Jā, jauki, - Millija piekrita. Tad viņa pievērsās Džekam. - Džek, tu man patīc, tu jauks.

- Man prieks, ka tu tā domā, - viņš pamāja ar galvu, paraugoties uz Dženisu.

- Bet man nepatīk Žorš Kūnijs.

- Tas man netraucē, - Džeks atbildēja. - Man arī viņš nepatīk.

Un Millija ieaurojās smieklos.

TAGADNE

Šovakar mēs iesim ciemos pie Esteres un Rufusa, bet rītdien brauksim pie Millijas. Es to zinu droši, jo Dženisa vakar atļāvās piezvanīt, lai pārjautātu Džekam, vai ieradīsimies. Viņai esot jāiet uz kādām ģimenes pusdienām, no kurām nedrīkst atteikties, un, ja mēs neatbrauksim, tad nebūšot neviena, kas pieskatītu Milliju, bet, tā kā mēs neesam tur bijuši trīs nedēļas, manuprāt, tā ir tikai aizbildināšanās. Klusībā man šķiet, ka Dženisai sāk mazliet krist uz nerviem mūsu neierašanās izklaidēt Milliju, un brīnos, kāpēc Džeks nerīkojas uzmanīgāk. Pārāk aizrāvies ar manis sodīšanu, viņš riskē izraisīt Dženisai šaubas par mūsu apņēmību rūpēties par Milliju. Bet, tā kā man tas būtu tikai izdevīgi, es jau nu negrasos viņam aizrādīt par šo kļūdu.

Varbūt tāpēc, ka zinu par gaidāmo rītdienas tikšanos ar Milliju, šoreiz mazāk uztraucos par vakara viesībām. Vakariņas draugu mājās man vienmēr atgādina staigāšanu pa mīnu lauku, jo allaž jābaidās netīšām izdarīt vai pateikt kaut ko tādu, ko Džeks varētu izmantot pret mani. Priecājos, ka neiekritu viņa izliktajās lamatās ar Esteres grāmatā iekrāsotajiem vārdiem, tomēr jāuzmanās, lai nepateiktu viņai neko tādu, ko Džeks varētu nepareizi izskaidrot.

Viņš paņēma grāmatu no manis šorīt, kad bija atnesis brokastis, un man nāca smiekli, iedomājoties, kā viņš veltīgi pēta katru lappusi, meklēdams kaut ko nepiederīgu - varbūt kādu vārdu vai frāzi, pasvītrotu ar nagu. Laikam viņš noskaitās, neko neatradis, jo pavadīja gandrīz visu dienu pagrabā, un tā vienmēr

ir ļauna zīme. Un man tādās dienās ir ļoti garlaicīgi. Man labāk patīk, kad viņš kustas un rosās pa māju, jo izklaides pēc mēdzu izsekot viņa gaitas no istabas uz istabu un censties uzminēt viņa darbības pēc skaņām, kas atplūst pie manis no apakšstāva.

Zinu, ka pašlaik viņš ir virtuvē un tikko pagatavojis sev tasīti tējas, jo pirms dažām minūtēm dzirdēju, kā tējkannā tiek ieliets ūdens un kā atskan klikšķis, kad tējkanna automātiski izslēdzas. Par to es viņu apskaužu. Viens no daudzajiem trūkumiem, kas mani kaitina šādā cietumnieces lomā, ir nespēja pagatavot sev tasi tējas, kad vien to vēlos, tāpēc ilgojos pēc zaudētās tējkannas un allaž bagātīgajiem tējas maisiņu un piena krājumiem. Tagad, raugoties pagātnē, jāatzīst, ka pašā sākumā Džeks bija diezgan dāsns cietumsargs.

Spriežot pēc tā, kā saule sāk slīdēt uz rietu, varētu būt ap sešiem pēcpusdienā, un, tā kā mums jābūt pie Esteres septiņos, Džekam drīz jānāk, lai ielaistu mani blakusistabā - manā agrākajā guļamistabā - apģērbties un sagatavoties. Drīz vien arī atskan viņa soļi uz kāpnēm. Jau pēc brīža atslēga slēdzenē pagriežas un durvis atveras.

Ieraugot Džeku, mani kā vienmēr pārņem izmisums par to, cik normāli viņš izskatās, jo noteikti taču būtu vajadzīga kāda pazīme - smailas ausis vai ragi kas brīdinātu cilvēkus par viņa ļaunumu. Viņš atkāpjas no durvīm, lai palaistu mani garām, un es nepacietīgi iesteidzos blakusistabā, priecājoties, ka varēšu uzvilkt kādu smalku tērpu un atbrīvoties no apnikušās melnās pidžamas un čībām. Atbīdu skapja durvis un gaidu Džeka norādījumus, kuru kleitu izvēlēties. Kad viņš neko nesaka, saprotu, ka viņš grib man sniegt veltīgu cerību izvēlēties kleitu pēc savas gaumes, lai tūlīt pat pavēlētu to novilkt. Varbūt tāpēc, ka spēju atšifrēt viņa viltību ar grāmatu, nolemju riskēt un izvēlos kleitu, kuru nemaz negribu vilkt, jo tā ir melna. Novelku pidžamu. Lai cik neērta sajūta ir, izģērbjoties un apģērbjoties Džeka acu priekšā, mainīt neko nevaru, jo sen jau esmu zaudējusi tiesības uz privātumu.

- Tu esi kļuvusi tik kārna, - Džeks ieminas, vērojot, kā uzvelku apakšveļu.

- Varbūt tev vajadzētu biežāk nest man ēdienu, - es ierosinu.

- Varbūt vajadzētu, - viņš piekrīt.

Kad esmu uzvilkusi kleitu un aizvilkusi rāvējslēdzēju, sāku jau domāt, ka esmu pārrēķinājusies.

- Velc nost, - viņš pavēl, kad ar plaukstām nogludinu kleitu uz auguma. - Labāk velc sarkano.

Izliekos vīlusies un novelku melno kleitu, klusībā priecājoties, ka spēju pārspēt viņu viltībā, jo pati būtu izvēlējusies tieši sarkano. Uzvelku kleitu, un šīs košās krāsas iespaidā pieaug mana pašpārliecinātība. Pieeju pie kosmētikas galdiņa, apsēžos pie spoguļa un pirmoreiz triju nedēļu laikā paraugos uz savu atspulgu. Uzreiz pamanu, ka jāizrausta uzacis. Lai kā man nepatīk veikt šādus rituālus Džeka acu priekšā, izņemu no atvilktnes pinceti un sāku pielabot uzacu formu. Man bija krietni jānopūlas, lai izcīnītu tiesības veikt kāju vaksāciju, norādot, ka nevaru izskatīties lieliski ar spalvainām kājām, un, par laimi, viņš piekrita pievienot vaska strēmeļu paciņu minimālajam tualetes piederumu krājumam, kas man pienākas katru mēnesi.

Kad esmu tikusi galā ar uzacīm, uzkrāsojos un par godu sarkanajai kleitai izvēlos košāku lūpu krāsu nekā parasti. Pieceļos, pieeju pie skapja un pārcilāju apavu kastes, meklējot sarkani melnās augstpapēžu kurpes. Uzvelku tās kājās, paņemu no plaukta pieskaņotu somiņu un pasniedzu to Džekam. Viņš atver somiņu un ieskatās tajā, lai pārbaudītu, vai pagājušo triju nedēļu laikā neesmu pamanījusies no tukša gaisa uzburt papīru un pildspalvu un caur sienu nosūtīt zīmīti uz somiņu. Pasniedzis somiņu atpakaļ, viņš nopēta mani no galvas līdz kājām un atzinīgi pamāj, un es nodomāju: kāda ironija, ka daudzas citas sievietes nesaņem no saviem vīriem šādu uzslavu.

Ejam lejā uz halli, kur viņš izņem no skapja manu mēteli un pasniedz to man. Ārā uz piebraucamā ceļa viņš tur atvērtas

automašīnas durvis un nogaida, līdz iekāpju. Kad viņš atkal tās aizver, gluži negribot ienāk prātā: cik žēl, ka viņš ir tāds sadistisks nelietis, jo viņam taču ir tik burvīgas manieres.

Ierodamies Esteres un Rufusa mājā, un Džeks līdz ar lielu, krāšņu ziedu buķeti un šampanieša pudeli pasniedz Esterei aizdoto grāmatu, no kuras droši vien izdzēsis visus jaunos papildinājumus. Estere jautā, kā man patika grāmata, un es atbildu to pašu, ko Džekam, - ka bija diezgan pagrūti lasāma, jo īsti neatbilst manai gaumei. Viņu tas kaut kā pārmērīgi apbēdina, tāpēc man pēkšņi sāk rasties aizdomas, ka varbūt tomēr viņa pati bija iekrāsojusi vārdus, un, slēpjot uznākušo paniku, uzmetu viņai bažīgu skatienu. Taču viņas vaibstos nekas neliecina par to, ka varbūt esmu palaidusi garām izdevību, un mani satrauktie sirdspuksti atkal pierimst.

Ejam tālāk uz viesistabu, kur mūs gaida Daiena un Adams, un Džeks ir aplicis roku man ap vidukli. Nezinu, vai tas ir visu man veltīto sīko laipnību dēļ vai tāpēc, ka biju panākusi iespēju vilkt pašas izvēlēto kleitu, bet, kad esam izdzēruši pirmās dzērienu glāzes un dodamies pie galda, es sāku justies gandrīz kā normāla sieviete normālā vakara izklaidē, nevis kā gūstekne barga cietumsarga pavadībā. Bet varbūt esmu tikai iedzērusi pārāk daudz šampanieša. Kopā ar visiem baudot Esteres sarūpētās gardās vakariņas, jūtu, ka Džeks pāri galdam uzmanīgi vēro, ka ēdu pārāk daudz un runāju daudz vairāk nekā parasti.

- Džek, tu izskaties tāds domīgs, - Estere viņu uzrunā.

- Es tikai iedomājos, cik ļoti gaidu Millijas ierašanos pie mums, - viņš atbild, un es uzreiz saprotu, ka tā ir pavēle uzvesties mierīgāk.

- Laikam jau drīz, - Estere ieminas.

- Pēc septiņdesmit piecām dienām, - Džeks priecīgi nopūšas. - Greisa, vai tu to zināji? Vēl jāgaida tikai septiņdesmit piecas dienas, līdz Millija apmetīsies savā burvīgajā, sarkanajā guļamistabā un kļūs par mūsu ģimenes locekli.

Tikko grasījos iedzert malciņu vīna, bet tagad, sirdij sažņaudzoties, roka ar glāzi apstājas gaisā pusceļā, un dzēriens mazliet izšļakstās pār malu.

- Nē, nezināju, - atbildu, ar šausmām iedomājoties, kā gan drīkstēju tik ilgi kavēties dīkā, kad laiks draudoši aizrit, kā gan varēju kaut uz mirkli aizmirst savu izmisumu. Septiņdesmit piecas dienas - kā var tā būt, ka atlicis tik maz laika? Un vēl svarīgāk - kā gan varu cerēt izglābties no Džeka gūsta, ja tas nav izdevies visās trīssimt septiņdesmit piecās dienās kopš atgriešanās no kāzu ceļojuma? Tolaik, pat pēc pārciestajām šausmām un arī pēc tām, kuras mani sagaidīja, ierodoties mājās, ne mirkli nešaubījos, ka spēšu izbēgt līdz tam laikam, kad Millijai būs jāpārvācas pie mums. Nebēdāju ari pēc katra neveiksmīgā bēgšanas mēģinājuma, zinot, ka vienmēr būs nākamā reize. Taču tagad jau vairāk nekā pusgadu neko nebiju mēģinājusi.

- Dzer vien, Greisa, - Džeks mudina, ar zodu norādot uz manu vīna glāzi un uzsmaidot man. Es apjukusi lūkojos pretī, un viņš paceļ savu glāzi. - Iedzersim par godu Millijas kļūšanai par mūsu ģimenes locekli, - viņš pārlaiž skatienu galdam. - Varbūt visi iedzersim uz Millijas veselību?

- Laba doma, - Adams piekrīt, paceļot glāzi. - Par Milliju!

- Par Milliju! - visi piebalso, kamēr es pūlos pārvarēt arvien pieaugošo paniku. Sajutusi sev pievērsto Esteres nopietno skatienu, ātri paceļu glāzi, cerot, ka viņa nepamanīs, kā trīc mana roka.

- Ja jau noskaņojums ir tik svinīgs, - Adams ierunājas, - varbūt visi pacelsim glāzes vēlreiz?

Visi pievērš viņam ziņkārīgus skatienus. - Daiena gaida bērniņu! Mazu brālīti vai māsiņu Emīlijai un Džesperam!

- Cik brīnišķīgi jaunumi! - Estere iesaucas vispārējā apsveikumu murdoņā. - Vai ne, Greisa?

Sev pašai par lielām šausmām izplūstu asarās.

Apkārt iestājas saspringts klusums, bet man, iedomājoties par sodu, ko saņemšu no Džeka par tādu nesavaldību, asaras

sāk plūst vēl lielākām straumēm. Izmisīgi pūlos tās apvaldīt, taču nespēju un, bezgala nokaunējusies, pieceļos kājās, jūtot, ka Daiena pienākusi mani mierināt. Taču Džeks pasteidzas pirmais, apskauj mani - kas gan viņam cits atliek, ja cilvēki skatās? - un piekļauj sev klāt, glāstīdams manus matus un čukstēdams mierinājuma vārdus, bet es sāku raudāt vēl gaužāk, iedomājoties, kāda varēja būt mūsu dzīve un kādu biju to iztēlojusies. Pirmoreiz mani pārņem vēlme padoties, nomirt, jo pēkšņi dzīves smagā nasta kļuvusi nepanesama un glābiņš nav atrodams.

- Es nespēju vairs tā turpināt, - šņukstu uz Džeka pleca, neraizējoties, ka visi klausās.

- Es saprotu, - viņš mierinoši atbild. - Saprotu. - Izklausās, it kā viņš atzīst savu vainu, atzīst, ka pārkāpis robežu, un visīsāko acumirkli es tiešām noticu, ka tagad manas ciešanas būs galā.

- Vajadzētu tomēr pateikt viņiem, vai ne? - viņš paceļ galvu. - Greisa pagājušajā nedēļā pārcieta spontāno abortu, - viņš paziņo. - Un diemžēl jāteic, ka tas nebija pirmais.

Visi korī šausmās ievelk elpu, un iestājas īss satriekta klusuma brīdis, bet pēc tam visi ierunājas reizē, bijīgos čukstos paužot mums līdzjūtību. Lai gan saprotu, ka šie sirsnīgie un sapratnes pilnie vārdi attiecas uz spontāno abortu, kādu nekad neesmu pārcietusi, tomēr spēju gūt no tiem pietiekami daudz mierinājuma, lai saņemtos.

- Piedod, - nomurminu Džekam, cerot mazināt viņa dusmas, kas vēlāk nenovēršami gāzīsies pār manu galvu.

- Nerunā muļķības, - Daiena mierinoši uzplikšķina man pa plecu. - Taču tev vajadzēja pateikt mums. Es tagad jūtos bezgala vainīga, ka Adams tik lepni paziņoja par manu grūtniecību.

- Es nespēju vairs tā turpināt, - atkārtoju, joprojām vēršoties pie Džeka.

- Tev būs daudz vieglāk, ja vienkārši pieņemsi visu, - viņš atbild.

- Vai mēs nevaram neiejaukt Milliju? - izmisīgi jautāju.

- Diemžēl ne, - viņš nopietni atbild.

- Millijai taču tas nav jāzina, vai ne? - Estere neizpratnē jautā.

- Nav nekādas vajadzības viņu apbēdināt, - Daiena sarauc pieri.

Džeks pievēršas viņām. - Protams, jums taisnība. Būtu tiešām nesaprātīgi teikt Millijai par Greisas spontāno abortu. Tagad laikam man jāved Greisa mājās. Estere, ceru, piedosi mums, ka tik ātri aizbēgam no tavām svinībām.

- Man nekas nekaiš, - steidzīgi iebilstu, negribot vēl atstāt drošo patvērumu Esteres un Rufusa namā, jo zinu, kas mani sagaida mājās. Atbrīvojos no Džeka rokām, pēkšņa riebuma pārņemta, ka atļāvos tik ilgi paciest viņa pieskārienu. - Tiešām tagad atkal jūtos labi un gribētu vēl palikt.

- Tad labi, man prieks. Lūdzu, Greisa, apsēdies. - Redzot kauna izteiksmi Esteres acīs, saprotu, ka viņa nožēlo izteikto piezīmi, kas netīši sanākusi indīga un saraudinājusi mani, īpaši uzsverot Daienas grūtniecību. - Piedod, - viņa klusi nočukst, kad es atkal apsēžos pie galda. - Un jūtu līdzi par tavu nelaimi.

- Būs jau labi, - atbildu. - Labāk aizmirsīsim to visu.

Dzerot Esteres pasniegto kafiju, cenšos spēlēt teātri kā vēl

nekad, ar šausmām apjaušot, cik stulbi rīkojos, zaudējot modrību. Saprotot, ka visiem spēkiem jāizpērk vaina, ja vēlos rītdien satikt Milliju, pievēršu Džekam mīlas pilnu skatienu un stāstu visiem, ka sabruku asarās tāpēc, ka ļoti bēdājos par nespēju dāvāt savam vīram to, pēc kā viņš ilgojas visvairāk pasaulē, -bērniņu. Kad beidzot ceļamies kājās, lai dotos projām, jūtu, ka visi mani apbrīno par tik ātru atgūšanos, un nojaušu, ka Esteres attieksme pret mani ir stipri uzlabojusies, un tas man, protams, ir izdevīgi, pat ja tikai manas vārgās dzemdes dēļ.

Skarbā realitāte atgriežas jau mašīnā ceļā uz mājām. Džeka drūmā klusēšana liecina, ka, par spīti tam, cik labi man izdevās attaisnoties pārējo priekšā, viņš tomēr liks man samaksāt par

muļķīgo rīcību. Pārāk mokoši ir iedomāties, ka rit, visticamāk, nesatikšu Milliju, un, jūtot, kā acis atkal sariešas gaužas asaras, brīnos par savu pēkšņo vājumu.

Mēs atgriežamies mājās. Džeks atslēdz ārdurvis, un ieejam hallē.

- Vai zini, vēl nekad līdz šim es neesmu apšaubījis savu būtību, - viņš domīgi ieminas, palīdzot man novilkt mēteli. - Bet šovakar uz īsu mirkli, kad biju tevi apskāvis, kad visi mums izteica līdzjūtību par tavu spontāno abortu, es sajutu, kāda varētu būt normāla dzīve.

- Tu varētu dzīvot normāli! - es atbildu. - Ja tiešām ļoti gribētu, tad varētu! Var taču atrast palīdzību, Džek, es nešaubos, ka tev izdotos!

Viņš pasmīn par manu jūtu uzplūdu. - Bet nelaime tāda, ka es negribu palīdzību. Man patīk būt tādam, kāds esmu, pat ļoti patīk. Un pēc septiņdesmit piecām dienām, kad Millija pārvāksies pie mums, man tas patiks vēl vairāk. Cik žēl, ka rīt nebrauksim pie viņas, jo man jau gandrīz sāk viņas pietrūkt.

- Lūdzu, Džek, - žēli iečīkstos.

- Bet es taču nevaru atstāt tevi nesodītu par tik apkaunojošu savaldības zaudēšanu, tāpēc tu jau zini, kas jādara, ja gribi rīt satikt Milliju.

- Tu nespēj samierināties, ka neiekritu tavās nožēlojamās lamatās, vai ne? - noprasu, apjaušot, ka viņš tīši centās apbēdināt mani vakariņu laikā, pieminot Millijas pārcelšanos pie mums.

- Nožēlojamās lamatās?

- Jā, tieši tā, nožēlojamās. Vai nevarēji izdomāt neko prātīgāku par vārdu iekrāsošanu grāmatā?

- Tu tiešām kļūsti pārāk gudra pati sev par ļaunu, - viņš atcērt. - Lai kā ari uz to raudzītos, tev jāsaņem sods.

Skumji pašūpoju galvu. - Nē, es nespēju. Man jau pietiek. Džek, es to saku nopietni, man jau pietiek.

- Bet man vēl ne, - viņš iebilst. - Man vēl ne tuvu nepietiek. Es vēl neko neesmu tā īsti sācis. Saproti, tur tā nelaime. Jo vairāk tuvojas tas, ko esmu tik ilgi gaidījis un uz ko esmu cerējis, jo vairāk man to kārojas. Pienācis bridis, kad man ir apnicis gaidīt. Man ir apnicis gaidīt, kad Millija pārcelsies pie mums.

- Kāpēc tu nevari atkal aizbraukt uz Taizemi? - izmisīgi ierosinu, pārbijusies, ka viņš nolems aicināt Milliju pārcelties pie mums drīzāk, nekā paredzēts. - Tas tev nāktu par labu, jo neesam tur bijuši kopš janvāra.

- Nevaru - tūlīt sāksies Tomasina prāva.

- Bet pēc Millijas pārcelšanās pie mums tu vairs netiksi uz turieni, - atgādinu, cenšoties nostiprināt savu pozīciju un noturēt Milliju drošībā skolā pēc iespējas ilgāk.

Viņš uzmet man izsmējīgu skatienu. - Vari nešaubīties - kad Millija dzīvos pie mums, man vairs nebūs nekur jābrauc. Tagad kusties un nečammājies!

Sāku trīcēt pie visām miesām, tā ka gandrīz nespēju paiet. Nonākusi pie kāpnēm, speru soli uz pakāpiena.

- Tu ej uz nepareizo pusi, - viņš iebilst. - Protams, ja neesi izlēmusi nedoties rit pie Millijas. - Viņš uz mirkli apklust, it kā dodot man izvēles iespēju. - Nu, kā tad būs, Greisa? - viņš priecīgā satraukumā noprasa. - Apbēdināsi Milliju vai nakšņosi pagrabā?

PAGĀTNE

Uzzinot no Millijas par Džeka nelietīgo rīcību kāzu dienā, vēl vairāk saasinājās nepieciešamība tikt projām no viņa. Lai gan liku māsai apsolīt nevienam to neteikt, tomēr raizējos, ka viņa var pēkšņi izpļāpāties Dženisai vai pat izteikt šādu apsūdzību pašam Džekam. Manuprāt, viņš pat nepieļāva iespēju, ka Millija varētu saprast - šis kritiens nebija tikai negadījums. Milliju bieži var pienācīgi nenovērtēt, kļūdaini pieļaujot, ka neveiklais runas veids atspoguļo tikpat trūcīgu prāta darbību, taču viņa ir gudrāka, nekā daudzi var iedomāties. Nespēju iztēloties, kā Džeks rīkotos, uzzinot, ka mana māsa lieliski saprot, kas todien notika. Droši vien viņš nicīgi noraidītu visas viņas apsūdzības tāpat kā manējās, apgalvojot, ka Millija ir greizsirdīga, jo mēs tagad esam kopā, un cenšas mūs sanaidot ar viltus apsūdzībām pret viņu.

Millija bija vienīgais gaismas stariņš, kas man palīdzēja pārdzīvot šo drūmo laiku. Viņa šķita pilnībā salabusi ar Džeku, un es jau nospriedu, ka viņa ir aizmirsusi nogrūšanu pa kāpnēm vai vismaz samierinājusies ar to. Taču ikreiz, kad nospriedu, ka tas nāktu tikai par labu, viņa atkal sāka skandināt savu iecienītāko skaitāmpantiņu: “Džek, tu man patīc, bet man nepatīk Žorš Kūnijs,” - it kā nojaušot manas domas un atgādinot, ka turēs man doto solījumu. Līdz ar to kļuva arvien svarīgāk arī man pildīt savu solījumu, un es sāku plānot nākamo gājienu.

Pēc neveiksmīgā mēģinājuma panākt, lai ārsts man notic un palīdz, nospriedu, ka nākamreiz jārīkojas tad, kad apkārt būs pēc iespējas vairāk cilvēku. Tāpēc, kad atkal biju gatava cīņai, sāku lūgties, lai Džeks aizved mani iepirkties, cerot, ka veikalu

apmeklējuma laikā izdosies piesaistīt palīgā kādu pārdevēju vai apmeklētāju. Izkāpjot no auto, jau nodomāju, ka manas lūgšanas ir uzklausītas, jo ieraudzīju policistu stāvam tikai dažu soļu attālumā. Jau tas vien, cik cieši Džeks mani turēja aiz elkoņa, kad mēģināju izrauties, bija pierādījums, ka mani tur gūstā, un, kad policists pieskrēja, izdzirdējis manus palīgā saucienus, tiešām cerēju, ka manas mocības būs galā, līdz varas pārstāvis ar raižpilno jautājumu “Vai viss kārtībā, Eindžela kungs?” sagrāva visas manas ilūzijas.

Mana turpmākā izturēšanās pēc šī atgadījuma apstiprināja visu, ko Džeks ļoti tālredzīgi jau iepriekš bija sastāstījis vietējā policijas iecirknī, - ka viņa sievai agrāk bijušas garīgās veselības problēmas un piemīt paradums rīkot tračus sabiedriskās vietās, apsūdzot vīru par viņas turēšanu gūstā. Turot mani dzelžainā tvērienā, kamēr cīnījos un plosījos ar rokām un kājām, Džeks skaļā balsī, tā, lai dzird liels ziņkārīgo pūlis, aicināja policistu atbraukt un apskatīt māju, kuru es nosaucu par cietumu. Kamēr ziņkārīgie mūs vēroja, sačukstoties par garīgajām slimībām un apveltot Džeku ar līdzjūtīgiem skatieniem, ieradās policijas auto, un, kamēr es sēdēju aizmugurē kopā ar kādu policisti, kura centās apturēt manas izmisuma asaras, policists pie stūres sāka izjautāt Džeku par viņa darbu pazemoto sieviešu aizstāvībā.

Vēlāk, kad viss bija galā un biju atgriezusies istabā, kuru biju cerējusi nekad vairs neredzēt, sapratu, ka Džeka tik labprātīgā piekrišana pavadīt mani uz veikaliem apstiprināja to, ko jau biju nopratusi Taizemē, - viņš gūst lielu baudu, ļaujot man domāt, ka esmu uzvarējusi, un pēc tam pēdējā mirklī izraujot uzvaru no rokām. Viņš ar lielu patiku gatavoja katru manu izgāšanos, ar baudu tēloja mīloša, bet pagalam nomocīta vīra lomu, sajūsminājās par sāpīgo vilšanos, ko piedzīvoju, un, kad viss bija beidzies, izbaudīja prieku par manis sodīšanu. Vēl ļaunāk - tā kā viņš spēja vienmēr iepriekš paredzēt manu rīcību, katrs mēģinājums jau no paša sākuma bija lemts neveiksmei.

Pagāja vēl trīs nedēļas, līdz atkal satiku Milliju, un Džeka aizbildinājums, ka es esot bijusi pārāk aizņemta, apciemojot draugus, sāpināja un mulsināja viņu, vēl vairāk tāpēc, ka nevarēju māsai neko paskaidrot, jo Džeks neatkāpās no mums ne soli. Nolēmusi vairs nepievilt Milliju, sāku pakļauties sava mocītāja prasībām, lai varētu apciemot māsu regulāri. Taču mana padevība neiepriecināja Džeku, bet gan drīzāk aizkaitināja. Kolīdz nospriedu, ka biju viņu pārpratusi, viņš paziņoja, ka par labu uzvedību atļaus man atkal gleznot. Neuzticēdamās viņa labajiem nodomiem, centos neizrādīt prieku un diezgan negribīgi uzrakstīju visu nepieciešamo piederumu sarakstu, neuzdrošinoties noticēt, ka viņš tiešām ari sagādās prasītās lietas. Taču nākamajā dienā viņš bija klāt kā saukts ar daudzkrāsainiem pasteļiem un eļļas krāsām, kā ari manu molbertu un jaunu audeklu.

- Taču ir kāds noteikums, - viņš brīdināja, kamēr priecājos par atvestajiem priekšmetiem kā par tikšanos ar seniem draugiem. - Es izvēlēšos gleznas tēmu.

- Kā to saprast? - aizdomās saraucu pieri.

- Tu gleznosi tieši to, ko es tev likšu, - ne vairāk, ne mazāk.

Piesardzīgi ieskatījos viņa sejā, mēģinot izprast, kas viņam

padomā, vai tā nav kārtējā nelietīgā spēlīte. - Atkarībā no tā, ko tu gribi, lai gleznoju, - atbildēju.

- Portretu.

- Portretu?

- Jā. Tu taču agrāk esi tādus gleznojusi, vai ne?

- Dažus.

- Tad labi. Tātad es vēlētos, lai tu uzglezno kādu portretu.

- Tavu?

- Jā vai nē, Greisa?

Veselais saprāts mudināja mani atteikties. Taču izmisīgi ilgojos atkal gleznot, alku pēc vēl kādas nodarbes, ne tikai lasīšanas, ar ko aizpildīt ilgās dienas. Lai gan doma par Džeka gleznošanu uzdzina pretīgumu, atgādināju sev, ka diez vai viņš stāvēs un pozēs manā priekšā stundām ilgi. Vismaz es cerēju, ka ne.

- Tikai tad, ja varēšu strādāt pēc fotogrāfijas, - atbildēju, priecājoties, ka izdevās atrast risinājumu.

- Sarunāts, - viņš iebāza roku kabatā. - Vai tu būtu ar mieru sākt tūlīt?

- Kāpēc ne? - paraustīju plecus.

Viņš izņēma kādu fotogrāfiju un pacēla to man acu priekšā.

- Kāda no manām bijušajām klientēm. Skaista, vai ne?

Šausmās iekliegusies, atkāpos no viņa, no fotogrāfijas, taču viņš man neatlaidīgi sekoja ar neprāta smaidu sejā. - Nu taču, Greisa, nekautrējies, paskaties kārtīgi! Tev taču būs jāredz viņa katru dienu pāris turpmāko nedēļu laikā.

- Neparko, - es atcirtu. - To es neparko negleznošu!

- Gleznosi gan! Tu taču piekriti, atceries? Un zini arī, kas notiek, ja nepildi doto solījumu. - Satriekta raudzījos viņā.

- Tieši tā - Millija. Tu taču gribi viņu satikt, vai ne?

- Tikai ne par tādu cenu, - aizžņaugtā balsī izdvesu.

- Atvaino - es gribēju teikt: tu taču gribi vēl kādreiz viņu redzēt, vai ne? Tu taču negribi, lai tava māsa sapūst kādā tra-konamā?

- Neuzdrošinies viņai kaut pirkstu piedurt! - uzkliedzu.

- Nu tad ķeries pie gleznošanas. Ja iznicināsi šo fotogrāfiju vai kaut kādā veidā sabojāsi, Millija par to samaksās. Ja pienācīgi neatveidosi to uz audekla vai izliksies, ka nespēj, Millija par to samaksās. Es katru dienu pārbaudīšu, lai redzētu, kā sokas darbs, un, ja nospriedīšu, ka tu strādā pārāk lēni, Millija par to samaksās. Un, kad būsi pabeigusi šo, gleznosi vēl vienu un vēl vienu, tad vēl vienu, līdz es izlemšu, ka pietiek.

- Kam pietiek? - šņukstēju, saprotot, ka esmu zaudējusi.

- Kādudien es tev parādīšu. Apsolu, Greisa, kādudien parādīšu.

