Volless Edgars

Spoku nams Noslēpumainā sieva

Edgars Volless

Spoku nams Noslēpumainā sieva

Spoku nams

1

Ar "Dr. phil." titulu un nožēlojamām tēva niecīgā mantojuma paliekām Diks Stens atstāja Kembridžas universitāti. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka nepieciešams pēc iespējas drīzāk atrast darbu un maizi. Pēc dažām piedāvājumu rakstīšanā un sludinājumu studēšanā pavadītām nedēļām viņam pavērās četras iespējas sasniegt savas iecerētās karjeras pirmās pakāpes. Viņš varēja iestāties kā volontieris auto fabrikā, saņemot trīsdesmit šiliņu lielu nedēļas algu; kļūt tautskolotājs ar izredzēm pēc desmit gadiem nopelnīt tik daudz, lai varētu apprecēties un uzturēt ģimeni; kā virsnieks dienēt karaliskajā armijā vai flotē— ar cerībām, ka, labi piespiežoties,' spēs nomaksāt ik mēnesi kazino ietaisītos parādus. Un vēl — kļūt par policijas ierēdni. Pēc ilgas un rūpīgas apsvēršanas viņš beidzot izpildīja formulāru un iesūtīja to Londonas policijas valdei. Dažas nedēļas vēlāk mēs jau redzam Diku Stenu staigājam pa galvaspilsētas ielām, ģērbušos zilajā uniformā. Viņš bija kļuvis par kārtībnieku. Tomēr ilgi viņš nepalika šajā amatā. Plašās valodu zināšanas pievērsa viņam priekšniecības uzmanību. Un pēc tam, kad viņam vēl palaimējās novērst kādu atentātu pret kara ministru — viņa karjera bija nodrošināta. Pēc deviņiem gadiem Stens jau bija kriminālpolicijas inspektors.

Mēs satiekam viņu dienā, kad tas kopā ar lordu Tomasu Vildu elegantā rolsroisā joņo uz Bridžtonu. Lords vada auto milzīgā ātrumā, pilnīgi ignorēdams visus noteikumus un aizliegumus.

— Tas taču pār traku, — viņš smējās. — Pirms dažiem'gadiem mūs abus vajāja Kembridžas policija par naktsmiera traucēšanu, un nu tu pats esi policists, Dik!

Studiju laikā viņi bija kļuvuši tuvi draugi. Kaut abi bija vienā vecumā, tomēr Toms izskatījās daudz jaunāks. Viņš bija liels un plecīgs, tomēr sniedzās Dikam tikai līdz pleciem. Ja vīrieti vispār var saukt par skaistu, tad Diks Stens katrā ziņā bija pelnījis šādu apzīmējumu. Viņa labsirdība un gandrīz bērnišķīgā jautrība, ko tas bija saglabājis, neraugoties uz savu amatu, bija iemesls, kādēļ visi viņu mīlēja. Tomēr par spīti daudzajiem uzbrukumiem viņa sirdij, Stens bija palicis nelabojams vecpuisis.

Pirms vairākiem gadiem draugi bija pazaudējuši viens otru no redzesloka. Toms Vilds tūdaļ pēc studiju beigšanas bija aizceļojis, un tikai pirms dažām dienām atgriezies dzimtenē. Diks nejauši bija saticis viņu jūrmalā.

—   Es laikam sāku sirgt ar atmiņas zušanu, Tom, — viņš sacīja. — Nu es braukāju kopā ar tevi pa pasauli, kaut varētu pavadīt savas jaukās atvaļinājuma dienas sava šefa muižā. Savu dzīvokli es aiz taupības izīrēju uz visu atvaļinājuma laiku. Kur īsti lai palieku, kad atgriezīšos no Bridžtonas odisejas Londonā?

—   Tev nenāksies zūdīties, tu, jaunākais no svētajiem, — lords atbildēja. Tu taču nevarēji tik muļķīgi darīt — ļaut braukt man vienam. — Tagad, kad pēc tik ilgiem gadiem esam atkal satikušies? Tu taču pats sacīji, ka šefs tevi ieaicinājis tikai jaunnedēļ. Man tev tik daudz stāstāms, ka laiks aizies, gluži nemanot. Tu taču zini, ka es biju lauvu medībās?

—    Kurš kuru medīja? — Diks sarkastiski apjautājās.

—   Domā, kā vien gribi, mīļais Šerlok Holms! Bet no kura laika tev žults nav kārtībā? Bridžtona ir loti ieteicama vieta šādu slimību ārstēšanai. Tādēļ jau es tevi arī vedu turp. Jokus pie malas, Dik, es tur iepazinos ar kādu meiteni. Otras tādas nav visā pasaulē!

Viņš sajūsmā paklakškināja ar mēli.

—    Nu, nu, Tom, meiteņu medības dažreiz ir bīstamākas par lauvu medībām. Tur tu gandrīz ik reizi kļūsti par medījamo. Un kas ir šī Bridžtonas vīriešu siržu slepkavotāja?

Toms uzmeta viņam pārmetošu skatu.

—   Par to šeit nerunāsim, Dik. Kas viņa ir? Pēc nodarbošanās — slimnieku kopēja, bet viņas vārdu es vēl nezinu. Lai to izdibinātu, es vedu tur tevi, pasaulslaveno detektīvu. Ja tu to neizdarīsi — kas tad vēl to spētu?

—   Mans cienījamais amats nav domāts tādām lietām, — Stens ar mākslotu augstprātību noraidīja. — Tev pašam jātiek galā ar savām mīlas dčkām.

Pirms včl lords bija atradis piemērotu atbildi, viņi bija sasnieguši savu ceļa mērķi — Metropoles viesnīcu. Abi jau gribēja iet iekšā viesnīcas foajē, kad no turienes iznāca kāds eleganti ģērbies pusmūža kungs. Ieraudzījis lordu Vildu, viņš smaidīdams vairākas reizes pamāja ar galvu.

—    Vai pazīsti šo kungu? — Toms jautāja draugam. — Nē? Žēl! Šim cilvēkam piemīt humors, kas nav samaksājams pat ar miljonu. Tas ir Valters Deriks. Viņa nams atrodas tieši līdzās manējam. Laundskvērā. Mans tēvs labi pazinis viņa tēvu. Spriežot pēc nostāstiem, vecais Deriks bijis liels savādnieks — tiešs pretstats savam jautrajam dēlam Valteram. Tas ir tāds puisis… Nu, gan jau pats redzēsi!

Diks bija melojis, teikdams, ka nepazīst Deriku. Viņš pazina to, tāpat arī viņa spilgti dzelteno rolsu, kurā tas mēdza braukt. Viņš nebija visai augstās domās par misteru Valteru Deriku, jo par šo cilvēku tika stāstītas lietas, kas nevarēja radīt cienību. Tā, piemēram, viņš reiz izdzinis no sava nama un piedraudējis nodot policijai kādu radinieku, kas griezies pie viņa pēc palīdzības. Šajā ziņā viņš šķita līdzīgs savam mirušajam tēvam, kas arī bija izdaudzināts par īstu rīkļu rāvēju. Šī vecā Derika īpašība bija par cēloni tam, ka viņa dēls bija spiests izceļot uz Dienvidāfriku, kur tam nācās pārciest daudz grūtību. Tikai pēc tēva nāves Valters kā viņa vienīgais mantinieks bija atgriezies Londonā. Taču trimdā pārdzīvotās nepatikšanas nebija atstājušas nekādu iespaidu uz viņa jautrību un humoru.

īsos vārdos attēlojis Valtera Derika dzīves gājumu, Toms nobeidza savu stāstu ar piezīmi:

—   Tādēļ nevar ņemt ļaunā, ka viņš tagad pūlas pēc iespējas plašāk iekārtot savu dzīvi.

Jaukais vasaras vakars pēc brīža izvilināja abus draugus pastaigāties. Diks tikai paretam iemeta sarunā kādu vārdu, turpretī Toms runāja bez mitēšanās. Viņš pašreiz stāstīja par kādām medībām, kad pēkšņi apstājās un satvēra Diku aiz piedurknes.

—   Tur viņa nāk!

Diks pacēla galvu. Viņiem pretī nāca vienkāršā slimnieku kopējas tērpā ģērbusies meitene, kura tiešām bija neparasti skaista. P.irms Diks bija attapies no pārsteiguma, viņa jau bija pagājusi garām.

—    Nu? — Toms jautāja draugam.

—   Bez šaubām, glīta, — Diks pats zināja, cik muļķīgi skanēja šāds spriedums par svešo meiteni.

—    Iedomājies, mīļais policist: šāda skaistule strādā par slimnieku kopēju.

Toms no jauna iesāka savu himnu: — Vai tas nav šausmīgi? Sēdēt karstā, piesmakušā istabā i»n izpildīt veca, neiecietīga slimnieka kaprīzes! Mans Dievs, kas tā gan par dzīvi?! Caurām dienām skraidīt līdzās ratiņiem un uzmanīt, lai nabaga slimais nešķauda! Vai vari to iedomāties? Nē? Nu, protams! Bet vai viņa tiešām nav īsta pērle?

—   Jā, tur es varu tev piekrist, Tom. Kā viņu sauc? Ak, tā — to jau tu nezini. Bet varbūt tomēr esi papūlējies jau izdibināt?

—     Protams. Kaut esmu šeit tikai dažas stundas, tomēr varu jau pastāstīt tev par viņu visu, ko vien vēlies zināt. Viņas vārds ir Mērija Dana. Mērija Dana, — viņš atkārtoja, it kā izbaudīdams katru šā vārda skaņu. — Mērija Dana — vai tas neizklausās kā no skaņu filmas? /

—    Kā gan tu tik īsā brīdī dabūji zināt viņas vārdu? — Diks izbrīnīts jautāja.

—   Es vienkārši ķēros vērsim pie ragiem, — Toms lepni atbildēja. — Es aizgāju tur, kur viņa dzīvo, un apvaicājos. Vecais kungs, kas bauda laimi cauru dienu būt viņas sabiedrībā, ir Kornfords. Savu dzīvi viņš pavada dažādās peldu vietās. Es runāju ar šo meiteni, es novēlēju tai labu ritu! — viņš uzvaroši pavērās draugā.

—   Un ko viņa atbildēja uz tavu nekaunību? — Diks prozaiski jautāja.

—    Bet, Dik! Kādēļ tu esi greizsirdīgs? Protams, viņa ar svētlaimīgu smaidu atņēma manu sveicienu.

Neraugoties uz to, ka Dikam bija jāsmejas par drauga jūsmošanu, viņam tomēr nācās atzīt, ka tā ir pilnīgi pelnīta. Draugi līdz vēlam vakaram palika jūrmalā, slepenībā cerēdami vēlreiz ieraudzīt skaisto slimnieku kopēju. Beidzot, kad jau bija galīgi satumsis, viņi atgriezās viesnīcā. Abi pašreiz sēdēja smēķējamā istabā un atspirdzinājās ar viskiju un sodu, kad ienāca ari Deriks. Pēc Toma uzaicinājuma viņš nosēdās pie draugu galda.

—    Labvakar, kungi, — viņš tos apsveica. — Es nemaz vairs nevaru dzīvot bez lorda Vilda. Mēs esam īsti Siāmas dvīņi: pat mūsu nami Londonā ir dvīņi. Bridžtona ir par mazu, lai spētu mūs izšķirt.

Viņš gardi nosmējās par savu joku, tad pievērsās Dikam: — Un kas tad jūs atvedis šurp, inspektor? Jūs brīnāties, ka es jūs pazīstu? Esmu daudzkārt redzējis jūs uzstājamies kā liecinieku tiesā, ko es bieži apmeklēju, jo ļoti interesējos par noziegumiem. Šo īpašību laikam esmu mantojis no tēva. Mana grāmatu kolekcija krimināltehnikas jautājumos laikam gan ir plašākā visā Anglijā.

Toms uzskatīja par vajadzīgu vairāk iepazīstināt Deriku ar Stenu.

—    Mēs ar Diku esam draugi jau kopš studiju laikiem, mister Derik, — viņš teica. — Viņa personā jūs redzat piemēru, cik dziļi cilvēks var krist. Kļūt par policistu! Vai tas nav briesmīgi?

Deriks atstāja viņa joku neievērotu. Viņš turpināja runāt ar Diku.

—     Cik dīvaini, ka šovakar mēs satiekamies šeit. Vēl pirms dažām dienām sarunā ar kādu draugu man gadījās dzirdēt jūsu vārdu. Mēs runājām par slaveno Slūžas slepkavību, kuru jūs gan laikam neatceraties, mister Sten. Es toreiz dzīvoju Dienvidāfrikā un avīzes saņēmu loti neregulāri. Mans draugs apgalvoja, ka cilvēks, kas toreiz tik pārdroši dienas laikā uz ielas nošāva un aplaupīja Slūžas tekstilsabiedribas kasieri, nekad netikšot atrasts. Bet es domāju savādāk. Man šķiet, es pat lasīju avīzēs, ka viņš jau esot noķerts un pakārts. Šis gadījums notika pirms kādiem desmit gadiem.

—    Jā, šis noziegums tika pastrādāts tieši tajā dienā, kad es iestājos policijas dienestā, — Diks apstiprināja. — Bet ļaundaris vēl nav atrasts.

—   Ja nemaldos, slepkava bija atstājis pirkstu nospiedumus uz revolvera spala? — Deriks ieminējās.

—   Šis nekrietnās slepkavības pēdējā nodala vēl nav uzrakstīta, — Diks piezīmēja.

—   Tātad es esmu derības pazaudējis, — Deriks domīgi sacīja.

—    Laikam esmu sajaucis šo gadījumu ar kādu citu. Jūs brīnāties, kādēļ es interesējos par šādām lietām? Es jau teicu, ka šo interesi laikam esmu mantojis no tēva. Viņam, kā jūs varbūt jau zināt, piederēja visplašākā pirkstu nospiedumu kolekcija pasaulē. Viņš nekad nepiekrita teorijai, ka nevar būt divi pilnīgi vienādi pirkstu nospiedumi. Viņš balstījās uz to, ka policijas rīcībā atrodas tikai to nedaudzo cilvēku pirkstu nospiedumi, kam gadījies sadurties ar likumu, kamēr miljoniem citu nekad nenokļūst tās rokās. Mans tēvs cītīgi vāca pirkstu nospiedumus visās sabiedrības šķirās un rūpīgi tos reģistrēja. Viņš nomira, savu uzdevumu nepaveicis, bet kolekciju mantoju es.

—    Varbūt šī vilšanās ari bija par cēloni jūsu tēva pāragrajai nāvei? — Diks ieminējās.

—    Nezinu, vai viņš maz jutās tik vīlies, mister Sten, — Deriks atbildēja. — Varbūt viņa teiktajā tiešām ir dala patiesības, varbūt tiešām var būt vairāki vienādi pirkstu nospiedumi?

—    Vai jūs turpiniet sava tēva pētījumus? — Diks apjautājās.

—    No tā gan es piesargos, — Deriks smaidīdams atbildēja. — Man ir citas rūpes. Es piedāvāju kolekciju policijai, bet, kad tā atteicās, es to sadedzināju.

Saruna pārgāja uz Toma medību piedzīvojumiem. No Derika turpmākajām piezīmēm Diks nāca pie slēdziena, ka viņam labi pazīstama Tanganjikas ezera apkārtne. Beidzot Deriks piecēlās.

—    No vakara puses ir pats veselīgākais miegs, — viņš sacīja.

—    Es turos pie devīzes: agri gultā un agri kājās! — Viņš atsveicinājās un aizgāja. Toms domīgi nolūkojās viņam pakal.

—   Šim cilvēkam ir humors, kas nav atsverams ar zeltu, — viņš piezīmēja. — Pirms dažām dienām es pastāstīju viņam kādu joku, kas man gadījās…

—    Ja tu esi nodomājis arī pašreiz atstāstīt šo joku, tad mana nāve gulsies uz tavas sirdsapziņas, — Diks viņu pārtrauca un piecēlās. — Ar labu nakti, mīļais lord, sapņo saldi.

Otrā rītā Dikam uzsmaidīja laime izdarīt skaistajai slimnieku kopējai mazu pakalpojumu. Vecais ratiņu stūmējs velti pūlējās dabūt slimnieka braucamo pāri nelielam pakalniņam. Arī mis Danas vājie spēki izrādījās nepietiekami šā uzdevuma veikšanai.

Stena muskuļiem toties tā bija bērna rotaļa, ar viņa palīdzību visi acumirkli sasniedza pakalniņa virsotni. Mis Dana viņam pateicīgi uzsmaidīja un Diks nepamanīja, ka palocoties neviļus viņam izslīd no kabatas zelta zīmulis ar sarkanu kaučuka uzmaucamo, ko tam bija dāvinājis Toms.

Diks turpināja pastaigu. īsi pirms pulksten vieniem viņš sēdēja promenādē uz soliņa un nolūkojās raibajā garāmgājēju pūlī. Pēkšņi viņu piesaistīja kāda scēna. Nākamā acumirklī viņš zibens ātrumā pietrūkās kājās.

Pa ielu ātrā gaitā drāzās dzeltens rolsroiss un gribēja iegriezties ap stūri, kad pēkšņi tā priekšā atradās mis Dana un vecais ratiņu stūmējs ar slimo misteru Kornfordu, kas mierīgi snauda. Misteram Derikam vēl pēdējā mirklī izdevās novērst katastrofu, pagriežot savu mašīnu šķērsām ielai. Diks steidzās nomierināt meiteni un, kamēr kāds satiksmes policists lasīja neuzmanīgajam braucējam pamācošu sprediķi, Diks savukārt ņēma priekšā mis Danu.

—    Jūs esat loti vieglprātīga, mana dāma, — viņš teica. — Ja viss būtu nodeis pēc likuma un taisnības, tad jūs tagad jau atrastos svētlaimīgo vidū.

Meitene, kas jau bija sazīmējusi savu šīrlta bruņinieku, mīli tam uzsmaidīja.

—    Vai tad nu tik traki? — viņa smiedamās iesaucās.

—   Kā jūs varat smieties, kad tikko ar Dieva un četrratu bremzes palīdzību esat izglābusies no nāves!

Meitene neatbildēja, nenovērsdama skatienu no vainīgā, kas pašreiz taisnojās policista priekšā.

—   Vai tas nav misters Deriks? — viņa jautāja Dikam. — Šo mašīnu es bieži esmu redzējusi Metropoles viesnīcas priekšā. Vai ari jūs tur dzīvojat?

—   Jā, bet tikai kā kāda viesa viesis, — viņš atbildēja. — Mani līdzekļi, diemžēl, nav tik plaši, lai es varētu to atļauties.

—   Kā un kādēļ jūs tur dzīvojattas taču vienalga! Galvenais, ka jūs tomēr baudāt kaut ko no dzīves, — mis Dana piezīmēja. Ar laipnu smaidu atvadījusies no Dika, viņa turpināja savu ceļu līdzās slimā kunga ratiņiem.

2

. Ari atceļā uz Londonu atmiņas par skaisto slimnieku kopēju neizgāja Dikam no galvas. Toms bija palicis Bridžtonā, jo vēl bija jāapmeklē dažas vecas krustmātes. Viņš bija lūdzis draugu Londonā apmesties viņa dzīvoklī.

—    Mans nams Laundskvērā stāv pavisam tukšs, Dik, — viņš bija teicis. — Es būtu loti priecīgs, ja tu apmestos tur līdz tam laikam, kamēr atbrīvosies tavs dzīvoklis. Arī mana garāža ar visām mašīnām ir tavā rīcībā.

Lorda sulainis sagaidīja Diku piestātnē.

—   Diemžēl milords pārāk vēlu man paziņoja par jūsu ierašanos, gandrīz visi kalpotāji jau aizgājuši atvaļinājumā, — viņš teica, atvainodamies par namā valdošo nekārtību.

Diks pasteidzās viņu mierināt:

—    Man neko nevajag, Mains, — viņš sacīja. — Es pats parūpēšos par sevi un pusdienas ēdīšu restorānā.

Dikam ierādītā istaba atradās trešajā stāvā. Gar to visa nama garumā stiepās plats balkons. Tajā varēja nokļūt pa trim stiklotām durvīm, no kurām divām bija priekšā aizlaidnes, bet trešās stāvēja vaļā.

—   Šī aizlaidne ir mazliet sabojāta, ser, — sulainis paskaidroja. — Man nācās iespraust tajā ķīlīti, lai tā neaizkristu. Šī atslēga, mister Sten, — viņš turpināja, norādīdams uz atslēgu, kas gulēja uz rakstāmgalda, — ir no nama ārdurvīm. Gadījumam, ja jūs vēlētos vēlāk iziet.

Sulainis atvadījās, un Diks palika viens lielajā namā. Viņš noģērbās un apvilka ērto gujamtērpu. Gluži neapzinīgi viņš iebāza sulaiņa atstāto atslēgu kabatā un izgāja uz balkona. Ilgi viņš lūkojās lejup, līdz pēkšņi no pārdomām viņu iztraucēja retas lietus lāses. Pacēlis galvu, viņš redzēja, ka debess pārklājusies zemiem, tumšiem mākoņiem. Nākamā acumirklī nodārdēja stiprs pērkona grāviens. Durvju aizlaidnē iespraustais ķīlis no satricinājuma izslīdēja no savas vietas un slēģis ar troksni aizcirtās, noslēgdams Dikam ieeju istabā. Lietus gāza arvien spēcīgāk, un drīz vien Diks bija izmircis līdz ādai. Dziļi zem viņa gulēja tukšais laukums, neredzēja neviena cilvēka, ko varētu pasaukt palīgā. Tikai kaut kur tālāk bija saskatāma kāda auto sarkanā signāluguntiņa. Nejuzdams nekādu velēšanos visu nakti pavadīt lieto, Diks sāka lokoties pēc izejas. Viscaur blakus namam, kas, kā viņš zināja, piederēja misteram Derikam, stiepās tāds pats balkons, kā tas, uz kura viņš stāvēja. Abas balustrādes šķīra apmēram divus metrus plata sprauga. Lejā bija Laundskvēra cietais asfalts. Tomēr Dikam nebija izvēles, viņš uzmanīgi sāka virzīties pa balkona ārējo malu tuvāk Derika namam. Kad beidzot, smagi elsdams, atradās uz otra balkona, viņam šķita, it kā būtu uzkāpis jūdzēm augsta kalna virsotnē.

Arī no šā balkona vairākas stiklotas durvis veda nama iekšienē. Vienas no tām bija vaļā. Iegājis pa tām, Diks nokļuva kādā istabā, kas acīmredzot bija domāta birojam, jo uz maza galdiņa stāvēja rakstāmmašīna. Pie sienas karājās piezīmēm izraibots kalendārs. Durvis, kas veda uz kāpņu telpu, nebija noslēgtas. Diks cerēja, ka ārdurvis būs tikai aizbultētas, un viņam nenāksies grūti izkļūt uz ielas, lai tad ar līdzpaņemtās atslēgas palīdzību iekļūtu atpakaļ Vilda namā. Tomēr ārdurvis bija aizslēgtas. Nu viņš atradās gūstā svešā namā. Cerēdams, ka varbūt pagalma durvis būs vaļā, viņš nokāpa pagraba stāvā. Pārsteigts viņš redzēja, ka tur dega kāda spuldze. Atvēris zem tās atrodošās durvis, Diks iekļuva Derika garāžā, kur stāvēja tikai viens vienīgs auto. No pirmā acu uzmetiena Diks redzēja, ka benzīna bāka bija piepildīta un mašīna sagatavota braukšanai. Diks atgriezās mazajā vestibilā un atvēra kādas citas durvis, bet uz sliekšņa palika stāvam, it kā viņa priekšā negaidot būtu iespēris zibens.

Aina, kas pavērās viņa skatienam, būtu pārbiedējusi ari vēl drošsirdīgāku cilvēku: zemē gulēja sasiets vīrietis ar aizbāztu muti, bet pāri viņam noliekusies stāvēja kāda eleganti ģērbusies dāma un veikli pārmeklēja tā kabatas. Uz krēsla bija nomests dārgs kažoks, kas acīmredzot piederēja dāmai, bet uz galda gulēja mazs un spožs revolveris. Kad Diks paspēra soli uz priekšu, dāma ātri pagrieza galvu uz viņa pusi un izbaiļu pilnu skatienu uzlūkoja to.

— Mans Dievs! — Diks neviļus iekliedzās.

Skaistā dāma, kas nupat bija pārmeklējusi sasietā vīrieša kabatas, bija Mērija Dana.

3

• Neviens vaibsts viņas sejā neliecināja, ka tā būtu Diku pazinusi.

—    Merija Dana? — Diks aizsmakušā balsī atkārtoja.

Meitene stāvēja nekustēdamās, it kā botu akmeni cirsta, tikai

viņas roka lēnām tuvojās uz galda noliktajam ierocim. Bet, pirms vēl viņa paguva to sasniegt, pēkšņi nodzisa gaisma. Diks gribēja mesties virsū meitenei, bet šajā mirklī kāds satvēra viņu no mugurpuses un nogāza zemē. Pirms viņš paguva piecelties, noklaudzēja virtuves, tad arī ārdurvis. Kad Diks beidzot izskrēja vestibilā, bēgli jau bija pazuduši. Arī uz ielas vairs nebija no viņiem pēdu. Diks atgriezās namā un atraisīja sasieto vīrieti, kas pamazām attapās.

—              Es esmu Lerkins, ser, — viņš stādījās priekšā. — Misters Deriks pieņēma mani par šā nama sargu. Es esmu šeit visu dienu, un tikai vakarā izeju ieelpot svaigu gaisu. Bet arī tad turos durvju tuvumā, lai neviens nevarētu nepamanīts iekļūt namā.

Uz galda stāvēja vienkāršu vakariņu atiiekas un pusizdzerta alus pudele, bet tai līdzās pustukša glāze. Diks domīgi aplūkoja traukus.

—            Vai glāzi jūs piepildījāt pirms vai pēc pastaigāšanās? — viņš jautāja.

—             Tiešām neatceros, ser, — Lerkins atbildēja. — Man šķiet, ka ieleju alu tikai pec tam, kad biju atnācis atpakaļ. Viņš tvēra pēc glāzes, lai iedzertu kādu malku, bet Diks izrāva to viņam no rokas.

—             Lai paliek alus, Lerkin, — viņš sacīja. — Acīmredzot tam piejauktas miega zāles. Vai jūs pazīstat to meiteni? Vai jums kas nozagts?

Sargs izvilka no kabatām vēstuļu somiņu un atslēgu saišķi. Pārbaudījis somiņas saturu, viņš atbildēja:

—             Ne, nekas nav paņemts. Un dāma… Nē, es viņu nepazīstu. Mani sasēja viņas pavadonis.

—             Pavadonis? — Diks pārsteigts iesaucās. — Vai tad šeit bija ari kāds vīrietis?

—            Protams. Es uz mirkli atguvu samaņu un redzēju abus kopā, kad tie par kaut ko apspriedās.

Viņš pastāstīja, ka tas bijis kalsnēja auguma vīrietis gaišiem matiem. Dikam neviļus bija jāpasmaida, redzot neuzticības pilno skatienu, ar kādu Lerkins včroja sava glābēja dīvaino uzvalku, ko tas nupat tikai bija pamanījis.

—   Es dzīvoju tepat līdzās, lorda Vilda namā, — Stens beidzot paskaidroja. Tad atstāstīja sargam savu dēku, kas to novedusi šai namā. Apmierinājis Lerkina ziņkāribu, viņš rūpīgi pārmeklēja telpu, tomēr nekā ievērības cienīga neatrada.

Ieteicis sargam ataicināt policiju, viņš izgāja uz ielas un mirkli vēlāk jau atradās savā istabā. Kad, pilnīgi apģērbies, pēc brīža nokāpa atkal lejā, Derika durvju priekšā stāvēja kāds motocikls. Bija ieradusies policija.

Vai viņa pienākums nebija ziņot, ka iebrucēja tam šķita līdzīga Mērijai Danai? Bet vai tas maz bija iespējams? Šī meitene taču nevarēja būt spējīga pastrādāt kādu pretlikumīgu darbu!

Viņš nolēma pats pārliecināties. Atslēdzis Vilda garāžu, izveda braukšanai gatavo auto. Tikai tad sajuta izsalkumu. Atgriezies namā, viņš virtuvē atrada visu nepieciešamo apetītes apmierināšanai. Vēlāk, domās nogrimis, ilgi stāvēja līdzās mašīnai.

—   Tu tiešām esi sentimentāls idiots, — viņš pats sevi rāja. — Tu pats kavē policiju atrast noziedznieci. Un to tu sauc par dienesta pienākuma apziņu, Dik?

Bet kāda iekšēja balss pūlējās viņu mierināt:

—   Ja es tagad braucu uz Bridžtonu, tad to daru vienīgi tādēļ, lai pārliecinātos, vai Mērija Dana tiešām ir noziedzniece. Tikai šādā ceļā es varu pārbaudīt savas aizdomas.

Pulksten vienos un piecdesmit minūtēs viņa auto apstājās pie Metropoles viesnīcas, kur virmoja masku balle, kas ap šo laiku bija sasniegusi vislielāko jautrību. Šveicars zināja pateikt, ka lords Vilds atrodas svētku telpās. Noģērbis savus ādas svārkus, Diks pēc brīža iegāja deju zālē. Pirmais cilvēks, ko viņš satika, bija kāda dāma slimnieku kopējas kostīmā. Ar ātru kustību viņa atbīdīja masku no sejas un palika stāvam.

—   Es jūs meklēju visās malās, mister Sten, — viņa to apsveica. — Kā es jūs pazīstu? Lords Vilds man pateica jūsu vārdu!

Diks neticēja savām acīm: viņa priekšā stāvēja mis Dana.

—   Vai jūs visu vakaru esat šeit, mis Dana? — viņš stostīdamies jautāja.

Viņa izbrīnā sarauca pieri.

—    Jā. Kādēļ šāds jautājums?

. — Vispirms atbildiet, kādēļ mani meklējāt? — viņš izvairījās no atbildes.

Viņa atvēra savu rokassomiņu un izņēma no tās zelta zīmuli ar sarkano kaučuka cepurīti.

—            Šo zīmuli jūs laikam vakar no rita pazaudējāt, tas bija iekritis mistera Kornforda segā. Kā pateicības algu lūdzu šķīvīti saldējuma. Esmu šausmīgi izsalkusi.

Mirkli vēlāk Diks atgriezās ar prasīto atspirdzinājumu, ko jaunā meitene saņēma ar pateicīgu smaidu.

—             Es tikai tādēļ ierados ballē, lai atdotu jums jūsu īpašumu. Misteru Kornfordu uzrauga nakts māsa, tā man atlika brivs laiks. Mans darba tērps noderēja kā kostīms, es iegādājos tikai sejas masku. Cik īsti ir pulkstenis?

Diks ielūkojās pulkstenī. Viņa saviebās.

—    Mans Dievs, vai jau tik vēls?

—    Vai esat runājusi ar Tomu? — Diks jautāja.

—             Ar Tomu? A, jūs domājat lordu Vildu? Jā, es viņu satiku. Viņš tiešām ir krietns zēns. Viņš taču ir jūsu draugs, vai nav tiesa? — Pēkšņi viņa kaut ko atcerējās. — Bet lords Vilds taču man teica, ka jūs esat aizbraucis atpakaļ uz Londonu?

—              Pareizi! Bet es atgriezos, jo man svarīgas lietas Tomam sakāmas.

Viņš nemaz neiedomājās, ka piedzīvotais drīzāk varētu interesēt misteru Deriku, nevis lordu. Bet tad viņš apvaicājās jaunajai meitenei arī par Deriku.

—    Misters Deriks? — viņa izbrīnā atkārtoja.

—            A, jūs laikam domājat to kungu, kas mani tikko nesabrauca? Nē, viņu es neesmu redzējusi.

Vēl brīdi patērzējusi, mis Dana sāka runāt par promiešanu, un Diks jutās bezgala aplaimots, kad viņa atļāva sevi pavadīt. Nosēdusies viņam līdzās mašīnā, viņa jautāja:

—            Kādēļ īsu jautājāt, vai es visu vakaru esmu Metropolē, mister Sten? Taisnību sakot, es ierados tur tikai ap pulksten vienpadsmitiem. Bet jūs lūkojāties manī dk pārmetoši, ka es pirmīt neiedrošinājos sacīt padesību. Es sagaidīju, ka jūs kuru katru mirkli

mani arestēsiet. Jūs taču esat detektīvs, vai tiesa? Vismaz lords Vilds jūs dčve par "policiju"!

Diks klusībā nolādēja savu jautro draugu. Mis Danai viņš atbildēja, ka šo jautājumu uzdevis vienīgi aiz ziņkāres, ko jau kopš pirmā acu uzmetiena sajutis pret viņu. Beidzot jaunā meitene norādīja uz nelielu vasarnīcu kāda dārza vidū.

—    Seit es dzīvoju. Pateicos par jūsu laipnību, mister Sten.

Viņa izkāpa un, ar īsu rokas spiedienu un laipnu galvas mājienu

atvadījusies no Dika, pazuda namā. Diks atgriezās viesnīcā, kur atrada draugu sēžam bārā kopā ar kādu resnu Pjero. Ieraudzījis Diku, lords palika stāvam ar izbrīnā pavērtu muti.

—    Svētais Dievs, stāvi mums klāt! — viņš izsaucās. — Es domāju, ka tu esi Londonā, Dik!

< Pagājis malā, Diks atstāstīja savus piedzīvojumus Toma dzīvoklī un Derika namā. Tikai iebrucējas pārsteidzošo līdzību ar mis Danu viņš noklusēja. Lords bija gaužām sarūgtināts.

—  Tev vienmēr laimējas ko piedzīvot! — viņš sūdzējās. — Kādēļ man nekad negadās ko tādu piedzīvot?

Ari citkārt jautrais Deriks bija kļuvis nopietns.

—    Šī ir jau otrā reize, kad manā namā notiek kas tamlīdzīgs. Mīļais Dievs vien zina, ko tie ļautiņi pie manis meklē. Vērtslietas un naudu es mājās neturu, un sudrabs, cik tā tur ir, dešām nav to pūlu vērts. Vai Lerkins ievainots?

—   Nē, — inšpektors viņu nomierināja. — Varbūt viņam mazas galvassāpes, bet nekas nopietnāks nav noticis.

—  Vai jūs pazītu iebrucēju, ja to atkal satiktu? — Deriks pēkšņi jautāja.

—    Nedomāju vis. Redzēju viņu tikai īsu mirkli. Arī apgaismojums bija diezgan vājš.

—  Vai durvju priekšā nestāvēja kāds auto? — Deriks turpināja iztaujāt.

Tikai tagad Diks atcerējās no balkona redzēto auto signāluguntiņu.

—   Vai jums ir ienaidnieki, mister Derik? — viņš jautāja.

Deriks pakratīja galvu.

—    Neviena, cik zinu, — viņš atbildēja, tad piebilda: — man tūdaļ jādodas atpakaļ uz Londonu.

—       Es arī braucu, — lords Vilds pievienojās. — Ja esat ar mieru, varam braukt visi kopā manā mašīnā.

• Bija jau gaišs, kad viņi beidzot izkāpa lorda Vilda nama durvju priekšā. Pie blakus nama ieejas stāvēja kāds kārtībnieks, kas ziņoja Dikam, ka notikušā izmeklēšanu uzņēmies Skotlendjards. Deriks iegāja savā namā, un abi draugi tam sekoja. Sargs vēl bija nomodā. Kopā viņi pārmeklēja visas telpas.

—        Droši vien Jarda ļaudis būs noturējuši logu, pa kura tu iekluvi, arī par noziedznieku izvēlēto eju, — lords ironiski piezīmēja. — Tātad arī viszinošā policija dažreiz maldās.

—        Policija atrada pirkstu nospiedumus uz manas alus glāzes, — sargs sacīja. — Viņi paņēma glāzi līdzi, lai nofotografētu.

Diku tas loti interesēja. Kad Toms to uzaicināja brokastīs, viņš atteicās.

—        Man jābūt Jardā, — viņš paskaidroja. — Es vēlētos, lai šis gadījums tiktu nodots man. Atvaļinājums var pagaidīt.

Pulksten desmitos viņš jau stāvēja šefa priekšā, kas apsolīja nodot izmeklēšanu viņam.

—       Tikai neuztveriet šo lietu pārāk viegli, — viņš pamācīja. — Tā ir daudz svarīgāka, nekā mēs visi domājam.

Stens bija pārsteigts, jo uzskatīja to par vienkāršu iebrukumu. Tomēr paskaidrojums nāca ātrāk, nekā viņš bija gaidījis.

—    Vai atceries Slūžas slepkavību? — priekšnieks jautāja.

—        Jā, — Diks pamāja ar galvu. — Lasīju par to laikrakstos. Toreiz es tikko biju iestājies dienestā.

—       Jums jau zināms, ka līdz šim vēl nav izdevies noziedznieku atrast. Vienīgās pēdas, ko tas bija atstājis, ir īkšķa nospiedums uz revolvera spala. To jūs taču atceraties, Sten?

—       Jā, mister Berk. Šā nospieduma attēls man neskaitāmas reizes bijis rokās.

—       Nu, labi.,Tātad noziedznieks ar nolaupīto naudu — seši simti mārciņām, aizbēga. Viss, kas mums palicis, ir viens vienīgs īkšķa nospiedums, un…

Atvēris galda atvilkti, viņš izņēma no tās nelielu fotogrāfiju un pasniedza Dikam.

—        Aplūkojiet to vērīgi, Sten, — viņš turpināja. — Tas ir uz revolvera spala atrastā īkšķa nospieduma uzņēmums. Vai zināt,

kādēļ es atgriežos pie šis vecās lietas? Vienkārši tādēl, ka tāds pats nospiedums atrasts ari uz ūdensglāzes, no kuras Lerkins šorīt dzēris alu.

4

Diks negribēja ticēt savām ausim.

—   Dīvaini, — viņš beidzot sacīja. — Ko gan šie ļaudis grib no Derika? Šis jau ir otrais mēģinājums…

—   Nē, trešais, — Berks pārlaboja. — Vai zināt, ko es domāju? Nē? Jūs jau laikam esat dzirdējis par vecā Derika, Valtera tēva, neparasto kaislību?

—    Jā. Viņa dēls vēl vakar man stāstīja par to.

—    Par viņa tēva pirkstu nospiedumu kolekciju?

—    Jā, — Diks pamāja ar galvu.

—   Vecais vīrs savācis tūkstošiem nospiedumu. Viņa mērķis bija pierādīt, ka policijai nav taisnība, kad tā apgalvo, ka nevar būt pilnīgi vienādu pirkstu nospiedumu. Šai lietai viņš nodevās ar fanātiķa dedzību. Daktiloskopijā viņa zināšanas bija tik plašas, ka nereti pat mēs griezāmies pie viņa pēc padoma. Es esmu pārliecināts, ka viņam arī tiešām būtu izdevies pierādīt savas teorijas pareizību, ja nāve nebūtu pārvilkusi svītru viņa pētījumiem.

Berks apklusa, domīgi lūkodamies galdā. Pēc brīža viņš turpināja:

—   Vēl vairāk: esmu pārliecināts, ka vecajam Derikam īsi pirms nāves tiešām arī izdevies atrisināt šo problēmu, atrodot divus vienādus pirkstu nospiedumus. Man šķiet, ka viņa kolekcijā vajadzēja atrasties arī Slūžas slepkavas īkšķa nospieduma dubultniekam.

—   Bet, cik zinu, tad Valters Deriks iznīcinājis sava tēva kolekciju, — inspektors ieminējās.

—    Bet vai visu? Pēc atgriešanās viņš sadedzināja tos uzņēmumus, ko atrada sava tēva kolekcijā. Sākumā viņš piedāvāja tos mums, bet mēs atteicāmies, jo policijai nav tiesību glabāt nesodītu personu pirkstu nospiedumus. Pilnīgi iespējams, ka daži uzņēmumi palikuši neiznīcināti, ka taisni tie ir paši svarīgākie, kuru dēl noziedznieks izdara šis vairākkārtējās ielaušanās. Klausieties, Sten, — Berks dramatiski nobeidza, — uzlieciet šim iebrucējam vai iebrucējiem roku dzelžus, un jūs būsiet noķēris Slūžas slepkavu!

Stens ar visu dedzību ķērās pie lietas izmeklēšanas. Vismaz par vienu viņš bija skaidrībā: Bridžtonas zilacaino slimnieku kopēju viņš bez kādas šaubīšanās varēja strīpot no aizdomās turēto vidus — par viņas nevainību taču bija pārliecinājies pats savām acīm. Kopš satikšanās masku ballē viņš vairs nebija redzējis Mēriju Danu, tomēr nebija to ari aizmirsis. Par to gādāja ari Toma vēstules. Pēdējā no tām lords rakstīja:

"Es redzēju viņu Litlhemptona parkā uz kāda soliņa, un tūdaļ apturēju savu mašīnu, lai viņu sveicinātu. Viņa bija ļoti laipna un apvaicājās arī par Tevi. Mūsu sarunu izjauca vecā Kornforda atmošanās. Pēc tam man nācās gandrīz stundu runāties ar viņu par jauko laiku. Šodien es braucu uz Petvorsu, kur dzīvo kāda veca krustmāte. Tu gan pats vari iedomāties, ar kādu "prieku" es sekoju viņas uzaicinājumam pavadīt tur dažas nedēļas. Bet ko lai dara: šais laikos, kad sociālisti grasās atņemt nabaga kapitālistiem visu, kas tiem pieder, katram jālūko sisties caur dzīvi, kā vien iespējams."

Stena pūles atrast kādas Slūžas slepkavas pēdas nedeva nekādus panākumus. Dažas dienas vēlāk viņš saņēma Valtera Derika ielūgumu uz lenču. Vēstule beidzās ar vārdiem:

"Vai esat ieguvis kādus jaunus norādījumus attiecībā uz pirkstu nospiedumu, kas tika atrasts uz Lerkina alus glāzes? Vai šis jaunās pēdas ir sekmējušas izmeklēšanu?"

Dikam nenāca ne prātā apmierināt Derika ziņkārību. Viņš pat pats vēl nebija pārliecināts par Berka aizdomu pareizību. Valtera Derika īpašumi bija ieguldīti apbūves gabalos, ar kuru uzpirkšanu un pārdošanu viņš spekulēja tāpat, kā to bija darījis arī viņa tēvs. Lai iegūtu kaut cik noteiktas ziņas par vecā Derika atstātā mantojuma lielumu, Stens beidzot nolēma griezties pie kāda pazīstama hipotēku māklera. Viņam palaimējās tūdaļ nonākt uz īstajām pēdām. Izziņa, ko starpnieks sniedza par veco Deriku, nekādā ziņā nebija tam glaimojoša.

— Tas bija viens no lielākajiem rīkļurāvējiem Londonā, — mākleris paskaidroja. — Viņš jau pa gabalu prata saost drošu pelņu. Jūs taču zināt, ar kādu mazumu viņš iesāka? Nodibinājis niecīgu būvniecības uzņēmumu, viņš pirmos gadus strādāja kā vienkāršs strādnieks. Ari savu namu viņš pats palīdzējis celt.

—   Vai viņš pēc nāves atstāja daudz apbūves gabalu? — Diks apvaicājās.

—    Tieši otrādi. Viņš bija pārāk gudrs, lai atklāti rādītu savu turību. Pēdējā pusgadā pirms viņa nāves mēs viņa uzdevumā pārdevām zemes gabalus par kādām astoņsimttūkstoš mārciņām. Tajā pašā laikā viņš pārdeva arī divas veikalu ēkas, par kurām saņēma simtčetrdesmit tūkstošus skaidrā naudā. Čekus viņš nekad nepieņēma, jo bankām neuzticējās. Cik zinu, tad visu naudu viņš vienmēr glabāja mājās.

—    Pirms nāves viņš laikam ieguldīja lielus kapitālus jaunu zemesgabalu pirkšanā? — Diks minēja.

—   Nekā tamlīdzīga, ser. Viņam gan bija nodoms iepirkt dažus jaunus īpašumus, tomēr viņš vairs nepaguva to izdarīt. Klienta uzdevumā es jau biju ievadījis sarunas par kāda lielāka īpašuma pirkšanu Sitijā, par kuru pārdevējs prasīja četrsimt tūkstošus mārciņu, tomēr, kā jau teicu, šo darījumu izjauca Derika nāve.

—   Vai viņam bija ienaidnieki?

—   Cik zinu — ne, kaut viņa dēj nācās ciest daudziem maniem kolēģiem. Savu namu Laundskvērā viņš nebija ar mieru pārdot, kaut vairākkārt tika piedāvātas loti prāvas summas. Šo namu viņš pats ir cēlis un vēlāk pēc paša plāna pārveidojis. Varbūt tādēļ tas bija kļuvis tik mīļš, ka viņš nekādā gadījumā negribēja no tā šķirties?

Diks satikās ar Valteru Deriku klubā.

—   Šīs sasodītās ielaušanās jau sāk mani uztraukt, — viņš smaidīdams apsveica savu viesi. — Pagājušo nakti es neaizvēru ne acu. Jā, ko es gribēju teikt: Lerkins atceras iebrucējas izskatu, viņš to apraksta kā skaistuli. Redzat, kādas ir sievietes: pat naktī tās nedod vīriešiem mieru, kaut nāktos tādēļ izdarīt ielaušanos.

Viņš iesmējās, bet tūlīt atkal kļuva nopietns. — Es vēl šovakar aizbraucu uz savu muižu. Lerkinam es pieņēmu vēl otru kolēģi. Kaut es zinātu, ko īsti šie ļaudis meklē manā namā! Ja tas būtu noticis vēl tēva laikā, tad es varētu to izskaidrot — viņš vienmēr turēja savu naudu mājās. Kad es pēc viņa nāves ierados saņemt mantojumu, atradu visu viņa kapitālu — četrsimtdivpadsmit tūkstošusmārciņu — tērauda kasetē, ko viņš glabāja zem gultas.

Diks pārsteigts viņu uzlūkoja.

—      Kā jūs sacījāt — cik naudas jūs pavisam atradāt? — viņš jautāja.

—    Četrsimtdivpadsmit tūkstošus mārciņu, — Deriks atkārtoja.

—    Un tas bija viss, ko jūs mantojāt?

Deriks pasmaidīja.

—   Daudz jau nav, bet man pietiek, — viņš atbildēja. — Ļaudis uzskata mani par miljonāru, un ari es pats jūtos kā tāds.

—    Vai tad jūs nekad neesat papūlējies izdibināt, vai pēc tēva nāves nav palikušas vēl kādas summas? — Diks jautāja. — Vai jūsu tēva advokāts…

—     Manam tēvam nebija advokāta, — Deriks viņu pārtrauca. — Bet kālab jūs tā jautājat, mister Sten? Bez šīs naudas tēvs man atstāja ari dažus zemes gabalus, bet tiem nav sevišķas vērtības.

Diks neticīgi vēroja viņu.

—     Vai tiešām jūs gribat apgalvot, ka nekad neesat ievācis sīkākas ziņas par tēva veikaliem, ko tas noslēdzis īsi pirms savas nāves?

—    Nē, man šķiet, ka tās būtu veltas pūles. Bet ko nozīmē jūsu jautājumi, mister Sten?

—   To es jums tūdaļ paskaidrošu, — Diks atbildēja. — Vai jūsu tēvs nomira pēkšņi vai pēc ilgākas slimošanas?

—    Viņš nomira negaidot.

—    Klausieties, — Diks sacīja, — šī nauda, ko jūs uzskatāt par visu mantojumu, ir tikai neliela dala no tā, ko tas saņēmis īsi pirms savas nāves, pārdodot kādu īpašumu. Es zinu no pilnīgi droša avota, ka pēdējā pusgada laikā viņš vairākkārt saņēmis ievērojamas summas skaidrā naudā: vienu reizi astoņsimt, bet otru — simtčetrdesmit tūkstošus mārciņu. Tātad jūsu tēvam vajadzētu būt vairāk nekā miljons mārciņām. Tā kā bankām viņš nav uzticējies, tad šai naudai jābūt noslēptai kaut kur Laundskvēra namā.

Deriks plaši ieplestām acīm uzlūkoja savu viesi. Viņa citkārt sārtā seja bija nobālusi.

—        Pastāstiet man visu, Sten, kas jums šajā lietā zināms, — viņš trīcošām lūpām sacīja. — Ja man ar jūsu palīdzību tiešām izdotos atrast kādu vēl nesaņemtu mantojuma dalu, jums nenāksies pārmest man nepateicību.

Diks atstāja neievērotu šo apslēpto aizrādījumu, tomēr labprāt deva prasīto padomu:

—    Mums jāpārmeklē jūsu nams no pagraba līdz pat jumtam, — viņš sacīja. — Tur droši vien ir kāda slēptuve, par kuru jums līdz šim nav bijis ne jausmas. Jūsu tēvs licis pārbūvēt namu pēc saviem ieskatiem, tad viņš laikam ierīkojis kaut kur arī slēptuvi, kur glabāt savu naudu.

Brīdi vēlāk abi jau sasniedza Derika namu. Durvis atvēra Lerkins, kas tūdaļ griezās pie Derika:

—    Es saņēmu jūsu paziņojumu, ser.

—    Kādu paziņojumu? — Deriks izbrīnīts jautāja.

—   Jūs taču piezvanījāt man pa telefonu un sacījāt, ka šovakar ieradīsies kāds kungs, lai izmērītu istabas pasūtītajām grīdsegām.

Diks saprotoši uzsmaidīja Derikam.

—   Ir jau labi, Lerkin, — viņš atbildēja sargam, kopā ar inspektoru uzkāpdams pirmajā stāvā. — Ko tas nozīmē, mister Sten? — viņš turpināja. — Es taču neesmu nekā tamlīdzīga darījis jo, kā jau teicu, vēl šovakar gribu doties uz Goldamingu? Tas taču pavisam novecojis triks! Vai tad tiem ļaudīm nemaz nav ienācis prātā, ka Lerkins varētu pārbaudīt, vai ziņojumu tiešām esmu sūtījis?

—  Varbūt tāda tieši bijusi viņu vēlēšanās, — Diks atbildēja. — Nu, lai jau tad arī tā notiek. Katrā ziņā es būšu jūsu tuvumā.

Tomēr Deriks lūkojās uz šo lietu nopietnāk.

—    Es tomēr gribētu zināt, ko šie ļaudis no manis vēlas! — viņš norūpējies iesaucās. Tomēr viņš drīz vien atguva savu parasto jautrību.

—    Nāciet, meklēsim labāk mantu!

Neraugoties uz visām pūlēm, meklēšana tomēr palika nesekmīga, jo nekur nebija atrodamas nekādas iedomātās slēptuves pēdas. Beidzot viņi nokļuva istabā līdzās virtuvei, kur Diks viņnakt bija pārsteidzis skaisto iebrucēju. Deriks atvēra kādu noslēgtu skapi.

—    Šeit ir tas, kas varbūt varētu jūs interesēt, mister Sten, — viņš sacīja, izņemdams no skapja nelielu tērauda kasti un atslēgdams to. — Šajā kastē es atradu savu mantojumu — četri simti divpadsmit tūkstošu mārciņu.

'Kastītes vāka iekšpusē bija piestiprināts kāds dīvains instruments, kas atgādināja medicīnas šļirci. Sūcēja augšgalā atradās gumijas bumbiņa, bet apakšējais gals nobeidzās ar taurvcidīgu paplašinājumu.

—   Kas tas par dīvainu priekšmetu? — Diks ieinteresēts jautāja.

—    Nav ne jausmas, — Deriks atbildēja.

Cilindrs bija apgādāts ar diviem paralēliem turekļiem. Gluži nejauši Dikam izdevās uzzināt šā instrumenta nozīmi. Pielicis taurītes galu pie kastes vāka, Diks nospieda gumijas bumbu, pēc tam pavilka abus turekļus. Mehānisms izrādījās asprātīgs vakuuma sūcējs. Tikai, kad Stens atkal atlaida abus turekļus, viņš varēja instrumentu no jauna noņemt no kastītes vāka.

—   Vai tas atradās kastē, kad jūs to atvērāt? — Diks jautāja.

—   Jā, kopā ar naudu, — Deriks atbildēja.

Tā kā meklēšanai nebija panākumu, viņi to pārtrauca. Stens devās pie kāda veca namdara, kas pēc nopelniem bagāta mūža savas vecumdienas pavadīja atpūtā. Viņa atmiņa gan bija kļuvusi stipri vāja, tomēr viņš vēl atcerējās apstākļus, kādos bija uzņēmies vecā Derika nama celšanu Laundskvērā. Vecais vīrs zināja pastāstīt, ka kaut kur ēkas sienās dcis iemūrēts liels naudas skapis. So darbu Deriks veicis lielā slepenībā, turklāt viņam palīdzējuši daži no ārzemēm ievesti strādnieki.

5

—    Tīri vai jāsmejas, — vecais namdaris nobeidza savu stāstu, — cik daudz ļaužu pēdējā laikā sāk interesēties par šo celtni. Aizvakar šeit bija kāda jauna dāma, kas nodomājusi sarakstīt grāmatu par dažādām vecām ēkām. Viņa lūdza no manis šādu vecu celtņu plānus, un saruna novirzījās arī uz Derika namu.

—    Kā izskatījās šī dāma? — Diks ātri jautāja.

—    Tiešām nevaru vairs lāga atcerēdes, — vecais pēc ilgākas domāšanas atbildēja. — Man palikušas atmiņā tikai viņas pelēkzilās acis ar uzkrītoši garām un tumšām skropstām.

Tās neapšaubāmi bija Mērijas Danas acis, ko šis cilvēks aprakstīja. Tikai tagad Stens pateica viņam savu amatu.

—  Tā, tā, tad jūs esat detektīvs, ser, — vecais mierīgi piezīmēja. — Nē, vairāk es uešām nekā nevaru jums pastāstīt. Viņa vēl lūdza, lai pasaku tā cilvēka adresi, kas veica mūrnieka darbus Derika namā. Jādomā, ka dāma bija bagāta, jo adresi viņa ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā ar tīra zelta zīmuli, kam bija tāda dīvaini sarkana cepurīte.

Tātad apmeklētāja tomēr bijusi Mērija Dana! Viņa pat bija lietojusi to pašu zīmuli, ko Diks Bridžtoriā bija pazaudējis, bet vēlāk masku ballē saņēmis no viņas atpakaļ.

Ap pulksten vienpadsmitiem viņš atstāja Skotlendjardu, lai dotos mājup. Kad viņš sasniedza jūrmalu un pagriezās Holburnas virzienā, pulkstenis nosita pusdivpadsmit. Netālu no Blomsbīrijas viņš ieraudzīja kādu dāmu, kuru drīz vien panāca. Pēkšņi jaunā sieviete iekliedzās. Domās nogrimis, Diks nepamanīja, ka kāds vīrietis pienācis viņai klāt un satvēris to aiz rokas. Velti viņa pūlējās atbrīvoties no redzami piedzērušā vīrieša rokām. Dažos lēcienos Diks sasniedza notikuma vietu un ar labi mērķētu dūres sitienu notrieca vīrieti pie zemes. Tad viņš pievērsās dāmai un pārsteigumā sastinga: viņa priekšā stāvēja Mērija Dana.

—   Lūdzu, mister Sten, — viņa lūdza, pazinusi inspektoru, — atbrīvojiet mani no šā dzērāja!

Pa to laiku uzbrucējs bija piecēlies un draudīgi tuvojās Dikam.

—   Ko tu gribi no manis? — viņš šļupstēja. — Kas tev daļas, ja es gribu apsveikt savu Kapštates draudzeni, ko? — Viņš padraudēja meitenei ar pirkstu. — Domā, ka es tevi vairs nepazīstu, skuķīt? Nē, bērns, — Lordijam ir laba atmiņa. Es neesmu aizmirsis, kā tu mani reiz iegāzi!

Diks uzskatīja par vajadzīgu izbeigt šo neglīto ainu.

—   Vai šis cilvēks jūs apvainoja, mis? — viņš jautāja meitenei.

—   Nē, viņš mani laikam noturēja par kādu citu, — viņa atbildēja.

—    Nekā, — svešais ņirgājās. Es zinu gan, ka tu esi Mērija Viljēra. Ko jums īsd vajag? — viņš skarbi uzsauca Dikam.

—    Es esmu Skotlendjardainspektors Stens.

Šie vārdi uz svešo atstāja pārsteidzošu iespaidu. Viņa balss no draudošas kliegšanas pēkšņi pārgāja lūdzošā čukstienā.

—        Es negribēju neko ļaunu, ser, — viņš sacīja. — Man likās, ka es pazīstu šo dāmu, bet laikam gan esmu pārskatījies. Jā, kad cilvēks iedzēris kādu glāzīti vairāk…

'—Panāciet šurp, mister Lordij, lai aplūkoju jūs pamatīgāk! — inspektors viņu pārtrauca, pievilkdams to tuvāk ielas laternai. Tās gaismā viņš ieraudzīja neparasti garenu galvu, nemierīgas, izbaiļu pilnas acis, kalsnēju, brūni iedegušu seju ar prāvu degunu un tikko saskatāmām ūsiņām. Likās, ka svešajam šī pamatīgā aplūkošana nebija patīkama.

—     Laidiet mani vaļā, ser, — viņš sāka lūgties. — Es esmu Lordijs Brauns, es tikai sestdienas vakarā iebraucu Londonā. Šī jaunā dāma var to apliecināt… Vai arī es maldos, un viņa nemaz nav tā, par ko es viņu noturēju.

—    Ko īsti viņš no jums gribēja, mis? — Diks jautāja jaunajai meitenei.

—    Tiešām nezinu. Viņš tikko sāka lamāties, kad jūs piesteidzāties man palīgā.

—    Es esot lamājies, mis? — Brauns noraidīja šo apvainojumu. — Nē, es neko negribēju no jums. Es taču tikai dažas dienas esmu šeit. Atbraucu ar kuģi "Glamis Castle". Es gribēju apmeklēt kādu draugu, kas dzīvo Londonā, ser, bet nesatiku to mājās. Pazīstu viņu jau no Tanganjikas. Nē, viņš nenovērsīsies no Lordija, kaut arī pats kļuvis miljonārs. Āfrikā viņš ieradās pēc tam, kad tēvs to bija padzinis. Bet viņš ir lāga zēns, šis VaJters Deriks.

Diks neticēja savām ausīm.

—   Vai zināt kafejnīcu Pikadillija cirka tuvumā? — viņš jautāja dienvidafrikānim. — Labi, gaidiet mani tur, pēc pusstundas būšu klāt. Bet sargieties, ja gribēsiet mani apmānīt! Kur īsti jūs dzīvojat?

Brauns nosauca kādu mazu viesnīcu jūrmalas tuvumā, un Diks redzēja, ka viņš nemelo.

—   Pēc pusstundas es būšu jūsu norādītajā vietā, ser, — Lordijs apsolīja.

Diks pameta viņu stāvam un pievērsās mis Danai, kas klusēdama bija sekojusi sarunai. Acīmredzot viņa jau bija gaidījusi, ka Stens to pavadīs.

—    Es tik loti nobijos, kad šis cilvēks mani aizskāra, — viņa sacīja.

—    Kur jūs domājat pavadīt nakti, mis Dana? — Diks jautāja.

—    Goverstritā — viņa nosauca kādu nelielu ģimeņu viesnīcu. — Es tikai šodien ierados no Litlhemptonas, lai izdarītu dažus iepirkumus. Rīt agri es braukšu atpakaļ. Londona man krīt uz nerviem.

Stens brīdi klusēja, tad pēkšņi jautāja:

—   Vai esat jau kādreiz dzirdējusi, ka jums ir līdziniece?

—    Nē. Vai tad pasaulē mēdz būt divi pilnīgi līdzīga izskata cilvēki?

—    Jums ir ne tikai viena, bet vismaz divas līdzinieces. Arī Lordijs Brauns varētu to apliecināt. Viņš jūs noturēja par Mēriju Viljēru, kādu meiteni, ko tas pazinis Dienvidāfrikā. Vai jūs kādreiz esat tur bijusi?

Viņam par lielu pārsteigumu, jaunā meitene pamāja ar galvu.

—    Pirms diviem gadiem es tur dzīvoju, — viņa paskaidroja.

—   Kā slimnieku kopēja? Bet tad taču jūs bijāt pārāk jauna! — Diks izbrīnā iesaucās.

—   Jūs man glaimojat, mister Sten. Es vēlētos, kaut nebūtu šo cilvēku satikusi, viņš mani uztrauc.

Kā gan viņa varēja uztraukties cilvēka dēl, kuru pirmo reizi redz?

—   Dīvaini, ka šis Lordijs Brauns pazīst Deriku, — Diks piezīmēja, novirzīdams sarunu uz citām lietām.

—   Misteru Deriku? A, tas laikam ir tas pats kungs, kura dzeltenais auto mani tikko nesabrauca? Vai tad viņš šobrīd ir Londonā?

—   Nē, savā muižā Saseksā.

—    Laimīgais!

—   Kādēļ jūs viņu saucat par laimīgo? — Diks izbrīnā jautāja.

—    Un jūs vēl dēvē par gudru, mister Sten? — jaunā meitene ironiski atsaucās. — Vai tad tā nav laime, ja cilvēkam ir tāds draugs, kā šis Lordijs Brauns no Kapštates? Bet nu jokus pie malas, mister Sten. Vai jūs šovakar vēl viņu satiksiet? Tad pajautājiet viņam, kas tā par Mēriju Viljēru, ko viņš pieminēja un ar kuru tas mani bija sajaucis! Deviljērs? Āfrikā šis vārds ir diezgan izplatīts. Kapštatē es pazīstu vairākus cilvēkus, kam ir šāds uzvārds. Vai neesat atkal pazaudējis savu zīmuli, mister Sten?

Šis jautājums Dikam lika atcerēties vecā namdara stāstu par dāmu, kas to apmeklējusi.

—   Pirms dažām stundām cs tiešām sāku ticēt, ka esmu to atical pazaudējis, — viņš atbildēja. — Man stāstīja par kādu jūsu līdzinieces apmeklējumu. Vendsvorsā dzīvo kāds vecs namdaris, vārdā Ellingtons, pie kura pirms dažām dienām ieradusies kāda dāma. Šī dāma izskatījusies tieši kā jūs, mis Dana. Bez tam viņai bijis tāds pats zīmulis kā manējais. Vai mani vārdi jums šķiet smieklīgi? — viņš piebilda, izdzirdis viņas smieklus.

—    Es varētu smieties līdz nāvei! Palūkojieties šurp!

Viņa atvēra savu rokassomiņu un izņēma no tās zīmuli, kas bija līdzīgs Dika zīmulim kā viena ola otrai.

—    Šodien cs to nopirku Redžentstrītā, — meitene smaidīdama turpināja. — Tajā tirgotavā varēja iegādāties tūkstošiem šādu zīmuļu. Arī vilcienā es kādam kungam redzēju tieši tādu zīmuli. Kur jūs viņu dabūjāt?

—    No Toma.

—    Viņam gan vajadzētu kaunēties, jo zīmuļa čaulīte pat nav no zelta. Man loti žēl nostādīt jūsu Tomu tik nelabvēlīgā gaismā, tomēr man jāsaka, ka šāds zīmulis maksā tikai septiņus šiliņus un sešus pensus, ne vairāk un ne mazāk. Vai varu jums ko jautāt, mister Sten?

—    Visu, ko vien vēlaties, — Diks galanti atbildēja.

Viņa nopietni ielūkojās tam sejā.

—     Kādu noslēpumu jūs glabājat savā sirdī, mister Sten? Ko nozīmē jūsu jautājums; vai es zinu, ka man ir līdziniece? Mis Deviljēra būtu viena no tām, vai nav tiesa? Un otra? Vai, slēpjoties zem manas maskas, ir pastrādāts kāds noziegums? Vai Bridžtonā jūs tiešām ieradāties, lai mani arestētu?

—    Kā gan jūs varējāt iedomāties kaut ko tādu? — viņš izvairījās.

—    Lūdzu tiešu atbildi, mister Sten. Es tūlīt zināju, ko jūs no manis vēlaties, kad toreiz tik pēkšņi ieraudzīju jūs masku ballē. Tikai īsu mirkli iedomājos, ka ilgas pēc manis jūs dzinušas nakts laikā prom no Londonas. Bet tad ēs tūlīt sapratu patiesību: jūs bijāt ieradies, lai izliktu man slazdus.

—   Vai jums ir māsa?— Diks jautāja, palikdams atbildi parādā.

—    Jā, divpadsmit gadu veca meitene, bet viņai nav nekādas līdzības ar mani. Viņa ir daudz tumšāka, diezgan saprātīga, tomēr ne tik gudra, lai spētu tēlot manas līdzinieces lomu. Dvīņu māsa? Nē, tādas man nav. Un kādēļ gan meklēt tik tālu? Es taču esmu pilnīgi normāla izskata cilvēks, tādēļ nav nekāds brīnums, ja gadās kāda man līdzīga meitene. Tad viņa strauji novērsa sarunu uz citām lietām. — Ja vēlaties man rakstīt, mister Sten, tad līdz rītam varat adresēt savas vēstules uz viesnīcu, kuru jau minēju.

Dika sirds sāka pukstēt straujāk. Tomēr meitene tūlīt satrieca viņa ilūzijas, piebilzdama:

—   Protams, jūs rakstīsiet tikai tādā gadījumā, ja jums izdosies atkal satikt manu līdzinieci, inspektora kungs.

Kad Diks iegāja norunātajā kafejnīcā, Lordijs Brauns viņu jau gaidīja. Stens pasūtīja limonādi, kam Brauns uzmeta greizu skatu.

—   Visu laiku, kopš dzīvoju Dienvidāfrikā, man nācās dzert šo sulu, un tādēļ tagad cs atļaujos sev cilvēka cienīgākus dzērienus. Ceru, ka nelaimīgais pārpratums ar jauno dāmu nebūs atstājis uz jums Jaunu iespaidu, inspektor. Biju mazliet iesilis, bet nu atkal viss ir kārtībā. Vai pazīstat manu draugu misteru Valteru Deriku? — viņš domīgi jautāja.

Dika apstiprinošais galvas mājiens viņu ārkārtīgi pārsteidza.

—   Jā, — viņš turpināja, — Deriks ir smalks puisis, tikai pārāk lētticīgs. Es ar viņu iepazinos tuksneša malā, viņš dzīvoja vienā teltī ar kādu Klēvi, viņi abi meklēja zeltu. Valteram reiz bija uzbrucis lauva un to diezgan pamatīgi saplosījis. Viņš būtu nomiris aiz slāpēm, ja es nebūtu viņu atradis. Droši vien viņš nebūs aizmirsis, ka es izglābu viņu no nāves. Viņš sagaidīs mani atplestām rokām. "Nu, mans vecais Lordij," viņš teiks, "kā nu klājas? Priecājos tevi redzēt, jo nu reiz varēšu atlīdzināt to, ko tu manis labā esi darījis!" Jā gan, viņš ir gudrs un veikls zēns. Nauda viņam nieks, viņš mani bagātīgi apdāvinās.

—    Cerēsim, — Diks skeptiski ieminējās.

—    Noteikti. Mēs, skauti, esam pavisam citādi puiši, nekā jūs šeit, mēs vienmēr esam kopā. Es pazīstu Dienvidāfriku no viena gala līdz otram.

Ieņēmis prāvu malku un brīdi domīgi klusējis, Brauns turpināja:

—   Būs labāk, ja teikšu jums visu padesību par sevi, inspektor. Jūs taču tikpat izdibināsiet visu. Protams, es nesagādāšu jums nekādas nepatikšanas, jo esmu no tiem cilvēkiem, kuri ļauj dzīvot ari policijai. Bet — pāris reižu es tomēr esmu sēdējis: pirmo reizi — tikai divpadsmit mēnešus, bet otro — tris ar pusi gadus. Un abas reizes tikai alkohols bija pie visa vainīgs, ser. Mani pavedināja ļaudis, kas bija vecāki un prātīgāki par mani. Bet nu tā vairs nevar gadīties, esmu nācis pie atziņas, ka negodīga dzīve nedod nekāda labuma.

—    Ko tad jūs bijāt izēdis? — Diks painteresējās.

Lordijs mulsi noklepojās.

—    Nekā ļauna jau tur nebija, 'ser. Katrā ziņā — es biju tikai cietušais.

Likās, viņš nebija visai lepns par darbiem, kas viņu bija noveduši aiz zviedru priekškariem. Dikam vairākkārt nācās atkārtot savu jautājumu, līdz Brauns sāka stāstīt.

—   Es atņēmu dažiem zelta meklētājiem viņu maisiņus, inspektor. Viņi bija piedzērušies, un ari es nebiju gluži skaidrā. Vēl šodien nesaprotu, kā es varēju tā darīt. Otro reizi iekritu pavisam nevainīgs. Dabūju dzirdēt, ka kāds kungs vēlas pirkt dimantus. Kā jūs jau zināt, Dienvidāfrikā tas bez koncesijas ir noliegts. Es ierados pie šā vieglprātīgā cilvēka un pastāstīju, ka policija par viņu interesējas. Var jau būt, ka sarunas laikā ieminējos par mazu atlīdzību, kas man pienāktos par šo brīdinājumu. Viņš nodeva mani policijai, bet tad izrādījās, ka es biju maldināts, jo šis kungs nemaz nenodarbojās ar dārgakmeņu uzpirkšanu. Par šo pārskatīšanos viņi uzspieda man četrus gadus…

—   Tātad jūs sodīja par izspiešanu? — Stens nosauca lietu īstajā vārdā.

Lordijs pat nemēģināja pretoties. Tomēr uzskatīja par nepieciešamu jau tagad uzsvērt, ka viņa apmeklējumam pie Valtera Derika nav nekā kopīga ar izspiešanu.

—   Valters ir īsts džentimenis, — viņš vēlreiz apliecināja. — Viņš tikai ir pārāk devīgs. Un kas par nepārspējamu humoru!

Vai Lordijs atrodas naudas grūtībās? Nē, Dieva dēļ! Kā gan inspektoram nākot prātā šādas domas? Viņam esot līdzi dažas mārciņas no "turienes", ar tām viņš iztikšot. Dikam tomēr nebija ne mazāko šaubu par Lordija ceļojuma padeso iemeslu. Āfrikas gaiss Lordijam bija kļuvis "par karstu", tādēļ viņš bija atzinis par pareizāku steidzīgi mainīt dzīvesvietu.

—   Nu, un ko jūs tagad esat tur izēdis? — inspektors apjautājās.

—   Ak, pavisam niecīga lietiņa, ser, — Brauns pēc īsas vilcināšanās atbildēja. — Ja jau policija tevi reiz sākusi trenkāt, tad miera vairs nav. Tev, cilvēkam, uztiepj visu, ko ciu izēdusi. Ko lai dara — jādzīvo taču katram.

—   Kas tā īsti ir par mis Deviljēru, ko jūs nesen pieminējāt? — Diks jautāja.

Lordijs mirkli vilcinājās.

—    Ak — viņa? Es tikai pavirši viņu pazīstu.

—    Laikam kāda no kolēģēm? — Diks neatkāpās.

—   Es nekad neaprunāju dāmas, — Lordijs izvairījās no atbildes.

Ejot mājup, Diks vēlreiz pārdomāja visu, ko bija dzirdējis no

jaunā paziņas. Viņš nespēja atbrīvoties no aizdomām, ka Mērija Dana un viņas iedomātā līdziniece tomēr ir viena un tā pati persona. Vai tiešām ari Brauns būtu kļūdījies? Ko gan nepazīstamā meitene būtu meklējusi Valtera Derika namā? Pēkšņi Dikam ienāca prātā Slūžas slepkavība. Varbūt šī meitene bija toreizējā upura radiniece, kas tagad gribēja atriebties ļaundarim, jo policija nebija varējusi to atrast? Bet Diks arvien biežāk atgriezās pie šīs domas. Varbūt pēdējo dienu iebrukumos līdzdarbojās ari pats Slūžas slepkava? Varbūt viņš gribēja atrast vecā Derika pirkstu nospiedumu kolekciju? Nē, tas tomēr nebija iespējams, jo tādā gadījumā viņam taču vajadzētu zināt, ka Valters Deriks šo kolekciju jau sen iznīcinājis. Vai iebrucēji meklēja vecā spekulanta noslēpto bagātību? Vai Mērija Dana rīkojās kopā ar šiem noziedzniekiem?

Diks ilgi grozījās savā gultā no vieniem sāniem uz otriem, un pagāja labs laiks, līdz viņš beidzot aizmiga.

Kad otrā rītā Diks ieradās mazajā viesnīcā, lai apmeklētu Mēriju Danu, viņa jau bija aizbraukusi, atstādama tam dažas rindiņas.

—  Dāma zināja, ka jūs šodien atnāksiet, mister Sten, — kalpone sacīja. — Viņa lika nodot jums šo vēstuli.

Dikam negribot bija jāsmejas. Kā gan Mērija varēja zināt, ka viņš to meklēs? Vēstules saturs viņa garastāvokli neuzlaboja. Viņa rakstīja:

"Mans mīļais mister Sten!

Diemžēl man jāaizbrauc jūsu apmeklējumu nesagaidījušai. Man šorīt zvanīja no Litlhemptonas un ziņoja, ka mistera Kornforda

veselības stāvoklis kļuvis sliktāks. Varbūt kādā citā reizē varēsim kopā ieturēt brokastis… ' Jūsu

Mērija Dana."

Diks saprata izsmieklu, ko slēpa vēstule, un tas viņu kaitināja.

— Kaut velns parautu visas sievietes! — viņš nikni norūca, iziedams no viesnīcas.

"Sasālītās" dienas atlikušo daļu viņš pavadīja, neskaitāmu reizi pārlasīdams ziņas par Slūžas slepkavību. To, ko policijai savā laikā bija izdevies ievākt. Visvairāk viņu interesēja pati notikuma gaita, kas policijas protokolā bija attēlota šādi:

"Liecinieks Karters redzējis kādu motociklu, kas lielā ātrumā drāzies pa ceļu no Medenhidas puses. Braucējs bijis ģērbies brūnos ādas svārkos, viņa acis aizsegušas tumšas brilles. Noslepkavotais jau vairākkārt ticis brīdināts nenest naudu bez apsardzes, tomēr brīdinājumam nav piegriezis nekādu vērību. Arī notikuma rītā viņš viens kājām devies uz banku, lai saņemtu seši simti mārciņu algām. Netālu no bankas, dzīvas kustības rajonā, minētais Kartera novērotais motociklists apstājies un noliecies, izlikdamies aizsprādzējam atrisušo kurpes siksnu. Kasierim garāmejot, nepazīstamais pēkšņi saslējies, ar revolvera šāvienu nogalinājis nelaimīgo un izrāvis tam no rokām portfeli ar naudu. Pārsteigto un samulsušo skatītāju acu priekšā viņš uzlēcis motociklā un nākamajā mirklī pazudis. Notikuma vietā atrasts šaujamais ierocis, ko slepkava tur nosviedis. Neraugoties uz pakaļdzīšanos, noziedzniekam izdevies aizbēgt, neatstājot nekādas pēdas. Vienīgā zīme, kas palikusi no uzbrucēja, ir viņa pirkstu nospiedums uz revolvera spala. Jādomā, ka laupītājs pieder pie labākās sabiedrības un tam laimējies netraucēti izbraukt uz ārzemēm."

Tas bija viss, ko policija bija savākusi šajā lietā. Protams, ar to neko lielu nevarēja iesākt. Neraugoties uz visām pūlēm, slepkavu nebija izdevies atrast.

6

Diks jau bija novietojis Slūžas slepkavības aprakstu atpakaļ plauktā, kad ieskanējās telefons.

—    Vai tas esat jūs, Sten? — tā bija Valtera Derika balss.

—   Jā. Vai kas noticis?

—    Nē. Es tikai gribēju jūs uzaicināt pavadīt nedēļas nogali pie manis Goldamingā. Arī Vilds solījās atbraukt. Nē, tikai mēs trīs, vairāk neviena nebūs. Jūs gan garlaikosities, Sten, bet pašreiz šeit tiešām ir brīnišķīgi. Tātad jūs var gaidīt, jā?

Dikam nekas cits nebija paredzēts, tādēļ viņš uzaicinājumu pieņēma. Viņš jau gribēja nolikt klausuli, kad pēkšņi atcerējās vakarējo tikšanos ar Lordiju.

—   Es vakar satiku kādu jūsu vecu draugu, Derik, — viņš sacīja.

—    Manu vecu draugu? Kurš gan tas varētu būt? — Deriks izbrīnā jautāja.

—    To es jums nt pastāstīšu, Derik. Katrā ziņā viņš bija loti dīvains kukainis.

—   Tad jau nu gan tam jābūt manam draugam, — Deriks atjokoja. — Vīriešu vai sieviešu kārtas? Varbūt pat mans noslēpumainais nakts viesis?

—    Nē, tik interesants šis vīrs gan nav.

Pirms aizbraukšanas no Londonas Diks apvaicājās "Union Castle Line" birojā, vai Lordijs Brauns tiešām ir bijis "Glamis Castle" pasažieris. Viņa vārds nebija atrodams ne šā, ne arī cita tvaikoņa sarakstos, kas pēdējo nedēlu laikā bija pienākuši Londonā no Kapštates. Acīmredzot Brauns bija uzskatījis par labāku ceļot incognito, lai neievestu kārdināšanā Kapštates policiju. Arī Lordija sodu reģistrs, ko Diks bija pieprasījis Kapštates policijai, jau bija saņemts. Tajā bija uzskaitīti nevis divi, bet vismaz divpadsmit sodi. Pat Beļģijas kolonijā Kongo Lordijs bija ilgāku laiku nosēdējis cietumā.

Derika muiža atradās uz Saseksas un Serejas robežas, netālu no Singltonas. Tas bija neliels, bet ar visām ērtībām iekārtots nams. Deriks, kas pats bija atbraucis sagaidīt Stenu piestātnē, sīki izvaicāja to par pēdējo dienu notikumiem Londonā. Diks pastāstīja, ka viņš pirms aizbraukšanas vēlreiz apmeklējis Derika pilsētas namu, kur atradis visu kārtībā, kā arī abus sargus savās vietās.

—   Visa šī lieta man jau apnikusi, — Deriks sacīja. — Ja iebrucēju kungi tiešām meklē mana tēva noslēpto mantu, tad tie par to laikam zina tikpat maz cik es pats. Esmu nodomājis uzdot kādam

lietpratējam sistemātiski pārmeklēt visu namu. Varbūt šie ļaudis beidzot atstās mani mierā?

Toms sagaidīja draugu atplestām rokām.

—   Beidzot taču ir cerība padarīt šo briesmīgo garlaicību mazliet ciešamāku, — viņš priecājās.

—   Jūsu spriedums man nav visai glaimojošs, — Deriks smiedamies piezīmēja.

Tomēr Toms neuzskatīja par vajadzīgu atvainoties.

—    Tā taču ir, Derik, — viņš atbildēja. — Cik jautri es būtu varējis pavadīt šo laiku Bognorā. Dik, tā meitene tiešām ir debešķīga!

—     Kas tad nu atkal nolaupījusi jūsu sirdi, Tom? — Deriks smiedamies jautāja.

Diks arī bez paskaidrojumiem zināja, kura saista drauga domas. Viņš pasteidzās novirzīt sarunu uz mazāk bīstamām lietām.

Vakars tiešām izrādījās tik garlaicīgs, kā Toms bija paredzējis. Deriks visu laiku bija kluss un drūms, bet Toms nerunāja neko citu kā vienīgi par Kornforda "debešķīgo" kopēju. Beidzot arī namatēvs kļuva uzmanīgs.

—    Kur tad var dabūt redzēt šo eņģeli cilvēka izskatā? — viņš jautāja. — Vai jūs pazīstat to dāmu? — viņš vērsās pie Dika.

—   Ari jūs viņu pazīstat, mister Derik, — Stens negribīgi atbildēja. — Jūsu mašīna gandrīz sabrauca šo jauno dāmu.

—    A, Bridžtonā? — Deriks beidzot saprata.

—   Velns jūs būtu parāvis, ja jūs būtu sabraucis šo eņģeli, Derik! — Toms nožāvājās. Drīz viņš, aizbildinādamies ar nogurumu, atvadījās no abiem un aizgāja uz savu istabu. Diks ar namatēvu vēl brīdi pastaigājās mēnesnīcas apspīdētajā dārzā.

—    Šajā klusajā stūrītī ir pavisam aizmirsts, ka pasaulē ir arī tādas vietas kā Skotlendjards, — Deriks piezīmēja. — Neviena noziedznieka, neviena zagļa, — nekā!

Pār pļaviņu kā ēna pārskrēja kāds dzīvnieks. Diks smiedamies uz to norādīja ar pirkstu.

—    Un sesks, kas nupat paskrēja garām? — viņš aizrādīja. — Ari šeit norisinās cīņa eksistences dēļ, mister Derik. Pat paradīzē nav trūcis čūskas!

—        Jā, — namatēvs atbildēja, — šis zvērs jau vairākas naktis medi manas vistas. Bet sakiet, kas tas par manu draugu, ko jūs vakar esat saticis?

—    Ā, šī lieta mani interesē! — Diks klusi iesmējās. — Vai pazīstat Lordiju Braunu?

—    Brauns? Jā, šo vārdu esmu dzirdējis. Kas viņš ir? Mākslinieks?

—   Jā, vismaz tai ziņā, kas attiecas uz savu līdzcilvēku kabatu iztukšošanu. Vai atceraties, kā Āfrikā kāds lauva gribējis jūs apēst, mister Derik? Tad jūs arī esot iepazinies ar Lordiju.

—   Ā, tas laikam ir tas cilvēks, kas mani toreiz atrada? Vīrs ar loti kalsnēju seju un apaļām acīm? Runā vienmēr par sevi un savu godīgumu? Jā, es viņu pazīstu, bet domāju, ka viņš ir jau miris. Kur jūs viņu satikāt?

—    Gluži nejauši iepazinos ar viņu uz ielas. Bet, tā kā manas nodaļas uzdevumos ietilpst arī nevēlamu ārzemnieku uzraudzība, tad es pilnīgi dabīgi ieinteresējos par viņu.

—   Un viņš uzdevās par vienu no maniem draugiem? — Deriks smējās. — Man patīk viņa nekaunība! Viņš tiešām mani arī atrada, bet izmantoja šo gadījumu, lai izzagtu no manas telts mārciņu zelta, ko kopā ar savu biedru bijām izskalojuši.

—    Par to viņš gan nestāstīja, — Diks smiedamies atteica. — Bet tam es pilnīgi ticu.

Deriks pamazām sāka atcerēties arvien vairāk sīkumu, kas raksturoja viņa un Lordija "draudzību".

—    Šis cilvēks tiešām ir apdāvināts ar vairāk nekā ikdienišķu nekaunību, — viņš sacīja. — Es esot viņa draugs? Vai tur nav jāsmejas? Vai viņš jums sacīja, ka es gandrīz liku viņu arestēt? Viņu meklēja tiesu iestādes, es nosūtīju kādu cilvēku ar ziņojumu par viņa atrašanās vietu uz piecdesmit jūdzes attālo policijas posteni, lai tie viņu apcietina. Bet viņš laikam bija ko nojautis un pasteidzās nozust, paņemdams līdzi mūsu zeltu. Nē, mister Sten, šis cilvēks drīzāk ir mans ienaidnieks. Ja iebrukumu laikā viņš būtu atradies Anglijā, es bez vilcināšanās uzdotu viņu par vainīgo.

—    Lai nu kā, bet viņš tomēr nodomājis jūs apciemot, — Diks teica. — Man šķiet, ka viņa naudas apstākļiem jābūt diezgan bēdīgiem.

—        No manis viņš neko nedabūs, — Deriks paziņoja. — Āfrikā, cik atceros,viņš vairākkārt sēdējis cietumā par izspiešanu. Ja viņš iedrošināsies spert kāju manā namā, es likšu viņu apcietināt. Arī Kapštatē viņam nācās sēdēt par izspiešanas mēģinājumu. Viņa piedzīvojumi labi noderētu par vielu romānam. Un viņš grib mani apmeklēt? Nu, tad jau viņš droši vien būs man rakstījis, viņa vēstule laikam ir pilsētā. Bet es viņu tomēr pieņemšu, teiksim, nākošajā ceturtdienā Laundskvērā.

Svētdienas pēcpusdienā Deriks vēlreiz atgriezās pie šīs sarunas.

—     Jūs nevarētu izdibināt, vai Brauns kādreiz ir sodīts par ielaušanos? — viņš lūdza Diku. — Botu svarīgi pārliecināties, ka viņš tiešām nav piedalījies iebrukumos manā namā.

Svētdienas pēcpusdienās Deriks mīlēja nosnausties. Toms Vilds nespēja samierināties ar domu, ka nāksies pavadīt jauko vakaru garlaicībā. Viņš slepus paveda Diku sāņus.

—    Arā stāv mans auto. Nāc, brauksim uz Bognoru.

—   Vai tad arī tur tev ir radi?

Toms iesmējās.

—    Nē, bet tur es ceru sastapt Mēriju Danu. Viņa visu laiku braukā vecajam idiotam līdzi gar visu jūrmalu. Tu redzēsi, ka viņa priecāsies, mūs satiekot. Ik reizi, kad mēs tiekamies, viņa dzied par tevi slavas dzicsrtiaš un brīnās, kā cilvēks ar tik gudru galvu var būt apmierināts ar dienestu policijā.

Diks bez pierunāšanas bija gatavs braukt.

Abi draugi jau vairāk nekā divas stundas bija staigājuši gar jūrmalu un Toms pašreiz saīdzis aicināja Diku braukt atpakaļ, kad pēkšņi viņi ieraudzīja gaidīto, kas ierasti soļoja līdzās sava pacienta ratiņiem. Likās, ka jaunekļu klātbūtne viņu nepārsteidz.

—    Es jau ilgi jūs vēroju, — viņa mierīgi paskaidroja, vērsdamās vienīgi pie Dika. Tomu viņa nemaz neievēroja. — Nu, ko jūs izvilkāt no tā briesmīgā cilvēka, mister Sten? Vai tovakar tiešām vēl satikāt viņu?

Toms saīdzis sekoja viņiem, klusībā lādēdams šo neizdevušos braucienu.

—    Ārsts ieteica misteram Kornfordam mainīt vietu, — Mērija Dana stāstīja Dikam. — Vispirms mēs brauksim uz Margetu un no turienes uz Klektonu.

Atpakalbraucot Toma garastāvoklis neuzlabojās. Visu ceļu viņš nežēlīgi lādējās, līdz beidzot Diks to pārtrauca:

—    Kad tu domā atgriezties Londonā, Tom?

—   Ne ātrāk kā pēc mēneša, jo man vēl jāapciemo dažas krustmātes. Kāpēc tu tā jautā?

—   Es gribēju lūgt, lai tu atstāj mani kā apakšīrnieku savā namā, jo es dk loti esmu iemīļojis savu istabu, ka nemaz negribu no tās šķirties.

Toms uzmeta viņam neticīgu skatu.

—   Ko tu esi nodomājis? — viņš jautāja. — Ja tevi gaida kādi Šerloka Holmsa varoņdarbi, tad lai velns rauj visas krustmātes — es braucu tev līdzi uz pilsētu!

Diks mirkli vilcinājās, tomēr nolēma atklāt draugam patiesību, lai vajadzības gadījumā varētu paļauties uz viņa palīdzību.

—    Brauc taču prātīgāk, mans dēls, — viņš pamācīja draugu, kas lika auto skriet vismaz astoņdesmit jodzes stundā. — Nekādas sevišķas dēkas gan nevaru tev apsolīt, bet, ja gribi, tu tomēr vari man palīdzēt. Bet tad tev pilnīgi jāpakļaujas manām pavēlēm un neko nedrīksti darīt pēc sava prāta. Iespējams, ka man varbūt, neraugoties uz tavu aprobežotību, izdosies ar laiku izveidot no tevis kārtīgu detektīvu. Kad tu vari atgriezties Londonā?

—   Trešdien. Vai tas tevi apmierina?

—  Jā. Tātad šonakt es palieku tavā namā. Vai tev mājās ir kāds šaujamais?

—   Divi revolveri.

—    Ceru, ka tev ir arī vajadzīgā atļauja, lord Tom? — Diks jokoja. — Pretējā gadījumā, ja man neizdosies arestēt nevienu citu, es apcietināšu tevi par neatļautu ieroču turēšanu. Kur glabājas tavi revolveri?

Pēc ilgām un garām sarunām beidzot izdevās noskaidrot, ka ieroči atrodas rakstāmgalda apakšējā atvilktne.

7

Deriks nebūt neņēma ļaunā viņu patvarīgo izbraucienu. Atgriezušies viņi to satika dārzā.

—   Jā, es zinu — bez sievietēm šeit ir par daudz garlaicīgi, —

viņš piekrita. — Es jau gribēju paaicināt kādu žēlsirdīgo māsu, kas visu laiku ložņāja ap namu. • — Žēlsirdīgo māsu? — abi draugi reizē iesaucās.

—   Jā. Kas viņa ir, to cs nezinu, — Deriks atbildēja. — Viņa ilgi klaiņoja pa dārzu, it kā apbrīnodama manas puķes. Viņa bija tik skaista, ka man nepietika drosmes viņai aizrādīt, ka svešiem mana dārza apmeklēšana nav atļauta. Viņa izskatījās ārkārtīgi līdzīga tai meitenei no Bridžtonas. Bet var jau būt, ka es maldos, jo slimnieku kopēju tērps padara šos ļaudis loti vienādus.

Draugi izbrīnā saskatījās.

—    Kad tas bija? — Stens jautāja.

—    Pirms stundas.

—   Nu, tad droši var likt galvu ķīlā, ka tā nav bijusi jaunā dāma no Bridžtonas, — Diks sacīja.

—   Dīvaini. Bet es būtu varējis to pat apzvērēt, — Deriks atbildēja — Mana viešņa nebija viena. Uz ielas viņu gaidīja auto, kurā sēdēja kāds vīrietis.

—    Vai jūs neievērojāt viņā ko sevišķu? — Diks apvaicājās.

—    Viņa izvairījās nākt tuvāk, — Deriks, mirkli padomājis, atbildēja. — Es tikai ievēroju, ka rokās viņai bija gaiši dzelteni cimdi. Slimnieku kopējas parasti mēdz valkāt baltus.

Arī Mērijai Danai bija rokās gaiši dzelteni cimdi, to abi draugi bija ievērojuši. Kas gan varēja būt viņas noslēpumainā līdziniece?

Atvadījies no viesmīlīgā namatēva un iepriekš licis Tomam sazināties ar Mainsu, Diks Derika mašīnā devās atpakaļ uz Londonu. Kad viņš pievakarē ieradās Toma namā, visi kalpotāji jau bija atgriezušies no atvaļinājuma. Vecais sulainis, kurš klāja kafijas galdu, it kā starp citu ieminējās:

—   Mūsu kalpotājas bīstas iet gar blakus namu, mister Sten, ik reizi met lielu līkumu ap to.

—    Kādēļ? — Diks izbrīnā jautāja.

—    Viņas saka, ka tur spokojoties. Protams, tie ir nieki, — sulainis piebilda, — kaut arī blakusnama sargs apgalvo to pašu. Viņš esot redzējis nomirušo misteru Deriku. Viņš pazinis veco kungu pirms viņa nāves un nešaubās, ka tas tiešām esot viņa gars, kas tagad klīstot pa namu. Sargs tik loti pārbijies, ka nav pat iedomājies parādībai sekot.

Tā bija pirmā reize, kad Diks dzirdēja par vecā Derika spokošanos. Tiklīdz Mainss bija izgājis no istabas, viņš pieteica sarunu ar Derika muižu. Atsaucās pats namatēvs.

—    Tās, protams, ir blēņas, — viņš sacīja, noklausījies Dika ziņojumu. — Citādi es jau agrāk būtu par to dzirdējis.

—   Vai jūs atļaujat man nopratināt garus redzošo Lerkinu? — Diks jautāja.

—   Protams, labprāt. Ataiciniet viņu pie sevis vai arī apmeklējiet viņu personīgi.

Kad Diks ieradās Derika namā, Lerkins ēda vakariņas.

—   Jā, ser, — viņš apliecināja, atbildēdams uz inspektora jautājumu, — es tiešām biju līdz nāvei pārbijies, kad pēkšņi ieraudzīju veco Deriku stāvam savā priekšā. Esmu vecs kareivis un neklausos sievu pasakās, bet kā gan lai neticu tam, ko redzu pats savām acīm? Es tiešām redzēju veco kungu.

—    Vai jūs viņu pazināt?

—    Protams, pirms viņa nāves tiku to daudzkārt redzējis.

—    Vai varat aprakstīt viņa izskatu?

—    Viņš bija kalsnējs, diezgan maza auguma. Jums viņš būtu sniedzies dkko līdz padusēm. Bez tam viņš kliboja. Jūs jau notālēm varētu to pazīt.

Līdz šim neviens nebija ieminējies par to, ka vecais Deriks klibojis.

—   Pastāstiet, kas īsti notika, kad jūs iedomājāties redzam veco misteru Deriku, — Diks gribēja zināt.

—   Tobrīd es ēdu vakariņas, kad pēkšņi man likās, ka dzirdu klusus solus augšā, vesdbilā. Paņēmis revolveri, uzmanīgi sāku kāpt augšā. Tā kā bija tumšs, tad uzgriezu gaismu. Ēdamistaba un salons bija noslēgd, es jau domāju, ka esmu maldījies, kad troksnis pēkšņi atkārtojās. Šoreiz otrajā stāvā. Es biju tā pārbijies, ka ne visai steidzos turp, bet beidzot tomēr uzkāpu augšstāvā. Un kā pārakmeņojies paliku stāvam, jo mēnessgaismā ieraudzīju veco kungu. Tieši tādu, kāds viņš bija dzīvs. „

—    Un ko tad jūs darījāt? • >

—   Nespēju ne pakustēties, tikai nolūkojos, kā viņš klibodams pazuda.

—   Vai pēc tam pārmeklējāt visu stāvu?

—    Jā, visas telpas bez izņēmuma. Viss bija pilnīgā kārtībā. Negribu jums slēpt, ser, ka biju tik ļoti izbijies, ka, cik vien ātri varēdams, devos atpakaļ uz virtuvi, kuru iedrošinājos atstāt tikai pēc laba laika.

Diks smējās tā, ka asaras tam saskrēja acis.

Sargs mulsi lūkojās grīdā.

—   Jā, ser, jums viegli smieties, — viņš sarūgtināts turpināja. — Kas zina, kā cits manā vietā būtu izturējies. Šeit, gaišā istabā, tas izklausās pavisam citādi, bet mēnesnīcas apspīdētajā koridorā šāda parādība nebūt neliekas smieklīga. Biju viens pats visā namā, ko gan es būtu varējis iesākt pret garu? Un tā nav pirmā reize, kad vecais šeit spokojas. Mans kolēģis, kurš kādu laiku palīdzēja man sargāt, apgalvo, ka viņš jau vairākkārt redzējis veco kungu klibojam pa ielu gar namu šurp un turp. Viņš gan nebija to pazinis, bet, spriežot pēc apraksta, tas neapšaubāmi bijis vecais misters Deriks.

—    Bet kā gan gars, vai, pareizāk sakot, cilvēks, kas tēlojis šo garu, varētu iekļūt namā? — Diks jautāja.

—    Katrā ziņā ne jau pa durvīm, — Lerkins atbildēja, — jo tās vienmēr ir aizslēgtas.

—    Un arī aizbultētas?

—    Nē, bultu un ķēdi es atstāju vaļā, lai vajadzības gadījumā drizāk varētu izkļūt no nama, — sargs paskaidroja.

—    Kur jūs guļat?

—    Pagraba stāva virtuvē, ser.

—    Es vēlētos, lai jūs turpmāk gulētu augšstāvā, mistera Derika birojā, — Diks teica.

Lerkins nebūt nebija sajūsmināts par šādu mitekļa maiņu.

—    Bet tā taču ir deši tā istaba, kur parādība mēdz pazust, ser, — viņš nedroši iebilda.

—   Nerunājiet muļķības! — inspektors viņu nepacietīgi apsauca.

— Tas taču ir nepieciešams jūsu personīgās drošības labā.

Lerkins pavadīja viņu uz istabu, kur Diks tonakt nejauši bija nokļuvis, meklējot patvērumu no negaisa.

—    No šejienes jūs daudz vieglāk varēsiet sazināties ar mani nekā no virtuves, jo šī telpa atrodas vienā augstumā ar manu istabu, — inspektors paskaidroja. — Gadījumā, ja pamanīsiet namā ko neparastu, jums vajadzēs tikai pieklauvēt pie starpsienas, un es tūdaļ dzirdēšu. Bez tam jūsu rīcībā bēgšanai paliek ceļš caur balkonu.

—    Neticu, ka jūs varētu sadzirdēt manu klauvēšanu, ser, — sargs šaubījās, — starpsiena ir loti bieza.

Pieteicis sargam pec brīža pieklauvēt, Diks devās pāri ielai savā dzīvoklī. Drīz viņš izdzirdēja aiz sienas klusu klauvēšanu, pēc tam atgriezās Derika namā.

—   Vai varējāt mani sadzirdēt? — Lerkins jautāja. — Es situ ar zābaka papēdi pret sienu.

—   Jūsu klauvēšanu gan dzirdēju, — Diks atbildēja, — tomēr man šķiet, ka tā ir pārāk vāja, lai uzmodinātu mani no miega. Uzgaidiet šeit, Lerkin.

Viņš uzmeklēja Toma sulaini un apjautājās, vai namā neesot kāds pārvietojams zvans. Izrādījās, ka tāds savienoja vannas istabu ar kalpotāju telpām. Paņēmis ierīci, Diks no jauna devās atpakaļ pie Lerkina.

—    Laiks ir pietiekoši silts, lai varētu gulēt pie vaļēja loga, — viņš sacīja. — Zvans atradīsies manā istabā, bet vada rokturi novietosim līdzās jūsu guļvietai tā, ka jums pat nebūs jāpieceļas no gultas, lai paziņotu man, ja kas notiek.

Tad arī sargs atzina, ka jaunais iekārtojums var nākt vienīgi par labu, un ar prieku piekrita doties uz augšstāvu.

—   Dienā jūs varat uzturēties virtuvē, — Diks viņam paskaidroja.

—   Tikai naktīs gan esiet katrā ziņā šeit.

Pirmā nakts pagāja bez traucējumiem. Kad Diks otrā rītā piecēlās un izgāja uz balkona, Lerkins jau stāvēja pie loga birojā, kur tas bija pavadījis nakti.

—   Nekas nav noticis, ser, — viņš atbildēja uz Stena jautājumu.

—   Tikai viens no jumta logiem man šķiet mazliet aizdomīgs, jo es nevaru to aizvērt.

Diks pārkāpa pāri balkona margām, lai pa šo bīstamo ceļu atkal nokļūtu blakusnamā. No jumta loga, ko Lerkins bija apzīmējis kā neaizveramu, nama iekšienē veda kāpnes, kas bija domātas ugunsgrēka gadījumam. Diks parāva lejup nokarājošos valgu, un logs automātiski atvērās, atklādams brīvu izeju uz trepēm. Diks vēlreiz uzkāpa augšā un gribēja logu aizvērt, bet viņam bija jāatzīst, ka Lerkinam bijusi taisnība: logs bija grūti aizverams. Tomēr arī no ārpuses atvērt to izrādījās neiespējami. Diks atgriezās pie Lerkina, kurš viņu lejā gaidīja.

• — Nedomāju, ka mūsu draugs būtu iekļuvis namā pa šo logu, Lerkin, — viņš teica.

Piekodinājis sargam Brauna ierašanās gadījumā ziņot, inspektors atstāja Derika namu.

Tā kā Berks bija uzaicinājis viņu pusdienās pie sevis, tad Diks noteiktā laikā devās uz Skotlendjardu. Bet ceļā viņu aizkavēja kāda autokatastrofa, un, kad viņš beidzot ieradās Jardā, priekšnieks jau bija aizgājis, atstādams Dikam zīmīti ar lūgumu ierasties vēlreiz vakarā. Stenam tas bija loti pa prātam, jo viņš ieguva dažas brīvas stundas, ko nolēma izmantot sev. Nesteigdamies viņš soļoja pa Berklejstrītu, dziļi ieelpodams spirdzinošo gaisu, kad viņu no pārdomām iztraucēja kāda balss:

—    Labdien, inspektora kungs!

Tas bija Lordijs Brauns. Bet kāda pārsteidzoša pārvērtība bija notikusi ar šo cilvēku! Dārgs, pēc pēdējās modes šūts mīkstas vilnas uzvalks piekļāvās viņa kalsnajam stāvam kā cimds rokai, pāri vestei stiepās mirdzoša zelta pulksteņsaite, bet pirkstā laistījās liels briljants.

—    Vai apbrīnojat to pašu veco ainavu, ser? — divkājainais modes žurnāls turpināja. — Jā, šeit ir jauki, tomēr man labāk patīk mazpilsētas, tur es varu spēlēt kādu lomu. Šeit atsevišķam cilvēkam nav nekādas vērtības. Toreiz, kad es vēl dzīvoju Gilongā…

—   Jūs izskatāties pēc donžuāna, Braun, — Diks pārtrauca viņa vārdu straumi. — Laikam gan esat nositis kādu bagātu žīdu?

Braunam šis jautājums likās kā lielisks joks, viņš sirsnīgi smējās.

—    Es? Nē, kā gan jums var ienākt prātā šādas domas? Man bija iekrātas dažas mārciņas. Un vēl man šorīt no Kapštates atsūtīja dividendes par dažiem maniem vērtspapīriem.

Viņš izņēma no kabatas elegantu, gluži jaunu cigarešu etviju un, nemaz neapvainodamies par Dika strupo atteikšanos, aizsmēķēja pats.

—    Ejam, inspektor,-iemetīsim kādu glāzīti!

—   Tasi tējas varu kopā ar jums iedzert, — Diks atbildēja.

—   Jums taisnība — stiprākām lietām vēl ir par agru, — Lordijs tūdaļ piekrita. — Art es parasti mēdzu sākt tikai pēc vakariņām.

Viņi iegāja kādā lielā kafejnīcā. Lordijs Brauns bija visrožainākajā garastāvoklī.

—   Esmu godīgs puisis, mister Sten, — viņš teica Dikam, kurš garlaikodamies klausījās viņa pļāpāšanā. — Es joprojām ticu liktenim, ka tas neļaus aiziet bojā tādam vīram, kāds esmu es.

—   Vai ar misteru Deriku jau esat runājis? — inspektors pārtrauca viņa pašslavināšanos.

—    Mēģināju viņu satikt, bet sulainis teica, ka viņš aizbraucis uz laukiem.

—   Un tad jūs devāties turp?

—   Jā, vakar biju tur ieradies, jūs tieši braucāt projām. Bet viņš lika man pateikt, ka nevarot mani tūdaļ pieņemt un lūdza, lai apmeklēju viņu pilsētā. Tā ir pateicība par to, ka izglābu viņu no nāves! Ko jūs sakāt par tādu nekaunību, mister Sten? — viņš sarūgtināts jautāja.

—   Tātad jums bija jāatgriežas pilsētā neko nepanākušam?

—    Jā. Es gan viņu redzēju, tomēr nepaguvu parunāt. Viņš nemaz nav pārvērties kopš tā laika, kad mēs pēdējo reizi tikāmies. Es neesmu tāds cilvēks, kas uzbāžas otram ar savu draudzību.

—   Tātad jūs vairs neatzīstat misteru Deriku par to "lāga zēnu", par kādu apzīmējāt viņu toreiz? — Diks ironizēja.

—   Gluži tā es negribētu apgalvot. Varbūt viņš bija sliktā omā, varbūt arī mani vairs neatceras. Es to neņēmu ļaunā, jo zinu, ka īstenībā viņš ir sirsnīgs puisis, kurš nekad neatstās draugu nelaimē.

Ņemot kabatas lakatiņu, viņš nejauši izvilka no kabatas biezu papīrnaudas žūksni. Samulsis viņš mēģināja noslēpt to atpakaļ kabatā, bet Dika asais skats jau bija to pamanījis.

—   Jūsu vērtspapīri gan laikam ļoti ienesīgi, Braun, ja par tiem maksā tik lielas dividendes, — viņš smaidīdams piezīmēja.

—   Jā, tie tiešām ir labi papīri. Paldies Dievam, — man nevajag citu cilvēku labdarību, es iztieku pats ar saviem līdzekļiem. Protams, Derikam daži simti mārciņu ir nieks, bet es nekādā gadījumā nepieņemtu no viņa naudu, ja viņš to man arī piedāvātu. Izglābt cilvēku un tad likt viņam par to samaksāt? Nē, nekad! Tāds es neesmu, inspektor, — varat dcēt, vai ne!

—        … vai ne! — Diks smiedamies apstiprināja. Bet tūlīt kļuva atkal nopietns. — Vai atceraties dāmu, kuru jūs tovakar apvainojāt? To, kuru jūs uzrunājāt par mis Deviljēru?

—   Jā, zinu, kuru jūs domājat. Viņa ir Bognorā, kur kopj kādu vecu slimnieku.

Diks izbrīnā apstājās.

—    Kā jūs to zināt? — viņš iesaucās.

—   Es viņu tur redzēju. Viņa tiešām ir loti līdzīga manai Kapštates paziņai. Ari tā bija tikpat glīta. Gandrīz var noturēt viņas par dvīņu māsām. Esmu nodomājis apmesties Bognorā uz dzīvi, man palaimējies atrast tur loti skaistu māju, un es to gribu nopirkt. Vēl man jāiegādājas auto.

—   Jums tiešām gadījies smalks ķēriens, ja jau sākat sapņot par tik augstām lietām, Braun? — Diks apvaicājās.

Lordijs viņu pārmetoši uzlūkoja.

—    Jūs maldāties, mister Sten, — viņš pašapzinīgi noraidīja inspektora aizdomas. — Šeit cs dzīvoju tik godīgi kā svētdienas skolas skolotājs. Man ir pietiekami daudz naudas, lai varētu tā dzīvot.

—   Vēl pirms dažām dienām jūs visas cerības likāt uz to, ka misters Deriks neliegsies izmaksāt jums nelielu pateicības algu, — Diks atgādināja.

—    Deriks? — Lordijs līdzjūtīgi pasmaidīja. — Uz to nu gan nav ko cerēt. Viņš ir no tiem ļaudīm, kuri aizmirst savus draugus, tiklīdz uzgriež tiem muguru.

—    Cik ilgi jūs jau pazīstat misteru Valteru Deriku? — Diks painteresējās.

—    Jau četras dienas, — skanēja Lordija pārsteidzošā atbilde. — Bet man pietiek arī ar to. Nē, inspektor, ja kādreiz man arī būtu bijušas kādas cerības uz Deriku, tad tagad par to vairs nevar būt ne runas! Viņa tēvs, kā stāsta, esot bijis īsts rīkļu rāvējs. Un ābols nekrīt tālu no ābeles. Bet es tomēr kaut ko nopelnīšu ar viņa palīdzību. Pasaule ir iespējamību pilna, un kas zina, kā viss vēl iegrozās.

Viņa vārdos skanēja nepārprotams izsmiekls. Ari Dikam tas nepalika apslēpts. Pasaucis viesmīli, viņš samaksāja rēķinu par abiem. Kad viņi izgāja no kafejnīcas uz ielas, Stens uzskatīja par savu pienākumu Lordijam aizrādīt:

—    Cilvēks, kurš iedomājas, ka pasaule viņam ir pilna visādu iepējamību, Anglijā visbiežāk nokļūst aiz zviedru priekškariem, Braun. Atcerieties to.

—    Papūlēšos neaizmirst., — Lordijs vēsi atbildēja.

8

Diks atgriezās Derika namā.

—   Nē, ser, neviens nav bijis, — Lerkins atbildēja uz viņa jautājumu.

—    Vai arī pa telefonu neviens vairs nav jums licis braukt uz Timbuktu? — Diks jokoja.

—  Tas ar mani nekad vairs nenodks, ser. Mēs ar misteru Deriku norunājām pazīšanās vārdu, bez kura es nepildīšu nevienu telefonisku rīkojumu, kaut runātājs uzdotos arī par kungu.

—   Tas ir prātīgi, — Diks atteica. Redzot sarga bailīgo skatienu, viņš smiedamies turpināja: — Vai tad spoks atkal ir parādījies?

—    Nē, ser, — cik zinu, nē, bet esmu vēl mazliet uztraukts.

Likās, viņu īpaši neiepriecināja doma, ka šajā namā jāpavada

arī turpmākās naktis. Diks vēlreiz aizbrauca uz Jardu. Atgriežoties viņš pēkšņi ieraudzīja kādu jaunu meiteni, kura gāja pāri ielai. Kamēr Stens apturēja auto un izlēca, viņa jau bija pazudusi. Acīmredzot tā bija iegājusi tuvējās dzelzceļa stacijas ēkā. Tā bija vai nu Mērija Dana, vai ari viņas līdziniece! Diks steidzās pakal, tomēr meklēšana bija veltīga.

Katrā ziņā bija jāpārliecinās, vai tā tiešām ir viņa. Diks atcerējās, ka viņam ir mis Danas adrese Bognorā. Droši vien viņas mājā ir arī telefons. Pārbraucis mājā, viņš tūdaļ pieteica tālsarunu. Mirkli vēlāk viņš dabūja savienojumu. Uz jautājumu pēc mis Danas, kāda vīrieša balss atbildēja:

—    Paskatīšos, vai viņa ir mājās. Lūdzu, mirkli uzgaidiet.

Diks gaidīja, piespiedis klausuli pie auss.

—  Jūs vēlaties ar mani runāt, mister Sten? — pēkšņi atskanēja Mērijas Danas balss.

—   Vai tā esat jūs, mis Dana, jūs pati?

Atskanēja jautri smiekli, tad viņa teica:

—    Ko īsti jūs vēlaties, mister Sten? Varbūt gribat, lai pasaucu Tomu? Viņš visu laiku stāv ārpusē sardzē.

. — Toms?

—   Jā, Toms. Viņš ir vispacietīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējusi. Nu, ko jūs no manis vēlaties?

—     Neko sevišķu. Man likās, ka dažas minūtes atpakaj jūs redzēju šeit, Londonā.

—   Tiešām? — viņas balsī bija dzirdams nepārprotams izsmiekls.

—    Vai jūs arvien redzat spokus? Tam gan jābūt šausmīgi garlaicīgi — mūžam mocīties ar tādām iedomām!

Nebilduši vairs ne vārda, viņa nolika klausuli, atstādama Diku stāvam aparāta priekšā.

Izgājis uz balkona, viņš apvaicājās par Lerkina labsajūtu. Sargs šķita jau mazliet atjēdzies no izbailēm.

—   Ceru, ka šonakt jūsu miegs netiks traucēts, ser, — viņš sacīja.

—    Maz ticams, ka mūsu iebrucēji šonakt atkal nāks.

Ari Diks cerēja uz to pašu, jo jutās bezgala noguris. Viņš izģērbās un mirkli vēlāk jau gulēja ciešā miegā.

Bija jau gaiša diena, kad viņu uzmodināja Mainsa balss:

—     Labrīt, ser! Vai labi gulējāt? — nenogaidījis atbildi, viņš turpināja: — Vai zvans jūs šonakt netraucēja, ser?

—    Nē— es lieliski izgulējos.

—   Dīvaini, ka Lerkina piena pudele vēl stāv durvju priekšā, — sulainis turpināja. — Priekš naktssarga viņam ir pārāk veselīgs miegs, ser. Parasti viņš jau pirms pulksten sešiem skraida apkārt, bet šorīt vēl nav redzēts.

—   Viņš laikam tādēļ gul tik mierīgi, ka apzinās manu tuvumu,

—    Diks bez intereses piezīmēja.

Izgājis uz balkona, viņš palika pārsteigumā stāvam. Zvana vads, kas savienoja viņa guļamistabu ar Lerkina istabu, bija pārgriezts. Diks iesteidzās istabā un ātri apģērbās. Tad viņš pār balkonu pārkāpa uz blakus namu. Lerkina gulta stāvēja tukša— acīmredzot tā nemaz nebija lietota. Uz rakstāmgalda tikšķēja sarga kabatas pulkstenis, bet uz grīdas gulēja viņa revolveris. Nojauzdams ko Jaunu, Diks pavēra durvis un sauca Lcrkinu. Atbildes nebija. Ieskatījies salonā, Diks nokāpa virtuvē. Istabā valdīja parastā kārtība, dkai netālu no kamīna Diks zemē ievēroja izklātu palagu kaudzi, ko vakar nebija tur redzējis. Vai Lerkins būtu gulējis šajā istabā? Piegājis tuvāk, Diks ieraudzīja zābaka purnu, kas rēgojās ārā no palagu apakšas. Norāvis segas, Diks izbijies palika stāvam. Uz gridas gulēja asinīm notraipīts vīrieša ķermenis. Līķa seja bija bāla kā marmors.

—    Lordijs Brauns! — Diks šausmās čukstēja. — Mans Dievs!

Nometies ceļos, viņš atpogāja tā svārkus. Acīmredzot kāds bija

pūlējies glābt ievainoto, jo brūce bija rūpīgi pārsieta. Līdzās gulēja pusiztukšota joda pudelīte, bet dažus centimetrus tālāk — medicīnisko instrumentu etvija, kādas lieto slimnieku kopējas. Etvijas iekšpusē bija vizītkarte ar uzrakstu:

"M. D. no R. T. Tētiņš novēl tev priecīgus 1923. gada Ziemassvētkus."

—   M. D.? — Diks klusā balsī atkārtoja. — M. D.? Merija Dana?

Nekavējoties viņš piegāja pie telefona un izsauca Skotlendjardu.

Viņam atbildēja pats Berks.

—   Pēc desmit minūtēm būšu klāt, Sten. Pa to laiku pārmeklējiet ari citas istabas.

Arī virtuvē nebija nekādu pēdu no Lerkina. Tikai uz galda stāvēja viņa vienkāršo vakariņu paliekas. Diks izstaigāja visu namu, tomēr sargs bija pazudis.

Beidzot vairāku ierēdņu pavadībā ieradās ari Berks.

—   Vai viņš jau bija miris, kad jūs to atradāt? — viņš jautāja Stenam.

-Jā.

—   Jā, ja mēs varētu to zināt!

—   Viņš ir nošauts, — Berks konstatēja, aplūkodams ievainojumu. — Vēl tagad gaisā jūtama pulvera smaka. Nogaidīsim ārsta ziņojumu par viņa nāves cēloni. Kā viņu sauc? Lordijs Brauns?

Pārmeklējot mirušā kabatas, vienā no tām tika atrasts pielādēts brauniņš un kāda zīmīte, kurā ar Lordija roku bija rakstīts:

"Haidparks, tilts — zaļa uguntiņa — pa kreisi — no 11.30 līdz 11.45— misters Painkejs."

—   Jūs esat zināmā mērā gaišreģis, Sten, — Berks jokoja. — Atšifrējiet šo rakstu!

—   Es norakstīšu zīmītes saturu un vēlāk mēģināšu to noskaidrot, — inspektors atbildēja.

Kad līķis bija aizvests un pārējie ierēdņi aizgājuši, Berks jautāja Stenam:

—   Vai esat jau ziņojis nama īpašniekam?

—  Vēl ne, — Diks atbildēja. — Es uzskatīju par labāku nogaidīt, kamēr ierodaties jūs.

—   Tad zvaniet! — šefs pavēlēja un izgāja, lai labāk apskatītu Lerkina guļamistabu.

Kad Diks noņēma klausuli, tālsatiksmes vietā viņam atbildēja Berks:

—   Šeit augšā ir nama centrāle, Sten. Es pieslēdzos, lai pievērstu tam jūsu uzmanību.

Brīdi vēlāk Diks jau izdzirda Valtera Derika balsi.

—   Man šķiet, ka jums vajadzēs nekavējoties ierasties Londonā, — Diks sacīja. — Vai atceraties Braunu, par kuru jums stāstīju?

—   Protams. Viņš vakar bija šeit un gribēja ar mani runāt. Nu, kas tad nu atkal ir ar viņu? Vai viņš jau atkal ko izēdis? Man šķiet, ka šeit viņš bija ieradies, cerēdams uz mana rēķina iedzīvoties.

—    Viņam vairs nevajag naudu, — Diks atbildēja. — Ar viņu nodkusi nelaime.

—    Ko? — Deriks pārsteigts iesaucās. — Vai tad viņš… miris?

—   Jā, mēs atradām viņu bez dzīvības jūsu salonā.

—    Tad jau viņš laikam mēģinājis ielauzties manā namā? — Deriks iesaucās. Jūs taču zināt, ka es sagaidīju no šā cilvēka visu!

—   Kādā nolūkā viņš šeit ieradies — to vēl nevaru paskaidrot, mister Derik. Katrā ziņā viņš šeit ir nošauts.

Iestājās klusums. Tad Deriks turpināja:

—    Un ko tad saka Lerkins? Vai viņš to nošāvis? Lerkinam bija revolveris.

—    Lerkins ir bez pēdām pazudis.

—    Dieva dēļ! Jaukas lietas! Es tūdaļ braucu.

—    Varbūt jūs zināt, kur Lerkins pašreiz varētu būt? — Diks apvaicājās.

—   Nav ne jausmas. Acumirklī pat nevaru atcerēties viņa adresi.

Pirms Diks paguva lūgt, lai viņš paņem līdzi arī lordu Vildu,

Deriks jau bija nolicis klausuli. Ienāca Berks.

—   Vai esat pārmeklējis salonu, Sten? Vai tur neko neatradāt?

Diks mirkli vilcinājās, tad izņēma no kabatas etviju ar ārstniecības piederumiem.

—    Kāds ir gribējis pārsiet Brauna ievainojumu, — viņš sacīja. — Šo etviju es atradu viņam līdzās, zemē.

Berks vērīgi aplūkoja kastīti, tomēr neko aizdomīgu nesaskatīja, jo nodevīgo kartiņu Diks jau bija izņēmis. Viņš pats īsti nesaprata, kādēļ to bija darījis.

Brīdi vēlāk pieteicās pirmais liecinieks. Tas bija kāds desiņu pārdevējs, kas naktīs apkalpo taksometru šoferus un citus darbiniekus, kam dienests liedz atstāt savu vietu uz ielas. Viņš pazina Lcrkinu, kurš bieži bija iepircies pie viņa atspirdzinājumus, bija redzējis to izejam no nama. Garāmejot Lerkins bija uzsaucis desiņu pārdevējam, ka viņam neesot laika, jo jāsteidzoties uz Kingkrosas piestātni, lai ar pusnakts vilcienu dotos ceļā uz Liverpūli.

—   Vai Deriks jau ieradies? — Berks jautāja, kad liecinieks bija aizgājis.

—    Jā, viņš nupat atbrauca, — Diks atbildēja. — Viņš ir ļoti pārsteigts un nemaz nespēj saprast, kas īsti šeit noticis.

—   Tad jau viņš jūtas tāpat kā mēs, — Berks mierīgi piezīmēja.

9

Deriks kā ārprātīgs skraidīja pa salonu šurp un turp.

—   Nē, Toms vēl neko nezina par šo lietu, — viņš atbildēja uz Dika jautājumu. — Viņš ir nodomājis vēl šovakar atgriezties Londonā. Ko jūs domājat par šo gadījumu?

—   Versija ir tik smieklīga, ka es pat kaunos to jums teikt, — Stens atbildēja. — Nozagts nekas nav, kaut šonakt jūsu namā bijušas pat vairākas svešas personas.

—    Kādēļ jūs tā domājat?

—   Tādēļ, ka Brauna slepkava nekādā gadījumā nebūtu pūlējies viņu izglābt.