Pirmās gleznas tapšanas laikā raudāju vienā laidā. Bija neciešami mokoši katru dienu stundām ilgi vērot nobrāzumiem klātu, asiņainu seju, rūpīgi visos sīkumos izpētīt salauztu degunu, pārplēstu lūpu, zilumu zem acs, lai varētu precīzi atveidot to uz audekla, un mani bieži mocīja nelabums. Sapratu - lai saglabātu veselo saprātu, jāatrod kāda iespēja pārvarēt šaušalīgo skatu gleznošanas traumu. Tāpēc, gleznojot nākamos portretus, izdomāju šīm sievietēm vārdus un centos caur ļaunās vardarbības postījumiem paraudzīties dziļāk, iztēlojoties, kā viņas izskatījušās agrāk, un tad man kļuva vieglāk tikt galā ar uzdevumu. Palīdzēja arī apziņa, ka Džeks vēl nebija zaudējis nevienu lietu, tātad arī šīs fotogrāfijās redzamās sievietes - viņa bijušās klientes - spējušas tikt prom no vardarbīgajiem dzīvesbiedriem, un šī doma vairoja manu apņēmību tikt projām no Džeka. Ja viņas to spēja, tad spēšu arī es.

Kad pēc kāzām bija pagājuši apmēram četri mēneši, Džeks nosprieda, ka mēs esam pavadījuši pietiekami ilgu laiku div-vientulībā un pienācis laiks atkal doties sabiedrībā tāpat kā agrāk, lai paziņām nesāktu rasties aizdomas. Vienas no pirmajām viesībām, uz ko devāmies, bija pie Moiras un Džailza, bet, tā kā viņi bija Džeka draugi, izturējos tieši tā, kā viņš man lika, un tēloju mīlošu sievu. Šāda izlikšanās man bija bezgala pretīga, taču sapratu, ka jāpanāk, lai Džeks man uzticas, citādi būs jāsēž savā istabā mūžīgi un bēgšanas izredzes neglābjami saruks.

Drīz vien pārliecinājos, ka esmu rīkojusies pareizi, jo Džeks paziņoja, ka vakariņosim kopā ar viņa kolēģiem. Adrenalīna vilnis, kas mani pārņēma, izdzirdot, ka tie ir kolēģi, nevis draugi, nostiprināja manu pārliecību, ka šī būs lieliska izdevība tikt prom no Džeka, jo kolēģi drīzāk noticēs man nekā draugi, kurus viņš jau ir paspējis apvārdot. Turklāt, ja mazliet paveiksies, varbūt Džeka labo panākumu dēļ viņam firmā radušies nelabvēļi, kuri gaida izdevīgu brīdi, lai iedurtu dunci mugurā. Sapratu, ka būs jārīkojas atjautīgi un ar izdomu, jo Džeks jau bija stingri iedresējis mani, kā jāizturas citu cilvēku klātbūtnē. Nedrīkst vienatnē nekur iet, pat uz labierīcībām ne, nedrīkst

sekot nevienam uz citu istabu, kaut vai tikai tādēļ, lai aiznestu šķīvjus, nedrīkst ne ar vienu sarunāties divatā, nedrīkst izskatīties nekā citādi kā vien brīnišķīgi laimīgai un apmierinātai.

Pagāja krietns bridis, līdz izgudroju, kā rīkoties. Tā kā nebija vērts mēģināt saukt pēc palīdzības Džeka klātbūtnē, jo viņš pārāk labi spēja atspēkot manas apsūdzības, nolēmu, ka labāk būtu nosūtīt kādam zirnīti, tādējādi mazinot draudus, ka mani varētu noturēt par neprātīgu. Šis tiešām šķita drošākais rīcības veids, ņemot vērā Džeka draudus. Taču sadabūt kaut mazāko papīra strēmelīti izrādījās neiespējami. Es nevarēju to paprasīt Džekam, jo viņam uzreiz rastos aizdomas, turklāt viņš ne tikai liegtu man prasīto, bet arī vērotu mani modri kā vanags.

Doma izgriezt vajadzīgos vārdus no grāmatām, ko viņš man bija tik labvēlīgi sagādājis, radās pēkšņi nakts melnumā. Ar mazām manikīra šķērītēm no kosmētikas maka izgriezu vārdus “lūdzu”, “palīdziet”, "man” “mani” “tur” “gūstā”, "izsauciet”, “policiju”. Tagad šie vārdi bija jāsakārto noteiktā secībā. Vienīgā iespēja bija salikt tos kaudzītē citu uz cita, sākot ar “lūdzu” un beidzot ar “policiju”. Vārdu kaudzīte bija tik maza, ka to viegli varēja noturēt par parastām papīra kripatām un izsviest, tāpēc izlēmu sastiprināt tās kopā ar vienu no matu sprādzēm, ko atradu kosmētikas makā. Nospriedu, ka, atrodot matu sprādzi ar maziem papīra gabaliņiem, katram taču modīsies ziņkāre aplūkot tos.

Pēc ilgām pārdomām, jo nevarēju pieļaut, lai manu vēstījumu atvērtu Džeka klātbūtnē, nolēmu atstāt savu palīgā saucienu kaut kur uz galda vakariņu noslēgumā, lai to varētu atrast pēc mūsu aiziešanas. Man nebija ne jausmas, kur notiks šīs viesības, taču cerēju, ka tās būs kāda kolēģa mājā, nevis restorānā, kur draudētu briesmas, ka, novācot galdu, matu sprādze varētu pazust kopā ar citiem gružiem.

Galu galā visa mana rūpīgā plānošana izrādījās veltīga. Tik ļoti nopūlējos, gudrojot, kur atstāt svarīgo vēstījumu, bet aizmirsu, ka tas vispirms jāizdabū no mājas, Džekam neredzot. Es

pārāk neuztraucos par to, līdz viņš atnāca pēc manis un, bridi pavērojis, kā uzvelku kurpes un paņemu somiņu, jautāja, kāpēc es tā nervozēju. Izlikos, ka uztraucos par gaidāmo iepazīšanos ar viņa kolēģiem, bet Džeks man nenoticēja jau tāpēc vien, ka gandrīz visus biju satikusi mūsu kāzās. Viņš pārmeklēja manas drēbes, lika izgriezt uz āru kabatas un pēc tam pieprasīja, lai parādu somiņu. Atradis matu sprādzi, viņš noskaitās tik ļoti, kā jau tas bija sagaidāms, un sodīja mani tieši tā, kā bija piedraudējis. Iespundēja mani mazajā istabelē, laupot kaut niecīgāko komfortu, un sāka mērdēt badā.

TAGADNE

Pamostoties pagrabā, mans prāts uzreiz alkst pēc saules gaismas, lai varētu atgūt laika izjūtu. Vai pēc kaut kā tāda, kas ļautu noticēt, ka vēl tomēr neesmu zaudējusi prātu. Aiz durvīm nekas nav dzirdams, taču nojaušu, ka Džeks ir turpat un uzmanīgi klausās. Pēkšņi durvis atveras.

- Tev būs jākustas veiklāk, ja gribi paspēt laikā uz pusdienām ar Milliju, - viņš aizrāda, kad gausi sāku celties kājās.

Es saprotu, ka vajadzētu priecāties par došanos ciemos, taču patiesībā tikšanās ar Milliju mani sāpina ar katru reizi vairāk. Kopš Millija pateica, ka Džeks viņu nogrūda pa kāpnēm, viņa visu laiku gaida, ka es atradīšu kādu glābiņu. Sāku baidīties no tā brīža, kad viņai izdosies pierunāt Džeku vest mūs uz viesnīcu, jo negribu atzīties, ka vēl neesmu atradusi nekādu risinājumu. Agrāk man ne brīdi neienāca prātā, ka pavadīšu gūstā veselu gadu. Tolaik es, protams, zināju, ka būs grūti tikt projām no Džeka, taču nedomāju, ka tas būs neiespējami. Un tagad atlicis tik maz laika. Septiņdesmit četras dienas. Man kļūst nelabi, iedomājoties, ka Džeks skaita dienas līdz Millijas ienākšanai mūsu mājā gluži kā bērns, kas nepacietīgi gaida Ziemassvētkus.

*

Millija un Dženisa, kā parasti, gaida mūs ārā uz soliņa. Mēs kādu brīdi patērzējam - Dženisa jautā, vai mēs jauki pavadījām laiku kāzās iepriekšējā nedēļas nogalē un apciemojot draugus nedēļu pirms tam, un Džeks ir atstājis manā ziņā izgudrot, ka kāzas notika Devonā un bija ļoti jaukas un tāpat arī interesanti

bija apskatīt Peak District kalnu nacionālo parku, kur dzīvo mūsu draugi. Džeks, allaž būdams šarmants, sirsnīgi pateicas Dženisai par sapratni, ļaujot mums izmantot neilgo atlikušo laiku, kamēr vēl esam divatā, pirms Millija pārceļas pie mums, un Dženisa atbild, ka tas nemaz nav grūti, jo viņa ir ļoti iemīļojusi Milliju un labprāt aizstāj mūs, kad tas ir nepieciešams. Viņa piebilst, ka ļoti ilgosies pēc Millijas, un atkārto solījumu bieži braukt pie mums ciemos, taču es zinu, ka Džeks gādās, lai tas nekad nenotiktu. Mēs jautājam, kā Millija jutusies šajā laikā, un Dženisa stāsta, ka, pateicoties ārsta izrakstītajām miegazālēm, viņa tagad naktīs labi izguļas un līdz ar to arī dienā ir mierīga un priecīga.

- Atvainojiet, - viņa bažīgi ieminas, ieskatoties rokaspulk-stenī. - Diemžēl tagad man būs jūs jāatstāj. Māte man nepiedos, ja nokavēšu pusdienas.

- Mums arī jāiet, - Džeks atbild.

- Lūdzu, vai varam šodien iet uz viesnīcu? - Millija dedzīgi iejautājas.

Džeks jau atver muti, taču, pirms viņš pagūst pateikt, ka gatavojies vest mūs kaut kur citur, iejaucas Dženisa.

- Millija man visu laiku stāsta par to viesnīcu un to, cik ļoti viņai tur patīk. Viņa arī apsolīja pirmdien pastāstīt par to klasē, vai ne, Millij? - Mana māsa dedzīgi pamāj ar galvu. - Viņa jau ir mums pastāstījusi par restorānu ezera krastā un to, kurā pasniedz pankūkas, tāpēc tagad mēs nepacietīgi gaidām ziņojumu par viesnīcu. Un Gudričas kundze domā, ka varētu tieši tur sarīkot darbiniekiem mācību gada noslēguma mielastu, - viņa piebilst, - tāpēc viņa uzdeva Millijai uzrakstīt par to ziņojumu.

- Jāiet uz viesnīcu Gudričas kundzes dēļ, - Millija apstiprina.

- Nu tad lai būtu viesnīca, - Džeks piekāpjas, slēpjot aizkaitinājumu aiz iecietīga smaida.

Maltītes laikā Millija līksmi pļāpā un, kad esam paēduši, piesakās, ka vajagot uz tualeti.

- Nu tad ej vien, - Džeks atbild.

Millija pieceļas. - Greisa, nāc līdzi.

- Greisai nav nekādas vajadzības iet tev līdzi, - Džeks stingri iebilst. - Tu lieliski proti tikt galā pati.

- Man reizes, - Millija skaļi paziņo. - Vajag Greisu.

- Nu labi, - Džeks piekrīt, slēpjot riebumu. Viņš atstumj krēslu. - Es arī iešu.

- Džeks nedrīkst dāmu tualetē, - Millija sašutusi iebilst.

- Es teicu, ka pavadīšu jūs līdz tualetei.

Viņš atstāj mūs gaitenīša sākumā, brīdinot nekavēties pārāk ilgi. Divas sievietes pie izlietnēm mazgā rokas, bezrūpīgi tērzēdamas, un Millija mīņājas no vienas kājas uz otru, nepacietīgi gaidot, kad viņas aizies. Izmisīgi gudroju, kā pateikt kaut ko mierinošu, lai viņa noticētu, ka man ir padomā kāds risinājums, un apbrīnoju, cik viltīgi māsai izdevās panākt, lai Džeks ved mūs šurp, piesaistot palīgā arī Dženisu un Gudričas kundzi.

- Tas bija ļoti gudri no tavas puses, Millij, - uzslavēju viņu, tiklīdz aiz abām sievietēm aizvērušās durvis.

- Mums jārunā, - viņa klusi nošņāc.

- Par ko?

- Millijai ir dāvaniņa Greisai, - viņa čukst. Iebāzusi roku kabatā, viņa izņem salocītu papīra salveti.

- Noslēpums, - viņa paziņo, pasniedzot to man. Apjukusi atloku salveti, domājot atrast kādu krellīti vai ziediņu, taču pēkšņi ieraugu mazu, baltu tablešu kaudzīti.

- Kas tās tādas? - neizpratnē jautāju.

- Miegam. Es tās nelietoju.

- Kāpēc ne?

- Man tās nevajag, - viņa atbild, pikti saviebusies.

- Bet tās taču palīdz tev labāk gulēt, - pacietīgi skaidroju.

- Es guļu labi.

- Jā, tagad guli labi tablešu dēļ, - es neatlaižos. - Bet pirms tam taču nevarēji aizmigt, atceries?

Viņa purina galvu. - Es izliekos.

- Izliecies?

- Jā. Izliekos, ka nevaru aizmigt.

Raugos uz māsu pilnīgā neizpratnē. - Kāpēc?

Viņa iespiež vīstoklīti man saujā. - Tevis dēļ, Greisa.

- Ļoti mīļi no tavas puses, Millij, bet man tās nevajag.

- Vajag gan, Greisa. Žoršam Kūnijam.

- Džordžam Klūnijam?

- Jā. Žorš Kūnijs slikts cilvēks, Žorš Kūnijs grūž mani no trepēm, Žorš Kūnijs apbēdina Greisu. Viņš slikts, ļoti slikts cilvēks.

Tagad ir mana kārta papurināt galvu. - Atvaino, bet es tevi nesaprotu.

- Saproti gan, - Millija dedzīgi uzstāj. - Tas vienkārši, Greisa. Mēs nogalēs Žoršu Kūniju.

PAGĀTNE

Nākamajā mēnesī mēs atkal devāmies uz Taizemi, taču es neuzdrošinājos mēģināt bēgt. Zināju, ka tad, ja kaut ko pasākšu, Džeks var sarīkot manu bojāeju tālajā zemē. Mēs apmetāmies tajā pašā viesnīcā, tajā pašā numurā, un mūs sagaidīja tas pats menedžeris. Pietrūka tikai Kiko. Es pavadīju dienas tāpat kā iepriekšējā reizē, iesprostota uz balkona vai istabā, tiekot ārā tikai uz fotografēšanos. Mans noskaņojums šoreiz bija vēl drūmāks, zinot, ka laikā, kad Džeks nav kopā ar mani, viņš izbauda kāda cita cilvēka bailes. Nezināju, kā tieši viņš gūst šo baudu. Nospriedu, ka tas ir kaut kas tāds, ko nevar darīt Anglijā, turklāt, atceroties stāstu par viņa māti, iedomājos, ka viņš brauc uz Taizemi, lai piekautu sievietes. Šķita neiedomājami, ka Džeks varētu to darīt nesodīts, taču viņš pats reiz teica, ka Taizemē par naudu var nopirkt visu - arī bailes.

Varbūt tāpēc nedēļu pēc atgriešanās es virtuvē iegāzu viņam pa galvu ar vīna pudeli pusstundu pirms Daienas un Ādama ierašanās uz vakariņām, cerot apdullināt viņu pietiekami ilgi, lai pagūtu izbēgt. Taču neiesitu gana stipri, un, dusmās zvērodams, Džeks spēja savaldīties vien tik daudz, lai piezvanītu un atceltu viesības, aizbildinoties ar migrēnu, kas man pēkšņi uznākusi. Kad viņš nolika klausuli un pievērsās man, baidījos tikai Millijas dēļ, jo man pašai vairs nebija atlicis nekā, ko varētu atņemt. Arī tad, kad viņš paziņoja, ka parādīs man Millijas istabu, joprojām nebaidījos par sevi, jo nospriedu, ka viņš, tāpat kā manai istabai, arī Millijas istabai būs laupījis

visu skaisto iekārtojumu. Kad Džeks mani izgrūda hallē, sāpigi atlauzis rokas aiz muguras, mana sirds sažņaudzās bezgalīgās skumjās Millijas dēļ, jo tieši par šādu istabu viņa vienmēr bija sapņojusi. Taču Džeks neveda mani augšstāvā, bet gan atvēra durvis, kuras ved lejā uz pagrabu.

Cīnījos ar zobiem un nagiem, lai nebūtu jākāpj lejā, taču nespēju pretoties Džekam, kura jau tāpat iespaidīgais spēks bija vēl ari dusmu uzkurināts. Taču pat tad nenojautu, kas mani sagaida. Kad viņš aizvilka mani garām saimniecības telpai, kur bija ieslodzījis Molliju, izgrūda caur kaut kādu noliktavu, līdz apstājās pie tērauda durvīm, kas bija viltīgi paslēptas aiz plauktiem, mani sāka pārņemt īstas bailes.

Tas nebija kaut kāds moku kambaris, kā biju baidījusies pirmajā brīdī, jo īstu, fizisku moku riku tajā nebija. Telpa bija tukša, bez mēbelēm un viscaur izkrāsota asinssarkanā krāsā, ari grīda un griesti. Tas izskatījās briesmīgi, atbaidoši, taču ne tikai krāsas dēļ man izlauzās baiļu kliedziens.

- Paskaties vērīgi, - viņš nošņācās. - Ceru, ka Millijai tā sagādās tādu pašu prieku kā man, jo tieši šeit viņai būs jāmitinās, nevis tajā glītajā, dzeltenajā augšstāva istabiņā. - Viņš skarbi sapurināja mani. - Paskaties apkārt un pasaki, kā tev šķiet, cik ļoti nobijusies viņa šeit būs.

Man iesūrstējās acis, pūloties vērst skatienu kaut kur citur, tikai ne uz sienām, pie kurām karājās portreti, ko viņš bija mani piespiedis uzgleznot.

- Kā tev šķiet, vai Millijai patiks gleznas, kuras tu radīji tieši viņai? Kura, tavuprāt, viņai patiks vislabāk? Šī? - Sagrābis mani aiz pakauša, Džeks nikni piegrūda manu seju pie viena no portretiem. - Vai varbūt šī? - Viņš pievilka mani pie citas sienas.

- Tik jauki nostrādāta, vai ne? - Ievaidējos un cieši aizmiedzu acis. - Es vēl nebiju domājis rādīt tev šo istabu, - viņš turpināja,

- bet tagad varēsi to iemēģināt. Tiešām nevajadzēja sist man ar to pudeli.

Pēdējoreiz pagrūdis mani, Džeks izgāja no istabas, ļaujot durvīm smagi aizcirsties. Pierausos kājās un pieskrēju pie durvīm. Ieraugot, ka iekšpusē nav roktura, sāku dauzīt pa tām ar dūrēm, kliedzot, lai viņš izlaiž mani.

- Vari klaigāt, cik gribi, - aiz durvīm atskanēja viņa balss.

- Tu nevari iedomāties, kā tas mani uzbudina.

Nespējot valdīt bailes, ka Džeks nekad mani neizlaidīs un atstās šeit nomirt, man uznāca histērija. Jau pēc mirkļa nespēju vairs paelpot un sāku drudžaini kampt gaisu, līdz noslīgu uz ceļiem no sāpēm krūškurvi. Apjaušot, ka mani sāk pārņemt panikas lēkme, pūlējos elpot dziļi un vienmērīgi, taču Džeka ņirdzīgie smiekli aiz durvīm dzina mani arvien lielākā izmisumā. Asaras straumēm plūda pār vaigiem, un, nespējot atgūt elpu, jau nopietni nodomāju, ka tūlīt nomiršu. Bija drausmīgi apzināties, ka pēc manas nāves Millija paliktu Džeka varā, un, kad atmiņā atausa māsas seja dzeltenas cepures un šalles ielokā, pūlējos to saglabāt, lai tā paliktu pati pēdējā aina manā apziņā.

Pagāja krietns bridis, līdz sajutu, ka sāpes krūtis pierimušas un spēju jau dziļāk ievilkt elpu. Neuzdrošinājos pakustēties, lai panikas lēkme nesāktos no jauna, tāpēc paliku sēžam turpat, nolaidusi galvu uz ceļiem, un koncentrēju visu uzmanību uz elpošanu. Atvieglojums, ka joprojām esmu dzīva un vēl varēšu izglābt Milliju, deva man spēku pacelt galvu un meklēt kādu citu izeju no šis telpas. Taču tajā nebija pat ne mazākā lodziņa. Sāku pārmeklēt sienas, velkot plaukstas pa tām un paceļot piekārtās gleznas, lai palūkotos, vai aiz tām nav paslēpts kāds slēdzis, kas ļautu atvērt durvis.

- Veltīgi pūlies. - Sarāvos, izdzirdot Džeka laisko balsi. - Tās nevar atvērt no iekšpuses. - Zinot, ka viņš ir tepat, aiz durvīm, atkal sāku bailēs trīcēt. - Kā tev patīk šī istaba? - viņš turpināja.

- Ceru, tev tā sagādā tādu pašu prieku kā man, klausoties tevi. Nespēju vien sagaidīt, kad uzzināšu Millijas domas - cerams, viņa tās izteiks skaļāk nekā tu.

Pēkšņi pārgurusi, atgūlos uz grīdas un saritinājos kamolā, ar pirkstiem aizbāzusi ausis, lai nebūtu jāklausās Džeka ņirgāšanās. Ilgojos paglābties miegā, taču istabas spožajā apgaismojumā tas nebija iespējams.

Gulēju uz grīdas, cenšoties atvairīt domu, ka viņš nekad neizlaidīs mani no šīs elles. No elles, kuru bija radījis Millijai. Ieraugot dzelteno guļamistabu, tiešām biju no sirds noticējusi, ka dvēseles dziļumos Džekam vēl atlikusi kāda kripata godaprāta, bet, sapratusi, cik ļoti biju maldījusies, rūgti raudāju par savu muļķību.

TAGADNE

Izbrīnā raugos uz Milliju, joprojām turēdama saujā tabletes, nesaprotot, vai sadzirdēju pareizi. - Millij, mēs to nedrīkstam.

- Drīkstam gan. Tā vajag, - viņa apņēmīgi pamāj ar galvu. - Žorš Kūnijs slikts cilvēks.

Nobijusies no bīstamā sarunas pavērsiena un atceroties, ka Džeks mūs gaida, atkal ietinu tabletes salvetē. - Millij, manuprāt, tās jānoskalo podā.

-Nē!

- Millij, mēs nedrīkstam darīt neko ļaunu, - paskaidroju.

- Žorš Kūnijs dara ļaunu, - māsa drūmi iebilst. - Žorš Kūnijs slikts cilvēks, ļoti slikts cilvēks.

- Jā, es zinu.

Viņa domīgi sarauc pieri. - Bet es drīz ies dzīvot pie Greisas.

- Jā, tieši tā, tu drīz nāksi dzīvot pie manis.

- Bet es negrib dzīvot pie sliktā cilvēka, es baidos. Tāpēc mēs nogalēs slikto cilvēku, nogalēs Žoršu Kūniju.

- Piedod, Millij, bet mēs nedrīkstam nevienu nogalināt.

- Agata Kristi nogalē cilvēkus! - māsa sašutusi iebilst. - Grāmatā “Desmit mazi nēģerēni” daudzi cilvēki mirst un Rodžersas kundze mirst no miegazālēm.

- Varbūt tā arī ir, - es stingri atbildu. - Taču tie ir tikai izdomāti stāsti, Millij, tu taču zini.

Un tomēr, kamēr skaidroju māsai, ka nedrīkstam tā darīt, domās jau drudžaini apsveru, vai tablešu ir pietiekami daudz, lai vismaz iemidzinātu Džeku uz ilgāku laiku un pagūtu izbēgt. Veselais saprāts iebilst, ka pat tad, ja to ir gana daudz, nav

gandrīz nekādu cerību iemānīt viņam šo zāļu devu. Tomēr, par spīti tam, ko tikko pateicu Millijai, zinu, ka neparko nespēšu noskalot tabletes podā, jo tās man ir pirmais ceribas stariņš ilgā laikā. Taču saprotu arī - lai ko es izlemtu ar tām darīt un vai vispār kaut ko izlemtu, Milliju nedrīkst tajā iesaistīt. - Tūlīt noskalošu tās tabletes podā, - paziņoju, ieejot vienā no kabīnēm. Paraujot ķēdi, ātri iestumju salvetes vīstoklīti piedurknē, taču uzreiz pārbijusies attopos, ka Džeks pamanīs šo izcilni un jautās, kas tas ir. Izvelku vīstoklīti atkal ārā un pārlaižu skatienu savam augumam, gudrojot, kur paslēpt vērtīgo ieguvumu. Nevaru likt somiņā, jo Džeks to vienmēr pārbauda, un nav ko domāt slēpt krūšturī vai biksītēs, jo viņš vienmēr vēro manu izģērbšanos. Pieliecos un iebāžu papīra vīstoklīti kurpē, stingri iespiežot purngalā. Grūti atkal uzvilkt kurpi kājā, un zinu, ka paiet būs vēl grūtāk, tomēr jūtos drošāk, ja tabletes ir paslēptas tur, nevis apģērbā. Nezinu gan, kā spēšu nemanīti izdabūt tās no kurpes, ja pienāks laiks, kad varēšu tās likt lietā, tomēr jau apziņa, ka man tās ir, sniedz mierinājumu.

- Greisa muļķe! - Millija nikni pārmet, kad iznāku no kabīnes. - Tagad nevar nogalēt Žoršu Kūniju!

- Tieši tā, Millij, nevar, - es piekrītu.

- Bet viņš slikts cilvēks!

- Jā, bet mēs nedrīkstam nogalināt sliktus cilvēkus, - es aizrādu. - Tas ir aizliegts ar likumu.

- Tad pasaki policijai, ka Žorš Kūnijs slikts cilvēks!

- Tā ir laba doma, Millij, - piekrītu, cenšoties mazināt viņas satraukumu. - Es pateikšu policijai.

- Tūlīt!

- Nē, ne tūlīt, bet drīz.

- Pirms es ies dzīvot pie tevis?

- Jā, pirms tu nāksi dzīvot pie manis.

- Tu pateiks policijai?

Satveru viņas plaukstu savējā. - Millij, vai tu man uzticies?

Viņa negribīgi pamāj ar galvu. - Tad es apsolu, ka atradīšu kādu glābiņu, pirms tev būs jānāk dzīvot pie manis.

- Tu apsoli?

- Jā, apsolu, - atkārtoju, valdot asaras. - Bet tev arī kaut kas jāapsola. Apsoli man, ka arī turpmāk glabāsi mūsu noslēpumu.

- Man patīk Džeks, bet nepatīk Žorš Kūnijs, - viņa noskaita savu sakāmo, joprojām dusmodamās uz mani.

- Jā, tieši tā, Millij. Tagad iesim atpakaļ pie Džeka. Varbūt viņš mums nopirks saldējumu.

Taču, pat piedāvājot saldējumu, Millijas tik ļoti iecienīto kārumu, neizdodas uzlabot viņas omu. Atceroties, cik lepni un satraukti viņa man pasniedza rūpīgi ietītās tabletes, cik gudri viņa bija atradusi risinājumu mūsu drausmīgajai situācijai, nožēloju, ka nedrīkstu izteikt viņai savu apbrīnu. Tomēr, par spīti cerību uzplūdam, kas mani pārņēma, paslēpjot tabletes kurpē, nespēju iedomāties, kā varēšu tās izmantot.

Gājiens uz tuvējo parku pie saldējuma furgoniņa ir tik grūts saspiesto kājas pirkstu dēļ, ka nesaprotu, kā izturēšu turpmākās trīs stundas pastaigājoties. Millija joprojām ir sadrūmusi, un es sāku raizēties, ka Džeks nojautīs par nesaskaņām mūsu starpā labierīcību apmeklējuma laikā un sāks uzdot jautājumus, uz kuriem Millija nepratīs atbildēt. Cerot atraut māsu no drūmajām domām, jautāju, kādu saldējumu viņa izvēlēsies, un, kad viņa tikai vienaldzīgi parausta plecus, Džeks sāk pētoši mani vērot. Pat ja līdz šim viņš nebija pamanījis Millijas noskaņojuma maiņu, tagad tā piesaistījusi viņa uzmanību. Cenšoties uzlabot māsas garastāvokli, iesaku doties uz kino, kur varēšu arī nepie-pūlēt kājas.

- Vai tu to gribētu? - Džeks jautā, pievēršoties Millijai.

- Jā, - viņa bez lielas sajūsmas atbild.

- Tad iesim arī. Tikai vispirms, Millij, gribu zināt, kas notika tualetē.

- Kā tā - kas notika? - tik pēkšņi pārsteigta, Millija pārjautā it kā aizstāvoties.

- Vienkārši, ieejot tualetē, tu biji priecīga, bet, iznākot ārā, tik ļoti bēdīga, - viņš prātīgi paskaidro.

- Man reizes.

- To tu zināji pirms iešanas uz tualeti. Nekautrējies, Millij, izstāsti, kas tik apbēdinošs notika. - Viņa balss ir draudzīga un uzmundrinoša, un, nojaušot Millijas vilcināšanos, mana sirds sažņaudzas bailēs. Es gan nedomāju, ka viņa uzreiz izpļāpās Džekam visu par tabletēm, tomēr, zinot, cik veikli viņš prot manipulēt ar cilvēkiem, muļķīgi būtu nebaidīties, jo šādā noskaņojumā Millija drīzāk var zaudēt modrību. Turklāt pašlaik viņa dusmojas uz mani. Pagriežu galvu pret māsu, cerot ar skatienu brīdināt, lai uzmanās, taču viņa spītīgi novēršas.

- Nevaru, - Millija papurina galvu.

- Kāpēc?

- Tas noslēpums.

- Diemžēl, Millij, tev noslēpumi nav atļauti, - Džeks saudzīgi iebilst. - Tāpēc labāk izstāsti vien! Vai Greisa pateica kaut ko apbēdinošu? Tu drīksti man teikt visu, Millij. Drīzāk nedrīksti neteikt.

- Viņa neļauj. - Māsa parausta plecus.

- Neļauj?

- Nē.

- Saprotu. Un ko tad Greisa tev neļauj?

- Es teicu, vajag nogalēt Žoršu Kūniju, bet viņa neļauj, -Millija drūmi pavēsta.

- Ļoti smieklīgi, Millij.

- Tā patiesība.

- Nelaime tāda, Millij, ka pat tad, ja tā ir patiesība, es neticu, ka tāpēc tu esi tik sliktā omā. Zinu, ka tev nepatīk Džordžs Klū-nijs, taču tu neesi muļķe un lieliski saproti, ka Greisa nevar viņu nogalināt. Tāpēc jautāju vēlreiz: ko tādu Greisa pateica, kas tevi apbēdināja?

Steidzīgi meklēju kādu ticamāku izskaidrojumu. - Ja nu tu, Džek, tik ļoti gribi zināt, tad Millija jautāja, vai viņa varētu

atbraukt un apskatīt mūsu māju, bet es teicu, ka nevar, - atbildu, tēlojot nepacietīgu sapīkumu.

Džeks pievēršas man, lieliski saprotot, kāpēc negribu laist Milliju tuvumā mūsu mājai.

- Vai tā ir? - viņš noprasa.

- Gribu redzēt savu guļamistabu, - Millija apstiprina, uzmetot man skatienu, lai parādītu, ka sapratusi, kādu atbildi gaidu no viņas.