Deriks uzmeta viņam tādu skatu, kas apšaubīja Dika prāta spējas.

—    Kur līķis gulēja?

—    Šeit, — Berks parādīja. — Zem viņa galvas bija palikts spilvens, bet pāri pārklāts palags.

—    Mans Dievs! — Deriks iesaucās. — Ko gan šie ļaudis te meklē? Jau tā mani uztrauc baumas par mana tēva gara spokošanos. Kur Lerkins to bija redzējis?

—    Gan uz ielas, gan arī pašā namā.

—    Neticami! Šis cilvēks tiešām ir neizsakāms vientiesis! Viņš tic māņiem un spokiem! Vai viņš aprakstīja arī mana tēva vai viņa gara izskatu?

—   Pat loti sīki! — Diks apliecināja. — Viņš pazinis to arī agrāk, un nu viņš zvēr, un, visus velnus piesaukdams, apgalvo, ka tas tiešām esot bijis jūsu tēva gars. Gars esot pat klibojis!

—     Klibojis? — Nu jā. Bet klibot jau var ikviens. — Deriks izskatījās stipri samulsis. — Nu, lai tik šis "gars" krīt manās rokās, es ātri atradināšu viņu no apkārtstaigāšanas! Kādēļ gan Lerkins jau agrāk man neziņoja par to? Vai velns viņu pavisam apsēdis? Viņš pievērsās Bcrkam:

—     Ko lai es tagad daru, šef? Cik ilgi vēl turpināsies šāda muļķošanās? Es nemīlu ar katru nieku apgrūtināt policiju, tomēr prasu, lai tā gādā par manu drošību, ja tieku nopietni apdraudēts. Ja šie ļaudis meklē kādus apslēptus dārgumus, lai viņi ņem tos, bet lai atstāj mani mierā! Esmu nodomājis atstāt Londonu un atlaist savu sargu, no kura tikpat nav nekāda labuma. Lai tad manis dēl vai visi velni sanāk uz satikšanos manā namā!

Viņu pārtrauca policijas ierēdnis, kas ienācis ziņoja Berkam:

—   Skotlendjards nupat saņēma paziņojumu, ka Lerkins Liverpūlē apcietināts, ser. — Viņš vēl brīdi pusbalsī sarunājās ar priekšnieku, tad Berks pagriezās pret Deriku:

—   Lerkins apgalvo, ka vakar pēc pulksten desmitiem vakarā jūs esot viņu izsaucis pa telefonu un pavēlējis viņam nekavējoties braukt uz Liverpūli. Tur viņam esot uzdots sagaidīt jūs kādā viesnīcā. Viņš saka, ka jūs esot apstiprinājis savu rīkojumu ar iepriekš norunāto pazīšanās vārdu, jo citādi viņš nebūtu braucis.

—   Jā, šāds vārds mums bija gan norunāts, — Deriks apliecināja. — Dīvaini, kā gan šie ļaudis dabūjuši to zināt?

—    Vai bez jums abiem šis vārds vēl kādam bija zināms? — Diks jautāja.

—    Nē, nevienam.

—   Tātad jūs neesat Lerkinam šādu rīkojumu devis? — Berks jautāja.

—   Protams, nē, jo Liverpūlē man nekas nav meklējams! Acīmredzot šā trika nolūks bijis dabūt Lerkinu ārā no nama!

—  Jā, tā gan būs bijis, — Berks piekrita. — Lūdzu, mister Derik, atstājiet mani un Stenu uz brīdi vienus. Mums jāpārrunā daži jautājumi.

Kad namatēvs bija izgājis, Berks norādīja inspektoram uz kādu puku galdiņu, kura tuvumā bija gulējis Brauna līķis.

—   Paceliet drāniņu, ko es pirmīt uzsedzu šim galdam, bet tikai uzmanīgi, — viņš sacīja. — Noliecieties un no sāniem aplūkojiet galda plāti. Vai jūs tur ko redzat?

Diks noliecās un uz galda ieraudzīja īkšķa nospiedumu, kura zīmējumu viņš labi pazina. Pārsteigts viņš uzlūkoja Berku.

—   Jā, — priekšnieks sacīja, atbildot uz viņa mēmo jautājumu. — Slūžas slepkava!

10

Dika galvenais uzdevums bija ievākt sīkākas ziņas par Lordija Brauna pēdējiem darbiem pirms nāves. Vispirms viņš devās uz Norfolkstrītu, kur dienvidafrikānis bija apdzīvojis vienkāršu istabiņu nelielā viesnīcā. Ziņas, ko Dikam izdevās ievākt no šveicara, bija diezgan trūcīgas.

—  Vai viņš nekad nav ieminējies, ar ko Londonā satiekas? — Diks jautāja.

—   Nē. Viņš dkai stāstīja, ka gribot apmeklēt kādu kungu, kuram reiz esot izglābis dzīvību. Viņš teica, ka drīz būšot ļoti bagāts. Bet to viņš atkārtoja ik dienu, un tādēļ es vairs neticēju viņa cerībām. Misters Brauns bija loti laipns cilvēks, naktīs viņš bieži kavēja man laiku ar saviem nostāstiem. Viņš prata tik jauki stāstīt.

—    Ap cikie/n viņš vakar izgāja?

—   Ap pulksten desmitiem.' Promejot viņš vēl brītiņu parunājās ar mani.

—    Vai pie viņa nāca kādi apmeklētāji?

—    Nekad, ser. Vakar, īsi pirms viņa aiziešanas, kāds viņam piezvanīja. Es vēl pats uzgāju viņu pasaukt.

—    Kas prasīja pēc viņa — vīrietis vai sieviete?

—   Vīrietis. Viņš teica, ka tam steidzami esot jārunā ar misteru Braunu. Es pasaucu. Brītiņu viņš palika telefona kabīnē, bet tad iznāca un palūdza no manis papīru un zīmuli. Tad atkal atgriezās pie aparāta un es redzēju, ka viņš kaut ko atzīmē uz papīra.

—Varbūt šis ir papīrs, ko jūs viņam iedevāt? — Diks jautāja, izņemdams no kabatas zīmīti, kas bija atrasta noslepkavotā kabatā.

—   Jā. Es iedevu viņam pusi no viesnīcas vēstujpapīra lapiņas.

Zīmītes saturs liecināja, ka Lordijam ap pulksten pusdivpadsmitiem bijis jāsatiekas ar kādu cilvēku uz tilta netālu no Haidparka. Vajadzējis pazīt zināmo personu pēc zaļas uguntiņas. Misters Painkejs? Vārds, bez šaubām, bija izdomāts.

Istabā, kur Brauns bija dzīvojis, nebija nekā interesanta, arī naudu Diks tur neatrada. Kur gan bija palicis banknošu žūksnis, ko viņš vēl vakar bija redzējis Lordija rokās? Vai Brauns būtu nodevis to bankā? Vienīgais, ko Stens atrada noslepkavotā lietās, bija kāda maza piezīmju grāmatiņa, kurā atradās no vēstules norauts papīra gabals:

"Tu vienmēr raksti, ka aizmirstot savu bērnu dzimumdienas. Tas ir diezgan bēdīgi. Tu nekad negribi domāt par mums. Ak, kaut es labāk būtu palikusi savā vietā! Tad man klātos daudz labāk. Atzīmē bērnu dzimumdienas, lai tu tās atkal neaizmirstu! Bērni vienmēr prasa pēc tevis, un es jau esmu nogurusi melot, ka tu esi aizceļojis. Mabele dzimusi 14. aprīlī, Džims 7. jūlijā un Freds 13. decembrī. Ceru, ka nu tu vairs neaizmirsīsi. Tad vēl varu tev paziņot, ka Deviljērs…"

Vēstules pārējo dalu Brauns bija noplēsis. Deviljērs? Vai Lordijs nebija minējis šo vārdu, kad tovakar bija saticis Mēriju Danu? Vēl ilgi Diks veltīgi pārmeklēja istabu, cerēdams atrast kādu vēstuli, kas noskaidrotu Lordija sakarus ar šo Deviljēru.

Vairāk neko neatradis, viņš ar ziņojumu devās pie priekšnieka. Jautājums, kā Lordijs nokļuvis Derika namā un atradis tur savu nāvi, vēl joprojām palika nenoskaidrots. Kas bija šis misters Painkejs? Vai viņam bija kāds sakars ar Brauna noslepkavošanu? Ko Lordijs bija cerējis no šīs satikšanās uz tilta Haidparka tuvumā?

—    Iespējams, ka šis misters Painkejs uzaicinājis Braunu kopā ielauzties Derika namā un meklēt tur vecā Derika noslēpto mantu, — Berks sacīja. — Es zinu, ko jOs gribat teikt, Sten! Jūs domājat — vēl nemaz nav zināms, vai nauda tiešām atrodas namā? Pareizi! Tikai jautājums: vai iebrucēji nezina par slēptuvi vairāk nekā mēs? Varbūt Lordijs zināja, ko šie ļaudis tur meklē, un vēlreiz gribēja izmēģināt savu laimi izspiešanā? Bet viens tomēr ir skaidrs: namā var iekļūt, arī neizmantojot durvis!

11

Vakarā pārradās Toms. Viņš vispirms iegāja drauga istabā.

—    Uzmini, ko es šodien satiku? — viņš sauca, aizelsies no ātrā skrējiena pa kāpnēm. — Viņu! Eņģeli! Es redzēju viņu, kad tā palīdzēja savam slimajam vecim iekāpt mašīnā, lai vestu viņu uz Londonu! Slimnieka ratiņus viņi bija piesprādzējuši pie mašīnas jumta. Kāds apburošs skaistums!

—    Kas, vai slimnieka ratiņi? — Diks nevainīgi jautāja.

Toms uzmeta viņam iznīcinošu skatienu.

—     Es domāju mis Danu— tu, mežoni! Jā, nepatīkami sacīt, bet šķiet, ka vecajam tētiņam jau drīz iznāks ceļošana uz citu, labpku pasauli. Tas taču ir garlaicīgi — mūžīgi auklēt tādu vecu kropli! Bet nu klausies, vecais laupītāj: kā tu domā, ko viņa darīja, kad ieraudzīja mani? Viņa lika apturēt mašīnu un laipni apsveica mani. Viņa ir eņģelis— tur nav vārdam vietas! Un ne ar vārdu viņa nepieminēja tevi, tu, vecais medību suns! Acīmredzot, viņa jau aizmirsusi, ka tu vispār esi pasaulē. Nu, daudz nebēdā par to — tādas jau sievietes ir.

Vecais Kornfords atkal sāka savu mūžīgo dziesmu par laiku, un es pierādīju savas nepārspējamās dāvanas pacietības mākslā. Vectēvs šovakar ieaicināja mani vakariņās. Priecājies līdz ar mani, dārgais draugs!

—   Tātad tu esi nodomājis vajāt šo meiteni, turpinot savu sasodīto lakstošanos? — Diks noprasīja. — Cilvēk, vai tev nemaz nav līdzjūtības pret mis Danu? Viņa taču mirst aiz garlaicības, ilgāk par desmit minūtēm klausoties tavā pļāpāšanā!

Tomēr Toms nebija dk viegli izvedams no līdzsvara.

—   Es eju pie viņas tādēļ, lai izsargātu viņu no tavas sabiedrības!

—    Bet tu taču solījies man palīdzēt! — Diks atgādināja.

Lords Vilds nemierīgi pagrozījās krēslā.

—   Vai tu tiešām nevari bez manis iztikt? — viņš nopūzdamies jautāja. — Kas īsti ir noticis?

—    Nekas sevišķs, tikai maza slepkavība. Vai tas tevi interesē?

—Ko-o-o? — Toms nobālis iekliedzās. — Slepkavība? Un kurš

tas ir?

—   Tu jautā par noslepkavoto vai par slepkavu? Pēdējo es vēl nezinu, jo citādi cs nesēdētu šeit un neklausītos tavās muļķībās.

—   Kur tas noticis? Pie tevis? Vai varbūt pat pie Derika? Svētā Lestene! Viņa salonā?! Sasodīts, kādēļ es jau vakar nevarēju būt šeit, kā biju nodomājis?

—    Pirms nākamās slepkavības es tev piesūtīšu īpašu ielūgumu, — Diks smaidīdams apsolīja. — Bet, vai tu zini, ka es esmu greizsirdīgs uz tevi?

—   Jā, —Toms smiedamies atbildēja. — Bet mīlā un karā viss ir atjauts!

—   Vēl viens vārds, un tu pats būsi cietušais otrajā slepkavībā!

—     Bet nu klausies, jo tu tāpat uzzināsi to, ko es tūdaļ tev stāstīšu. Tovakar, kad tu atgriezies Londonā, es vēlreiz aizbraucu uz Bognoru. Nē, nedomā neko ļaunu, es tiešām gribēju tikai ieelpot svaigu gaisu. Laime, kā jau dažkārt, arī šoreiz pavadīja mani: es satiku viņu! Viņa sēdēja pie loga un, mani ieraudzījusi, nonāca lejā. Es nemēdzu lepoties ar saviem panākumiem pie sievietēm, bet šoreiz tiešām priecājos, kad redzēju, ar kādu ilgošanos viņa bija mani gaidījusi.

—    Tavu nekaunību es jau pazīstu, tu droši vien lūdzi viņu nonākt pie tevis lejā? Vai nav tiesa?

—    Jā, viņa pilnīgi pareizi bija sapratusi manu aicinošo rokas mājienu, — lords mierīgi turpināja. — Es tikai pamāju uz mūzikas pusi, un viņa tūdaļ saprata.

—   Vai tev pat tik daudz goda nebija, lai aiztaupītu viņai visas Bognoras apsmieklu? — Diks sašutis pārmeta.

Bet šodien Toms neko neņēma ļaunā.

—    Diemžēl viņa nevarēja pieņemt manu uzaicinājumu tikties mūzikas paviljonā, — viņš sacīja. — Es vēl brīdi uzkavējos turpat, lai viņa varētu justies droša, ka kāds bruņinieks ir viņas tuvumā, lai to aizsargātu.

—   Cik bija pulkstenis, kad tu izbeidzi šo muļķošanos un devies mājup? — Diks jautāja, sirdij strauji pukstot.

—   Varēja būt tā ap vienpadsmidem. Viņa laikam redzēja mani aizejam, jo atsveicinoties māja man ar roku. Es skaidri redzēju viņas mazo, milo rociņu. Nu, ko tu saki?

—    Paldies Dievam!

—   Tātad tu priecājies, Dik? — Toms pateicībā satvēra drauga roku. — Tātad tu neļaunojies, ka atņemu tev viņas mīlu? Zini, man būtu loti skumji, ja es zinātu, ka arī tu viņu mīli, bet mīlā un…

—    Nerunā niekus, ja negribi dabūt pa galvu, — Diks viņu pārtrauca. — Labāk nāc, iedzersim kādu lāsīti.

Tātad pulksten vienpadsmitos viņa bija mājusi Tomam caur logu? Nē, tad viņa nekādā gadījumā nevarēja nokļūt Londonā pirms pulksten diviem! Un ārsts bija atzinis, ka slepkavība notikusi ap pulksten vieniem.

—    Hm, hm! — viņš atviegloti norūca.

—   Hm, hm! — Toms viņu mēdīja. — Tev taisnība, viņa tiešām ir skaistule. Iedzersim!

Diks aizveda draugu uz Derika namu. Deriks jau bija aizbraucis atpakaļ uz savu muižu, nezinādams, ka arī Toms atgriezies Londonā.

—   Viņš būs nelaimīgs, kad redzēs, ka tevis nav, — Diks piezīmēja. — Katru dienu negadās tādi idiotiski viesi kā tu.

Atstājis piezīmi bez ievērības, lords norādīja uz dažiem cilvēkiem, kas drūzmējās istabā, kur bija notikusi slepkavība.

—    Ko šie ļaudis šeit dara ar fotoaparātiem? — viņš jautāja.

—    Fotografē. Tur esot staigājis vecā Derika gars, — Diks paskaidroja, norādīdams uz kādu vietu.

—    Gars? — Toms izbijies palūkojās apkārt.

—   Tikai neģībsti! Tas taču nav tavs nams — lai spokojas!

—   Vienalga, tomēr kaimiņos! — lords protestēja. — Spokiem pat visbiezākie mūri ir tīrais nieks. Es domāju, labāk nu iesim. Es šeit nejūtos visai omulīgi. Ārā spīd saule, tur ir daudz patīkamāk. Man jau pēc pusstundas jābrauc uz Klektonu.

—    Kā, vai tu gribi mani atkal atstāt vienu?

—    Man jābrauc, krustmāte mani jau sen gaida.

—    Tu melo. Es noteikti zinu, ka Klektonā tev nav neviena radinieka. Vēl nesen tu manā klātbūtnē pateicies Dievam, ka austrumos tev nav neviena radinieka!

—    Jā, bet krustmāte tikai šonedēļ tur aizbrauca. Viņu sauc Arabella. Dievs, cik viņa nervoza! Bet cik viņai ir naudas — kaudzēm! Viņa gan šķielē un ir mazliet pakurla, bet tomēr ir un paliek bagāta!

Viņš ātri noskrēja pa kāpnēm, un, kad arī Diks iznāca uz ielas, Toms jau bija gatavs braukt.

—    Kādēļ tu gribi braukt ar vilcienu, nevis ar auto? — Diks brīnījās.

Toms samulsa.

—   Auto vēlāk varēs atbraukt pēc manis. Man loti patīk braukt ar vilcienu, tur var iepazīties ar jaukiem ļaudīm, kādus rolsroisā negadās satikt…

Diks bija gandrīz pārliecināts, ka Toms dabūjis zināt, ka mis Dana arī brauks ar šo vilcienu.

Vakarā viņš satika Bcrku.

—   Nolēmu jums uzdot ari šīs pēdējās slepkavības izmeklēšanu, Sten, — priekšnieks sacīja. — Varbūt lords Vilds ari turpmāk atļaus jums dzīvot viņa namā. Mūs visvairāk interesē šie Lerkina "spoki". Kad īsd viņš atgriezīsies no Liverpūles?

—   Šovakar pulksten septiņos, ser. Es liku viņam nodot, lai tūdaļ pēc pārbraukšanas viņš ierodas pie manis. Tiklīdz būšu ar viņu galā, atsūtīšu viņu pie jums.

—     Kādēļ šie ļaudis pārgriezuši jūsu zvana vadu? — Berks ieminējās.

—    Viņi laikam baidījušies, ka Lerkins pirms aizbraukšanas varētu runāt ar mani, bet tādā gadījumā es tūdaļ pārliecinātos par Derika rīkojuma patiesumu. Lerkins droši vien būs mēģinājis mani uzmodināt.

—   Man šķiet, ka cilvēks, kurš viņam devis rīkojumu braukt uz Liverpūli, runājis ar viņu no nama centrāles, — Berks piezīmēja. — Bet — kā Lordijs Brauns iekļuvis namā? Pie viņa taču neatrada nekā, ar ko viņš būtu varējis uzlauzt durvis. Ja es būtu detektīvs romānā, es šīs mīklas atrisinājumu meklētu kādā pazemes ejā.

—        Tāda tur droši vien ari ir! — Diks iesaucās. Pamanījis Berka pārsteigto skatienu, viņš turpināja: — Esmu par to pilnīgi pārliecināts, šef. Vecais Deriks licis pārbūvēt namu pats pec saviem plāniem, pēdējā laikā ari pats vadījis darbus. Sienas ir pietiekoši izturīgas, lai slēptu kaut divdesmit ejas.

—• Bet kādel tieši pazemes ejas? — priekšnieks, galvu kratīdams, jautāja. — Vecais Deriks gan nav bijis visai patīkams cilvēks, tomēr neticu, ka viņš kādreiz būtu pastrādājis ko pretlikumīgu. Zagtu mantu slēpšana? Nē, par to man nekas nav zināms. Tātad, ja viņam nebija jābīstas no policijas, kādēļ lai viņš būtu ķēries pie šādiem viduslaiku līdzekļiem?

—    Viņš baidījās no ugunsgrēka. Varbūt viņam draudējušas nepatikšanas arī bagātīgās pirkstu nospiedumu kolekcijas dēļ. Gandrīz visi bagātnieki baidās no zagļiem. Jādomā, ka arī Deriks bija parūpējies nodrošināt sevi pret visādām varbūtībām.

—   Pagaidām par to nav vērts lauzīt galvu, — Berks smaidīdams aizrādīja. — Vispirms atrodiet pazemes eju, tad arī sapratīsiet mērķi, kādēļ tā ierīkota. Aprunājieties ar inspektoru Endraidu, viņš sevišķi labi pazīst Derika namu.

Kad Diks atgriezās Derika namā, Mainss ziņoja, ka viņa prombūtnes laikā bijis Lerkins.

—    Kur viņš palika? — Diks jautāja.

—   Man šķiet, ka misters Deriks viņu atlaidis. Vismaz kaimiņu namā viņa nav.

—   Tas ir netaisni no mistera Derika puses, — Diks piezīmēja. — Tiklīdz Lerkins ierodas, tūdaļ sūtiet viņu pie manis!

Bridi vēlāk Mainss pieteica gaidīto. Pretēji viņa minējumiem Lerkins tomēr nebija atlaists no sarga vietas.

—    Turpmāk man vairs nebūs tur jāguļ, — viņš stāstīja. — Vakaros es varu iet uz māju un palikt tur līdz ritam. Misters Deriks ir nodomājis aizceļot. Viņš man pārmet, ka esmu jums stāstījis par viņa tēva spokošanos. Viņš saka, ka es esot to izdomājis, bet es zinu, ka tas tiešām tā bija.

Dika ataicinātais amatnieks bija ierīkojis vieglu tildņu starp abu namu balkoniem tā, ka inspektors ātri varēja nokļūt Derika namā. Kad pēc viņa uzaicinājuma ieradās Berks, Diks parādīja tam jauno pāreju. Priekšnieks par to atsaucās visai atzinīgi.

—        Ja mūsu nezināmie draugi ari šodien ieradīsies Derika namā, viņi piedzīvos diezgan nepatīkamu pārsteigumu, — Diks teica. — Esmu nolēmis pavadīt sardzē visu nakti.

Kad Berks bija aizgājis, Diks atjaunoja pārgriezto vadu, pievienodams to paša izgudrotai ierīcei, kam vajadzēja iedarboties, tiklīdz kāds pavērtu Derika biroja durvis. Apmierināts ar savu darbu, viņš atgriezās istabā, satinās siltā mētelī un nosēdās pie vaļējām durvīm, no kurienes varēja pārredzēt kaimiņu nama balkonu. Šī vieta bija vēl jo izdevīgāka tādēļ, ka no tās viņš varēja pārredzēt ari Laundskvēru, kur nevienam nebija iespējams nepamanītam paiet garām. Pārliecoties pār balkona malu, viņš pat varēja redzēt Derika nama parādes durvis tā, ka apslēpta palika vienīgi nama pagalma puse, tomēr nebija ticams, ka iebrucēji lūkos iekļūt namā no turienes.

Pulksten pusvienpadsmitos Mainss atnesa viņam kafiju un sviestmaizes. Dikam šķita, ka viņš droši var atstāt savu posteni uz dažām minūtēm, lai mazliet atspirdzinātos. Nolaidis priekškaru, viņš uzgrieza gaismu.

—     Mūsu ļaudis priecājas, zinādami, ka jūs esat šeit, ser, — sulainis sacīja. — Vienīgā laime, ka mūsu namam nav pagraba, citādi visas kalpones droši vien jau būtu aizbēgušas no šejienes.

—   Kā, vai tad šis nams ir bez pagraba? — Diks izbrīnā jautāja. — Kur tad jūs uzglabājat vīnus?

—   Pieliekamajā telpā, kas atrodas līdzās virtuvei. Arī es nespēju saprast, kādēļ vecais misters Deriks, kam senāk piederēja arī šis nams, nav ierīkojis zem tā pagrabu.

—     Pirmo reizi dzirdu, ka šis nams reiz piederējis misteram Derikam, — Diks piezīmēja.

—    Jā. Vēlāk viņš to pārdeva tagadējā lorda tēvam. Abas ēkas tika reizē pārbūvētas un…

Šai mirklī sāka skanēt trauksmes zvans. Nometis tasi un sviestmaizi, Diks vienā lēcienā bija uz balkona, no kurienes pa gaisa tiltiņu nokļuva Derika namā. Aiz biroja loga pazibēja kāda ēna, bet, pirms Diks paguva to saskatīt, tā jau bija pazudusi. Troksnis, kas cēlās no koridora durvju aizciršanas, liecināja, ka iebrucējs aizbēdzis. Stens ar visu stāvu metās biroja durvīs, bet tās izrādījās no iekšpuses aizslēgtas. Dikam neatlika nekas Cits kā atgriezties savā istabā, noskriet lejā, tad pāri ielai, lai iekļūtu Derika namā pa durvīm. Atslēdzis tās ar atslēgu, ko Deriks jau iepriekš bija viņam iedevis, Diks mēģināja atvērt smagās durvis, bet tās nepadevās. Acīmredzot iebrucēji bija no iekšpuses tās aizbultējuši, lai nodrošinātos pret visiem iespējamiem pārsteigumiem.

Pamanījis tālumā kādu kārtībnieku, Diks ar skalu svilpienu pieaicināja to klāt. Policists nesteigdamies pienāca, nepūlēdamies slēpt savu neapmierinātību, ka civilā ģērbies cilvēks iedrošinājies viņu traucēt. Bet viņa izturēšanās strauji pārvērtās, tiklīdz viņš pazina savu priekšnieku.

—    Nostājieties šeit! — Diks viņam pavēlēja, — un neļaujiet nevienam atstāt šo namu.

—    Vai tajā kāds ir? — kārtībnieks apvaicājās.

—    To cs drīz vien varēšu jums pateikt.

Diks steidzās pie kalpotāju durvīm, bet arī tās bija noslēgtas. Zaudējis pacietību, viņš izsita kāda loga rūti un iekāpa. Telpa, kurā viņš bija nokļuvis, izrādījās par kalpotāju ēdamistabu. Sataustījis pie sienas slēdzi, Diks pagrieza to. Elektriskā gaisma bija izslēgta, un Dikam nācās ķerties pie kabatas laternas, lai atrastu ceļu. Sasniedzis virtuves durvis, viņš uzsauca ārpusē stāvošajam kārtībniekam:

—   Nostājieties pie parādes ieejas un noslēdziet aiz sevis durvis, tiklīdz būsiet iekšā!

—    Cik tad viņu tur ir? — policists ziņkārīgi jautāja.

—   Tā nav jūsu daļa! — Diks atcirta, un kārtībnieks atzina, ka inspektora piezīme bijusi pilnīgi pamatota.

Bez trokšņa Diks sasniedza kāpnes un nokļuva augšstāvā. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Stens uzmanīgi pavēra salona durvis un ieslīdēja istabā. Vājā gaisma, kas ieplūda caur logu, bija pietiekoša, lai ar pirmo acu uzmetienu pārliecinātos, ka telpa ir tukša. Acīmredzot "viņi" bija dzirdējuši izsistās rūts šķindoņu un pasteigušies pazust. Diks uzkāpa nākamajā stāvā un uz labu laimi nospieda kādu durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas, tomēr nevarēja būt šaubu, ka istabā kāds ir, jo Diks skaidri dzirdēja aiz durvīm klusu sačukstēšanos, un, kad viņš ar spieķi stipri iesita pa durvīm, kāda apspiesta balss iekšpusē iesaucās: — Ai!

Tai katrā ziņā vajadzēja būt sievietei, jo Diks nekad vēl nebija dzirdējis, ka vīrietis, kad to pārsteidz nozieguma vietā, sauktu: — Ai!

Mazliet atkāpies, Diks ar visu svaru metās durvīs. Tās brakšķēdamas atsprāga vaļā. Istaba bija tukša. Viņš atkal mēģināja ieslēgt gaismu, bet arī šoreiz tas viņam neizdevās. Neraugoties uz tumsu, viņš skaidri sajuta, ka kāds viņu novēro. Diks izņēma no kabatas revolveri un nospieda aizsargu. Šajā mirklī lejā atskanēja kārtībnieka balss:

—    Vai man nākt jums palīgā, ser?

—   Jā, nāciet šurp! Bet turiet savu sitamo gatavībā — šeit kāds

ir.

Istabas tumsā atskanēja klusi smiekli. Diks zibens ātrumā pavērās turp un tomēr nekā neredzēja. Atsteidzās kārtībnieks, un viņi kopīgiem spēkiem pārmeklēja istabu. Nekas neliecināja, ka šeit bQtu kāda slēptuve. Diks atrāva vienīgā skapja durvis, bet arī tās bija tukšas.

Gaisā bija jūtama viegla parfīma smarža.

—    Vai jūs pazīstat šo smaržu, ser? — kārtībnieks jautāja un, kad Diks noraidoši pakratīja galvu, viņš lepni piebilda: — Man šķiet, ka flakonu rotā etiķete "Sans Atout".

—    Kā jūs to zināt? — Diks izbrīnīts jautāja.

Kārtībniekam bija draudzene, kas strādāja smaržu veikalā, no

kurienes tā reiz bija atnesusi veselu pudelīti "Sans Atout".

—    Mana līgava stāstīja, ka trīsdesmit gramu šā šķidruma maksājot četras mārciņas, inspektora kungs, — policists paskaidroja. — Tas ir briesmīgi stiprs un pagatavots no ciedru koka un rožu esences maisījuma.

—    Ja jau jums ir tik sasodīti labs deguns, — Diks sacīja, — tad jūs varbflt varēsiet saost arī slepkavu, kas vēl tikko šeit bija?

Šajā mirklī viņš atkal izdzirda tos pašus klusos, bet sirsnīgos smieklus.

—    Vai jūs nupat smējāties? — viņš jautāja kārtībniekam.

—    Nē, ser, es nemaz neprotu tā smieties. Man liekas, tas bija koridorā.

Diks izskrēja koridorā — arī tur neviena nebija. Kad viņš atgriezās salonā, tas instinktīvi sajuta, ka neredzamais novērotājs pa šo laiku ir pazudis.

—   Ko lai es daru? — kārtībnieks jautāja. — Man laikam vajadzēs ziņot priekšniecībai par visu šo…

—    Protams. Rakstiet, ka es jūs atsaucu šurp un…

Pēkšņi istabā k]uva gaišs. Kāds bija ieslēdzis strāvu. Istaba bija tukša, gaisā bija jūtams tikai viegls aromāts. Diks pārliecinājās, ka smarža visstiprāk jūtama skapja tuvumā.

Pulkstenis rādīja vienu, kad viņš beidzot nokļuva gultā. Kad Mainsa klauvēšana viņu uzmodināja, bija jau gaiša diena.

—   Vai šī pudele jums tūdaļ vajadzīga, ser? — sulainis jautāja, norādīdams uz pudelīti, kas stāvēja uz paplātes līdzās tējas traukiem.

—    Kas tā par pudelīti? — Diks izbrīnā iesaucās, aplūkodams to tuvāk. Tas bija pustukšs smaržu flakons, uz kura etiķetes bija rakstīts "Sans Atout".

—    No kurienes tā te gadījusies? — Diks uztraukts jautāja.

Mainss to bija atradis uz paplātes, bet neko tuvāk paskaidrot

nevarēja.

Diks mierīgi brokastoja, kad pēkšņi istabā iedrāzās Toms.

—    Ko tu šeit dari? — Diks pārsteigts iesaucās. — Es domāju, ka tu esi Klcktonā?

—   Beigas ar to, vecais draugs! — Toma seja atgādināja miroņu apraudātājas seju. — Es lieliski izgāzos, un nu visam beigas!

—   Man tiešām prieks to dzirdēt, Tom, — Diks nekaunīgi apgalvoja. — Varbūt tas nozīmē, ka nu tu mūžīgi mocīsi mani ar savu klātbūtni?

—    Nē, esi mierīgs, — lords atbildēja. — Bet starp mani un Mēriju nu visam ir beigas! Ak, tas ir briesmīgi!

—   Varbūt priekš tevis, bet viņai tā ir neapšaubāma laime. Vai tu runā par mis Danu? — viņš stingri pajautāja.

—     Protams, par ko tad citu? Redzi, vakar vakarā mēs abi pastaigājāmies pludmalē un klausījāmies mūziku. Es jutos kā ērglis gaisā. Mēs apsēdāmies uz soliņa, es paklusām iebāzu viņas rokas somiņā kādu mazu dāvanu, par ko Londonā biju samaksājis veselu kaudzi naudas. Viss būtu bijis labi, ja vien es aiz muļķības nebūtu iepriekš pavilcis aizbāzni vaļā…

—    Ko tu viņai uzdāvināji? — Diks uztraukts pietrūkās kājās.

—   Pudelīti vismodernāko smaržu "Sans Atout". Tu nevari iedomāties, kā viņa saskaitās, atradusi manu dāvanu! Viņa kliedza un šķendējās, bet pudelīd tomēr paturēja.

Diks izskatījās kā nāves skūpstīts.

—   Vai tu neesi slims? — Toms norūpējies jautāja.

—   Nē. Stāsti vien tālāk. Viņa laikam pameta tevi vienu promenādē?

—  Ak, nē, — es pametu viņu. Es biju tik saniknots, ka aizskrēju. Kad atgriezos, redzēju viņu ieejam namā.

—    Kad tas notika?

—    Ap desmitiem, varbūt mazliet agrāk.

—   Vai pēc tam tu viņu vēl redzēji?

—   Protams! Tu taču nedomāsi, ka es būtu aizbraucis ncatvainojies! Es viņai zvanīju no viesnīcas!

—    Bet tas taču nenozīmē, ka tu esi viņu redzējis! — Diks aizrādīja.

—    Manuprāt ir gluži vienalga — redzēt vai dzirdēt. Es lūdzu viņu vēlreiz iznākt, un mēs vēl brīdi pastaigājāmies. Viņa pat uzticēja man savu noslēpumu. Viņai esot līdziniece, kuru tā pati redzējusi Klcktonā.

—   Vai vari apzvērēt, Tom, ka tiešām esi bijis kopā ar Mēriju Danu? — Diks, uztraukumā trīsēdams, iesaucās.

—   Protams! Mēs bijām kopā gandrīz līdz pulksten divpadsmitiem, — Toms atbildēja. — Kas tev notika?

Diks skumji nolieca galvu.

—   Šī meitene man sagādā daudz vairāk raižu nekā visas citas. — Un vispār — ko tu meklē Londonā? — viņš negaidot jautāja.

—   Es gribu tev palīdzēt noskaidrot šo līdzinieces lietu, — lords atbildēja, kļūdams nopietns. — Vai tev jau kas zināms par to, kas…

—    Klusē, Tom, citādi es pataisīšu tevi aukstu! — Diks viņu pārtrauca. — Nu arī tu vēl sāksi runāt par līdziniecēm.

—   Mērija man stāstīja, — Toms turpināja, nepiegriezdams vērību drauga piezīmei, — ka pat tas cilvēks, kuru tepat līdzās noslepkavoja, esot viņu noturējis par viņas līdzinieci.

—   Vai tu domā man iegalvot, ka tiešām esi braucis tālo cclu no Klektonas līdz Londonai tikai tādēļ, lai man to pastāstītu? Idiots! Vai tad tu nezini, ka mēs Skotlendjardā jau sen lauzām galvas par šo lietu?

Pēcpusdienā Diks saņēma Derika vēstuli, kurā viņš bija lūgts ierasties nākamajā dienā klubā. Viņš gribot sadkt Diku pinns aizceļošanas uz Skotiju. Tālāk viņš apvaicājās, vai ir nepieciešama viņa klātbūtne Lordija Brauna lietā. Diks jau iepriekš bija painteresējies par to un zināja, ka Derika liecība desai nebūs vajadzīga, jo Deriks jau iepriekšējā izmeklēšanā bija aizrādījis, ka ar Lordiju Braunu dcies tikai reizi mūžā. Viņš tādēļ nebūtu spējīgs to identificēt.

Diks nevarēja ierasties klubā norādītajā laikā, tādēļ atstāja zīmīti, lūdzot Deriku ierasties pie viņa mājās. Nākamajā dienā gaidītais atnāca.

— Šī lieta mani padarīs traku, — viņš sūdzējās. — Es vairs negribu elpot šo gaisu. Man šķiet, ka Skotijā es varēšu mierīgi atpūsties. Ja man tur kjūs garlaicīgi, es taču vienmēr varēšu atgriezties Londonā? Tiklīdz būšu atpakaļ, ziņošu jums.

Rīta laikraksti jau vēstīja par mistera Derika došanos uz Skotiju, bet "vietējo notikumu" nodaļās īsumā bija pieminēti notikumi viņa namā Laundskvērā.

Diks bija nolēmis enerģiski ķerties pie lietas noskaidrošanas. Vispirms viņš iegādājās sīku apkārtnes plānu.

Aiz Derika nama atradās neliels pagalms, ko no visām pusēm iežogoja augsta mūra sēta. Viņpus tās — apkārtējo kaimiņu namu dārziņi, sētas priekšpuse izgāja uz kādu mazu ieliņu, Kcilingstritu.

Visu pēcpusdienu Diks klīda pa šo ieliņu, rūpīgi pētīdams apkārtni. Nami bija apdzīvoti, atskaitot kādu nelielu ēku, kuras nolaistais izskats un noputējušie logu aizkari liecināja, ka tā jau sen ir tukša. Ievācot tuvākas ziņas, Diks noskaidroja, ka arī šis nams pieder Derikam. Izrādījās, ka pilsētas būvvalde bija noliegusi to izīrēt un apdzīvot, pirms nebūs izdarīts kapitālremonts. Saniknots par šādu rīkojumu, Valters Deriks bija nolēmis turēt namu tukšu. Viņš gan bija pieteicis to pārdošanai, bet pircēju trūkuma dēj arī šādā ceļā nebija ticis no ēkas vaļā.

Nama pēdējā apdzīvotāja bijusi kāda mis Belfera, nomirusi vēl vecā Derika dzīves laikā. Kopš viņas nāves ēka stāvēja tukša. Deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados šis nams līdz ar citiem apkārtējiem īpašumiem bija piederējis kādam ordenim. Pēc tā iznīkšanas tas bija pārgājis vecā Derika rokās. Nams vēl līdz šai dienai saucās Svētās Annas vārdā, tam bija sava atsevišķa kapela, kas gan vēlākos laikos bija pārvērsta garāžā. Gotiskās smailās arkas bija redzamas vēl tagad.

Jau trešā nakts bija pagājusi mierīgi, un, mājup ejot, Diks brīnījās, ka arvien vēl nav nekādu ziņu no Toma. Tas bija pazudis bez pēdām Klektonas drūzmā. Tai pašā rītā notika Lordija Brauna līka apskate, bet pēc policijas vēlēšanās sprieduma pasludināšanu atlika uz vienu mēnesi. Zvērinātie bija nākuši pie atziņas, ka Braunu ķildā nošāvis kāds .viņa biedrs, ar kuru kopā tas laupīšanas nolūkā ielauzies Derika namā. Acīmredzot slepkava bija lietojis skaņas klusinātāju, jo šāviena troksni neviens nebija dzirdējis.

Metās jau tumšs, kad Diks atgriezās drauga namā. Mainss viņu sagaidīja durvīs.

—    Ar jums vēlas runāt kāda dāma, ser, — viņš ziņoja. — Es ievedu viņu salonā.

—   Vai viņa ir jauka? Kāda? — Diks jautāja, pūlēdamies savaldīt uztraukumu.

—    Viņa nosauca savu vārdu, ser. Mis Dana.

Pagrūdis sulaini sāņus, Diks iesteidzās salonā. Mērija Dana smaidīdama viņu sagaidīja.

—   Vai tiešām esmu sagādājusi jums tik daudz galvassāpju? — viņa apsveica to ar skatienu, kas lika Dikam tumši pietvīkt.

—   Galvassāpes? Jūs laikam runājat par Tomu. Viņš izpļāpājies?

—    Jā, to viņš izdarīja. Jūs taču zināt, ka tā ir viņa vienīgā nodarbošanās. Jūs nevarat noturēt viņu šeit, Londonā?

—    Kur viņš klaiņo pašreiz?

—    Vakar viņš bija Margatē, jo bija dzirdējis, ka misters Kornfords gribot doties turp. Man laikam drīz nāksies mest pie malas slimnieku kopšanu.

Diks nesaprata, kādēļ sacītais darīja viņam prieku, bet tā tas nu bija.

—    Beidzot! — viņš neviļus iesaucās.

—    Kā tā? — viņa izbrīnījusies jautāja.

—     Es, man šķiet… šis darbs ir pārāk smags priekš jums, — Diks stomījās.

—   Bet man patīk. Vai jūsu darbs nav vēl grūtāks un bīstamāks, mister Sten?

—    Bet man tas patīk, — Diks smiedamies atkārtoja viņas vārdus, tad ironiski piebilda: — Tikai žēl, ka es sāku zaudēt savu labo slavu.

—   Vai tad tā ir? — viņa pamāja uz Derika nama pusi.

—   Jā, Brauna dēļ, — viņš atzinās.

—   Toms man jau stāstīja par to, — viņa piezīmēja.

—    Es gribētu zināt, kālab viņš mūžīgi tinas ap jums! — Diks norūca, bet jau nākamajā mirklī nožēloja to.

Mis Dana iesmējās.

—    Viņš ir iemīlējies mani. Vai ar to nepietiek?

Diks mulsi pasmaidīja.

—   Toms iemīlas ik uz sola, — viņš teica, nemaz nedomādams par to, cik neglaimojoša ir šāda atsauksme jaunajai meitenei.

—    Tomēr viņš ir krietns cilvēks, bet jūs — nekauņa, — viņa atcirta. — Esmu pārāk slikti pret viņu izturējusies.

Redzēdama Dika bezrūpīgo smaidu, viņa turpināja:

—   Ja gribat zināt, tad es pati izaicināju viņu uz flirtu. Protams, tas nav glīti, es pati to sev pārmetu, tomēr tā tas bija.

Līdz šim Diks bija diezgan vieglprātīgi lūkojies uz drauga sapņiem. Vai tiešām Tomam būtu nopietnāki nolūki?

—   Tas jau izklausās, it kā starp jums un lordu Vildu būtu kaut kas vairāk nekā vienkāršs flirts, — viņš piezīmēja.

Mērija 'pietvīka, bet tūdaļ sāka smieties.

—    Blēņas!

Pārlaidusi skatienu salonam, viņa jautāja: — Vai jūs jau ilgi esat šeit?

—    Kādēļ jūs tā jautājat?

Viņa tam uzmeta pārsteigtu skatienu.

—    Vai jūsu vārdi liecina par visu Skotlendjarda ierēdņu izglītības līmeni?

—    Bet kādēļ jums tas jāzin?

—    Vienkārši tādēļ, ka gribu to zināt. Jūs taču šeit būsiet tikai dk ilgi, kamēr Toma nav? Tātad jūs sapratīsiet, ka ar šo jautājumu es tikai gribēju noskaidrot, vai viņš vēl ilgi domā lakstoties ap mani. — Nenogaidījusi atbildi, viņa turpināja: — Vai jūs nemaz nejūtaties šeit vientuli? Es dzirdēju, ka pēdējais jūsu kaimiņš esot aizbraucis uz Skotiju, atstādams sargu mājā, kur turklāt vēl spokojas?

—    Kas jums to visu stāstīja? — Diks jautāja.

65

—    Visi kaimiņi uztraucas par to, — viņa atbildēja, ar pūlēm

3-418

valdīdama smieklus. — Jūs laikam brīnāties, ko gan es šeit meklēju? Tiešām, pati nezinu, kāpēc tā daru. Es taču nevarēju atteikties no izdevības apmeklēt vientuļu vecpuisi. Un jūs pat nepiedāvājat man tasi tējas! Nē, lai nu paliek — es tūdaļ iešu. Bet, mister Sten, kas tad īsti ir šī mana noslēpumainā līdziniece? Vai nu jūs beidzot esat ar viņu iepazinies? Varbūt Toms atkal samelojies? Tātad — kas viņa ir?

—    Es labprāt atdotu visu, lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, — sacīja Diks.

—    Tātad man tiešām ir līdziniece?

Diks pamāja ar galvu.

—    Kāda viņa izskatās? — balsī bija dzirdams izsmiekls.

—    Katrā ziņā skaista. Tādu sievieti esmu redzējis vienīgi lielo meistaru gleznās.

Mērija samulsa un nodūra acis.

—   Liekas, viņa atstājusi uz jums lielu iespaidu, mister Sten, — viņa pēc mirkļa piezīmēja. — Es tikai gribēju zināt, vai viņa tiešām ir līdzīga man?

Diks pamāja ar galvu.

—   Tiešām? — viņa domīgi jautāja, tad piebilda: — Vēlētos lasīt jūsu domas.

—    Bet es jūsu! — Diks atsaucās.

—    Varbūt pati tās jums kādreiz pateikšu.

Viņa piecēlās, paņēma rokas somiņu un saules sargu.

—Vai jūs beidzot neatcerēsieties savus kavaliera pienākumus un nepavadīsiet mani?

Viņš mirkli vilcinājās. Derika namā jau trīs dienas viss bija mierīgi. Un galu galā ari viņam varēja būt kāds brīvs bridis!

—    Es ar prieku jūs pavadīšu, — viņš sacīja.

Viņi gāja kājām. Likās, ka mis Danai nebija jāsteidzas.

—    Esmu īsta koķete, — viņa pēkšņi sacīja. — Ko gan jūs par mani padomāsiet?

—    Kādēļ tā?

—     Nedrīkstu jums to teikt. Es nupat atcerējos. Jā, bet tas attiecas uz Tomu. Nabaga zēns! Pašreiz viņš droši vien sēž uz mana nama sliekšņa Kiftonvillā un gaida mani iznākam. Jauki būtu, ja visu redzētu tik romantiski kā Toms!

—   Varbūt mēs varētu runāt par kaut ko citu? — Diks ironiski piezīmēja.

—    Vai tad Toms nav jūsu draugs?

—   Jā, ir, pat loti labs draugs. Tā ir mana nelaime, ka es pārāk viegli sadraudzējos.

—    Ieteiktu jums tā vairs nedarīt, — viņa ātri sacīja, tad turpināja: — Jūs vēl neesat jautājis, kādēļ es gribu pārtraukt slimnieku kopšanu un kā domāju turpmāk iegūt dzīvei nepieciešamos līdzekļus. Šķiet, ka jūs daudz vairāk interesē mana līdziniece. Vai viņa bieži jums rādās sapņos?

—    Nerunājiet niekus, Mērij! Es jau tā gribēju…

Viņa iesmējās.

—   Jūs laikam gribējāt jautāt, kā svešiem cilvēkiem mani jāuzrunā? Noteikti par mis Danu!

—    Es taču neesmu jums gluži svešs, — Diks pretojās.

Viņi iegāja parkā, Diks saņēma viņas roku, bet mis Dana to viegli atbrīvoja.

—   Nedusmojieties, — viņa lūdza, pamanījusi Dika sejā vilšanos. — Es nosaucu Tomu par meli, bet patiesībā šis apzīmējums daudz vairāk attiecas uz jums.

—    Kādēļ? — viņš izbrīnīts jautāja.

—  Ja jums to pateikšu, tad maniem meliem vairs nebūs nekādas nozīmes, — viņa mīklaini atbildēja. — Tomēr ticiet, ka man šie meli dara sāpes.

Viņa sāka iet ātrāk.

—    Vai jums nekad nav gadījies, ka viss uzreiz kļūst pretīgs: darbs, sabiedrība, viss, kas piepilda jūsu dzīvi? Šodien esmu tieši tādā noskaņā.

—    Vai tad jums netīk jūsu darbs?

—    Nē!

Vilciens, ar ko viņa gribēja braukt, gāja tikai pulksten deviņos, tādēļ Mērija lūdza Diku iegriezties kaut kur paēst. Viņi iegāja stacijas bufetē, tomēr mis Dana ēda loti maz.

—   Vai zināt, kādēļ esmu Londonā? — viņa jautāja.

Diks pašūpoja galvu, un viņa turpināja:

—   To jums pateikšu, kad būšu iekāpusi vilcienā.

Kad Diks sameklēja viņai vietu dāmu nodalījumā, viņa noliecās un iečukstēja viņam ausi:

. — Lai pad sevi pazemotu, lai kaisītu sev pelnus uz galvas un basām kājām stāvētu sniegā!

Diks nesaprašanā memi nolūkojās sieviete. Vilciens sāka kustēties. Viņa izliecās pa logu: — Pateikšu jums vel kaut ko, bet jūs nekad, nekad nedrīkstat man to atgādināt!

Viņš skrēja līdzās vagonam. Merijas lūpas gandrīz skāra Dika ausi, kad tā čukstēja:

—    Es tevi mīlu un pati nezinu, kādel!

Diks kā pārakmeņojies palika stāvam, nolūkodamies pakaļ aizejošajam vilcienam.

Mājās viņš pārnāca visrožainākajā garastāvokli, bet Mainsa vārdi viņu uzreiz atgrieza dzīves īstenībā:

—   Es meklēju jūs visās malās, ser, — sulainis sacīja. — Gribēju jau ziņot policijai. Zvans jūsu istabā jau zvana pusotru stundu bez pārtraukuma.

Nezaudēdams laiku, Diks izskrēja uz ielas un, izrāvis no kabatas atslēgu, atdarīja Derika nama durvis, kas šoreiz nebija aizbultētas. Ar apgaismojumu viss bija kārtībā. Iebrucēju pēdas nekur nebija manāmas. Tikai iegājis salonā, Diks palika stāvot. Mēbeles bija pilnīgi pārbīdītas, bet sienā bija redzami vairāki caurumi. Diks vēl nebija atguvies no pārsteiguma, kad izdzirda solus. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Valteru Deriku, kurš ar neaprakstāmu sejas izteiksmi vēroja salonā valdošo nekārtību.

—   Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Kas šeit noticis? Kurš gan būtu varējis to pastrādāt?

—   Ja es to zinātu! — Diks nopūtās. — Arī Skotlendjards ļoti ilgojas pēc šā cilvēka. Mēs meklējam viņu jau desmit gadus.

Deriks pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Kā, vai tad jūs viņu pazīstat?

—    Mēs neko neesam dzirdējuši par viņu kopš tās dienas, kad viņš pastrādāja slepkavību.

—    Slepkavību?

—  Jā. Pirms desmit gadiem Služā dienas laikā tika noslepkavots un aplaupīts kāds kasieris.

—   Bet kāds sakars ar šo slepkavību ir iebrukumam manā namā? .— Deriks izbrīnīts jautāja.

—    Slūžas slepkava bija atstājis uz revolvera spala īkšķa nospiedumu, — Diks paskaidroja. — Šo pašu nospiedumu mēs atradām ari uz alus glāzes, no kuras Lerkins tovakar bija dzēris.

—    Uz Lerkina glāzes? — Deriks šausmās atkārtoja.

—  Tas vēl nav viss, — Stens atbildēja. — Slūžas slepkavas īkšķa nospiedumu mēs atradām ari uz puķu galdiņa tajā istabā, kur bija noslepkavots Lordijs Brauns.

—    Mans Dievs! Vai tas ir iespējams?

—    Par to nav šaubu. Vienīgais, kas mūs pārsteidz, ir tas, ka nevienā no šiem gadījumiem nav atrasti pārējo pirkstu nospiedumi. Cilvēks taču nevar saņemt alus glāzi ar īkšķi vien! Man ir sava teorija, tikai es vēl nezinu…

Viņš pēkšņi apklusa, platām acīm lūkodamies sienā. Tad piegāja un norādīja uz vienu no caurumiem, ko iebrucēji bija izurbuši.

—    Šeit ari ir tas pats nospiedums! — viņš iesaucās.

Nevarēja būt šaubu. Pēkšņi Diks saprata, kā šis pirksta nospiedums radies uz sienas. Vieta, kur tas bija redzams, bija vēl mazliet mitra…

Berks jau gribēja atstāt biroju, kad piezvanīja Diks. Kad šefs atbrauca, Deriks jau bija aizgājis.

—  Vai jūs troksni nedzirdējāt, kad urba sienu? — Berks jautāja, aplūkodams caurumu.

—    Es biju izgājis, — Diks paskaidroja.

—   Bet nekaunību gan tiem puišiem nevar noliegt, — priekšnieks turpināja, pārvilkdams ar pirkstu pār mitro īkšķa nospiedumu. — Ar gumijas zīmogu, ko?

—   Jā, ar gumijas zīmogu, — Diks apstiprināja. — Tāpat, kā nospiedumi uz alus glāzes un puķu galdiņa.

—   Protams, tas darīts tādēļ, lai novirzītu mūs uz nepareizām pēdām, — Berks piezīmēja. — Dīvaini, to es nebiju iedomājies…

Diks pastāstīja priekšniekam, ka Mainss dzirdējis trauksmes zvanu, bet nav varējis neko iesākt.

—    Viņam vajadzēja ziņot policijai, — Berks atbildēja. — Jūs tikāt ar nolūku izvilināts no mājas.

Diks klusēja.

—    Šie ļaudis rīkojas sasodīti veikli, — Berks turpināja. — Jūs neesat no tiem, kas skrietu pakaļ ikvienam glītākam bruncim. — Viņš tik ļoti bija iedziļinājies cauruma pētīšanā, ka neredzēja sārtumu, kas pārklāja inspektora seju.

Neviļus Diks atcerējās pastaigu ar mis Danu, viņas noslēpumaino pašapsūdzību melos un vārdus, ko tā iečukstēja viņam ausī no vagona loga. Berka aizdomas bija pamatotas. Aizdomas? Nē, Diks par to bija cieši pārliecināts.

Berks ievēroja viņa bālumu.

—    Vai tu neesi slims, Sten? — viņš norūpējies jautāja.

—    Nē.

—    Varbūt atsūtīt kādu palīgu? — priekšnieks piedāvāja.

—    Tam nav nozīmes. Es runāju ar Deriku. Viņš ir atgriezies Londonā, lai piedalītos kādā sēdē. Viņš grib atteikties no šā nama un domā, ka arī man to vairs nevajag uzraudzīt.

—    Ko viņš iesāks ar namu, tā ir viņa darīšana, — Berks aizrādīja, — tomēr es gribu, lai jūs vēl paliekat lorda Vilda dzīvoklī. Jā, īkšķa nospiedums atdarināts mākslīgi, bet kādēļ? Te kaut kas slēpjas, bet nezinu, kas. Liekas, mūsu uzmanību grib pievērst Slūžas slepkavībai. Un vēl kas, Sten: Lordiju Braunu noteikti ir nošāvis Slūžas slepkava. Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Palieciet vien lorda Vilda namā. Man šķiet, ka šādā ceļā mēs visdrīzāk izpildīsim savu uzdevumu.

12

Diks beidzot bija sevi pārvarējis un apņēmies vaļsirdīgi izrunāties ar Mēriju Danu. Viņš bija cieši pārliecināts, ka šī meitene ar zilajām acīm un atklāto skatienu nevar būt līdzdalīga Lordija Brauna nonāvēšanā. Viņš aizmiga ar apņemšanos jau no rīta ierasties pie Mērijas Margatē, lai iegūtu skaidrību par visu.

Otrā rītā viņš ar pirmo vilcienu devās ceļā, kaut nebija pārliecināts, ka Mērija Dana vēl būs iepriekšējā dzīvesvietā, jo vecais Kornfords kā komēta klejoja no viena kūrorta uz otru, un uzticīgā kopēja to visur pavadīja..

Varbūt Toms, kurš vēl dzīvoja Kliftonvilā, zinās, kur atrodas Mērija. Drauga iemīlēšanās Diku vairs nekaitināja, gluži otrādi —

Toms taču bija cilvēks, kurš vienmēr varēja pierādīt jaunās meitenes alibi. Varbūt arī Mērija to saprata, un tikai tādēļ ar viņu koķetēja, lai piesaistītu viņu savā tuvumā.

Margatē Diks sastapa seržantu Risu, kurš arī bija atbraucis ar to pašu vilcienu. Viņš nodeva tam nepieciešamos paskaidrojumus un dažus rīkojumus, tomēr drīz Dikam sametās kauns pašam par sevi.

Vispirms viņš devās uz viesnīcu un apjautājās pēc Toma.

—   Jā, ser, lords Vilds vēl dzīvo šeit, dkai man šķiet, ka viņš ir izgājis, — šveicars paskaidroja.

Kāds viesmīlis varēja sniegt tuvākus paskaidrojumus par Toma atrašanās vietu.

—   Lords Vilds ir jūrmalā, ser, viņš sarunājas ar kādu invalīdu, kas braukā apkārt dzeltenos ratiņos.

Norādītajā vietā Diks satika draugu.

—     Hallo, mans dēls! — Toms viņu jautri apsveica. Līdzās slimnieka ratiņiem stāvēja Mērija Dana, kas ar pētošu skatienu vērās pienācēja sejā.

—    Labrīt! — Diks apsveica mazo sabiedrību.

—    Ko tu meklē Margatē? — Toms apvaicājās.

Viņa izturēšanās pret Diku vairs nebija tik draudzīga, kā dažas dienas iepriekš, tomēr Diks neļaunojās. Kornfords bija aizmidzis, un Diks juta, ka zem meitenes jautājošā skatiena viņa drosme saplok.

—    Ierados, lai izlūgtos no mis Danas kādu sarunu, — viņš samulsis atbildēja.

—   Kas gan jums būtu runājams? — Toms redzami neapmierināts jautāja. — Kādēļ tu mums iepriekš nepaziņoji par savu ierašanos? Tas ir, nevis mums, bet man, — viņš piebilda, sastapis meitenes skadenu.

—   Lūdzu, Tom, brauciet nu tālāk, — Mērija Dana smaidīdama sacīja.

—    Braukt? — lords izbrīnā atkārtoja. — Kā jūs to domājat?

—    Ar ratiņiem, — viņa mierīgi paskaidroja, — jums jāstumj misters Kornfords.

Toms apvainoti paraustīja plecus, tomēr satvēra ratiņu rokturi un sāka tos stumt.

—   Mčs varčsim satikties tikai pēcpusdienā, mister Sten, — mis Dana sacīja Dikam. — Mans slimnieks pēcpusdienā gul, jūs varat uzgaidīt mani pie viesnīcas. Tātad pulksten divos!

Diks baidījās, ka viņa varbūt nožēlo savus Londonā teiktos vārdus, tomēr kāda iekšēja balss viņu mierināja. Viņš bija pārliecināts, ka viņa ne ar vārdu nepieminēs pēdējo šķiršanos. Pamājusi Dikam ar galvu, viņa aizsteidzās Tomam pakal, kas ar ratiņiem jau bija aizgājis labu gabalu tālāk. Diks redzēja, ka viņa pasaka dažus vārdus lordam, kurš vilcinādamies atgriezās pie gaidošā drauga.

—    Nedusmojies, ka biju mazliet neiecietīgs, bet tava ierašanās bija tik negaidīta un tu nemaz nevari iedomāties, cik loti esmu ieķēries šai skuķē! Vakaros viņa izturas pret mani kā glāstošs saules stars, bet rītos— īsts ziemeļpols! Viņas krūtis mājo divas dvēseles. Esmu nonācis tik tālu, ka naktīs vairs nevaru gulēt. Sasodīts! — viņš noslaucīja nosvīdušo pieri.

—    Bēdīgi, bēdīgi, — Diks liekuļoti atbildēja.

—     Es zināju, ka tu mani sapratīsi. Reizēm viņa ir cieta kā dzelzs. Kad pateicu, ka pagājušo nakti esmu gulējis tikai septiņas stundas, viņa vienkārši sāka smieties!

—    Cik ilgi tad tu parasti guli?

—   Desmit. Ārsts teica, ka manām smadzenēm esot nepieciešama ilga atpūta.

—   Tur es ārstam pilnīgi piekritu, — Diks dzēlīgi piezīmēja. — Tavā vietā es tomēr paziņām to nestāstītu, jo par tevi var rasties slikts iespaids. Tātad tu mīli Mēriju Danu?