- Tad redzēsi arī, - Džeks lepni paziņo kā burvis, piepildot slepenu vēlēšanos. - Tev taisnība, Millij, mums noteikti jāļauj tev apskatīt savu guļamistabu. Varbūt tev tā iepatiksies tik ļoti, ka gribēsi uzreiz palikt tur uz dzīvi un vairs neatgriezties skolā. Kā tev šķiet, Greisa, vai tā varētu būt?

- Tā dzeltena? - Millija jautā.

- Protams, dzeltena, - Džeks pasmaida. - Nāciet nu, iesim uz kino - man daudz kas jāpārdomā.

Kinoteātrī sēžu tumsā, priecājoties, ka neviens neredz man acīs saskrējušās asaras, apjaušot savu neapdomīgo rīcību. Pasakot Džekam, ka Millija izteikusi vēlmi redzēt savu istabu, jo nevarēju izgudrot nekādu citu aizbildinājumu, varbūt esmu vēl vairāk pietuvinājusi viņai draudošās briesmas. Tā kā viņa labierīcībās teica, ka negrib dzīvot pie Džeka, šaubos, vai viņa pēkšņi sadomās pārvākties pie mums ātrāk, kā bija ieminējies Džeks. Bet ja nu Džeks pats to ierosinās? Pēc vakarvakara izteikuma, cik ļoti apnicis gaidīt, viņš būtu uz to spējīgs. Un kāds man būtu pamats iebilst? Kādu aizbildinājumu es varētu izdomāt, lai ļautu Millijai palikt drošībā skolā? Pat ja es tādu atrastu, Džeks nekad mani neatbalstītu. Zaglīgi palūkojos uz viņu, cerot ieraudzīt, ka viņš aizrāvies ar filmas baudīšanu vai aizsnaudies, taču klusas apmierinātības izteiksme Džeka sejā liecina, ka viņš jau priecājas par to, cik izdevīgi būs uzaicināt Milliju apskatīt māju.

Mani šausmina apziņa, ka esmu ierosinājusi kādu Millijai potenciāli bīstamu pasākumu, tāpat arī doma, ka nespēju

nekādi to atsaukt. Tieši tajā brīdī, kad esmu gatava sabrukt no bezcerības, Millija, kas sēž otrā pusē Džekam, skaļi iesmejas par kādu filmas epizodi, nostiprinot manu apņēmību par katru cenu izglābt viņu no Džeka sagatavotajām šausmām.

Kad filma beigusies, vedam Milliju atpakaļ uz skolu. Dženisa jau mūs gaida un atsveicinoties jautā, vai atbrauksim arī nāka-mājā svētdienā.

- Vispār mēs domājām, ka varētu aizvest Milliju ciemos pie mums, - Džeks paziņo, ne aci nepamirkšķinot. - Sen jau bija laiks viņai apskatīt, kur turpmāk būs jādzlvo, vai ne, mīļum?

- Man šķita, tu gribēji nogaidīt, līdz būs pabeigti visi darbi, -ieminos pēc iespējas mierīgākā balsi, satriekta, ka viņš izlēmis rīkoties jau tik ātri.

- Līdz nedēļas nogalei būs pabeigti.

- Tu teici, mana guļamistaba nav pabeigta, - Millija apsūdzoši atgādina.

- Es tikai jokoju, - Džeks pacietīgi paskaidro. - Gribēju, lai ciemošanās pie mums nākamnedēļ būtu tev pārsteigums. Vai sarunāsim, ka mēs atbrauksim šurp vienpadsmitos un aizvedīsim uz mūsu māju? Vai tu to vēlētos?

Millija vilcinās, īsti nezinot, kāda atbilde būtu pareizākā.

- Jā, vēlētos, - viņa lēni atbild. - Es vēlētos redzēt māju.

- Un savu guļamistabu, - Džeks atgādina.

- Tā dzeltena, - Millija paziņo, pagriežoties pret Dženisu.

- Man dzeltena guļamistaba!

- Tu varēsi man visu par to izstāstīt, kad atgriezīsies, - Dženisa atbild.

Nespēju sakarīgi domāt, baiļu pārņemta, ka Millija var arī neatgriezties, ka Džeks var izgudrot pasaciņu par salūzušu auto, lai paturētu viņu pie mums, vai ari vienkārši pateikt Dženisai un Gudričas kundzei, ka viņa lūgusi atļauju palikt pie mums. Zinot, cik maz laika atlicis, lai rīkotos, lauzu galvu, meklējot kādu iespēju - ne jau apturēt bīstamo lavīnu, jo tas vairs nav iespējams, bet gan novirzīt to citā gultnē.

- Vai jūs ari vēlētos atbraukt? - pēkšņi jautāju Dženisai.

- Tad ari jūs varētu apskatīt Millijas guļamistabu.

Millija priekā sasit plaukstas. - Dženisa ari nāks!

Džeks sarauc pieri. - Gan jau Dženisai ir labāki plāni nedēļas nogalei.

Taču Dženisa papurina galvu. - Nē, kāpēc, es pat ļoti gribētu apskatīt Millijas nākamo dzīvesvietu.

- Tad varbūt varu lūgt jūs atvest viņu? - steidzīgi jautāju, pirms Džeks pagūst izgudrot kādu iemeslu, lai Dženisa nebrauktu pie mums.

- Protams, aizvedīšu! Būtu taču muļķīgi jums un Eindžela kungam braukt visu šo gaisa gabalu, lai uzreiz atkal grieztos atpakaļ. Tas mani nemaz neapgrūtinās. Ja vien jūs pateiktu savu adresi...

- Es to uzrakstīšu, - Džeks piedāvā. - Vai jums ir pildspalva?

- Nē, līdzi diemžēl nav. - Dženisa paraugās uz manu somiņu.

- Varbūt jums ir?

Es pat nepūlos izlikties, ka meklēju. - Atvainojiet, nav vis, -ar nožēlu atbildu.

- Tas nekas, tūlīt ieiešu un paņemšu.

Viņa atstāj mūs. Mokoši jūtot sev pievērsto Džeka nikno skatienu, nespēju atbildēt uz Millijas satraukto jautājumu gūzmu par gaidāmo viesošanos mūsu mājā. Džeka dusmas par Dženi-sas uzaicināšanu strāvo gaisā kā elektrība, un es zinu, ka man būs jāsagudro kāds drošs un ticams iemesls, kāpēc tā rīkojos. Taču, ja Dženisa pati atvedis Milliju, tad pastāv skaidrs pieņēmums, ka viņa vedis Milliju arī atpakaļ, tāpēc Džekam būs mazāk iespēju ar savām manipulācijām panākt, lai viņa tomēr paliek pie mums.

Dženisa atgriežas ar pildspalvu un papīru, un Džeks uzraksta mūsu adresi un pasniedz to viņai. Viņa saloka papīra lapiņu un ieliek kabatā, bet tad, varbūt tāpēc, ka pieradusi pie

pēdējā brīža atcelšanām no mūsu puses, pārjautā, lai apstiprinātu, ka ir uzaicināta nākamajā svētdienā, 2. maijā. Dzirdot šo datumu, man ienāk prātā kāda doma, un es pieķeros tai kā slīcējs pie salmiņa.

- Es tikko iedomājos: varbūt labāk pārcelsim uz aiznākamo svētdienu? - Millijas seja pauž vilšanos, tādēļ steidzīgi pievēršos viņai: - Tad varēsim reizē arī nosvinēt tavu astoņpadsmito dzimšanas dienu. Tā ir desmitajā maijā, - atgādinu. - Vai tu to gribētu, Millij? Vai gribētu ballīti savā jaunajā mājā?

- Ar kūku? - viņa jautā. - Un baloniem?

- Ar kūku, svecītēm, baloniem un visu pārējo, - apsolu, apskaujot māsu.

- Cik burvīga doma! - iesaucas Dženisa, kad Millija no prieka iespiedzas.

- Tad arī mums būs vairāk laika pilnībā pabeigt visus darbus mājā, - piebilstu, klusībā līksmojot, cik veikli izdevās iegūt vēl mazliet laika. - Kā tu domā, Džek?

- Manuprāt, tā ir lieliska doma, - viņš piekrīt. - Cik jauki, ka tev tas ienāca prātā! Bet tagad gan brauksim, labi? Ir jau vēls, un mums vēl šovakar gaidāms kāds svarīgs darbiņš, vai ne, mīļum?

Šausmas nomāc prieku, ko jutu pirms brīža par savu viltīgo izdomu, jo šim mājienam var būt tikai viena nozīme. Negribu, lai viņš redz, cik ļoti satriecis mani ar šiem vārdiem, tāpēc pagriežos un uz atvadām noskūpstu Milliju.

- Tiksimies nākamajā svētdienā, - apsolu, lai gan zinu, ka, noskaities par Dženisas uzaicināšanu, Džeks neparko neļaus man apciemot māsu. - Tikmēr es sākšu gatavoties tavai ballītei. Vai tev ir kādas īpašas vēlmes?

- Lielu kūku, - viņa iesmejas. - Ļoti lielu kūku.

- Es gādāšu, lai Greisa izcep tev visskaistāko kūku pasaulē, -Džeks apsola.

- Tu man patīc, Džek, - viņa ar platu smaidu paziņo.

- Bet tev nepatīk Džordžs Klūnijs, - viņš pabeidz teikumu. Tad vēršas pie Dženisas: - Izrādās, ka no lielas nepatikas Millija pat lūdza Greisu nogalināt viņu.

- Tas nav smieklīgi, Millij, - Dženisa pikti sarauc pieri.

- Viņa tikai jokoja ar tevi, Džek, - mierīgi ieminos, zinot, ka viņš saprot, cik ļoti Millija necieš rājienus.

- Tomēr par tādām lietām nedrīkst jokot, - Dženisa stingri nosaka. - Vai saproti, Millij? Es gan negribētu stāstīt par to ari Gudričas kundzei.

- Piedodiet, - Millija pazemīgi atvainojas.

- Manuprāt, tu esi pārāk saklausījusies Agatas Kristi stāstus, - Dženisa bargi turpina. - Tagad nāksies aizliegt tev tos uz nedēļu.

- Nevajadzēja man neko teikt, - Džeks nožēlā ieminas, redzot, kā Millijas acis parādās asaras. - Negribēju sagādāt viņai nepatikšanas.

Apvaldu gandrīz pasprukušo dusmīgo piezīmi un nobrīnos, ka esmu iedomājusies iebilst viņam. Šādu pārdrošību esmu atmetusi jau sen, it īpaši svešu cilvēku klātbūtnē.

- Tagad gan mums tiešām jādodas, - saku Dženisai. Vēl pēdējoreiz apskauju Milliju. - Tu tagad vari padomāt, kādu kleitu gribēsi vilkt ballītē, lai varētu nākamnedēļ man to pateikt, - iesaku, cerot viņu uzmundrināt.

- Ap cikiem mums devītajā maijā būtu jāierodas? - Dženisa jautā.

- Ap vieniem? - ieminos un paraugos uz Džeku, gaidot apstiprinājumu.

Viņš papurina galvu. - Manuprāt, jo agrāk, jo labāk. Turklāt nespēju vien sagaidīt, kad varēšu parādīt Millijai viņas istabu. Tāpēc varbūt sarunāsim pusvienos?

- Jauki, - Dženisa pasmaida.

Mašīnā, braucot mājup, saņemu visus spēkus, gaidot draudošo sodu. Džeks kādu brīdi klusē, varbūt saprotot, ka dusmu izvirduma gaidīšana dažreiz, ja ari ne vienmēr, ir vēl ļaunāka

nekā pati to izpausme. Atgādinu sev, ka nedrīkstu ļaut bailēm aptumšot domāšanu, un koncentrējos, lai izgudrotu, kā atvairīt gaidāmos bargos pārmetumus. Nospriežu, ka vislabāk būtu likt viņam noticēt, ka esmu padevusies un zaudējusi visas cerības, un mierinu sevi ar domu, ka mans pēdējo nedēļu letarģiskais miers, par ko tik ļoti sevi nosodīju, varbūt pat būs labi kalpojis maniem mērķiem, lai turpmākā iegrimšana pilnīgā apātijā neizskatītos pārāk samākslota.

- Ceru, ka saproti, cik lielu ļaunumu esi nodarījusi sev, uzaicinot ciemos Dženisu, - viņš ierunājas, nospriedis, ka esmu jau pietiekami ilgi mocījusies neziņā.

- Es uzaicināju Dženisu tādēļ, lai viņa varētu ziņot Gudričas kundzei, ka mūsu brīnišķīgā māja ir lieliski piemērota Millijai, -gurdi paskaidroju. - Vai tiešām tu domā, ka skolā, kur Millija pavadīja pēdējos septiņus gadus, visi tā vienkārši pamās viņai ardievas, nepārbaudot, uz kurieni īsti viņa dodas?

Viņš atzinīgi pamāj ar galvu. - Cik cēli no tavas puses. Taču tagad man jājautā: kāpēc gan tu pēkšņi sadomāji tik cēli rīkoties, zinot visus apstākļus?

- Jo laikam esmu samierinājusies, ka nevaru darīt neko, lai novērstu neizbēgamo, - klusi atbildu. - Vispār es sen jau to sapratu, - mana balss aizžņaudzas žēlā šņukstā. - Kādu laiku es nopietni domāju, ka spēšu atrast kādu izeju. Un centos, ak vai, kā centos. Bet tu vienmēr biji man soli priekšā.

- Man prieks, ka esi to sapratusi, - viņš atbild. - Lai gan jāatzlst, ka man pietrūka tavu veltīgo bēgšanas mēģinājumu. Tie vismaz mani uzjautrināja, ja ari nekam citam nebija derīgi.

Gandarījuma dzirksts par tik veiksmīgu Džeka apmānīšanu patiesi silda manu sirdi. Tā stiprina pārliecību, ka gan jau tas izdosies vēlreiz, ka spēšu atrast izeju no bezizejas un pārvērst ļaunumu par labumu. Es gan īsti nezinu, kādu labumu var iegūt no Millijas ierašanās mūsu mājā uz pusdienām, taču vismaz tās būs tikai pusdienas. Nedaudzo ciemošanās stundu laikā man

būs grūti paciest viņas nenovēršamo sajūsmu par skaisto māju. Izturēt to vēl ilgāk, skaidri zinot, kādu likteni Džeks viņai sagatavojis, turklāt nezinot, vai izdosies atrast solīto glābiņu, būtu neiedomājami.

Kājas pirksti smeldz tā, ka gribas novilkt kurpi, taču neuzdrošinos, baidoties, ka pēc tam būs grūti to nemanāmi uzvilkt atkal atpakaļ. Zinot par Millijas gaidāmo viesošanos mūsu mājā, viņas iedotās tabletes kļuvušas vēl svarīgākas. Es biju gatavojusies atstāt tās droši noglabātas kurpes purngalā, līdz pienāks brīdis likt lietā, taču tagad vairs nav laika tādai greznībai. Ja gribu kādreiz tabletes izmantot, tās jāiedabū manā guļamistabā, lai būtu vieglāk pieejamas. Taču, tā kā Džeks vēro katru manu kustību, tas būs gandrīz neiespējami.

Atlikušo brauciena laiku apsveru rīcības plānu. Vienīgā iespēja gūt no tabletēm kādu labumu ir iebarot tās Džekam pietiekamā daudzumā, lai viņš iegrimtu nemaņas miegā. Taču, ja jau nogādāt tās manā guļamistabā šķiet neiespējami, tad iemānīt manam mocītājam - vēl jo vairāk. Iestāstu sev, ka nevaru atļauties raudzīties tik tālā nākotnē un jārīkojas soli pa solim, koncentrējot visu uzmanību uz pašreizējo brīdi.

Mēs atgriežamies mājā, un, tikko sākam vilkt nost mēteļus, iezvanās tālrunis. Džeks, kā vienmēr, atbild, bet es, kā vienmēr, paklausīgi gaidu. Nebūtu vērts tagad doties uz augšstāvu, lai mēģinātu izņemt tabletes no kurpes, jo Džeks uzreiz sekotu man.

- Šodien viņa jūtas labi, paldies, Estere. - Dzirdu viņa balsi, un pēc īsa apjukuma brīža atmiņā ataust vakarvakara notikumi. Saprotu, ka Estere zvana, lai apjautātos, kā es jūtos. Viņš brīdi klusē. - Jā, mēs tikko ienācām pa durvīm. Bijām aizveduši Mil-liju pusdienās. - Vēl viena pauze. - Es pateikšu Greisai, ka tu zvanīji. Ak jā, protams, pasaukšu viņu.

Neizrādu izbrīnu, kad Džeks pasniedz man klausuli, taču esmu tiešām pārsteigta, jo parasti viņš saka visiem zvanītājiem, kuri vēlas runāt ar mani, ka nevaru pienākt pie tālruņa. Bet, ja

jau viņš atzinās Esterei, ka tikko ienācām pa durvīm, tad laikam vairs nevar teikt, ka esmu dušā vai aizmigusi.

- Sveika, Estere, - piesardzīgi ierunājos.

- Es zinu, ka jūs tikko esat atgriezušies, tāpēc nekavēšu tevi ilgi, tikai gribēju apjautāties, kā jūties, nu, pēc vakarvakara.

- Viss kārtībā, paldies, - atbildu. - Daudz labāk.

- Mana māsa pārcieta spontāno abortu pirmās grūtniecības laikā, tāpēc zinu, kādas sirdssāpes tas var sagādāt, - viņa turpina.

- Un tomēr es ļoti nožēloju, ka sabojāju visiem vakaru, -taisnojos, zinot, ka Džeks uzmanīgi klausās katru vārdu. - Man tikai bija sāpīgi uzzināt par Daienas grūtniecību.

- Protams, varu iedomāties, - Estere līdzjūtīgi piekrīt. - Un ceru, tu zini, ka vari paļauties uz mani, ja gribēsi ar kādu parunāt.

- Paldies, - atbildu. - Ļoti jauki no tavas puses.

- Un kā tad klājas Millijai? - Estere iejautājas, laikam cenšoties vēl vairāk nostiprināt mūsu draudzību. Kā allaž uzmanoties no viņas ziņkārās iztaujāšanas, gatavojos jau beigt sarunu ar vārdiem “Viņai klājas labi, paldies par zvanu, man diemžēl jābeidz runāt, Džeks gaida vakariņas”, bet tad pēkšņi izlemju turpināt, it kā dzīvotu normālu dzīvi.

- Viņa ir sajūsmā, - pasmaidu, to atceroties. - Viņas aprūpētāja Dženisa aiznākamajā svētdienā vedīs viņu pie mums pusdienās, lai viņa beidzot varētu apskatīt mūsu māju. Nākamajā dienā pēc tam būs viņas astoņpadsmitā dzimšanas diena, un mēs sarīkosim nelielas svinības.

- Cik jauki! - Estere jūsmīgi iesaucas. - Ceru, ka atļausi man atnākt un pasniegt viņai apsveikuma kartīti.

Jau gatavojos teikt, ka mēs gan gribētu pirmajā reizē palikt tikai četratā un laipni aicināsim viņu iepazīties ar Milliju, kad viņa būs ievākusies pie mums, bet tad attopos, ka Estere nekad nedabūs redzēt Milliju. Ja viss notiks pēc Džeka prāta, tad Milliju neviens nedrīkstēs redzēt, jo kā gan tas būtu iespējams, ja viņš gatavojas turēt māsu gūstā? Un, kad viņš vairs nevarēs

atvairīt paziņu jautājumus, kur ir Millija, ar izgudrotām slimībām, viņš paziņos, ka nekas neizdevās, ka Millija nespēja iejusties mūsu mājas dzīvē, tāpēc tagad iekārtota kādā brīnišķīgā aprūpes namā vistālākajā valsts nostūrī. Ja neviens Milliju tā arī nebūs redzējis, tad visi viņu ātri aizmirsīs, tāpēc apjaušu: jo vairāk cilvēku būs ar viņu iepazinušies, jo grūtāk ļaundarim būs viņu turēt slepenībā. Taču man jārīkojas piesardzīgi.

- Ļoti mīļi no tavas puses, - atbildu tīši domīgā tonī. - Un tev taisnība, Millijai tiešām derētu īsta ballīte tik svarīgā jubilejā. Viņa noteikti ļoti gribētu iepazīties ar taviem bērniem.

- Mīļo pasaulīt, es taču nemaz negribēju ierosināt, lai tu rīko Millijai ballīti un aicini arī Sebastjanu un Eilingu! - Estere iesaucas it kā nokaunējusies. - Es tikai gribēju pati ātri ieskriet un pasniegt kartīti.

- Bet kāpēc ne? Daiena un Adams arī vienmēr gribējuši iepazīties ar Milliju.

- Tiešām, Greisa, es gan šaubos, vai mums vajadzētu iejaukties un traucēt jūs, - Estere šķiet tik samulsusi kā vēl nekad.

- Nepavisam! Tā ir ļoti laba doma. Teiksim, pulksten trijos? Tad mēs ar Džeku varēsim vispirms ieturēt pusdienas kopā ar Milliju un Dženisu.

- Nu, ja tu droši zini, - Estere vēl joprojām šaubās.

- Jā, Millija par to ļoti priecāsies, - atbildu, mājot ar galvu.

- Nu tad tiksimies devītajā maijā.

- Gaidīšu ar prieku. Atā, Estere, paldies par zvanu.

Nolieku klausuli un dziļi ievelku elpu.

- Ko, pie velna, tas viss nozīmēja? - Džeks aizsvilstas dusmās. - Vai tiešām tu tikko uzaicināji Esteri uz kaut kādu Millijas dzimšanas dienas ballīti?

- Nē, Džek, - gurdeni atbildu. - Estere izlēma, ka mums jāsarīko Millijas dzimšanas dienā kārtīga ballīte, un tad pieteicās ciemos kopā ar bērniem. Tu taču pazīsti Esteri - viņa gandrīz pavēlēja man uzaicināt arī Daienu un Ādamu.

- Kāpēc tu neiebildi?

- Jo to es vairs īsti neprotu. Esmu pārāk pieradusi tēlot paraugsievas lomu, vienmēr piekrist, kā tu man mācīji. Bet, ja gribi atsaukt visus ielūgumus, vari tā darīt. Lai jau mūsu draugi pierod pie domas, ka nekad nesatiks Milliju. Vai tad Moira un Džailzs ari neteica, ka nespēj vien sagaidīt, ka varēs iepazīties ar viņu? Kādu aizbildinājumu tu sagudrosi viņiem, Džek?

- Es biju gatavojies teikt, ka tavi vecāki pēkšņi attapušies, cik ļoti noilgojušies pēc savas burvīgās meitiņas, un aizveduši viņu uz pastāvīgu dzīvi pie sevis Jaunzēlandē, - viņš atbild.

Šausmu pārņemta par to, cik rūpīgi Džeks ieplānojis Millijas slēpšanu no svešām acīm un nogrimšanu aizmirstībā, vēl stingrāk apņemos par katru cenu sarīkot Millijas ballīti.

- Bet ja nu mani vecāki sadomās atbraukt ciemos Ziemassvētkos? - jautāju. - Ko tu darīsi, ja viņi ieradīsies šeit, lai satiktu Milliju?

- Es ļoti šaubos, vai viņi to gribēs, un varbūt Millija nemaz tik ilgi neizturēs un līdz tam laikam būs jau pagalam. Taču ceru, ka ne, - būtu pārāk neizdevīgi zaudēt viņu jau pēc dažiem mēnešiem, ja esmu tajā visā ieguldījis tik lielas pūles.

Strauji pagriežu muguru, lai viņš neredzētu, kā nobāl mana seja, un spēju noturēties kājās un nesaļimt, tikai pateicoties mežonīgajām dusmām, kas uzliesmo sirdī. Pamanījis manas sažņaugtās dūres, viņš iesmejas. - Tu gan gribētu mani nogalināt, vai ne?

- Vispār jā. Bet tikai tā, lai tu vispirms kārtīgi pamocītos, -atbildu, nespējot novaldīties.

- Diez vai tev ir kāda cerība to sagaidīt, - viņš atcērt, šīs domas uzjautrināts.

Es zinu, ka jākoncentrējas uz mērķi, ka nedrīkst zaudēt strauji sarūkošās izredzes panākt, lai Millija mūsu draugiem būtu īsts, dzīvs un pazīstams cilvēks, nevis abstrakta būtne, par kuru dzirdēti tikai nostāsti. Zinu arī: ja Džekam radīsies aizdomas, ka es gribu, lai ballīte notiek, viņš tūlīt atzvanīs Esterei un paziņos, ka mēs tomēr vēlēsimies pavadīt svētdienu šaurā lokā.

- Labāk atcel to ballīti, Džek, - ierunājos, it kā ar pūlēm valdot asaras. - Nespēju iedomāties, kā varēšu tajā piedalīties, izliekoties, ka viss ir kārtībā.

- Tad jau tas būs vislabākais sods par uzdrīkstēšanos ielūgt Dženisu.

- Lūdzu, Džek, nevajag, - žēli iekunkstos.

- Kā man patīk tava diedelēšana, - viņš nopūšas, - vēl jo vairāk tāpēc, ka ar to tu panāc pilnīgi pretējo, nekā gribēji. Tagad pazūdi savā istabā - man jāgatavojas ballītei. Varbūt tā nemaz nav tik peļama doma - vismaz, kad viesi būs savām acīm redzējuši Milliju, viņi vēl vairāk apbrīnos manu augstsirdību.

Sagumušiem pleciem un smagiem soļiem raušos augšā pa kāpnēm Džekam pa priekšu, pārliecinoši tēlodama nespēcīgu sabrukumu. Pārģērbšanās telpā gausi velku nost drēbes, gudrojot, kā novērst viņa uzmanību, lai varētu paņemt tabletes no kurpes un paslēpt kaut kur pie sevis līdzņemšanai.

- Nu, vai esi pateicis kaimiņiem, ka tavai maniakāli depresīvajai sievai ir arī garīgi atpalikusi māsa? - jautāju, novelkot kurpes un sākot izģērbties.

- Kāpēc gan? Viņi taču nekad nesatiks Milliju.

Iekaru kleitu atpakaļ skapī un paņemu no plaukta pidžamu. - Bet viņi redzēs Milliju dārzā ballītes laikā, - atgādinu.

- Viņi no savas mājas nevar saskatīt mūsu dārzu, - Džeks iebilst.

Pasniedzos pēc kurpju kastes. - Var saskatīt, stāvot pie otrā stāva loga.

- Pie kura loga?

- Pie tā, kurš ir ar skatu uz dārzu. - Ar galvas mājienu norādu uz loga pusi. - No tā tur. - Kad Džeks pagriež galvu, notupjos, nolieku kurpju kasti uz grīdas un paņemu kurpes.

Viņš pastiepj kaklu. - No turienes neko nevarēs saskatīt, -Džeks iebilst, kamēr izvelku salvetes tīstoklīti no kurpes. - Tas ir pārāk tālu.

Joprojām tupot, aizbāžu vīstokllti aiz pidžamas bikšu jostas, ielieku kurpes kastē un pieceļos.

- Tad tev nav, par ko raizēties, - secinu, ieliekot kasti atpakaļ skapi.

Eju uz durvju pusi, ilgojoties, kaut tikai vistoklītis neizslī-dētu no slēptuves un tabletes neizbirtu pa visu grīdu. Džeks seko man, un, kad atveru guļamistabas durvis, lai ietu iekšā, uznāk bailes, ka Džeks tūlīt vilks mani aiz rokas atpakaļ un pieprasīs, lai parādu, kas aizbāzts aiz jostas. Kad viņš aizver aiz manis durvis, neuzdrošinos noticēt, ka man tas tiešām ir izdevies, bet, dzirdot atslēgas pagriešanos slēdzenē, no atvieglojuma saļodzās kājas un es noslīgstu uz grīdas, trīcot pie visām miesām. Bet, tā kā vienmēr pastāv iespējamība, ka Džeks tikai ļauj man veltīgi noticēt, ka esmu izsprukusi cauri sveikā, pieceļos kājās un pabāžu vīstoklīti zem matrača. Pēc tam apsēžos uz gultas malas un pūlos apjēgt, ka pēdējo piecpadsmit minūšu laikā esmu spējusi panākt vairāk nekā pēdējo piecpadsmit mēnešu laikā, turklāt skaidri saprotu, ka par to jāpateicas Millijai. Mani nešokē viņas vēlme nogalināt Džeku, jo viņas iecienītajos detektīvromānos slepkavība ir ļoti izplatīta parādība, bet viņai nav skaidras izpratnes, ko nozīmē tiešām nogalināt kādu cilvēku. Viņas prātā, kur robeža starp īstenību un izdomu bieži ir izplūdusi, slepkavība ir tikai līdzeklis problēmas atrisināšanai.

PAGĀTNE

Pirmajā reizē es biju nokaunējusies par to, kā kritu ap kaklu Džekam, kad viņš beidzot atnāca, lai izlaistu mani no pagraba telpas. Biju pavadījusi ilgu, briesmīgu nakti, ko vēl ļaunāku padarīja apziņa, ka pati biju palīdzējusi šī murga veidošanā. Pirms tam man nebija īstas nojausmas par viņa nodomiem attiecībā uz Milliju. Zināju, ka tam ir kāda saistība ar iebiedēšanu, taču biju pārliecināta, ka varēšu pasargāt māsu no pārāk lielām ciešanām, ka viņa varēs meklēt glābiņu pie manis, ka vienmēr varēšu būt kopā ar viņu. Lai gan Džeks bija teicis, ka vēlas kādu upuri, kuru varēs turēt paslēptu, es nebiju iedomājusies, ka viņš gribēs turēt Milliju ieslodzītu šaušalīgā pagrabtelpā, lai varētu izbaudīt viņas bailes, kad vien ienāks prātā. Pietiekami ļauni jau bija apjaust viņa neprāta dziļumu, taču visvairāk mani nomocīja bailes, ka viņš atstās mani te ieslēgtu nomirt no slāpēm tāpat kā Molliju, ka nespēšu izkļūt ārā pietiekami drīz, lai izglābtu Milliju. Tāpēc, kad viņš beidzot nākamajā rītā atslēdza durvis, no lielas pateicības gandrīz nespēju sakarīgi parunāt un solīju darīt visu un jebko, lai tikai nekad, nekad vairs nebūtu jānokļūst šeit.

Viņš šos solījumus ņēma vērā un pārvērta to par spēli. Sāka dot man grūtus uzdevumus, jau iepriekš zinādams, ka nespēšu tos paveikt, iai tikai būtu iegansts ieslodzīt mani pagrabā. Pirms sitiena ar pudeli Džeks bija ļāvis man izvēlēties ēdienkarti mūsu rīkotajām viesībām, un es izraudzījos tādus ēdienus, ko biju jau agrāk daudzreiz gatavojusi. Bet pēc tās liktenīgās dienas viņš sāka uzspiest man ēdienkarti pēc savas gaumes, izvēloties pēc iespējas sarežģītāk pagatavojamus ēdienus. Ja mielasts nebija

izdevies izcili labi - ja gaļa bija nedaudz par sīkstu vai zivs mazliet pārcepta viņš ieslēdza mani pagrabā uzreiz pēc viesu aiziešanas un atstāja uz visu nakti. Es biju gluži prasmīga virēja, tomēr šādas spriedzes iespaidā pieļāvu muļķīgas kļūdas, tāpēc tās vakariņas, uz kurām bija uzaicināti ari Estere un Rufuss, bija pirmā reize piecu mēnešu laikā, kad viss noritēja bez aizķeršanās.