—     Līdz neprātam! — lords noteikti apliecināja. — Vismaz vakaros. Rītos es gandrīz ienīstu viņu! Tad viņa pret mani ir rupja un augstprātīga. Es pat nedrīkstu pieskarties viņas rokai. Tādos

" brīžos viņa izskatās kā dinamīta fabrikants, kuram es reiz palūdzu 'sērkociņus, lai aizsmēķētu.

—   Varbūt tu pārāk bieži mēģini pieskarties viņas rokai? — Diks jautāja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs. Tomēr Toms saprata pareizi jautājumu.

—   Nav jau tūdaļ jābūt greizsirdīgam, manu zēn. Protams, es to daru bieži. Tas taču ir dabiski.

—    Un viņa neliek tevi apcietināt par apvainošanu?

—    Ne, par tevi mēs nekad nerunājam, — Toms zobojās, tā aizrādīdams uz drauga sakaru ar policiju.

—    Dažām sievietēm ir visai dīvaina gaume! — Diks atmaksāja ar to pašu.

Viņš nespēja iedomāties, ka Mērijai Danai Toma pieskārieni varētu sagādāt prieku.

—   Saderam, Tom, ka tu nekad neesi turējis viņas roku, — viņš izaicinoši piedāvāja.

—  Tu zaudēsi šis derības, mans mīļais, — lords mierīgi atbildēja, un Diks redzēja, ka viņš runā taisnību. — Es pat lūdzu viņas roku!

—    Un viņa, protams, tūdaļ krita tev ap kaklu?

Dika ironija uz Tomu neatstāja nekādu iespaidu.

—    Tā nu gluži nebija, bet viņa teica, ka uzskatot par laimi kļūt par manu sievu. Ar zināmiem noteikumiem viņa ir gatava pieņemt manu piedāvājumu.

Dikam aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

—   Tiklīdz vecais kroplis būs aizbraucis, viņa metīs pie malas slimnieku kopšanu un tad… Nu, tad Anglijā būs jauna grāfiene Filda. Iedomājies viņu ar grāfienes kroni galvā, Dik! Londonā cs jau izmeklēju debešķīgu diadēmu.

—    Bet, bet… — Diks stostījās.

—    Tur nav ko betot, tā tas ir. Viņa tiešām ir īsts eņģelis, un cik gudra! Otras tādas pasaulē vairs nav. Kad uzdāvināju viņai debešķīgu gredzenu ar briljantu, viņa negribēja to nēsāt, jo tas izskatoties pārāk uzkrītoši. Un tad es nopirku citu, vienkāršāku. Tu taču redzēji viņai to pirkstā?

Dikam acu priekšā viss sagriezās. Vai Toma stāstītais bija sapnis vai tikai slikts joks? Viņš šo jautājumu uzdeva draugam.

—    Nē, tas nav joks, — Toms apliecināja. — Kādēļ gan es nevarētu precēties? Vai tas tev šķiet tik komiski?

Diks neatbildēja. Lorda Vilda vārdi viņu bija satriekuši. Mērija Dana saderinājusies? Vai tiešam viņa būtu tikai koķete?

Viņš piespiesti pasmaidīja.

—   Vēlu laimes, mīļais Tom!

—   Pateicos, — lords pašapzinīgi nomurmināja. — Mēs ar Dženu…

—    Dženu?

—    Jā, viņu sauc par Džcnu — Mēriju, bet es vienmēr saucu viņu par Dženu. Viņa pati tā vēlējās. Tā taču ir liela laipnība, ka viņa atļauj mani saukt viņu vārdā. Šādu priekšrocību bauda tikai viņas vistuvākie draugi. Arī tevi viņa uzskata par savu draugu…

—    Un tomēr, — es viņu nesauktu par Dženu, — Diks viņu pārtrauca.

Vai viņam vajadzēja smieties? Varbūt raudāt? Kāda vairs bija nozīme tikties ar Mēriju? Diks tadal botu devies uz Londonu, ja nebūtu solījies pulksten divos meiteni gaidīt. Viņš uzmeta draugam vērtējošu skatienu. Skaistuma un vīrišķības dēj viņa droši vien nebūtu pieņēmusi lorda piedāvājumu. Varbūt viņu valdzināja Toma nauda un tituls?

—    Es nespēju tam ticēt, — viņš neviļus izteica savas domas.

Toms bailēs ieplēta acis. Viņš bija sācis snaust uz soliņa, kur

abi draugi sēdēja.

—    Saule mani vienmēr padara miegainu, — viņš taisnojās.

—    Un kad jūs domājat laulāties? — Diks jautāja.

—   Vēl nezinu. Protams, kāzām jābūt lieliskām: katedrāle, ērģeles, puķes. Manas krustmātes gan pārbīsies, sevišķi tā ar trim neprecētajām meitām.

Sakrustojis rokas pār tuklo vēderu, viņš apklusa un viņa zods noslīga uz krūtīm. Viņam tiešām bija visai maza līdzība ar Apolonu.

—   Mans Dievs! — Diks brīnīdamies nopūtās, atstādams aizmigušo draugu vienu.

Tieši noteiktajā laikā Mērija Dana izkāpa no taksometra. Šoreiz viņa bija ģērbusies nevis slimnieku kopējas tērpā, bet pelēkā kostīmā, kas skaisti izcēla viņas slaido stāvu.

—    Iesim pa Margctas ceļu, — viņa sacīja.

Bridi abi klusēdami soļoja līdzās. Beidzot viņa pārtrauca klusumu:

—   Apsēdīsimies šeit, zālītē. Ļaudis domās, ka esam līgava un līgavainis, bet tas jau nekas.

Dikam likās, ka viņa ar nolūku novirza sarunu uz šo tematu, tomēr viņš atstāja piezīmi neievērotu.

—     Par ko jūs gribējāt ar mani runāt, mister Sten? — viņa jautāja, nesaņēmusi atbildi.

—   Kādēļ jūs iepriekšējo reizi lūdzāt, lai pavadu jūs uz staciju?

Viņa domīgi plucināja smilgu.

—   Vai lūgums jums šķita neparasts?

—    Manas prombūtnes laikā Derika namā kāds bija ielauzies un nodarījis tur dažādus postījumus. Acīmredzot tie bija tie paši ļaudis, kas jau agrāk mēģināja tur kaut ko meklēt. Protams, atskaitot vienu personu, jo dāma, kura tik loti mīl "Sans Atout" smaržas, šoreiz nebija viņu vidū.

Mērija pasmaidīja.

—   Jūs laikam domājat mani? — viņa jautāja. — Vai tiešām esat pārliecināts, ka es ar nolūku aizvilināju jūs no mājām, lai iebrucēji netraucēti varētu rīkoties?

—    Es neko nedomāju, — Diks atbildēja, — es tikai jautāju, vai…

—    Saprotu, jūs gribat zināt, kādēļ lūdzu jūs pavadīt. Vai tad tas nav pietiekami paskaidrots?

—    Nē. Es gribu zināt vairāk, mis Dana.

Atbildi nesagaidījis, viņš turpināja:

—   Ik uz sola man nākas sastapties ar jums vai jūsu līdzinieci. Manī pret paša gribu sāk mosties aizdomas. Jā gan, aizdomas, mis Dana, ka jums ir kāds sakars ar iebrucējiem. Kādēļ un kādā nolūkā tas notiek, cs nezinu. Varbūt es varētu jums palīdzēt, Mērij? Nevis kā kriminālierēdnis, bet kā draugs? Ja jūs tiešām esat iepinusies kādā dēkā…

—    Es vai mana līdziniece? — viņa to pārtrauca.

—   … ja jūs apcietinās, būs jau par vēlu, — Diks turpināja. — Tagad es vēl varu brīvi rīkoties, varu novērst no jums visas briesmas. Dāvājiet taču man mazliet uzticības!

Mis Dana cieši ielūkojās viņam acīs.

—  Jums ir tiesības prasīt no manis uzdcību, — viņa sacīja. — Bet es nedrīkstu jums to parādīt.

Diks pēkšņi ievēroja gredzenu viņas pirkstā un atcerējās Toma vārdus.

—  Toms man stāstīja par savu laimi, — viņš vilcinādamies teica.

—   Vai viņš ir bagāts? — viņas jautājums skanēja tik aukstasinīgi, ka Dikam aizrāvās elpa.

—   Jā, — viņš beidzot atbildēja. — Pēc dažu krustmāšu nāves viņš būs vēl bagātāks.

—   Jūs laikam pārsteidz mans jautājums? — mis Dana jautāja, aplūkodama saderināšanās gredzenu. — Diemžēl acumirklī vēl nevaru jūsu ziņkāri apmierināt. Varu pateikt tikai vienu: tas, ka vēl neesmu norāvusi un aizsviedusi no pirksta šo gredzenu, runā man tikai par labu. Neaizmirstiet to.

Viss, ko viņa runāja, bija tik noslēpumains, ka Diks nezināja, ko atbildēt.

—    Un nu laimīgu ceļu, mister Sten. Jums atliek vēl diezgan daudz laika, lai līdz vilciena atiešanai nokļūtu stacijā. Es atpakaļ braukšu ar taksometru, kas mani gaida. Nabaga Toms dabūs izšķērdīgu sievu. Viņas balsī pēkšņi bija dzirdamas aizturētas raudas. — Reiz, Dik Sten, es jums meloju, bet nu es gribu jums pateikt patiesību: tā nebija liekuļošana no manas puses toreiz Londonas stacijā. Es vēl joprojām domāju tāpat kā toreiz, un laikam tik drīz manas jūtas nemainīsies. Iegaumē šo faktu, mans mīļotais, un nekad nešaubies par to!

Pirms Diks paguva ko atbildēt, viņa jau bija sasniegusi taksometru un iekāpusi. Viņa vēlreiz sniedza Dikam roku un, kad auto jau bija sācis kustēties, skumji piebilda:

—    Ak, Dik, dārgais, mans stāvoklis ir šausmīgs!

Ceļā uz staciju Diks atcerējās, ka bija uzdevis Risam novērot šo meiteni, un viņu pārņēma neizsakāms kauns par savu nepiedodamo rīcību.

13

Londonā laiks bija drūms un lietains. Ari Dika garastāvoklis nebija visai jauks. Viss viņu kaitināja. Kad viņš sasniedza Toma namu, Mainss bija izgājis. Uz rakstāmgalda gulēja Skotlendjarda raksts, kas pieprasīja sīkākas ziņas par kādu pirms vairākiem gadiem pabeigtu izmeklēšanu. Diks vēl sēdēja pie rakstāmgalda, kad Mainss pieteica Lerkinu. Diks lika viņu ielaist.

—   Vai atceraties tērauda skapi birojā, ser? — sargs jautāja. — Tas visu laiku stāvēja vaļā, bet šorīt es ievēroju, ka durvis ir slēgtas.

—    Vai skapī dzirdējāt kaut ko aizdomīgu? — Diks jautāja.

—    Nē, ser.

Diks bridi domāja.

—    Vai tovakar, kad es jūs atbrīvoju, iebrucēji jums kaut ko nolaupīja? — viņš jautāja.

—    Man nekā vērtīga nav, ser, — sargs atbildēja. — Bet, kad jūs to tā deši jautājat, es atceros, ka misters Deriks iedeva man divas vīna pagraba atslēgas, bet drīz pēc iebrukuma es saišķltī atradu tikai vienu.

—    Vai jums vēl ir šī atslēga?

—  Jā, ser. Es dkai nezinu, vai drīkstu jums to dot. Nu, bet laikam jau tā būs pareizāk, — Lerkins pēc īsas vilcināšanās piekāpās.

—   Vīna pagrabs mani loti interesē, Lerkin. Atslēgu varat man mierīgi uzticēt, es esmu godīgs, — Diks smaidīdams paskaidroja. — Galvoju, ka pēc mana apmeklējuma mistera Derika vīna pagrabā netrūks nevienas pudeles.

Lerkins pagriezās uz iešanu, bet tad palika stāvam.

—   Es vēl ko gribēju jums teikt, ser. Pirms aizceļošanas misters Deriks man lika aizvērt un aizbultēt visus logus. Nezinu, vai viņš ar jums jau runājis par to. Viņš teica, ka nevēloties, lai vēl kāds pazaudētu viņa namā dzīvību.

—    Nu, ar jums jau šī nelaime nevar gadīties, Lerkin, — Diks smiedamies aizrādīja, — jūs taču vairs neguļat namā. Bet manis dēl varat logus ari aizvērt, jo nu man ir parādes durvju atslēga.

Pabeidzis Skotlendjarda pieprasīto ziņojumu, Diks sagatavoja to nosūtīšanai. Nu visa nakts bija viņa rīcībā, un viņš varēja to izmantot pēc saviem ieskatiem. Bija pienācis laiks īstenot lielo nodomu, kaut īstenībā viņš pats vel šaubījās par panākumiem.

Viņš ielūkojās pulksteni. Tas rādīja desmito stundu. Ap šo laiku vajadzēja pienākt Risa ziņojumam. Diks pacietīgi gaidīja. Pulksten vienpadsmitos atskanēja telefona zvans.

—  Atvainojiet, mister Sten, ka tikai tagad zvanu. Zināmo dāmu redzēju divas reizes.

—   Vai Margetā līst?

—    Nē, laiks ir jauks. Mis Dana pastaigājās ar lordu Vildu. Pateicoties tumsai, man nenācās grūti viņus novērot.

Diks sakoda zobus, bet uzcītīgais detektīvs visā nevainībā turpināja plosīt viņa asiņojošo brūci.

—  Viņi staigāja cieši rokās saķērušies, un visu laiku dzīvi sačukstējās savā starpā.

—    Ceru, ka jums neuznāca reibonis, viņos lūkojoties? — inspektors ironizēja. — Kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi?

. — Pirms divām minūtēm, ser.

Diks domīgi nolika klausuli. Mērija tiešām bija mikla. Viņš jau gribēja doties pie miera, kad guļamistabā pēkšņi sāka skanēt trauksmes zvans. Diks pieskrēja pie telefona un lika savienot ar Skotlendjardu.

—    Visus brīvos spēkus uz Laundskvēru! — viņš sauca. — Ielenkt Derika namu no visām pusēm! Neviens nedrīkst atstāt ēku!

Uzvilcis mēteli, viņš paķēra no galda revolveri. Šajā mirklī istabā ienāca Mainss. Ieraudzījis Dika rokā ieroci, viņš nobāla.

—    Vai viņi jau atkal ir klāt? — viņš trīsēdams jautāja.

—   Jā. Nesakiet kalpotājiem neko, Mains. Palieciet šeit. Jums nav ko bīties, pēc dažām minūtēm kaimiņu nams būs ielenkts.

Diks jau gribēja atslēgt Derika nama durvis, kad izdzirda aiz tām noklabam aizbīdni. Nezaudējot laiku, viņš metās atpakaļ savā istabā un pa gaisa tiltiņu pārskrēja uz Derika balkonu. No turienes viņš dažos mirkļos nokļuva uz nama jumta, kur atradās logs. Uzmanīgi viņš sāka rāpties lejup, līdz nonāca koridorā. Vērīgi ieklausīdamies, viņš uz pirkstgaliem sasniedza koridora līkumu, kur eja strauji pagriezās sānis. Pār muguru viņam pārskrēja drebuļi: Lerkina guļamistabas durvis lēni atvērās un viņš ieraudzīja iebrucēju. Uz sliekšņa viscaur melnā tērpā stāvēja meitene. Tā bija Mērija Dana!

Šaubu nevarēja būt. Viņa atradās tik tuvu, ka Diks gandrīz varēja sadzirdēt viņas elpu. Uzmanīgi pievērusi durvis, viņa lēnām devās prom pa koridoru. Pēkšņi atvērās kādas citas durvis. Diks cerēja ieraudzīt otru uzbrucēju. Beidzot tas iznāca koridorā, bet viņa seju Diks nevarēja saskatīt, jo galvā tam bija uzmaukta zeķe ar diviem izgrieztiem caurumiem acu vietā. Šī bija pirmā reize, kad Diks sava desmit gadus ilgā policijas dienesta laikā ieraudzīja noziedznieku maskā. Kādēļ arī meitene nebija ķērusies pie šā vienkāršā līdzekļa, lai padarītu sevi nepazīstamu? Pēkšņi Stens juta, ka asinis dzīslās sāk ritēt straujāk: svešais vīrietis piezagās meitenei no mugurpuses un satvēra viņas kaklu. Tā klusu iekliedzās, bet tūdaļ sāka izmisīgi pretoties.

—        Beidzot tu esi manās rokās! — vīrietis šņāca, turpinādams žņaugt meiteni. Viņas spēki pamazām sāka izsīkt. Uzbrucējs vilka viņu uz durvju pusi. Šajā bridi atskanēja Dika skarbā pavelc:

—    Laidiet meiteni vajā vai es šaušu!

Diks ieraudzīja pret sevi vērstas niknas acis. Nākamajā mirkli uzbrucējs atlaida jauno sievieti un skriešus devās lejup pa kāpnēm. Diks gribēja viņam sekot, bet meitene, kuru viņš bija noturējis par Mēriju Danu, nemaņā sabruka uz grīdas. Diks pacēla viņu un ienesa birojā. Viņš gribēja uzgriezt gaismu, bet spuldzes bija izskrūvētas. Kabatas laternas gaismā viņš ieraudzīja tās seju.

—    Mērija! — viņš maigi čukstēja.

Meitene atvēra acis un izbrīnā palūkojās apkārt.

—   Vai esi ievainota? — Diks jautāja.

Viņa pakratīja galvu un vājā balsī izdvesa:

—    Lūdzu, iedod man ūdeni.

Diks iesteidzās vannas istabā. Kad viņš mirkli vēlāk atgriezās, Lerkina gulta bija tukša. Meitene bija pazudusi.

Klauvēšana pie ārdurvīm atgrieza Diku īstenībā. Viņš nosteidzās lejā un atvēra durvis. Iela bija pilna ar policistiem.

—   Vai redzējāt kādu iznākam no nama? — viņš jautāja kādam ierēdnim.

—    Nē, ser, mēs tikai nupat atnācām.

Nama pārmeklēšana nedeva nekādus panākumus. Brīdi vēlāk ieradās Mainss

—   Jūs aicina pie telefona, ser, — viņš sacīja.

Tas bija Riss.

—   Lords Vilds tikko atgriezās viesnīcā, ser, — viņš ziņoja. — Jaunā dāma aizgāja mājās. Vai man šeit vēl jāpaliek?

—   Jā, — Diks atbildēja. — Neizlaidiet viņas namu no acīm un rit ziņojiet man par visu. Es gribu zināt, kas iegāja un izgāja no nama. Zinu, ka tas ir nogurdinoši, bet par šo pakalpojumu jums būs divas brīvdienas.

—    Pateicos, ser.

Diks nolika klausuli.

—   Man vajadzīgas dažas spuldzītes, Mains, — viņš vērsās pie sulaiņa.

Atgriezies Derika birojā, viņš ievēroja, ka skapja durvis, kas līdz meitenes pazušanai bija stāvējušas vaļā, ir aizvērtas.

—   Nu pienācis laiks ari man kļūt par iebrucēju, — Diks nomurmināja.

. Pēc pusstundas ilga darba ar lauzni, skapja durvis atvērās.

—  Cik muļķīgi, ka agrāk jau neesmu izpētījis šā skapja noslēpumu, — Diks norūca.

Viņš sāka apstrādāt skapja iekšsienu, tomēr drīz vien pārliecinājās, ka tas ir veltīgi. Arī sānu sienas bija no rūdīta tērauda. Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma. Viņš nosūtīja lejā kādu ierēdni, lai tas atkal izslēgtu elektrību. Bet arī tas nelīdzēja.

—    Ieslēdzict gaismu, — viņš pavēlēja.

Pagāja labs brīdis, kamēr policists no jauna saveda kārtībā drošinātājus. Diks jau sāka kļūt nepacietīgs. Te pēkšņi, sarunājoties ar policistu, viņš juta, ka siena, pret kuru tas bija atspiedies, sāk padoties. Tā sagriezās, atklādama durvīm līdzīgu spraugu.

Diks ar kabatas laternu apgaismoja tumšo eju. Tā bija tik šaura, ka kalsnais Dika stāvs varēja pa to iet tikai sāniski, pieliecot galvu. Nokāpis četrus pakāpienus, viņš ieraudzīja mūri izkaltu caurumu, kas ļāva iekļūt salona kamīna dūmeni. Tātad no šejienes bija skanējuši smiekli, kas pirms dažām dienām bija viņu dk loti pārsteiguši.

—   Vai esat ko līdzīgu redzējis? — Diks jautāja augšā palikušajam inspektoram.

—    Nē, bet šīs kāpnes es pazīstu.

Diks pārsteigumā viņu uzlūkoja.

—    Kā tā? — viņš jautāja.

—    Pirms trīsdesmit gadiem šeit bija papildu ieeja, kaut kas līdzīgs ugunsdzēsēju trepēm. Tās bija ierīkojuši Svētās Annas ordeņa mūki. Jau toreiz es brīnījos, kur gan vecais Deriks, namu pārbūvējot, tās licis. Tātad viņš tās vienkārši iebūvējis sienā.

—    Uz kurieni toreiz šīs kāpnes veda?

—   Ja nemaldos, uz pagalmu.

Nokāpuši lejā, viņi pārkāpa slieksni. Tumsa nelāva saskatīt apkārtni, un tādēl viņi no jauna iededzināja kabatas laternu. Viscaur gar sienām stiepās plaukti, kas bija piekrauti ar guļus noliktām pudelēm. Tātad šeit bija vīna pagrabs! Diks izņēma no kabatas atslēgu, ko viņam bija iedevis Lerkins, un aizslēdza smagās tērauda durvis. Pazudusī meitene nekur nebija redzama.

Viņš rūpīgi pārmeklēja pagrabu. Uz grīdas atradās smaga tērauda kaste, līdz pusei piekrauta ar liķiera pudelēm. Viņš mēģināja to pacelt, bet tā izrādījās pārāk smaga. Diks pasauca kādu no ierēdņiem.

—    Palīdziet man nobīdīt malā šo kasti, — viņš pavēlēja.

Policists pieķērās pie kastes. Bet jau pēc mirkļa viņš gulēja

zemē. Kaste bez pūlēm bija sagriezusies šķērsām. Zem tās bija melns caurums, kurā veda dzelzs kāpnes. Pie augšējā pakāpiena bija aizķēries kāds priekšmets. Tas bija lakatiņš, ko Diks tikko bija redzējis Mērijai Danai vai viņas līdziniecei ap kaklu. Pametis apkārt ātru skatu, viņš veikli iebāza to kabatā.

Viņa priekšā atradās tumšs koridors. Apmēram divdesmit metrus tas gāja taisni, bet tad sāka celties augšup. Eja beidzās mazā, ar ķieģeļiem izmūrētā pagrabā. Pa labi bija vēl kādas durvis. Diks tās atgrūda un nokļuva tumšā pagalmā. Priekšā pacēlās kādas augstas ēkas ēnainais siluets. Diks atskatījās uz namu, kuru tikko bija atstājis. Tā bija zema, šķūņveidīga ķieģeļu celtne, virs kuras durvīm bija iekalts viens no ordeņa mūku izteicieniem: "Pazemosimies, lai tiekam paaugstināti."

—   Biju jau dzirdējis, ka abas ēkas bijušas savienotas ar slepenu eju, — vecais inspektors sacīja. Tas bija Endraids, par kuru Berks jau reiz bija Dikam stāstījis. Bet vecais ierēdnis pastāstīja vēl ko interesantāku: — Šo namu vecais Deriks nopirka īpašam nolūkam. Tajā dzīvoja kāda dāma, kas pirms divpadsmit gadiem nomira.

—    Vai viņa bija jauna?

—    Pusmūža gados, bet ļoti skaista. Atceros arī viņas vārdu: mis Belfera. Jaunais Deriks noteikti zina ko vairāk, jo tieši viņas dēļ tam nācās aiziet no tēva nama.

Atgriezies istabā, Diks tuvāk aplūkoja tumši zilo lakatiņu. Pirmais uzdevums bija atrast Valteru Deriku. Muižā zināja teikt, ka viņš aizbraucis uz Skodju, tomēr adresi neviens nezināja. Vienīgais ieguvums bija vairāku viesnīcu nosaukumi, kurās Deriks parasti mēdza apmesties sava ceļojuma laikā. Viens no Skotlendjarda pārstāvjiem veselu nakti meklēja viņu Dika norādītajās viesnīcās. Tikai otrā rītā Deriks pats piezvanīja Dikam no Stemfordas, apjautādamies, vai nav kādu jaunu notikumu. Diks sīki atstāstīja savus pagājušās nakts piedzīvojumus.

—   Vai meiteni noķērāt? — Deriks ieinteresēti apvaicājās. — Un vīrieti maskā? Kāds nelietis! Es tikai gribētu zināt, ko tas viss nozīmē. Vai jums ir par to kāda nojauta?

—    Ne vismazākās. Vai pazīstat kādu mis Belferu?

—    Nē, kas tā tāda?

—   Vai tad jūs nezināt, ka mis Belfera bijusi jūsu tēva draudzene?

—    Diks pārsteigts jautāja. — Viga dzīvojusi jūsu vecajā namā.

Deriks mirkli klusēja.

—   Jā, nu es atceros, — viņš beidzot sacīja. — Bet es pazinu viņu ar citu uzvārdu.

Acīmredzot šis temats viņam nebija patīkams, jo viņš pasteidzās novirzīt sarunu uz citām lietām:

—   Tātad slepenas ejas, jūs sakāt? Skat' dkai! Tas ir tieši jūsu gaumē, mister Sten!

—    Nepavisam! — Diks pretojās. — Tur nekā sevišķa nav. Vecajos plānos, kas glabājas pilsētas būvvaldes arhīvā, visas šīs ejas un kāpnes ir atzīmētas, jūsu tēvs tās tikai pārbūvējis un pārkārtojis.

Diks dažiem apakšniekiem bija uzdevis izšķirstīt visus vecos civilaktu reģistrus, cerēdams tur atrast kādas ziņas par mis Belferu. Viens no šiem ierēdņiem atgriezās Skotlendjardā ar svarīgu ziņojumu: viņš bija atradis laulības līgumu, kas noslēgts starp mis Martu Belferu un veco Deriku. Vecais Deriks bija veltījis visas pūles, lai nekādas ziņas par šo notikumu nenāktu atklātībā. Un tādēļ arī nopircis veco ordeņa namu, kur viņa sieva bija nodzīvojusi trīspadsmit gadu. Ārkārtīgi pārsteigts par šo atklājumu, Diks izsauca pa telefonu viesnīcu, no kurienes Deriks nesen bija zvanījis, bet tas jau bija viesnīcu atkal atstājis. Divas stundas vēlāk Deriks pats ienāca Dika istabā.

—    ŠI banda rīkojas manā namā pilnīgi pēc saviem ieskatiem,

—   viņš sūdzējās. — Man gandrtz gribētos šeit atkal apmesties uz dzīvi, lai ari man dktu kāds prieks no šiem apmeklējumiem. Kādas ir pēdējās ziņas no kara lauka? Vai spoks redzēts atkal? Un skaistā svešiniece? Maskētais? Sasodīts — tā lieta solās būt interesantāka par kriminālromānu!

—    Man izdevās ievākt dažas ziņas par mis Belferu, — Diks sacīja.

—    Kas viņa ir?

—    Viņa ir tā pati, kuras dēl jūs saķildojāties ar savu tēvu — viņa otrā sieva.

—    Viņš to apprecēja? Vai viņiem bijuši ari bērni? — Deriks uztraukts jautāja.

—    Nē, neviena.

—    Mis Belfera?… Jā gan, bet es viņu pazinu kā mis… mis Konsteblu! Dīvaini. Vai tiešām tēvs viņu apprecēja?

Diks parādīja laulības apliecību, ko Deriks vērīgi aplūkoja.

—   Tā, tā. Vecais kārumnieks! Tad tomēr viņi bijuši precējušies! Un neviena bērna? — Viņš atviegloti uzelpoja. — Jocīgi! Protams, es redzēju viņu attiecības, bet domāju, ka viņus saista tikai draudzība. Jā, tieši viņas dēl es sagāju ragos ar savu tēvu, viņas un naudas jautājumu dēl. Vai jūs droši zināt, ka viņiem nebija bēmu?

Dikam negribot bija jāsmejas par sava viesa raizēm, ko tas nemaz nepūlējās slēpt.

—    Vismaz reģistros neviens bērns nav minēts, — Stens viņu mierināja. — Mums ir kāds vecs policijas inspektors, kurš loti labi pazinis jūsu tēvu, viņš ari apgalvo, ka jūsu tēvam vairāk bērnu nav bijis.

Deriks domīgi lūkojās grīdā.

—    Noslēpums pēc noslēpuma! — viņš piezīmēja. — Jā, mēs viņu dēvējām par mis Konsteblu, ar citu vārdu nekad neesmu viņu pazinis, tādēļ ari biju tik pārsteigts, kad jūs jautājāt man par viņu. — Mirkli klusējis, viņš pacēla galvu un turpināja: — Bet nu es noteikti aizceļošu, lai velns parauj visu zeltu, ja tāds kaut kur tiešām arī ir noglabāts! Avīzēs ievietošu sludinājumu, ka manā namā drīkst meklēt zeltu katrs, kurš to vēlas, ja vien ir ar mieru izmaksāt man desmit procentus no atraduma summas. Apslēpts zelts? Jāsmejas! Esmu pārliecināts, ka tur nav nekā cita kā vienīgi apzeltīti gleznu rāmji.

—  Jūs ilgu laiku nodzīvojāt Dienvidāfrikā, mister Derik, — Diks jautāja. — Varbūt tur pazināt kādu mis Deviljēru?

Deriks domīgi sarauca pieri.

—    Nevaru atcerēties. Tur ir bezgala daudz ģimeņu ar šādu uzvārdu. Vai esat atradis vēl kādus pirkstu nospiedumus?

—       Nē, un neticu, ka tādus vēl atradīsim. Katrā ziņā tie mūs vairs neinteresē. Mēs esam konstatējuši, ka visi līdzšinējie nospiedumi ir darināti mākslīgā ceļā — ar gumijas zīmoga palīdzību.

—   Ar gumijas zīmogu?— Deriks uztraukts iesaucās. — Sasodīts, cik asprātīgi! Man nupat kaut kas ienāca prātā. Varbūt šie ļaudis domā, ka dala no tēva pirkstu nospiedumu kolekcijas palikusi namā, tādēļ to meklē, lai iegūtu kādu zināmu nospiedumu, piemēram, šā paša Slūžas slepkavas?

Diks pašūpoja galvu.

—    Ja tā būtu, vigi taču neatstātu visās malās sava zīmoga nospiedumu, — vigš aizrādīja. — Vai vigi kādreiz nav mēģinājuši iebrukt jūsu muižā?

—    Nē, nekad. Tiklīdz esmu projām no šā sasodītā nama, vigi man liek pilnīgu mieru.

Abi iegāja Derika namā, lai aplūkotu slepenās kāpnes. Deriks jutās vīlies.

—    Es domāju, ka tas būs daudz interesantāk, — vigš teica. — Jūs taču noslēgsiet šo eju un liksiet apsargāt dārzu?

—     Protams, tomēr neticu, ka iebrucēji vēl kādreiz mēģinās izmantot šo ceļu… Hei, Tom! Kā tu šeit gadījies? — vigš apsveica draugu, kas pēkšgi nostājās tam līdzās.

—   Man nemaz nav laika, — lords kā vienmēr steidzās. — Labdien, Derik.

—    Kā klājas līgavai? — Deriks smaidīdams apvaicājās.

Toms nosarka.

—     Pateicos, labi. Kas jums stāstīja par mūsu saderināšanos? — vigš jautāja, veltīdams Dikam drūmu skatu.

—    Es lasīju avīzē, — Deriks paskaidroja.

—   Tas laikam tavs darbs! — Diks nikni pārmeta draugam.

—   Protams, — Toms mierīgi atbildēja. — Kādēļ lai es to slēptu?

—   Tātad jūs esat pilnīgi vienojušies?

—   Jā. Laulības nodks ceturtajā septembrī, kāzās piedalīsies dkai vistuvākie radi.

Diks bija mēms aiz pārsteiguma. Tātad viga labākais draugs tiešām apprecēs meiteni, ko vigš mīlēja un kas pati bija atkārtoti atzinusies vigam mīlestībā?

—    Kaut velns visu parautu! — vigš skali izteica savas domas.

—   Ko tad īsti? — Toms nevainīgi apjautājās. — Tu būsi līgavas vedējs, Dik.

—    No manis jūs dabūsiet skaistu kāzu dāvanu, — Deriks apsolīja, apsveikdams laimīgo līgavaini.

Beidzot Diks bija viens ar sevi un savām domām. Mērija Dana viņu tiešām mīlēja — par to viņam nebija ne mazāko šaubu. Un tomēr… Viņa bija saderinājusies ar citu, solījusies jau septembrī kļūt par viņa sievu. Arī tas bija neapgāžams fakts. Vai uz to meiteni mudināja materiālais aprēķins? Toma sabiedriskais stāvoklis, viņa bagātība? Viņš nevarēja un negribēja tam ticēt. Tur vajadzēja būt kādam citam iemeslam, ko viņš vēl nezināja.

Kā likās, pats liktenis zobojās par Diku, jo viņa drūmās pārdomas iztraucēja Toms, ierastajā steigā ienākdams drauga istabā.

—   Nāc, mans draugs, — viņš aicināja, — brauksim uz Istburnu, visa sanatorija pašreiz ir tur. — Toms bija veikli piemērojies apstākļiem, kādos viņa līgava bija nolēmusi pavadīt laiku līdz kāzām. — Mani jau pazīst visas piekrastes pansiju īpašnieces. — Redzēdams, ka Diks vēl vilcinās, viņš piebilda: — Vēl vakar viņa apvaicājās par tevi un izteicās, ka tu viņai patīkot.

—    Paldies, — Diks iesmējās.

—   Nav ko ironizēt, — Toms piezīmēja. — Es tikai atkārtoju to, ko viņa pad teica. Nedusmojies Dik, ka es atņemu tev viņu, bet…

.— Par to nav runa, — Diks viņu pārtrauca. — Es tikai vēlētos, kaut sarunā ar mani tu retāk pieminētu savu līgavu.

—   Tu esi traks! — Toms viņu norāja, un Dikam bija jāatzīst, ka viņam ir taisnība. Savā greizsirdībā viņš tiešām bija kļuvis bērnišķīgs. Viņš piezvanīja Berkam, lai paziņotu, ka nodomājis nākamo nakd pavadīt Istburnā.

—   Tas ir prātīgi darīts, Sten, — priekšnieks viņu uzteica. — Kas tad jas turp velk?

—   Vilds, — Diks īsi atbildēja, un Berks sāka smieties.

Levā draugi apstājās padzert tēju. Kad viņi piebrauca pie pilsētas vecās viesnīcas, durvju priekšā stāvēja Derika dzeltenais auto.

—   Arī Deriks ir šeit, — Toms piezīmēja. — Jocīgs puisis. Vai zini, ko viņš man nesen teica? Lai es pārdodot viņam savas gleznas. Ko tu saki par šādu domu?

—    Kādas gleznas?

—   Tās, kas karājas manā ēdamistabā. Tur ir četri lieliski Kon"stcbla gleznoti lauku skati.

—    Kā? Konstebla? To es nezināju. Vai tad uz gleznām ir ari mākslinieka paraksts?

—   Protams, lieliem un skaidriem burtiem, salasāms. Kā, tu vēl neesi tās ievērojis?

—   Tā, tā, — Diks kļuva domīgs. — Konstebls, tu saki? Hm…

Vai tā bija nejaušība, ka ari Deriks bija nosaucis šo vārdu?

Mis Konstebla? Diks atcerējās, ka pirms šā vārda pieminēšanas Deriks brīdi bija izklaidīgi lūkojies apkārt.

—    Dīvaini!

—     Kas dīvaini? — ziņkārīgais lords tūdaļ atsaucās. — Vai gleznas?

Diks neatbildēja, bet klusēdams soļoja līdzās draugam caur viesnīcas foajē. Zāle bija pilna ar viesiem, bet Deriks nekur nebija redzams. Kad bridi vēlāk Diks iznāca ārā, dzeltenais auto jau bija pazudis. Šveicars, kuram viņš jautāja, paskaidroja:

—    Kungs nupat aizbrauca. Viņš teicās doties uz Bridžtonu.

Draugi iekāpa savā mašīnā un turpināja ceļu.

—   Vai tava līgava zina, ka es braucu tev līdzi? — Diks jautāja.

—    Nē. Šodien vēl neesmu ar viņu runājis. Vecais Kornfords šorīt jau no pulksten četriem bija nomodā, tādēļ viņai visu laiku vajadzēja būt tur. Ko gan nabaga vecais iesāks, kad Mērija v&irs nevarēs viņu kopt?

—   Blēņas! Viņa taču nav vienīgā slimnieku kopēja Anglijā! — Diks īgni atrūca. — Nu, vienalga, brauksim uz zvērnīcu!

—    Uz zvērnīcu? Tu taču negribēsi apzīmēt manu līgavu par zvērnīcas iemītnieci? Tas būtu pārāk apvainojoši.

—    Atvaino.

Mērija ar savu slimnieku bija jūrmalā. Tur draugi tos arī satika. Sasveicināšanās bija vēsa un atturīga. Diku visvairāk interesēja mis Danas kakls, jo viņš cerēja ieraudzīt pagājušās nakts cīņas pēdas. Viņa bija ģērbusies blūzē ar dziļu izgriezumu,, tomēr viņas āda viscaur bija nevainojami balta. Tātad tā tomēr nebija viņa, kam bija uzbrucis maskētais vīrietis?

—   Vai esat šeit atpūtā vai dienesta darīšanās? — vina jautāja Dikam.

—    Atpūtā, bet gandrīz varētu teikt, ka arī dienesta darīšanās,

—    Diks atbildēja.

—    Misters Kornfords drīz dosies mājup, — mis Dana sacīja.

—   Tad varēsiet ielūgt mani uz tēju. Diks jautājoši uzlūkoja Tomu.

—    Viņu mums nevajag, — meitene atbildēja uz mēmo jautājumu.

—    Nu, nu? — lords bija nepatīkami pārsteigts, tomēr nepretojās. Kad abi draugi palika divatā, viņš Dikam paskaidroja savas pieklājības iemeslu:

—    Viņa tiešām ir loti mīla pret mani, bet redzi: dienas laikā viņa ir pavisam citāda nekā vakaros. Dienā viņa pat nejauj sevi apskaut…

—    Dīvaina līgava!

—    Nevajag tik sarkastiski teikt, — laimīgais līgavainis nopūtās.

—   Vēl vakar no rīta, kad es gribēju saņemt viņas roku, viņa jautāja, vai es gribot meklēt pie viņas aizsardzību. Protams…

Dikam nebija nekādas patikas klausīties Toma sūdzībās, tādēļ viņš pasteidzās atbrīvoties no drauga. Pulksten piecos viņš satika Mēriju, kas bija pārveduši savu slimnieku mājās.

—    Sirsnīgi sveicināts Istburnā! — viņa ironiski apsveica Diku.

—   Pierādiet taču, ka ari policijas ierēdņi prot uzvesties, kad tie ir brīvi no dienesta! Vai gribējāt apjautāties par manu līdzšinējo sodāmību?

Diks izvilka no kabatas lakatiņu, ko bija atradis Derika namā uz dzelzs kāpnēm.

—   Vai tas ir jūsu? — viņš jautāja.

Mērija mierīgi attaisīja savu rokas somiņu un izņēma no tās deši tādu pašu lakatiņu.

—    Vai atkal darbojas mana līdziniece? — viņa smiedamās jautāja. — Un nu arī manam lakatiņam gadījies līdzinieks!

Diks gribēja iebāzt lakatiņu atpakaļ kabatā, bet viņa aizturēja tā roku.

—     Lūdzu, dodiet to man, mister Sten. Vai varbūt tas jums vajadzīgs kā lietišķs pierādījums?

—   Varat mierīgi pievienot to savam krājumam, — Diks piezīmēja, atdodams viņai prasīto.

—    Nabaga zēns! — viņa maigi noglāstīja tā roku.

—    Vai atceraties Lordiju Braunu? — Diks strauji novirzīja sarunu uz citām lietām.

Viņa rtopictni pamāja ar galvu.

—    Nabaga cilvēks! Man žēl viņa sievas.

Diks pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Ko jūs zināt par viņa sievu? — viņš jautāja.

—    Acumirkli tiešām nezinu, ko sacīt, mister Sten, — viņa smaidīdama sacīja. — Tādēļ, lūdzu, ļaujiet man neatbildēt uz šo jautājumu. Es zinu, ka viņš ir precējies, zinu, ka viņa sievai nebija visai jauka dzīve. Man šķiet, ka viņai ir arī divi vai trīs bērni.

—   Tātad jūs viņu tomēr pazināt?

—   Jā, man reiz bija darīšanas ar šo cilvēku.

—    Un kad tas bija?

—   Nu jau jūs atkal sākat mani nopratināt, mister Sten, — viņa smiedamās piezīmēja, — bet, lai jau notiek. Es runāju ar Braunu vēl pēc mūsu toreizējās tikšanās Blumsbērijas skvērā. Vai nu esat apmierināts?

—    Kādēļ jūs agrāk man to neteicāt? — Diks pārmeta.

—    Tādēļ, ka jūs man nejautājāt, — viņa atbildēja.

—    Jūs gan esat dīvains cilvēkbērns!

—   Jā, man arī tā šķiet, — viņa nopūtās. — Turklāt man nekas neizdodas. Esmu bijusi pārāk pašapzinīga.

:— Ja jūs to zināt, tad man tiešām jābrīnās, ka esat izvēlējusies Tomu par savu līgavaini, — Diks rūgti piezīmēja. — Viņš nekādā ziņā nav tas vīrs, kas varētu izdziedēt jūs no šīs kaites.

—   Par šiem vārdiem jums vajadzētu pērienu! — viņa to norāja. — Nabaga Toms!

—    Es tiešām nesaprotu, Mērij, kādēļ tu gribi precēt tieši lordu Vildu, — gluži neapzinīgi viņš bija pārgājis uz intīmo "tu".

—    Kādēļ es gribu viņu precēt? — viņa domīgi atkārtoja. — Kas jums teica, ka es to gribu darīt?

—   Mans Dievs! — Diks izmisis iesaucās. — Vai tiešām es sāku zaudēt prātu? Par to taču ziņoja visas avīzes! Kādēļ jūs izvairāties?

—        Vai atkal sāksim ķildoties? Labāk pastāstiet, vai neesat atkal ko jaunu atklājis? Toms stāstīja man par kādu tērauda kaseti, kurā…

—    Toms vispār par daudz runā. Tas, ko mēs tur atradām, ir vienkāršs vakuuma sūcējs tādu priekšmetu pacelšanai, kuru gludā virsma neļauj tos saņemt rokās.

Mis Dana pēkšņi sagrīļojās, it kā negaidot būtu saņēmusi sitienu.

—   Vai jums kas notika, mis Dana? — Diks norūpējies jautāja.

—    Nē, bet es nupat atcerējos, ka aizmirsu iedot misteram Kornfordam zāles, — viņa atbildēja.

—   Nav tiesa, — Diks nepiekāpās, — jūs pad man stāstījāt, ka misters Kornfords nelieto zāles.

—    Kā izskatās atrastais sūcējs? Lūdzu, pastāstiet man to! Šī lieta mani tiešām interesē, kādēļ liegties?

Diks īsumā aprakstīja instrumenta izskatu, turklāt apveltīdams Tomu ar visbriesmīgākajiem glaimiem. Mērija vērīgi klausījās, laiku pa laikam pārtraukdama viņu ar saviem jautājumiem.

Kad Diks bija beidzis, viņa brīdi klusēja, tad negaidot jautāja:

—   Vai jūs varētu palikt šeit līdz rītvakaram?

—   Nē, man rīt no rīta noteikti jābūt mājās, jo var gadīties, ka arī šonakt iebrucēji mēģinās pārmeklēt Derika namu, — Diks paskaidroja. — Katram gadījumam es atstāju namā divus sargus, kas uzraudzīs namu līdz tam laikam, kamēr es atgriezīšos.

—    Man liekas, ka Derika namam briesmas vairs nedraud, — viņa ieminējās.

—   Vai varat to apgalvot? — Diks ātri jautāja.

—   Kā gan varu uzņemties atbildību par manas līdzinieces darbiem? Toms stāstīja, ka Derika namā esot atrasti Slūžas slepkavas īkšķa nospiedumi. Vai tas tiesa?

—    Ko jūs zināt par šo slepkavību?

—    Loti maz, — viņa atbildēja. — Zinu, ka slepkava bija kāds naturalizējies krievs, vārdā Hermanis Lavinskis… A, tur jau nāk Toms. Es lūdzu, lai viņš atnāk man pretī.

—   Ne tik strauji, mis Dana! — Diks satvēra viņu aiz rokas. — Kā sauc slepkavu?

—    Hermanis Lavinskis.

—    Kā jūs to zināt?

Viņa smaidīdama uzlūkoja Diku.

—    No manas līdzinieces!

• Dažas minūtes vēlāk Diks jau runāja pa telefonu ar Skotlendjarda kriminālreģistratūras nodalu, pieprasot zinas par Hermani Lavinski.

—   Atsevišķas kartiņas par viņu mums nav, — nodaļas vadītājs paskaidroja. — Viņa vārds atrodams tikai ārzemju noziedznieku sarakstā. Savā laikā mēs saņēmām no Krievijas brīdinājumu, ka viņš devies šurp.

—    Nolasiet viņa pazīmes! — Diks sacīja. — Vai jums ir viņa fotogrāfija?

—    Nē, ser. Es telegrafēšu uz Parīzi, varbūt tur tāda atradīsies.

Lavinska ārējā izskata apraksts pilnīgi saskanēja ar tām Slūžas

slepkavas pazīmēm, kas bija minētas policijas protokolos pirms desmit gadiem.

Ar jūtām, kas stipri atgādināja greizsirdību, Diks vēroja Tomu un mis Danu, kas draudzīgi sarunājās līdzās snaudošā mistera Kornforda ratiņiem. Rauņu stūmējs sēdēja turpat tuvumā uz soliņa un sūca apdegušu pīpīti.

—   Kā īsti sauc jūsu ratiņu stūmēju? — Diks griezās pie jaunās meitenes, lai būtu par ko runāt.

—    Viņa vārds ir Henrijs.

—   Vai runāt viņš prot?

—   Jā, jo viņš kārtīgi pieprasa algas izmaksu. Mister Sten, vai jūs nevarētu savaldīt Tomu? Viņš kļūst vienkārši nepanesams.

Toms bija redzami sliktā omā. Viņš sēdēja, sakrustojis kājas, un meta jūrā mazus akmentiņus.

—   Es tiešām brīnos par tevi, Mērij, — viņš apvainotā balsī teica, — man šķiet, ka šī lieta nu reiz ir galīgi nokārtota. Tu taču pati piekriti par masu saderināšanās paziņošanu sabiedrībai. Es tūdaļ braucu uz Londonu.

Mērija novilka gredzenu no pirksta un pasvieda to nelaimīgajam līgavainim.

—    Paņemiet ari šo lietiņu uz Londonu! — viņa sacīja, saraukdama pieri.

Toms satrūkās.

—        Neesi taču tik jūtīga, — viņš lūdzās. — Uzmauc gredzenu atpakaj pirkstā. — Viņš noliecās pār Mērijas roku. — Redzi, es jau teicu, ka šis gredzens tev ir par lielu. Jau rit likšu to pārtaisīt mazāku, — viņš jau bija atguvis savu pašpaļāvību. — Vai nāksi kopā ar mani pusdienot? — viņš jautāja līgavai.

—    Nē, es ēdīšu kopā ar misteru Stenu.

—    Hm… — Toms samulsa. — Nu, kā vēlies!

Pēc viņa aiziešanas saruna novirzījās par Deriku.

—    Kā jums šis cilvēks patīk? — mis Dana jautāja.

—    Labi, — Diks atbildēja, — un jums?

—    Nevaru par viņu taisnīgi spriest, jo vēl neesmu aizmirsusi, ka viņš gandrīz mani sabrauca.

—    Man gan šķita, ka šis gadījums neatstāja uz jums nekādu iespaidu, — Diks piezīmēja.

—    Es tikai pūlējos neizrādīt savas bailes, — viņa paskaidroja. — Bet, mister Sten, ko jūs domājat par manu un Toma gaidāmo laulību?

Viņš smagi nopūtās.

—    Tas ir briesmīgi! Toms gan ir patīkams cilvēks, bet…

—    KādēJ briesmīgi? — viņa gribēja zināt.

—   Tādēļ, ka cs pats jūs mīlu no visas sirds! — Diks iesaucās, nespēdams novērst skatienu no viņas mirdzošajām acīm.

—    Vai to jūs sapratāt tikai pēc mūsu šķiršanās Viktorijas stacijā? — viņa domīgi jautāja. — Vai jūsu mīlu atmodināja mani vārdi?

Viņš enerģiski pakratīja galvu.

—    Man šķiet, es iemīlēju jūs jau toreiz, kad mēs pirmo reizi satikāmies Bridžtonā. Bet savu jūtu dziļumu es sapratu tikai tonakt Derika namā. īstenībā es pats nesaprotu, kādēļ esmu jūs iemīlējis.

Viņa pasmaidīja.

—    Kurš vispār zina, kāpēc viņš mīl? — viņa filozofiski piezīmēja.

—   Es vismazāk to zinu. Patiesībā man vajadzētu just pret jums vienīgi neuzticību. Pasaulē nevar būt otras tādas meitenes kā jūs, es noteikti zinu, ka tā tiešām bijāt jūs, ko es izglābu no uzbrucēja rokām. Visu laiku, kopš esmu šeit, es pūlos saskatīt viņa pirkstu pēdas uz jūsu kakla.

—        Un tomēr nekā neatradāt? — pēkšņi viņa izdarīja kaut ko tādu, kas Diku pārsteidza. Apslapinājusi pirkstu, viņa pārvilka ar to pār kaklu, uz kura kļuva redzama zila, iegarena zīme. — Vai to jūs meklējāt uz mana kakla? — viņa jautāja.

Diks bija mēms aiz pārsteiguma.

—    Tātad tā tomēr bijāt jūs? — viņš beidzot iesaucās.

—   Jā, tā biju es.

—    Bet… mans Dievs! Vai pavisam esmu prātu zaudējis? Toms taču visu vakaru bija ar jums!

—    Tu tiešām esi īsts varonis, Dik Sten, — viņa zobojās. — Nu, kad es pati atzinos, ka tā biju es, tu vel sāc meklēt manas nevainības pierādījumus!

Diks satvēra viņas roku.

—    Es vēlos, kaut tu kļūtu mana sieva, Mērij! — viņš čukstēja.

—    Kas zina! — viņa noslēpumaini iesmējās un piecēlās. — Iesim, mister Sten. Man pirms vakariņām vēl jāpārģērbjas.

Pusstundu vēlāk Diks viņu sastapa vesdbilā, kur tā lasīja vakara avīzi.

—   Kopš kura laika jūs lasāt biržas ziņas? — ielūkodamies avīzē, viņš jautāja.

—   Jau Āfrikā es par tām interesējos. Man ir dažas akcijas, tās visu laiku lēkā augšup un lejup. Pašreiz nodeis pēdējais.

—    Nezināju, ka jūs esat tik bagāta, — Diks jokoja.

—    Nu, pāris desmit tūkstošu mārciņu man tomēr ir, — viņa mierīgi atbildēja.

Diks atkāpās soli atpakaļ.

—   Pie velna! Kādēļ tad jūs spēlējat šo slimnieku kopējas lomu? — viņš iesaucās. v

—    Es mīlu šo darbu, — viņa svinīgi paskaidroja.

Saruna nemanot atkal pievērsās viņas un Toma gaidāmajām kāzām. Diks apvaicājās, kādu kāzu dāvanu Mērija vēlētos no viņa saņemt.

—   Beidziet taču reiz par to runāt! — mis Dana viņu nepacietīgi pārtrauca. — Es taču reiz jau teicu, ka neprecēšu Tomu. Tas nemaz nav iespējams.

—    Bet… — Diks mēģināja iebilst, tomēr viņa nelāva turpināt.

—    Lai paliek. Gan jau daba un liktenis to visu nokārtos. Arī mūsu dienās vēl notiek brīnumi.

—   Bet Tomam taču tas jāuzzina. Nav labi viņu vazāt aiz deguna!

—   Nomierinieties! Neviens nedomā to darīt. Kā gan jūs tik slikti varat par mani domāt? Kad būs pienācis īstais brīdis, es viņam to izskaidrošu. Toms pat būs laimīgs, kad uzzinās patiesību.

Pēc vakariņām viņi izšķīrās, norunājuši jaunu tikšanos. Mērija paskaidroja, ka misters Kornfords nemīlot lielo burzmu, kas vakaros valdot jūrmalā.

Lai īsinātu gaidīšanas laiku, Diks nosēdās netālu no mūzikas paviljona un sāka vērot garāmejošos peldviesus. Viņu iztraucēja Toms.

—  Vai viņa nav jocīga meitene? — viņš sajūsmā sacīja. — Viņa flirtē ar manu draugu, bet savu līgavaini nemaz neievēro! Man patīk, ja meitenei ir raksturs un enerģija, bet reizēm man šķiet, ka Mērijai šo īpašību ir par daudz. Bet vienam taču jāpiekāpjas, un šoreiz tas esmu es.

—   Kādēļ tu viņai izstāstīji par vakuuma sūcēju? — Diks pārmeta draugam.

—    Kādēļ gan lai es nebūtu to darījis?

—    Bet kur tu pats par to uzzināji?

—   Man izstāstīja Mainss, kurš to uzzinājis no Lerkina. — Tad viņš turpināja jūsmot par savu līgavu: — Jā, Mērija tiešām ir eņģelis! Iedomājies, viņa pati man ada kravati manas korporācijas krāsās.

Diks no pieredzes zināja, ka šī slavināšana tik drīz nebeigsies, un tādēļ aizsteidzās uz norunāto satikšanās vietu. Mērija ar savu slimnieku un ratiņstūmēju jau bija priekšā. Diks jutās laimīgs, ka var pastaigāties līdzās meitenei, kas nu galīgi bija iekarojusi viņa sirdi. Bija jau vēls, kad mazā sabiedrība nolēma griezties atpakaļ.

—   Laiks doties mājup, Henrij, — Mērija sacīja vecajam ratiņstūmējam, kas klusēdams sāka soļot pa ceļu, vadīdams pa priekšu slimo kungu. Viņiem pretī joņoja kāds mazs un melns auto, kas dīvainā kārtā brauca bez kāda apgaismojuma. Mašīnas vadītāja seju pilnīgi aizsedza zemu pār pieri uzmaukta cepure un lielas automobilista brilles. Kad auto atradās vairs tikai dažu solu attālumā no pretimnācējiem, braucējs pēkšņi pacēla roku, un tajā mirklī Diks redzēja, ka kāds mazs priekšmets lido tieši uz viņu. Gluži instinktīvi viņš atlēca sāņus. Priekšmets nokrita aiz muguras un ar apdullinošu troksni eksplodēja. Vecais ratiņstūmējs neticami pārvērtās: viņa salīkušais stāvs pēkšņi iztaisnojās, rokā tam pamirdzēja revolveris, no kura tas raidīja vairākus šāvienus pakal mašīnai. Diks redzēja, kā mašīna strauji sagrīļojas, bet tad nozūd aiz ceja līkuma.

—   Ceru, ka viņš neizspruka sveikā, — vecais Henrijs mierīgi piezīmēja.

Brīdi vēlāk atsteidzās kāds kārtībnieks, kurš bija dzirdējis eksplozijas troksni un šāvienus. Diks īsumā pastāstīja viņam par svešā automobilista uzbrukumu, bet paskaidroja, ka šāvējs bijis viņš.

Mērija līdz šim klusēja, tomēr Diks redzēja, cik loti tā nobālusi. Tikai, kad kārtībnieks, pierakstījis Dika uzvārdu, bija aizgājis, viņa sacīja:

—    Pateicos, mister Sten, ka jūs izglābāt nabaga Henriju no nepatikšanām.

Diks bija loti pārsteigts par vecā vīra rīcību. Viņa izturēšanās liecināja, ka tas bija radis apieties ar ieroci un prata to īstā laikā izmantot.

—   Jā, — Mērija uz viņa jautājumu paskaidroja, — tāds jau Henrijs ir. Man šķiet, viņš kādreiz bijis kareivis.

Pats Henrijs mierīgi soļoja aiz saviem ratiņiem, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar visu notikušo. Toms bija uztraukts vairāk par visiem. Viņš vēl tagad lūkojās apkārt ar izbaiļu pilnu skatienu, bez mitēšanās murminādams: — Mans Dievs, mans Dievs!

—   Vai neesat nobijusies, Mērij? — Diks apjautājās.

—   Nu tas viss ir garām, bet notikuma brīdī — nemaz! Liekas, ka uzbrucējs bija dabūjis zināt, ka esmu jums pateikusi viņa vārdu.

Diks pārsteigts apstājās.

—    Kā vārdu? — viņš jautāja.

—    Hermaņa Lavinska.

—    Vai jūs gribat teikt…

—    Nestāviet, citādi Toms nāks atpakaļ pie mums, — viņa aizrādīja. — Jā, es zinu, ka tas bija Lavinskis. Viņš ir radis rīkoties ar bumbām. Reiz viņš iemeta bumbu kādas dārglietu tirgotavas logā, ko pēc tam izlaupīja.

—    Liekas, ka jūs esat labi informēta par šo cilvēku, — Diks piezīmēja.

—   Jā, kopš esmu iepazinusies ar jums, es loti interesējos par noziegumiem un noziedzniekiem, — viņa ironizēja.

—    Ja jūs mani izsmiesiet… — Diks piedraudēja.

—   Tikai ne tagad, — viņa ātri čukstēja, tad mierīgi turpināja: — Nabaga Henrijs! Viņš šonakt atkal negulēs, bet pavadīs visu nakti, sēdot uz sliekšņa un gaidot notikumus, ko jau nojauš, īstenībā Henrijs ir liels optimists.

—   Jūs visi kopā esat pavisam dīvaina sabiedrība, — Diks, galvu kratīdams, norūca.

Šķiroties viņa Diku noskūpstīja.

—   Tā ir samaksa par to, ka tu nenodevi Henriju, Dik! — viņa piezīmēja.

14

Diks aiz uztraukuma negulēja visu nakd, bet tomēr otrā rītā piecēlās tik labā garastāvoklī, ka viņa kaimiņš sūdzējās viesnīcas administrācijai par pārāk skalo dziedāšanu.

Mēriju viņš redzēja tikai īsu brīdi, jo Berks bija zvanījis un lūdzis pēc iespējas drīzāk atgriezties Londonā. Toms pavadīja viņu līdz stacijai.

—   Nu atkal viss ir kārtībā, Dik, — viņš gavilēja. — Mēs pilnīgi vienojāmies.

—    Mēs? Vai tad jūs bijāt saķildojušies? — Diks brīnījās.

—   Ak, jā, es aizmirsu, ka tevis tur nebija klāt. Vakar šķiroties es gribēju viņu noskūpstīt, jo man kā līgavainim taču ir tiesības to darīt. Bet viņa uzgrieza muguru un aizgāja, neteikusi ne vārda. Es jau sāku ļauties izmisumam, bet tad viņa no jauna iznāca dārzā. Ak, Dik, cik viņa bija sirsnīga pret mani!

—   Ko tu saproti ar šo sirsnību? — Diks jautāja. — Vai tu viņu skūpstīji?

—    Protams!

—    Nu, manis dēļ!

Berks viņu jau gaidīja birojā, apkrāvies dokumentu kaudzēm.

—   Kā jūs nācāt uz domām par Lavinski, Sten? — priekšnieks jautāja.

—        Tātad jūs jau to zināt? — Diks smaidīdams atteica. — Kāda pazīstama dāma man norādīja uz viņu kā varbūtējo Slūžas slepkavu.

. — Un kā viņa to varēja zināt? Nu, lai paliek, tas nav svarīgi. Galvenais ir tas…

Viņš pašķirstīja papīrus un pasniedza Dikam kādu kartiņu ar pirkstu nospiedumiem un vāciski rakstītu tekstu:

"Notiesāts Minhenē, 1911. gadā. Lavinskis, uzdodas arī par Steinu, Gridloviču un Paulu Stammenu. Pārkrievojies anglis, runā arī vāciski."

—   Aplūkojiet vērīgāk šo īkšķa nospiedumu, — Berks aizrādīja.

—   Jā, tas ir tas pats, — Diks atzina. — Kur jūs ņēmāt šo karti?

—    To mums nodeva Vācijas sūtniecība, — priekšnieks paskaidroja. — Esmu nodomājis stāties sakaros ar Vācijas policiju, varbūt izdosies iegūt arī viņa fotogrāfiju. Vācijā viņš sodīts par kāda juvelieru veikala aplaupīšanu. Es gan neticu, ka viņš pašreiz ir Anglijā. .

—    Es tomēr esmu pārliecināts, ka viņš ir Londonā, — Diks viņu pārtrauca.

—    Pamēģināsim sadzīt viņa pēdas caur presi, — Berks sacīja. — Ievietosim Lavinska aprakstu visos laikrakstos, tikai paturēsim stingrā slepenībā to, ka viņš tiek meklēts par Slūžas slepkavību.

Kad Diks piebrauca pie lorda Vilda nama durvīm, no kaimiņu nama pašreiz iznāca Deriks kopā ar diviem mūrniekiem, kam viņš bija licis izlabot sabojāto sienu.

—   Es likšu aizmūrēt visas ejas, — sasveicinoties ar Diku, viņš sacīja. — Ja arī tas nelīdzēs, pārdošu šo veco būdu.

—    Un pazaudēsiet tur noslēpto bagātību, — Diks brīdināja.

Deriks iesmējās.

—   Es jums jau vienreiz teicu, ka vienīgais zelts, kas manā namā atrodams, ir gleznu rāmju apzeltījums. Vai bijāt aizceļojis?

—   Jā. Es domāju, ka jūs esat Bridžtonā. Levas viesnīcas šveicars teica, ka jūs esot aizbraucis turp.

—   Jā, es biju Bridžtonā, bet viesnīca bija pārpildīta… Kur jūs šovakar ēdīsiet vakariņas? — viņš pats sevi pārtrauca.

—    Mājās.

—        Jā, jums taisnība — lorda Vilda nams jums tiešām jau kļuvis

gandrīz par mājām. Vai drīkstu jūs ielūgt pie manis? Varbūt jūs uzaicināsiet mani vakariņās pie sevis?

Diks piekrita pēdējam priekšlikumam. Viņš redzēja, ka pēdējā laika notikumi bija atstājuši zināmu iespaidu ari uz Deriku, aiz kura parastās jautrās bezrūpības bija nojaušams apslēpts nemiers un nervozitāte. Ēdot viņš atzinās, ka visvairāk viņu uztraucot noslēpumainais spoks.

—    Es nespēju to saprast, — viņš sacīja. — Vai jūs baidādes no parādībām?

' Diks iesmējās. Nē, viņš neticēja tādām blēņām.

—   Tiešām? Es par sevi to nevaru teikt. Man pat nebūtu drosmes vienam pārgulēt manā namā pa nakti. Lerkins saka, ka mana tēva gars parādoties katru nakti. — Viņš izvilka no kabatas avīzi. — Kas tas par Lavinski? Kādēļ viņš tiek meklēts?

—   Viņš tiek apvainots dažādos noziegumos, ari slepkavībā, — Diks paskaidroja.

Deriks solījās pavadīt nakti Vaibridžā, kur esot debešķīgs golfa laukums. Atļāvis Dikam rīkoties viņa namā pēc saviem ieskatiem, viņš atvadījās un aizbrauca.

Diks jutās noguris. Paņēmis kādu grāmatu, viņš mēģināja lasīt, tomēr viņa domas atkal un atkal atgriezās pie Mērijas un pēdējo dienu notikumiem. Viņš paskatījās pulkstenī — tas rādīja vienpadsmito stundu. Laiks, kad parasti mēdza ierasties vecā Derika gars.

Atskanēja telefona zvans. Diks noņēma klausuli.

—    Vai tas esi tu, Dik? — Mērijas Danas balss jautāja.

—   Jā, dārgā.

—   Tu taču neesi bijis Derika namā? Apsoli man, ka šonakt ari neiesi turp, Dik! Es tevi ļoti, ļoti lūdzu!

Diks gribēja ko iebilst, bet Mērija jau bija nolikusi klausuli un viņas telefona numuru Diks nezināja.

97

Kādēļ gan Mērija negribēja, ka viņš iet uz Derika namu? Bridi viņš šaubījās, bet tad izgāja uz balkona un pār tiltiņu nokļuva blakusnamā. Mirkli vēlāk viņš jau atradās tumšajā kāpņu telpā. Kādēļ tā nebija apgaismota, kā'Deriks viņam bija solījis? Pēkšņi Diku pārņēma nojauta, ka jānotiek kaut kam sliktam. Kāds tam varēja būt cēlonis? Vai tas bija iedzimtais instinkts, kas brīdināja

4 418

viņu no briesmām? Nometis kurpes, viņš uzmanīgi sāka virzīties uz priekšu. Pēkšņi viņa kāja atdūrās pret kādu šķērsli. Tas bija garš pavediens, aizvilkts priekšā ejai. Diks aiz muguras izdzirda balsi, kas to sauca. Tas bija Mainss.

—    Lūdzu, mister Sten, neejiet tālāk! Jaunā dāma man sacīja, ka kaut kur kāpnēs esot nostādīti patšāvēji.

—   Atnesiet man laternu, — Diks pavēlēja sulainim. — Tā atrodas uz galda līdzās manai gultai.

—    Dieva dēl, uzmanieties, ser!

Kādēļ sulainis bija tik uztraukts? Vai dešām viņš juta simpātijas pret sava kunga viesi?

Paņēmis no Mainsa laternu, Diks lāva tās gaismai apspīdēt koridoru. Kāpnēs tiešām bija nostādīts patšāvējs, pie tam tik veikli paslēpts, ka pat gaismā nenācās viegli to atrast. Pārkāpis pāri pavedienam, kura gals bija atsiets pie šautenes gaiļa, Diks uzmanīgi nolaida atsperi, padarot nāvējošo ieroci nekaitīgu. Šautene bija veclaicīga, tomēr savu uzdevumu tā droši vien būtu veikusi.

Atkal atskanēja Mainsa balss:

—    Mis Dana jūs aicina pie telefona, ser.

Diks atgriezās savā istabā un pacēla klausuli.

—   Vai tu, Dik? Dārgais, vai tu jau biji Derika namā? Paldies Dievam, ka viss beidzās tik labi! Vai redzēji?

—   Tu laikam runā par šauteni? Jā, to es redzēju.

—    Ak, dārgais! Es tikko nenomiru bailēs par tevi! Kādēļ tu turp gāji? Es taču tevi lūdzu to nedarīt!

—     Kā gan tu varēji zināt, ka kāpnēs izlikti slazdi? — Diks jautāja.

—    Es nezināju, es tikai domāju. Kāds man stāstīja par šādu ieroci, un tā es nejauši par to iedomājos. Bet nu tev gan jāapsola, ka neiesi vairs turp, Dik!

—   Jā, bet tikai tādā gadījumā, ja ari tu to nedarīsi.

Mērija vilcinājās ar atbildi.

—   Trīs minūtes pagājušas, ser, — aparātā atskanēja telefonistes balss.

—   Jā, es apsolu tev, ka neiešu turp bez tevis, Dik! — Mērija ātri iesaucās.

Diks uzkāra klausuli.

15

Toms Vilds sēdēja savā istabā domās nogrimis. Viņš nebija pārāk bagāts, jo visai bezrūpīgi bija apgājies ar savu naudu. Tomēr viņš bija paguvis nomaksāt tēva atstātos parādus. Viņa pilnvarotie būtu varējuši stāstīt dažu labu gadījumu, kas spilgti raksturoja Toma izcilās spējas biržā, kaut viņš izskatījās tik nevainīgs, ka visi viņu uzskatīja par stipri aprobežotu. Pateicoties laimīgām spekulācijām, viņa bagātība bija arvien pieaugusi, nu viņš jau bez rūpēm varēja lūkoties nākotnē.

No kādas bagātas krustmātes, kurai viņš bija paziņojis par savu saderināšanos, tas bija saņēmis sekojošu laimes novēlējumu:

"Protams, vispirms nepieciešams ievākt ziņas par tavas līgavas vecākiem. Ir daudz jaunu meiteņu ar nevainojamu uzvedību, kuras tomēr nekādi nevar pieskaitīt pie labākajām aprindām…"

Uz šo vēstuli Toms bija atbildējis loti nediplomātiski: viņš precot Mēriju, bet ne viņas tēvu, viņam esot pilnīgi vienalga, vai tas esot lupatlasis vai aristokrāts. Un tādā garā tālāk. Tomēr vientulībā viņš vienmēr atgriezās pie minējumiem par savas nākamās sievas pagātni. Viņas noslēpumainība tam nedeva mieru.

Lai atvairītu nepatīkamās domas, Toms pasteidzās drīzāk iziet un jau stundas ceturksni pirms norunātā laika stāvēja līgavas nama priekšā. Gaidīšana nebija patīkama, jo lija lietus. Vienīgā izklaidēšanās bija kāda piedzērušā bļaustīšanās, kurš tomēr apmierināts klīda pa dārzu.

Beidzot iznāca mis Dana.

—   Ak, mans nabaga Tom! — viņa čukstēja. — Es nezināju, ka ārā līst, jo citādi būtu iznākusi jau agrāk, lai tev nebūtu jāmirkst vienam.

—   Tas nekas, mīļotā, — galantais lords viņu mierināja. — Ja es botu nobijies no lietus, tad droši vien šovakar nemaz tevi neredzētu. Kā klājas vecajam Kornfordam?

—    Viņš gul.

Meitene saņēma Tomu zem rokas.

Neraugoties uz lietu, viņi sāka staigāt pa dārzu, līdz nonāca pie gulamtīkla, kas bija pārsegts ar buraudeklu tā, ka zem tā varēja atrast patvērumu. Abi nosēdās zem šā improvizētā jumta. Toms apskāva meiteni, un tā viņi ilgi sēdēja, nerunādami ne vārda. Beidzot Toms pārtrauca klusumu:

—   Dārgā Mērij, es gribu tev ko svarīgu jautāt. —Viņa nopūtās, bet Toms turpināja: — Vai tu loti mīli Diku Stenu?

—   Viņš ir diezgan patīkams cilvēks, — viņa vienaldzīgi atbildēja.

Toms noklepojās un samulsis uzdeva nākamo jautājumu, no kura bija atkarīga viņa laime:

—   Saki nopietni, Mērij, vai tu neesi viņā iemīlējusies? Tu taču saproti, ko cs gribu teikt? Varbūt tu tomēr… būtu laimīgāka kopā ar viņu…

—   Nerunā blēņas, Tom, — viņa to norāja. — Es mīlu tevi vairāk par visiem.

Toms atviegloti uzelpoja.

—    Laikam jau tā būs, kā tu saki, Mērij, — viņš augstsirdīgi piekrita. — Man likās, ka jūs ar Diku tik labi saprotades…

—    Tad tu esi izturējies kā mazs bērns, — viņa to nosodoši pārtrauca.

Kornforda nams atradās divu ielu krustojumā un ap to pletās ar zemu dzīvžogu norobežots dārzs. Pēkšņi Toms izdzirda atveramies un aizveramies nama durvis.

—    Kas tur nāk? — viņš jautāja.

Meitene atbrīvojās no viņa skavām un piecēlās. Viņi redzēja kādu tumšu stāvu, kas klibodams iznāca no nama un nozuda dzīvžoga krūmos.

—    Tas taču bija Kornfords! — Toms nobijies čukstēja. Viņš bija pazinis tā kalsno seju, sirmos matus un ērgļa degunu…

—   Vai tad tu neteici… — viņš vērsās pie Mērijas.

—   Blēņas, Tom! — viņa to nevērīgi pārtrauca. — Misters Kornfords gul. Tas bija kāds cits no nama iedzīvotājiem.

—   Tu gribi mani maldināt, dārgā, — viņš atbildēja. — Es varu zvērēt, ka tas tiešām bija Kornfords!

Mis Dana mazliet samulsa, bet tūdaļ atkal atguva pašsavaldību.

—   Varbūt tev taisnība, — viņa beidzot piekrita. — Bet kādēļ gan lai viņš mazliet nepastaigātos naktī?

Toms dzirdēja, kā viņas balss uztraukumā dreb. Pēkšņi viņa atrāvās no Toma un, pārskrējusi pāri zālājam, nozuda namā. Mirkli včlāk viņa no jauna iznāca dārzā vecā Henrija pavadībā. Bridi viņi dzīvi sačukstējās, tad ari vecais ratiņstūmējs izsteidzās no dārza. Merija no jauna nosēdās līdzās savam līgavainim.

—    Mums nav par ko uztraukties, — viņa sacīja. — Misteram Kornfordam bieži uznāk šādi enerģijas uzplūdi. Man tomēr nepatīk, ka viņš iziet viens, jo tam var uznākt lēkme.

—   Kas, protams, nenāktu viņam par labu, — Toms piekrita. — Cik dīvaini: caurām dienām viņš nepakustēdamies gul savos ratiņos, bet naktīs sarīko veselas ekskursijas kājām!

—    Pēkšņi meitene satrūkās un izbailēs satvēra līgavaiņa roku.

—    Kas tur bija, Tom? — viņa čukstēja.

Tālumā bija dzirdama motocikla sparkšķēšana. Toms mierinādams apskāva Mēriju, kas trīsēja kā apses lapa.

—    Es esmu bailīga kā zaķis, — viņa čukstēja.

—   Nav brīnums, ka cilvēks kļūst nervozs, ja tam cauras dienas jāpavada veca invalīda sabiedrībā, — Toms piezīmēja. — Bez tam…

Viņu pārtrauca revolvera šāviena troksnis, kas atskanēja turpat tuvumā.

—    Ai, Tom! — meitene šausmās iekliedzās. — Kādēļ viņš to darīja?

Bija dzirdami soli, kas ātri tuvojās. Tad atsprāga vārtiņi, un Henrijs gandrīz ar varu iestūma pa tiem Kornfordu.

—    Kas šeit īsti notiek? — Toms iesaucās.

Henrijs pagriezās uz to pusi, kur viņi sēdēja.

—     Nekas, milord, — viņš godbijīgi paskaidroja. — Vai nav bīstami palikt šeit ārā, mis? — viņš pievērsās Mērijai.

—    Kas tur bija? — viņa klusi jautāja..

—   Vai, šurp nākot, jūs kādu satikāt, milord? — Henrijs jautāja Tomam, atstādams meitenes jautājumu bez atbildes.

—  Jā, pa ielu klejoja kāds piedžēries vīrs, — lords paskaidroja, atcerēdamies jautro dziedātāju.

Pie vārtiem apstājās kāds no skriešanas aizelsies kārtībnieks.

—   Vai jūs tikko nedzirdējāt šāvienu? — viņš jautāja.

—    Nē, ser, — Henrijs atbildēja. — Tas bija kāds motocikls, kura sparkšķus jūs laikam esat noturējis par šāvieniem.

It kā apstiprinot viņa vārdus, ari pašreiz tālumā atskanēja motora tarkšķi, kas ātri attālinājās, līdz beidzot pavisam apklusa.

—  Tā, tā, laikam tā gan būs bijis, — policists atviegloti uzelpoja.

—   Kopš sasodītā uzbrukuma ar bumbu mums jābūt ļoti vērīgiem.

—   Viņš turpināja savu ceļu. Henrijs pievērsās Tomam:

—    Man šķiet, būtu labāk, ja jūs tagad ietu, milord.

Pēkšņi no nama atskanēja Kornforda balss, kurā nebija ne pēdas no vārga slimnieka nespēka:

—    Lieciet taču pārsiet savu roku! Ātrāk!

—  Vai jūs esat ievainots? — meitene, gandriz raudādama, jautāja.

—   Nē, — Henrijs atbildēja, — tikai pavisam niecīga skrambiņa. Viņš cieši turēja saspiestu savas kreisās rokas elkoni.

—   Tu esi ievainots, mans dārgais! — Mērija šausmās iekliedzās. Toms negribēja ticēt savām ausim. Viņa bija nosaukusi veco ratiņstūmēju par "dārgo" un uzrunājusi to uz "tu".

—    Jūs maldāties, mis Dana, — Henrijs mierīgi atbildēja, tad no jauna pievērsās Tomam: — Vai jūs nu neietu, milord?

—    Labu nakti, Tom! — Mērija sniedza vioam lūpas skūpstam.

—   Šovakar esmu tik loti nervoza, mīļais…

Pirms Toms paguva ko iebilst, viņa jau bija pazudusi. Viņš palika stāvam kā zibens ķerts. — Sasodld jocīgi, — viņš norūca, sākdams solot mājup.

16

Misters Valters Deriks ari pats sevi uzskatīja par diezgan bezrūpīgu.

—    Deviņas desmitdaļas no manas vienaldzības ir slinkums, — viņš piezīmēja sarunā ar "Post Herald" reportieri, kas bija ieradies pie viņa ievākt tuvākas ziņas par noslēpumainajiem notikumiem Laundskvēra namā. — Jā, mans nams ir viss, tikai ne cilvēku mājoklis šā vārda parastajā nozīmē. Ik dienu tur notiek kas sevišķs. Pagājušajā nedēlā tur tika atrasts noslepkavots cilvēks, kas tikai pirms dažām dienām bija atbraucis no Dienvidāfrikas, lai satiktos ar mani. Vēl nesen iebrucēji bija pilnīgi sabojājuši mana salona sienu, un nu Skotlendjarda inspektors Stens stāsta, ka pirms dažām naktīm tas tikko paguvis novērst jaunu traģēdiju, kas gandriz būtu nodkusi manā namā.

—    Namā ari spokojoties? — reportieris apvaicājās.

—   Jā, sargs apgalvo, ka esot redzējis mana tēva garu. Protams, tas ir to pašu iebrucēju triks.

—    Un ko viņi jūsu namā meklē?

Deriks iesmējās.

—    Naudu! Inspektors Stens ir pārliecināts, ka mans tēvs esot noglabājis milzīgas bagātības. Tas ir iespējams, bet būtu labāk, ja es pats tās atrastu. Tādā gadījumā valsts vismaz nezaudētu mantojuma nodokli. Tomēr es neticu, ka tēvs būtu rīkojies tik neapdomīgi.

Diks Stens, vēl nepiecēlies, izlasīja šo ziņojumu rīta avīzē. Patšāvējs, to tuvāk aplūkojot, izrādījās vienkārša medību bise ar nozāģētu laidi.

—   Tas taču ir manis paša ierocis! — Deriks pārsteigts iesaucās, kad Diks viņam to parādīja. — Šautene glabājās manā muižā, es vēl nesen to rādīju lordam Vildam, kas ieteica man to nodot senlietu muzejā. Bridi viņš domīgi aplūkoja ieroci, tad pieliecās Dikam tuvāk un čukstošā balsī turpināja: — Vai zināt, mister Sten, ko esmu nolēmis? Esmu nodomājis pavadīt nedēlu savā spoku namā un pats uzsākt noslēptās mantas meklēšanu. Paturēšu pie sevis vienīgi Lcrkinu, viņš mani arī apkalpos.

—    Vai vēlaties, lai eju jums palīgā?

Deriks pamāja ar galvu.

—   Gribēju jūs jau lūgt, — viņš atbildēja. — Protams, tur jums nebūs tādu ērtību kā Toma namā, bet toties vairāk izredžu piedzīvot kādus pārsteigumus.

Abi bija sasnieguši Derika namu. Durvju priekšā Deriks uz mirkli apstājās.

—    Vai jūs stāstījāt par kādu vecu inspektoru, Endraidu, ja nemaldos, kurš labi pazinis manu tēvu?

—    Kā, vai tad jūs viņu nepazināt? — Diks izbrīnīts jautāja.

—    Nē, mēs laikam neesam tikušies, jo es līdz septiņpadsmit gadu vecumam dzīvoju Norsembcrlcndā, kur apmeklēju skolu.

Derika nams bija savests kārtībā. Dika uzaicināts, pēcpusdienā ieradās irtspektors Endraids.

—    Mēs laikam neesam dkušies? — Deriks uzsāka sarunu.

—        Nē, toreiz jūs vēl apmeklējāt skolu. Tikai vienu vienīgu reizi jūs bijāt ieradies Londonā, bet tad es biju atvaļinājumā. Turpretim jūsu tēvu es pazinu loti labi. Viņš bija patīkams cilvēks, un es viņu loti cienīju. Atbildot uz Derika jautājumu, viņš paskaidroja: — Nē, man nebija ne jausmas par to, ka viņš otro reizi apprecējās.

—   Kā īsti jūs iepazināties ar manu tēvu, inspektora kungs? — Deriks jautāja.

—   Izmantojot pirkstu nospiedumu kolekciju. Tai man jāpateicas par daudzu noziegumu atklāšanu. Man jāsaka, mister Derik, ka arī es piekrītu jūsu tēva domām, ka pasaulē ir iespējami vairāki pilnīgi līdzīgi pirkstu nospiedumi. Viņa kolekcija tiešām bija bagātīga. Bez tam viņam vēl bija kāda maza grāmatiņa sarkanā ādas iesējumā, kur viņš uzglabāja sev vistuvāko cilvēku pirkstu nospiedumus. Tur bija viņa paša, jūsu, saimniecības vadītājas, manu un vēl daudzu citu pirkstu nospiedumi.

Deriks domīgi lakojās grīdā.

—    Protams, nu ari es atceros šo grāmatiņu, — viņš sacīja. — Dīvaini, ka biju to pavisam aizmirsis. Kopš bērnības neesmu vairs to redzējis.

—    Brīnos, ka līdz šim vēl neesat to atradis, — inspektors piezīmēja. — Esmu pārliecināts, ka tai kaut kur jābūt noslēptai.

—  Vai grāmatiņā bija ari manas mātes pirkstu nospiedumi? — Deriks jautāja.

—   Nedomāju vis. Jūsu tēvs sāka vākt pirkstu nospiedumus tikai pēc viņas nāves.

' Endraids drīz atvadījās un aizgāja. Uz ielas viņš sastapa Stenu.

—    Nu, Endraid, — Diks viņu uzrunāja, — vai kaut kas nav kārtībā?

—    Nē, mēs tikai brīdi papļāpājām par seniem laikiem.

Diks sāka solot viņam līdzās.

—   Jūs laikam ari uz Jardu, Sten? — Endraids apvaicājās. — Pēc trīsdesmit piecām dienām es būšu izdienējis pensiju, un tad…

—   Jā, sudraba uzšuvi jūs dabūsiet, Endraid, par to vairs nevar būt šaubu, — Diks smiedamies viņu pārtrauca. Pasaucis taksometru, viņš, neņemdams vērā vecā kolēģa pretošanos, iebīdīja to mašīnā un ari pats nosēdās līdzās. — Jā, jā, es zinu, ka vajag daudz staigāt ar kājām, — viņš aizsteidzās priekšā aizrādījumiem. — Tomēr nepārspīlēsim. Nu, kā klājas misteram Derikam?

—   Viņš ir smalks cilvēks, — Endraids atzinīgi iesaucās. — Es tikai ieminējos, ka drīzumā atstāšu dienestu, un…

—    Un viņš .tūdaļ piedāvāja jums dažus simtus mārciņu. Vai nav tiesa?

—   Pat vēl vairāk, nevis mārciņu, bet dažus simtus gineju. Bet kājas to zināt?

Dikam negribot bija jāsmejas, ieraugot vecā inspektora samulsušo seju.

—    Es to nojautu, — viņš smaidīdams atbildēja.

—   Mēs runājām par viņa tēva kolekciju, — Endraids pasteidzās turpināt. — Viņš tikai ar pūlēm varēja atcerēties vecā Derika ģimenes albumu.

—    Kas tas ir par albumu? — Diks painteresējās.

Endraids paskaidroja, atkārtodams to pašu, ko bija stāstījis

Derikam.

—   Varbūt tur bija arī citu cilvēku pirkstu nospiedumi, — Endraids nobeidza, — bet to es vairs nespēju atcerēties.

Bet Diks viņā vairs neklausījās. Tiklīdz auto apstājās pie Skotlendjarda, viņš steigšus izlēca. Pie ieejas viņš ieraudzīja stāvam kādu vecu viru, kura izskats tam likās pazīstams.

—    Henrijs? — viņš pārsteigumā iesaucās.

Jā, tas tiešām bija mistera Kornforda ratiņstūmējs.

17

Viņš uzmeta Dikam mierīgu skatienu, neizlaizdams no lūpām savu apdegušo pīpīti.

—   Labrīt, inspektor, — viņš viegli palocījās, tad turpināja: — cik šeit jauki. Upe man atgādina jūru. Es nespēju saprast cilvēkus, kas nemīl ūdeņus…

—  Kad būsiet beidzis filozofēt, Henrij, — Diks smaidīdams viņu pārtrauca, — varbūt pastāstiet man, kālab esat Londonā, ko dara misters Kornfords un kā klājas mis Danai?

—   Viņa ir Londonā. Viņa pazaudējusi kādu rotaslietu, dārgu piemiņu, un nu grib to atrast.

—    Un kas viņas prombūtnes laikā kopj slimo?

—   Trīs žēlsirdīgās māsas.

Diks uzmeta skatienu Skotlendjarda durvīm.

—   Vai viņa ir tur? — viņš jautāja, pamādams uz drūmo ēku.

.-Jā.

—   Bet šī taču nav īstā vieta, kur jāgriežas ar pieteikumiem par nozaudētām lietām, — Diks aizrādīja, — atrastās mantas tiek nodotas tur, tālāk.

—  Tiešām? — vecais bija redzami ieinteresēts. — Nu, mis Dana laikam to nezināja. Man šķiet, ka viņa grib griezties tieši pie paša policijas prezidenta.

Diks bija vairāk nekā pārsteigts.

—    Viņa grib griezties pie Berka ar ziņojumu par pazaudēto?

Henrijs pamāja ar galvu.

—   Viņa vienmēr ķeras lietai pie pašiem pamatiem, mister Sten.

Diks uzmeta vecajam vīram vērīgu skatienu.

—   Jūs nemaz neizskatāties pēc īsta ratiņstūmēja, — viņš piezīmēja.

—  Jaunībā es biju atlēts, ser. Tad es ieņēmu matemādkas pasniedzēja vietu kadā ievērojamā universitātē. Bet, ta kā atlētika izrādījās ienesīgāka, tad es pievērsos tai.

—   Jūs cīnījāties spalvas svarā?

—   Jā. Es biju vienīgais, kas savā laikā pieveica Bilu Ferēru.

Dika izbrīns auga arvien lielāks. Pirms viņš bija spējis izdarīt

kādu slēdzienu, durvīs parādījās Mērija Dana.

—    Henrijs jau laikam pastāstīja par jauno pārmaiņu mistera Kornforda stāvoklī, mister Sten? — viņa jautāja, sniegdama Dikam roku.

—    Kā, vai tad viņš miris? — Diks neveikli apjautājās.

—    Protams, nē, bet viņš guļ gultā.

—   Un jūs atbraucāt, lai Skotlendjardā meklētu savu pazaudēto rotaslietu?

—   Jā gan. Bet Berks tiešām ir mīļš cilvēks.

—    Es nodošu viņam šo komplimentu, — Diks apsolīja.

Mērija domīgi uz viņu paskatījās.

—  Jūs varat iet, Henrij, — viņa sacīja vecajam vīram. — Misters Stens aicina mani uz tēju. Mister Sten, iesim caur parku, es loti mīlu pastaigāties.

—        To cs jau zinu, — Diks dzēlīgi piezīmēja. Palūkojies atpakaļ, viņš redzēja, ka Henrijs arvien vēl stāv vecajā vietā, lūkodamies lejup, uz upi.

—  jums šodien laikam slikts garastāvoklis? — Mērija apvaicājās. — Varbūt cs atrauju jūs no darba, Dik?

—   Nē, šobrīd jūs esat mans vienīgais darbalauks un arī manas vienīgās raizes, — viņš piebilda.

Viņa neatbildēja. Brīdi viņi soļoja klusēdami. Beidzot Mērija turpināja sarunu:

—    Ko dara jūsu spoks?

—   Viņam neklājas labi, — Diks ironiski paskaidroja. — Viņš gul gultā.

—    Es taču nerunāju par misteru Kornfordu, — viņa aizrādīja.

—    Es runāju par to, kurš mīl uzstādīt patšāvējus, — Diks paskaidroja.

—    Nabaga zēn! Šoreiz gan jūs maldāties. Ak, mīļais, kā es tonakt baiļojos tevis dēl! — Viņa nemanot bija pārgājusi uz intīmo

"tu". '

—    Kā gan tu zināji par uzstādīto patšāvēju, Mērij? — viņš gribēja zināt.

—   Es to nojautu tīri instinktīvi, Dik. Turpmāk tev jābūt uzmanīgākam.

—    Tāds es esmu kļuvis tevis dēl, dārgā, — viņš iesmējās. — Tomēr man drīz vien būs atkal jāatgriežas šajā lauvu bedrē, jo misters Deriks ir nodomājis apmesties savā namā un aicina mani pakavēt viņam laiku.

Viņa brīdi klusēja.

—    Kad tu domā turp iet, Dik? — viņa beidzot jautāja.

—    Rīt. Vai Toms arī ir Londonā?

—    Nē, es viņu neņēmu līdzi, jo apsolīju aizvest Henriju uz teātri.

—    Ko tu gribēji no Berka? — Diks painteresējās.

—   Kas daudz jautā, tas daudz nezina! Vai tu gribi, lai es atkal meloju?

Diks uzskatīja par labāku padoties. Viņš pavadīja Mēriju līdz lielam tirdzniecības namam, jo viņa gribēja izdarīt dažus pirkumus. Pie durvīm viņa lūdza Diku pagaidīt. Neievērojot viņas aizliegumu, Diks notālēm sekoja meitenei veikalā. Mērija devās tieši uz pasta nodaļu, kas atradās ceturtajā stāvā. Caur stikla durvīm Diks redzēja, kā viņa apstājas pie lodziņa, kur izsniedz pēc pieprasījuma adresēto korespondenci. Pašķirstījusi kādu vēstuļu kaudzīti, pasta kalpotāja pakratīja galvu. Mērija Dana iznāca no biroja un pamanīja Diku.

—    Vai nu tu beidzot mani pieķēri nozieguma vietā? — viņa iesmējās. — Nu es iešu pirkt veļu, bet tur tu nevari man sekot. Uzgaidi mani šeit.

Krietnu laiku nogaidījis, Diks jau gribēja iet projām, kad pēkšņi ieraudzīja tuvojamies to pašu pasta kalpotāju, pie kuras nesen bija griezusies Mērija.

—   Ja nemaldos, jūs esat tas kungs, kurš pavadīja mis Danu? — viņa jautāja.

Diks pamāja ar galvu.

—   Tikko mēs saņēmām viņai adresētu telegrammu. Vai jūs vēl satiksiet mis Danu?

—    Domāju, ka jā.

Paņēmis telegrammu, viņš gāja meklēt Mēriju, tomēr viņas nekur nebija. Atmetis cerības viņu satikt, Diks jau devās ārā pa durvīm, kad šveicars to uzrunāja:

—   Jūs esat misters Stens? Kāda jauna dāma lika jums pateikt, ka viņai steidzami jāaizbrauc, jo misters… jā, misters Kornfords esot smagi slims.

Pavisam īgns Diks iegāja Skotlendjardā. Durvīs viņš saskrējās ar Berku, kuru tas pamanīja tikai tad, kad bija izsids tam no mutes cigāru.

—   Ko no jums gribēja mis Dana? — Diks jautāja, nedomādams pat atvainoties.

—    Mis Dana? Ak, jā… Viņa bija ieradusies sakarā ar neseno uzbrukumu. Glīta meitene, un turklāt gudra! No viņas iznāktu pirmklasīga noziedzniece.

—   Jūs tā domājat?

—    Nē.

Diks redzēja, ka priekšnieks to teica gluži nopietni. — Nu, uz redzēšanos, Sten.

Pirms Diks paguva ko iebilst, Berks jau bija prom.

18

Nosēdies birojā pie rakstāmgalda, Diks gribēja uzrakstīt dažas vēstules, līdz pēkšņi viņam ienāca prātā Mērijai Danai adresētā telegramma. Paskatījies uz aploksni, viņš salēcās kā zibens ķerts: telegramma bija adresēta Mērijai Deviljērai! Tātad Lordijs Brauns tovakar tomēr nebija kļūdījies! Diks atcerējās, ka vēstulē, kuru tas bija atradis Brauna piezīmju grāmatiņā, arī bija minēts šis uzvārds. Trīcošiem pirkstiem viņš atplēsa telegrammu.

"Pateicos par atsūtīto naudu. Saņēmu īstajā bridi, jo biju bez līdzekļiem. Nožēloju Brauna nāvi, bet tas jau bija paredzams. Vēlreiz pateicos par naudu."

Telegrammu bija parakstījusi misis Brauna. Tātad Mērija bija sūtījusi uz Kapštati naudu! Trīs lietas Dikam nu bija pilnīgi skaidras: Mērija Dana slepkavības naktī bijusi Derika namā, turklāt vai nu pati nošāvusi Lordiju Braunu vai arī bijusi šā nozieguma lieciniece. Acīmredzot viņa runājusi ar ievainoto un tas viņu lūdzis nosūtīt misis Braunai kādu naudas summu. Mērija turpat pārsējusi Lordija ievainojumu un steigā aizmirsusi savu medicīnas piederumu somiņu. Bet kas gan varēja būt Lordija slepkava?

Atskanēja telefona zvans un viņš pacēla klausuli.

—   Vai tas esi tu, Dik? — tā bija Mērija, un viņas balsī bija dzirdamas izbailes.

—   Jā, Mērij! Es atplēsu tavu telegrammu.

—    Es jau to zināju. Tā ir no misis Braunas, vai ne? Dik, es gribu lūgt no tevis kādu pakalpojumu.

—   Ar prieku, ja vien būs iespējams.

—   Ielaid mani šonakt pulksten vienos tavā dzīvoklī. Bet pirms tam tev jāpasaka Derikam, ka tu gulēsi Toma istabā. Gaidi aiz durvīm, un, tiklīdz dzirdēsi manu klauvēšanu, tūdaļ atver! Un tad vēl: koridorā jābūt pilnīgai tumsai. Vai izdarīsi to manis dēl, Dik? Mainss zina, ka es nākšu. Lūdzu, nejautā neko. Vai izpildīsi manu lūgumu?

-Jā-

Viņa nolika klausuli.

Mainss zinot, ka viņa nāks? Vai tad ari Toma sulainis ir iejaukts šai noslēpumā?

Tiklīdz Diks bija iegājis savā istabā, pie viņa ieradās Mainss.

—    Es runāju ar milordu pa telefonu, — viņš ziņoja, — viņš teica, ka nedēļas beigās domājot atgriezties Londonā.

—   Vai jus pazīstat mis Mēriju Danu? — Diks viņu pārtrauca.

—    Jā, ser, — sulainis bez vilcināšanās atbildēja. — Viņa jau reiz šeit bija, jūs vēl pavadījāt viņu uz staciju.

—    Vai pēdējā laikā esat par viņu kaut ko dzirdējis? — Diks turpināja izjautāt.

—    Protams, ser, — Mainss mierīgi atbildēja.

—   Tātad arī jūs esat viņas līdzzinātājs?

Mainss pasmaidīja.

—    Zināmā mērā — jā. Es vairākkārt palīdzēju viņai iekļūt Derika namā.

—   Mans Dievs! — Diks negribēja ticēt savām ausīm. — Tātad jūs zinājāt, ka viņa ir iebrucēja?

—    Iebrucēja? Nē, ser. Es tikai zinu, ka viņa vairākas reizes slepeni apmeklējusi mistera Derika namu.

Tātad vecais sulainis, kas jau trīsdesmit gadus bija nokalpojis lorda ģimenē, pats bija palīdzējis iebrucējiem iekļūt Derika namā! Pie tam viņš pat nemēģināja noliegt savu līdzdalību! Diks acumirklī nezināja, ko teikt.

—   Mēs vēl parunāsim par to vēlāk, — viņš piezīmēja, lai būtu, ko atbildēt. — Var gadīties, ka jums vēl nāksies stāties tiesas priekšā!

Sulainis atkal pasmaidīja, tomēr palika atbildi parādā.

Diks ēda vakariņas, kad ienāca Deriks un jautāja, vai viņš nav ar mieru pavadīt nakti viņa namā. Diks labprāt būtu pieņēmis uzaicinājumu, tomēr Mērijai dotais solījums viņu atturēja.

—   Nu, nekas, — Deriks bezrūpīgi noteica. — Varbūt tas pat ir labi, jo rit es varēšu piedāvāt jums daudz vairāk ērtību nekā šodien. Tomēr justos mierīgāks, ja jūs ieslēgtu trauksmes zvanu un atstātu tiltiņu starp abu namu balkoniem nolaistu, lai vajadzības gadījumā cs vieglāk varētu pie jums nokļūt.

Redzot Dika vilcināšanos, Deriks jautri iesmējās.

—   Laikam nevēlaties, ka jūs traucē, Sten? Nu, lai tiltiņš paliek. Varbūt man pašam ar saviem spēkiem izdosies savaldīt spoku un izdzīt tam patiku viesoties manā namā.

No Dika piedāvātajām vakariņām viņš atteicās. — Mani gaida klubā, — viņš teica, — bet atpakaļceļā es včl iegriezīšos pie jums.

Durvis viņš vēlreiz apstājās. — Jā, jūs arī esot bijis uzbrukuma liecinieks, Sten? Ko jūs domājat par uzbrucēju? Vai tas būtu kāds anarhists?

—   Man nav zināmi mistera Lavinska politiskie uzskati, — Diks mierīgi atbildēja.

—   Lavinskis? — Deriks domīgi adtārtoja, — spriežot pēc vārda, viņam jābūt krievam.

Kad Deriks bija aizgājis, Diks ataicināja Mainsu.

—    Vai esat kādreiz dzīvojis Dienvidāfrikā? — viņš jautāja.

—   Jā, ser.

—    Kad tas bija?

—   Drīz pēc lorda nāves. Vēlāk lords Toms aicināja mani atpakaļ.

—    Vai tur jums nav bijušas kādas darīšanas ar policiju? — Diks jautāja, pamanījis sulaiņa sejā mulsumu.

—    Ir gan, ser, — sulainis vilcinādamies atbildēja. — Mani apvainoja.

—    Zādzībā?

—   Jā, bet es biju nevainīgs.

—    Vai jūs notiesāja?

—    Nē, mani attaisnoja, kaut vienu brīdi mans stāvoklis bija pavisam nedrošs. Par laimi policijai izdevās atrast. īsto zagli, lai gan toreiz tam palaimējās izbēgt.

—    Lordijam Braunam? — Diks minēja.

Mainss pašūpoja galvu.

—   Vārdam nav nozīmes, ser, — viņš piezīmēja. — Ja vēlaties, es varu jums iedot visus avīžu izgriezumus, kas pilnīgi pierāda manu nevainību.

—    Hm. Vai jūs jau Dienvidāfrikā pazināt mis Danu?

—    Nē, viņu ne, bet viņas tēvu gan.

—   Toreiz viņu sauca mis Deviljēra?

—    Domāju gan. Vai vēlades vēl ko uzzināt, ser?

Diks pakratīja galvu. Sulainis palocījās un izgāja.

Tātad Mainss pazina šo noslēpumaino ģimeni… Pēkšņi Diks atcerējās, ka bija redzējis Toma bibliotēkā grāmatu "Kas viņš ir?".

Tur sakopotas izziņas par visiem ievērojamākajiem Dienvidāfrikas iedzīvotājiem. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija atradis meklēto vi.etu:

"Ferērs, Bils. Austrālijas un Dienvidāfrikas čempions spalvas svarā. Zaudējis cīņā pret H. Deviljēru Kapštatē, 1898. gada 10. jūlijā."

Tātad Henrijs tomēr bija teicis taisnību. Deviljērs! Viņš pats bija nodevis savu īsto vārdu. Vecais Henrijs bija Mērijas tēvs!

19

Diks vēl sēdēja ar grāmatu rokā, kad pēkšņi atsprāga durvis un istabā iedrāzās Toms.

—   Vai Mēriju neesi redzējis? — viņš uztraukti iesaucās. — Kopš pusdienlaika viņi visi pazuduši — Merija, Kornfords, vecais Henrijs! Palikuši tikai tukšie slimnieku ratiņi. Briesmīgi! Šausmīgi! Tev jāpalīdz man, Dik, tu taču strādā policijā! Pulksten divpadsmitos viņi visi iekāpuši mašīnā un aizbraukuši, bet neviens nezina, uz kurieni!

—    Ļauj taču arī man ko iebilst, Tom, — Diks beidzot sacīja. — Es redzēju Mēriju.

—    Kur viņa ir? Šeit? Londonā?

—   Jā, un ari Henrijs ir šeit.

—    Uz šiem priekiem mums jāiedzer, Dik! Piezvani Mainsam, lai viņš atnes kādu pudeli. Kur tad visa kompānija apmetusies?

To Diks nezināja, tomēr pateica, ka vēl šonakt redzes Meriju.

—     Kur viņa ir tagad? Vai viņa zvanīs tev? — lords gribēja zināt.

—   Tu jau aizej? Kurp? — Diks apvaicājās, kad draugs tvēra pēc platmales.

—   Nu, kad esmu nomierinājies, mierīgi varu braukt atpakaļ un sagatavot visu kāzām, jo atlikusi vairs tikai viena nedēla.

Diks šausmās pietrūkās kājās.

—   Tu esi pilnīgi traks! Tu taču teici, ka kāzas būšot septembrī!

—    Nē, mans dēls — mēs nolēmām salaulāties jau pēc nedēļas! Tu nevari iedomāties, kādu smagumu tu nupat novēli no manas sirds, Dik! Es biju tik loti izmisis par līgavas pazušanu, ka sāku jau domāt par pašnāvību vai lauvu medībām Āfrikā. Nu…

—    Atstāj man vismaz savu telefona numuru, — Diks sacīja, bet Toms jau bija izskrējis no istabas.

Pienāca vakars. Neraugoties uz Mērijai doto solījumu, Diku pārņēma gandrīz nepārvarama vēlēšanās ielūkoties Derika namā. Sēdēdams savā istabā, Diks nenovērsa skatienu no blakus nama. Pēkšņi aiz Derika biroja loga uzliesmoja un tikpat ātri atkal nodzisa maza uguntiņa. Deriks vēl nevarēja būt pārnācis, jo viņš bija solījis, ka atgriežoties apmeklēs Diku. Kas gan varēja atrasties noslēpumainajā namā? Kā šis cilvēks tur bija iekļuvis? Pēkšņi Diks ieraudzīja balkona istabas logā kādu cimdotu roku, bet tad arī cilvēka galvu. Ielas laternu vājajā gaismā Diks redzēja, ka nepazīstamā seju aizsedz maska.

Vēl mirkli Diks savaldījās, bet tad izskrēja uz balkona, un, pastiepis roku pret maskēto stāvu, uzsauca:

—   Tieši jūs es meklēju!

Viņš redzēja, kā nepazīstamais paceļ roku un ātri nometas guļus. Tai pašā mirklī atskanēja šāviens un lode atsitās sienā pret to vietu, kur vēl nupat bija atradusies Dika galva. Tūdaļ pēc šāviena nepazīstamais pazuda istabas tumsā. Diks jau gribēja tam sekot, bet tad viņam ienāca prātā cita doma. Izsteidzies cauri savai istabai, viņš skriešus devās lejup pa kāpnēm. Mainsu, kurš nejauši gadījās ceļā, viņš atsvieda kā gumijas bumbu. Atrāvis nama durvis, viņš pēkšņi apstājās. Aiz durvīm stāvēja Deriks, uzlicis pirkstu zvana podziņai.

—   Kas tad nu atkal noticis? — viņš iesaucās, izbrīnā uzlūkodams Stenu. Neteicis ne vārda, Diks pieskrēja pie blakusnama durvīm un mēģināja tās atvērt. Durvis bija aizslēgtas.

-— Vai tur atkal kāds ir? — Deriks iesaucās.

Diks neatbildēja. Viņa skatiens kavējās pie akmens pakāpieniem Derika nama durvju priekšā. Nesen bija lijis, iela vēl bija slapja, bet pakāpieni, kas bija aizsargāti pret lietu, bija sausi.

—   Vai jūs kaut ko ievērojāt? — viņš jautāja Derikam.

—   Nē, — viņš atbildēja, — kas īsti noticis? Pie velna! Šī sasodītā noslēpumainība man jau ir apnikusi līdz kaklam!

—  Tur nav nekā noslēpumaina, — Diks atbildēja. — Maskētais iebrucējs nupat mēģināja mani nošaut. — Pēkšņi Deriks aiz sevis ieraudzī/a stāvam divus nepazīstamus vīriešus, kas ziņkāri viņu uzlūkoja.

• — Ka de par ļaudīm? — viņš jautāja.

—   Tie jums neko nedarīs, — Diks pasteidzās viņu nomierināt. — Tie ir Skotlendjarda detektīvi.

Viņš pieaicināja vienu no viņiem tuvāk.

—    Vai kādu šeit manījāt?

—    Nē, mēs tikai dzirdējām sprādzienu un redzējām uz mirkli uzliesmojam mazu uguntiņu vienā no balkoniem.

Deriks bija atslēdzis durvis. Vestibilā valdīja pilnīga tumsa.

—   Tā ir mana vaina, — viņš paskaidroja. — Aizejot es aizmirsu iedegt gaismu. Nebiju domājis, ka tik drīz satumsīs.

—   Šie ļaudis jūs pavadīs namā, — Diks sacīja, norādīdams uz detektīviem.

Deriks iesmējās.

—    Baidāties? — viņš zobojās.

'— Briesmīgi! — Diks ironiski atbildēja.

Viņš palika pie durvīm gaidām, kamēr atgriezās viens no ierēdņiem, kas kopā ar Deriku bija iegājuši namā. Detektīvs pasniedza viņam masku, kas bija segusi šāvēja seju.

—   Tā ir no dāmu zekcs, ser, — viņš ziņoja. — Es atradu to uz kāpnēm.

—    Vai atradāt arī revolveri?

—    Nē, ser, — dkai šo klusinātāju.

Atrastās lietas Diks iebāza kabatā.

—    Iebrucējs nav atstājis nekādas citas pēdas?

—    Nē, inspektora kungs.

Diks pasmaidīja. Pakāpieni Derika nama durvju priekšā viņam visu bija paskaidrojuši.

20

Deriks iegāja līdzi Stenam Toma namā.

—   Sasodīta būšana! īsta kino izrāde! — viņš lādējās. — Ko jūs par to sakāt, Sten? Vai nu jūs esat ar mieru pieņemt manu priekšlikumu pārlaist šo nakti manā namā?

Tomēr arī šoreiz Diks kategoriski atteicās.

—    Nu — vienalga, — Deriks piekāpās. — Tādā gadījumā es gulēšu viesnīca, bet rit likšu iznest mēbeles, un tad varēs sākt nojaukt šo būdu.

Viņš mirkli klusēja, bet tad uzstādīja jautājumu, kas Diku loti pārsteidza: — Vai drīkstu ielūkoties šī nama pieliekamajā kambari?

—    Pieliekamajā kambari? Manis dēļ!

Viņš piezvanīja. Ienāca Mainss.

—   Misters Deriks vēlas redzēt pieliekamo istabu, — viņš sacīja.

Sulainis pēkšņi nobāla.

—     Manu pieliekamo istabu, ser? Labprāt. Es tikai vispirms savedīšu to kārtībā.

—    Tam nav nozīmes, — Deriks piezīmēja, pieceldamies, lai sekotu sulainim. Tomēr Mainss palika stāvam.

—    Loti nožēloju, ser, — viņš vērsās pie sava kunga viesa, — bet bez lorda atļaujas man nav tiesību to darīt. — Nenogaidījis atbildi, viņš izgāja no istabas un aizvēra aiz sevis durvis.

—    To es gan nebūtu domājis, — Diks, mierīgi smaidīdams, piezīmēja.

Derika seja dusmās bija tumši pietvīkusi.

—   Ak tad tā! Vecais sulainis nu vēl domā tēlot nevainīgā lomu? — viņš kliedza. — Tādā gadījumā man vairs nav nekādas intereses aplūkot viņa pieliekamo istabu! Es tāpat jau visu zinu!

Viņš izskrēja no istabas, un mirkli vēlāk Diks dzirdēja viņu aizcērtam durvis.

Ap pusnakti Diks dzirdēja Mainsu ieejam savā istabā un noslēdzam durvis. Pulksten pusvienos Diks izslēdza visas ugunis un izgāja ārdurvju priekšā. Laukumā neredzēja nevienu cilvēku, tomēr viņš zināja, ka tuvumā paslēpušies divdesmit Skotlendjarda policisti, kas uz pirmo aicinājumu steigsies izpildīt viņa pavēles. Lietus gāza bez pārtraukuma. Diks labi varēja iedomāties, cik neapmierinātiem vajadzētu justies ļaudīm, stāvot zem klajas debess un gaidot priekšnieka rīkojumus. Viņu vadītājam jau bija piekodināts, ka jāgaida kāds vēlīns apmeklētājs.

Pamanījis priekšnieku, seržants, kas vadīja policijas nodalu, piegāja pie viņa un ziņoja:

—    Pirms dažām minūtēm durvju priekšā bija iznācis Mainss un bridi stāvēja, smēķēdams pīpi.

—    Mainss? — Diks brīnījās. — Es domāju, ka viņš jau gul.

Netālu stāvēja kāda mašīna ar iedegtām ugunim.

• — Kam pieder šī mašīna? — Diks jautāja.

—   Nezinu, ser, — seržants atbildēja, — tā stāv jau kādu stundu.

Diks piegāja un aplūkoja mašīnu, kas viscaur bija notraipīta ar

dubļiem.

—    Neizlaidiet šo mašīnu no acīm! — Diks pavēlēja.

Tieši pulksten vienos pie durvīm atskanēja klauvēšana. Diks tās ātri atrāva. Viņa priekšā stāvēja divas personas.

—    Kas tur ir? — Diks klusu jautāja.

—    Tā esmu es, Dik, — Mērija atbildēja. Viņa bija pavisam aizelsusies.

—   Kas ir tavs pavadonis?

—    Kāds draugs.

Diks ievēroja, ka Mērijas pavadonis klibo.

—   Iesim ēdamistabā, — viņš aicināja. — Lūdzu, mister Kornford.

Mērijas pavadonis iesmējās.

—  Jūs uzminējāt, mister Sten, — viņš sacīja, un viņa balsī nebija vairs ne pēdu no vecuma un slimības.

—   Pirms turpinām sarunu, gribētu zināt, kas īsti notiek, — Diks sacīja. — Jābūt skaidrībai, kā rīkoties.

—   Jūsu jautājums ir pilnīgi pamatots, — Kornfords piekrita. — Mērija negribēja, ka es viņu pavadu, bet es nevaru pieļaut, ka viņa turpmāk ar savām rokām grābj no uguns kastaņus priekš manis.

Diks pievērsās Mērijai:

—   Tu laikam gribi, lai es tev palīdzu iekļūt Derika namā? To es nevaru darīt. Esmu policijas ierēdnis, man jāpilda savi pienākumi. Katrā ziņā es atsakos palīdzēt ļaudīm, kas meklē savu nāvi un tīšām lec lauvu bedrē.

—    Nē, — viņa atbildēja, — es dkai meklēju tavu aizsardzību. To man liek Henrijs. Viņš domā, ka Lavinskis gribēs tam atriebties, nolaupot mani. Es gribēju palikt Istburnā, bet pēc pēdējo dienu notikumiem ari tas nebija iespējams. Es nemeloju, Dik. Mani draugi tiešām nezināja, ko ar mani iesākt. Henrijs pat solījās mani ieslēgt, lai es bez vajadzības nenokļūtu briesmās. Un tad mēs beidzot nolēmām griezties pie tevis. Un, tā kā arī misteram Kornfordam jābūt notikuma tuvumā, tad mēs nospriedām, ka viņš mani pavadīs.

—   Es neko nesaprotu, dārgā! — Diks ievaidējās. — Vedīšu jūs abus augšā.

—    Nekādā gadījumā tu nedrīksti mūs atstāt vienus, Dik! — Mērija lūdzās, satverdama viņa roku.

Viņi uzgāja Dika istabā. Kornfords gribēja iziet uz balkona, bet Merija atrāva viņu atpakaļ.

—   Lūdzu, neejiet! Neaizmirstiet savu solījumu! Vai mēs nevaram nolaist priekškarus? — viņa trīcēja kā apses lapa.

—   Ja Mērijas teorija izrādīsies pareiza, tad viss būs tīrā bērnu rotaļa, — Kornfords sacīja. — Bet, tā kā šādas pārliecības man nav, tad mums jābūt loti uzmanīgiem, jo citādi mums draud lielas briesmas.

—    Kādas briesmas? — Diks jautāja.

Kornfords bridi vilcinājās, tad atbildēja:

—    Mūža ieslodzījums man un cietumsods Mērijai!

Klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, bija dzirdams, ka nama

priekšā apstājas kāds auto. Mirkli vēlāk vestibilā bija dzirdama Toma balss.

—    Kādēļ šeit ir tik tumšs? — viņš sauca.

Diks noliecās pār kāpņu, margām.

—    Nāc ātrāk šurp un netrokšņo! — viņš apsauca draugu.

—  Vai kas noticis? — Toms priecīgi uztraukts jautāja. — Varbūt atkal parādījies gars?

—    Klusu! Manā istabā tu atradīsi dažus paziņas…

Toms uzmeta viņam jautājošu skatienu.

—   Tur ir Mērija un…

—   Tavā istabā? Pie velna, ko gan tas…

—    Nomierinies, viņa nav viena, tur ir arī misters Kornfords.

—   Tom! — Mērija iesaucās, izdzirdusi lorda balsi. — Mīļais, ko tu šeit meklē?

—  Ko es šeit meklēju? — Toms pārsteigts atkārtoja. — Sasodīts! Ko tas viss nozīmē, Mērij? Tu esi pie Dika?

—   Misters Kornfords mani pavada, — Mērija mierīgi paskaidroja.

—    Kādēļ šeit ir tik tumšs? Kādēļ nedeg spuldzes?

Viņš gribēja uzgriezt gaismu, bet Mērija viņu atturēja.

—    Lūdzu, nedari to!

' Pēkšņi lejā atskanēja kluss svilpiens. Diks izskrēja uz balkona. Tumsā bija redzami divi neskaidri stāvi, kas uzmanīgi taustījās gar Derika nama ārsienu. Pēkšņi viens no viņiem saslējās, un tajā pašā mirklī notika brīnums: sienā atvērās apmēram metru augsta un tikpat plata sprauga, kurā kļuva redzamas tērauda durvis. Vērojot abas personas, Diks ieraudzīja arī trešo, kuras siluets viņam šķita pazīstams. Tas bija tas pats vīrietis, kurš nesen bija uz viņu šāvis. Nepazīstamais, kurš arī šoreiz bija maskā, stāvēja uz balkona un vēroja abus tumšos stāvus, kas lejā rīkojās gar nama sienu. Vienā lēcienā Diks sasniedza Derika nama balkonu un nākamajā mirklī iesākās cīņa uz dzīvību un nāvi. Diks pūlējās noraut pretiniekam masku, bet tas negaidot tik cicši saspieda ar īkšķiem viņa acis, ka Diks uz mirkli atlaida rokas. Tai pašā brīdī svešais izrāvās un, stikliem šķindot, ielēca pa logu istabā. Nezaudēdams-laiku, Diks metās tam pakal. Koridora durvis bija aizvērtas, bet ne noslēgtas. Uz kāpnēm bija dzirdami klusi soļi. Dikam paverot durvis, telpā viens aiz otra atskanēja vairāki šāvieni. Arī Diks izrāva revolveri un sāka raidīt šāvienus virzienā, no kurienes bija atskanējuši šāvieni. Pēkšņi Diks izdzirda skaļu sāpju kliedzienu, bet pēc tam kādu durvju aizciršanos. Svešais bija iebēdzis vīna pagrabā, tomēr Diks sekoja viņam pa pēdām. Pieskrējis pie dzelzs durvīm, viņš pārliecinājās, ka bēglis tās no iekšpuses ir aizbultējis. Atteicies no pakaļdzīšanās, Diks atgriezās pie nama ārdurvīm, lai ielaistu policistus, kas jau bija sapulcējušies nama priekšā. Kāds ieslēdza gaismu un Diks ieraudzīja savā priekšā Mēriju.

—    Vai esi ievainots, dārgais? — viņa uztraukti jautāja. — Es taču tevi brīdināju…

—   Nē, man nekas nav noticis, — viņš atbildēja. Šajā mirklī no salona iznāca Henrijs. Rokā viņš turēja mazu grāmatiņu sarkanā iesējumā.

—     Man šķiet, ka šeit ir daudz naudas, mazā… Pēkšņi viņš pamanīja Diku. — Labrīt, mister Sten. Nu jūs laikam liksiet mūs visus apcietināt?

Diks pakratīja galvu.

—    Nē, nedomāju vis, — viņš atbildēja.

Uz galda viņa priekšā gulēja vakuuma sūknis. Kā likās, tas bija izpildījis savu uzdevumu.

—   Jā, — Henrijs sacīja, pamanījis Dika jautājošo skatienu, — skapis bija iemūrēts nama ārējā sienā. Šis sūcējs ir atslēga.

Viņš noglāstīja grāmatas sarkano iesējumu.

—   Vai nezināt, kur pašreiz atrodas misters Valters Deriks?

Diks nosauca viesnīcu.

—   Mums katrā ziņā būs jādod viņam daži paskaidrojumi, — Henrijs turpināja. — Man šķiet, ka vajadzētu ataicināt ari misteru Kornfordu.

—    Es jau aizsūtīju pēc viņa un jūsu meitas, — Diks atbildēja.

Henrijs nemēģināja liegties. Viņš sāka stāstīt par savu atradumu.

—   Skapī ir vesela kaudze banknošu, — viņš piebilda, — man šķiet, ka jums vajadzētu uzdot kādam no saviem ierēdņiem to apsargāt.

Toma un Mērijas pavadīts, istabā iekliboja Kornfords. Diks pirmo reizi redzēja Mēriju kopā ar viņas māsu. Kā gan Toms bija jāvies tā apmānīties? Abas meitenes tiešām bija ļod līdzīgas, tomēr ne tik daudz, lai Diks nespētu tās atšķirt vienu no otras.

Toms bija samulsis. Viņa skatiens bez mitēšanās klīda no vienas meitenes pie otras.

—    Sasodīts, — viņš iesāka, bet tūdaļ aprāvās.

Mērija smaidīdama tuvojās Dikam.

—   Es jūtos mazliet vīlusies, neredzot tevi paģībstam, — viņa sacīja. — Vai tu jau nojauti, kas notiek?

—    Es to zināju, — Diks atbildēja.

—   Bet kā tu to varēji zināt, Dik? — viņa ziņkārīgi jautāja. — Nabaga Džena taču nekur nerādījās dienas laikā! Man šķiet, ka arī es esmu pratusi glabāt mūsu noslēpumu. Tu taču nekad neesi redzējis mūs abas kopā? Kā tu varēji to izdibināt?

Diks cieši ielūkojās viņai acīs.

—   Vai tu to tiešām jautā nopietni, Mērij?

Viņa mirkli vilcinājās, bet tad pamāja ar galvu.