Ari tad, kad mēs devāmies vakariņās pie draugiem, ja es pateicu vai izdarīju kaut ko tādu, kas nepatika Džekam, - vienreiz nespēju apēst visu desertu - nokļuvu pagrabā uzreiz pēc atgriešanās mājās. Zinot, cik kāri viņš izbauda manas bailes, centos saglabāt mieru, bet, ja tas izdevās, viņš nostājās aiz durvīm un satraukumā aizsmakušā balsī mudināja mani iztēloties, kā jutīsies Millija, tur ieslodzīta, līdz man bija jālūdzas, lai viņš apklust.

TAGADNE

Pienākusi Millijas ballītes diena. Kad jau sāku domāt, ka Džeks nenāks, lai ielaistu mani blakus esošajā guļamistabā sagatavoties, izdzirdu viņa soļus uz kāpnēm.

- Ballīte klāt! - viņš iesaucas, plaši atverot durvis. Džeks šķiet tik priecīgi satraukts, ka jāsāk domāt, kādu jaunu nelietību viņš atkal ir iecerējis. Taču pašlaik nedrīkstu par to raizēties. Lai gan esmu apmierināta ar pagājušajās divās nedēļās sasniegto, šodien saglabāt mieru ir tik svarīgi kā vēl nekad.

Ieeju savā vecajā guļamistabā un atveru drēbju skapi, cerot, ka Džeks izvēlēsies kādu jauku tērpu par godu Millijas dzimšanas dienai. Džeka izraudzītā kleita man ir mazliet par platu, un, uzvelkot to, skaidri redzams, kā esmu novājējusi. Redzu, ka Džeks sarauc pieri, bet, ja viņš neliek pārvilkt citu kleitu, tad laikam viņam nepatīk mans izskats kopumā. Ielūkojoties spoguli, pamanu, ka mana seja ir sakritusies un acis šķiet milzīgas.

Mazliet uzkrāsojos un, kad esmu sagatavojusies, sekoju Džekam lejā. Viņš pats pagatavojis pusdienas, ko ieturēsim kopā ar Milliju un Dženisu, bet pēcpusdienas ballītes mielastu pasūtījis banketu rīkošanas firmā, neļaujot to gatavot man, kā biju gribējusi. Cienasts ir lielisks. Viņš ieskatās rokaspulkstenī, un mēs izejam hallē. Džeks nospiež kodu vadības paneli pie sienas, un lielie vārti dūcot atveras. Jau pēc dažām minūtēm atskan automašīnas motora troksnis. Džeks pieiet pie ārdurvīm un atver tās tieši tajā bridi, kad Dženisa nobremzē auto mājas priekšā.

Dženisa un Millija izkāpj no mašīnas. Millija skrien man pretī, ģērbusies skaistā rožainā kleitā ar tādas pašas krāsas lenti

matos, bet Dženisa seko viņai mierīgākā gaitā, vērīgi lūkodamās apkārt.

- Millij, tu jauki izskaties, - apskaujot uzslavēju māsu.

- Patīk māja, Greisa! - viņa iesaucas sajūsmā mirdzošām acīm. - Tik smuka!

- Tik tiešām tā ir, - Dženisa piekrīt apbrīnas pilnā balsi, pienākot pie mums. Viņa paspiež roku Džekam, pēc tam man.

Millija saka Džekam: - Smuka māja.

Viņš galanti paklanās. - Ļoti priecājos, ka tev tā patīk. Tad iesim tik iekšā un es tev visu izrādīšu. Bet varbūt tu vispirms gribēsi kaut ko padzerties? Es iedomājos, ka mēs varētu pasēdēt uz terases, ja vien nebūs par aukstu.

- Uz terases būtu jauki, - piekrīt Dženisa. - Jāizmanto siltais laiks, ja jau tas neturēsies ilgi.

Caur halli ieejam virtuvē un no tās uz terasi, kur mūs gaida ledus spainīšos ievietotas atspirdzinošo dzērienu skārdenes un augļu sulu pudeles. Ari glāzes jau ir uz galda, lai Džekam nebūtu jāiet pēc tām uz virtuvi, atstājot mani vienu ar Dženisu un Mil-liju. Taču, tā kā pēcpusdienā pie mums ieradīsies tik daudz viesu, viņam būs grūti visu laiku mani uzmanīt.

Malkojam dzērienus, pieklājīgi tērzēdami par niekiem. Millija nevar ilgi nosēdēt mierā un priecīgā satraukumā dodas izpētīt dārzu. Mēs viņu panākam, izrādot to ari Dženisai.

- Millij, vai tagad tu gribētu redzēt savu guļamistabu? -Džeks jautā.

Viņa dedzīgi pamāj ar galvu. - Jā, lūdzu, Džek.

- Ceru, ka tev tā patiks.

- Man patīk dzeltens, - māsa priecīgi atbild.

Mēs četratā uzkāpjam augšstāvā, un Džeks atver galvenās guļamistabas durvis, kur guļ viņš pats un kur šoreiz izvietoti dažādi it kā man piederoši priekšmeti, kurus gan nekad līdz šim neesmu redzējusi, - zīda rītakleita, smaržu pudelītes un daži žurnāli -, lai radītu iespaidu, ka ari es šeit nakšņoju. Kad Millija papurina galvu un saka Džekam, ka šī nav viņas istaba,

viņš tai parāda vienu no viesu guļamistabām, kas iekārtota zilos un baltos toņos.

- Ko teiksi par šo? - viņš jautā.

Millija vilcinās. - Smuka, bet nav dzeltena.

Viņš dodas uz istabu, kurā agrāk mitinājos es. - Un ko teiksi par šo?

Millija papurina galvu. - Nepatīk zaļš.

Džeks pasmaida. - Tad jau labi, ka šī nav tava istaba.

Dženisa iesaistās spēlē. - Varbūt tā ir tur, - viņa ieminas, norādot uz kādām durvīm tālāk kāpņu laukumiņā. Millija pieskrien un atver tās, taču atrod vannasistabu.

- Varbūt paskaties aiz tām durvīm? - Džeks iesaka, norādot uz manu cietuma kameru.

Millija paklausa. - Tā briesmīga, - saraukusi pieri, viņa ieskatās iekšā. - Tā man nepatīk.

- Ir gan briesmīga, vai ne? - es piekritu.

- Neraizējies, Millij, es tikai ķircinos, - Džeks iesmejas.

- Vēl atlikušas vienas durvis, kuras tu neesi atvērusi, pretī galvenajai guļamistabai. Varbūt ieskaties tur.

Viņa aizskrien atpakaļ pāri kāpņu laukumiņam, atver durvis un sajūsmā skaļi iespiedzas. Kad pienākam ari mēs, Millija jau lēkā pa gultu, rozā kleitai plīvojot, ar tādu sajūsmu sejā, ka man aizžņaudzas elpa un acis sariešas asaras. Ātri tās apvaldu, atgādinot sev par augstajām likmēm šajā spēlē.

- Laikam viņai tā patīk, - Džeks ieminas, pievēršoties Dže-nisai.

- Kuram gan nepatiktu? Tā ir fantastiska!

Džekam izdodas izvilināt Milliju no istabas, tikai piesolot gardas pusdienas. Ejam atkal lejā, un ceļā uz ēdamistabu, kur ieturēsim maltīti, Džeks izrāda Millijai un Dženisai pārējās mājas telpas.

- Kas tur? - Millija jautā, mēģinot atvērt pagraba durvis.

- Kāpēc aizslēgts?

- Tās ved uz pagrabu, - Džeks paskaidro.

- Kas pagrabā?

- Es tur glabāju dažādas mantas, - viņš atbild.

- Vai varu paskatīties?

- Tagad ne. - Viņš uz mirkli apklust. - Bet, kad tu pārvāksies pie mums, es ar lielāko prieku tev to parādīšu.

Man ir grūti saglabāt mieru, taču, jūtot Džeka plaukstu uz muguras, nav citas izvēles. Mēs paēdam vienkāršas pusdienas ar aukstajām uzkodām un salātiem, un kafijas dzeršanas laikā Millija jautā, vai viņa drīkst iet vēl pastaigāt pa dārzu, tāpēc mēs ar visām tasēm atkal izejam uz terases.

- Ceru, ka jūs apmierina mājoklis, ko esam sarūpējuši Mil-lijai, - Džeks ieminas, pievelkot krēslus, kur mums apsēsties.

- Pavisam noteikti. - Dženisa pamāj ar galvu. - Tagad saprotu, kāpēc jūs gribējāt nogaidīt, līdz visi darbi būtu pabeigti, un tikai tad rādīt māju Millijai. Tā tiešām ir brīnumskaista. Laikam tas viss prasīja daudz naudas un pūļu.

- Protams, nebija viegli dzīvot, ja apkārt visu laiku notiek būvdarbi, tomēr bija vērts paciest, vai ne, mīļum?

- Jā, - es piekrītu. - Kur rīkosim Millijas ballīti - ārā vai iekšā?

- Es biju domājis rīkot ēdamistabā, bet, ja jau ir tik jauks laiks, tad varbūt varam labāk nākt šeit uz terases. Tad Millija un pārējie bērni varēs dzīvoties pa dārzu.

- Nezināju, ka esat uzaicinājuši vēl kādu, - Dženisa iesaucas.

- Mēs gribējām sarīkot Millijai īstas svinības un domājām, ka viņai ir svarīgi iepazīties ar mūsu draugiem, - Džeks paskaidro. - Un, lai gan pārējie bērni ir jaunāki par Milliju, ceru, ka viņi to uzlūkos kā lielo māsu. - Viņš ieskatās rokas-pulkstenī. - Mēs visus aicinājām trijos, tāpēc - vai jūs varētu pieskatīt Milliju, kamēr mēs ar Greisu visu sagatavosim?

Dženisa pamāj ar galvu. - Iešu viņu mazliet sakopt.

- Pirms aizejat, esmu kaut ko viņai sarūpējis. - Džeks pasauc Milliju no dārza tālākā gala. - Millij, ja ieiesi viesistabā, aiz kāda krēsla atradīsi lielu kasti. Vai tu varētu atnest to man?

Māsa pazūd mājā, un es cenšos neraizēties par to, kādu pārsteigumu Džeks tai sagādājis, iestāstot sev, ka viņš neatļautos neko stulbu Dženisas klātbūtnē. Tomēr mani neviļus pārņem atvieglojums, kad Millija atver kasti un izņem dzeltenu satina kleitu ar kuplu svārku daļu un platu jostu.

- Cik burvīga, Džek! - uzslavēju, dusmojoties uz sevi par šādām pateicības jūtām, un, kad Millija apķeras Džekam ap kaklu, mana sirds atkal sažņaudzas nožēlā par to, cik jauka varētu būt mūsu dzīve.

- Man prieks, ka tev patīk.

Dženisa pievērš man izbrīna pilnu skatienu. - Jūs nepalīdzējāt to izvēlēties?

- Nē, man par nožēlu, Džeks viens pats uzņēmās visus Mil-lijas ballītes priekšdarbus. Bet, kā redzat, viņš lieliski ticis galā ar šo uzdevumu.

- Varbūt jūs varētu aizvest Milliju uz viņas istabu pārģērbties? - Džeks iesaka. - Ej, Millij, ej ar Dženisu.

Kad viņas aiziet, Džeks saka man: - Lai jau papriecājas, kamēr vēl var, - īstā guļamistaba viņai diez vai tik ļoti patiks, kā tev šķiet? Nu, tagad ir laiks sagatavot galdu.

Viņš izvelk pilnā garumā jau tāpat lielo koka galdu, tā ka varēs ērti sasēsties visi - deviņi pieaugušie un pieci bērni. Kopā ar Džeku nesot no virtuves uz terasi šķīvjus un glāzes, cenšos nepieļaut, lai viņa izteiktā piezīme par Millijas guļamistabu novērš manu uzmanību no galvenā šīs pēcpusdienas uzdevuma.

- Nu, kā tev patīk? - Džeks jautā, norādot uz ēdieniem bagātīgi nokrauto galdu.

- Burvīgi, - uzslavēju, ar prieku aplūkojot terasē izkārtos balonus un karogu. - Millija būs sajūsmā.

Gluži kā saukta, Millija parādās Dženisas pavadībā, laimē starojoša jaunajā kleitā ar pieskaņotu matu lenti.

- Cik daiļa jauna dāma! - Džeks iesaucas, liekot Millijai priekā piesarkt. Uzmetu viņai bažīgu skatienu, raizējoties, vai viņa nesāk padoties Džeka māņu valdzinājumam.

- Paldies, Džek. - Millija bijīgā sajūsmā pārlaiž skatienu svētku rotājumiem. - Tik smuki! - viņa izdveš.

- Millij, tu burvīgi izskaties, - uzslavēju, piegājusi pie māsas.

Viņa apķeras man ap kaklu. - Es neaizmirst slikto cilvēku, -

viņa iečukst man ausī.

- Tev taisnība, Millij, Džeks ir ļoti jauks cilvēks, - iesmējos, zinot, ka Džeks noteikti redzēja šo čukstēšanu.

Viņa piekrītoši pamāj ar galvu. - Džeks jauks. - Atskan durvju zvans. - Ballīte sākas! - viņa priecīgi iesaucas.

Džeks tik bezgala mīļi satver manu plaukstu, mēs ejam atvērt durvis, atstājot Dženisu un Milliju uz terases. Pavadām Esteri un Rufusu ar abiem bērniem caur virtuvi un iepazīstinām viesus. Tikko izskanējušas uzslavas Millijai par burvīgo izskatu, ierodas Moira un Džailzs, un drīz seko arī Daiena un Adams ar bērniem.

- Dzirdējām jūsu balsis šeit, tāpēc nemaz nepūlējāmies zvanīt pie durvīm, - Daiena paskaidro, noskūpstot mani uz vaiga.

Džekam jāsagaida tik daudz viesu un rūpīgi tie jāiepazīstina cits ar citu, ka viņš nespēj visu laiku vērot mani, un man ienāk prātā, ka pašlaik ir visas iespējas iečukstēt Daienai ausī: "Palīdzi man, Džeks ir maniaks.” Taču, lai cik nopietni un satraukti es to teiktu, viņa to noturētu par joku vai arī kā atsauci uz acīm redzami lielajiem tēriņiem, ko Džeks atļāvies, lai sarīkotu Millijai tik lielisku ballīti. Viņš pasauc mani sev līdzi uz virtuvi pēc šampanieša pieaugušajiem un daudzkrāsainiem atspirdzinošajiem dzērieniem bērniem un, kad es apsēžos pie galda, stingri uzliek plaukstu uz manas rokas, brīdinot, ka uzmanīgi klausās katru manis teikto vārdu arī tad, kad pats ir aizņemts sarunā, kā tikai viņš to prot.

Millija sāk izsaiņot dāvanas. Man nav ne jausmas, ko mēs paši viņai dāvināsim, jo neuzdrošinājos jautāt, lai neizjauktu to pašu nedrošo mieru, ko bija izdevies panākt pēdējo divu nedēļu laikā. Džeks, kā parasti, bija spējis izcelties, uzdāvinot Millijai glītu sudraba medaljonu ar iegravētu “M” burtu.

- Tik smuks! - Millija, priekā starodama, iesaucas, paceļot gaisā medaljonu, lai parādītu visiem.

- Tas vispār ir tikai no manis, jo Greisa tev sarūpējusi kādu īpašu dāvanu, - Džeks paziņo. Millija uzmet man jautājošu skatienu, un es uzsmaidu viņai, cerot, ka Džeks būs izvēlējies kaut ko jauku. - Viņa uzgleznojusi dažas burvīgas gleznas tavai jaunajai guļamistabai, vai ne, mīļum?

Jūtu, kā manu seju pārņem nāves bālums, un cieši pieķeros pie galda malas.

Millija līksmi sasit plaukstas. - Vai varu redzēt?

- Nē, tagad vēl ne, - Džeks atvainojas. - Bet tās būs piekārtas tavā istabā, kad pārvāksies pie mums, es apsolu.

- Kas tās ir par gleznām? - Rufuss jautā.

- Portreti, - Džeks paskaidro. - Turklāt ļoti reālistiski -Greisa lieliski spēj saskatīt un attēlot detaļas.

- Greisa, kas tev kaiš? - Estere pievērš man raižpilnu skatienu.

- Karstums, - izdvešu. - Neesmu pie tā pieradusi.

Džeks pasniedz man glāzi ūdens. - Padzeries, mīļum, - viņš

gādīgi iesaka. - Tad jutīsies labāk.

Jūtot, ka arī Millija bažīgi vēro mani, iedzeru malciņu ūdens. - Nu jau ir labāk, - mierinu viņu. - Atver visas pārējās dāvanas, un tad varēsiet uzspēlēt kādas spēles.

No Moiras un Džailza Millija saņem sudraba rokassprādzi, no Daienas un Ādama - sudraba rotaslietu lādīti, taču es to visu redzu kā caur miglu, jo tik tikko spēju noturēties, nezaudējot samaņu. Jūtu sev pievērstu Esteres ziņkāro skatienu, taču šoreiz man ir vienalga, ka viņa redz mani tik satriektu.

- Estere, vai tad tu nepasniegsi Millijai mūsu dāvanu? -Rufuss jautā.

- Protams, - Estere attopas un pasniedz Millijai glīti iesaiņotu dāvanu. - Ceru, ka tev tā patiks, - viņa piebilst, uzsmaidot jubilārei.

Millija atver iesaiņojumu un ierauga lielu, sarkanu samta kārbu ar spīguļiem un stikla krellītēm rotātu vāku. Tā ir tieši Millijas gaumē, un, kad viņa izdveš sajūsmas nopūtu, stingri saņemos un pateicīgi uzsmaidu Esterei.

- Tā domāta mantu glabāšanai, - Estere paskaidro Millijai.

- Es izvēlējos tādu krāsu, kas piemērota tavai guļamistabai.

Millija smaidīdama pievēršas viņai. - Tā dzeltena, - viņa lepni paziņo. - Mana guļamistaba dzeltena.

Estere samulst. - Tā taču ir sarkana, vai ne?

Millija purina galvu. - Dzeltena. Tā mana mīļākā krāsa.

- Man šķita, ka tava mīļākā krāsa ir sarkana.

- Dzeltena.

Estere vēršas pie Džeka: - Vai tad tu neteici, ka iekārto Millijai sarkanu guļamistabu, jo tā ir viņas mīļākā krāsa?

- Nē, nedomāju gan.

- Jā, Džek, teici gan, - Daiena apstiprina. - Vismaz tā tu teici toreiz, kad tik pēkšņi ieradies mūsu pusdienās pilsētā.

- Nu, ja ari teicu, tad ļoti atvainojos. Laikam tobrīd biju pārāk aizdomājies par citām lietām.

- Bet tu to teici vairāk nekā tikai vienu reizi, - Estere neatlaižas. - Kad jūs vakariņojāt pie mums, tu teici, ka nespēj vien sagaidīt, kad Millija redzēs savu sarkano guļamistabu.

Viņa paraugās uz mani. - Vai tad viņš tā neteica, Greisa?

- Diemžēl īsti neatceros, - nomurminu.

- Bet vai tas ir tik svarīgi? - Džeks ar galvas mājienu norāda uz Milliju, kas rosīgi kravā jaunajā kastē pārējās dāvanas.

- Redzi, viņai tā patīk.

- Tomēr jocīgi, ka var divreiz pieļaut vienu un to pašu kļūdu, - Estere neslēpj apjukumu.

- Es pats to nemaz nezināju.

- Es jau varētu ņemt to atpakaļ un mēģināt apmainīt pret dzeltenu, - Estere šaubīgi ieminas.

- Lūdzu, nevajag, - es iebilstu. - Džekam taisnība, Millijai tā patīk.

Turpmākās desmit minūtes noraugos, kā Estere vēro Džeku, un priecājos, ka savos centienos izsist mani no līdzsvara viņš ir pāršāvis pār svītru, - lai gan šķiet, ka tikai Estere vienīgā ir to pamanījusi. Kādā brīdī viņa, saraukusi pieri, palūkojas pārmaiņus te uz Džeku, te uz sarkano kasti. Tad pēkšņi Estere atkal pievērš uzmanību man.

- Greisa, es ceru, ka neņemsi ļaunā tādu jautājumu, - viņa ierunājas, - bet vai tev tiešām nekas nekaiš? Tu izskaties tik bāla.

- Man viss ir labi, - apgalvoju.

- Es arī to pamanīju, - Daiena pamāj ar galvu. - Un tu esi novājējusi - neesi taču uzsākusi kādu diētu, ko?

- Nē, man tikai pēdējā laikā īsti nav ēstgribas.

- Varbūt vajadzētu aiziet pie ārsta.

- Aiziešu, - apsolu.

- Džek, tev tiešām vajadzētu labāk parūpēties par savu sievu, - Estere vērtējoši paskatās uz viņu.

- Es tieši to gatavojos darīt, - smaidīdams viņš iebāž roku žaketes iekškabatā un izvelk aploksni. - Manuprāt, šodien ne tikai Millijai vienai pienākas dāvanas.

- Adam, lūdzu, ņem to vērā, - Daiena novaidas.

- Lūdzu, mīļum, - Džeks pasniedz aploksni man. - Atver to.

Es paklausu un ieraugu divas lidmašīnas biļetes.

- Nu taču, Greisa, neliec mums mocīties neziņā, - Daiena lūdzas. - Uz kurieni Džeks tevi vedīs?

- Uz Taizemi, - gausi novelku, ar šausmām apjaušot, ka visi plāni, ko biju spējusi sagatavot kopš tablešu saņemšanas no Millijas, izrādīsies veltīgi, ja mēs dosimies projām.

- Ak, laimīgā, - Moira nopriecājas, uzsmaidot man.

- Greisa, šķiet, tev būtu kaut kas jāsaka, - Estere atgādina.

Ātri paceļu galvu. - Tas ir milzīgs pārsteigums. Es domāju,

tas ir ļoti jauki, Džek, bet vai mums tagad ir īstais laiks doties projām?

- Tu taču pati teici, ka gribi vēl pēdējo reizi aizlidot uz Taizemi pirms Millijas pārvākšanās pie mums, - viņš atgādina tādā tonī, it kā es uzskatītu savu māsu par kaut kādu apgrūtinājumu.

- Bet tu teici, ka nevarēsim, - vai tad tev netuvojas tiesa Tomasina lietā?

- Jā, bet es cenšos visiem spēkiem, lai līdz tam brīdim viss būtu galā.

- Kad jūs dosieties? - Džailzs jautā.

- Es pasūtīju biļetes uz piekto jūniju.

Adams izbrīnīts uz viņu paskatās. - Vai tad Tomasina lieta tik drīz būs galā?

- Es tā ceru - nākamnedēļ sākas tiesa.

- Un tomēr. Man likās, šoreiz viss nav tik skaidrs un nepārprotams, vai ne? Spriežot pēc avīzēs rakstītā, vīrs ir tīrs kā stikliņš.

Džeks neticīgi iepleš acis. - Tikai nesaki, ka tu tici avīžnieku pļāpām!

- Nē, bet teorija, ka tas viss ir safabricēts un sieva grib nepatiesi apsūdzēt viru, lai varētu palikt kopā ar mīļāko, ir interesanta.

- Tā ir pilnībā safabricēta.

- Tātad tu esi pārliecināts par uzvaru?

- Bez šaubām - vēl nekad neesmu zaudējis nevienu lietu un nedomāju to darīt ari tagad.

Tad Adams jautā man: - Un kā tu domā, Greisa? Droši vien esi lasījusi avīzēs.

- Es? Es domāju, ka virs ir vainīgāks par vainīgu, - atbildu, nodomājot, kā viņi brīnītos, ja zinātu, ka man gandrīz nav ne jausmas, par ko viņi runā.

- Atvaino, bet es nevaru viņu iedomāties kā sievas sitēju, -Daiena iebilst. - Viņš neizskatās pēc tāda cilvēka.

- Džeks mēdz teikt, ka tie esot visļaunākie, - es bezrūpīgi izmetu.

Estere atkal ziņkāri pievēršas man. - Laikam ir interesanti, ja virs nodarbojas ar tādām skaļām lietām, - viņa ieminas, cieši lūkodamās man acis.

- Patiesībā Džeks mājās reti runā par darbu un nekad neizpauž lietu detaļas, jo to nedrīkst darīt klientu konfidencialitātes dēļ. Tev, Daiena, droši vien ir tāpat. - Tad tēlotās raizēs uzrunāju Džeku. - Bet atgriezīsimies pie mūsu ceļojuma - vai nebūtu labāk atlikt to uz vēlāku laiku, kad Millija varēs doties mums līdzi?

- Kāpēc?

- Ja jau pastāv risks, ka tava tiesas prāva var nebeigties tik drīz.

- Beigsies.

- Bet ja nu ne? - es neatlaižos.

- Tad tu dosies uz turieni viena un es vēlāk tev pievienošos.

Izbrīnā raugos uz viņu.

- Greisa, mēs neatteiksimies no šī ceļojuma. Kā jau visi ir pamanījuši, tev ir vajadzīga atpūta.

- Un tu tiešām ļautu man doties turp vienai pašai? - jautāju, labi zinot, ka viņš nemūžam nepieļaus neko tamlīdzīgu.

- Protams.

Estere uzmet viņam atzinīgu skatienu. - Tas ir ļoti augstsirdīgi no tavas puses, Džek.

- Nepavisam. Kāpēc gan lai es liegtu savai burvīgajai sievai atpūtu tikai tāpēc, ka pats esmu pārāk aizņemts?

- Es ļoti labprāt sastādītu viņai kompāniju, līdz varēsi ierasties, - Daiena piedāvā.

- Negribu tevi apbēdināt, bet es nemaz negatavojos nepaspēt, - Džeks atbild, pieceldamies kājās. - Greisa, mlļum, man vajadzīga tava palīdzība virtuvē.

Sekoju viņam, satriekta par tik nevēlamu notikumu pavērsienu.

- Tu laikam nemaz tik ļoti nekāro doties uz Taizemi, - viņš ieminas, pasniedzot man svecītes kūkas rotāšanai. - Lai gan pati to ieteici.

- Es tikai domāju, ka nav izdevīgs laiks, ja jau tev tūlīt sāksies tiesa.

- Tātad tu domā, ka labāk būtu atcelt ceļojumu?

Mani pārņem bezgalīgs atvieglojums. - Pavisam noteikti.

- Tad varbūt tu domā, ka Millija varētu pārcelties pie mums ātrāk, piemēram, nākamnedēļ? Vispār viņa pat varētu palikt pie mums jau šodien, un es varētu vēlāk, nākamnedēļ, aizbraukt uz skolu pēc viņas mantām, kamēr viņa iejutīsies savā jaukajā, sarkanajā guļamistabā. Ko teiksi, Greisa? Vai lai ierosinu to? Vai arī nākammēnes dosimies uz Taizemi?

- Nākammēnes dosimies uz Taizemi, - es stingā balsī atbildu.

- Tā jau es domāju. Nu, kur ir sērkociņi?

Man ir grūti pretoties izmisumam, kopā ar visiem dziedot “Daudz laimes dzimšanas dienā” un aplaudējot, kad Millija nopūš svecītes. Paraugos apkārt, kā pārējie bezrūpīgi smejas un joko, un nespēju saprast, kā gan mana dzīve spēja pārvērsties par tādu elli, ko neviens no klātesošajiem nevar ne iztēloties. Ja es tagad pēkšņi pieprasītu visu uzmanību un paziņotu, ka Millijai draud lielas briesmas no Džeka, jo viņš gatavojas ieslodzīt meiteni briesmīgā pagraba telpā, līdz viņa no bailēm sajuks prātā, ka viņš patiesībā ir slepkava un pēdējos piecpadsmit mēnešus turējis mani gūstā, neviens tam nenoticētu. Un ko teiktu Džeks? Ka tikai pēc kāzām uzzinājis, ka esmu slimojusi ar garīgajām slimībām, ka tas atklājies tikai ceļojuma laikā, kad es daudzu svešu cilvēku priekšā apvainoju viņu manis turēšanā gūstā, ka viesnīcas menedžeris, mūsu vietējais ārsts un policisti labprāt apstiprinās manu garīgo nelīdzsvarotību. Ka visus piecpadsmit mēnešus viņš pārcietis briesmīgu stresu, jo īpaši tāpēc, ka bijis spiests itin visur pavadit mani, izejot sabiedrībā, jo baidījies, ka varu atkal sarunāt kādas muļķības. Pat ja Millija mēģinātu mani aizstāvēt un apsūdzētu Džeku viņas nogrūšanā no kāpnēm, viņš tēlotu sašutumu un apgalvotu, ka es laikam esmu to iestāstījusi

māsai. Kāpēc lai mūsu šīsdienas viesi ticētu manai, nevis Džeka versijai, ja viņējā izklausās daudz ticamāka?

Mēs mielojamies ar kūku, iedzeram vēl šampanieti. Millija ar bērniem atsāk spēles dārzā, bet mēs, pārējie, sēžam un tērzējam. Man ir grūti koncentrēties, taču, izdzirdot Dženisas teikto, ka viņa labprāt atbrauktu apciemot Milliju mūsu brīnišķīgajā mājā, cenšos nepalaist garām izdevību to īstenot.

- Varbūt sarunāsim jau tagad noteiktu datumu? - es pievēršos pārējiem. - Un varbūt varēsim paņemt līdzi Milliju un bērnus uz mūzikas festivālu un sarīkot tur pikniku - izskatās, ka Millija ar viņiem labi saprotas. Vai festivāls sākas jūlija sākumā?

- Cik jauka doma! - Daiena iesaucas. - Un vai kāds vēlētos doties uz zoodārzu? Esmu apsolījusi aizvest savējos tūlīt pēc mācību gada beigām.

- Millija to ļoti gribētu, - atbildu, dedzīgi cenšoties papildināt viņas izldaižu plānus.

- Greisa, pirms tu pārāk aizraujies, - Džeks iejaucas, - esmu tev sarūpējis vēl vienu pārsteigumu. Drīzāk jums abām ar Milliju.

Sastingstu ledainās bailēs. - Vēl vienu pārsteigumu?

- Nevajag tā bažīties, - Moira joko. - Pazīstot Džeku, tas noteikti būs kaut kas jauks.

- Es īsti negribēju atklāt tev to jau tagad, - Džeks atvainodamies paskaidro, - bet, ja jau tu sāc tik rosīgi plānot vasaras brīvdienas, tad laikam tev būtu jāzina, ka es gatavojos vest tevi un Milliju uz Jaunzēlandi apciemot tavus vecākus.

- Uz Jaunzēlandi! - Daiena izdveš. - Ml un žē, vienmēr esmu sapņojusi doties uz Jaunzēlandi.

- Kad? - vārgi izdvešu.

- Biju domājis, ka ļausim Millijai dažas dienas iejusties jaunajā mājā un dosimies ceļā ap jūlija vidu, - viņš atbild.

- Bet Millijai augusta sākumā jāsāk strādāt dārzniecībā, -atgādinu, nesaprotot, kas viņam šoreiz padomā. - Tas ir pārāk tāls ceļš, lai paliktu tur tikai pāris nedēļu.

- Es nešaubos, ka dārzniecībā neiebildīs, ja viņa stāsies darbā dažas nedēļas vēlāk, jo īpaši tad, ja mēs paskaidrosim, kāpēc.

- Vai tev nešķiet, ka Millijai būs par grūtu doties uz Jaunzēlandi tik drīz pēc pārcelšanās uz jaunu mājokli? Labāk taču būtu pagaidīt līdz Ziemassvētkiem.

- Man šķiet, ka viņa būs sajūsmā, - Dženisa iejaucas. - Viņa sapņo par došanos turp jau kopš tā brīža, kad mēs veidojām klases projektu par Jaunzēlandi, drīz pēc jūsu vecāku pārcelšanās uz turieni.