—   Nu, tad es pateikšu tev to citā sarunā. Bet, ja kāda dāma no vilciena loga iečukst man ausī mīļus vārdus, taču es tomēr uzzinu, ka viņa saderinājusies ar kādu citu — tad taču ir gluži dabīgi, ka es sāku domāt — kas tad īsti šeit notiek?

—     Lai nu paliek, runāsim par to vēlāk, — Merija viņu pārtrauca. — Vai esi jau iepazinies ar manu tevu? — viga pamāja uz Henriju.

Diks iesmējās.

—    Es viņu pazīstu loti labi. Tas ir kādas lielas Kapštates detektīvu aģentūras šefs, misters Henrijs Deviljērs.

—    Ar nodaļu Johannesburgā, — Henrijs papildināja. Kornfords, kas bija sācis šķirstīt Henrija atrasto grāmatu, pēkšņi

iesaucās. Viņa seja staroja priekā, kad tas rādīja klātesošajiem kādu lappusi, kur zem četru pirkstu nospiedumiem bija rakstīts:

"Mana dēla Valtera pirkstu nospiedumi. Dzimis 1893. gada 3. janvāri."

—    Kas tie par nospiedumiem? — Diks jautāja.

—    Mani, — Kornfords tikko dzirdami izdvesa.

21

Ienāca kāds kriminālierēdnis, lai nodotu Dikam ziņojumu.

—    Man šķiet, ka Mainss ir nogalināts, ser, — viņš sacīja. Mērija izbailēs iekliedzās.

—    Kur viņš ir? — Diks jautāja.

—    Blakus nama virtuvē, ser. Ja nemaldos, viņš ir nošauts. Brīdi vēlāk Diks jau stāvēja līdzās ievainotajam sulainim, kas

nemaņā gulēja virtuvē uz grīdas.

Mērija nometās pie viņa ceļos un aplūkoja brūci.

—    Man šķiet, ka viņa ievainojums nav smags, — viņa sacīja. — Tomēr būs labāk, ja nosūtīsim viņu uz slimnīcu.

Viņa pārsēja ievainojumu.

—    Kā gan tas varēja gadīties? — Diks jautāja.

—    Ielūkojieties pieliekajamā istabā, tad sapratīsiet.

Piegājis pie pieliekamās telpas durvīm, Diks redzēja, ka grīdā vēl stāv vaļā lūka, kas veda tieši Derika nama vīna pagrabā.

Acīmredzot senāk pagrabs bijis kopīgs abiem namiem. Diks atcerējās, ka jau agrāk viņu bija pārsteidzis Mainsa stāstītais, ka lorda Vilda namam nav pagraba. Diks vēl stāvēja noliecies pār lūku, kad pie viņa pienāca Merija.

—    Pa šo ceļu mēs visu laiku iekļuvām Derika namā, rviņa

paskaidroja. — Mainss mūs ik reizi slepeni ielaida. Apakšzemes eju mēs izmantojām tikai vienu vienīgu reizi. Nabaga Mainss!

—    Bet kādēļ viņš to darīja, Mērij?

—   Viņš pazina misteru Valteru Deriku jau kopš tā laika, kad abi kopā dienēja kā sulaiņi kādā bagātā Kapštates namā.

Pamanījusi Dika jautājošo skatienu, viņa pamāja ar galvu. — Jā, īstais Valters Deriks ir tas cilvēks, kuru tu līdz šim pazini kā misteru Kornfordu. Turpretim otrais…

—   … ir Hermanis Lavinskis, — Diks papildināja. — Tā jau es domāju.

Bez Mainsa, kā tagad noskaidrojās, bija vēl viens cietušais. Atskanot pirmajiem šāvieniem, visa policistu nodala bija steigusies ,, ielenkt Derika namu, atstājot tikai vienu cilvēku uzraudzīt auto, kas jau bija piesaistījis Dika uzmanību. Kamēr ierēdnis uz mirkli bija pagriezies sāņus, no dārza bija izskrējis kāds virs, ielēcis mašīnā, iedarbinājis motoru un gribējis bēgt. Policists gan nostājies mašīnai priekšā, cerēdams to apturēt, bet braucējs nav piegriezis viņam nekādu vērību. Nelaimīgais ierēdnis bija kļuvis par sava pienākuma upuri.

—   Valters Deriks nekādā ziņā nav atgriezies viesnīcā, — Diks piezīmēja. — Man šķiet, ka visdrīzāk mēs dabūsim viņu rokā, ja dosim Saseksas policijai rīkojumu uzraudzīt visus ceļus.

—   Tātad arī tu domā, ka viņš mēģinās sasniegt savu muižu? — Mērija jautāja. — Arī es esmu pārliecināta par to. Jādomā, ka viņš jau iepriekš būs sagatavojies visām varbūtībām.

Tikai tagad Diks uzdeva jautājumu, kas jau sen to nodarbināja:

—    Kādēļ tu uzreiz neziņoji par visu policijai?

—  Tas bija vienīgais, ko mēs nedrīkstējām darīt, — viņa atbildēja. — Neaizmirsti, ka misters Kornfords — sauksim viņu īstajā vārdā — ir izbēdzis cietumnieks. Viņš ir notiesāts uz mūžu ieslodzījumā par slepkavību.

Diks šausmās satrūkās un uzlūkoja meiteni.

—    Bērns, bet tad taču viņš tūdaļ jāapcietina! .

—    Tas var gan tā būt, — viņa piekrita.

Pagāja stunda, līdz izdevās dabūt savienojumu ar Saseksas

policiju, kas botu varējusi aizturēt bēgli ceļā. Bet izrādījās, ka Derika muiža atrodas nevis Saseksas, bet Sērijas no%'adā.

—    Kamēr mēs uzmodināsim Sērijas ļaudis, paies vēl viena stunda! — Diks lādējās. — Labāk būs, ja mēs paši ausim kājas un poslsimies ceļā uz turieni.

Pa to laiku ieradās arī Berks, kas, kā Dikam šķita, nemaz nejutās pārsteigts par notikušo.

—   Vispirms mums jādabo kāds ātrs auto, — Diks iesāka, bet Mērija viņu pārtrauca.

—  Tāds mums jau ir, gaida tepat aiz stūra. Mēs ar to atbraucām šurp.

—    Un kas to vada?

Viqa tikai pasmaidīja. Un tiešām — Diks vēl nekad nebija braucis tik ātri kā tonakt, kad Mērija sēdēja pie stūres.

Neticami īsā laikā viņi sasniedza Derika muižu. Kad auto apstājās vārtu priekšā, Diks atviegloti nopūtās. Pēdējos kilometrus viņi bija braukuši pilnīgā tumsā.

—   Tas tomēr nelīdzēs, jo viņš droši vien jau ir dzirdējis motora rūkoņu, — Mērija piezīmēja. Atbraukušie, kuru vidū bija arī trīs policisti, kurus Diks bija paņēmis līdzi, uzmanīgi tuvojās namam, kurā valdīja dziļa tumsa. Diks bija cicši pārliecināts, ka meklētais atrodas tur. Sasnieguši parādes durvis, viņi ieraudzīja arī mašīnu, ar kuru bēglis bija aizbraucis.

Kamēr viņi vēl apspriedās, salona logā atspīdēja gaisma. Mirkli vēlāk atvērās nama durvis un uz sliekšņa parādījās "Valters Deriks". Viņš bija izmeties kreklā, viena roka bija pārsieta.

—    Lūdzu iekšā, kungi, — viņš laipni aicināja savus gūstītājus. — Vai nabaga Kornfords arī ir jūsu vidū? Nē? Cik žēl! Ko tad man ir tas gods redzēt? Mis Džena vai mis Mērija Deviljēra? Un arī mans mīļais draugs Henrijs— "ratiņstūmējs"! Interesanti, interesanti.

Viņš ieveda viesus salonā.

—     Revolveris jums tiešām nebūs vajadzīgs, Deviljēr, — viņš piezīmēja, bet Henrijs nepiegrieza viņa vārdiem nekādu vērību. Viņa ieroča stobrs nenovērsās no Derika krūtīm.

—   Nu jūs laikam vēlēsities mani apcietināt, vai nav tiesa? Bet vai drīkst jautāt: uz kādas apsūdzības pamata?

Šo jautājumu viņš uzdeva tik vienaldzīgā balsī, it kā atbilde viņam būtu gluži vienaldzīga.

—    Vispirms iesāksim ar apsūdzību slepkavībā, — Diks paskaidroja. — Tad sekos arī pretlikumīgā citas personas vārda un īpašuma piesavināšanās. Tomēr man šķiet, ka šobrīd pietiks arī ar slepkavību.

Deriks paraustīja plecus.

—   Man šķiet, inspektor, ka šoreiz jums tomēr nāksies sastapties vēl ar dažām grūtībām. Ja es tiešām arī būtu slepkava, vai tādēļ man jābūt vēl arī ēzelim? Lūdzu, pieveriet durvis — caurvējš.

Kāds policists izpildīja viņa vēlēšanos.

Neraugoties uz Derika pūlēm izlikties jautram un bezrūpīgam, viņa sejā tomēr bija redzamas sāpes, kas reizēm lika tai saviebties.

—   Vai esat ievainots? — Diks jautāja.

Deriks pakratīja galvu.

—   Tik ļauni nav, — viņš atbildēja. — Cik gadu es dabūšu? Septiņus? Ceļot ar svešu vārdu taču vēl nav visai liels noziegums?

—   Ar to tomēr nepietiks, — Diks paskaidroja. — Es jūs apvainoju Lordija Brauna slepkavībā.

—    Neviens nav redzējis, ka es to esmu izdarījis. Tas cilvēks apbruņojies ielauzās manā namā. Man bija tiesības viņu nogalināt— ja es to tiešām esmu izdalījis. Bet jums jau nav neviena pierādījuma arī par to. Tālāk man jāaizrāda, ka šis apvainojums tikpat labi var tikt attiecināts arī uz Deviljēru vai viņa meitu, kuri arī tonakt bija iebrukuši manā namā. Tik daudz es tomēr saprotu no likumiem, mīļais inspektor, lai zinātu, ka jums nav neviena pierādījuma, lai novestu mani pie karātavām.

Diks to zināja. Pamanījis viņa sejā mulsumu, Deriks iesmējās.

—   Varu vēl apsveikt jūs kā savu labdari, — viņš ņirgājās. — Šāviens, ko jūs raidījāt man pakal, atnesa man pat labumu. Jūs brīnāties par to? Labi, jūs tūdaļ uzzināsit, ko es domāju! Vai jums ir vēl kādas sūdzības pret mani?

—     Kāds sīkumiņš gan vēl būtu pieminams, mister Hermani Lavinski, — Diks mierīgi atteica. — Kā ir ar Slūžas slepkavību? Tur reiz aukstasinīgi nošāva un aplaupīja kādu kasieri. Uz revolvera spala tika atrasts slepkavas īkšķa nospiedums. Nedēlu vēlāk jūs ar Klēves vārdu atstājāt Angliju un aizbēgāt uz Dienvidāfriku.

Deriks atkal iesmējās.

—    Un pierādījumi kur?

—   Tie mums ir. Mums pietiks ar jūsu īkšķa nospiedumu, lai panāktu jūsu apcietināšanu.

Deriks smiedamies sāka raisīt no rokas pārsēju. Ticis galā ar darbu, viņš triumfēdams pacēla gaisā labo roku. Diks pārsteigts atkāpās soli atpakaļ. Viens no šāvieniem, ko viņš bija raidījis pakaļ bēglim, bija tiešām nācis tam par svētību. Tas bija pilnīgi iznīcinājis katru iespēju pierādīt Derika vainu Slūžas slepkavībā — viņa labās rokas īkšķis bija galīgi sadragāts.

22

Stāsts, kas Dikam radīja pilnīgu skaidrību par notikušo, nebija sarežģīts.

Pēc ķildas ar tēvu, kur ievērojamu lomu spēlē arī naudas jautājums, Valters Deriks atstāj tēva namu, lai nekad vairs tur neatgrieztos. Trīs gadus viņš klejo pa Dienvidāfriku, līdz beidzot nokļūst Tanganjikā. Astoņpadsmit mēnešus bauda visas zeltraču grūtības, ziemu un vasaru pavadot audekla teltī. Peļņas tikko pietiek melno strādnieku algošanai un jaunu zirgu iegādei, kas viens pēc otra iet bojā. Kādu dienu viņš iepazīstas ar Džo Klēvi, kas dzīvo tāpat kā viņš. Vēlāk Klēve atzīstas, ka viņu meklē Kapštates policija par sudrablietu zādzību, par ko nevainīgi apcietināts kāds Mainss. Zeltraktuvēs šādu izbēgušu noziedznieku nekad netrūkst, neviens tur nedomā nosodīt viņus.

Kādu dienu abi jaunie paziņas uzduras zelta dzīslai, kas sola lielu bagātību. Bet trīs mēnešus vēlāk viņu cerības jau kļuvušas gluži niecīgas. Skalojumos zelta paliek arvien mazāk un mazāk, viņi jau nolēmuši nojaukt teltis un pārcelt nometni uz citu vietu, kad Valteru Deriku stipri saplosa kāds vecs lauva. Laimīgā kārtā viņš gan paliek dzīvs, tomēr uz visiem laikiem arī klibs. Dīvainākais ir tas, ka viņam nu ir sadragāta tā pati kāja, ar kuru klibo arī viņa tēvs. Lordijs Brauns atrod ievainoto un aiznes viņu uz nometni, bet pēc trim dienām pazūd, paņemdams līdzi arī abu biedru zelta maisiņus. Visus viņu smago pūlu augļus.

Valters Deriks ilgi sagul slims. Viņš murgo. Uzņēmīgais Klēve no dzirdētā uzbur sev pilnīgu ainu par biedra agrāko dzīvi. Slimības laikā Derikam vairākkārt pienāk no teva vēstules. Tas pirms nāves meklēja samierināšanos ar delu. Klēve šīs vēstules piesavinājās, lai vēlāk izmantotu saviem turpmākajiem plāniem.

Kādu nakti, kad Klevem šķiet, ka viņa biedrs vairs nesagaidīs rītu, viņš slepus atstāj nometni, paņemdams līdzi visu, ko vien var panest. Galvenās rūpes viņam sagādā naudas trūkums, bet arī te gadījums nāk palīgā. Kādā vakarā viņš nokļūst svešā zeltraču nometne, kur ierauga pļavā gulošu piedzērušu prospektoru. Tā kā tuvumā neviens nav redzams, tad Klēve rūpīgi pārmeklē aizmigušā kabatas. Viņa pūles bagātīgi atalgojas: prospektors taisni todien pārdevis visu savākto zeltu un saņēmis par to lielu summu skaidrā naudā. Tā nu tagad nokļūst Klēves kabatā. Bet brīdī, kad viņš ar laupījumu dodas projām, piedzērušais pēkšņi atmostas un, saprads notikušo, raida bēglim pakaļ lodi, kas aizlido tam cieši gar galvu. Klēve ari atbild ar šāvienu, un prospektors bez dzīvības sabrūk zemē. Šāvienu iztraucēti, nometnes iedzīvotāji metas zaglim pakaļ, tas tikai ar pūlēm sasniedz mežmalu, kur vajātāju lodes vairs nevar piekļūt. Vairīdamies no gūstītājiem, Klēve ir spiests bēgt atpakaļ uz nometni, kuru nesen atstājis. Kad viņš beidzot sasniedz savu teld, tuvākais gūstītājs atrodas vairs tikai dažus simtus soļu aiz viņa. Valters Deriks sēž gultā pilnīgi apģērbies. Ieraugot biedra šausmās pārvērsto seju, viņš no jauna zaudē samaņu, ko tikai nesen atguvis.

Kad Deriks no jauna atgūst samaņu, viņš guļ kāda cietuma lazaretē, apvainots slepkavībā. Vajātāji atraduši viņu teltī ar revolveri rokā un kabatā noslēptu nolaupīto naudu.

Zvērināto tiesa, kas viņu tiesā kā Klēvi, piespriež tam mūža ieslodzījumu cietumā. Deriks, kas arvien vēl ir slims, tai brīdī arī pats nav pārliecināts, vai drudža murgos tiešām nav pastrādājis noziegumu, kurā viņu apvaino.

Tikai pēc diviem gadiem viņa apziņa pilnīgi noskaidrojas un viņš atgūst spēju sakarīgi domāt. Kādēļ viņu sauc par Klēvi? To viņš driz dabū zināt. Pie apcietināšanas viņš pats bija minējis šo vārdu. Acīmredzot viņš bija saucis biedru, bet no šā brīža visi dēvē viņu šai vārdā. īstais Klēve pa to laiku jau sasniedzis Kapštati, kur viņa pēdas nozudušas.

Ievērojot Derika labo uzvedību, cietuma administrācija viņam atļauj lasīt avīzes, kur tas kādu dienu izlasa ziņu par sava tēva nāvi. Avīze arī ziņo, ka Anglijā ieradies mirušā dēls Valters Deriks, lai saņemtu tēva atstāto mantojumu. Laikrakstā ievietota ari "dēla" ģīmetne. Tikai tagad Deriks izprot visu notikušo. Bet ko gan viņš var darīt? Viņš atrodas cietumā, viņam nav nekādu iespēju likumīgā ceļā pierādīt savu nevainību. Viņš mēģina griezties pie cietuma ārsta un garīdznieka, bet tie tikai pasmejas par viņa stāstu, jo uzskata to par vājprātīga cilvēka iedomām.

Trīs mēnešus ieslodzītais meklē izeju no sava stāvokļa, līdz beidzot kādā vētrainā naktī aizbēg. Galīgi novārdzis, viņš pēc pieciem mēnešiem sasniedz Kapštati, kur nemaņā sabrūk uz kāda nama kāpnēm. Liktenis ir lēmis, ka šis nams pieder cilvēkam, kurš vienīgais spēj novērst viņam nodarīto pārestību.

Viņu atrod Mērija Dana, kas iepriekš strādājusi par slimnieku kopēju slimnīcā, bet pēc tēva vēlēšanās izstājusies no dienesta, lai palīdzētu tam vadīt plašo firmu.

Henrijs Deviljērs kādreiz bijis pazīstams kā nopelniem bagāts kriminālpolicijas inspektors, bet jau kopš vairākiem gadiem nodibinājis savu privātdetektīvu biroju. Tas darbojas loti sekmīgi.

Deviljērs grib ataicināt slimnieku auto un nogādāt nemaņā gulošo Deriku lazaretē, bet, paklausot Mērijas lūgumam, beidzot atļauj ienest to savā namā, kur Mērija tūliņ uzņemas viņa kopšanu.

Paiet četras dienas, kamēr slimais beidzot tiktāl atspirgst, ka var izstāstīt glābējiem savu ciešanu stāstu. Viņš atrod dzirdīgas ausis, tūliņ tiek nolemts darīt visu viņa glābšanai. Ir tikai viens līdzeklis, kā pierādīt viņa īsto personību: nepieciešams atrast sarkano albumu, kur ir Valtera Derika pirkstu nospiedumi. Ja neīstais Deriks pirmais atradīs vietu, kur grāmata noglabāta — visas pūles veltas. Henrijs Deviljērs ilgi apsver visas iespējas, līdz beidzot pieņem galīgo lēmumu.

Kādu vakaru viņš nosēžas līdzās slimnieka gultai.

— Es gribu mēģināt, — viņš saka. — Šī lieta man maksās piecus tūkstošus mārciņu, varbūt mēs visi pat nokļūsim cietumā. Bet gadījumā, ja mums izdosies, mans honorārs būs piecdesmit tūstoši mārciņu. Ja ne — tas jums nemaksās ne pensa.

Ar to līgums noslēgts. Viņi visi kopā ierodas Anglijā, kur pēc

Mērijas padoma sarīko maskarādi ar slimo misteru Kornfordu. Dienai, kas ir gadu jaunāka par Mēriju, jāuzņemas vecākās māsas līdzinieces loma.

—   Viņa bija mans mūžīgais "alibi", — Mērija skaidroja. — Ik reizi, kad man nācās ierasties Londonā, es jau iepriekš parūpējos, lai kāds viņu redzētu piecpadsmit jūdzes tālāk. Nabaga Džena! Cik loti viņa ienīda šo līdzinieces lomu! Būdama jau no dabas bailule, viņa vēl vairāk visu sarežģīja, iemīlēdamās Tomā. Jā, tas bija viņas gredzens, ko tu redzēji manā pirkstā, Dik. Nu arī nabaga lords sapratīs, kādēļ viņa līgava dienās bija tik salta, bet naktīs tik mīla pret viņu. Nabaga zēns, viņam dažreiz nācās krietni ciest!

Viņa iesmējās un ciešāk piespiedās Dika rokai. Pēc brīža viņa turpināja:

—   Laiks, kad Lavinskim radās pirmās aizdomas par mums, man nav noteikti zināms. Varbūt viņš tomēr bija pazinis Valteru Deriku slimnieka krēslā? Varbūt Lordijs Brauns pievērsis tam viņa uzmanību?

—   Vai tu biji tā, kas atrada Lordiju Braunu? — Diks jautāja.

—  Jā, viņš gulēja uz miršanu Derika namā. Mēs pielikām visas pūles, lai viņu glābtu. Protams, viņš tūdaļ pazina mani un lūdza nosūtīt viņa sievai uz Kapštati naudu, kas atradās viņa kabatā. Viņš tomēr atteicās nosaukt vārdā cilvēku, kas viņu nošāva — varbūt mirstot viņš negribēja kļūt par nodevēju? Cik no viņa vārdiem nopratu, tad viņa un slepkavas starpā notikusi ķilda. Acīmredzot Brauns bija ielauzies namā, lai izspiestu no Lavinska naudu, piedraudot atklāt viņa noslēpumu. Bet kad tu sāki izprast mūsu spēles būtību, Dik?

—   Pirmās aizdomas man radās, redzot Lavinska pārsteigumu, kad pateicu tam, ka vecais Deriks klibojis. Arī par sava tēva slepeno laulību viņš neko nezināja. Savas pamātes vārdu — mis Konstebla — viņš izlasīja uz gleznas Toma ēdamistabā, kur nouka mūsu saruna.

—    Kas ar viņu nodks? — Mērija pēc īsas pauzes jautāja.

Diks paraustīja plecus.

—  Tas ir grūd pasakāms, — viņš atbildēja. — Ir gandrīz neiespējami viņam ko inkriminēt. Virsprokurors atsakās uzturēt apsūdzību slepkavībā, jo netic viņa notiesāšanai. Tādā gadījumā nāktos viņu atbrīvot, bet to mēs negribam pieļaut. Kā liekas, nāksies apmierināties ar mūža cietumsodu.

Mērija sarāvās.

— Visu savu līdzšinējo mūžu es esmu dzīvojusi noziedznieku atmosfērā, — viņa sūdzējās, — un arī turpmāk paredzams tas pats… Ak, jā, lai neaizmirstas: tu tik skaisti runāji par divām kāzām vienā dienā. Bet iedomājies: Toms ar rokām un kājām ir pret tavu plānu! Viņam ir nāvīgas bailes, ka vēl altāra priekšā varētu mūs samainīt!

Beigas

Noslēpumaina sieva

1

Džons Scndss bija viens no cilvēkiem, kas cieši un nešaubīgi tic savai laimei. Tieksme uz noteiktu un loģisku domāšanu tomēr netraucēja viņu jau kopš agras jaunības izraudzīties Bellatriku — vienu no Oriona zvaigznāja zvaigznēm — par savu aizstāvi un aizgādni.

Tovakar, kad viņš, sēdēdams pie auto stūres, nobrauca no Vaitkroshilas un, cītīgi bremzēdams, laimīgi atstāja aiz sevis nepatīkamo ceļa līkumu, neviena no Oriona zvaigznēm nebija redzama. Iemesls — smagie, zemie mākoņi, kas aizsedza debesis un jau trīs dienas slacīja zemi ar vienmuļu, nepārtrauktu lietu. Izbraucis uz taisna ceļa, viņš paātrināja gaitu. Riteņi šļakstēdami grima mālainajā zemē, izsvaidīdami uz visām pusēm šķidrus dubļus. Caur lietus lāsēm pārklāto stiklu bija grūti saskatīt apkārtni. Nelūkojoties uz savu fatālismu, Džons Sendss saprata, ka uzmanība nekad nav par ļaunu. Viņš zināja, ka tālāk ceļš slīpi ved lejup uz upīti un ka šādā velnišķīgā laikā viegli var lauzt kaklu. Tomēr ciešā paļāvība uz Bellatrika brīnišķīgo spēku Jāva viņam arī šajā bīstamajā vietā turpināt braukt ar nesamazinātu ātrumu. Viņš mīlēja pārbaudīt likteni un deši tādēļ ari izvēlējās šo bīstamo ceļu.

Neparastā apkārtne atstāja uz Džonu dīvainu iespaidu. Galvā viņam šaudījās visnegaidītākās domas. Kas notiktu, ja viņš tieši tagad sadktu viņu? Protams, tas ir maz ticams, bet kādi brīnumi gan nenodek pasaulē? Klaji sakot, viņš izvēlējās šo ceļu ar zināmu nolūku. Viss taču var gadīties! Pieietu viņai klāt un sacītu: "Es jūs pazīstu. Sekojiet man. Es ņemšu jūs līdzi uz Londonu."

Pretēji saprāta balsij viņš iedomājās to bālu, nobijušos, ar plaši ieplestām acīm, kurās cerība cīnās ar šausmām. Protams, viņa varēja būt arī resna, ar sarkaniem vaigiem un neveiklām kustībām, .bet tādām sievietēm nekad nebija vietas Džona Sendsa sapņos.

Džona domu gaitu negaidot pārtrauca kāds mazs, nepatīkams gadījums. Benzīns bākā izbeidzās, un mašīna apstājās. Ar skābu seju viņš izlīda no sava ērtā sēdekļa, kur bija pasargāts no visām ārējām nepatikšanām. Izņēmis no bagāžas kastes kannu ar benzīnu, no jauna piepildīja bāku. Lietus turpināja līt, un dažās minūtēs Džons bija samircis līdz ādai. Ielīdis atpakaļ mašīnā, viņš devās tālāk lielā Ziemeļu ceļa virzienā. Motora vienmuļais troksnis un prožektoru gaisma, kas kā blāvi plankumi slīdēja pa priekšu mašīnai, palīdzēja Džonam atgriezties pie nejauši pārtrūkušajām pārdomām. Un ja nu viņš tiešām atrastu viņu — pilnīgi nomocījušos guļam ceļmalā? Viņš izkāptu no mašīnas, saņemtu viņu aiz rokas un aizvestu drošā vietā. Viņa atvērtu acis un šausmās palūkotos visapkārt…

Strauji bremzēdams, viņš apturēja mašīnu. Sirds sāka stipri pukstēt.

Kaut kāda pārdabīga nojauta lika Džonam Sendsam saskatīt kāda koka ēnā sievietes stāvu. Viņas tumšais apģērbs gandrīz saplūda ar koka salīkušo stumbru, kam tā bija piespiedusies.

Nerunājis ar to vēl ne vārda, viņš jau zināja, ka tā ir viņa. Džons drīzāk nojauta, nekā saskatīja viņas sejas neparasto skaistumu. Sievietei nebija ne mēteļa, ne lietussarga. Apģērbs bija galīgi samircis, bet salmu platmale pilnīgi zaudējusi savu sākotnējo veidu. Rokās sievietei bija melni, dubļiem notašķīti cimdi.

Viņa stāvēja nekustēdamās. Stāvs ar atpakaļ atmesto galvu Džonam izlikās loti glīts un slaiks. Neraugoties uz tumsu, Džons redzēja, kā viņas acīs iemirdzējās izbailes un naids. Viņas lūpas raustījās, savilkdamas muti nedabiskā smaidā. Džonam šķita, ka viņa grib ko teikt, bet viņš tomēr neuztvēra ne skaņas. Džons stāvēja, turēdams platmali rokā. Sapņa negaidītā pārvēršanās īstenībā viņu bija izsitusi no sliedēm. Skaistie vārdi, ko viņš bija sadomājis šim gadījumam, pēkšņi bija izgaisuši no atmiņas.

"Man šķiet, ka es jūs pazīstu," viņš sacīja. "Esmu par jums dzirdējis," viņš piebilda, nenoteikti pamādams uz ciema pusi.

Viņa nevērīgi lūkojās apkārt, it kā meklētu izdevību bēgšanai.

"Nenāciet man klāt," viņa murmināja, izstiepusi rokas. "Dieva dēl, nepieskarieties man! Es labāk nomiršu, bet neiešu atpakaļ!"

Nepiegriezdams vērību sievietes vārdiem, Džons mierinoši uzlika roku viņai uz pleca.

"Mazā restorāna viesmīlis man stāstīja par jums," viņš mierīgi sacīja. "Es jau visu zinu, vai arī — ja jums tā patīk labāk — neko nezinu!" viņš noteikti piebilda. "Jums nekas nav jāstāsta par sevi, saprotat? Es neko negribu zināt!"

Viņas skatā jaudās neuzticība.

"Ko jūs domājat darīt?" viņa čukstēja.

"Jūs iekāpsiet manā mašīnā, un pēc piecām minūtēm mēs jau būsim uz Ziemeļu ceļa. Es nogādāšu jūs Londonā. Vai zināt? Man ir mazs namiņš Čārlzstrītā!" viņš negaidot nobeidza.

Sieviete vilcinājās.

"Vai jūs zināt?.." viņa iesāka.

"Es zinu visu, kas man jāzina," Džons viņu pārtrauca. "Un vairāk es neko negribu zināt!"

Viņa pamāja ar galvu un atgāja no koka. Tagad Džons varēja visu skaidri saskatīt. Redzot viņas dubļiem aplipušās kurpes un veco, samirkušo apģērbu, Džona krūtīs pamodās žēlums.

"Sēdieties aizmugures sēdeklī," viņš nokomandēja un negaidot piebilda: "Vai zināt, es priecājos, ka jūs esat tik glīta!"

Viņa pasmaidīja, bet jau nākamajā acumirklī seja atkal pieņēma agrāko izteiksmi.

Dažas minūtes vēlāk Džons Sendss jau bija sasniedzis lielo Ziemeļu ceļu. Šoreiz viņam vairs nevajadzēja fantazēt. Viņu nodarbināja īstenība, kurā bija pārvērtušies sapņi. Braucot gar dāmu apģērbu tirgotavām, viņš uz mirkli samazināja ātrumu, bet tad apdomājās un turpināja ceļu.

Londonu ietina bieza migla, kad Džons Sendss piebrauca pie sava nama Čārlzstrītā.

"Pagaidām vēl nekāpiet ārā," viņš īsi noteica. Neraugodes uz ticību Bellatrikam, viņš šoreiz nolēma būt uzmanīgs un, tikai atslēdzis nama durvis, viņš palīdzēja savai ceļabiedrei izkāpt.

Priekšnamā, kur viņi iegāja, visas sienas bija segtas spoguļiem. Džons rūpīgi aizslēdza durvis. Tad, atvēris citas, iebīdīja pa tām savu neparasto viešņu. Lielā istaba, kurā viņi nu atradās, bija tikai vāji apgaismota, bet noslēpumainā krēsla piešķīra tai sevišķu mājību. Pie pretējās sienas bija redzami daži pakāpieni, kas veda kaut kur augšā. Džons pagrieza slēdzi, un spilgtā gaisma viņa pavadoni pirmajā acumirkli apžilbināja. Tikai tagad viņa varēja tuvāk aplūkot istabu, kuras iekārta neapšaubāmi liecināja, ka tās saimnieks ir vecpuisis, bet viņam netrūkst gaumes.

Džons vērīgi aplūkoja viešņu.

"Neraugoties uz jūsu tualetes bēdīgo stāvokli, jūs tomēr izskatāties burvīga," viņš piezīmēja. "Neticu, vai visā Londonā atrastos sieviete, kas varētu jūs pārspēt! Bet— ko lai iesāku ar jūsu garderobi, mīlā?"

Viņa nevarīgi palūkojās Džonā.

"Es gribēju pa ceļam apstāties pie apģērbu veikala, bet tas būtu bīstami. Jāizdomā kas cits."

Viņš pamāja ar galvu, uzaicinādams sekot. Viņi uzkāpa augšā pa grīdsegām izklātām kāpnēm.

"Pagaidām varu piedāvāt jums vienīgi pidžamu un savus vecos rītasvārkus," Džons sacīja. "Līdz rītam jūs ar to iztiksiet. Londonā netrūkst dāmu apģērbu veikalu, un rīt jums būs viss, kas vajadzīgs."

Viņas skatienā joprojām vēl atspoguļojās pilnīga nesaprašana. Beidzot viņa vairs nenocietās.

"Kādēļ jūs visu to darāt? Manis dēl?" viņa jautāja.

Šis jautājums samulsināja Džonu.

Un ja nu viņš ir kļūdījies? Ja atbraucēja nemaz nav tā sieviete, par kuru viņš to noturējis?

"Parādiet savu roku," viņš sacīja.

Viņa ar pūlēm novilka slapjos cimdus. Džons saņēma viņas roku un sāka to vērīgi aplūkot. Sarkana, tulznām pārklāta, apdrupušiem nagiem, tā nemaz nepiederējās jaunās sievietes skaistajam augumam. Džons apmierināts pasmaidīja.

"Paldies Dievam, viss kārtībā," viņš nomurmināja. "Jūs, liekas, man ko jautājāt?"

"Es jautāju, kā saprast jūsu rūpes par mani?"

Viņš paraustīja plecus.

"Jūs taču pati saprotat, dārgā, ka esmu izdarījis jums diezgan lielu pakalpojumu. Es jūs vēl maz pazīstu, tomēr ceru, ka arī jūs neatsacīsieties izdarīt kaut ko manis labā. Kā atmaksu par jūsu drošību un mieru. Varat būt pārliecināta, ka neprasīšu neko tādu, kam nevarētu piekrist ikviena sevi cienoša sieviete."

Viņa pasmaidīja.

''Pašreiz man būtu grūd no kaut kā atteikties," viņa padevīgi sacīja. "Kā lai jūs atrodu, ja jūs man kļūsit vajadzīgs?"

"Es būšu lejā," viņš atbildēja. "Šajā namā esmu pilnīgi viens. Tūdaļ piezvanīšu pa telefonu uz garāžu, lai šoferis novāc mašīnu. Pec tam paēdīsim vakariņas un izrunāsimies vaļsirdīgi."

"Varbūt jūs jau zināt, kas es esmu?" viņa jautāja.

"Nezinu un arī negribu zināt," viņš noteikti atbildēja. "Pasakiet man tikai savu vārdu." /

"Mani sauc par Margaritu."

"Lieliski. Man jūs būsiet Margarita Smita," Džons jautri sacīja. "Šo vārdu turklāt nav grūti atcerēties."

2

Džons Sendss nokāpa lejā. Neraugoties uz aukstasinību, neparastais gadījums bija izsitis viņu no dvēseles līdzsvara. Viņš bija nemierā ar sevi. Pēdējās stundas laikā notikušais nesaskanēja ar viņa iepriekšējiem plāniem.

Aiz loga ierūcās motors. Kad viņš pavēra loga aizkaru, auto jau bija pazudis. Istabas stūrī jau stāvēja uzklāts galds. Viņam atlika tikai ieslēgt elektrisko kafijas kannu. Durvis atvērās, un ienāca Margarita. Viņas kustībās vairs nebija ne mulsuma, ne baiļu. Sievietes cēlais izskats pārsteidza Džonu. Neparastais apģērbs nedarīja viņu smieklīgu.

Viņa nosēdās un izstiepa rokas pret elektrisko radiatoru.

"Kādas šausmīgas rokas, vai nav tiesa?" viņa smaidīdama sacīja. "Jā, pēdējos gadus esmu pavadījusi tādos apstākļos, kad nav laika domāt par savu ārieni. Vai nevaru jums palīdzēt uzvārīt kafiju? Cik sen neesmu to darījusi!"

"Nē, to es izdarīšu pats," viņš smaidīdams atbildēja. "Jums krietni jāsasildās."

Stiprs vēja grūdiens satricināja namu. Margarita ieklausījās.

"Cik briesmīgi gaudo vējš," viņa tikko sadzirdami izdvesa. "Es tagad negribētu būt tur, kur jūs mani atradāt."

Džons domāja par ko citu un acīmredzot nebija dzirdējis viņas pēdējos vārdus.

. Viņa sāka to vērīgi aplūkot. Vīrieša kustībās bija daudz sievišķīguma. Arī rokas viņam bija neparasti skaistas un maigas.

Vakariņas pagāja patīkami. Abi jutās mājīgi un nepiespiesti. Vīns, ko Džons lietoja visai atturīgi, bija izmeklēts un dārgs. Liķiera vietā viņš piedāvāja viešņai brendiju. Kad vakariņas bija paēstas, viņš piebīdīja Margaritai atzveltnes krēslu, bet pats nosēdās pretī.

"Margarita Smita," viņš iesāka, "vai varbūt jūs atļausiet man saukt jūs vienkārši par Margaritu? Es būšu pilnīgi atklāts pret jums, jo esmu pārliecināts, ka jūs mani nenodosiet. Par jums man zināmi tikai divi fakti. Pirmais— jūs vēl šorīt bijāt Ailesbergas cietuma ieslodzīto vidū. Kāds noziegums jūs turp novedis — tas man vēl nav zināms. Jūs nosēdējāt cietumā trīs gadus, un jums vēl bija jāpavada tur septiņpadsmit gadu. Tātad, pirmkārt, jūs esat izbēgusi noziedzniece, un, otrkārt, jums draud septiņpadsmit gadu ilgs ieslodzījums. Ja es nebūtu jūs nejauši saticis un izglābis, jūs jau tagad varbūt sēdētu Ailesbergas cietumā un gaidītu jaunu spriedumu. Vai nav tiesa?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Es dzirdēju par jums Ailesbergā, kur apstājos paēst brokasds," viņš turpināja. "Restorāna viesmīlis man pastāstīja, ka šorīt aizbēgusi kāda notiesātā. Kas jūs tāda, kā jūs sauc un ko esat noziegusies— to viņš nezināja un arī nevarēja zināt, jo oficiālajā paziņojumā šis ziņas nebija ievietotas."

"Es neesmu vainīga noziegumā, par ko mani notiesāja," Margarita klusu sacīja.

"Man loti nepatīkami to dzirdēt," Džons piezīmēja. "Mans plāns dibinājās tieši uz to, ka jūs esat vainīga."

Margarita viņu uzlūkoja, un Džons pārsteigts ieraudzīja viņas sejā tikko manāmu smaidu.

"Es tomēr esmu pārliecināts, ka jūs esat vainīga," viņš sacīja. "Es neticu tiesas kļūdām — tās ir izdomājuši tikai dzejnieki. Bet atgriezīsimies pie lietas. Man vajadzīga tāda cilvēka palīdzība, kam ir noziedzīgas tieksmes. Noziedznieka prāts ir loti ass un atjautīgs. Nebīstieties: es neprasu no jums nekā briesmīga. Man tikai vajadzlga fiktīva persona kāda akta noslēgšanai vienā no Anglijas valsts iestādēm un šīs personas paraksts. Man šķiet, ka jūs neiebilstu salaulāties, saucoties savā īstajā vārdā."

"Salaulāties?" viņa izbrīnā jautāja.

"Jā, salaulāties," Džons mierīgi atkārtoja. 'Ticiet man, ar to jūs tikai iegūtu."

"Vai jūs pats gribat mani apprecēt?" viņa jautāja, cieši lūkodamās vīrietim sejā.

"Es gribu izprecināt jūs Markusam Lemānam."

Viņas skatā atspoguļojās pilnīga neizpratne.

"Lemānam?" viņa atkārtoja. "Jūs gribat izprecināt mani amerikāņu miljonāram, naftas karalim?"

Džons pamāja ar galvu.

"Jā, Markuss Lemāns ir amerikāņu miljonārs un naftas karalis," viņš sacīja. "Bet pagaidām atliksim šo jautājumu. Pats galvenais ir tas, ka Markuss Lemāns ir mans draugs. Esmu vienīgais viņam tuvais cilvēks ne vien Eiropā, bet ari Amerikā. Bet arī par to pagaidām nerunāsim. Jūs apprecēsities ar Markusu Lemānu pēc sevišķas licences Grideilas dzimtsarakstu nodaļā nākamo pirmdien."

Viņa atmeta galvu un sāka smieties.

"Jūs visu esat tik lieliski nolēmis, nemaz neapspriedies ar mani!"

"Diemžēl," viņš nopietni atbildēja, "man nebija iespējams pārrunāt ar jums šo lietu agrāk."

"Tas ir tik jocīgi. Un kopš kura laika jūs esat izvēlējies mani?"

"Kopš tā mirkļa, kad šovakar nejauši atradu jūs ceļmalā. Līdz pat šai dienai Markusa Lemāna līgava bija tikai manas bagātās fantāzijas auglis. Taisnību sakot, es pat necerēju sadkt sievieti, kas kaut mazliet atbilstu manis iedomātajam tēlam. Jūs man atsūtīja mana zvaigzne. Vai jums ir kas zināms par Bellatriku? Nē? Nekad neesat mācījusies astronomiju? Redziet, es vienmēr esmu paļāvies savai zvaigznei, un nu brīnums ir noticis, jā, brīnums."

"Bet jūs aizmirstat, ka es varu ari nepieņemt jūsu priekšlikumu," Margarita iebilda.

Džons Sendss iesmējās.

"Tādā gadījumā es jūs palūgtu apģērbt atkal slapjās drēbes un sēsties manā mašīnā, lai varu nogādāt jūs atpakaļ vietā, kur jūs uzņēmu. Protams, tas izklausās loti ciniski, bet es tiešām neesmu tik ļauns, kā jums varbūt šķiet. Es nekad neķertos pie šādiem līdzekļiem, bet nu citādi nevaru. Ārkārtīgā mīlestība pret Markusu Lemānu mani uz to spiež. Viņā ir kaut kas, kas mani saista pie viņa." Pie šiem vārdiem Džona sejā parādījās dīvaina izteiksme.

"Labi, neķildosimies par to," Margarita sacīja. "Es neesmu tāda muļķe, lai atteiktos no jūsu priekšlikuma, kaut gan otrās laulības izredzes man nebūt nav patīkamas."

"Tātad jūs jau reiz bijāt precējusies?" Džons norūpējies jautāja. "Ceru, ka tagad jūs tomēr esat brīva?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Būtu loti nepatīkami, ja jums būtu vīrs," viņš nomurmināja, "ļoti nepatīkami."

"Ko jūs domājat darīt tālāk?"

"Es dotu jums padomu iet gulēt."

"Un tālāk?"

"Rīt no rīta atnāks apteksne. Es pateikšu viņai, ka jūs esat mana māsa, kas negaidot atbraukusi pie manis un ceļā nozaudējusi savu bagāžu. Es aizsūtīšu viņu nopirkt visu nepieciešamo. Man liekas, ka tā būs visdrošāk. Savas drēbes jūs varat izžaut savā istabā. Ceru, ka uz tām nav cietuma zīmogu?"

Viņa pakratīja galvu.

"Šīs drēbes pieder mūsu cietuma ārstei. Man izdevās tās nozagt. Es aizbēgu caur viņas dzīvokli agrā rītā."

"Lieliski," Džons sacīja, "ļoti labi."

Margarita piecēlās.

"Man liekas, ka jūs vēl daudz ko noklusējāt," viņa piezīmēja.

"Pats par sevi saprotams," viņš atbildēja. "Jūs vēl neesat pietiekami sagatavota, lai varētu saprast visu, ko man agri vai vēlu nāksies jums pastāstīt."

Viņa jau bija uz kāpnēm, kad Džons uzsauca:

"Šonakt es negulēšu mājās, bet rīt jau agri būšu šeit! Ceru, ka jūs neatstāsiet mani, izmantodama manu prombūtni?" viņš jokodams piebilda.

Viņa iesmējās.

"Nebīstieties," viņa jautri sacīja. "Es neesmu radusi iziet šādā laikā no mājām bez pavadoņa."

"Jūs mani sajūsmināt ar savu prātlgumu. Jūs esat dzimusi zem laimīgas zvaigznes. Par to jums derētu padomāt."

Margarita iegāja savā istabā un nosēdās uz gultas malas, pūlēdamās sakārtot domas. Brīdi viņa vēl dzirdēja lejā Džona solus. Tad noklaudzēja ārdurvis, un viss apklusa. Viņa izģērbās un ar laimīgu smaidu atlaidās gultā. Patīkama brīvības un miera apziņa lika viņai aizmirst nesenās pagātnes smagos pārdzīvojumus. Viņa acumirklī aizmiga. Kad tā otrā rītā atvēra acis, viņai likās, ka ir gulējusi tikai dažas minūtes.

3

Nepiegriezdams vērību lietum, Džons Sendss soļoja Berklejskvēra virzienā. Viņa galamērķis bija Devisstrīta, neliela tirdzniecības iela, kur Markuss Lemāns īrēja nelielu namiņu. Apakšējo stāvu viņš bija izīrējis kādam tirgotājam, bet augšējo apdzīvoja pats kopā ar krustmeitu. Viņš bija pazīstams ar ārkārtīgi vienkāršo dzīves veidu. Acīmredzot, viņš bija pilnīgi apmierināts ar savu namiņu, jo dzīvoja tur jau piecus gadus.

Džonam Sendsam kā Lemāna tuvam draugam, bija pašam sava ārdurvju atslēga. Kad viņš iegāja, Markuss Lemāns gulēja uz dīvāna, kura viens gals bija cieši piebīdīts pie loga. Līdzās dīvānam atradās apaļš galdiņš. Maza, vāja. spuldzīte apgaismoja tikai šo istabas dalu. Kamīnā raustījās dziestoša uguntiņa. Džonam ienākot, Lemāns novērsa acis no loga un lēnām piecēlās. Tas bija garš un neparasti kalsns cilvēks. Vecmodīgie, melnie svārki nokarājās kā uz mieta uzmaukti. Tievais kakls smieklīgi rēgojās no stāvās apkaklītes, kas droši varēja būt par četriem numuriem mazāka. Viss liecināja, ka viņš veltīja maz vērības savai ārienei. Bārda nebija skūta jau vairākas dienas, un asi sari pārklāja viņa dzelteno, izžuvušo seju. Krekla aproces, neraugoties uz vecumu, tomēr nevainojami spodras. Lielie, vairākās vietās salāpītie zābaki pārsteidza ar savu spīdumu. Katru rītu Markuss Lemāns pats tīrīja savus apavus. Smaga zelta pulksteņsaite stiepās no vienas vestes kabatas līdz otrai. Līdzās viņa sešarpus pēdas garajam augumam Džons Sendss izskatījās pavisam mazs.

Vecis ar galvas pamājienu norādīja uz bufeti, kur stāvēja divas mazas glāzītes ar vecu, dzirkstošu brendiju. Džons pasniedza vienu Lemānam, bet otru izdzēra pats. Šī ceremonija neiztrūkstoši atkārtojās katrā Džona vizīte.

"Jūs esat nokavējies par veselām desmit minūtēm," vecis sacīja, noslaucīdams lūpas. "Atnesiet kārtis."

Pagriezis elektrības slēdzi, Džons izgāja otrā istabā un ienesa no turienes kārtis un tāfeli pierakstīšanai.

"Ko jūs ar tādu interesi vērojat pa logu?" viqš jautāja. "Šādā laikā nekā nevar saredzēt."

"Es novēroju kādas avīzes korespondentu, kas dzīvo pretējā namā."

"Korespondentu?" Džons izbrīnā atkārtoja.

Lemāns pasmaidīja.

"Viņš tikai nesen tur apmetās. Tas ir viens no Holanda Brauna aģentiem, kādas Ņujorkas avīzes līdzstrādnieks."

"Kā jūs to zināt?" Džons jautāja.

"Loti vienkārši," Lemāns atbildēja. "Viņš pats šodien bija mani intervēt— kad es domājot doties atpakaļ uz Ņujorku? Vai esot taisnība, ka es esot bijis precējies, un tā tālāk."

Vecais vīrs iesmējās.

"Acīmredzot šādas ziņas visvairāk interesē Amerikas publiku," Džons piezīmēja, jaukdams kārtis.

"Un jums laikam šķiet, ka šīs ziņas nav interesantas?" Lemāns uztraucās. "Vai jūs maz zināt, cik Holandam Braunam izmaksā šis subjekts, kuru viņš šeit tur vienīgi manis dēl? Vai jūs art zināt, ka es esmu lielākā sensācija visā Amerikā?"

"Vai tiešām viņš tur īpašu korespondentu jūsu dēl?" Džons turpināja izjautāt.

Viņš juta, ka sāk zaudēt parasto toni, un tas viņu kaitināja.

"Stāsta, ka viņš ar pirmo tvaikoni dodoties atpakaļ uz Ņujorku un vedot sev līdzi veselu kaudzi jaunu ziņu par mani," Lemāns lepni piebilda.

"Kur tad viņš tās dabūjis?"

"Dažas ziņas es pats esmu viņam sniedzis. Bez tam art Feta droši vien piestāstījusi tam pilnu galvu."

"Feta?" Sendss jautāja, saraukdams uzacis. "Vai tad dešām jūs ļaujat savai krustmeitai pīties ar šādiem ļaudīm?"

"Kādēļ gan ne? Vai tad viņa labāka? Viņš vismaz nopelna savus piecdesmit dolārus nedēļā, bet viņai nav pat to un nekad arī nebūs."

Viņi sāka spēlēt. Markuss Lemāns nevarēja bez piketa dzīvot. Kaislība pret šo spēli zināmā mērā arī izskaidroja abu draudzību.

"Kur Feta?" Džons iejautājās, jaukdams kārtis otrai partijai.

"Viņa sēž savā istabā un nodarbojas ar prāta attīstīšanu," vecis norūca.

"Šai meitenei tiešām nav dzīves, īsta elle," Džons piezīmēja.

Lemāns greizi pasmaidīja.

"Nelaime tur, ka viņa grib kalnus stumt," viņš dusmīgi sacīja. "Un neaizmirstiet, Sends, ka viņai ir cerība uz maniem miljoniem. Droši vien viņa domā, ka es pavisam drīz izdzīvošos no prāta."

Pie durvīm pieklauvēja.

"Iekšā!" Lemāns norūca.

Istabā ienāca jauna meitene.

Džons piecēlās un sniedza viņai roku.

"Sveika, mis Lcmāna!" viņš sacīja. "Jau veselu nedēlu neesmu jūs redzējis!"

Džons bija redzami iejūsmināts par Fctas lielajām, pelēkajām acīm un glīto sejiņu. Viņas lepnais, neatkarīgais raksturs un sievišķība, kāda vien iespējama viņas gados, sajūsmināja.

Iespaids, kādu jaunās meitenes parādīšanās atstāja arī uz veco Lcmānu, nebūt nepārsteidza Džonu. Markuss Lemāns uzreiz kļuva drūmāks par nakti.

"Ko tev vajag?" viņš sausi jautāja.

Vecā rupjais tonis meiteni nepārsteidza.

"Ienācu apvaicāties, vai jums ko nevajag," viņa mierīgi jautāja.

"Man nekā no tevis nevajag," Lemāns skarbi atbildēja. "Ej labāk gulēt— tas ir pats patīkamākais, ko tu manis labā vari izdarīt! Man nemaz nav vajadzīga uzmanība, kādu tu gribi parādīt savam mirstošam krusttēvam."

Viņa mazliet paraustīja plecus un, pamājusi Džonam, izgāja no istabas:

"Kādēļ jūs viņu turat pie sevis, ja jau dk ļoti neieredzat?" Džons jautāja.

"Jums gar to nav daļas!" vecis atcirta.

"Mani pārsteidz tas," Džons turpināja, "ka viņa tik mierīgi panes jūsu nepelnītos uzbrukumus."

"Tas ir viņas pienākums," Lemāns atbildēja. "Kas gan dod iespēju dzīvot viņas mātei? Un, galu galā, kas notiktu ar viņu pašu, ja manis nebūtu?"

"Vienalga — agri vai vēlu, bet viņa tikpat dabūs jūsu naudiņu," Džons pasmaidīja.

"Lai mana nauda tiktu viņas pustrakajai mātei? Tas nekad nenotiks! Labāk cs apprecos! Viņa to labi zina." Viņš ciniski iesmējās. "Es jau stāstīju viņai, ka esmu nodomājis precēties."

"Kā redzu, jūs bieži runājat par šo jautājumu," Džons piezīmēja.

Brīdi viņi spēlēja klusēdami.

"Vai atnesāt man avīzi?" Lemāns beidzot ierunājās.

"Man ir šāvakara avīze," Džons atbildēja.

"Dodiet man to!"

Džons izgāja priekšnamā, kur bija atstājis mēteli un pēc brīža atgriezās ar avīzi rokā. Vecis to satvēra un sāka ātri šķirstīt. Beidzot viņš atrada to, ko viņam vajadzēja.

"Lieliski!" viņš sacīja. ""Meksikas sabiedrības" akcijas kāpj! Vēl pirmdien es tās nopirku par simts tūkstošiem."

Džons iesmējās.

"Kāda velna pēc jūs smejaties?" Lemāns viņam uzkliedza.

"Tas mani uzjautrina — un tikai," Džons paskaidroja. "Jūs izšķiežat visus savus spēkus, lai nopelnītu naudu, kuras jums jau tā ir vairāk nekā piedekami. Bet kāds jums no tā labums? Nekāda!"

"Kā jūs to zināt?" Markuss Lemāns jautāja. "Vai jūs maz varat saprast, ka simtkārt patīkamāk ir atņemt naudu citam, nekā iegūt to pašam? Bet tas vēl nav viss! Vislielākā bauda, kādu sagādā ikviena ciņa, ir uzvara pār ienaidnieku."

"Un kas tad ir jūsu ienaidnieki?" Džons ieinteresēts jautāja.

"Visi pārējie," Lemāns atbildēja, nenoteikd pamādams ar roku, "visi tie, kas grib mani izkonkurēt manā nozarē."

Viņi izspēlēja trīs partijas. Vecis bija vinnējis. Viņš piegāja pie bufetes un ielēja sev glāzi sodas ūdens.

Sendss labsirdīgi iesmējās.

"Es tikai nevaru saprast, ar ko esmu izpelnījies jūsu draudzību?" viņš sacīja. "Acīmredzot manī jūs esat atradis īpašību, kas jūs sevišķi interese?"

"Pilnīgi pareizi," vecis apstiprināja.

Sendss ielūkojās viņam acīs.

"Varbūt tādel, ka nekad neesmu mēģinājis piekļūt jūsu naudas makam, Lemān?" viņš jautāja.

"Ne. Bet tas vēl nenozīmē, ka jūs negribat to darīt," Lemāns atbildēja. "Es vēl līdz pat šim laikam neesmu jūs pilnīgi izpratis, — un tieši tas mani interesē."

Abi sāka smieties.

"Kādēļ jūs neprecaties?" Džons negaidot iejautājās.

Lemāns uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.

"Vai tad jums ir māsa, kuru jūs gribētu man izprecināt?" viņš jautāja. "Varbūt tur slēpjas jūsu spēles saturs?"

"Nē, diemžēl man nav māsas, ar kuru es varētu jūs saprecināt," Džons nevērīgā balsī atbildēja. "Bet man liekas, ka laulības dzīve varētu mazināt jūsu naidu pret visu pasauli. Jūs tik bieži atkārtojat, ka vēlaties apprecēties par spīti saviem piederīgajiem, ka mani pārsteidz jūsu nedrošā rīcība. Kādēļ gan jūs nevarētu reiz piepildīt savus draudus?"

"Atskaitot Fetu un viņas māti, man nav neviena radinieka," Markuss Lemāns skarbi atbildēja. "Mans brālis apprecējās tikai aiz līdzjūtības. Viņš visu mūžu nedarīja neko citu, kā vienīgi izdāvāja viesmīļiem dzeramnaudas. Ko gan es iesāktu ar sievu, ja tagad apprecētos?"

"Drīzāk jājautā, ko viņa iesāktu ar jums," Džons Sendss sacīja. "Kālab jums ienāca prātā doma par precēšanos, dārgais Lemān? Varbūt jums jau ir zināma kāda piemērota dāma, kas būtu ar mieru jūs precēt?"

"Beigsim šo muļķīgo sarunu, dārgais Sends!" Lemāns viņu pārtrauca. "Man laiks gulēt. Labu nakti!"

Džons Sendss devās uz viesnīcu. Istabu viņš jau iepriekš bija pasūtījis pa telefonu. Nakts lielāko daļu viņš nosēdēja atzveltnes krēslā kamīna priekšā, rūpīgi pārdomādams un apsvērdams visu iepriekš pārdzīvoto.

Ar Markusu Lemānu viņš iepazinās uz okeāna tvaikoņa. Džona Sendsa patīkamais raksturs un pikets veicināja abu tuvošanos, kas drīz vien pārvērtās īpatnējā draudzībā. Džons jaunībā bija mantojis nelielu kapitālu, ko bija ieguldījis kādā fabrikā Konektikutā. Ienākumi bija pietiekami, lai viņš varētu bezrūpīgi dzīvot Londonā. Lemānu viņš bija pazinis agrāk — kas gan nebija dzirdējis šā naftas karaļa vārdu, ko jau divdesmit gadus daudzināja visa prese? Džonu pārsteidza un kaitināja miljonāra pilnīgā vienaldzība pret visām baudām, ko varēja sniegt bagātība. Markuss Lemāns izdeva uzturam ne vairāk par dolāru dienā, smēķēja vislētākos cigārus un lepojās ar saviem svārkiem, kas bija vismaz piecpadsmit gadus veci. Tvaikonī viņš apmierinājās ar augšējo guļamvietu kopējā kajītē, kamēr Džons Sendss ieņēma vienu no greznākajām kajītēm.

Džons Sendss tērēja savus ienākumus līdz pēdējam centam, katrs dolārs viņam šķita kā liecinājums noteiktai baudai, ko par to varēja iegūt. Bet pēdējā laikā viņa fabrikas stāvoklis bija sašķobījies, viņam pat nācās atsacīties no sava auto un diviem tlrasiņu rikšotājiem.

Džons Sendss joprojām sēdēja kamīna priekšā nelielās viesnīcas vienkāršajā istabā. Bet tajā laikā pusducis līdz ādai izmirkušu policistu klejoja Vaitkroshilas apkārtnē, apkraudami Margaritas galvu ar visšausmīgākajiem lāstiem.

"Deru, ka kāds puisis jau sen to piesavinājies," vecākais no viņiem sacīja, nostādamies zem pielijuša koka un sākdams skrūvēt pudeles korķi. "Viņa taču ir diezgan glīta, velns lai parauj! Vai gribi kādu malku, dēliņ?"

Otrs policists paņēma pudeli un pielika pie lūpām.

"Gan jau viņa arī to pamielos tāpat, kā bija pamielojusi savu vīru!"

4

Kad otrā rītā Margarita Maliko atvēra acis un piecēlās gultā sēdus, viņu apžilbināja spilgtā saules gaisma, kas pildīja istabu. Tikai pamazām viņa atcerējās, kur atradās.

Margarita izkāpa no gultas un apstaigāja istabu. Viss šeit liecināja par saimnieka labo gaumi. Margarita pavēra durvis un izdzirda lejā putekļu sūcēja rūkoņu. Viņa izgāja kāpņu laukumiņā un pārliecās pār margām. Kāda sieviete uzposa dzīvokli.

"Vai misters Sendss pārnācis?" Margarita jautāja.

Sieviete pacēla galvu.

"Jā, mis," viņa atbildēja. "Viņš bija šeit pirms kādas pusstundas. Es tūlīt uznesīšu jums kafiju un avīzes, ko misters Sendss lika jums nodot."

"Nolieciet visu manā istabā," Margarita sacīja. "Es būšu vannā."

Kad viņa atgriezās istabā, gultā jau bija vesela avīžu kaudze. Daži sludinājumi pasvītroti ar zilu zīmuli. Viņa sarakstīja uz papīra lapiņas visu, kas tai bija nepieciešams. Bet tad atcerējās, ka nav naudas. Viņa atkal izgāja kāpņu laukumiņā. Apteksne jau bija saģērbusies promiešanai.