- Ja es dotos uz Jaunzēlandi, tad diez vai vairs gribētu atgriezties, - Daiena jūsmo. - Tā taču ir tik skaista zeme!

- Tādas briesmas pastāv, protams, - Džeks piekrīt. - Varbūt Millijai tur tik ļoti iepatiksies, ka viņa gribēs palikt uz visiem laikiem kopā ar vecākiem.

Tagad viss nostājas savās vietās, un es sāku saprast, ka šādi Džeks gatavo Millijas pazušanu no sabiedrības. - Viņa nekad tā nerīkotos, - dedzīgi iebilstu. - Kaut vai tāpēc vien, ka nekad negribētu šķirties no manis.

- Bet varbūt tu arī sadomātu palikt tur? - Džeks jautā. Lai gan tas izskan rotaļīgā tonī, tomēr lieliski saprotu, ka viņš gatavo augsni arī manai pazušanai no sabiedrības.

- Es to nedarītu, - iebilstu. - Es nekad nevarētu pamest tevi, Džek, tu taču to zini.

Taču es varētu tevi nogalināt, klusībā piebilstu. Patiesībā pat būšu spiesta to darīt.

PAGĀTNE

Tablešu saujiņa zem matrača dāvāja man jaunu cerību. Pirmoreiz sešu mēnešu laikā bija radusies reāla iespēja izglābties no Džeka, un biju bezgala pateicīga Millijai par iejaukšanos, lai piespiestu mani nepadoties un turpināt ciņu. Zinot, cik lielas pūles viņa bija veltījusi, lai iegūtu tabletes, biju stingri apņēmusies nepievilt māsu. Taču bija nepieciešama rūpīga plānošana. Visu vēl vairāk sarežģīja tas, ka nebija precīzi zināmas tablešu īpašības. Pat ja izdotos zāles iebarot Džekam, man nebija ne jausmas, cik ilgs laiks paies, līdz tās sāks iedarboties, un kāda būs iedarbība. Un cik daudz tablešu vajadzēs, lai viņu nogāztu nemaņas miegā? Bija pārāk daudz mainīgo lielumu, pārāk daudz varbūtību un nejaušību.

Vispirms sāku apsvērt, kā varētu iedabūt miegazāles Džeka dzēriena glāzē. Vienīgās reizes, kad mēs kaut ko kopā iedzērām, bija vakariņojot kopā ar citiem cilvēkiem, bet, lai mans plāns izdotos, bija jāpanāk, lai viņš iedzer sazāļoto dziru šeit, mājā, kad būsim tikai divatā. Pavadīju visu nakti, apdomājot dažādas iespējas, un, kad Džeks nākamajā vakarā atnesa vakariņas, man jau bija aptuvena apjausma, kā rīkoties. Taču pamatus bija jāsāk būvēt tūlīt pat.

Gādāju, lai viņš ierauga mani sēžam sašļukušu kā nelaimes čupiņu uz gultas malas ar muguru pret durvīm. Kad es nepagriezos kā parasti un nepaņēmu paplāti, viņš nolika to uz gultas man blakus un aizgāja, neteicis ne vārda. Ēdiena tuvums sagādāja lielas mocības, vēl jo vairāk tāpēc, ka nebiju neko ēdusi kopš pusdienām kopā ar Milliju iepriekšējā dienā, taču biju stingri apņēmusies neēst. Nākamajā dienā Džeks nepapūlējās atnest man kaut ko ēdamu, bet, tā kā paplāte joprojām bija turpat un es biju vēl vairāk izsalkusi, bija grūti pretoties kārdinājumam. Taču ikreiz, kad ienāca prātā padoties un apēst kaut mazu kripatiņu, lai nomierinātu rūcošo vēderu, iztēlojos briesmīgo pagraba telpu un Milliju tajā. Tad uzreiz kļuva vieglāk. Trešajā dienā, varbūt atcerējies, ka veselu dienu atstājis mani bez ēšanas, Džeks atnesa brokastis. Ieraugot, ka pirms divām dienām atnestā paplāte joprojām stāv neskarta, viņš ziņkāri nopētīja mani.

- Negribas ēst?

Es papurināju galvu. - Nē.

- Tādā gadījumā nesišu tavas brokastis atpakaļ uz virtuvi.

Viņš aizgāja, paņemot līdzi abas maltītes, un man bija vieglāk izturēt, ja tuvumā nebija ēdiena. Meditēju, lai aizmirstu mokošo bada sajūtu. Taču, kad līdz pat nedēļas nogalei joprojām nebiju ēdusi ne kumosiņa un nebiju arī pieskārusies atnestajai vīna glāzei, Džekam sāka rasties aizdomas.

- Tu taču neesi uzsākusi kaut kādu badastreiku, ko? - viņš iejautājās, paņemot kārtējo paplāti ar neskartu ēdienu un nomainot to ar jaunu.

Es tikai vārgi papurināju galvu. - Vienkārši nav ēstgribas, un viss.

- Un kāpēc tā?

Atbildēju tikai pēc krietna brīža. - Laikam nekad īsti nebiju domājusi, ka viss nonāks tik tālu, - atzinos, nervozi knibinot gultas pārklāju. - Man vienmēr šķita, ka galu galā atradīšu kādu iespēju izglābt Milliju no tevis.

- Ļauj uzminēt - tu ticēji, ka labie spēki triumfēs pār ļaunajiem vai arī ieradīsies kāds bruņinieks spožās bruņās un izglābs tevi un Milliju no ļaunā likteņa.

- Apmēram tā, - iešņukstoties izdvesu. - Taču tas nenotiks, vai ne? Millija ievāksies pie mums, un es tur neko nevaru līdzēt.

- Ja tas ir kāds mierinājums, tad tu nekad nebūtu varējusi neko līdzēt. Taču priecājos, ka esi sākusi pieņemt nenovēršamo. Tā tev ilgtermiņā tiešām būs vieglāk.

Es ar galvas mājienu norādīju uz vīna glāzi uz atnestās paplātes, cenšoties nepievērst uzmanību ceptajam cālim ar kartupeļiem, kas izskatījās tik gards. - Vai es varētu dabūt vīna vietā glāzi viskija?

- Viskiju?

-Jā.

- Nezināju, ka tu dzer viskiju.

- Bet es nezināju, ka tu esi psihopāts. Vienkārši atnes man glāzi viskija, Džek, - es turpināju, gurdi berzējot acis. - Ja jau tik ļoti gribi zināt, es agrāk mēdzu to iedzert kopā ar tēvu.

Jutu, kā viņš mani vēro, taču nepacēlu galvu, cenšoties tēlot pavisam nožēlojamu cietēju. Džeks izgāja no istabas, aizslēdzot aiz sevis durvis. Es nevarēju uzminēt, vai viņš atnesīs prasīto viskiju, un ceptais cālis smaržoja tik kārdinoši, ka sāku lēni skaitīt, apsolot sev: ja viņš neatgriezīsies, kad būšu tikusi līdz simtam, tad apēdīšu visu porciju. Vēl nebiju tikusi pat līdz piecdesmit, kad jau atskanēja Džeka soļi uz kāpnēm. Pie sešdesmit durvīs pagriezās atslēga, un es aizvēru acis, zinot: ja viņš tomēr nebūs atnesis viskiju, droši vien izplūdīšu asarās, jo tad visa gandrīz nedēļu ilgā mokošā badošanās būs bijusi veltīga.

- Lūdzu.

Atvēru acis un ieraudzīju plastmasas glāzīti viņa pastieptajā rokā. - Kas tas ir? - ar aizdomām jautāju.

- Viskijs. - Pasniedzos pēc glāzes, bet viņš to atkal atrāva. - Vispirms ieēd kaut ko. Man no tevis nebūs nekāda labuma, ja būsi pārāk vārga, lai rūpētos par Milliju.

Lai gan šie vārdi mani biedēja, tie arī liecināja, ka esmu uz pareizā ceļa, jo iepriekš Džeks vēl ne reizi nebija piekāpies manu prasību priekšā, pat ja lūdzu tikai lielāku dvieli, ar ko noslaucīties pēc dušas. Taču laikam tagad, kad kārotais mērķis bija tik tuvu, Džeks nedrīkstēja pieļaut, lai man kaut kas notiktu, tātad

viņš, visticamāk, izpildīs manus lūgumus, ja vien tie būs saprātīgi. Tā bija liela uzvara, un, lai gan biju gatavojusies izturēt bez ēšanas vēl kādu laiciņu, nospriedu, ka tad, ja vēlos, lai Džeks vēl kādreiz atnes viskiju, man būs daļēji jāpiekāpjas ari viņa prasībām. Taču es gribēju, lai viņš atnes man dzērienu tūlīt pēc atgriešanās no darba, gribēju, lai viņam izveidojas paradums ieliet man viskija glāzi reizē ar savējo.

- Es lūdzu viskiju, jo cerēju, ka tas man palīdzēs atgūt ēstgribu, - paskaidroju, joprojām turot roku izstieptu. - Tāpēc vai varu, lūdzu, to iedzert?

Domāju, ka Džeks nepiekāpsies, taču, īsu brīdi vilcinājies, viņš pasniedza man dzērienu. Tēlotā kārē pacēlu pie mutes plastmasas glāzīti. No dzēriena smakas man uzmācās nelabums, taču vismaz tagad zināju, kas tas tiešām ir viskijs, nevis kaut kas cits. Jūtot viņa vērīgo skatienu, iedzēru malciņu. Vēl nekad mūžā pirms tam nebiju dzērusi viskiju, un asā garša apsvilināja muti kā uguns.

- Nav pa prātam? - viņš izsmējīgi iejautājās, un es sapratu: viņš ne brīdi nenoticēja, ka man garšo viskijs, un bija to atnesis tikai tādēļ, lai izdibinātu īsto iemeslu, kāpēc to prasīju.

- Vai tu kādreiz esi dzēris viskiju no plastmasas glāzes? -noprasīju, iedzerot vēl vienu malku. - Vari man ticēt, tas īsti negaršo, kā vajag. Varbūt nākamreiz tu varētu atnest to īstā glāzē. - Atkal pacēlu plastmasas glāzi un iztukšoju līdz dibenam.

- Tagad ieēd kaut ko, - viņš pavēlēja, pabīdot paplāti uz manu pusi.

Viegla reiboņa apdullināta, iecēlu paplāti klēpī. Ēdiens izskatījās tik kārdinošs, ka būtu varējusi iztukšot šķīvi piecpadsmit sekundēs. Grūti bija nerīt aizgūtnēm, taču piespiedu sevi ēst lēni, it kā nejustu nekādu garšas baudījumu. Atļāvos apēst tikai pusporciju, un, noliekot nazi un dakšiņu, grūti bija saprast, kurš ir vairāk vīlies - es pati vai Džeks.

- Vai nevari ieēst kaut mazliet vairāk? - viņš sapīcis noprasīja.

- Nē, atvaino, - negribīgi atbildēju. - Varbūt rītdien.

Viņš aizgāja, paņemot paplāti līdzi, un, lai gan joprojām biju

izsalkusi, uzvaras garša bija saldāka par visiem jebkad baudītajiem gardumiem.

Džeks nebija nekāds muļķis. Nākamajā dienā, kad es atkal neko nebiju ēdusi, viņš nolēma dot sāpīgāko triecienu.

- Es atceļu Millijas apciemojumu rītdien, - viņš paziņoja, paņemot atpakaļ neskarto paplāti. - Nav nekādas jēgas iet pusdienās kopā ar viņu, ja tu atkal neko neēdīsi.

Es zināju, ka pastāv risks netikt pie Millijas, taču šādu upuri biju ar mieru uzņemties. - Labi, - vārgi paraustīju plecus. Ieraugot Džeka pārsteigto skatienu, sapratu, ka viņš bija gaidījis uzstājīgus apgalvojumus, ka jūtos labi un esmu gatava doties ciemos, tāpēc priecājos, ka esmu viņu piemānījusi.

- Millija tā bēdāsies, - viņš nopūtās.

- Nebūs jau pirmā reize.

Džeks brīdi apdomājās. - Vai tik tas nav kāds viltīgs plāniņš, lai panāktu Millijas dzimšanas dienas ballītes atcelšanu, ko?

Šādu secinājumu nebiju no viņa gaidījusi, un tas bija pilnīgi pretējs patiesībai, taču iedomājos, ka varētu to izmantot savā labā.

- Kāpēc lai es to vēlētos? - atjautāju, cenšoties iegūt laiku.

- Pasaki pati.

- Varbūt kaut vienreiz mēģini iejusties manā lomā. Ja Millija ieradīsies ciemos, viņa uzreiz iemīlēs šo māju. Kā, tavuprāt, es jutīšos, zinot, ko tu esi viņai sagatavojis, un zinot arī, ka neko nevaru darīt, lai to novērstu?

- Ļauj uzminēt, - Džeks izlikās uz brīdi iegrimstam pārdomās. - Ne pārāk labi?

Liku acīs ieplūst sevis žēlošanas asarām. - Jā, tieši tā, Džek, ne pārāk labi. Drīzāk pat tik drūmi, ka labāk būtu nomirt.

- Tad jau tas ir kaut kāds badastreiks.

- Nē, Džek, protams, ne. Es taču zinu, ka būšu vajadzīga Mil-lijai, zinu, ka jāsaglabā spēki. Taču nevaru neko darīt, ja esmu zaudējusi ēstgribu. Manuprāt, šādā situācijā tā notiktu gandrīz ar jebkuru, - ierunājos mazliet skaļāk un uzstājīgāk. - Vai tu spēj iedomāties, kā es jūtos katru dienu, kad nav iespējas izvēlēties, ko un kad ēst? Vai tu spēj iedomāties, kā ir piespiedu kārtā paļauties uz tevi itin visā līdz pat sīkumiem un dažkārt palikt bez ēšanas divas vai trīs dienas, jo tu esi izlēmis mani sodīt vai vienkārši slinko kaut ko atnest? Džek, tu nu neesi pats labvēlīgākais un dāsnākais cietumsargs!

- Varbūt tev nevajadzēja tik daudz reižu mēģināt bēgt, -viņš atcirta. - Ja tu nebūtu to darījusi, man nebūtu jāiesloga tevi šajā istabā un tu būtu varējusi vadīt gluži pieklājīgu dzīvi kopā ar mani.

- Pieklājīgu! Kad tu uzraugi un izrīko katru manu soli? Tu pat nezini šī vārda nozīmi! Turpini vien tā, Džek, sodi mani. Mērdē mani badā, tad redzēsi, vai tas mani uztrauc. Ja atkal veselu nedēļu neēdīšu, tad vismaz būšu pārāk vāja, lai nākamsvētdien varētu piedalīties Millijas dzimšanas dienas ballītē.

- Labāk sāc gan atkal ēst, - Džeks piedraudēja, apjaušot manu vārdu patiesumu.

- Vai arī kas, Džek? - es izsmējīgi atjautāju. - Tu taču zini, ka nevari mani piespiest ēst. - Uz brīdi apklusu. - Bet, tā kā mana nāve nenāktu par labu ne Millijai, ne tev, varbūt pacenties mūsu abu labā un katru vakaru, ielejot viskiju sev, ielej tādu pašu mēriņu arī man, un tad varbūt mana ēstgriba kaut daļēji atgriezīsies.

- Es te esmu noteicējs, neaizmirsti, - viņš atgādināja.

Tomēr attiecībā uz ēdienu viņš vairs tāds nebija. Saprotot, ka

mana veselība jāsargā, Džeks sāka paklausīt manām prasībām. Es ikreiz īpaši centos ēst maz, jo bija svarīgi, lai Džeks notic,

ka tiešām esmu zaudējusi ēstgribu, taču tikpat svarīgi bija ieēst pietiekami daudz, lai attaisnotu nelielo viskija mēriņu, ko viņš man atnesa pēc atgriešanās no darba. Kad pienāca Millijas ballītes laiks, biju pārliecināta, ka spēšu sasniegt mērķi līdz Millijas pārnākšanai dzīvot pie mums pēc diviem mēnešiem - ja vien nekas nepārtrauks Džeka jauno tradīciju katru vakaru atnest man viskiju.

TAGADNE

Stāvu mājas priekšā ar koferi pie kājām. Lielie divviru vārti ir aizvērti, bet mazie, pa kuriem es iznācu, - pavērti. Dzirdu tuvojamies Esteres auto un, pagriežoties atpakaļ uz mājas pusi, viegli pamāju ar roku. Viņa nobremzē man līdzās, izkāpj un atver bagāžnieku.

- Tu taču zini, es būtu varējusi piebraukt pie pašas mājas, -viņa pārmet, palīdzot man iecelt bagāžniekā koferi.

- Gribēju ietaupīt laiku. Paldies, ka varēji tik steidzami atbraukt.

- Nieki vien, - viņa pasmaida. - Bet mums gan būs jāpasteidzas, lai tu paspētu uz reisu. - Kamēr viņa aizver bagāžnieku, es atkal pamāju uz mājas pusi, aizsūtu gaisa skūpstu un aizveru vārtus aiz sevis.

- Kaut Džeks brauktu man līdzi, - bažīgi ieminos. - Nemaz negribas atstāt viņu vienu tik sadrūmušu.

- ŠI Džekam ir pirmā zaudētā lieta, vai ne?

- Jā, un laikam tāpēc viņš to uzņēma tik sāpīgi. Taču viņš tiešām domāja, ka vīrs ir vainīgs, citādi nemaz nebūtu uzņēmies to lietu. Diemžēl Dena Andersone nebija īsti atklāta pret Džeku un noklusēja dažus faktus, arī to, ka viņai bija mīļākais.

- Laikam tieši tas ari bija īstais vaininieks.

- Es vēl nezinu visas detaļas, bet droši vien Džeks pastāstīs, kad atbrauks. Cik dīvaini - es taču agrāk parasti viena ceļoju apkārt pa pasauli, taču tagad šķiet tik nepatīkami pavadīt dažas dienas Taizemē vienatnē. Esmu tā pieradusi visur būt kopā ar

Džeku. Nesaprotu, ko, pēc viņa domām, es tur darīšu četras dienas.

- Droši vien jauki atpūtīsies.

- Daudz labprātāk būtu pagaidījusi Džeku, taču viņš tik ļoti uzstāja, - es turpinu. - Un es taču zinu, ka nav jēgas strīdēties, ja viņš ir kaut ko stingri izlēmis. - Paraugos sāņus uz Esteri. - Redzi nu, viņam tomēr piemīt sīki trūkumi.

- Uzstāšana, lai tu ātrāk dodies ceļojumā, nav nekāds trūkums, - viņa iebilst.

- Nūjā, laikam nav gan. Kad Džeks paskaidroja, ka ceļojums viņam nesagādās nekādu prieku, ja pēc atgriešanās būs jāraksta visi lielie papīru kalni, es sapratu labāk. Viņam šajā ceļojumā tiešām vajadzīga pilnvērtīga atpūta, vēl jo vairāk tāpēc, ka šis varbūt būs pēdējais mums divatā. Ir tikai normāli, ka viņš grib palikt mājās un sakārtot visu dokumentāciju, taču man šķiet: ja Džeks būtu uzvarējis, tad gan tik daudz nebēdātu, ka pēc atgriešanās atkal jāpievēršas šai lietai, - skumīgi piebilstu.

- Laikam tiešām viņš grib apraudāt savu zaudējumu bez lieciniekiem, - Estere piekrīt. - Tu taču zini, kādi ir vīrieši.

- Nelaime tāda, ka mēs cerējām Taizemē ieņemt bērniņu, un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc Džeks grib justies pilnīgi mierīgs. Pašlaik ir īsti izdevīgs brīdis, - atzīstos, viegli piesarkstot.

Atlaidusi roku no stūres, Estere saspiež manu plaukstu. - No sirds ceru, ka jums tas izdosies.

- Ja tā būs, tu to uzzināsi pirmā, - apsolu. - Nespēju vien sagaidīt, kad laidīšu pasaulē Džeka bērnu. Viņš tā bēdājās pēc mana pēdējā spontānā aborta. Viņš centās būt stiprs, neizrādīt neko, taču viņam tiešām sāpēja sirds, vēl jo vairāk tāpēc, ka es tūlīt pēc tam nevarēju atkal kļūt grūta. Es paskaidroju, ka tam vajadzīgs laiks, ka manam organismam vispirms jāatveseļojas, taču Džeks sāka raizēties, vai tā nav viņa vaina - ar visu lielo darba slodzi un stresu.

- Kā tev šķiet, vai Džeks gribētu nedēļas nogalē atnākt pie mums vakariņās?

- Godīgi sakot, es domāju, ka viņš drīzāk gribētu palikt mājās un tikt galā ar visiem dokumentiem. Taču tu vienmēr vari apjautāties, lai gan nezinu, vai varēsiet sazināties, jo viņš gatavojās dažas turpmākās dienas neatbildēt uz tālruņa zvaniem. Viņam jau bija jārunā ar žurnālistiem šopēcpusdien pēc iznākšanas no tiesas zāles, un tie droši vien neatstāsies vēl dažas dienas. Taču tu vienmēr vari atstāt ziņu balss pastā - tā Džeks ieteica darīt arī man, ja neatbildēs, jo īpaši, ņemot vērā laika zonas un visu pārējo.

- Un viņš tev pievienosies otrdien?

- Jā - drīzāk agri trešdienas rītā. Džeks lidos ar otrdienas vakara reisu; viņš ieminējās, ka varbūt aizkavēšoties uz pāris dienām. Taču tas bija tikai joks - vismaz es tā ceru.

- Tad tu varēsi pavadīt vienatnē tikai četras dienas. Mī un žē, ko es atdotu par dažām dienām pilnīga miera! Vai otrdien viņu vajadzēs aizvest uz lidostu? Rufuss varētu to izdarīt.

- Nē, paldies. Adams arī piedāvāja, taču Džeks gatavojas braukt ar savu auto un atstāt to lidostas stāvlaukumā. Tas būs vajadzīgs, kad atgriezīsimies, jo lidmašīna ielido sešos no rīta, un nevar taču likt cilvēkiem braukt mums pretī tādā bezdievīgā agrumā.

Esmu pārsteigta, cik viegli sokas tērzēšana ceļā uz lidostu. Biju gaidījusi daudz saspringtāku braucienu, taču Estere šķiet ar mieru runāt par visikdienišķākajām lietām. Viņa jautā, vai drīkstētu nedēļas nogalē kopā ar bērniem aizbraukt apciemot Milliju un varbūt kopīgi aiziet kaut kur padzert tēju. Atceroties, cik labi Millija sapratās ar Eilingu ballītē, pateicīgi piekrītu, priecājoties, ka manas prombūtnes laikā Millijai būs citi viesi. Estere lūdz mani paziņot Dženisai, ka viņa svētdien ieradīsies, un es to apsolu.

Iebraucam lidostā, kad man vēl atlikušas piecpadsmit minūtes. Estere izlaiž mani pie izlidošanas zāles durvīm un atvadās ar līksmu rokas mājienu. Ieeju termināļa ēkā, atrodu British Airways leti, nododu bagāžā koferi un eju uz uzgaidāmo telpu. Tur apsēžos stūrī un gaidu reisa izziņošanu.

PAGĀTNE

Līdz pat Millijas ballītes dienai es nebiju nopietni apsvērusi iespēju nogalināt Džeku. Biju par to sapņojusi pietiekami bieži, taču gaišā dienas laikā mani šausmināja doma par tīšu dzīvības atņemšanu cilvēkam. Laikam tāpēc arī mēģinājums apdullināt viņu, iesitot ar pudeli, bija neveiksmīgs, jo baidījos iesist pārāk stipri, lai nesanāk nāvējoši. Turklāt bija jāņem vērā - ja es viņu nogalinātu, mani gandrīz noteikti arestētu un paturētu ieslodzījumā līdz tiesai, bet tas būtu briesmīgs trieciens Millijai. Tāpēc gribēju tikai iemidzināt savu mocītāju uz pietiekami ilgu laiku, lai pagūtu izbēgt. Taču tajā brīdī, kad Džeks paziņoja, ka vedīs mani un Milliju uz Jaunzēlandi, sapratu, ka viņš tomēr būs jānogalina, lai kādas arī būtu sekas, jo ar izbēgšanu vien nepietiks, lai izglābtos.

- Ak tad tā tu esi to iecerējis, - rūgti noteicu, kad pēc ballītes bijām pamājuši atvadu sveicienus Millijai un Dženisai. - Tu gatavojies aizslēgt māju, izlikties, ka visi esam devušies uz Jaunzēlandi, bet pēc tam pēkšņi atgriezties viens un paziņot visiem, ka mēs ar Milliju esam nolēmušas palikt tālajā zemē, lai gan patiesībā mēs būtu paslēptas pagrabā.

- Apmēram tā, - viņš apstiprināja. - Tikai būtu pārāk apgrūtinoši aizslēgt māju un izlikties, ka es te nemaz neesmu, tāpēc atradīšu kādu ieganstu aizsūtīt jūs abas uz Jaunzēlandi pirms manis, taču mana aizkavēšanās tik ļoti ieilgs, ka vairs nebūs vērts lidot tik tālu, jo jums jau gandrīz būs laiks atgriezties. Un tad, kad gatavošos braukt uz lidostu jums pretī, saņemšu asarainu zvanu no tevis, ka Millija atteicās kāpt lidmašīnā, bet

tu, izmisīgi nespējot izšķirties starp mīlošo vīru un vājprātīgo māsu, nokavēji iekāpšanu. Es, kā jau tiešām mīlošs vīrs, teikšu visiem, ka saprotu, cik grūti tev atstāt Milliju svešajā zemē, un atļāvu tev tur uzkavēties mazliet ilgāk. Taču šī palikšana mazliet ilgāk ievilksies vēl un vēl ilgāk, līdz kādā bēdīgā dienā tu paziņosi, ka tomēr neatgriezīsies. Un, tā kā es to ļoti smagi pārdzīvošu, cilvēki atturēsies manā klātbūtnē pieminēt tavu vārdu un galu galā visi aizmirsīs, ka jūs ar Milliju vispār esat kādreiz dzīvojušas.

- Bet mani vecāki? - es noprasīju. - Kā tu viņiem izskaidrosi manu pazušanu?

- Laikam viņi vienkārši būs jānovāc. Bet tagad velcies uz savu istabu!

Pagriezu muguru, lai Džeks neredzētu, cik ļoti šie vārdi mani satriekuši. Atrast izeju - iespēju nogalināt Džeku - tagad bija tik svarīgi kā vēl nekad, un es sapratu, ka, atgriežoties savā istabā, būšu zaudējusi vēl vienu izdevību. Bija laiks uzsākt plāna nākamo stadiju.

- Vai varu palikt tepat lejā kādu brīdi? - jautāju.

-Nē.

- Kāpēc ne?

- Tu lieliski zini, kāpēc.

- Kad es pēdējoreiz mēģināju bēgt? Paskaties uz mani, Džek! Vai tiešām tu domā, ka varu tevi kaut kā apdraudēt? Vai pēdējā pusgada laikā neesmu bijusi īsts paklausības iemiesojums? Vai tiešām tu domā, ka es būtu gatava riskēt ar nokļūšanu pagrabā?

- Jā gan, ar nakšņošanu jaukajās pagrabtelpās laikam panākta vēlamā iedarbība, tomēr tagad tu dosies atpakaļ uz savu istabu.

- Bet varbūt es varētu pārvākties uz kādu citu?

- Kāpēc?

- Un kā tev šķiet, kāpēc? Jo man vajadzīga kāda dekorāciju nomaiņa, lūk, kāpēc! Man apriebies dienām un naktīm blenzt uz vienām un tām pašām četrām sienām!

- Nu labi.

Pārsteigta palūkojos uz viņu. - Tiešām?

- Jā. Nāc, aizvedīšu tevi uz pagrabu, un tur varēsi blenzt uz citām četrām sienām. Vai arī izdomāsi, ka varbūt tomēr tava istaba nav nemaz tik slikta?

- Es domāju, ka mana istaba nav nemaz tik slikta, - truli atbildēju.

- Žēl gan! Vai zini, man šķiet, ka pagrabtelpa pārāk ilgi stāvējusi tukša. Vai gribi, lai atklāju tev noslēpumu? - Viņš pieliecās man tuvāk un čukstēja: - Man bija grūti, ļoti grūti laist Milliju projām, daudz grūtāk, nekā biju domājis. Vispār tas bija tik grūti, ka esmu izlēmis ieteikt, lai viņa pārvācas pie mums uzreiz pēc mūsu atgriešanās no Taizemes. Kā tev šķiet, Greisa? Vai nebūs jauki visiem kopā tādā laimīgā ģimenītē?

Tajā brīdī sapratu, ka man ne tikai jānogalina Džeks, bet arī jāpagūst to izdarīt pirms došanās uz Taizemi. Lai cik briesmīgi bija apzināties, ka atlicis tik maz laika, tomēr konkrēts termiņš palīdzēja koncentrēties. Sava cietumsarga pavadībā ejot augšā pa kāpnēm, jau plānoju nākamo gājienu.

- Kad atnesīsi man viskiju, vai paliksi un iedzersi kopā ar mani? - jautāju, sākot izģērbties.

- Kāpēc lai es gribētu darīt kaut ko tādu?

- Jo man ir apnicis cauru diennakti sēdēt sprostā, kur nav neviena, ar ko parunāt, - gurdeni atbildēju. - Vai tu kaut spēj iedomāties, kā tas ir? Brīžiem man šķiet, ka jūku prātā. Vispār es pat gribētu, lai tas notiek, - mazliet paceļu balsi. - Ko tu tad darītu, Džek? Ko tu darītu, ja es sajuktu prātā?

- Gan jau nesajuksi, nepļāpā niekus, - viņš atcirta, iegrūžot mani guļamistabā, un aizvēra durvis.

- Varu gan sajukt! - uzsaucu viņam nopakaļ. - Varu sajukt! Un gribu viskiju īstā glāzē!

Nezinu, vai tas bija tāpēc, ka Džeks bija man liedzis visu citu, ko biju lūgusi, vai no raizēm, ka tiešām varu sajukt prātā, taču pēc desmit minūtēm viņš atgriezās ar divām viskija glāzēm.

- Paldies, - pateicos, iedzerot malciņu. - Vai drīkstu tev ko jautāt?

- Jautā vien.

- Par Tomasina lietu. Viņš apprecēja kādu aktrisi, vai ne? Denu kaut kādu? It kā atceros, ka esmu kaut ko lasījusi par to senajos laikos, kad drīkstēju lasīt avīzes.

- Denu Andersoni.

- Un viņa apgalvo, ka vīrs viņu sit?

- Es nedrīkstu apspriest savu klientu lietas.

- Taču visi mūsu šīsdienas viesi šķita gluži labi informēti par to, tātad vai nu tu neesi bijis pietiekami diskrēts, vai ari tas viss jau ir zināms plašai sabiedrībai, - saprātīgi iebildu. - Vai viņš neziedo labdarībai lielu daļu savas bagātības?

- Tas nenozīmē, ka viņš nevarētu sist sievu.

- Kāpēc Adams teica, ka viņai esot mīļākais?

- Adams tikai gribēja mani izprovocēt.

- Tātad tā nebija patiesība.

- Nepavisam. Šo pasaciņu izgudroja kāda tabloīda žurnālisti, lai diskreditētu Andersoni.

- Kāpēc lai viņi to darītu?

- Jo Antonijs Tomasins ir viens no tās lapeles akcionāriem. Tagad izdzer visu, lai varu paņemt tukšo glāzi.

Kad viņš bija aizgājis, izņēmu no matrača apakšas salvetes vīstoklīti un atvēru to. Saskaitīju tabletes - pavisam divdesmit. Man nebija ne jausmas, vai ar šo daudzumu pietiks, lai nogalinātu Džeku, turklāt dažas man būs jāizmēģina pašai, pirmkārt, lai uzzinātu, cik stipras tās ir, otrkārt, lai pārbaudītu, vai tās sadrupinātā veidā šķist ūdeni. Devos uz vannasistabu, noplēsu no ruļļa divus gabaliņus tualetes papīra un pēc rūpīgām pārdomām ietinu tajos četras tabletes, cerot, ka tās mani aizmidzinās, nenodarot lielu kaitējumu veselībai. Noliku uz grīdas papīru ar tabletēm un sabradāju ar papēdi, cik vien spēju. Nebija nekāda trauciņa, kur iebērt sasmalcinātos gabaliņus, tāpēc noskrūvēju šampūna pudeles vāciņu un sajaucu tajā sadrupinātās tabletes ar ūdeni. Tās mazliet izšķīda, taču nepietiekami, un, iedzerot maisījumu, nospriedu, ka jāatrod kāda iespēja sasmalcināt pārējās tabletes smalkākā pulverī.

Jau pēc piecpadsmit minūtēm sāku miegoties un tūlīt pēc tam cieši aizmigu. Nogulēju četrpadsmit stundas bez pārtraukuma, un pēc pamošanās man mazliet reiba galva un mocīja neciešamas slāpes. Tā kā Džeks bija gandrīz divreiz smagāks par mani, nospriedu, ka viņam apmēram tādu pašu iedarbību izraisītu astoņas tabletes, taču ar sešpadsmit nepietiktu, lai nonāvētu viņu pavisam. Tas bija būtisks sarežģījums, jo nozīmēja, ka pēc tam, kad Džeks iegrims nemaņas miegā, man būs jāatrod kāda iespēja piebeigt viņu ar citiem līdzekļiem. Taču, lai kā arī vēlējos Džeka nāvi, nebiju pārliecināta, ka liktenīgajā brīdī tiešām spēšu aiziet uz virtuvi, paņemt no atvilktnes nazi un iedurt to viņam sirdī.

Nolēmu nedomāt tik tālu uz priekšu un koncentrēju visus spēkus, cenšoties panākt, lai Džeks vakaros, atnesis man viskiju, uzkavētos mazliet ilgāk, un atkārtoju iepriekš teikto, ka baidos sajukt prātā, kad caurām dienām nav neviena, ar ko parunāt. Cerēju, ka galu galā Džeks pietiekami apradīs ar šo jauno tradīciju, lai sāktu ņemt līdzi uz manu istabu arī savu viskija glāzi kā toreiz pēc Millijas ballītes, jo, ja viņš tā nedarīs, man nebūs nekādas iespējas viņu sazāļot.

Izdevīgais brīdis pienāca, kad Tomasina lieta neizrādījās tik vienkārša, kā Džeks bija cerējis. Kad tiesas prāva ritēja jau nedēļu, es, sēžot uz gultas malas, malkojot viņa atnesto viskiju un klausoties žēlabas par Antonija Tomasina pieaicināto liecinieku lielo skaitu, ieminējos, ka, manuprāt, viņam pašam arī noderētu kaut ko iedzert, un viņš tiešām aizgāja uz virtuvi un atnesa dzeramo arī sev. Kopš tā brīža Džeks katru vakaru nesa augšā divas glāzes, un, kad sāka uzkavēties pie manis arvien ilgāk, sapratu, ka viņš jūt nepieciešamību izrunāties par dienas notikumiem tiesā. Džeks nekad neapsprieda ar mani lietas detaļas, bet no viņa teiktā varēja noprast, ka Antonijs Tomasins

sagādājis spēcīgu aizstāvību un daudzi ietekmīgi cilvēki liecina par viņa krietno raksturu. Tiesas prāva sāka ievilkties, un, tā kā Džeks vairs ne reizi nepieminēja gaidāmo ceļojumu uz Taizemi, nospriedu, ka viņš to ir atcēlis vai vismaz pārcēlis uz vēlāku laiku.

Iepriekšējā vakarā pirms paredzētās došanās ceļā Džeks atnāca uz manu istabu ar ierastajām divām viskija glāzēm.

- Dzer ātri, - viņš pavēlēja, pasniedzot man glāzi. - Jākravā mantas.

- Jākravā?

- Jā, rīt dodamies uz Taizemi, neaizmirsti.

Šausmās raudzījos uz viņu. - Bet kā mēs varam doties prom, ja tiesas prāva vēl nav beigusies? - apjukusi izdvesu.

- Rīt būs beigusies, - viņš drūmi atteica, skalinot viskiju glāzē.

- Nezināju, ka zvērinātie jau devušies apspriesties.

- Viņi apspriežas jau divas dienas. Solīja izteikt spriedumu rīt līdz pusdienlaikam.

Vērīgi nopētījusi, pamanīju, cik saguris viņš izskatās. - Tu taču uzvarēsi, vai ne?

Džeks lielā malkā gandrīz iztukšoja visu glāzi. - Tā stulbā mātīte man meloja.

- Kādā ziņā?

- Viņai tiešām bija mīļākais.

- Un tas arī bija vainīgais?

- Nē, vainīgais bija vīrs, - viņš ietiepīgi atkārtoja, jo nevarēja piespiesties pateikt ko citu, pat man ne.

- Tad jau tev nav par ko raizēties, vai ne?

Džeks iztukšoja dzēriena glāzi. - Tu nevari iedomāties, kā es priecājos, ka dosimies uz Taizemi. Ja nebūšu spējis pārliecināt zvērinātos, šis būs mans pirmais zaudējums, un žurnālistiem sāksies īstas dzīres. Varu jau iztēloties avīžu virsrakstus - “Kritušais Eņģelis” vai kaut ko tikpat banālu. Nu, vai izdzēri? Laiks kravāt mantas.

Džeka modro acu uzraudzībā ņemot drēbes no blakus esošās guļamistabas skapja, cerēju, ka viņš nepamanīs, cik satriekta esmu. Metu apģērba gabalus koferī, nemaz neapjēdzot, ko daru, tikai vienas domas pārņemta, ka jau nākamajā dienā, kad Džeks atgriezīsies no tiesas, man viņš būs jānogalina, tas bija daudz agrāk, nekā biju plānojusi to darīt, muļķīgi paļaujoties, ka ceļojums ir atcelts. Taču Džeks šķita iegrimis dziļās pārdomās, un, saprotot, cik svarīga viņam ir uzvara prāvā, raizējos, kādā noskaņojumā viņš nākamajā dienā atgriezīsies mājās. Ja būs zaudējis, varbūt uzstās, ka jādodas uz lidostu tūlīt pat, lai aizbēgtu no žurnālistiem, pat ja lidmašīna izlidos tikai vakarā. Bet tādā gadījumā man nebūs laika viņu sazāļot. Tajā naktī es lūdzu Dievu tā kā vēl nekad mūžā. Atgādināju Viņam visu ļaunumu, ko Džeks jau ir pastrādājis, un visu, ko vēl gatavojas pastrādāt. Atcerējos Molliju - kā Džeks bija ieslēdzis suņuku un atstājis nomirt no slāpēm. Atcerējos Milliju un viņai sagatavoto drausmīgo likteni. Iztēlojos baiso pagrabtelpu. Un pēkšņi biju atradusi problēmas risinājumu. Uzreiz skaidri zināju, ko darīt, lai nešaubīgi nonāvētu viņu. Tas bija lielisks plāns, tik lielisks, ka tad, ja viss izdosies, es tiešām varētu nesodīti pastrādāt slepkavību.

TAGADNE

Tikai pēc lidmašīnas pacelšanās gaisā uzdrošinos atviegloti uzelpot. Taču zinu, ka arī pēc ierašanās Bangkokā joprojām ik brīdi tramīgi atskatīšos pār plecu. Šaubos, vai vispār jebkad spēšu atbrīvoties no apdraudētības sajūtas, un, pat zinot, ka Millija ir drošībā skolā, nespēju aizdzīt bailes, ka Džeks tomēr kaut kā tiks mums klāt. Es apsvēru iespēju ņemt māsu līdzi, gribēju piezvanīt Dženisai un pateikt, ka Džeks atvēlējis Millijai savu vietu lidmašīnā, un lūgt, lai viņa atved māsu uz lidostu. Tomēr labāk būs neiesaistīt Milliju gaidāmajos notikumos. Man jau tāpat būs pietiekami grūti tēlot iecerēto lomu, tāpēc vienlaikus pieskatīt Milliju varētu būt pārāk sarežģīti. Pēc visa dažās pēdējās stundās pārciestā katrs sīkums var izsist mani no tik grūti noturamā līdzsvara. Taču atgādinu sev, ka pēc ierašanās Taizemē aiz slēgtām durvīm varēšu kaut uz brīdi nomest ārpasaulei rādāmo masku.

Pasu kontroles iziešana Bangkokā ir īsts murgs, jo visu laiku māc šaušalīgas bailes sajust Džeka roku uz pleca, pat saprotot, ka viņš nekādi nebūtu spējis nokļūt šeit pirms manis. Un tomēr pirms iesēšanās taksometrā bažīgi ieskatos šofera sejā, lai pārliecinātos, ka pie stūres nesēž Džeks.

Viesnīcā mani sirsnīgi sagaida menedžeris Но kungs, kurš toreiz uzrakstīja vēstuli par manām dīvainībām. Viņš ir pārsteigts, ka esmu ieradusies viena, bet es izrādu tikpat lielu izbrīnu, ka viņš nav saņēmis Eindžela kunga e-pasta vēstuli ar lūgumu parūpēties par mani, līdz viņš pats varēs ierasties. Но kungs apgalvo, ka izpildīs šo lūgumu ar prieku, un pauž

līdzjūtību, ka darba darīšanu dēļ vīrs nevarēs būt kopā ar mani līdz pat trešdienai.

Nojaušu, ka menedžeris vilcinās pajautāt, vai mans vīrs Džeks Eindžela kungs ir tas pats Eindžela kungs, kura vārds nesen parādījās dažās angļu avīzēs saistībā ar Antonija Toma-sina lietu. Es kā lielu noslēpumu atklāju, ka mans vīrs tiešām ir tas pats un mēs ļoti ceram uz Но kunga diskrētumu, jo vēlamies, lai neviens nezinātu, kur pašlaik uzturamies. Viņš stāsta, ka vakar dzirdējis ārzemju ziņās par Tomasina kunga attaisnošanu, un, kad es apstiprinu, ka tā tiešām ir, viņš ieminas, ka Eindžela kungs laikam ir apbēdināts. Es atbildu, ka Eindžela kungs ir pat ļoti apbēdināts, vēl jo vairāk tāpēc, ka šī ir pirmā zaudētā lieta visas viņa karjeras laikā. Piereģistrējot mani, Но kungs jautā, kā jūtos - dodot smalku mājienu uz manu garīgo stāvokli - un vai lidojums bija patīkams. Kad atzīstos, ka bija grūti aizmigt, viņš atbild, ka tik labam klientam kā Eindžela kungs viņš var izrādīt labvēlību, ierādot vienu no luksusnumuriem. Esmu gatava krist viņam ap kaklu no lielā atvieglojuma, ka nebūs jāatgriežas tajā pašā istabā, kur pirmoreiz apjautu, ar kādu briesmoni esmu apprecējusies.

Но kungs uzstāj, ka pats grib pavadīt mani uz jauno numuru. Man ienāk prātā, ka viņš varbūt brīnīsies, kāpēc mēs vienmēr apmetamies tik mazā un pieticīgā istabā, ja jau Džeks ir tik slavens advokāts. Tāpēc īpaši ieminos, ka mans vīrs atpūtas ceļojumu laikā grib saglabāt anonimitāti, tāpēc cenšas nepiesaistīt uzmanību un nesvaidās ar naudu. Es gan to pasaku mazliet citādiem vārdiem, bet menedžeris saprot domu.

Pēc Но kunga aiziešanas ieslēdzu televizoru un sameklēju Sky News. Arī Āzijā Tomasina lieta ir svarīga sensācija, un, vērojot, kā Antonijs Tomasins iepriekšējā dienā pēc iznākšanas no tiesu nama uzrunā reportierus, tālumā viņam aiz muguras parādās Džeks žurnālistu ielenkumā. Nespējot ilgāk to skatīties, steidzīgi izslēdzu televizoru. Izmisīgi kāroju pēc dušas, taču vispirms jāpiezvana diviem cilvēkiem - Dženisai un Džekam, lai

pateiktu, ka esmu ieradusies veiksmīgi. Par laimi, abus numurus zinu no galvas - Džeka numuru vēl kopš mūsu iepazīšanās, bet Dženisas tāpēc, ka tas ir vissvarīgākais numurs pasaulē. Ieskatos rokaspulkstenī - trīs pēcpusdienā pēc vietējā laika, tātad Anglijā ir deviņi no rīta. Kā jau Džeka Eindžela sievai pienākas, pirmajam zvanu viņam. Uz īsu mirkli pārņem panika, baidoties, ka varbūt viņš ir nomainījis numuru pagājušā gada laikā, tāpēc sajūtu milzu atvieglojumu, kad atsaucas viņa balss pasts. Dziļi ievelku elpu, lai saņemtos, un atstāju īsti mīlošas sievas cienīgu ziņu, tādu, kāda būtu iederējusies manā dzīvē, ja sapņi būtu piepildījušies.

- Sveiks, mīļum, tā esmu es. Atceros - tu teici, ka varbūt neatbildēsi, tomēr cerēju, ka atbildēsi. Kā jau noproti, es jau tagad ilgojos pēc tevis. Varbūt tu vēl guli? Gribēju tikai pateikt, ka ierados veiksmīgi, un vai zini ко? Но kungs lielā līdzjūtībā par to, ka esmu viena, ierādīja mums labāku numuru! Un tomēr zinu jau tagad, ka man te bez tevis būs ļoti skumīgi. Ceru, ka žurnālisti tevi pārāk nevajā un papīru rakstīšana sokas labi. Tikai nepārstrādājies pārāk un, ja ir brīvs brītiņš, piezvani man, lūdzu. Es esmu 107. numurā un vēlāk mēģināšu zvanīt tev atkal. Mīlu tevi, pagaidām atā!

Nolieku klausuli un zvanu Dženisai uz mobilo. Šajā laikā sestdienas rītā viņa un Millija parasti jau ir pabrokastojušas un dodas uz staļļiem uz Millijas jāšanas nodarbību. Kad Dženisa uzreiz neatbild, mana sirds sāk dauzīties bailēs, ka Džeks varbūt tomēr kaut kā ir ticis klāt Millijai. Tomēr galu galā aprūpētāja atsaucas, un, runājot ar viņu, atceros pieminēt, ka Estere ar bērniem gatavojas nākamajā dienā doties apciemot Milliju. Pēc tam aprunājos arī ar Milliju un, pārliecinājusies, ka viņa vismaz pagaidām ir drošībā, sāku justies mierīgāk.

Ieeju vannasistabā. Duša atrodas stūrī, paslēpta aiz necaurspīdīgām durvīm, tātad nevaru to izmantot, jo vienmēr pastāv iespējamība, lai gan niecīga, ka, iznākot no kabīnes, ieraudzīšu savā priekšā Džeku. Paskatos uz vannu un nospriežu, ka,

atstājot atvērtas gan vannasistabas, gan guļamistabas durvis, varēšu pārredzēt arī dzīvojamo istabu un tātad arī durvis uz gaiteni. Pārliecinājusies ielaižu vannā ūdeni, izģērbjos un uzmanīgi iegremdējos siltajā peldē. Kad ūdens sniedzas jau pāri pleciem, atslābst briesmīgā spriedze, kas bija mani pārņēmusi kopš trijiem pēcpusdienā iepriekšējā dienā, un sāku raudāt smagos, krampjainos šņukstos, kas laužas no pašiem sirds dziļumiem, arvien vairāk pieņemoties spēkā.

Kad beidzot spēju saņemties, ūdens jau ir pilnīgi atdzisis. Izkāpju no vannas, ietinos viesnīcas izsniegtajā baltajā frotē peldmētelī un dodos uz guļamistabu. Sajūtu mežonīgu izsalkumu, tāpēc paņemu apkalpošanas numurā ēdienkarti. Zinu, ka pienāks brīdis, kad būs jāiziet no numura, lai varētu turpināt spēlēt savu lomu un izlikties, ka viss ir kārtībā, taču pagaidām vēl nespēju. Pasūtu lielo kārtaino sviestmaizi, bet, kad to atnes, esmu tā pārbijusies, ka nespēju atvērt durvis, pat neatsvabinot durvju ķēdi, jo baidos, ka ieraudzīšu aiz tām stāvam Džeku. Tāpēc lieku atstāt paplāti ārpusē pie durvīm, kas arī nav daudz labāk, jo varbūt ļaundaris uzglūn, paslēpies gaitenī, gatavs uzklupt, tikko parādīšos. Kad beidzot saņemu drosmi pavērt durvis tikai tiktāl, lai ievilktu paplāti istabā, jūtos kā uzvarētāja un iedomājos, ka kopā ar sviestmaizi vajadzēja pasūtīt arī pudeli vīna, lai varētu to nosvinēt. Taču atgādinu sev, ka gan jau būs pietiekami daudz laika svinēšanai vēlāk, kad viss būs beidzies, -apmēram pēc piecām dienām, ja mani aprēķini ir pareizi. Vai tā ir vai nav, man nav ne jausmas. Vismaz pagaidām.

Kad esmu paēdusi, izkravāju koferi un ieskatos rokaspulk-stenī. Ir tikai pusseši pēcpusdienā, un, tā kā pirmajā vakarā pēc ierašanās man nav obligāti jāiet vienai vakariņot, nospriežu, ka drīkstu palikt numurā līdz pat nākamajam rītam. Pēkšņa noguruma pārņemta, atlaižos gultā, nemaz īsti necerot, ka izdosies aizmigt. Tomēr aizmiegu gan, bet, kad nākamreiz atveru acis un ieraugu, ka istabā valda tumsa, izlecu no gultas, sirdij

šausmās dauzoties, un skrienu pa istabu, ieslēdzot visas gaismas. Saprotu, ka tagad gan vairs neizdosies aizmigt, baidoties, ka pēc pamošanās ieraudzīšu Džeku draudīgi stāvam manā priekšā, tāpēc samierinos ar ilgu bezmiega nakti, kavējoties vientujās pārdomās.

Kad pienāk rīts, apģērbjos, paņemu tālruņa klausuli un zvanu Džekam.

- Sveiks, mīļum, nemaz īsti necerēju, ka atbildēsi, jo Anglijā ir divi naktī un tu noteikti esi aizmidzis, bet gribēju tikai atstāt ziņu, ko varēsi noklausīties no rīta, kad pamodīsies. Gribēju piezvanīt vakar vakarā pirms gulētiešanas, taču sešos pēcpusdienā atlaidos gultā un pamodos pirms desmit minūtēm, tad nu iedomājies, kā biju nogurusi! Tūlīt iešu lejā brokastot, bet ko pēc tam darīt visu dienu, nav ne jausmas. Varbūt iešu pastaigāties, bet varbūt tikai pagozēšos pie baseina. Vai piezvanīsi man, kad pamodīsies? Ja nebūšu numurā, vienmēr vari atstāt ziņu reģistratūrā. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu briesmīgi tālu no tevis, - un, protams, tā arī ir. Atceries, mīlu tevi un ilgojos pēc tevis, neaizmirsti piezvanīt.

Dodos lejā brokastot. Но kungs dežurē aiz letes. Viņš jautā, vai esmu labi izgulējusies, un atbildu apstiprinoši. Viņš iesaka ieturēt brokastis uz terases, un es šķērsoju vestibilu, atceroties visas tās reizes, kad Džeks veda mani uz ēdamzāli kā arestanti, cieši satvēris aiz elkoņa un čukstēdams ausī ļaunus draudus.

Izgājusi ārā, paņemu augļus un pankūkas un atrodu galdiņu stūrī, gudrojot, vai vēl kāds cilvēks pasaulē kādreiz bijis tikpat nežēlīgi piemuļķots kā es. Šķiet dīvaini, ka tā arī nevarēšu nevienam izstāstīt, ko esmu pārcietusi, pateikt, ar kādu briesmoni biju precējusies, - ja vien viss beigsies tā, kā esmu iecerējusi.

Ēdu nesteidzīgi, īsinot laiku, un pavisam nejauši atklāju, ka, pastiepjot kaklu, varu saskatīt sestā stāva istabas balkonu, kur esmu pavadījusi tik ilgu laiku vientulībā. Nosēžu uz terases vairāk nekā stundu, nožēlojot, ka neesmu paņēmusi līdzi nevienu grāmatu. Tāda vientuļa sēdēšana bez jebkādas nodarbes var izskatīties aizdomīga, jo cilvēki taču parasti nebrauc atpūtas ceļojumā bez grāmatas, ko palasīt, ja nu vienīgi tad, kad dodas ceļā steigšus. Neskaidri atceros, ka Džeka pavadībā gāju gar kādu lietotu grāmatu veikaliņu ceļā uz fotografēšanos, lai iemūžinātu mūsu lielisko kopīgo atpūtu Bangkokā, tāpēc atstāju viesnīcu un dodos meklēt veikaliņu. Atrodu to bez grūtībām -tas ir tik jauks un mājīgs, tomēr neuzdrošinos uzkavēties pārāk ilgi, lai tas nešķistu uzkrītoši, tāpēc nopērku dažas grāmatas un atgriežos viesnīcā, brīnoties, ka tagad šajās sienās, kur vēl nesen esmu pārcietusi tādas šausmas, jūtos gandrīz vai droši.

Atgriezusies numurā, uzvelku bikini un dodos uz baseinu, bruņojusies ar grāmatu un dvieli. Pēc peldes izkāpjot no baseina, pamanu, ka daži vīrieši mani vēro, un, ja vien viņi mēģinās mani uzrunāt, gatavojos skaidri pavēstīt, ka pēc divām dienām ieradīsies mans vīrs. Pavadu laiku, līdz trijiem lasot grāmatu un peldoties, pēc tam atstāju terasi un atgriežos numurā ierunāt vilšanās pilnu ziņu Džeka mobilajā.

- Džek, te atkal es. Visu laiku gaidīju tavu zvanu, bet tu varbūt vēl neesi pamodies, un tā jau būtu tikai laba zīme, jo es taču raizējos, ka tu bendē veselību, strādādams caurām diennaktīm. Es visu rīta cēlienu pavadīju pie baseina, bet tagad došos pastaigāties. Piezvanīšu, kad atgriezīšos. Mīlu tevi.

Apmēram stundu pavadu numurā, pēc tam dodos lejā uz vestibilu, īsi pamāju ar roku Но kungam, kurš laikam ari strādā augām diennaktīm, un izeju ārā pa galvenajām durvīm. Kādu brīdi pastaigājusi apkārt, nokļūstu tirgū, kur pavadu laiku, izvēloties zīda šalles Dženisai un Millijai. Nopērku dažas pastkartes, sameklēju bāru, kur pasūtu bezalkoholisku kokteili, palasu grāmatu, uzrakstu kartītes un nesaprotu, kā lai aizpildu pāris turpmāko dienu.

Dodos atpakaļ uz viesnīcu, kur mani uzreiz notver Но kungs, kurš grib zināt, vai es jauki pavadu laiku. Atzīstos, ka bez Džeka īsti nezinu, ko iesākt, un jautāju, vai varbūt varu pieteikties kādā ekskursijā nākamajā dienā. Viņš pastāsta, ka daži viesnīcas viesi gatavojas doties divu dienu braucienā uz kādiem seniem tempļiem, un jautā, vai es vēlētos tiem pievienoties. Tas ir lielisks piedāvājums, taču man ir svarīgi neizrādīt pārāk dedzīgu vēlmi, tāpēc mazliet šaubos un minstinos, taujāju, kad tieši paredzēts atgriezties, un atgādinu, ka Džeks ieradīsies trešdienas ritā. Viņš apsola, ka atgriezīšos viesnīcā otrdienas vakarā, un vēl pēc nelielas vilcināšanās ļaujos pierunāties. Piebilstu, ka nākamajā rītā paredzētās īpaši agrās celšanās dēļ varbūt labāk vakariņošu numurā, un viņš piekrīt, ka tā ir prātīga doma. Atgriežos istabā un atkal piezvanu Džekam.

- Sveiks, mīļum, joprojām nav nekādas ziņas no tevis, tāpēc iedomājos, ka varbūt esi devies pusdienot pie Esteres, jo viņa solīja kādā brīdī tevi uzaicināt. Es viņai teicu, ka tu droši vien būsi pārāk aizņemts, tomēr varbūt esi paņēmis nelielu pārtraukumu. Lai vai kā, es tikai gribēju paziņot, ka pieteicos doties divu dienu ekskursijā uz kaut kādiem tempļiem, izbraucu rīt agri no rīta. To ieteica Но kungs, un tā es vismaz varēšu labāk pavadīt laiku, līdz sagaidīšu tevi. Žēl, ka nevarēšu vairs piezvanīt līdz pat otrdienas vakaram, kas tev būs otrdienas pēcpusdiena. Kad atgriezīsimies Anglijā, noteikti nopirkšu mobilo! Bet piezvanīšu uzreiz pēc atgriešanās viesnīcā un, cerams, notveršu tevi pirms došanās uz lidostu. Varbūt es varētu sagaidīt tevi Bangkokas lidostā? Zinu, ka tu iebildi un gribēji pats doties uz viesnīcu, bet varbūt būsi pārdomājis pēc manas četru dienu prombūtnes! Nespēju vien sagaidīt, kad atkal tiksimies, un uzreiz varu pateikt, ka nekad vairs nedošos nekur uz ārzemēm bez tevis, lai cik daudz darba tev būtu. Tagad gan man laiks kravāt mantiņas ekskursijai. Atceries, ka es tevi ļoti mīlu. Parunāsim otrdien. Un nepārstrādājies!

Nākamajā rītā dodos ekskursijā un iepazīstos ar kādu jauku pusmūža pāri, kas labprāt pieņem mani savā sabiedrībā, kad paskaidroju, ka esmu viena, jo gaidu, kad man pievienosies vīrs. Stāstu viņiem par Džeku un viņa lielisko darbu, aistāvot

pazemotas sievietes, tik pārliecinoši, ka pati gandrīz vai sāku tam ticēt. Viņi drīz vien izdara īsto secinājumu, jo ir lasījuši avīzes, un es atzīstu, ka Džeks Eindžels tiešām ir mans virs. Par laimi, viņi ir pietiekami diskrēti, lai nepieminētu Tomasina lietu, taču nojaušu, ka viņiem ļoti kārotos par to parunāt. Pastāstu ari par Milliju, par to, kā priecājamies, ka viņa pārvāksies pie mums, un kā man paveicies ar tik saprotošu un atsaucīgu vīru. Stāstu par mūsu māju, par Millijas dzelteno guļamistabu un ballīti, ko pirms dažām nedēļām sarīkojām viņas astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Kad otrdienas vakarā atgriežamies viesnīcā vēlāk, nekā bija paredzēts, esam kļuvuši par tuviem draugiem, un, dodoties uz saviem numuriem, labprāt pieņemu viņu laipno uzaicinājumu kopā ar Džeku pavakariņot ar viņiem, kad viņš ieradīsies.

Atgriezusies istabā, ieskatos rokaspulkstenī. Ir gandrīz vienpadsmit, tātad Anglijā - pieci pēcpusdienā. Gluži iespējams, ka Džeks jau devies uz lidostu, tāpēc zvanu viņam uz mobilo, kur atsaucas balss pasts. Šoreiz cenšos izrādīt lielas raizes.

- Džek, tā esmu es. Tikko atgriezos no ekskursijas uz tempļiem, bet vēlāk, nekā bija domāts, un nespēju noticēt, ka tu joprojām neatbildi uz zvaniem. Ceru, tas nav tāpēc, ka tu strādā, jo drīz jau būs laiks doties uz lidostu, ja vien neesi jau izbraucis. Vai tu, lūdzu, varētu piezvanīt man, tiklīdz saņemsi šo ziņu, lai es zinātu, ka tu šovakar izlido, kā bija paredzēts? Atceros - tu teici, ka nebūsi sazvanāms, tomēr biju cerējusi, ka varēšu parunāt vismaz vienreiz, pirms tu dosies šurp! Un biju cerējusi, ka tu piezvanīsi uz viesnīcu manas prombūtnes laikā un atstāsi ziņu. Negribu krist tev uz nerviem, tomēr sāku jau mazliet raizēties par tavu klusēšanu - ceru, tas nav tāpēc, ka negribi teikt bēdīgo ziņu, ka ieradīsies ne ātrāk par ceturtdienu? Lai vai kā, lūdzu, piezvani man, tiklīdz saņemsi šo ziņu. Nebaidies mani pamodināt, jo es nemaz neiešu gulēt!

Nogaidu apmēram pusstundu, tad vēlreiz zvanu uz viņa mobilo. Kad atkal atsaucas balss pasts, atstāju ziņu “Te atkal

es, piezvani man”. Vēl pēc pusstundas tikai sarūgtināti nopūšos klausulē, nesakot ne vārda. Pieeju un sameklēju somiņā Džeka vizītkarti un piezvanu uz viņa biroju. Atbild sekretāre, un es, nenosaucot savu vārdu, lūdzu savienot ar Ādamu.

- Sveiks, Adam, Greisa zvana.

- Greisa! Kā tev klājas? Kā Taizeme?

- Man viss ir labi, un Taizeme tikpat skaista kā vienmēr. Iedomājos, ka varbūt tu vēl būsi darbā, - ceru, ka neiztraucēju?

- Nē, viss kārtībā, man bija tikšanās ar kādu klientu, bet viņš, par laimi, tikko aizgāja. Šī ir viena no tādām lietām, kuras diez ko negribu uzņemties, - viņa sieva nolēmusi viņu stingri izpurināt, bet man ir viņa mazliet žēl. Taču, protams, nedrīkst ļaut emocijām iejaukties, - viņš piebilst iesmejoties.

- Tas noteikti nenāktu par labu biznesam, - piekritu. - Vispār es tevi ilgi neaizkavēšu, gribēju tikai pajautāt, vai nedēļas nogalē esi saticis Džeku vai vismaz runājis ar viņu, jo es nekādi nevaru viņu sazvanīt un sāku jau nedaudz raizēties. Zinu, ka viņš negribēja atbildēt uz zvaniem, baidoties no žurnālistiem, taču cerēju, ka uz maniem zvaniem gan atbildēs. Varbūt tev ir veicies labāk?

Iestājas īss klusuma brīdis. - Vai tu gribi teikt, ka Džeks vēl joprojām ir Anglijā?

- Jā, vismaz līdz šīsdienas vakaram. Atceries, viņš izlidos ar vakara reisu - vismaz es tā ceru. Viņš gan teica, ka varbūt nevarēs tikt šurp ātrāk par ceturtdienu, bet man šķita, ka to viņš nedomā nopietni. Nelaime tāda, ka nevaru viņu sazvanīt.

- Greisa, es tiešām nezināju, ka Džeks ir šeit, biju domājis, ka viņš ir Taizemē kopā ar tevi. Man šķita, ka viņš aizlidoja piektdienas vakarā pēc tiesas prāvas beigām.

- Nē, viņš lika man doties šurp vienai. Teica, ka grib vispirms sakārtot visus dokumentus, jo pārāk nepatīkami būtu tos atstāt un ķerties klāt pēc atgriešanās.