"Vai misters Sendss neko nelika man nodot?" Margarita nedroši jautāja.

"O, protams, mis! Es pavisam piemirsu!" sieviete iesaucās.

Viņa uzkāpa augšā un pasniedza Margaritai aploksni. Desmit mārciņas, ko viņa atrada aploksnē, bija pilnīgi pietiekama summa, lai nopirktu visu nepieciešamo.

"Te jums būs saraksts un nauda," Margarita sacīja, pasniegdama apteksnei zīmīti un desmitmārciņu gabalu pa durvju spraugu, lai viņas neparastais apģērbs neradītu svešajā sievietē veltīgas aizdomas.

Atgriezusies savā istabā, viņa sāka šķirstīt avīzes. Katrā no tām bija īsa atzīme par viņas bēgšanu līdz ar ārienes aprakstu, kas, kā jau parasts, bija tik nenoteikts, ka nebija vērts uztraukties. Pēkšņi viņas skatiens apstājās pie dažām rindiņām, kas lika sirdij straujāk pukstēt.

"Ir iemesls domāt," viņa lasīja, "ka noziedzniece ar kāda līdzdalībnieka palīdzību sasniegusi Londonu. Ziemeļu ceļa tajā apvidū, kur vajadzēja atrasties bēglei, redzēts kāds aizdomīgs auto, kuru policija cītīgi meklē."

Šīs rindas viņai šķita loti bīstamas. Ja kādam bija izdevies ievērot mašīnas numuru, kas bija loti iespējams, tad policijai nenāksies grūti atrast tās īpašnieku. Un tādā gadījumā bija skaidrs, ka Margaritas apcietināšana nav novēršama. Bet, no otras pu6es, ja policijai būtu zināms auto numurs, tā jau sen būtu šeit?

Margarita ar nepacietību gaidīja apteksnes atgriešanos. Beidzot tā pārnāca. Nu Margaritai bija viss nepieciešamais un viņa jutās daudz drošāka, kad apģērbusies nostājās spoguļa priekšā. Pat viņas bijušais cietumsargs nepazītu elegantajā dāmā savu aizbēgušo cietumnieci.

Beidzot lejā atskanēja Džona Sendsa soli.

"Jūs izskatāties lieliski," viņš sacīja, un viņa acīs tā izlasīja sajūsmu. "Man liekas, ka pat jūsu sargeņģelis jūs nepazītu šajās drebes."

"Labāk izlasiet šo," Margarita atbildēja, pasniegdama viņam avīzi.

Džons mierīgi izlasīja viņas norādīto vietu.

"Vakar es tīši aplūkoju auto numuru," viņš sacīja. "Tas bija pilnīgi notašķīts ar dubļiem, tā ka to saskatīt nebija ne mazākās iespējas."

"Tātad jūs domājat, ka briesmas nedraud?" viņa atviegloti uzelpoja.

"Esmu par to pilnīgi pārliecināts," viņš jautri atbildēja, "un, lai jums to pierādītu, gribu tūdaļ kopā ar jums iet paēst brokastis vienā no visvairāk apmeklētajiem Londonas restorāniem."

Abi iesēdās taksometrā un aizbrauca uz Pikadilliju. Braucot pa Vilpolstrītu, Džons Sendss pēkšņi noņēma platmali, sveicinādams kādu jaunu pārīti, kas gāja pa trotuāru.

"Ievērojiet šo jauno meiteni — tā ir jūsu nākamā krustmeita," Džons iečukstēja savai pavadonei.

Margarita pasmaidīja.

Jaunā meitene, par kuru Džons bija runājis, ar interesi nolūkojās pakal taksometram.

"Šā kunga seja man izlikās pazīstama," viņas pavadonis sacīja.

"Tas ir mana krusttēva draugs, misters Sendss," Feta Lemāna paskaidroja.

"O, tādā gadījumā es viņu pazīstu!" jauneklis iesaucās. "Tas ir Džons Sendss, kas no amerikāņa pārvērties anglī!"

Viņa pasmaidīja.

"To pašu varētu teikt ari par manu krusttēvu."

Jauneklis pamāja ar galvu.

"Es teicu krusttēvam, ka jūs jau šodien vēlaties atstāt Angliju," jaunā meitene turpināja. "Vai tiešām jūs jau rīt dodaties atpakaļ uz Ameriku?"

Viņš atkal pamāja ar galvu.

"Kā cs vēlētos būt jūsu vietā!" viņa skumji sacīja. "Es tik loti gribētu redzēt māti."

"Kādēļ jūs nelūdzat misteru Lemānu, lai viņš jūs atlaiž? Cik zinu, ar šo tvaikoni brauks vairākas cienījamas dāmas, kurām jūsu krusttēvs varētu jūs uzticēt."

Feta papurināja galvu.

"Veltīgi vigam ko lūgt," viga īgni atbildēja. "Jau aiz spītības vien vigš noraidītu katru manu lūgumu."

"Kādēļ tad jūs neaizejat no viga?" jauneklis sašutis iesaucās, bet tūdaļ arī piebilda: "Es zinu: tā nav mana darīšana, un man arī nav tiesības pierunāt cilvēku atteikties no desmit miljoniem."

"Jums taisnība — man būtu grūti atteikties no desmit miljoniem jau tādēļ vien, ka man to nekad nebūs. Bet atstāt krusttēvu es tomēr nevaru, jo vigš taču uztur manu mād un mani…"

"Es saprotu," jauneklis mierīgi piezīmēja, "šādi krusttēvs saista jūs pie sevis un piespiež jūs samierināties ar šo elli."

Viga palika atbildi parādā.

"Labāk izbeigsim šo garlaicīgo sarunu," viga sacīja, pūlēdamās izlikties jautra. "Vai jūs esat apmierināts ar savu Londonas ceļojumu?"

"Pilnīgi!" vigš jautri atbildēja. "Ar nostāstiem par Markusa Lemāna dzīvi var tirgoties tāpat kā ar siltiem pīrādzigiem. Tā ir visejošākā prece mūsu tirgū. Londonas reportieri, protams, arī nesnauž. Vigi raksta par šo vīru visu, ko vien spēj sadomāt. Bet pēdējā laikā vigu fantāzija liekas izsīkusi. Tādēļ Holands Brauns atsūtīja mani šurp uzmest jaunu garu. Nesen man izdevās uzzināt visievērojamāko notikumu Markusa Lemāna dzīvē, kādu vien var iedomāties: vigš gandrīz jau nopircis sev jaunus zābakus vienā no Ofcsfordstrītas veikaliem, bet pēdējā mirklī drosme vigu tomēr atstājusi, un vigš mēģinājis nopirkt tikai vienu no šā pāra zābakiem."

Feta saviebās.

"Neuztraucieties, mis Feta. Jūsu krusttēvam loti patīk šādi rīkoties. Bet nesen es nācu uz pēdām vēl daudz svarīgākai lietai. Sakiet, vai jums nekas nav zināms par to, ka jūsu krusttēvs nodomājis precēties?"

Jaunā meitene mazliet samulsa.

"Esmu pārliecināta," viņa atbildēja, "ka krusttēvs runā par precēšanos tikai tādēļ, lai mani kaitinātu un atņemtu man katru cerību reiz mantot viņa miljonus. Bet Dievs ir mans liecinieks," viņa ar rūgtumu piebilda, "ka man tie nemaz nav vajadzīgi. Cik laimīga es būtu, ja man nevajadzētu dzīvot krusttēva namā! Jūs nevariet iedomāties, mister Kasidi, ko tas nozīmē!"

"Man liekas, ka varu gan," viņš sacīja. "Tas ir viens no vissmagākajiem iespaidiem, kādu es aizvedu sev līdzi uz Ameriku."

Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet aprāvās. Tā nebija pirmā reize, kad viņš tā stomījās. Lai nu kā, Feta tomēr bija Markusa Lemāna milzīgās bagātības vienīgā mantiniece. Jau vairākkārt pār Džima lūpām gribēja izlauzties tic vārdi, kurus viņš jau sen glabāja Fetai, bet ko vienmēr tik grūti izrunāt pirmoreiz. Krusttēva miljoni viņu atturēja.

Ar Fctu viņš bija iepazinies Markusa Lemāna namā. Veča toreiz nebija mājās, un viņi bija sākuši tērzēt. Kopš tās reizes abi bieži satikās — nejauši, kā likās Džimam.

Jaunajai meitenei šī pazīšanās bija kā saules stars, kas negaidot izlauzies caur mākoņiem. Iedomājoties, ka jaunais draugs drīz aizbrauks, viņas sirds sažņaudzās skumjās.

"Es jūs apskaužu," viņa sacīja. "Drīz jūs atkal būsiet vecajā un mīļajā Ņujorkā…"

Tuvojoties Bcrklejskvēram, viņu soli kļuva arvien gausāki, līdz beidzot abi, it kā iepriekš vienojušies, palika stāvam. Džimam likās, ka tagad viņš varētu izteikt tos pedaudzos vārdus, kas visu laiku maldījās viņa galvā. Bet bija grūti atrast piemērotu iesākumu!

"Mis Lemāna," viņš sacīja, "es jau sen gribu jums ko teikt."

Feta apklusa.

"Nu?" viņa jautāja, ielūkodamās tam acīs.

"Jūs ziniet, ka es strādāju avīzē…" Vārdi atkal aizķērās kaklā.

"To es zinu," viņa vientiesīgi atbildēja.

Džims pamāja ar galvu.

"Taisnību sakot, es gribēju teikt pavisam ko citu," viņš nomurmināja. "Lieta tā," viņš jau drošāk atsāka, "ka rit es aizbraucu uz Ņujorku un varbūt tik drīz vairs neredzēšu jūs."

"Bet jūs taču rakstīsiet man, tiesa?" viņa jautāja. "Jūs man jau apsolījāt."

Džims juta, ka kakls pavisam izkaltis.

"Jā, es rakstīšu, ja jūs atjaujat. Bet es gribu, lai jūs uzskatītu mani par savu labāko draugu."

"Nu, protams," viija smaidīdama atbildēja. "Bez jums man nav neviena cita. Un es vienmēr domāšu par jums tikai to labāko, mister Kasidi."

"Lieliski," Džims sacīja. "Bet es gribēju teikt jums vēl ko. Varbūt kādā jaukā dienā jūs kļūsiet par krusttēva miljonu īpašnieci, un tādā gadījumā es, protams, nebūšu jums piemērots. Taču var gadīties," viņš turpināja, arvien vairāk par sevi sajūsminādamies, "ka vecais skopulis neatstāj jums ne centa! Tādā gadījumā…"

Džimam nebija lemts pastāstīt, kas notiktu tādā gadījumā, jo viņu pārtrauca kāda skarba balss. Pagriezies viņš ieraudzīja savā priekšā Markusa Lemāna kalsno stāvu.

"Sveiks," Lemāns sacīja. Viņš bija loti labā garastāvoklī. "Vai tā jūs ceļojat uz Ameriku?"

"Es braukšu rīt, mister Lemān," Džims atbildēja.

"Loti priecājos jūsu vietā," vecis sacīja. "Panāciet tuvāk, Džim. Varu jums pastāstīt nodkumu, kas aizņems veselu lappusi. Jūs variet paziņot savā avīzē, ka es gandrīz jau biju apprecējies, bet pēdējā brīdī saķildojos ar savu līgavu, jo mēs nevarējām vienodes par kāzu izdevumu taisnīgu sadalīšanu. Nav slikti, ko? Variet vēl piebilst, ka saderināšanās gredzenu biju noīrējis par piecdesmit centiem. Man liekas, ka jūs pratīsiet izsist no šīs lietas labu naudu?"

Feta strauji novērsās, uzmetusi Džimam skatu, kas uz visiem laikiem iegūla viņa atmiņā.

"Es nepaguvu nobeigt savu teikumu," Džims sacīja, "bet ceru, ka atradīšu iespēju to izdarīt vēl pirms aizbraukšanas."

"Vai tas attiecas uz mani, mīļais?" Markuss Lemāns jautāja, kad Feta jau bija aizgājusi. "Ja tā, tad varu pastāstīt jums vēl ko interesantāku. Nesen kāds kungs lūdza man aizdot viņam pastmarku…"

Pirmo reizi savā žurnālista dzīvē Džims Kasidi bija vienaldzīgs pret interesanto gadījumu, ko viņam stāstīja Markuss Lemāns. Viņa skatiens nenovērsās no aizejošās jaunās meitenes.

5

Pēc pusotra gada Džims Kasidi sēdēja savā numurā "Magnifika" viesnīcā Ruselskvērā. Viņš bija izmeties kreklā un atlocījis tā piedurknes līdz pat elkoņiem. Viņš bija iegrimis domās par jautājumu, kas acumirklī nodarbināja viņu vairāk nekā visas pasaules miljonāru ekscentriskās ieražas.

"Noziedzīgās tieksmes, kas gandrīz vienmēr mīt ārprātīgā domās, ir viņa nenormālības sekas. Cilvēks, kas dara ļaunu paša ļaunuma dēl, ir fanātiķis. Agri vai vēlu slimība noved viņu vājprātīgo namā, kur tas nobeidz savu mūžu. Noziedznieku lielākā dala pastrādā noziedzīgus darījumus ārējo apstākļu dēļ. No visiem tā sauktajiem kriminālistiem slepkavas ir vismazāk noziedzīgi. Septiņdesmit procenti no šīs kategorijas noziedzniekiem pagātnē bijuši pilnīgi nevainojami pilsoņi. Aukstasinīgie Bordžiju tipa noziedznieki…"

Džima pārdomas negaidot pārtrauca troksnis pie durvīm. Vispirms parādījās cigārs, bet tad arī pats Holands Brauns. Tas bija plecīgs plikgalvis. Viņš smagi atlaidās krēslā, kas stāvēja pie Džima galda. Džims nojauta, ka šis apmeklējums nesola nekā laba. Sabāza rokas kabatās, ērtāk nosēdās savā krēslā un sagatavojās klausīties.

"Džim," misters Brauns sacīja, "pirms pusotra gada jūs ieradāties šai pilsētā, lai novērotu Markusu Lemānu, bet, kad jūs atgriezāties Ņujorkā, jūsu portfelī bija viss, atskaitot tikai pašu galveno, kā dēl es biju jūs šurp sūtījis. Pirms astoņpadsmit mēnešiem," viņš turpināja, "jums bija dota iespēja pārspēt visus rekordus, kādi līdz šim uzstādīti mūsu darbā. Bet jūs atgriezāties Ņujorkā ar mazvērtīgo anekdoti par Markusa Lemāna izjukušajām kāzām un aizlienēto gredzenu. Es jau nesaku, ka anekdote būtu slikta, bet tamlīdzīgas lietas ir bieži parādījušās arī citās avīzēs."

Viņš pārlika cigāru no viena lūpu kaktiņa otrā un turpināja:

"Es gribu ticēt, ka viss, ko jūs man esat teicis, ir tīra padesība. Bet jūs tomēr esat ļāvis aizsteigties citām avīzēm mums priekšā un pirmajām iespiest ziņu par Markusa Lemāna apprecēšanos."

"Tas ir maz ticams, un ari pats vecais Lemāns nepiešķir šīm tenkām sevišķu vērību."

"Vai jūs viņu redzējāt?"

"Vēl šodien."

"Un viņš visu noliedz?"

Džims samulsa.

"Nē, to viņš nedara. Bet man liekas, ka šis tenkas par viņa apprecēšanos tiek izplatītas vienīgi ar noloku, lai sagādātu nepatikšanas mis Lemānai."

"Tā ir viņa krustmeita?"

"Jā," Džims atbildēja. "Es zinu, ka vecais jau sen apgalvo, ka viņš esot precējies, bet neviens vēl nav redzējis viņa sievu. Un vispār nav nekādu pierādījumu par to."

"Dārgais Kasidi, es gan neņemos apgalvot, ka "Post Special" korespondenta ziņojums ir izdomāts," misters Brauns skumji sacīja. "Viņš ziņo, ka tas noticis nedēlu pēc jūsu aizbraukšanas no Londonas. Es atzinu par labāku sūtīt jūs vēlreiz šurp, bet jūs pavisam pazudāt. Tādēļ es arī ierados šurp no Parīzes. Man nāksies jūs atlaist, dārgais Džim."

"Tātad varu uzskatīt sevi par atlaistu?" jauneklis jautāja.

"Jā," misters Brauns atbildēja. "Jūs esat krietns zēns, Džim, bet nevar taču atkārtot vienu un to pašu kļūdu divreiz no vietas! Mūsu avīzei tas nenāk par labu. Ienāciet mūsu izdevniecības vietējā nodaļā — tur jums izsniegs biļeti braucienam atpakaļ uz Ņujorku un algu līdz mēneša beigām. Esmu jau atradis kādu veiklu puisi Lemāna uzraudzībai, bet jūs kopš šā brīža man esat miris."

"Loti pateicos," Džims sacīja. "Varbūt tieši tagad man sāks labāk veikties. Ceru, ka tādā gadījumā es atkal atgūšu savas tiesības?"

Holands Brauns paraustīja plecus.

"Nav nekādas nozīmes atgremot to, ko jau izmantojusi cita avīze," viņš piezīmēja. "Bet, ja jūs man atnesīsiet tiešām ko jaunu un interesantu, ar ko var nopelnīt miljonu, tad — kādēļ ne? Es to labprāt nopirkšu no jums."

Džims piecēlās un uzvilka svārkus.

"Loti labi, mister Braun. Varu teikt jums: es jau šo un to zinu par kādu gadījumu, kas ienesīs jums miljonus. Tikai negribu nākt klajā, kamēr neesmu visu noskaidrojis un ieguvis pierādījumus. To taču nedarītu neviens krietns žurnālists. Kad Markusa Lemāna precību stāsts būs no sākuma līdz galam uzrakstīts, kad to izvilkšu no rakstāmmašīnas, tad ieradīšos pie jums apspriesties."

"Es negribu būt slikts, Džim," Brauns sacīja. "Es jūs tomēr cienu, tādēļ likšu izmaksāt jums algu par diviem mēnešiem uz priekšu, velns lai parauj!"

Džims sāka smieties.

"Man liekas, ka pēc kontrakta jums nāksies izmaksāt man algu par trim mēnešiem," viņš atbildēja. "Bet, kad atnesīšu jums apsolīto rakstu, jums laikam būs jāņem mani par savu līdzdalībnieku, jo neticu, ka jūsu kasē būs tik daudz naudas, lai varētu man samaksāt."

Džims nebija visai pārsteigts par notikušo. Viņš jau nojauta, ko nozīmēja Holanda Brauna ierašanās Londonā. Acīmredzot viņš tiešām šoreiz bija izdarījis kļūdu. Visas Ņujorkas avīzes bija uzņēmušas ziņu par Markusa Lemāna apprecēšanos kā faktu, tikai viņš viens nebija tai noticējis. Bet viņam bija viens attaisnojums: viņš taču pazina Lemānu un viņa slimīgo tieksmi mocīt savu krustmeitu. Lai sagādātu tai nepatikšanas, vecais savādnieks bija gatavs uz visu.

Kad Brauns bija aizgājis, Džims sakārtoja manuskriptu un noglabāja to galda atvilktnē. Jau kopš dažiem mēnešiem viņš strādāja pie teorijas, kam, pēc viņa domām, vajadzēja pārsteigt visu pasauli. Viņš ielūkojās pulkstenī. Iet uz satikšanos ar Fetu, kas bija solījusies atnākt šovakar parkā, vēl bija par agru.

Bija pagājuši jau astoņpadsmit mēneši, tomēr teikums, ko Markuss Lemāns tik negaidot bija pārtraucis Berklejskvērā, arvien vēl nebija pabeigts, jo misteram Kasidi ik reizes bija pietrūcis drosmes to izdarīt. Un nu viņš turklāt vēl bija bez vietas. Tomēr šis bēdīgais fakts sevišķi neskumdināja Džimu.

Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda ideja.

"Džons Sendss!" viņš iesaucās. "Ar viņu man jārunā!"

Telefona grāmatiņā viņš atrada adresi un pēc desmit minūtēm jau tuvojās Džona namam. Sendss sēdēja pie galda un lika pasjansu.

"Hallo!" viņš apsveica Džimu. "Kaut gan mums nav gadījies tikties, es jūs tomēr pazīstu. Misters Kasidi, vai nav tiesa?"

"Jums taisnība," Džims atbildēja. "Es būšu jums loti pateicīgs, ja jūs ziedosiet man brīdi no sava dārgā laika."

Misters Sendss smiedamies nolūkojās uz galda izmētātajās kārtīs.

"jūs esat loti dzēlīgs, mister Kasidi," viņš sacīja. "Ar ko varu jums pakalpot?"

"Būšu pilnīgi atklāts," Džims sacīja. "Mani nupat atiaida no avīzes mistera Lemāna precību dēl."

"Precību dēj?" Sendss atkārtoja.

"jā. "Post Special" aģents pirmais ir ziņojis par mistera Lemāna apprecēšanos savai avīzei, un tādēļ mani atlaida. Un nu es jūs lūdzu, mister Sends, sakiet man kā vīrs vīram: kur šeit īsti ir patiesība?"

"Atklāti sakot," Sendss atbildēja, uzsvērdams katru vārdu, "es nevaru apgalvot, ka viņš nebūtu precējies."

"Tātad viņš ir precējies?" Džims uzstādīja jautājumu tieši.

"Es nevaru teikt vairāk par to, ko pats misters Lemāns stāsta saviem draugiem," Sendss atbildēja.

Džims piecēlās.

"O, piedodiet, esmu maldījies. Es cerēju, ka no jums iegūšu noteiktas ziņas. "Post Special" korespondents ziņo, ka viņš esot apprecējies nedēlu pēc manas aizceļošanas no Anglijas."

"Viss ir iespējams," Sendss sacīja, paraustīdams plecus. "Es esmu mistera Lemāna tuvs draugs, bet viņš nemēdz apspriesties par savām personīgajām lietām ne ar vienu. Tātad varu atkārtot jums vienīgi to, ko misters Lemāns ari pats uzskatījis par iespējamu pastāstīt preses pārstāvjiem."

"Tas nozīmē— neko," Džims sašutis piezīmēja.

"Gandriz tā," Sendss mierīgi piekrita.

Džims redzēja, ka šeit neko nepanāks. Varbūt viņš vēl būtu mēģinājis izspiest no Sendsa kādu vārdu, bet viņam bija jāsteidzas uz satikšanos, kuras dēj tas bija gatavs ziedot vai visu pasauli.

Feta Lemāna jau gaidīja viņu pie parka ieejas. Viņi lēnām soļoja pa vientuļu celiņu, visas dzīves nepatikšanas acumirklī bija aizmirsušās. Pēc ilgās šķiršanās viņi bija atraduši viens otrā lielas pārmaiņas. jaunās meitenes pilnīgi nobriedušais skaistums pārsteidza Džimu, bet reizē arī pildīja viņa sirdi ar smagumu. Sapņi, kuriem viņš bija nodevies visus šos astoņpadsmit mēnešus, uzreiz šķita nepiepildāmi, jaunajai meitenei Džims šķita kļuvis nopietnāks un vīrišķīgāks un viņa bez kāda mulsuma izteica visu, ko līdz šim .bija slēpusi savā dvēselē.

Gluži nemanot, abi nonāca parka vientuļākajā dajā, un tikai tad Džims atcerējās nepatikšanas, kas šodien bija to piemeklējušas.

"Es aizmirsu jums pateikt, mis Lemāna, ka Holands Brauns mani šodien atlaida no darba."

"Tiešām?" viņa izbrīnā iesaucās. "Tātad tagad jūs esat pat bezdarbnieks?"

Viņš pamāja ar galvu.

"Kaut kas tamlīdzīgs. Brauns speciāli atbraucis no Parīzes. Es jau zināju, ka tā beigsies, bet cerēju, ka viņš nogaidīs vēl dažus mēnešus, kamēr šī lieta būs galīgi noskaidrojusies."

Viņa smaidīdama pakratīja galvu.

"Ari jūs domājat, ka mans krusttēvs ir apprecējies?"

"Es pats vairs nesaprotu, ko lai domāju," Džims atbildēja.

"Es gribētu, kaut tā botu patiesība," Feta sacīja. "O, ja man būtu kaut mazākais iemesls viņu atstāt — es to izdarītu jau rit! Viņš ir kjuvis taisni neciešams pret mani. Caurām dienām viņš zobojas par mani, runādams par savu nāvi un saviem miljoniem. Manī viņš redz visbriesmīgākos netikumus un visjaunākās tieksmes. Es vēlētos, kaut viņš nomirtu un aiznestu līdzi visu savu miljonu lāstu!"

Džims uzlika roku meitenei uz pleca.

"Dārgā," viņš maigi sacīja, "nevajag tā runāt. Es saprotu — jūs esat pārāk nogurusi. Bet kādēļ jūs nevarētu atgriezties Amerikā un atļaut savai mātei rūpēties par visu?"

Viņš jau iepriekš zināja, kāda būs atbilde. Ņujorkā viņš bija ievācis dažas ziņas par Fetas māti un nonācis pie atziņas, ka tā ir vāja rakstura sieviete, kas, līdzīgi Džonam Sendsam, vienmēr dod priekšroku dzīves ērtībām. Acīmredzot viņa pat nenojauta, par kādu maksu tika pirktas šīs ērtības, bet Džimam likās, ka arī tajā gadījumā, ja viņa to zinātu — nedarītu nekā, lai grozītu pastāvošo kārtību. Ka Fetai nebija viegla dzīve— to viņa, protams, atzina. Tomēr sievietei trūka drosmes kaut ko darīt, lai atvieglotu savas meitas kļūmīgo likteni.

"Kā gan es to lai izdaru?" jaunā meitene sacīja, atbildēdama uz Džima jautājumu. "Jūs zināt tikpat labi kā es, ka tas ir pilnīgi neiespējams. Māte man jau rakstīja, ka jūs esat pie viņas bijis."

Džims pamāja ar galvu.

"Tādā gadījumā," Feta skumji piebilda, "jums taču pašam jāsaprot, ka es nevaru atgriezties Amerikā!"

Džims novirzīja sarunu uz tām lietām, kas acumirkli viņu visvairāk interesēja.

"Es neieredzu šo bezgalīgo iztaujāšanu par jūsu krusttēvu," viņš sacīja. "Apsoliet man, ka pārtrauksiet mani, tiklīdz es mēģināšu pārkāpt atļautās robežas."

"Labais Džim, es ar prieku pastāstīšu jums visu, ko vien zinu," viņa dedzīgi atbildēja.

Džims aplaimots iesmējās. Šī bija pirmā reize, kad viņa to uzrunāja vārdā. Viņš mirkli klusēja.

"Vai jūs labi atceraties to ritu pirms astoņpadsmit mēnešiem, kad es atstāju Londonu?" viņš beidzot iesāka.

Feta pamāja ar galvu.

"To cs nekad neaizmirsīšu," viņa atbildēja ar neparastu izteiksmi acis. "Tas bija briesmīgs rīts! Nedomājiet nekā sevišķa, bet jums jāzina, ka jūs esat pirmais vīrieds, ar kuru es esmu iedraudzējusies. Nezinu kādēļ, bet, kad jūs aizbraucāt, es uzreiz sajutu dīvainu tukšumu savā dzīvē. Tikai neiedomājaties, ka esmu iemīlējusies, vai ko tamlīdzīgu," viņa steidzīgi piebilda.

"O, nē," Džims tikpat steidzīgi atsaucās, "protams, nē."

"Vai tad mēs nevaram vienkārši būt tikai labi draugi? Vai nav desa?"

"Protams," Džims piekrita. "Nekas nevar būt vieglāk, l<ā iedraudzēties ar glītu meiteni un tomēr neiemīlēties viņā."

"Jā, es labi atceros to rītu," Feta atsāka. "Un, kamēr nebiju saņēmusi jūsu pirmo vēstuli — Džim, tā bija vissmagākā un draudzīgākā vēstule, kādu vien jauneklis var atrakstīt jaunai meitenei! Man likās, ka es nemaz vairs nespēšu dzīvot… Bet es jūs pārtraucu, Džim."

"Vai jūs labi atceraties visu, ko jūsu krusttēvs darīja pirmo divu nedēlu laikā pēc manas aizbraukšanas?"

"Jā, es atceros visu," viņa atbildēja.

"Vai viņš visu šo laiku pavadīja mājās? Vai viņš katru nakd gulēja savā namā Deivisstrītā?"

'Tas ir diezgan dīvains jautājums, jo parasti krusttēvs nekad nepavada naktis ārpus mājas. Tas laikam tādd, ka viņu biedē •izdevumi, kas saistīti ar apmešanos viesnīcās. Un tikai reiz misis Redmaina — viņa ir mūsu saimniecības vadītāja — man stāstīja, ka krusttēvs esot palicis vienu nakti ārpus mājas."

"Vai neatceraties, kad tieši tas notika?"

"Man liekas, ka dažas dienas pēc jūsu aizceļošanas," jaunā meitene atbildēja. "Viņš kopā ar savu draugu bija izbraucis ārpus pilsētas un atgriezās mājās tikai otrās dienas vakarā."

"Vai viņš pārbrauca viens?"

Feta pakratīja galvu.

"Nē, kopā ar misteru Scndsu. Viņi abi uzkāpa augšā. Es neizgāju no savas istabas, tomēr skaidri visu dzirdēju. Manam krusttēvam ir tāds jocīgs paradums: katru reizi, kad ierodas misters Sendss, viņi iedzer pa mazai glāzītei brendija. Beiguši spēlēt neiztrūkstošo piketa partiju, viņi izdzer vēl katrs glāzīti. Pēc tam misters Sendss aiziet. Un tā tas atkārtojas katru vakaru. Tas ir vienīgais prieks, ko krusttēvs sev vēl atvēl. Tovakar es nebiju pielējusi glāzītes, jo domāju, ka viņi šoreiz, nespēlēs. Krusttēvs mani tad pasauca un pārmeta, ka es nevērīgi izturoties pret saviem pienākumiem. Un tieši tādēļ cs tik skaidri atceros to vakaru." Viņa pasmaidīja.

"Vai viņš jums stāstīja, kur bijis?"

"Neviena vārda," jaunā meitene atbildēja. "Jūs jau zināt, ka viņš nemēdz ar mani daudz runāt. Vienīgais, par ko viņš mīl izrunāties plaši un izsmeļoši — jautājums, cik dārgi es viņam izmaksājot, un kāda man būšot sejas izteiksme, kad pēc viņa nāves izrādīšodes, ka visu savu bagātību viņš novēlējis nabagiem."

Džims iesmējās un saņēma meitenes roku savējā.

"Feta," viņš sacīja, "jūs šai lietā nezināt daudz vairāk par mani. Vai esat lasījusi "Post Special" ziņu par jūsu krusttēva apprecēšanos?"

"Jā," viņa atbildēja. "Krusttēvs bija loti sajūsmināts par to. Viņš izgrieza no avīzes šo rakstu un piesprauda pie sienas. Ik reizi, kad ieeju viņa istabā, viņš rāda man šo izgriezumu un jautā, vai esmu to lasījusi. Man liekas, ka nekas viņam nesagādā dk daudz prieka kā šī komēdija. Kopš tā laika viņš vienmēr ir jautrs un līksms."

"Vai šai laikā viņu neviens nav apmeklējis?"

"Neviena dzīva dvēsele," Feta pārliecinoši atbildēja.

"Tas viss ir lod dīvaini," Džims domīgi piezīmēja. "Kā pret jums izturas misters Sendss?"

"Ļoti laipni, kā jau vienmēr. Viņš dara visu icspēajmo, lai uzturētu krusttēvu labā garastāvokli. Man liekas, ka viņš ir vienīgais cilvēks, kam ir uz kungu kāds iespaids. Misters Sendss visiem spēkiem pūlas kaut mazliet atvieglot manu smago dzīvi. Krusttēvs, protams, to nezina."

"Man liekas, ka Džonam Sendsam tas, galu galā, ir vienalga," Džims sausi piezīmēja. "Bet viens man jums ir jāsaka, Fet: man šķiet, ka kopš šā brīža es vairs neatstāšu jūs vienu."

"Ko jūs esat nodomājis iesākt?" jaunā meitene jautāja, lūkodamās viņam acis.

"Es jūs vairs neatstāšu krusttēva namā," Džims sacīja, pats priecādamies par savu lēmumu. "Nedomāju, ka man nāksies ilgi dzīvot bez darba, un, galu galā, arī mana māte nebūt nav tik nabaga. Tātad jūs varētu…"

Viņa pakratīja galvu.

"Jā, Džim, bet mana māte ir loti nabaga. Jūs esat labs pret mani, un es jums loti pateicos par to. Bet es nevaru pieļaut, ka jūs uzņematies rūpes par manu māti. Es esmu no Lemānu ģimenes un varbūt esmu mantojusi visas viņu sliktās īpašības, bet tomēr…"

Džims neļāva viņai nobeigt, cieši saspiezdams tās roku.

Pulkstenis jau bija vienpadsmit, kad viņi tuvojās viesnīcai, kur dzīvoja Džims. Vestibilā viņu jau gaidīja kādas angļu avīzes līdzstrādnieks.

"Sveiks, Džim! Mēs dzirdējām, ka tu esot saskrējies ar savu veco? Mūsu vecais lika tev pateikt, ka viņam esot tev vieta."

Džims pasmaidīja.

"Tas man neder. Esmu ceļā uz miljonu stāstu."

"Kā lai to saprot?" reportieris izbrīnījies jautāja. "Vai tas nozīmē, ka stāstā būs runa par miljoniem, vai ari tu pats ceri dabūt par to miljonus?"

"Es pats ceru," Džims atbildēja. "Bet var jau būt, ka es pārdošu savu rakstu arī mazliet lētāk."

Džims ātri pastāstīja draugam par saviem nodomiem un par šķēršļiem, kas viņam stāv ceļā.

"Ko tad tu veltīgi lauzi galvu?" anglis sacīja. Tu taču jau sen varčji ievākt ziņas Sommersethauzā, vai tavs vecis ir vai nav precējies?"

"Kas tā tāda?" Džims izbrīnījies jautāja.

"Tā ir iestāde, kas reģistrē laulības, dzimšanu, nāves gadījumus, laulību šķiršanas un citus nepatīkamus notikumus Anglijas pilsoņu dzīvē," žurnālists paskaidroja. "Kad, pēc tavām domām, tas varētu būt noticis?"

Džims pateica laiku, bet angļu biedrs deva viņam dažus praktiskas dabas norādījumus.

Džims bija pārsteigts. Viņš nespēja aptvert, ka sarežģītais jautājums, par ko viņš tik ilgi bija lauzījis galvu, atrisināms tik vienkāršā ceļā. Viņš nebija Anglijas pastāvīgs iedzīvotājs un tādēļ arī nezināja šīs zemes praktiskās dzīves sīkumus. Acīmredzot arī "Post Special" korespondentam tie nebija zināmi. Tā Džimam nu radās izdevība apstiprināt vai arī apgāzt faktu, kas līdz šim vēl nebija pilnīgi noskaidrots. Draugs apsolīja viņu pavadīt svarīgajā gājienā. Otrā rītā pulksten desmitos abi atkal satikās viesnīcas vestibilā.

Nedaudzās formalitātes, ko Džimam nācās izpildīt Sommersethauzā, necerēti ātri noveda viņu pie vēlamā rezultāta. Stundas ceturkšņa laikā viss bija nokārtots un Džims jau atkal stāvēja uz ielas ar izbrīnā ieplestu muti un izziņas formulāru rokā. Pārsteigts viņš lasīja: "Markuss Lemāns, 56 gadus vecs, neprecējies, noslēdzis likumīgu laulību ar Margaritu Smiti, 31 gadu vecu atraitni 19. gada 29. oktobrī Grideilas dzimtsarakstu nodaļā."

"Taisni neticami!" Džims beidzot iesaucās. "Man būtu vajadzējis tikai samaksāt vienu dolāru, un šī izziņa jau sen man botu rokā! Saki, kur te var dabūt vilcienu sarakstu?"

"Kurp tad tu tā steidzies?"

"Uz Grideilu," Džims nevaļīgi atbildēja. "Man jādabū viņa laulības apliecības noraksts. Tad es ieradīšos pie vecā Lemāna un piespiedīšu viņu pie sienas. Ceru, ka nu viņš beidzot pastāstīs man, kādēļ slēpj šo notikumu un nevienam nerāda savu sievu!"

Viņam likās, ka vilciens līdz Grideilai brauc vismaz pusi dienas, kaut patiesībā ceļojums ilga tikai divas stundas, kuru laikā Džima galvā jau nobrieda viss turpmākās rīcības plāns.

Bez kādām pūlēm viņš atrada dzimtsarakstu nodalu un iekļuva pie tās vadītāja, kas, uzmetis Džimam ātru skadenu, jau mehāniski izstiepa roku pēc laulības reģistrācijas grāmatas.

"Ne, nē, es negribu precēties, tiesneša kungs," Džims sacīja. "Esmu ieradies, lai ievāktu ziņas par kādu laulību, kas noslēgta jūsu iestādē pirms pusotra gada."

"A," ierēdnis norūca, "tad tas bijis mana priekšgājēja, nelaimīgā mistera Hornblija laikā! Vai varat nosaukt datumu un vārdus?"

Džims atzīmēja visu nepieciešamo uz papīrīša, ko nodeva ierēdnim.

Tas brīdi šķirstīja grāmatas, tad no jauna pievērsās Džimam:

"Pilnīgi pareizi. Tā bijusi viena no pēdējām laulībām, ko noslēdzis misters Hornblijs. Esmu par šo gadījumu jau dzirdējis. Kungs gribējis, lai ceremoniju izdara tieši misters Hornblijs. Manam nabaga priekšgājējam šā gadījuma dēl nācies celdes no slimības gultas un ierasties birojā. Man liekas," viņš konfidenciāli piebilda, "ka par šo pakalpojumu viņš saņēma krietnu summu. Vecākais ierēdnis, kas vēlāk krita karā, bieži stāstīja par šo nodkumu. Sakiet, lūdzu, vai tas tiesa, ka misters Markuss Lemāns esot īsts miljonārs?"

"Jā," Džims atbildēja, "tā ir taisnība."

"Jums laikam vajadzīgs šā laulības līguma noraksts?"

"Jūs uzminējāt," Džims apstiprināja.

Pulkstenis bija jau pusseptiņi, kad Džims beidzot nokļuva atpakaļ Londonā. Viņa svārku kabatā bija noglabāts Markusa Lemāna laulības līguma noraksts.

6

Misters Sendss sēdēja savā greznajā kabinetā, nogrimis dziļās pārdomās. Viņam bija tūkstoš iemeslu uzskatīt, ka viņa Bellatriks, ja arī vēl nav galīgi norietējis, tad tomēr noslēpies aiz smagiem, tumšiem mākoņiem. Trīs apstākļi, kas bija atgadījušies pēdējās nedēļas laikā, neizgāja viņam no galvas. Viens no tiem bija viņa Ņujorkas pārstāvja vēstule: fabrikas stāvoklis kļuva ar katru dienu ļaunāks. Otrais— ikdienišķi mājas apstākļi, par kuriem pašreiz nav nozīmes runāt, un trešais — šodien viņš bija saņēmis ar izsūtāmo vēstuli no Markusa Lemāna. Vecais lūdza viņu ierasties pulksten astoņos pārrunāt kādu svarīgu lietu.

Džons Sendss svilpoja skumju melodiju, viņa piere bija saraukta dziļās grumbās. Viņš domāja par Lemāna vēstuli. Ja jau vecis bija varējis izdot sešdesmit centu izsūtāmajam, tad lietai vajadzēja būt nopietnai. Tomēr Džons Sendss nebija no tiem cilvēkiem, kas lēti zaudē drosmi. Labi pārdomājis šo neparasto gadījumu, kuram viņš ierādīja pirmo vietu pārējo starpā, Džons paņēma no grāmatu skapja Brauna sējumu un divas stundas no vietas nodevās lasīšanai. Bez ceturkšņa astoņos viņš uzkāpa guļamistabā un saveda kārtībā savu ārieni. Viņa rīcībā bija vēl dažas brivas minūtes. Sakrustojis rokas uz muguras, viņš sāka lieliem soļiem staigāt pa kabinetu. Vēl bija piecas minūtes — pietiekami, lai nesteidzoties aizietu līdz Markusa Lemāna namam. Tajā acumirklī, kad Džons jau sniedzās pēc platmales, lejā atskanēja zvans.

Atvēris durvis, Džons ieraudzīja aiz tām cilvēku, kuru viņš šobrīd vismazāk bija cerējis ieraudzīt. Tas bija Džims Kasidi, mirdzošām acīm un priekā starojošu seju.

"Vai varat ziedot man vienu minūti no jūsu laika, mister Sends?" viņš jautāja.

"Tikai vienu minūti," Džons atbildēja. "Es steidzos uz loti svarīgu satikšanos. Kas tad īsti noticis?" viņš jautāja, aizvērdams durvis.

"Man ir pierādījumi, ka viņš apprecējies!"

"Kas apprecējies?" Džons mierīgi jautāja.

"Markuss Lemāns ar Margaritu Smitu!" Džims mierīgi paskaidroja. "Ceru, ka nu jūs vairs neizliksieties, ka nekā nezināt."

"Un ko jūs domājat darīt?" Sendss jautāja.

"Domāju aprunādes par šo lietu ar pašu Markusu Lemānu. Man jau ir plašs materiāls rakstam, tomēr ceru, ka vecis to vēl papildinās."

"Atvainojiet mani uz mirkli," Džons Sendss sacīja.

Viņš atkal uzgāja savā guļamistabā, bet mirkli vēlāk jau atgriezās pie apmeklētāja.

"Jūsu nodoms ir ļoti labs, mister Kasidi. Tomēr jūs nedrīkstat aizmirst, ka Markuss Lemāns vairs nav jauneklis un ka jūsu atklājums var atstāt uz viņu ļaunu iespaidu. Es labprāt iešu jums līdzi, bet man šķiet, ka tomēr būs labāk, ja es pirmais pastāstīšu, ka viņa noslēpums atklāts. Protams, man tas jau sen bija zināms, tomēr es biju spiests…"

"Pilnīgi dabīgi, mister Sends," Džims viņu sirsnīgi pārtrauca. "Arī es atzīstu, ka tas varētu atstāt uz veco nevēlamu iespaidu, bet es nebūt nevēlu viņam ļauna."

Abi kopā sasniedza Lemāna namu. Džons Sendss iebāza atslēgu durvis.

"Varbūt jūs jau zināt," viņš jautāja, "vai mis Lemāna pašreiz ir mājās?"

'To cs zinu gan," Džims ne bez lepnuma atbildēja. "Viņa aizgāja uz koncertu."

Viņš tikai neuzskatīja par vajadzīgu paskaidrot, ka tieši viņš apgādājis jauno meiteni ar ieejas biļeti.

"Pateicos," Sendss atbildēja. "Man būtu nepatīkami, ja viņa būtu klāt pie šā noslēpuma atklāšanas. Nevar taču zināt, kā viss beigsies. Uzgaidiet šeit, bet es iešu un sagatavošu misteru Lemānu."

Džims piekrītoši pamāja ar galvu.

Brīdi vēlāk Sendss atkal noskrēja lejā un Džimam par pārsteigumu uzmanīgi pievēra aiz sevis durvis.

"Dīvaini," viņš sacīja. "Lemāns gul. Viņš parasti mēdz nosnausties pēc vakariņām, tomēr vēl nav bijis gadījuma, ka viņš nepamostos. Bet labāk es pastāstīšu jums, kāda loma man šajā lietā. Nedomājiet, mister Kasidi, ka man ir kādi iebildumi pret jums vai jūsu darbabiedriem. Es negribu slēpt to apstākli, ka ar apprecēšanos Lemāns gribēja sagādāt vilšanos…"

"Savai krustmeitai," Džims nobeidza. "To es labi saprotu."

"Man gluži vienalga, vai viņa krustmeita dabūs naudu, vai ne," Džons Sendss turpināja. "Tā ir mistera Lemāna darīšana. Man liekas, ka nevienam svešiniekam nav desību iejaukties kādas ģimenes savstarpējās attiecībās vai arī tās nosodīt."

"Es jums pilnīgi piekrītu," Džims piezīmēja. 'Ticiet man, ka es sajūtu pret jums vienīgi pateicību par jūsu laipno izturēšanos pret mis Lemānu."

161

Sarunājoties viņi bija aizgājuši līdz Deivisstrīta galam. Džons Sendss likās loti domīgs. Viņš saprata, ka šodien iestājas spējš lūzums viņa mierīgajā, nosvērtajā dzīvē. Viņš ienīda katru pārmaiņu vai satricinājumu. Šajā acumirklī viņš visvairāk ienīda sievieti, kas mēdza sūtīt tam ar zīmuli rakstītas zīmītes, kuru paraksts — "Margarita Lemāna" — ik reizi nobeidzās ar lielu

-«—418

izsaukuma zīmi. Ieraugot telefona automātu, viņam ienāca prātā kāda doma.

"Atvainojiet mani uz mirkli, mister Kasidi," viņš sacīja, "man jāpiezvana."

No vietas, kur Džims bija palicis stāvam, varēja pārredzēt Deivisstrītu. Viņš skaidri saskatīja zaļās durvis, kas veda Markusa Lemāna dzīvoklī. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka zaļās durvis paveras un tajās parādās kādas sievietes stāvs. Džims uzreiz redzēja, ka tā nav Feta. Šī sieviete augumā bija daudz lielāka un katrā ziņā arī vecāka par Fetu. Ģērbusies viscaur melnā, biezs plīvurs aizsedza tās seju. Palūkojusies visapkārt, viņa ātri pagriezās un aizgāja pretējā virzienā. Džims vēl redzēja, ka viņa mirkli uzkavējas pie pastkastītes ielas stūrī. Tad iejaucās Berklcjskvēra gājēju vidū.

"Bet tā taču nav arī saimniecības vadītāja," Džims nodomāja, iedams preti Sendsam.

"Tagad iesim un mēģināsim uzmodināt mūsu veco draugu," Džons sacīja.

Džimam viņš šķita visai savāds. Domīgs un izklaidīgs, un tikko saprata, ko Džims tam stāstīja.

"Es gribu jums ko jautāt, mister Sends," Džims sacīja, kad viņi atkal bija sasnieguši miljonāra namu. "Vai jūs nevarētu man pateikt, kur es varētu atrast misis Lemānu?"

"Kur jūs varētu atrast misis Lemānu?" Džons atkārtoja, kļūdams uzmanīgs. "Pie labākās gribas nevaru jums to pateikt. Kaut kur viņai jābūt…"

"Pateicos," Džims ironiski atbildēja.

Sendss jau izņēma no kabatas atslēgu, bet tai pašā mirklī pamanīja, ka durvis ir tikai pievērtas.

"Dīvaini!" viņš savā mierīgajā balsī sacīja. "Vai tad izejot es neaizslēdzu durvis?"

"Aizslēdzāt gan," Džims atbildēja. "Bet durvis laikam atstājusi vaļā tā sieviete, kas nupat pa tām iznāca."

"Kāda sieviete būtu iznākusi pa šīm durvīm? Tas nav iespējams!" Sendss sacīja, atvērdams durvis. "Saimniecības vadītājas nav mājās, un ari mis Lemāna izgājusi. Kāda gan vēl sieviete varētu šeit būt?"

"Es pats viņu redzēju," Džims tiepās. "Viņa bija gara auguma un seja tai bija aizklāta ar biezu plīvuru."

"Nāciet līdzi," Sendss uzaicināja, skriešus dodamies augšup pa kāpnēm. *

Lielajā istabā, kuras logi izgāja uz ielu, viņi ieraudzīja Markusu Lemānu. Viņš gulēja uz dīvāna ar muguru pret durvīm.

"Piedodiet, ka jūs traucējam, mister Lemān," Sendss sacīja. "Misteram Kasidi viss zināms par jūsu apprecēšanos."

Lemāns nepakustējās. Džons Sendss piegāja tuvāk un ielūkojās viņa sejā.

"Mans Dievs!" viņš pēkšņi iesaucās.

Nākamajā acumirklī Džims jau stāvēja viņam līdzās. Jautāt pēc Sendsa šausmu cēloņa nebija nekādas vajadzības. Viss bija skaidrs. Markuss Lemāns bija miris. Viņa dzeltenā seja, stiklainās acis un gļēvi nokārušās rokas to nepārprotami apliecināja.

"Skrieniet pēc ārsta, Kasidi, bet ātri!" Sendss rīkoja. "Tas ir šausmīgi, šausmīgi!"

Džims bija piedzīvojis žurnālists un tādēļ viņa uzmanību tūdaļ piesaistīja daži sīkumi, kuriem cits varbūt nebūtu piegriezis vērību. Viņam nepalika nepamanīta arī mazā glāzīte, kas bija nomesta uz grīdas netālu no dīvāna. Nākamajā acumirklī Džims jau skrēja lejā. Ar tuvākā posteņa policista palīdzību viņš drīz vien atrada ārstu. Kad viņi trijatā tuvojās Markusa Lemāna namam, Džons Sendss tos gaidīja lejā pie durvīm. Ārsta apskate nevilkās ilgi.

"Nav ne mazāko šaubu, ka nabags aizgājis uz viņpasauli," viņš sacīja. "Vai viņš bija slims?"

Sendss pakratīja galvu.

"Cik zinu, viņš bija pilnīgi vesels, kaut pēdējā laikā vienmēr nospiestā garastāvoklī," viņš paskaidroja.

Ārsts noliecās un paoda mirušā lūpas.

"Tad tāda tā lieta!" viņš pārsteigts iesaucās un palūkojās visapkārt.

Viņa skats apstājās pie nelielās liķiera glāzītes, kas bija nomesta līdzās dīvānam. Ārsts pacēla to un paostīja.

"Brendijs… Bet es loti maldītos, ja teiktu, ka tam nav bijis piejaukts arī ciānkālijs."

Viņš pievērsās policistam:

"Jums tūdaļ jāziņo par to priekšniecībai."

"Ciānkālijs…" Džons Sendss nomurmināja. "Tātad jums liekas, . ka…"

"Pašnāvība — par to nevar būt ne vismazāko šaubu," ārsts viņu pārtrauca.

"Neticami, taisni neiespējami!" Sendss iesaucās.

Tieši divdesmit minūtes vēlāk notikuma vietā ieradās misters Blesingtons no Skotlendjarda. Tā bija dīvaina nejaušība, ka tieši Blesingtons bija vienīgais no Skotlendjarda ierēdņiem, kas pazina Džimu. Viņš izbrīnā uzlūkoja reportieri.

"Hallo, Džim!" viņš sacīja. "Jūs tomēr esat ieradies pirms manis! Kas šeit īsti noticis?"

Viņš uzlūkoja vispirms mirušo, tad Džonu Sendsu. Sendss īsumā pastāstīja, kas noticis.

"Vai viņam bija kādas nepatikšanas?" detektīvs jautāja.

Džons mirkli vilcinājās.

"Nē, nekā sevišķa," viņš beidzot atbildēja. "Zināms, ka starp viņu un krustmeitu pēdējā laikā bija mazliet saspīlētas attiecības, bet tur viņš pats bija vainīgs. Šādos apstākļos es atzīstu par nepieciešamu atmest visus aizspriedumus un teikt visu patiesību," viņš enerģiski piebilda.

"Jums taisnība," detektīvs piekrita. "Kur pašreiz atrodas viņa krustmeita, ar kuru viņš nevarēja satikt?"

"Atjaujiet," Džims iejaucās sarunā. "Jūs aizmirsāt piebilst, mister Sends, ka nesaticībā bija vainojams vienīgi Markuss Lemāns, vai nav tiesa?"

Džons atkal mirkli vilcinājās.

"Jā, kā jau teicu, visvairāk vainīgs bija pats Lemāns. Viņš pastāvīgi kaidnāja savu krustmeitu, un tādēļ nav jābrīnās, ka ari viņa dažreiz atbildēja ar to pašu. Jums jāzina," viņš pievērsās tieši detektīvam, "ka misters Lemāns bija loti bagāts cilvēks un ka viņa krustmeita bija tā vienīgā mantiniece. Mans draugs vienmēr mīlēja pārmest jaunajai meitenei, ka tā gaidot viņa nāvi, lai drīzāk dabūtu mantojumu. Protams, reizēm ari viņa tad zaudēja pašsavaldīšanos, kā tas notika vēl pirms dažām dienām. Mis Lemāna atcirta vecajam, ka viņa loti priecātos, ja tas nomirtu un paņemtu līdzi kapā visu savu naudu. Esmu pārliecināts," viņš piebilda, "ka vēlāk viņa pati nožēloja savus vārdus."

"Tā, tā," detektīvs domīgi piezīmēja. "Vai mis Lemāna arvien vēl nav šeit?"

"Viņa ir koncertā. Ja vēlades — es varu to uzmeklēt," Džims piedāvājās.

"Tas nebutu slikti," Blesingtons sacīja.

"Es nešaubos par to, ka mis Lemāna netiks iejaukta šajā lietā, mister Blesington," Džims ieminējās. "Es nenoliedzu mistera Sendsa apgalvojumu, ka Markuss Lemāns bija padarījis viņas dzīvi neciešamu. Bet, kas attiecas uz viņas mantošanas tiesībām, tad nedrīkst aizmirst, ka gadījumā, ja misters Lemāns nav atstājis testamentu par labu krustmeitai, viņa vienīgā mantiniece ir tā sieva."

"Viņš ir precējies?" Blesingtons jautāja. "Kur tad ir viņa sieva?"

Džims pamāja ar galvu uz Džonu.

"To pajautājiet misteram Sendsam," viņš sacīja, un izgāja no istabas.

7

Viņš viegli atrada Fetu un starpbrīdi izveda to no zāles. Jaunā ziņa, kuru Džims centās pastāstīt pēc iespējas saudzlgāk, atstāja uz jauno meiteni briesmīgu iespaidu. Viņa nobāla un tikko nepaģ'iba. Tikai pamazām tā daudzmaz nomierinājās.

"Nekā nesaprotu!" viņa beidzot sacīja. "Tas taču šausmīgi! Nabaga krusttēvs! Es neticu, ka tā ir pašnāvība, Džim."

"Sakiet, dārgā," Džims saudzīgi jautāja, "vai pēdējā laikā jūs bieži ķildojāties ar savu krusttēvu?"

Viņa to izbrīnījusies uzlūkoja.

"Vai bieži ķildojāmies? Nē, bet pirms dažām dienām mums iznāca skarba vārdu pārmaiņa, un tad es teicu viņam briesmīgus vārdus. Ai, kā man kauns par to!" Viņa aizsedza ar rokām seju.

Džims maigi saņēma viņas rokas savējās.

"Vai jūs viņam teicāt, ka gribētu, kaut tas nomirtu?"

Viņa raudādama pamāja ar galvu.

"Tātad misters Sendss teicis taisnību?"

Viņa ātrāk saprata bīstamo stāvokli nekā viņš.

"Tātad policijai jau zināms, ka esmu ar viņu ķildojusies? Mans Dievs!"

Džims palika stāvam, it kā kāds pēkšņi būtu iesitis viņam pa galvu. Viņš pārāk labi zināja, kas ir policija. Zināja, ka ikviens policists ir gatavs uzvelt vissmagāko apvainojumu pat eņģelim.

"Ja es batu varējis iedomāties…" viņš iesāka. "O, nodevējs! O, čūska!.."

Soļojot līdzās jaunajai meitenei, ceļā uz Markusa Lemāna namu viņa galvu pildīja neatrisināmu domu haoss. Policisti viegli varēja uzvelt vainu Fetai. Viņš labi zināja, cik daudz grūtību un pazemojumu jaunajai meitenei būs jāpārvar, pirms tai izdosies nokratīt no sevis katru aizdomu ēnu, kas jau tagad lidinājās ap viņu.

Kad viņi iegāja istabā, mirušais jau bija pārsegts ar palagu un ārsts aizgājis. Bez policistiem notikuma vietā bija palicis vēl tikai Džons Sendss. Kad Feta iegāja istabā, viņa bija loti bāla. Blesingtons uzmeta viņai ciešu skatienu.

"Te ir mis Lemāna," Sendss sacīja.

"Es liku jūs ataicināt, mis Lemāna, jo jūs esat nelaiķa vienīgā tuviniece, vismaz vienīgā Anglijā. Viņa sieva, pēc mistera Sendsa izteicieniem, dzīvo Parīzē. Ja atļausiet, es uzdošu jums dažus jautājumus."

Feta pamāja ar galvu. Džims atnesa krēslu un nosēdināja viņu.

"Vai jūsu krusttēvs pēdējā laikā nav izrādījis nemiera pazīmes?" Blesingtons jautāja.

"Nē," Feta bez apdomāšanās atbildēja.

"Vai viņam nebija kādas nepatikšanas?"

"Nevaru teikt. Viņš vispār loti reti bija jautrs un apmierināts,"viņa atbildēja, un viņas lūpās pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam.

"Varbūt viņš kādreiz jūsu klātbūtnē ir runājis par pašnāvību, kaut arī tikai jokojot?"

"Nekad," jaunā meitene atbildēja. "Es nevaru pieļaut varbūtību, ka krusttēvs botu izdarījis pašnāvību!"

"Vai viņam nebija kādi sarežģījumi naudas lietās?"

Feta pakratīja galvu.

"Cik zinu, krusttēvs bija loti bagāts."

"Vai redzat šo glāzīti?"

Blesingtons pacēla gaisā liķiera glāzīti, kuras dibenā vēl bija palicis mazliet bezkrāsaina šķidruma.

"Jā," Feta apstiprināja.

"Vai šī ir tā pati glāzīte, kurā jūs parasti mēdzāt ieliet liķieri savam krusttēvam?"

"Jā, es katru vakaru pielēju divas šādas glāzītes," vioa atbildēja. "Tur stāv ari otrā, tā nav izdzerta," viņa piebilda, norādīdama uz bufeti.

"To es redzēju," Blesingtons sacīja. "Vai jūsu krusttēvam bija paradums ik reizi, kad tas gaidīja mistera Sendsa apmeklējumu, jau iepriekš likt piepildīt abas glāzītes? Vai ari citus apmeklētājus viņš mēdza tāpat sagaidīt?"

"Šāds paradums krusttēvam bija, bet tā tika darīts vienīgi attiecībā pret misteru Sendsu, jo citu viesu mums nemēdza būt."

"Vai dzerot jūsu krusttēvs mēdza vienmēr ņemt vienu un to pašu glāzīti, vai ari dzēra, no kuras pagadījās?"

"Man liekas, ka viņš vienmēr lietoja vienu un to pašu glāzīti."

"Tātad, pielejot glāzītes, jūs ik reizi jau iepriekš zinājāt, kuru no tām izdzers jūsu krusttēvs, un kuru — viņa viesis?" detektīvs turpināja jautāt.

"Jā, to es zināju," Feta atbildēja. Bet tad viņa strauji sakustējās krēslā un skarbi jautāja:

"Ko jūs īsti domājat?"

"Es neko nedomāju," Blesingtons mierīgi atbildēja. "Es tikai pūlos noskaidrot patiesību… Lūdzu, palieciet mierā!" viņš ar enerģisku žestu apklusināja Džimu, kas mēģināja ko iebilst. "Jūs taču saprotiet, Džim, ka mans pienākums ir pielikt visas pūles, lai iegūtu šajā lietā skaidrību."

"Jā, bet jūsu loģika klibo!" Džims sašutis iekliedzās. "Kā gan jūs varat iedomāties…"

"Es neko neiedomājos," Blesingtons nesatricināmā mierā viņu pārtrauca. "Es tikai iztaujāju mis Lemānu par dažiem viņas krusttēva dzīves sīkumiem. Vai jums reizēm gadījās saķildoties ar jūsu krusttēvu, mis Lemāna?"

"Jā, pirms dažām dienām mums izcēlās maza ķilda," viņa sacīja, uzlūkodama Džimu. "Es jau stāstīju par to misteram Sendsam."