- To es it kā varu saprast. Kas var būt ļaunāks kā, atgriežoties no atpūtas ceļojuma, atrast uzkrājušos vecus darbus, turklāt

īpaši nepatīkami ir tad, ja tie ir saistīti ar zaudētu lietu. Laikam viņš bija ļoti sarūgtināts.

- Tā varētu teikt, - piekrītu. - Vispār tik nomāktu es Džeku vēl nekad nebiju redzējusi, tāpēc arī gribēju palikt mājās. Bet viņš uzstāja, ka vēlas palikt viens, ka manā klātbūtnē viņam darbi veiksies lēnāk, un tad mums abiem atpūta ies secen. Un te nu es esmu.

- Starp mums runājot, es jau pašā sākumā nesapratu, kāpēc viņš vispār uzņēmās šo lietu.

- Varbūt ļāva emocijām iejaukties, - ieminos. - Bet, starp citu, Adam, tu taču zināji gan, ka viņš paliek mājās, vai tad nepiedāvāji šovakar aizvest viņu uz lidostu?

- Kad?

- Nu droši vien piektdien, kad viņš tev pateica, ka paliek mājās.

- Atvaino, Greisa, es diemžēl neesmu runājis ar Džeku kopš piektdienas rīta, kad viņš devās uz tiesu, taču atstāju ziņu balss pastā, izsakot līdzjūtību par zaudējumu. Vai tu gribi teikt, ka neesi sazinājusies ar viņu kopš došanās uz Taizemi?

- Jā. Sākumā pārāk neuztraucos, jo Džeks jau brīdināja, ka neatbildēs uz zvaniem, turklāt biju devusies divu dienu ekskursijā. Taču biju cerējusi, ka viņš vismaz piezvanīs un atstās ziņu viesnīcas tālrunī, ka šovakar viss noritēs pēc plāna. Varbūt viņš jau ir devies uz lidostu - tu jau zini, kāda ir satiksme sastrē-gumstundā, - taču man visu laiku atsaucas balss pasts. Es zinu, ka, braucot pie stūres, viņš nekad neatbild uz zvaniem, tomēr esmu noraizējusies.

- Varbūt viņš aizmirsis ieslēgt tālruni, ja jau tas ir izslēgts kopš piektdienas?

- Varbūt. Nu tad, Adam, neaizkavēšu tevi vairs ilgāk, gan jau viss ir kārtībā.

- Vai gribi, lai piezvanu dažiem cilvēkiem un pajautāju, vai tie nedēļas nogalē ir vismaz runājuši ar Džeku? Vai tad tev būtu mierīgāks prāts?

Manā balsī ieskanas patiess atvieglojums. - Jā, pavisam noteikti. Vari mēģināt piezvanīt Esterei - vedot mani uz lidostu, viņa teica, ka gribot nedēļas nogalē uzaicināt Džeku ciemos.

- Piezvanīšu.

- Paldies, Adam. Un, starp citu, kā klājas Daienai un bērniem?

- Viņiem viss labi. Tagad apzvanīšu visus un uzreiz ziņošu tev. Vai vari pateikt savu numuru viesnīcā?

Nolasu to no viesnīcas piezīmju bloknota, kas atrodas uz galdiņa pie gultas, un apsēžos uz gultas malas, lai gaidītu. Mēģinu lasīt, taču ir grūti koncentrēties. Apmēram pēc pusstundas Adams atzvana, lai ziņotu, ka nav atradis nevienu, kurš nedēļas nogalē būtu runājis ar Džeku, taču vairāki bija viņu satikuši birojā pirms došanās uz tiesu.

- Es pats arī vairākas reizes mēģināju zvanīt viņam, taču ikreiz atsaucās balss pasts, tāpat arī Esterei, kad viņa centās sazvanīt Džeku. Taču tas vēl neko nenozīmē - kā jau teicu, varbūt viņš tikai aizmirsis ieslēgt tālruni.

- Es gan šaubos, vai tā varētu būt, jo īpaši, zinot, ka es gribēšu ar viņu runāt. Un man ienāca prātā vēl kas: kāpēc viņš man teica, ka tu piedāvājies aizvest viņu uz lidostu, ja tā nemaz nebija?

- Varbūt viņš gribēja lūgt man to, bet pēc tam pārdomāja? Klau, neraizējies tik loti, gan jau viss ir kārtībā. Es nemaz nešaubos, ka viņš izlidos ar šīvakara reisu.

- Kā tev šķiet - ja es pēc pāris stundām piezvanītu uz British Airways, vai viņi pateiktu, Džeks ir reģistrējies vai nav?

- Nē, neteiktu, ja vien tas nav ārkārtas gadījums. Pasažieru konfidencialitāte un tā tālāk.

- Tad laikam man atliek vien gaidīt līdz rītdienas rītam, -nopūšos.

- Nu tad, kad viņš ieradīsies, noteikti izsaki stingro rājienu par sagādātajām raizēm. Un liec, lai atsūta man īsziņu, ka viss beidzies labi.

- Tad varbūt vari pateikt man sava mobilā numuru? - Viņš to nosauc, un es pierakstu. - Paldies, Adam.

Atkal nespēju aizmigt. Agri nākamajā rītā, smalki saposusies un burvīgi uzkrāsojusies, noeju lejā vestibilā. Но kungs atkal dežurē pie reģistratūras letes. Viņš uzreiz noprot, ka esmu atnākusi sagaidīt Džeku, un brīdina, ka varbūt būs jāgaida ilgi, jo pie pasu kontroles parasti ir rindas un arī brauciens ar taksometru no lidostas prasīs laiku. Viņš iesaka vispirms aiziet pabrokastot, bet es atbildu, ka labāk pagaidīšu Džeku, jo viņš pēc ceļa noteikti būs izsalcis.

Atrodu ērtu sēdvietu netālu no galvenās ieejas un iekārtojos uz gaidīšanu. Laikam ritot, sāku bažīgi ieskatīties rokaspulkstenl un, kad jau ir skaidri redzams, ka nav kaut kas kārtībā, pieeju pie Но kunga un jautāju, vai viņš varētu uzzināt, vai Londonas reiss ielidojis laikā. Viņš ieskatās datora ekrānā, un, uzzinot, ka reiss tiešām ir aizkavējies un lidmašīna nolaidīsies kuru katru brīdi, es nespēju noticēt šādai veiksmei, jo tad man vēl pāris stundu nebūs jātēlo panika. Но kungs pasmaida, pamanot atvieglojuma izteiksmi manā sejā, un atzīstos, ka tiešām biju sākusi raizēties par Džeka kavēšanos. Atgriežos savā gaidīšanas posteni, un Но kungs atnes man kanniņā tēju laika īsināšanai.

Kad pēc gandrīz divām stundām Džeks joprojām nav ieradies, ir pienācis laiks izrādīt nemieru. Palūdzu atļauju piezvanīt no reģistratūras tālruņa un, sastādot Džeka numuru, paskaidroju Но kungam - lai gan Džeks brīdināja mani, ka varbūt varēs izlidot tikai ar trešdienas vakara reisu, es tomēr raizējos, jo tādā gadījumā viņš būtu piezvanījis, lai man to paziņotu. Kad atkal atsaucas balss pasts, ierunājos trīcošā balsi, valdot vilšanās un sarūgtinājuma asaras.

- Džek, kur tu esi? Es zinu, ka reiss kavējās, bet tagad gan tev jau būtu jābūt klāt. Ceru, tas nenozīmē, ka ieradīsies tikai rit, - tādā gadījumā vajadzēja gan vismaz brīdināt mani. Vai tu spēj iedomāties, kā es raizējos, veselas četras dienas nesaņemot no tevis nekādu ziņu? Pat ja negribēji atbildēt uz zvaniem, varēji

atzvanīt man, tu taču noteikti saņēmi visas manas ziņas. Lūdzu, Džek, piezvani, nespēju vairs ilgāk nīkt neziņā. Nevaru gan žēloties, ka te par mani nerūpējas, - steidzīgi piebilstu, zinot, ka Но kungs klausās, - jo tādā ziņā viss ir kārtībā, tikai gribu, lai tu būtu kopā ar mani. Lūdzu, piezvani un pasaki, kas notiek, - es pašlaik esmu vestibilā, bet tūlīt iešu atpakaļ uz numuriņu. Vari atstāt ziņu ari Но kungam reģistratūrā. Mīlu tevi.

Nolieku klausuli un uztveru Но kunga līdzjūtīgo skatienu. Viņš iesaka aiziet pabrokastot un, kad atbildu, ka neesmu izsalkusi, apsola pasaukt mani, ja Džeks zvanīs, tad nu ļauju viņam pierunāt mani kaut mazliet ieēst.

Pa ceļam uz terasi satieku Margaretu un Ričardu - pāri, ar ko iepazinos ekskursijā, - un ar gaužām asarām acis stāstu viņiem, ka Džeks nav ieradies. Viņi iesaka neraizēties, atgādina, ka viņš taču pats bija mani brīdinājis, ka varbūt aizkavēsies, un uzstāj, lai pavadu dienu kopā ar viņiem. Es atbildu, ka turpmākās pāris stundas gribu palikt viesnīcā, ja nu gadījumā Džeks zvanīs vai pēkšņi ieradīsies, bet, ja ne, tad pievienošos viņiem pēcpusdienā.

Dodos atpakaļ uz numuru un piezvanu Ādamam. Nopriecājos, ka viņš neatbild, jo man daudz ērtāk ir tikai atstāt ziņu, ka Džeks ar šo reisu neatlidoja. Vēlāk noeju lejā satikties ar Margaretu un Ričardu, nemaz neslēpjot raizes, ka joprojām neesmu saņēmusi nekādu ziņu no Džeka, turklāt arī pažēlojos viņiem, ka vēl vairākas reizes esmu veltīgi pūlējusies sazvanīt viņu uz mobilo. Abi jaunie paziņas ir bezgala laipni, un es priecājos, ka viņi palīdz man uz bridi atrauties no drūmajām domām. Tērzējot ar viņiem, laiku pa laikam veltīgi zvanu Džekam uz mobilo, atkal un atkal mudinot atzvanīt man.

Vakarā jaunie draugi neļauj man vienai sēdēt un skumt, tāpēc kopīgi ieturam vakariņas, kuru laikā viņi līksmi atkārto, cik ļoti gaida iepazīšanos ar Džeku nākamajā rītā. Atgriežos savā istabā tikai ap pusnakti un atrodu ziņu no Ādama, kurā viņš atvainojas par neatbildēšanu uz manu zvanu un jautā, vai es vēlētos, lai

viņš aizbrauc uz mūsu māju noskaidrot, vai Džeks joprojām ir tur. Atzvanu viņam un atbildu, ka, protams, tas būtu labi, ja vien nav grūti, bet tad attopamies, ka tad, ja Džeks gatavojas lidot ar vakara reisu, viņš droši vien jau būs izbraucis uz lidostu. Tāpēc saku Ādamam, lai veltīgi nepūlas, un apsolu piezvanīt, tiklīdz Džeks būs klāt, un mēs atkal pajokojam par stingro rājienu par mums visiem sagādātajām raizēm.

Nākamajā rītā Margareta un Ričards ir kopā ar mani, gaidot Džeka ierašanos no lidostas, tāpēc paši savām acīm redz, cik satriekta esmu, kad viņš neparādās. Paklausot Margaretas ieteikumam, mēģinu uzzināt no British Airways, vai Džeks atlidoja ar šo reisu, bet viņi nespēj man palīdzēt, tāpēc zvanu uz Lielbritānijas vēstniecību. Paskaidroju visu, un varbūt tāpēc, ka Džeka vārds ir zināms sabiedrībā, vēstniecības darbinieki apsola palīdzēt. Kad tie atzvana un apstiprina, ka Džeks neatlidoja ar šo reisu, es izplūstu asarās. Spēju saņemties tikai tik daudz, lai pateiktu, ka viņa laikam nav ari mājās, taču ierēdņi tikai līdzjūtīgi paskaidro, ka pašlaik manā labā neko citu nevarot darīt. Viņi iesaka man piezvanīt draugiem un radiem Anglijā, lai noskaidrotu, vai tie zina, kur ir Džeks, un tad es pateicos viņiem un nolieku klausuli.

Margareta stāv blakus, kad piezvanu Ādamam un bažīgi trīcošā balsī izstāstu bēdigos jaunumus. Viņš tūlīt pat piesakās braukt uz mūsu māju un pēc pusstundas atzvana, lai ziņotu, ka stāv ārā pie vārtiem, bet visas durvis un logi ir ciet un neviens neatsaucas viņa zvanīšanai. Tad nu sāku raizēties, ka Džeks ceļā uz lidostu cietis avārijā, bet Adams mierina mani, lai uzreiz neiedomājos visļaunāko, tomēr apsola ievākt ziņas. Ieminos, ka Lielbritānijas vēstniecībā man ieteica noskaidrot, vai kāds ir runājis ar Džeku pēc manas aizbraukšanas, un Adams apsola apzvanīt paziņas manā vārdā.

Kamēr gaidu Ādama atbildi, piezvana Daiena, lai mierinātu mani un apstiprinātu, ka viņas virs tiešām dara visu iespējamo, lai sadzītu pēdas Džekam. Kādu bridi patērzējam, bet, kad esmu

nolikusi klausuli, Margareta sāk saudzīgi uzdot jautājumus, un es apjaušu, ka abi ar Ričardu sākuši gudrot, vai tik Džeka dzīvē nav ienākusi kāda cita sieviete, kāda, ar kuru viņš kopā varētu būt aizbēdzis. Šausmu pārņemta, atzīstos, ka tas gan man nebija ienācis prātā, jo, spriežot pēc viņa izturēšanās, šādas aizdomas nebija radušās, taču droši vien jāapsver ari šāda iespējamība.

Tālrunis iezvanās atkal.

- Greisa?

- Jā, Adam, - atsaucos nedrošā balsi, it kā baidītos no gaidāmajiem jaunumiem. - Vai izdevās kaut ko noskaidrot?

- Tikai to, ka Džeks nav uzņemts nevienā no manis apzvanītajām slimnīcām, un tā ir laba ziņa.

- Ir gan, - piekrītu, atvieglojumā nopūšoties.

- Apzvanīju ari visus iespējamos paziņas, kas tik ienāca prātā, taču neviens dažu pēdējo dienu laikā ar Džeku nav sazinājies. Tāpēc diemžēl esam atgriezušies sākuma pozīcijās.

Paraugos uz Margaretu, un viņa uzmundrinoši pamāj ar galvu. - Adam, vai drīkstu tev ko jautāt? - ieminos.

- Jautā vien.

- Vai varētu būt, ka Džekam bija mīlas dēka, varbūt ar kādu kolēģi birojā? - steidzīgi izdvešu šos vārdus.

- Mīlas dēka? Džekam? - Adams šķiet sašutis. - Nē, protams, ne. Viņš neko tādu neatļautos. Pirms iepazīšanās ar tevi viņš sievietēm gandrīz nepievērsa uzmanību, bet pēc tam vispār neskatījās ne uz vienu citu. Gan jau tu pati to zini, Greisa.

Noprotot, kāda ir atbilde, Margareta draudzīgi saspiež manu plaukstu.

- Zinu gan, - nokaunējusies atzīstu. - Tikai nevaru iedomāties nevienu citu iemeslu, kāpēc lai viņš tā pazustu bez pēdām.

- Vai tev ir zināmi vēl kādi viņa draugi, kādi ļaudis, kurus es varbūt nepazīstu?

- Nē, it kā ne, - atbildu. - Pagaidi, Moira un Džailzs, atceries, tas pāris, kas bija Millijas ballītē. Varbūt tu varētu sazināties ar viņiem? Tikai es nezinu viņu numuru.

- Atstāj to manā ziņā. Kāds ir viņu uzvārds?

- Laikam Kilbērni-Hozi.

- Piezvanīšu viņiem un uzreiz ziņošu tev, - viņš apsola.

Kad pēc pusstundas Adams atzvana un pavēsta, ka arī

Moira un Džailzs nav saņēmuši nekādu ziņu no Džeka, sāku satraukties arvien vairāk. Neviens īsti nezina, kā tagad rīkoties. Margareta, Ričards, Adams un Daiena ir vienisprātis, ka vēl ir pāragri pieteikt policijā Džeka pazušanu, tāpēc viņi iesaka man atpūsties, kaut mazliet pagulēt un nogaidīt, vai viņš neieradīsies nākamajā rītā.

Viņš neierodas. Diena paiet apjukuma miglā, jo visas rūpes uzņēmušies Но kungs, Margareta, Ričards un Adams. Gribu atgriezties mājās, bet viņi pierunā mani palikt vēl vienu dienu, ja nu gadījumā Džeks parādīsies, un es paklausu. Agrā pēcpusdienā, kad Anglijā ir astoņi no rīta, Adams piezvana un pavēsta, ka runājis ar vietējiem policistiem un tie esot ar mieru, saņemot manu atļauju, ielauzties mājā, lai mēģinātu atrast kādas norādes par Džeka iespējamo atrašanās vietu.

Pēc tam policisti paši piezvana man un liek pastāstīt, kad pēdējoreiz redzēju Džeku. Atbildu: kad Estere bija atbraukusi, lai aizvestu mani uz lidostu, un viņš man pamāja ardievas no darbistabas loga. Paskaidroju, ka viņš pats nevarēja braukt uz lidostu, jo pēc atgriešanās no darba bija iedzēris palielu glāzi viskija, un piebilstu, ka diez ko negribēju viena doties uz Taizemi, lai gan Džeks jau bija mani brīdinājis, ka Tomasina prāva var ievilkties un tad man būs jādodas vienai. Policisti apsola atzvanīt, cik vien drīz iespējams, un tā nu sēžu istabā un gaidu. Margareta gādīgi sēž līdzās, turēdama manu plaukstu. Zinu, ka liktenīgie jaunumi būs jāgaida ilgi, tāpēc kādu brīdi vēlāk ieminos Margaretai, ka gribu mazliet pagulēt, un atlaižos gultā.

Izdodas nogulēt līdz pat brīdim, kuru biju gaidījusi jau kopš ierašanās Taizemē. Tas sākas ar klauvējienu pie durvīm, un, tā kā es nepakustos, Margareta dodas atvērt. Dzirdu kāda vīrieša balsi, pēc tam Margareta pienāk pie gultas, viegli sapurina mani aiz pleca un paziņo, ka atnākuši cilvēki, lai ar mani runātu. Ceļoties sēdus, redzu, kā viņa izslīd no istabas, un gribu saukt viņu atpakaļ, lūgt, lai nepamet mani, taču ir jau par vēlu, jo svešais vīrietis nāk uz manu pusi. Mana sirds dauzās tik strauji, elpa ir tik sekla, ka neuzdrošinos paraudzīties uz atnācēju, kamēr neesmu saņēmusies. Pievērsusi ciešu skatienu grīdai, vispirms ieraugu viņa kurpes. Tās ir izgatavotas no labas kvalitātes ādas un kārtīgi nospodrinātas, tieši tā, kā gaidāms. Viņš uzrunā mani, un, paceļot skatienu, pamanu, ka viņa uzvalks ir tumšs, šūts no plāna auduma, piemērots karstajam klimatam. Tagad skatiens sasniedz viņa seju - tā ir laipna, bet nopietna, tieši kā pienākas.

- Eindželas kundze? - viņš atkārto.

- Jā? - bažīgi atsaucos.

- Mans vārds ir Alistērs Streičens. Esmu no Lielbritānijas vēstniecības. - Viņš pagriežas, un es ieraugu aiz viņa muguras stāvam jaunu sievieti. - Un tā ir Vivjena Dešmūra. Vai mēs drīkstētu ar jums aprunāties?

Es pielecu kājās. - Vai tas ir saistībā ar Džeku, vai esat viņu atraduši?

- Jā vai, pareizāk sakot, policija Anglijā viņu atrada.

Mana seja atplaukst atvieglojumā. - Ak, paldies Dievam!

Kur viņš ir? Kāpēc neatbildēja uz zvaniem? Vai viņš ir ceļā uz šejieni?

- Varbūt mēs visi varētu apsēsties, - jaunā sieviete ieminas.

- Protams, - piekrītu un vedinu viņus uz dzīvojamo istabu. Apsēžos uz dīvāna, bet abi apmeklētāji apmetas klubkrēslos. - Nu, kur tad viņš ir? - atkal jautāju. - Vai beidzot ir ceļā uz šejieni?

Streičena kungs noklepojas. - Eindželas kundze, man ļoti žēl pavēstīt jums tik bēdīgu ziņu, taču diemžēl jūsu vīrs atrasts miris.

Satriekta raugos viņā ar plati ieplestām acīm. Tad manā sejā parādās apjukums. - Nesaprotu, - vārgi izdvešu.

Ierēdnis neveikli sagrozās krēslā. - Eindželas kundze, jūsu vīrs diemžēl atrasts miris.

Sparīgi sapurinu galvu. - Nē, tas nevar būt, viņš lido šurp, pie manis, kā jau solījis. Kur viņš ir? - mana balss satraukumā trīc. - Gribu zināt, kur viņš ir. Kāpēc viņa nav šeit?

- Eindželas kundze, es saprotu, cik grūti jums ir šādā brīdī, taču mums jāuzdod jums daži jautājumi, - ierunājas jaunā dāma. - Vai vēlaties, lai mēs kādu paaicinām, - varbūt jūsu paziņu?

- Jā, jā, - māju ar galvu. - Lūdzu, vai varat pasaukt Marga-retu?

Streičena kungs pieiet pie durvīm. Dzirdu klusu balsu murdoņu, tad ienāk Margareta. Ieraugot viņas satriekto sejas izteiksmi, sāku drebēt pie visām miesām. - Viņi teica, ka Džeks esot miris, - izdvešu. - Taču tas nevar būt, nevar būt.

- Būs jau labi, - viņa klusi mierina, apsēžoties līdzās un apliekot roku man ap pleciem. - Būs jau labi.

- Varbūt mēs varētu pasūtīt tasi tējas, - jaunā sieviete pieceldamās ierosina. Viņa pieiet pie tālruņa un zvana uz reģistratūru.

- Vai viņš cieta avārijā? - apjukusi jautāju Margaretai. - Vai tā tas notika? Vai Džeks gāja bojā autokatastrofā ceļā uz lidostu? Vai tāpēc viņš nav ieradies šeit?

- Es nezinu, - viņa klusi atbild.

- Laikam tā bija gan, - secinu, pārliecināti mājot ar galvu. - Laikam briesmīgi steidzās, lai paspētu uz lidmašīnu, par vēlu izbrauca no mājas, brauca pārāk ātri un iekļuva avārijā. Tā tas notika, vai ne?

Margareta uzmet skatienu Streičena kungam. - Diemžēl nezinu gan.

Man sāk klabēt zobi. - Man ir auksti.

Viņa pielec kājās priecīga, ka var izpalīdzēt. - Vai gribēsiet džemperi? Vai jums tāds ir līdzi?

- Jā, laikam gan, džemperis ne, jaka varbūt. Peldmēteli, vai varu dabūt peldmēteli?

- Jā, protams. - Viņa ieiet vannasistabā, sameklē peldmēteli, atnāk un apliek to man ap pleciem.

- Paldies, - pateicīgi nomurminu.

- Vai tagad ir labāk? - viņa jautā.

- Jā. Bet Džeks nevar būt miris, tas laikam ir kāds pārpratums, noteikti pārpratums.

Margaretu izglābj klauvējiens pie durvīm. Jaunā sieviete tās atver, un ienāk Но kungs, viņam seko meitene ar apkrautiem tējas ratiņiem.

- Ja varu vēl kā palīdzēt, būšu jūsu rīcībā, - Но kungs klusi nosaka. Jūtu, ka viņš, izejot no istabas, vēro mani, taču nepaceļu galvu.

Jaunā sieviete čakli salej tēju tasēs un jautā man, vai vēlos cukuru.

- Nē, paldies.

Viņa noliek man to priekšā, un es paņemu tasi, taču, rokām trīcot, karstā tēja mazliet izšļakstās uz plaukstas. Apsvilinājusies trokšņaini nolieku tasi atpakaļ uz apakštases.

- Atvainojiet, - taisnojos. Acīs saplūst asaras. - Atvainojiet.

- Tas nekas, - Margareta steidzīgi mierina, ar papīra salveti nosusinot manu plaukstu.

Visiem spēkiem pūlos saņemties. - Atvainojiet, nesadzirdēju jūsu vārdu, - uzrunāju Streičena kungu.

- Alistērs Streičens.

- Streičena kungs, jūs teicāt, ka mans vīrs ir miris, - paraugos uz viņu, gaidot apstiprinājumu.

- Jā, diemžēl tā ir gan.

- Bet vai jūs, lūdzu, varētu pateikt, kā viņš gāja bojā? Tas ir, vai nāve bija ātra, bez mokām, vai kāds cits arī cieta tajā avārijā, kur tā notika? Man tas jāzina, man jāzina, kā tas notika.

- Eindželas kundze, tā nebija autokatastrofa.

- Nebija autokatastrofa? - nedroši pārjautāju. - Kā tad viņš gāja bojā?

Streičena kungs samulst arvien vairāk. - Eindželas kundze, diemžēl to nav iespējams pateikt saudzīgāk, bet šķiet - jūsu vīrs izdarīja pašnāvību.

Tad es izplūstu asarās.

PAGĀTNE

Kad apjautu, ka varētu nesodīti pastrādāt slepkavību, visu nakti kalu plānus, apsverot visas detaļas, gudrojot veidus, kā vajadzīgajā brīdī ievilināt Džeku tieši īstajā vietā. Tā kā mana plāna pamatā bija cerība, ka viņš zaudēs Tomasina lietu, ņēmu piemēru no viņa un sagatavojos dažādām iespējamībām. Ļoti rūpīgi apdomāju, kā rīkoties uzvaras gadījumā, un galu galā nospriedu, ka sazāļošu viņu un, kad viņš būs zaudējis samaņu, piezvanīšu policijai. Ja parādīšu likumsargiem briesmīgo pagrabtelpu un istabeli, kur viņš mani turēja ieslodzījumā, varbūt viņi man noticēs. Gadījumā ja neizdosies sazāļot viņu pirms došanās uz lidostu, mēģināšu kaut kā iebarot viņam tabletes lidmašīnā un centīšos atrast palīdzību pēc ierašanās Taizemē. Neviens no šiem risinājumiem nebija izcili drošs, taču citu variantu man nebija. Izņemot zaudējumu prāvā. Taču arī tādā gadījumā nebija garantijas, ka viņš gribēs iedzert kopā ar mani, lai slīcinātu bēdas.

Nākamajā dienā, sprieduma dienā, pavadīju visu rīta cēlienu, drupinot atlikušās tabletes pēc iespējas smalkākā pulverītī, kuru pēc tam ietinu tualetes papīra gabaliņā un paslēpu piedurknē kā kabatlakatiņu. Kad beidzot agrā pēcpusdienā izdzirdēju lielo, melno vārtu atvēršanās dūkoņu un riepu čirkstoņu uz grantētā celiņa, Džekam piebraucot pie galvenās ieejas, mana sirds sāka tā dauzīties, it kā gribētu izlauzties no krūškurvja. Beidzot bija pienācis liktenīgais brīdis. Vienalga, vai viņš bija uzvarējis vai zaudējis, man būs jārīkojas.

Džeks ienāca hallē, aizvēra ārdurvis un iedarbināja metāla slēģus. Dzirdēju, kā viņš atver garderobes durvis, cauri hallei dodas uz virtuvi, kur drīz vien seko pazīstamās skaņas - saldētavas durvju atvēršanās un aizvēršanās, ledus gabaliņu izņemšana no paplātes, skapīša durvju atvēršanās un aizvēršanās, ledus gabaliņu iešķindēšanās vienā glāzē - aizturēju elpu divās glāzēs. Viņa soļi augšup pa kāpnēm bija smagi, ļaujot man jau iepriekš noprast pašu svarīgāko. Sāku nežēlīgi berzēt kreiso aci, lai durvju atvēršanas brīdī tā būtu sarkana un iekaisusi.

- Nu? - es jautāju. - Kā gāja?

Viņš pasniedza man viskiju. - Mēs zaudējām.

- Zaudējāt? - pārjautāju, paņemot to. Pat nepūloties atbildēt, viņš pacēla pie mutes savu glāzi, un es pielēcu kājās, nobijusies, ka viņš iztukšos to vienā malkā, pirms pagūšu dzērienu sazāļot. - Man visu rītu kaut kas ieķēries acī, - teicu, ātri mirkšķinot acis. - Vai tu varētu paskatīties?

- Kas ir?

- Vai tu varētu mazliet apskatīt manu aci? Šķiet, tur iekļuvusi muša vai kas tamlīdzīgs.

Kamēr Džeks pētīja manu aci, ko es tīši turēju puspievērtu, slepus izvilku no piedurknes papīra gabaliņu ar pulveri un paņēmu plaukstā. - Kas tad notika? - apjautājos, uzmanīgi ar pirkstiem atraisot vīstoklīti.

- Dena Andersone mani piešmauca, - viņš rūgti noteica. - Vai nevari atvērt aci mazliet platāk?

Ar vieglām, nemanāmām kustībām pārvietoju otrā rokā satverto glāzi zem papīra gabaliņa un iebēru pulveri tajā. - Nevaru, pārāk sāpīgi, - atbildēju, ar pirkstu samaisot glāzes saturu. - Vai tu varētu to pavērt? Es paturēšu tavu glāzi.

Pikti nopūties, Džeks pasniedza man savu glāzi un ar abām rokām plati atpleta manu aci. - Es neko neredzu.

- Ja man būtu spogulis, tad pati varētu paskatīties, - pažēlojos. - Bet nav tik svarīgi, varbūt izskalosies. - Viņš pastiepa roku pēc glāzes, un es pasniedzu savējo. - Uz ko iedzersim?

- Uz atriebību, - viņš drūmi paziņoja.

Es pacēlu glāzi. - Nu tad uz atriebību, - vienā malkā iztukšoju to līdz pusei, ar prieku ievērojot, ka viņš seko manam piemēram.

- Neviens lai neuzdrošinās pataisīt mani par muļķi. Antonijs Tomasins ari dabūs ciest par to.

- Bet viņš taču nebija vainīgs, - es iebildu, pūloties iesaistīt viņu sarunā, līdz tabletes sāks iedarboties.

- Kāda gan tam nozīme? - Kad viņš pacēla glāzi nākamajam malkam, ar izbailēm pamanīju viskijā peldam sīkus, baltus punktiņus. - Vai zini, kas manā darbā ir vislabākais?

- Nezinu. Kas tad? - aši atjautāju.

- Sēdēt pretī visām tām cietušajām sievietēm un iztēloties, ka es pats esmu viņas piekāvis. - Viņš ielēja rīklē atlikušo dzērienu. - Un fotogrāfijas, visas tās burvīgās savainojumu fotogrāfijas - tās laikam ir mana darba labākās privilēģijas.

Sašutumā pacēlu savu glāzi un, pirms paguvu savaldīties, iešļācu atlikušo viskiju viņam sejā. Šausmās sastingu, izdzirdot Džeka dusmu rēcienu un ari apjaušot savu pārsteidzību. Taču, kad viņš metās man pretī, cieši aizmiedzis acis, lai pasargātu no kodīgā alkohola, es, izmantojot šo īslaicīgo aklumu, no visa spēka pagrūdu viņu. Kad Džeks neveikli sagrīļojās, atsitoties pret gultu, man pietika ar īso mirkli, kamēr viņš atguva līdzsvaru. Aizcērtot aiz sevis durvis, noskrēju lejā pa kāpnēm uz halli un sāku steidzīgi lūkoties pēc kādas slēptuves, jo nedrīkstēju pieļaut, lai viņš mani noķer, vēl ne. Augšstāvā durvis atveroties ar blīkšķi atsitās pret sienu, un, kad Džeks sāka dimdināties lejā pa kāpnēm, iespruku garderobē un ielīdu drēbju skapi, cerot iegūt dažas vērtīgas minūtes.

Šoreiz, saucot mani, Džeka balss vairs neskanēja rotaļīgi dziedoši. Tagad viņš nikni rēca manu vārdu, piedraudot ar tādām mocībām, kas lika man slēptuvē aiz mēteļiem trīcēt bailēs. Pagāja vairākas minūtes, un es iztēlojos, kā Džeks viesistabā ieskatās aiz katras mēbeles. Gaidīšana bija neciešama,

taču zināju, ka līdz ar katru aizritošo minūti pieaug tablešu iedarbība.

Beidzot hallē atskanēja Džeka soļi, kas nepārprotami tuvojās. Man saļodzījās kājas, un, kad garderobes durvis atvērās, noslīgu uz grīdas. Sekoja neizsakāmi mokošs klusums - es zināju, ka viņš ir tur, ārpusē pie skapja durvīm, un zināju arī, ka viņš zina, ka esmu iekšā. Taču pagaidām viņš ļāva man vēl pamocīties, droši vien izbaudīdams baiļu fluīdus, kas lauzās no katras manas miesas šūniņas.

Nezinu, kurā brīdī man ienāca prātā, ka skapja durvis varbūt ir slēdzamas, bet, iedomājoties, ka Džeks var mani ieslēgt un ieslodzīt, uzreiz aptrūkās elpas. Ja nevarēšu īstenot plāna nākamo posmu, tad nevarēšu arī izglābt Milliju. Panikas neprātā metos pret durvīm. Tās atsprāga vaļā, un ļengani nogāzos Dže-kam pie kājām.

Neprātīgās dusmās Džeks aiz matiem uzrāva mani kājās, un, nobijusies, ka viņš var mani piekaut, sāku lūgties žēlastību un piedošanu, nesakarīgi vaimanājot, ka baidos no pagraba, ka darīšu visu, ko viņš liks, lai tikai nebūtu jānonāk pagrabā.

Pagraba pieminēšanai bija vajadzīgais efekts. Kad Džeks sāka vilkt mani prom pa halles grīdu, pretojos tik izmisīgi, ka viņš bija spiests pacelt mani un nest, un tad atslābināju ķermeni, lai viņš nodomātu, ka esmu padevusies. Kamēr Džeks nesa mani uz baiso telpu, ko bija tik rūpīgi sagatavojis Millijai, koncentrēju visu uzmanību uz turpmāko rīcību, tāpēc, kad viņš mēģināja nomest mani uz grīdas, turējos pieķērusies kā dadzis. Pārskaities viņš mēģināja mani nopurināt, bet, kad skaļie lāsti sāka skanēt šļupstošā balsī, sapratu, ka pienācis īstais brīdis. Joprojām turoties pie Džeka, noslīdēju pa viņa ķermeni uz leju, un, sasniedzot ceļgalus, no visa spēka parāvu tos uz savu pusi. Viņa kājas uzreiz saļodzījās, un, kad viņš sašūpojās pār mani, sakopoju visus atlikušos spēkus, lai nogāztu viņu uz grīdas. Kritiena apdullināts, tablešu iespaidā smaguma pārņemts, Džeks

palika guļam uz grīdas dažas bezgala vērtīgas sekundes, un, pirms viņš paguva atjēgties, izskrēju no telpas, aizcērtot aiz sevis durvis.

Skrienot uz kāpnēm, dzirdēju, kā viņš rībinās pa durvīm, kliegdams, lai izlaižu viņu, un no mežonīgā niknuma viņa balsī man uznāca baiļu šņuksti. Nonākusi hallē, ar kājas spērienu aizvēru pagraba durvis, lai paglābtos no trokšņa. Joņojot ik pa diviem pakāpieniem, aizskrēju uz savu guļamistabu, paņēmu uz grīdas nokritušās glāzes un aiznesu uz virtuvi, cenšoties nepievērst uzmanību Džeka izmisīgajiem pūliņiem izkļūt no pagrabtelpas un koncentrējoties uz darāmo. Ar trīcošām rokām nomazgāju glāzes, rūpīgi noslaucīju un ieliku atpakaļ skapīti.

Atkal uzskrēju augšstāvā, devos uz savu guļamistabu, nolīdzināju gultas pārklāju, paņēmu no vannasistabas šampūnu, mazo ziepju kripatiņu un dvieli un aiznesu tos uz Džeka van-nasistabu. Novilku pidžamu un ieliku netīrās veļas grozā, tad iegāju guļamistabā, kurā glabājās manas drēbes, un ātri apģērbos. Atvēru drēbju skapi, izņēmu no kastēm divus kurpju pārus, dažus apakšveļas gabalus un kādu kleitu, atgriezos galvenajā guļamistabā un izvietoju tos šur un tur. Atgriezusies pārģērbšanās istabā, paņēmu koferi, ko Džeks iepriekšējā vakarā bija licis man sakravāt, un devos uz apakšstāvu.

Es neraizējos par izkļūšanu no mājas, jo ārdurvis no iekšpuses var atvērt bez atslēgas, taču raizējos, kā bez naudas tikšu līdz lidostai. Zināju, ka Džeks droši vien iekāris šodien valkāto žaketi skapi, taču negribēju rakņāties pa viņa drēbēm, meklējot naudu, un cerēju, ka tā atradīsies, meklējot manu pasi un biļetes. Atvēru viņa darbistabas durvis un ieslēdzu gaismu. Ieraugot abas pases un biļetes kārtīgi guļam uz rakstāmgalda, no atvieglojuma gandrīz apraudājos. Tām līdzās bija aploksne, atvēru to un atradu nedaudz bātu. Uzmanīgi satverot ar jakas piedurkni, atvēru kādu rakstāmgalda atvilktni, taču neatradu naudu un neuzdrošinājos vandīties pa pārējām atvilktnēm.

Paņēmusi savu biļeti, pasi un bātus, atgriezos hallē un, tā kā bez naudas nevarēju tikt uz lidostu, devos uz garderobi, atradu viņa žaketi, atvēru maku, cik vien uzmanīgi spēdama, un izņēmu četras piecdesmit mārciņu banknotes. Kad jau gatavojos aizvērt maku, pamanīju Džeka vizītkartes un paņēmu vienu, atceroties, ka vēlāk būs jāzvana uz viņa biroju.

Attapusies, ka nemaz nezinu, cik ir pulkstenis, atkal devos uz virtuvi un ieskatījos mikroviļņu krāsniņas mazajā laikrādī. Ar bažām pamanīju, ka ir jau puspieci, tātad drīz būs laiks doties uz lidostu, lai piektdienas pēcpusdienas satiksmē paspētu uz reģistrāciju septiņos. Visā rūpīgajā plānošanā nebiju padomājusi, kā nokļūšu lidostā. Biju it kā paredzējusi, ka būs jābrauc ar taksometru, taču tagad ar šausmām apjautu, ka nezinu tālruņa numuru tā izsaukšanai. Par sabiedrisko transportu nebija ko domāt, jo līdz tuvākajai dzelzceļa stacijai jāiet piecpadsmit minūtes un ļoti negribēju piesaistīt kaimiņu uzmanību, velkot pa ietvi smago koferi uz ritenīšiem, turklāt ar vilcienu diez vai paspētu laikā uz lidostu. Saprotot, ka izniekoju vērtīgo laiku, atgriezos hallē un pacēlu tālruņa klausuli, nezinot, vai vēl pastāv kādi uzziņu dienesti. Stāvot un gudrojot, kam lai piezvanu, pēkšņi prātā ienāca Esteres numurs, un, nespējot īsti noticēt, ka esmu to iegaumējusi pareizi, zvanīju, lūdzoties, kaut viņa atbildētu.

- Hallo?

Dziļi ievilku elpu. - Estere, te Greisa. Vai neiztraucēju tevi?

- Nē, nemaz. Vispār es tikko klausījos radio - izrādās, ka Antonijs Tomasins attaisnots. - Viņa uz īsu brīdi apklusa, it kā īsti nezinot, ko teikt. - Džeks laikam ir ļoti sarūgtināts.

Steidzīgi meklēju īstos vārdus. - Jā, diemžēl sarūgtināts gan.

- Vai tev nekas nekaiš, Greisa? Tu izklausies tā kā nobēdājusies.

- Tas ir Džeka dēļ, - atzinos. - Viņš teica, ka nevar šovakar lidot uz Taizemi, jo vēl jānokārto pārāk daudz papīru. Pasūtot biļetes, viņš domāja, ka prāva sen jau būs galā, bet tā ievilkās

saistībā ar jaunajiem pierādījumiem par Denas Andersones mīļāko.

- Tev laikam tā ir liela vilšanās! Bet jūs taču vienmēr varēsiet doties turp vēlāk, vai ne?

- Tur jau tā nelaime. Džeks grib, lai lidoju šovakar, kā bija paredzēts sākumā, un sola pievienoties man otrdien, kad būs ticis galā ar visiem darbiem. Es teicu, ka labāk pagaidītu viņu, bet viņš iebilst, ka būtu muļķīgi laist zudumā abas biļetes. Viņam otrdien būs jāpērk jauna, saproti.

- Kā noprotu, tu negribi braukt bez viņa.

- Nē, protams, negribu, - vārgi iesmējos. - Taču, ja viņš ir šādā noskaņojumā, tad varbūt tā arī būs labāk. Man bija jāzvana, lai izsauktu taksi braukšanai uz lidostu, jo viņš nevar mani aizvest, tāpēc ka tūlīt pēc atgriešanās iedzēra lielu viskija mēriņu. Bet nelaime tāda, ka nezinu numuru taksometra izsaukšanai un neuzdrošinos traucēt Džeku darbistabā, lai pajautātu, vai drīkstu pameklēt datorā, tāpēc iedomājos pajautāt tev, vai nezini kādu vietējo firmu.

- Vai gribi, lai es tevi aizvedu? Bērni jau atgriezušies no skolas, un Rufuss šodien strādāja mājās, tāpēc man tas nemaz nebūtu grūti.

Tas nu man vismazāk bija vajadzīgs. - Ļoti laipni no tavas puses, bet nevaru taču likt tev triekties to gabalu uz lidostu piektdienas pēcpusdienā, - steidzīgi iebildu.

- Es gan šaubos, vai tev izdosies tik ātri sadabūt taksi. Cikos tev jāizbrauc?

- Vispār - jo ātrāk, jo labāk, - negribīgi atzinu. - Reģistrācija sākas septiņos.

- Tad gan labāk ļauj man tevi aizvest.

- Es tomēr labāk izsauktu taksi. Vai tu varētu pateikt kādu numuru?

- Klau, es tevi aizvedīšu - tas tiešām nebūs nekāds apgrūtinājums. Turklāt atbrīvošos no apnicīgās bērnu vannošanas.

- Nē, nevajag.

- Greisa, kāpēc tu negribi ļaut man palīdzēt?

Kaut kas viņas balsī lika man uzmanīties. - Man tikai šķiet, ka tā būtu briesmīga uzbāzība no manas puses, tas arī viss.

- Nekā tamlīdzīga, - viņa stingrā balsī iebilda. - Vai visas mantas jau saliktas?

- Jā, mēs sakravājāmies jau vakar.

- Tad es tikai pateikšu Rufusam, ka vedīšu tevi uz lidostu, un tūlīt būšu klāt - teiksim, pēc piecpadsmit minūtēm?

- Lieliski, - pateicīgi atbildēju. - Paldies, Estere, tūlīt pateikšu Džekam.

Noliku klausuli, šausmu pārņemta par to, kam tikko esmu piekritusi. Nespēju iztēloties, kā spēšu vērīgās Esteres priekšā izlikties, ka viss ir kārtībā.

TAGADNE

Stjuarte pieliecas pie manis. - Apmēram pēc četrdesmit minūtēm ieradīsimies Hītrovā, - viņa klusā balsī paziņo.

- Paldies. - Pēkšņa panikas viļņa pārņemta, cenšos elpot mierīgi, jo nevaru atļauties izgāzties tagad, pašā atbildīgākajā bridi. Taču, lai gan esmu par to lauzījusi galvu jau kopš brīža pirms gandrīz divpadsmit stundām, kad Margareta Bangkokas lidostā pavadīja mani caur pasu kontroli, man joprojām nav ne jausmas, kā turpināt šo spēli, kad beidzot atgriezīšos dzimtenē. Daiena un Adams sagaidīs mani lidostā un aizvedīs uz savām mājām, tāpēc ļoti rūpīgi jāapdomā, ko teikšu viņiem par pēdējām stundām kopā ar Džeku, jo viss, ko pastāstīšu, pēc tam būs jāatkārto policijai.

Iedegas uzraksts par drošības jostu piesprādzēšanu, un sākam nolaišanos Hītrovā. Aizveru acis un ilgojos, kaut izdotos pareizi visu iestāstīt Daienai un Ādamam, vēl jo vairāk tāpēc, ka Adams, kopš ir atrasts Džeka līķis, sadarbojas ar policiju kā kontaktpersona. Ceru, ka neuzradīsies nekādi nepatīkami pārsteigumi un Adams nepavēstīs, ka policijai Džeka nāve šķiet aizdomīga. Ja viņš pateiks kaut ko tādu, nezinu, ko atbildēšu. Varu rīkoties, tikai vadoties pēc intuīcijas. Taču nelaime tāda, ka pārāk daudzi fakti man nav zināmi.

Eiforija, kas mani pārņēma, kad Streičena kungs pateica par Džeka pašnāvību, - tas nozīmēja, ka plāns ir izdevies un esmu nesodīti pastrādājusi slepkavību, - ātri vien noplaka, apjaušot, ka viņš teica “šķiet, ka” Es nezināju, vai viņš izvēlējās šos vārdus savas piesardzīgās dabas dēļ vai arī Anglijas policisti bija likuši noprast, ka pastāv šaubas. Ja viņi jau sākuši iztaujāt lieciniekus - kolēģus, draugus -, tad varbūt jau nonākuši pie secinājuma, ka Džeks nemaz neatgādināja kādu, kurš varētu padarīt sev galu. Policisti noteikti jautās man, vai zinu, kāpēc Džeks nolēma padarīt sev galu, un man viņi būs jāpārliecina, ka pirmās tiesas prāvas zaudējums bija pietiekams iemesls. Varbūt viņi jautās, vai mūsu laulībā bija kādi sarežģījumi, bet, ja atzīšu, ka bija gan, pat neizpaužot visas detaļas, tie noteikti uzreiz sāks apsvērt slepkavības, nevis pašnāvības iespējamību. Bet tādu risku es nevaru atļauties. Streičena kungs pateica, ka Džeks miris no zāļu pārdozēšanas, taču neko sīkāk nepaskaidroja, tāpēc nezinu, kur īsti tika atrasts viņa līķis, un man nešķita piedienīgi to jautāt. Bet ja nu Džeks kaut kā spēja izkļūt no pagrabtelpas, ja nu kaut kur ir paslēpts slēdzis, ko es neatradu, ja nu pirms nāves viņš spēja uzrāpties pa kāpnēm līdz hallei? Varbūt pat viņš paguva uzrakstīt pēdējo vēstuli, norādot mani kā vainīgo?

Šādas nezināšanas dēļ esmu nepietiekami sagatavojusies gaidāmajam. Pat ja viss noritēja pēc plāna un Džeka līķi atrada pagrabā, policisti noteikti jautās, kāpēc mājā bija tāda telpa, kādam mērķim tā kalpoja, un nespēju izgudrot, vai manās interesēs būtu atzīt, ka visu laiku zināju par tās esamību, vai tomēr noliegt, ka jebkad esmu zinājusi par to. Ja atzīšu, ka zināju par telpu, tad būs jāsacer kāda pasaciņa, piemēram, ka Džeks to bija ierīkojis, lai pirms došanās uz tiesas zāli pienācīgi noskaņotos un gūtu spēku un iedvesmu savai cēlajai misijai - pazemoto sieviešu aizstāvībai. Es gan labprāt noliegtu jebkādu nojausmu par tāda šausmu kambara esamību mūsu brīnišķīgajā mājā - vēl jo vairāk tāpēc, ka, tik rūpīgi noslēptu pagraba tālākajā galā, tiešām varēju to nepamanīt. Taču tad var rasties cita dilemma: ja nu kāda nezināma iemesla dēļ policisti būs noņēmuši telpā pirkstu nospiedumus, tad, iespējams, būs atraduši ari manas klātbūtnes pēdas tajā. Tāpēc varbūt labāk būs teikt patiesību -tomēr ne visu, jo, ja raksturošu Džeku citādi, nevis kā mīlošu

vīru, par kādu viņu uzskatīja visi apkārtējie, ja pavēstīšu par baisās telpas īsto mērķi, policistiem uzreiz var ienākt prātā, vai tik es nenogalināju vīru, lai pasargātu Milliju. Un varbūt tiesa izrādīs līdzjūtību, bet varbūt centīsies padarīt mani par kaut kādu ļaunu aprēķinātāju, kura naudas dēļ nogalinājusi savu samērā nesen apprecēto vīru. Sākot nolaišanos Hītrovā, apziņa, cik svarīgi ir pieņemt pareizo lēmumu un sniegt pareizo liecību, nospiež mani kā smags slogs.

Pasu kontrolē ilgi jāstāv rindā. Izejot pa divviru durvīm, pārlaižu skatienu sagaidītājiem, meklējot Ādamu un Daienu. Mani nervi ir tik saspringti, ka, satiekot viņus, droši vien izplūdīšu atvieglojuma asarās, kas gluži labi iederēsies manā sērojošās atraitnes lomā. Taču, kad Daienas vietā ieraugu Esteri mājam man ar roku, uzmācas baisas priekšnojautas.

- Ceru, ka neiebildīsi, - viņa paziņo, apkampjot mani. - Man šodien bija brīva diena, tāpēc pieteicos sagaidīt tevi un aizvest pie Daienas. Izsaku līdzjūtību par Džeku.

- Es joprojām nespēju tam noticēt, - atbildu, apjukumā šūpojot galvu, jo gaidītās asaras izsīkušas no lielā pārsteiguma, ieraugot Esteri. - Joprojām nespēju noticēt, ka viņš ir miris.

- Tas tev droši vien bija briesmīgs šoks, - viņa piekrīt, paņemot manu koferi. - Nāc, iesim sameklēt kādu kafejnīcu - es iedomājos, ka pirms mājupceļa mēs varētu kopā iedzert kafiju.

Mana sirds gluži vai pamirst, jo Esteres priekšā būs daudz grūtāk notēlot bēdu sagrauztu atraitni. - Vai nebūtu labāk uzreiz braukt pie Daienas? Es gribētu parunāt ar Ādamu, un vēlāk būs jāiet uz policijas iecirkni. Adams teica, ka detektīvs, kurš izmeklē šo lietu, vēlas mani izjautāt.

- Šajā rīta stundā mēs tikai nokļūtu satiksmes sastrēgumos, tāpēc varam arī atļauties kādu tasi kafijas, - viņa atbild, apņēmīgi dodoties uz restorānu pusi. Atrodam kafejnīcu, un Estere uzreiz izvēlas galdiņu telpas vidū, kur visapkārt rosās trokšņainu skolēnu grupa. - Apsēdies, es paņemšu mums kafiju. Tūlīt atgriezīšos.

Mani pārņem vēlēšanās bēgt, taču saprotu, ka nedrīkstu. Ja Estere atbraukusi sagaidīt mani lidostā, ja ierosinājusi kopā padzert kafiju, tas nozīmē, ka viņa grib runāt ar mani. Cenšos neļauties panikai, bet tas ir grūti. Ja nu Estere nojauš, ka es noslepkavoju Džeku, ja nu viņai šķita aizdomīga mana izturēšanās todien, kad viņa veda mani uz lidostu? Vai viņa tagad pavēstīs, ka zina, ko esmu nodarījusi, vai draudēs pastāstīt policijai, vai gatavojas mani šantažēt? Vēroju, kā Estere samaksā par divām kafijas tasēm, un, kad viņa nāk atpakaļ pie galdiņa, mani nervi ir saspringti līdz pēdējam.

Estere apsēžas pretī un noliek man priekšā kafijas tasi.

- Paldies, - ar vārgu smaidu pateicos.

- Greisa, cik daudz tu zini par Džeka nāvi? - viņa noprasa, atplēšot cukura paciņu un ieberot to tasē.

- Kādā ziņā? - nedroši pārjautāju.

- Kā noprotu, droši vien tu zini, kā viņš nomira?

- Jā, pārdozēja zāles.

- Jā, pārdozēja gan, - viņa piekrīt. - Taču tas nebija nāves cēlonis.

- Nesaprotu.

- Izskatās, ka viņš nepareizi noteica vajadzīgo tablešu daudzumu un iedzēra par maz. Tāpēc nenomira uzreiz un ne jau no pārdozēšanas.

Mulsi papurinu galvu. - Tomēr nesaprotu.

- Tā kā Džeks nebija iedzēris pietiekamu devu zāļu, lai tā būtu nāvējoša, viņš vēlāk atguva samaņu.

- Un kā tad viņš nomira?

- No slāpēm.

Savelku seju šausmu izteiksmē. - No slāpēm?

- Jā, apmēram četras dienas pēc zāļu devas iedzeršanas.

- Bet, ja viņš nenomira, ja bija vēl dzīvs, kāpēc negāja padzerties, ja jau uznāca slāpes?

- Jo nevarēja. Saproti, viņa ķermeni neatrada mājas galvenajā daļā. To atrada kādā pagrabtelpā.

- Pagrabtelpā?

- Jā. Un visļaunākais ir tas, ka šīs telpas durvis nevar atvērt no iekšpuses, tātad viņš nevarēja tikt ārā arī tad, kad sāka mocīt slāpes. - Estere paņem karotīti un domīgi apmaisa kafiju. - Taču izskatās, ka viņš bija pūlējies tikt ārā.

- Nabaga Džeks, - klusi nosaku. - Nabaga, nabaga Džeks. Bail pat iedomāties, kas viņam bija jāpārcieš.

- Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc viņš kaut ko tādu darītu?

- Nē, ne mazākās nojausmas. Citādi es neparko nebūtu viņu atstājusi vienu, nebūtu devusies uz Taizemi, ja man būtu aizdomas, ka viņš grib padarīt sev galu.

- Kādā noskaņojumā viņš atgriezās no tiesas?

- Nu, protams, viņš bija sarūgtināts par zaudējumu prāvā.

- Nelaime tāda, ka pašnāvība šķiet viņam tik ļoti neraksturīga - vai vismaz cilvēki var tā nodomāt. Tāpēc varbūt viņš tomēr bija vairāk nekā tikai sarūgtināts, kā tev šķiet? Šī bija viņa pirmā zaudētā lieta, vai ne?

- Jā, pirmā.

- Tad viņš laikam bija pilnīgā izmisumā. Varbūt pat teica tev, ka viņa karjerai pienākušas beigas. Bet tu nodomāji, ka tas ir tikai pārspīlējums lielo sirdssāpju dēļ, un nepievērsi tam uzmanību. - Neizpratnē raugos uz viņu. - Vai tad viņš tā neteica, Greisa? Neteica, ka tagad viņa karjerai ir beigas?

- Jā, - lēni pamāju ar galvu. - Tā viņš teica gan.

- Tad jau laikam tāpēc arī gribēja padarīt sev galu - jo nespēja pārdzīvot šādu neveiksmi.

- Jā, laikam gan, - es piekrītu.

- Lūk, izskaidrojums, kāpēc viņš tik ļoti gribēja aizsūtīt tevi projām. Lai tu netraucētu viņam iedzert zāles šķiet, viņš tās iedzēra drīz vien pēc tavas aizbraukšanas. Vai nezini, kur viņš tās ņēma? Vai viņš kādreiz lietoja miegazāles?

- Dažkārt, - ātri izgudroju. - Tās nebija ārsta izrakstītas vai kādas īpašas, bet gan nopērkamas aptiekā bez receptes. Tādas

pašas lietoja arī Millija. Atceros, ka Džeks jautāja Gudričas kundzei šo zāļu nosaukumu.

- Tā kā viņš zināja, ka pagrabtelpas durvis nevar atvērt no iekšpuses, tad var secināt - viņš saprata, ka tablešu, iespējams, nebūs pietiekami daudz, tomēr viņš bija cieši apņēmies padarīt sev galu, - Estere turpina. Viņa iedzer malciņu kafijas. - Policisti noteikti jautās tev par to telpu. Tu zināji par to, vai ne, jo Džeks bija tev to rādījis?

-Jā.

Estere pagroza pirkstos karotīti. - Viņi arī gribēs zināt, kam tā istaba bija paredzēta. - Pirmo reizi viņu laikam pārņēmusi nedrošība. - Dzirdēju, ka tā esot viscaur izkrāsota sarkana, arī grīda un griesti, bet pie sienām piekārtas gleznas - brutāli piekautu sieviešu portreti.

Esteres balsī skan neticība, un es gaidu, gaidu, lai viņa pamāca mani, ko teikt policijai. Taču viņa nesaka neko, jo nevar piedāvāt nekādu izskaidrojumu, un klusuma brīdis ievelkas. Tāpēc saku to, kas ienāca prātā lidmašīnā.

- Džeks to izmantoja kā palīgtelpu, - paskaidroju. - Viņš man to parādīja drīz pēc ievākšanās mājā. Teica, ka tur esot noderīgi pavadīt laiku pirms došanās uz tiesu, pārskatot lietas dokumentus, aplūkojot fotogrāfijas. Viņš teica, ka tas viss ir pārāk drūmi, lai pienācīgi sagatavotos istabā pie rakstāmgalda, tāpēc arī ierīkoja papildu darbistabu pagrabā.

Estere atzinīgi pamāj ar galvu. - Bet gleznas?

Man atkal uzmācas panika - biju jau gandrīz aizmirsusi portretus, ko Džeks bija piespiedis uzgleznot. Estere cieši raugās man acīs, liekot koncentrēties.

- Es neredzēju nekādas gleznas. Džeks laikam tās piekāra vēlāk.

- Laikam viņš negribēja rādīt tās tev, lai nesatriektu tevi, jo tās bija pārāk sadistiskas.

- Droši vien, - es piekrītu. - Džeks vienmēr bija tik saudzīgs pret mani.

- Varbūt policisti jautās, vai tu zināji, ka tās durvis nevar atvērt no iekšpuses.

- Nē, nezināju. Es tur lejā biju nogājusi tikai vienreiz, tāpēc neko tādu nepamanīju. - Pāri galdiņam ieskatos Esterei acīs, gaidot apstiprinājumu, ka šāda atbilde derēs.

- Neraizējies, Greisa, policisti izturēsies pret tevi saudzīgi. Atceries, ka Džeks viņus brīdināja par tavu trauslo nervu sistēmu, tāpēc viņi neuzdrīkstēsies tevi mocīt. - Viņa uz brīdi apklust. - Varbūt tev vajadzētu mazliet to izmantot savā labā.

- Kā tu zini to visu - kā Džeks nomira, kur atrada viņa līķi, par portretiem, par to, ko policisti man jautās?

- Adams pateica. Rīt par to rakstīs visās avīzēs, tāpēc viņš nosprieda, ka tev jāsagatavojas. - Estere atkal uz brīdi apklust. - Viņš gribēja pats tev visu izstāstīt, bet es teicu: ja jau mēs abas bijām pēdējie cilvēki, kas redzēja Džeku dzīvu, man ir pienākums sagaidīt tevi lidostā.

Man izbrīnā ieplešas acis. - Pēdējie cilvēki, kas redzēja Džeku dzīvu? - apjukusi pārjautāju.

- Jā. Tu taču atceries - pagājušajā piektdienā, kad atbraucu, lai aizvestu tevi uz lidostu. Viņš mums pamāja ardievas pēc tam, kad es ieliku tavu koferi bagāžniekā. Viņš stāvēja pie darbistabas loga, vai ne?

- Jā, - gausi piekrītu. - Tieši tur.

- Un, ja atceros pareizi, tu teici, ka viņš neiznāca pavadīt tevi līdz vārtiem tāpēc, ka gribēja uzreiz ķerties pie darba. Taču īsti neatminos, vai viņam bija mugurā žakete vai tomēr ne.

- Nē - nē, nebija. Arī kaklasaites nebija, viņš bija to noņēmis uzreiz pēc atgriešanās no tiesas.

- Viņš pamāja mums ardievas un pēc tam aizsūtīja tev gaisa skūpstu.

- Jā, tieši tā. - Man aizraujas elpa un sāk trīcēt rokas, apjaušot, kādu milzu grēku Estere manis dēļ uzņemas. - Paldies, -nočukstu.

Estere pasniedzas pāri galdiņam un satver manas plaukstas. - Gan jau viss būs labi, Greisa, es apsolu.

Jūtu, kā asaras laužas no pašām sirds dzīlēm. - Es nesaprotu - vai Millija tev kaut ko pateica? - nomurminu, saprotot: pat ja tā būtu, pat ja Millija būtu pateikusi Esterei, ka Džeks viņu nogrūda pa kāpnēm, tas nebūtu pietiekams iemesls, lai manis dēļ melotu.

- Tikai to, ka viņai nepatīk Džordžs Klūnijs, - Estere pasmaida.

Pārsteigta raugos viņā. - Kāpēc tad?

Viņa nopietni lūkojas pretī. - Greisa, kādā krāsā bija Millijas istaba?

Nespēju dabūt pār lūpām šo vārdu. - Sarkana, - aizžņaugtā balsī izdvešu. - Millijas istaba bija sarkana.

- Tā jau es domāju, - Estere klusi atbild.

PATEICĪBAS

Esmu pateicību parādā tik daudziem cilvēkiem, bet jo īpaši savai brīnišķīgajai aģentei Kamillai Rejai. Kā man paveicās, satiekot tevi! Liela pateicība arī Mērijai, Emmai, Rozannai un visiem pārējiem aģentūrā Darley Anderson.

Izsaku sirsnīgu pateicību savai fantastiskajai redaktorei Sallijai Viljamsonei un Alisonei, Dženiferai, Klio, Karai un pārējai Mira komandai. Arī Bekijai no Midas.

Mūžīga pateicība Džerardam Radam par nešaubīgo ticību man jau no paša sākuma, vēl ilgi pirms sev noticēju pati, un Dženai Maiklai par dāsno un nenovērtējamo palīdzību. No visas sirds pateicos jums abiem.

īpaša pateicība manām burvīgajām meitām par palīdzību un uzmundrinājumu, kā arī vīram par sniegto iespēju nodarboties ar rakstniecību. Maniem vecākiem par apņēmību ieiet grāmatu veikalā un nopirkt manu grāmatu, manām jaukajām draudzenēm Luīzei un Dominikai par biežo apjautāšanos, kā sokas rakstīšana. Karenai un Filipam tā paša iemesla dēļ, kā arī manai māsai Kristīnei par katra manis uzrakstītā vārda izlasīšanu.

В. А. Parisa

AIZ SLĒGTĀM DURVĪM

1

Angel - eņģelis (angļu vai).

2

Kas tur ir? (Spāņu vai.)

3

Kas noticis? (Spāņu vai.)

Content

Parisa В. A. Аiz slēgtām durvīm

TAGADNE

PAGATNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGATNE

TAGADNE

PAGATNE

TAGADNE

PAGATNE

TAGADNE

PAGATNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PAGĀTNE

TAGADNE

PATEICĪBAS

1