Džons lēnām pamāja ar galvu.

"Pilnīgi pareizi. Es jau stāstīju par to misteram Blesingtonam, . kā ari aizrādīju viņam uz neciešamo dzīvi, kāda jums bija krusttēva namā."

"Vai ari šovakar, pirms aiziešanas no mājas, jūs piepildījāt abas glāzītes?" detektīvs turpināja nopratināšanu.

"Jā," jaunā meitene atbildēja.

"Vai jūs zinājāt, ka misters Sendss nāks?"

"Jā, krusttēvs man to pateica. Viņš arī izteicās, ka tam būšot loti svarīga saruna ar misteru Sendsu un visu laiku steidzināja mani drīzāk iet uz koncertu."

"Kad koncerts sākās?" Blesingtons jautāja.

"Pulksten pusastoņos, bet krusttēvs bija tik nepacietīgs, ka man jau pusseptiņos nācās iziet no mājas."

"Vai jūs pirms aiziešanas runājāt ar viņu par kaut ko?"

"Jā, viņš lūdza mani atnest rakstāmlietas," viņa atbildēja, norādīdama uz galdu, kur bija nolikti rakstāmie piederumi.

Kaut ko atzīmējis savā piezīmju grāmatiņā, detektīvs pievērsās Džonam Sendsam.

"Kopš kura laika misis Lemāna dzīvo Parīzē?"

"Cik man zināms, viņa apmetās tur jau tūdaļ pēc apprecēšanās ar Markusu Lemānu," Džons atbildēja.

"Vai jūs sarakstījāties ar viņu?"

Sendss mirkli vilcinājās.

"Jā. Mistera Lemāna uzdevumā es ik mēnesi sūtīju viņai naudu."

"Vai esat šo dāmu kādreiz redzējis, mister Sends?"

"Tikai vienu reizi. Viņa uz īsu laiciņu bija ieradusies Londonā, bet ar savu vīru nesatikās."

"Es loti priecātos, mister Sends, ja jūs man ziņotu, tikko šī dāma būs ieradusies Londonā. Man liekas," viņš turpināja, aizvērdams piezīmju grāmatiņu un noglabādams to kabatā, "ka šeit ir darīšana ar visparastāko pašnāvību. Tomēr man vēl jānoskaidro daži apstākļi, lai varētu izdarīt galīgo slēdzienu."

Viņš uzmeta Fetai laipnu skatienu.

"Kur mēs varēsim jūs atrast, mis Lemāna, ja jūs būsiet mums vajadzīga?"

Jaunā meitene mulsi palūkojās viņā.

"Nezinu…" viņa atbildēja.

"Vai tad jums Londonā nav draugu?"

Viņa pacēla acis uz Džimu.

"Ceru, ka misters Kasidi man palīdzēs iekārtodes. Man liekas, ka es pagaidām apmetīšos kādā viesnīcā."

"Pats par sevi saprotams," Džims pārliecinoši noteica. "Jums derētu apmesties manā viesnīcā. Tur dzīvo dažas amerikāņu dāmas, kas ar prieku uzņems jūs savā sabiedrībā. Jums taču ir zināms "Magnifiks", Blesington? Mis Lemāna pagaidām apmetīsies tur."

"Lieliski," detektīvs jautri sacīja. "Tagad, Džim, pavadiet savu dāmu, bet pats steidzieties atpakaļ. Es uz bridi iziešu, lai sniegtu ziņojumu priekšniecībai. Kad jūs atgriezīsieties, es jau būšu atpakaļ."

Kad Džims atgriezās, viņš atrada Blesingtonu vienu. Džons Sendss bija izgājis, lai nosūtītu telegrammu Markusa Lemāna sievai.

"Ko jūs domājat par šo lietu, Džim?" detektīvs jautāja. "Dīvains gadījums, vai nav tiesa?"

"Katrā ziņā," Džims'piekrita. "Bet sakiet, Blesington, jūs taču neturat aizdomās mis Lemānu?"

Ierēdnis pasmaidīja.

"Ko gan man nav gadījies turēt aizdomās," viņš izvairīdamies sacīja. "Bīstos, ka…"

"Šī meitene ir visas manas dzīves laime," Džims viņu mierīgi pārtrauca.

'Tā jau es domāju," Blesingtons piezīmēja. "No vienas puses, šajā gadījumā nav nekā sevišķa, bet, no otras… Daudzi lamājas visu mūžu un tomēr nekļūst par noziedzniekiem. Bet, ja šajā gadījumā mums ir darīšana ar slepkavību, tad to neapšaubāmi pastrādājis rūdīts noziedznieks. Par to liecina aukstais aprēķins, kas ir šā nozieguma pamatā. Visi slepkavas tomēr vēl nav noziedznieki… Par ko jūs smaidāt, Džim?" viņš pats sevi pārtrauca.

"Es atcerējos kādu vietu savā nākamajā grāmatā, ko pašlaik rakstu. Vienā nodaļā es atbalstu tieši šo pašu domu. Es atzīstu, ka slepkavam nav katrā ziņā jābūt kriminālnoziedzniekam. Cilvēks, kas nokauj dusmās vai aiz greizsirdības, drīz vien atgriežas savā normālajā dvēseles stāvoklī. Vai tad tādu var pieskaitīt kriminālo noziedznieku kategorijai? Šajā gadījumā," viņš pamāja ar roku uz

Markusa Lemāna līķi, "es neredzu tādu apstākli. Šeit jūtama iestrādājusies roka. Ja vien tā ir slepkavība."

Blesingtons uzmeta viņam pētījošu skatienu.

"Džim," viņš sacīja, "jūs tikpat labi pazīstat šīs lietas kā es. Sakiet vaļsirdīgi: vai tiešām jūs ticat, ka tā būtu pašnāvība?"

Džims brīdi klusēja.

"Jā, šeit ir daudz neizprotama," viņš beidzot sacīja. "Kādēļ vecais katrā ziņā gribējis palikt viens līdz Sendsa atnākšanai? Kādēļ viņam bija vajadzīgas šīs pusotras stundas… Mans Dievs!" viņš pēkšņi iesaucās. "Sieviete!"

"Kāda sieviete?" Blesingtons nesaprata.

"Sieviete," Džims atkārtoja. "Pēc tam, kad Sendss bija pārliecinājies, ka Lemāns vēl gul, mēs izgājām no nama un aizgājām līdz Deividstrita galam. Kamēr Sendss runāja pa telefonu, es stāvēju uz ielas un lūkojos apkārt. Pēkšņi es redzēju, ka no šā nama iznāk kāda sieviete. Viņas seja bija aizklāta ar biezu plīvuru, un tādēļ es nevarēju viņu saskatīt."

"Vai durvīs viņa kādu brīdi palika stāvam?"

"Nevienu mirkli. Viņa ātri pagriezās un aizgāja Berklejskvēra virzienā. Pēc tam es viņu vairs neredzēju. Kad Sendss atgriezās, es pastāstīju par to arī viņam. Mēs tūdaļ nācām šurp un atradām nama ārdurvis vaļā."

"Tas ir loti svarīgi," detektīvs piezīmēja. "Žēl, ka nepastāstījāt man to jau agrāk."

Rokas kabatās sabāzis, viņš domīgs staigāja pa istabu.

"Ieslēdziet pilnu gaismu, Džim. Palūkosimies, vai neatradīsim šeit vēl ko?"

Viņi rūpīgi pārmeklēja visu istabu, tomēr neatrada neko, kas varētu noskaidrot Markusa Lemāna nāves noslēpumu.

"Kas tad tas?" Džims pēkšņi iesaucās.

Gluži nejauši viņa skatiens bija fiksējis baltu papīra trisstūrīti, kas rēgojās starp dīvāna atzveltni un sēdekli. Kad Džims to izvilka, tā izrādījās ar zīmuli aprakstīta papīra lapiņa.

"Palūkojieties! Šī lapiņa ir no tiem pašiem papīriem, ko mis Lemāna bija atnesusi pēc sava krusttēva lūguma."

Blesingtons paņēma Džima atrasto lapiņu un piegāja tuvāk gaismai.

"Vai jūs pazīstat Lemāna rokrakstu?" viņš jautāja.

"Jā," Džims atbildēja. "Vecais reizēm pats rakstīja gabaliņus par sevi, kurus es tad ievietoju avīzē."

Džims pār Blesingtona plecu ielūkojās zīmītē. Tur bija rakstīts:

"Siēviks, Plimuta, 30. aprīlī."

Zem šiem vārdiem bija skaitiis "L 100", kas vēlāk bija pārlabots par "300". Zemāk sekoja vārdi: "Melnburnā — uz pieprasījumu", tad: "Austrālijas bankai. 24. jūnijā, 25. septembri", un tā tālāk. Pašās beigās bija atzīme: "A. K. C. 1. —17941. —20 —inde."

"Ko jūs par to sakāt, Džim?" detektīvs jautāja. "Tas taču dīvaini, vai nav tiesa?"

Viņš paņēma papīra žūksnīti, kas gulēja uz galda, un vērīgi aplūkoja tos pret gaismu.

"Tas ir rakstīts tikai šodien," viņš piezīmēja. "Vai redzat šīs rieviņas, kas izspiedušās cauri pirmajai lapai? Tas ir diezgan svarīgs atradums — kā jums šķiet, Džim?"

"Jādomā, ka laikā starp mis Lemānas aiziešanu un Sendsa atnākšanu šeit kāds ir bijis," Džims izteica savas domas. "Varbūt tā pati sieviete, kuru es redzēju iznākam no nama?"

Blesingtons rūpīgi salocīja noslēpumaino zīmīti un noglabāja to kabatā.

"Un tagad aplūkosim glāzīti." »

Viņš uzmanīgi paņēma to pirkstos, turēdams aiz dibena.

"Droši vien uz tās ir pirkstu nospiedumi," viņš piezīmēja. "Visdrīzāk jādomā, ka tie izrādīsies mis Lemānas pirkstu nospiedumi, jo viņa taču piepildīja glāzītes. Kā jums šķiet?"

"Man šķiet, ka ari vēl kāds cits ir dzēris no šīs glāzītes."

"Pilnīgi pareizi," Blesingtons piekrita, "kāds ir nodzēris" no tās mazu malciņu. Uz stikla pat redzamas apakšlūpas pēdas. Man liekas, ka tas norisinājies šādi: Lemāns gaidījis kādu apmeklētāju loti svarīgā lietā. Lai neviens viņu netraucētu, viņš papūlējies dabūt arī krustmeitu prom no mājas. Saimnieka un apmeklētāja starpā norisinājusies kāda saruna, pēc kuras mums vēl nezināmu iemeslu dēl apmeklētājs ielējis glāzītē indi un devis to Lemānam izdzert."

"Jūsu minējumi liekas pareizi." Džims piezīmēja. "Tomēr ir vēl daži punkti, kas jānoskaidro. Cik drīzā laikā šī inde iedarbojas?"

"Ārsts sacīja, ka jau pēc četrām sekundēm," Blesingtons atbildēja.

"Tādā gadījumā vecais vīrs pēc liķiera izdzeršanas vairs nav varējis pagūt aiziet no rakstāmgalda līdz dīvānam. Viņam katrā ziņā vajadzēja saļimt turpat uz grīdas. Bet mēs atradām viņu uz dīvāna."

"Jums taisnība," Blesingtons piekrita. "Bet var ari būt, ka indi viņš iedzēris, jau guļot. Glāzīte taču bija nomesta turpat zemē."

"Tas norādītu, ka apmeklētājs bijis viņam labi pazīstams, tāds, ka viņš pat nav uzskatījis par vajadzīgu piecelties no dīvāna," Džims piezīmēja.

Bridi vēlāk ieradās vēl kāds Skotlendjarda ierēdnis ar plašām pilnvarām.

"Man uzdots pārmeklēt visu dzīvokli," viņš sacīja Blesingtonarņ un ātri aplūkoja visas piecas istabas. Pēdējā viņš palika stāvam.

"Sāksim no šīs," viņš sacīja.

Blesingtons pamāja ar galvu.

Džimam tas izlikās kā svētuma zaimošana, kad policisti sāka saimniekot Fetas istabā. Tomēr viņš labi saprata, ka viņa protestiem nebūs nekādas nozīmes. Blesingtons piegāja pie mazā rakstāmgalda, kur Feta glabāja savas nedaudzās vērtslietas.

Zem kabatas lakatiņu kaudzes viņš atrada mazu koka kastīti, kurā bija novietota pudelīte ar kādu bezkrāsainu šķidrumu.

"Kas tas ir?" Blesingtons norūca.

Viņš izņēma aizbāznīti un to paoda. Viņa seja pēkšņi kļuva nopietna.

"Pie velna!" viņš pārsteigts iesaucās.

"Kas tas ir?" Džims jautāja.

"Ciānkālijs," Blesingtons īsi atbildēja.

Viņš vēlreiz paostīja pudelīti.

"Nosūtiet to izmeklēšanai," viņš pavēlēja, pievērzdamies vienam no policistiem.

Tad viņš no jauna pagriezās pret Džimu.

"Un ja tiešām izrādīsies, ka tas ir ciānkālijs, par ko es esmu gandriz pārliecināts, man vēl šovakar pat nāksies apcietināt mis Lemānu."

8

Pulkstenis bija divi nakti, kad Džons Sendss nokāpa lejā, lai palūkotos, kas tik nekautrīgi dauza viņa nama durvis. Tas izrādījās Džims Kasidi. Viņš bija gandriz bez elpas.

"Ienāciet. Kas ar jums noticis?" Džons vaicāja.

"Viņa arestēta," Džims dobjā balsī atbildēja. "Vai tas nav šausmīgi?"

"Kas arestēta?" Sendss nesaprata.

"Kas? Un jūs vēl jautājiet?! Mis Lemāna, protams!" Džims iekliedzās. "Un tas ir jūsu nopelns! Kādēļ jūs divdesmit reižu atkārtojāt Blesingtonam, ka viņa ķildojusies ar veco? Kādēļ jūs apmelojāt šo nevainīgo meiteni?"

"Jūs esat prātu zaudējis," Sendss sacīja. "Ko jūs kliedzat? Izdzeriet glāzi vīna — varbūt kļūs labāk."

Džims atgrūda viņa pasniegto vīna glāzi.

"Man nevajag ne jūsu vīna, ne jūsu mierinājuma. Un es esmu pie pilna prāta, Sends. Var jau būt, ka man trūkst to cēlo morālisko īpašību, ar kurām jūs vienmēr mīlat lepoties. Man tas nav no svara. Mani interesē vienīgi patiesība, un es neaiziešu no šejienes, kamēr nebūšu dabūjis zināt. Kas tā bija par sievieti?"

"Nezinu, par kādu sievieti jūs runājiet," Sendss mierīgi sacīja, "tomēr nojaušu, ka jūs domājat to sievieti, kuru jūs esot redzējis iznākam no Lemāna nama. Atskaitot jūs, neviens tomēr nav viņu redzējis."

"Bet durvis taču bija vaļā!" Džims uztraucās. "To jūs taču nevariet noliegt!"

Sendss soli atkāpās.

"Jums taisnība," viņš sacīja. "Liekas neticami, ka es pats būtu varējis piemirst tās aizslēgt."

"Es skaidri redzēju, ka jūs tās aizslēdzāt," Džims atbildēja, pamazām nomierinoties. "Lūdzu, piedodiet, ka biju dk rupjš pret jums, mister Sends. Esmu pārliecināts, ka jums nav nekādu ļaunu nolūku. Visa šī lieta padara mani gandriz ārprātīgu."

Misters Sendss draudzīgi uzlika roku jauneklim uz pleca.

"Es labi saprotu jūsu pārdzīvojumus."

"O, kas ar jums nodeis?" Džims pārsteigts iesaucās.

Roka, kas gulēja uz viņa pleca, bija rūpīgi pārsieta.

"Blēņas," Sendss atbildēja, "nekā sevišķa. Mani mazliet sakoda kāds suns, kas nemanot bija iekļuvis caur virtuvi istabās."

"Bet ari seja jums saskrāpēta, mister Sends," Džims aizrādīja.

"Tam visam nav nozīmes," Džons īgni atbildēja. "Es sagraizījos, skodams bārdu. Labāk runāsim par mis Lemānu. Ticiet man, es darīšu visu iespējamo viņas labā. Varat pilnīgi paļauties uz mani arī gadījumā, ja būs vajadzīga nauda viņas likteņa atvieglošanai. Es neesmu bagāts, tomēr uzskatu par savu pienākumu rūpēties par Markusa Lemāna krustmeitu."

Viņš bija loti nopietns un viņa balsī izskanēja sirsnība, kas dziļi aizkustināja Džimu.

"Kas attiecas uz mani," viņš turpināja, "tad es ne mirkli neesmu ticējis, ka viņai varētu būt kas kopējs ar šo briesmīgo notikumu. Vārdu sakot, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka mis Lemāna nav pastrādājusi šo noziegumu, ja vien šajā gadījumā mums tiešām ar tādu ir darīšana."

"Jūs domājat, ka tā ir slepkavība?" Džims jautāja, cieši lūkodamies viņam sejā.

Sendss brīdi pārdomāja.

"Šaubos," viņš beidzot sacīja. "Markuss Lemāns bija liels savādnieks, viņu pat nevarēja saukt par pilnīgi normālu cilvēku. Man liekas, ka viņa dzīvē bija brīži, kad viņš pilnīgi zaudēja paškontroli. Tādēļ viegli var ienākt prātā doma par slepkavību. Grūti noteikt, kādi tai varētu būt iemesli. Es zinu, ka viņam reizēm gadījās nelielas nepatikšanas sakarā ar biržas kursu svārstībām. Zinu arī to, ka reiz viņš bija nokļuvis stāvoklī, kad visa birža sacēlās pret to… Bet jūs jau vēl neesat man sīkāk pastāstījis par mis Lemānas apcietināšanu.

Džims uzreiz neatbildēja. Viņš izņēma no etvijas cigareti un aizsmēķēja.

"Mis Lemānu apcietināja Blesingtons. Viņš atrada tās rakstāmgaldā mazu pudelīd ciānkālija."

"Vai viņa sniedza kādus paskaidrojumus? Kā inde nokļuvusi viņas rakstāmgaldā?"

"Viņa teica, ka esot saņēmusi to pa pastu. Pudelītei bijusi pievienota iespiesta instrukcija, kurā bijis teikts, ka šis šķidrums esot sevišķi ieteicams līdzeklis traipu tīrīšanai. Blesingtons nosūtīja pudelīti izmeklēšanai. Izrādījās, ka tās saturam nav nekā kopēja ar traipu tīrīšanu, par ko bija runājusi mis Lemāna. Un Skotlendjards pieņēma lēmumu par mis Lemānas apcietināšanu. Pirms pusstundas viņu nogādāja cietumā."

Viņš stāstīja vienaldzīgā tonī, tomēr viņa balsī bija tas sevišķais miers, zem kura parasti slēpjas asi dvēseles pārdzīvojumi.

Misters Sendss līdzjūtīgi palocīja galvu.

"Neparasta lieta," viņš piezīmēja. "Sakiet, vai nav kāda sieviete, kurai ir iemesls būt greizsirdīgai?"

Džims viņu izbrīnā uzlūkoja.

"Sieviete?" viņš atkārtoja. "Cik zinu, viņam vispār nav nevienas pazīstamas sievietes."

Abu sarunu pēkšņi pārtrauca dvēseli stindzinošs vaids, kas atskanēja kaut kur nama viņā galā. Džimam likās, ka vienīgi grēcinieki ellē var tā vaidēt. Tad atkal iestājās pilnīgs klusums.

Viņi saskatījās.

"Kas tur bija?" Džims jautāja, vēl vairāk nobālēdams.

"Mans kaķis,"' Džons Sendss mierīgi pasmaidīja. "Reizēm viņa gaudošana pārbiedē arī mani. Nelietīgais dzīvnieks pārtrauca mūsu sarunu. Lai tas neatkārtotos, iešu un izmetīšu viņu no virtuves."

Džims palika viens. Tālumā bija dzirdama Sendsa balss. Likās, ka viņš dzenā kādu dzīvnieku. Tad skali noklaudzēja kādas durvis un viss apklusa. Mirkli vēlāk Sendss atgriezās istabā. Viņa acis dīvaini mirdzēja.

"Riebīgais kaķis! Viņa gaudošana katru reizi padara mani nervozu," viņš sacīja.

"Šodien jums visu dienu iznāk cīnīšanās, Mister Sends. Dienā ar suņiem, bet naktī — ar kaķiem," Džims piezīmēja.

Sendss iesmējās.

"Tātad es dzīvoju reizē suņu un kaķu dzīvi," viņš labsirdīgi atteica. "Un nu cs ierosinu mazliet pastaigāties. Tīrs gaiss mums palīdzēs sakārtot domas. Acumirklī man miegs nav ne prātā."

Viņi lēnām soļoja pa tukšo ielu. Brīdi abi klusēja, bet tad Džons Sendss iesāka mierigā, nosvērtā balsī:

"Man loti nepatīkami, ka esmu iejaukts šajā lietā, kaut arī pilnīgi pret paša gribu. Es gribu pastāstīt jums visu pilnīgi vaļsirdīgi, mister Kasidi. Jūs esat avīžnieks un droši vien kādreiz nodosities šajā traģēdijā iejaukto personu aprakstīšanai. Un tas ir gluži dabiski, cilvēki ir loti neuzticīgi un ziņkāri. Tādēļ uzskatu par labāku pats nākt jums pretī. Es pazinu Markusu Lemānu diezgan labi. Iepazinos ar viņu uz tvaikoņa ceļā no Amerikas uz Eiropu. Mūsu starpā nodibinājās pat zināma draudzība. Esmu pārliecināts, ka biju vina vienīgais draugs Londonā, un, nemēģināšu noslēpt, šo draudzību es uzturēju patmīlīgos nolūkos. Biju nolēmis agri vai vēlu izmantot viņa bagātības doto varu savu darīšanu uzlabošanai. Man ir kāds uzņēmums Savienotajās Valstīs. Es ienīstu veikalus, bet, ja jau liktenis mani ar tiem saistījis, es vēlos no tiem zināmu ienākumu. Bet šie ienākumi kļūst ar katru dienu mazāki — galvenokārt tādēļ, ka maniem konkurentiem, pateicodes ražošanas paņēmienu modernizācijai, tie paši ražojumi izmaksā daudz mazāk nekā man. Jau pirms diviem gadiem es skaidri sapratu, ka pilnīgi jāreorganizē mans uzņēmums, piesaistot tam jaunu kapitālu. Bet atrast naudu nemaz nav dk viegli! Man tas bija vēl grūtāk, jo es nekad neesmu skaitījies spējīgs veikalnieks. Man bija nepieciešams aktīvs kompanjons ar kapitālu. Es cerēju dabūt nepieciešamo palīdzību no Markusa Lemāna. Nesen es runāju ar viņu par šo lietu un nosaucu ari vajadzīgo summu. Viņš apsolījās pārdomāt un paziņot savu lēmumu. Tieši šodien es saņēmu no viņa zīmīti, kurā viņš uzaicināja mani pulksten astoņos vakarā ierasdes pie viņa. Jūs taču sapratīsiet, mister Kasidi, cik svarīgs man bija šis jautājums. Ja Markuss Lemāns noraidītu manus priekšlikumus — taisnību sakot, to es visdrīzāk ari sagaidīju — man nāktos doties uz Ameriku, apģērbt strādnieka tērpu, par ko es nespēju bez šausmām pat domāt, un pašam stāties darbā. Vai viss jums ir skaidrs?"

"Pilnīgi," Džims apliecināja.

"Pirms pusotra gada es ieminējos misteram Lemānam — viņš bieži mēdza stāstīt, ka gribot apprecēdes, lai atriebtos saviem piederīgiem, — ka man ir zināma kāda persona, kas botu piemērota vina ekscentriskā nodoma izpildei. Vārdu sakot, šī dāma bija ar mieru apprecēdes ar Markusu Lemānu un dzīvot atsevišķi, atstājot viņam pilnīgu brīvību. Sākumā Lemāns skarbi noraidīja šo priekšlikumu, bet vēlāk tomēr tam piekrita. Laulība, kā jūs jau zināt, tika noslēgta kādas mazas piejūras pilsētiņas dzimtsarakstu nodaļā.

Jūs sapratīsiet, ka es pilnīgi atklāju jums savu līdzdalību šai lietā. Materiālā ziņā es nebiju ieinteresēts. Mans vienīgais nolūks bija izpelnīties mistera Lemāna labvēlību, lai vēlāk varētu to izmantot."

"To visu es pilnīgi saprotu," Džims viņu pārtrauca, "bet acumirkli jūsu personīgās darīšanas mani tiešām interesē vismazāk, mister Sends. Mani uztrauc vienīgi stāvoklis, kādā atrodas mana nabaga Feta, un viņas turpmākais liktenis. Es jūtu, ka šajā acumirklī spētu sagraut visu Skotiendjardu… Tas ir ārprāts, mister Sends! Vai jūs nevarat man palīdzēt? Jums ir liels iespaids šai pilsētā. Varbūt rīt, kad viņa stāsies tiesneša priekšā, arī jūs varētu tur ierasties un ar savu liecību sekmēt viņas atbrīvošanu?"

Sendss pasmaidīja.

"Šaubos, vai tas ko līdzētu," viņš atbildēja. "Lieta pašreiz atrodas policijas rokās un to iespaidot ir Joti grūti. Turklāt viņiem tagad vēl ir lietisks pierādījums. Man liekas, mister Kasidi, ka mums atliek vienīgi apbruņoties ar pacietību."

Džims pēkšņi apstājās.

"Varbūt misis Lemāna varētu viņai palīdzēt," viņš sacīja.

Sendss pakratīja galvu.

"Misis Lemāna tur neko nevarēs palīdzēt," viņš atbildēja. "Viņa dzīvo Francijā un lietas apstākli tai ir pilnīgi sveši."

"Misis Lemāna bija sava vīra namā vēl šovakar," Džims sacīja balsi, kas necieta iebildumu. "Es pats viņu redzēju iznākam no tā."

Sendss mirkli klusēja.

"Jūs maldāties," viņš beidzot sacīja. "Protams, es pilnīgi ticu, ka jūs esat redzējis kādu sievied, bet esmu pārliecināts, ka tā nav bijusi misis Lemāna."

Viņš apklusa. Džims vērīgi uzlūkoja runātāju, un viņu pārsteidza tā izskats. Kur bija palicis agrākais pašpārliecinātais Džons Sendss? Tagad bija skaidri redzams, cik satriecošu iespaidu uz viņu atstājuši pagājušās dienas notikumi. Sendss sajuta Džima skatienu. '

"Es darīšu visu, kas vien manos spēkos," viņš sacīja. "Mis Lemānas aizstāvēšanu varat uzdot maniem advokātiem Džonsonam un Haketam Templjardā."

"Pateicos, esmu par to jau parūpējies," Džims atbildēja. "Vai rit būsiet tiesā? Varbūt vēl ko sadomāsiet? Vai nevarētu iesniegt galvojumu?"

Sendss pakratīja galvu.

"Baidos, ka tas nav iespējams," viņš sacīja. "Galvojumam šajā gadījumā nav nekādas nozīmes."

Viņi atvadījās, un Džims lēnām devās pretējā virzienā. Bet brītiņu vēlāk viņš palika stāvam un sāka vērot Sendsu. Kad pēdējais nozuda aiz stūra, Džims viņam sekoja.

9

Brīdi sekojis Sendsam, Džims nogriezās kādā mazā šķērsieliņā, kuras vienā pusē stiepās rinda noliktavu. Viņš jau bija ievērojis, ka vienas noliktavas pagalms piekļaujas Sendsa namam. Tomēr Džimam nācās mazliet atlikt nodomātā plāna izpildīšanu: noliktavas pagalmā iebrauca kāds auto, un pagāja vismaz pusstunda, kamēr šoferis visu nokārtoja un novietoja mašīnu garāžā. Beidzot viņš tomēr aizgāja.

Džims bija izveicīgs jauneklis un astoņas pēdas augstais mūra žogs viņam nebija nepārvarams šķērslis. Mirkli vēlāk viņš jau viegli nolēca Sendsa nama pagalmā. No turienes nelielas durvis veda namā. Vienīgais logs, kas iznāca šajā pusē, bija aizrestots smagiem dzelzs stieņiem. Džims pamanīja pie kājām nelielu caurumu, kas acīmredzot bija domāts pagraba ventilācijai. Piegājis pie durvīm, viņš uzmanīgi nospieda rokturi. Viņam par lielu pārsteigumu durvis nebija aizslēgtas. Džims nokļuva šaurā koridorā, kas to noveda otrā, platākā. Vienā pusē atradās virtuve, otrā — dzīvojamās istabas. Džims apstājās un noāva kurpes. Ko gan viņš sacītu misteram Sendsam, ja tas viņu šeit pārsteigtu?

Džims pats nezināja, ko cerēja šeit atrast. Viņam bija tikai kādas tumšas aizdomas, kas vēl nebija pieņēmušas noteiktu veidu. Par vienu lietu gan viņš bija pilnīgi pārliecināts: šajā namā slēpjas tā pavediena gals, kas viņu novedīs pie Fetas atbrīvošanas. Notiekošais Džimam nebija nekas jauns. Pateicoties savam arodam, viņš labi pazina Ņujorkas noziedznieku pasauli. Tur viņš bija mācījies atrisināt vissarežģītākās problēmas.

Namā valdīja dziļš klusums. Acīmredzot Sendss jau bija apgūlies. Visapkārt bija pilnīga tumsa. Džims paspčra dažus solus uz platā koridora pusi. Kad viņš sasniedza to, viņa dzirde pēkšņi uztvēra to pašu sirdi stindzinošo gaudošanu. Džims aizturēja elpu un piespiedās pie sienas. Neraugoties uz visām pūlēm, viņš nespēja savaldīt trīsas, kas kratīja tā ķermeni. Dīvainās skanas reizēm kļuva klusākas, pāriedamas tikko sadzirdamā elsošanā. Beidzot atkal iestājās pilnīgs klusums. Džims pēkšņi pagriezās un skriešus devās atpakaļ uz šauro koridoru. Nejauši viņa kāja aizķērās aiz kāda priekšmeta, kas ar milzīgu troksni nogāzās uz grīdas, skarbi iztraucēdams apkārtējo klusumu. Mirkli nogaidījis, Džims atkal atgriezās iepriekšējā vietā un, piekļāvies sienai, pabāza galvu ap stūri. Šajā mirklī kāda smaga roka uzgūlās viņa plecam un ar spēku atrāva to atpakaļ.

Kaut kas nosvilpa Džimam tieši gar deguna galu. Viņš pat sajuta sejā vieglu vēsmiņu. Tajā pašā mirklī viņš izdzirda apspiestu čukstu:

"Ne skaņas! Atpakaļ!"

Džims paklausīja. Viņi izskrēja cauri koridoram un izlēca pagalmā. Džima negaidītais biedrs aizcirta aiz sevis durvis.

"Atri pāri sienai!" viņš atkal komandēja.

Mirkli vēlāk viņi jau bija uz ielas.

"Kurpes varēsiet apaut vēlāk. Vispirms mums jātiek drošībā," svešinieks uzsauca.

Viņi aizskrēja līdz Čārlzstrītā galam. Tur Džims apāva kurpes. Tad viņš vērīgi palūkojās svešiniekā, kura seju aizsedza saceltā mēteļa apkakle un dziļi pāri pierei uzmauktā cepure.

"Kas jūs esat?" Džims jautāja.

Viņam atbildēja ļoti pazīstami smiekli.

"Blesington! Tas esat jūs?!"

Detektīvs pamāja ar galvu.

"Apsveicu jūs, Džim, šoreiz jums palaimējās," viņš sacīja.

"Tātad arī jūs bijāt tur?"

"Jau kopš tā laika, kad jūs ar Sendsu izgājāt pastaigāties."

"Vai dzirdējāt?" Džims trīcošā balsī jautāja.

"Gaudošanu? Jā."

"Bet kas tas īsti ir?"

"Taisni to es ari gribēju no^aidrot, kamēr jūs ar Sendsu bijāt prom," Blesingtons atbildēja. "Man likās, ka skaņas nāca tieši no sienas. Tās atgādināja kaka ņaudēšanu."

"Ari Sendss to tā izskaidroja," Džims sacīja, un negaidot piebilda: "Kādēļ jūs bijāt tur? Vai jums ir kādas aizdomas?"

"Es turu aizdomās visus," Blesingtons atbildēja. "Tāds jau ir mans darbs. Ari jūs es turu aizdomās, Džim… Ka jūs esat pārāk neapdomīgs. Vai ievērojāt, ka tajā vietā, kur jūs stāvējāt, jums aiz muguras atradās liels, balts skapis?"

Džims, protams, bija redzējis skapi, tomēr nebija piegriezis tam vēribu.

"Jūsu stāvs ļoti skaidri atšķīrās tumsā pret šo skapi, un es biju gandrīz pārliecināts, ka mūsu draugs nenošaus jums garām."

"Vai tad viņš gribēja šaut?"

"Ne tikai gribēja, bet ari izdarīja to," Blesingtons atbildēja. "Zināms, viņš nelietoja lielgabalu. Man liekas, tā bija bulta. Pirmīt cs iekļuvu kādā istabā, kuru viņš acīmredzot nemēdz saviem viesiem rādīt. Tur visas sienas apkārtas ar ieročiem, lielākoties ar stopiem un bultām. Man liekas, ka nemaldīšos teikdams, ka viņš loti labi pārvalda šos ieročus. Jādomā, ka viņš kādreiz dzīvojis Austrumos vai arī salās. Par to liecina daudzi priekšmeti, kas atrodas šajā istabā."

"Bet no kurienes nāk šausmigie vaidi — vai to jūs nenoskaidrojāt?"

"Nē," detektīvs atbildēja. "Pirmo reizi dzirdēju tos, kad rāpos pāri žogam. Otro reizi noklausījāmies tajos abi kopā. Un jūs jau ziniet, ka tad mums tūdaļ bija jāņem kājas pār pleciem."

"Vai jums neliekas, ka skaņas nāk no pagraba?" Džims jautāja.

"Sākumā arī man tā šķita. Es rūpīgi pārmeklēju visu pagrabu, tomēr neko aizdomīgu neatradu. Galu galā arī es sāku ticēt, ka tas ir kaķis."

"Tas nav kaķis— par to varu likt vai galvu ķīlā," Džims sacīja. "Bet kas tad īsti jūs noveda Sendsa namā?"

"Nekas sevišķs. Man tikai likās, ka nebūtu lieki dabūt zināt ko tuvāk par misteru Sendsu… Ak, tā— varu jums pastāstīt kādu patīkamu ziņu: mis Lemāna ir atbrīvota."

"Kā? Jūs viņu atbrīvojāt?" Džims iesaucās, satverdams Blesingtona roku. "Vai tas ir tiesa? Kur viņa ir?"

"Viņa ir savā vasarnīcā un, ja nemaldos, jau sen gultā… Bet kas tad jums noticis, Džim?"

Džims trīcēja no galvas līdz pat kājām kā nervoza ģimnāziste.

"Esmu šodien mazliet pārpūlējies, Blesington," viņš ar pūlēm izdvesa. "Nav svarīgi tas, ka viņa pašreiz ir brīva, bet gan tas, ka jūs nekad nebūtu to izlaiduši, ja nebūtu pilnīgi pārliecināti par viņas nevainību."

"Jums taisnība," detektīvs sacīja. "Mēs pārbaudījām mis Lemānas izteikumus, ka viņas istabā atrasto ciānkāliju tā esot saņēmusi pa pastu. Tas bija pirmais punkts, uz kura pamata mēs nolēmām viņu atbrīvot. Otrais punkts bija sieviete, kas iznākusi no Markusa Lemāna nama un kuru bez jums nejauši redzējis ari viens no mūsu aģentiem. Bcrklejskvēra stūri viņa apstājusies un iemetusi pastkastītē kādu iegarenu aploksni. Kad aģents dabūja zināt par traģēdiju, kas norisinājusies Lemāna namā, viņš tūdaļ ziņojis par saviem novērojumiem priekšniecībai. Un trešais punkts," Blesingtons turpināja, "ir tas, ka kāds jau bija dzēris no misteram Sendsam ielietās glāzītes, bet vēlāk to piepildījis no jauna. Vai atceraties brendija pudeli, kas stāvēja uz bufetes?'

"Jā," Džims atbildēja.

"Lieliski. Par laimi mis Lemāna piepildījusi glāzītes saimniecības vadītājas klātbūtnē, kura pēc tam noglabājusi pudeli bufetē. Pēc visa tā, dārgais Džim, būtu mazliet neērti aizturēt mis Lemānu kaut vienu lieku minūti. Es pats viņu atbrīvoju, uz savu atbildību, bez parasto formalitāšu ievērošanas."

"Paldies Dievam!" Džims atviegloti nopūtās. "Šonakt es gulēšu! Būtu grēks viņu tagad traucēt, kā jums šķiet, Blesington?"

"Man liekas, tas būtu vairāk nekā grēks," Blesingtons mierīgi atbildēja, "tā būtu muļķība. Un nu, Džim, man jums jāsaka, ka jūs esat ļoti krietns zēns. Es redzu, ka jūs daudz vairāk saprotat mūsu darbu nekā dažs labs puisis Skotlendjardā. Vai negribat palīdzēt man atrisināt šo gadījumu?"

"Es jau ari pats gribēju jums to lūgt," Džims smaidīdams sacīja. "Es taču tagad meklēju "miljonu lietu." Klausieties, Blesington, Karltona viesnīcā dzīvo kāds resns, apaļš kungs, kam pieder viena no Ņujorkas avīzēm. Kas zina, varbūt viņš noskaitīs man miljonu dolāru, ja es aiznesīšu viņam tādu materiālu, ko būtu vērts iespiest?"

."Jums tas būs tāds, ko bQs vērts iespiest," Blesingtons pārliecinoši atbildēja. "Un to jūs iegūsiet dienā, kad jums izdosies uzlikt roku uz melnā ģērbušās sievietes pleca un uzzināt, kas atradies aploksnē, ko viņa iemeta pastkastītē Berklejskvēra stūrī."

10

Džons Sendss ieradās policijas iecirknī otrā rītā precīzi pulksten vienpadsmitos. Laimīgas nejaušības dēl ari Blesingtons bija tur iegriezies pirms dažām minūtēm.

"Es loti nemīlu apgrūtināt policiju ar savām sūdzībām," Sendss sacīja. "Bet lieta tāda, ka šonakt manā namā bija iebrukuši laupītāji. Dīvainākais ir tas, ka viņi nekā nav nozaguši."

"Kad tas notika?" Blesingtons jautāja, pārņemdams nopratināšanu savās rokās.

"Šorīt agri," Sendss atbildēja, tikai tagad pazīdams Blesingtonu. "Labrīt, Blesington. Esmu dzirdējis sakām: ja cilvēks reiz iekritis policijas rokās, tad droši var teikt, ka būs darīšanu ar policiju trīs reizes… Tagad redzu, ka tas ir tiesa."

"Pagaidām gan vēl tikai divas," detektīvs mierīgi aizrādīja.

"Tas notika ap pulksten diviem," misters Sendss turpināja savu stāstu. "Es tikko biju pārnācis mājās pēc pastaigas kopā ar misteru Kasidi un sēdēju smēķējamā istabā, kas atrodas līdzās manai guļamistabai. Gribēju jau iet gulēt, kad pēkšņi izdzirdu lejā kādu aizdomīgu troksni."

Blesingtons vērīgi klausījās.

"Kur jūs dzīvojat?" viņš apjautājās.

"Čārlzstrītā 79. Citu ieroču man nav, tādēj katram gadījumam paņēmu līdzi stopu un dažas bultas. Man ir plaša šo ieroču kolekcija, ko es pārvedu no Borneo. Lejā es ieraudzīju vienu no iebrucējiem un izšāvu uz to, tomēr bulta aizlidoja garām. Noziedznieki tūdaļ metās-bēgt un, pārlēkuši pār augsto žogu, laimīgi nozuda."

"Vai jūs dzināties viņiem pakal?"

"Nē," Sendss pasmaidīja. "Man nebija nekāda prieka iet ar viņiem skrieties."

"Un jums nekas nav nozagts?" detektīvs jautāja.

"Nē. Acīmredzot es viņus iztraucēju."

"Man nāksies aplūkot jūsu dzīvokli, mister Sends," Blesingtons negaidot paziņoja. "Varbūt noziedznieki atstājuši kādas pēdas, piemēram, pirkstu nospiedumus."

"Man iebildumu nav," Sendss atbildēja.

Blesingtons to uzskatīja par ārkārtīgi laimīgu gadījumu. Viņam nebija nācis ne prātā, ka Sendss ziņos par notikumu policijai. Ceļā uz Sendsa namu viņi sarunājās par lietām, kas vienmēr interesē katru angli: par sacīkšu sezonas tuvošanos, par kriketa spēli, un tā tālāk. Sendss secināja, ka viņa pavadonis ir ļod patīkams sarunu biedrs.

Dzīvokļa apskate neaizņēma daudz laika. Blesingtons izgāja cauri ēdamistabām un viesistabām, uzkāpa augšstāvā, aplūkoja guļamistabu, vannas istabu, neparasto ieroču noliktavu. Tad viņš atkal nokāpa lejā, lai turpinātu notikuma vietas apskati. Lielajā koridorā viņš palika stāvam.

"Kas jums stāvēja šeit?" viņš jautāja, norādīdams uz kādu vietu grīdā, kur bija sakrājusies bieza putekļu kārta.

"Vienkāršs drēbju skapis, kas loti traucēja staigāšanu," Sendss mierīgi paskaidroja.

"Kādā krāsā?"

"Balts."

"Tad laikam zagli to būs aiznesuši?" Blesingtons jautāja.

Misters Sendss iesmējās.

"Nē, bet lai tas nenotiktu, es šodien aizsūtīju skapi uz vasarnīcu. Šorīt pasūtīju smago auto un to aizveda."

"Esiet tik laipns un atnesiet man bultas un loku, ar kuru jūs šonakt šāvāt uz laupītājiem," detektīvs sacīja.

Sendss viņu izbrīnā uzlūkoja.

"Vai tad tas tiešām vajadzīgs?"

"Katrā ziņā."

"Tādā gadījumā es tūdaļ atnesīšu."

Koridora sienas bija dzeltenā krāsā. Saules spožie stari, kas pa logu ielauzās koridorā, spilgti apgaismoja pretējo sienu. Uņ šajā apgaismojumā Blesingtons skaidri saskatīja cilvēka pirkstu nospiedumus.

"Asinis," Blesingtons nomurmināja.

Izņēmis no kabatas mazu foto aparātu, viņš trīs reizes no vietas uzņēma pirkstu nospiedumu. Tad atkal noglabāja aparātu kabatā. Kad misters Sendss brīdi vēlāk atgriezās ar loku un bultām, detektīvs domīgi staigāja šurp un turp pa koridoru.

Vērīgi aplūkojis nāvīgo bultu atskabargainos galus, Blesingtons atdeva tās atpakaļ īpašniekam.

"Vai esat ko dzirdējis par misis Lemānu?" detektīvs jautāja, kad viņi bija atgriezušies viesistabā. "Liecinieku nopratināšana paredzēta parit."

"Es tieši šodien saņēmu no viņas vēstuli," misters Sendss sacīja. "Tā ir diezgan nesakarīga, bet varbūt tomēr noderēs uzrādīšanai izmeklēšanas tiesnesim."

Viņš atslēdza mazu sienā iebūvētu skapīti un izņēma no tā kādu aploksni, kurai bija uzlīmēta Francijas marka. Pasta zīmogs bija pilnīgi nesalasāms.

"Varbūt vēlaties iepazīties ar tās saturu?" misters Sendss jautāja, pasniegdams vēstuli detektīvam.

Tā bija rakstīta pirms divām dienām, augšējā stūri bija uzspiests "Cafe de Lyons" zīmogs. Vēstulē bija rakstīts:

"Dārgais mister Sends!

Parīze man apnikusi, tādēļ esmu nolēmusi to atstāt. Šo vēstuli rakstu restorānā, stundas ceturksni pirms vilciena atiešanas. Vispirms domāju doties uz Marselu. Vēl neesmu nolēmusi, ko darīšu tālāk. Gribu braukt uz Spāniju, bet, galu galā, varbūt aizceļošu uz Sanremo vai Romu. Nav nekādas nozīmes rakstīt manam neparastajam vīram. Viņš taču tikpat neatbild uz manām vēstulēm. Esiet tik laipns un pastāstiet viņam par maniem plāniem. Loti pateicos par tām tūkstoš mārciņām, ko jūs man atsūtījāt. Līdz ar šo vēstuli nosūtu jums pilnvaru visu manu naudas darīšanu kārtošanai. Šī pilnvara tika sastādīta tūdaļ pēc manām kāzām un ar to es uzticu jums visu manu lietu kārtošanu jebkuros apstākļos.

Ar cienību

Margarita Lemāna"

"Te ir pilnvara."

Džons Sendss pasniedza dokumentu detektīvam, kas to atlocīja un vērīgi izlasīja.

"Pilnvara sastādīta Anglijā," viņš piezīmēja.

"Jums taisnība," Sendss atbildēja. "Misis Lemāna lika to sastādīt pirms aizceļošanas no Anglijas. Misters Lemāns necēla pret to iebildumus. Bet tikai tagad viņa beidzot nolēmusi izmantot šo dokumentu un atsūtījusi to man. Nu mani diemžēl gaida vēl vesela rinda nepatikšanu."

Pilnvaru bija parakstījis un apstiprinājis arī Markuss Lemāns. Blesingtons atdeva dokumentu atpakaļ Sendsam.

"Vai varu vēlreiz atnākt pie jums šodien ap pulksten diviem?" detektīvs jautāja.

"Loti priecāšos par jūsu apmeklējumu," Sendss atbildēja.

"Kā redzu, jūs esat ievainojis roku," Blesingtons sacīja, uzmezdams skatu Sendsa pārsietajai rokai.

"Jā, es jau stāstīju par to misteram Kasidi. Mani sakoda suns."

Stundu vēlāk Blesingtons atkal atgriezās.

"Es pirmīt piemirsu aplūkot virtuvi," viņš sacīja.

Viņu visai maz interesēja virtuve, viņš gribēja vēlreiz aplūkot koridora sienu un pirkstu nospiedumu. Sienu viņš redzēja, bet pirkstu nospiedums bija nozudis. Tas bija pārklāts ar svaigu krāsas kārtu.

"Nezinu, vai esat to pamanījis," Džons Sendss sacīja, kad virtuves apskate bija galā, "bet pēc jūsu aiziešanas es atklāju, ka vienu no iebrucējiem šonakt es tomēr esmu ievainojis."

Viņš norādīja uz sienu.

"Šeit e§ atradu asiņu pēdas, kuras pārklāju ar krāsu. Tikai vēlāk man ienāca prātā, ka vajadzēja parādīt šo traipu jums, jo tas izskatījās gluži kā pirkstu nospiedums."

"Tas, protams, būtu loti svarigi, ja vien tas tiešām bija pirkstu nospiedums," Blesingtons piezīmēja.

"Zināms, es nevaru to apgalvot, jo neesmu speciālists tādās lietās," Sendss piebilda, "tomēr man liekas, ka neesmu maldījies."

Blesingtons bija atstājis Džimu taksometrā. Kad detektīvs iznāca no Sendsa nama, viņa sejā atspoguļojās pilnīga nesaprašana.

"Uz Skotlendjardu," viņš uzsauca šoferim, apsēzdamies līdzās Džimam.

"Džim," viņš sacīja, "cs vairs neko nesaprotu."

"Vai esat jau ko noskaidrojis par drēbju skapi?" Džims, kam viss jau bija zināms, jautāja.

"Tas tiešām šorīt aizvests smagajā automobilī. To redzejis arī posteņa policists. Diemžēl vedēja vārds nav zināms. Tomēr ceru, ka mums izdosies to noskaidrot."

"Kādēļ jūs veltiet šim skapim tik lielu uzmanību?" Džims jautāja.

"Gan jau redzēsiet, Džim," Blesingtons noslēpumaini atbildēja.

Viņi sasniedza Skotlendjardu un, atlaiduši taksometru, iegāja foto uzņēmumu nodaļā.

"Vai varu dabūt savus uzņēmumus?" Blesingtons jautāja dežurējošajam ierēdnim.

"Jā, ser. Tie ir iznākuši loti skaidri."

Viņš nodeva Blcsingtonam trīs uzņēmumus, ko tas vērigi aplūkoja.

"Uzņēmumi tiešām izdevušies lieliski. Tikai žēl, ka nevaram tos izmantot, iekāms neesam atraduši noslēpumaino misis Lemānu, kura vēl vakarvakarā ir bijusi Džona Sendsa dzīvoklī." .

"Vai nevarat atdot man vienu no šiem uzņēmumiem?" Džims jautāja. "Tas man noderēs "miljonu stāsta" ilustrēšanai. Pateicos," viņš noglabāja uzņēmumu kabatā. Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma.

"Sakiet, Blesington, vai ir iespējams, ka misis Lemāna būtu noziedzniece?"

"Protams," detektīvs apstiprināja.

"Tādā gadījumā nebūtu par ļaunu iegriezties arī daktiloskopijas nodaļā," Džims izteica savas domas.

"Jūsu ideja ir lieliska," Blesingtons piekrita. "Es vienmēr: esmu teicis, ka jūs esat loti spējīgs zēns."

Viņi iegāja pirkstu nospiedumu nodaļā, un Blesingtons nolika abus uzņēmumus dežurējošā ierēdņa priekšā. Rūpīgi aplūkojis pirkstu nospiedumu caur palielināmo sdklu, ierēdnis kaut ko atzīmēja uz kartiņas un iedeva to kādam kārtībniekam. Piecas minūtes vēlāk policists atgriezās un nolika ierēdņa priekšā uz galda kādu citu, lielāku kartiņu, uz kuras bija redzami vairāki pirkstu nospiedumi uņ dažas ģīmetnes. Ierēdnis atkal apbruņojās ar palielināmo stiklu un brīdi vērīgi salīdzināja pirkstu nospiedumus kartiņā un nospiedumu Blesingtona uzņēmumā. Beidzot viņš pacēla galvu.

"Nevar būt ne mazāko šaubu," viņš sacīja. "Šie divi pirkstu nospiedumi sakrīt."

"Kas viņa ir?" Blesingtons jautāja.

"Margarita Maliko," ierēdnis atbildēja, "no Ailesbergas katorgas cietuma izbēgusi noziedzniece."

11

"Margarita Maliko ir Margarita Lemāna," Džims piezīmēja.

"Tur vairs nav šaubu."

Viņi sēdēja "Magnifika" smēķējamā istabā.

"Margarita Lemāna "sver" vismaz astoņus miljonus dolāru. Vienalga, vai tā būtu Margarita Lemāna vai arī Margarita Maliko," Blesingtons sacīja. 'Tā ir tā pad sieviete, kuru jos redzējāt iznākam no Markusa Lemāna nama un kura iemeta vēstuli Berklejskvēra stūra pastkastītē. Šīs vēstules lietā es ievadīju izmeklēšanu. Izrādījās, ka caur galveno pasta kantori tiešām gājusi kāda vēstule, kas izņemta no zināmās pastkastītes bez markas un bijusi adresēta pašai misis Lemānai, Keningtonhouzhovā. Keningtonhouza ir maza ārpilsētas villa Braitonas apkārtnē. Es nosūtīju turp kādu aģentu, lai viņš aiztur šo vēstuli. Bet izrādījās, ka vietējais pasta kantoris saņēmis pieprasījumu visas misis Lemānai adresētās vēstules pārsūtīt uz Marselu. Pieprasītājam. Kā jums liekas, Džim, kas te varētu slēpties?"

"Man liekas, ka šīs sievietes rokās atradies kāds dokuments, ko tā nav gribējusi paturēt pie sevis," Džims atbildēja. "Tādēļ viņa ielika dokumentu vienā no aploksnēm, kas gulēja uz Markusa Lemāna galda un, uzrakstījusi uz tās pati savu adresi, iesvieda to pastkastītē. Protams, bez markas, jo tā viņai nevarēja būt pie rokas. Man šķiet, ka jums vajadzētu dot rīkojumu savam Marseļas aģentam, lai tas vēstuli aiztur."

"Es jau telegrafēju savam draugam misteram Pollotam, un, ja vien būs iespējams, viņš vēstuli konfiscēs."

Blesingtons ielūkojās pulkstenī. "Un ko nodomājusi darīt mis Lemāna?"

"Viņa ar nākamo tvaikoni dodas atpakaļ uz Ameriku," Džims atbildēja. "Tiklīdz misis Lemāna būs ieradusies un pieprasījusi mantojumu, es tūlīt lūgšu Fetas roku."

"Kādčl ne agrāk?" detektīvs jautāja.

"Tādēļ, ka apstākļi vēl var mainīties un es neesmu pārliecināts, ka Feta tiešām neko nemantos."

"Kāda tad tam varētu būt nozīme?" detektīvs nesaprašanā jautāja.

"Bet,… bet," Džims stomījās, "ja viņa būs bagāta un es nabags…"

"Muļķīga patmīlība," Blesingtons viņu mierīgi pārtrauca. "Es botu laimīgs, ja man izdotos savaldzināt meiteni ar sapņainām acīm un trim miljoniem skaidrā naudā."

"Jūs nespējat saprast, ko es jūtu," Džims domīgi sacīja.

"Nu, protams," Blesingtons ironiski piezīmēja. "Tādi cilvēki kā jūs vienmēr iedomājas, ka neviens nevar tos saprast. Es jūsu vietā vienkārši lūgtu viņas roku…"

"Dieva dēļ, klusāk!" Džims nobijies čukstēja. "Viņa nāk!"

Feta ienāca un uzmeta Džimam siltu skatu. Tad viņa apstājās Blesingtona priekšā, un viņas vaigus pārklāja tumšs sārtums.

"Ļoti pateicos jums, mister Blesington," viņa sacīja, sniegdama roku. 'Tas bija tik šausmīgs pārbaudījums, ka jau atmiņas par to…"

"Es zinu," detektīvs viņu pārtrauca, "tas ir visbriesmīgākais, ko vien var iedomāties."

Kad viņi jau sēdēja ēdamistabā pie atsevišķa galdiņa, Blesingtons atsāka:

"Es gribēju uzdot jums dažus jautājumus, mis Lemāna."

Viņa to izbijusies uzlūkoja.

"Ceru, to nebūs pārāk daudz?"

"Nebīstieties," Blesingtons sacīja, "es centīšos izteikties pēc iespējas īsāk. Uzdošu jums tikai trīs jautājumus. Pirmais: vai jūsu krusttēvam mājās bija pastmarkas?"

"Nē," Feta bez apdomāšanās atbildēja. "Ja viņam vajadzēja nosūtīt vēstuli, viņš ik reizi sūtīja kādu uz pastu pēc markas."

"Lieliski," Blesingtons sacīja. "Otrais jautājums: vai kopā ar papīru jūs nolikāt uz galda ari aploksnes? Es tās redzēju, bet varbūt tās tur bija nolicis kāds cits?"

"Nē, es pati," viņa atbildēja.

"Arī tinti un spalvu jūs sagatavojāt?" detektīvs uzdeva nākamo jautājumu.

"Nē, tikai zīmuli. Krusttēvs ļod reti lietoja spalvu."

"Ļoti labi," Blesingtons sacija. "Kad es iegāju istabā, uz galda tomēr stāvēja tinte un spalva. Tad vēl viens jautājums. Jūsu krusttēva istabā mēs atradām ar viņa roku rakstītu zīmīti. Uz tās līdzās vārdam "Sieviks" — tas ir kāda tvaikoņa nosaukums, bija uzrakstīts vārds "Plimuta". Vai nevarat man nosaukt kādu personu, kam varētu būt sakars ar šo Austrālijas ceļojumu un trīssimt mārciņu lielu naudas summu? Bez tam zīmītē vēl bija minēti skaitli: 1. — 17941."

Džims uztraukts pietrūkās kājās.

"Nu es saprotu!" viņš iesaucās. "Margarita Maliko! Tas ir viņas cietuma numurs! Un vārds "inde"…"

Viņš apklusa un uzlūkoja Blesingtonu.

"Ko nozīmē šis vārds?" viņš jautāja.

"Ar šo vārdu apzīmēts viņas noziegums," Blesingtons paskaidroja. "Margarita Maliko bija notiesāta uz divdesmit gadiem cietumā par sava vīra nozājošanu."

"Tātad viņa?" Feta iesaucās, un viņas acīs atspoguļojās šausmas.

Tomēr Džimam un Blesingtonam bija pavisam citās domas, bet viņi tās neizteica.

"Blesington," Džims beidzot sacīja, "es nevaru piekrist tam, ka šī sieviete būtu nozāļojusi ari Markusu Lemānu. Viss liecina, ka viņi šķīrušies draudzīgi. Acīmredzot vecais gribējis tikt no viņas vaļā. Viņa gribējusi aizceļot uz Austrāliju. Šai nolūkā ieradusies pie sava vīra ar kādu priekšlikumu, par kuru tā pieprasījusi no viņa zināmu summu. Vecais sākumā piesolījis viņai simts mārciņas, bet vēlāk paaugstinājis šo summu līdz trim simtiem. Tas skaidri redzams no pārlabotā skaitļa zīmītē. Turpat atzīmēta ari adrese: "Melnbumā, uz pieprasījumu." Viņa neko nav slēpusi par sevi, jo uzdevusi Markusam Lemānam ari savu bijušās cietumnieces numuru. Kādēļ lai viņa būtu to nonāvējusi? Vecais taču gribēja viņai palīdzēt!"

Blesingtons pamāja ar galvu.

"Jūsu slēdzieni ari šoreiz ir loti ticami, Džim," viņš piezīmēja. 'Tiešām, viņai nevarēja būt iemesla izdarīt šo slepkavību, jo misters Lemāns taču nekad neturēja naudu klāt. Vai nav tiesa, mis Lemāna?"

"Krusttēvam nekad nauda nestāvēja mājās," jaunā meitene apliecināja.

"Tālāk — tas notika laikā, kad visas bankas jau slēgtas," Blesingtons turpināja attīstīt Džima ierosināto teoriju, "un viņa nevarēja cerēt dabūt naudu agrāk kā nākamās dienas rītā. Kādēļ viņai būtu vajadzējis Lemānu nozāļot? Tas taču nemaz nav loģiski."

"Lai nu kā, tas viss tomēr ir loti briesmīgi," Feta sacīja, neviļus notrīcēdama.

"Un arī ārkārtīgi interesanti," Blesingtons un Džims vienā balsī piebilda, sniegdami viens otram roku.

12

Neraugoties uz visām pūlēm, Blesingtonam arvien vēl nebija izdevies iegūt kaut mazākos norādījumus par aizvestā baltā skapja likteni. Tādēļ viņš beidzot nolēma vērsties šai lietā tieši pie Džona Sendsa.

"Jūs interesē mans lauku īpašums? Nu, tā ir maza, vienkārša vasarnīca, kas atrodas Braitonas ceļa malā," Sendss atbildēja. "Bet kādēļ jūs tā interesējaties par manu īpašumu?"

"Būšu pilnīgi atklāts, mister Sends," detektīvs sacīja. "Mani loti interesē turp aizvestais skapis, jo esmu gandrīz pārliecināts, ka uzbrucēji būs atstājuši uz tā pirkstu nospiedumus."

"Tādā gadījumā esmu gatavs pats jūs turp aizvest," Sendss laipni piedāvājās.

"Pateicos," detektīvs atbildēja, "bet esmu jau noīrējis taksometru un aizbraukšu turp viens."

Džims pavadīja Blesingtonu. Viņi bez kādām pūlēm atrada Sendsa nelielo vasarnīcu. Tā bija veca, bet loti skaista ēka, kuru apdzīvoja vienīgi sargs ar savu ģimeni. Uz Blesingtona jautājumiem viņš labprāt sniedza izsmejošas atbildes.

"Jā, ser, skapis tika atvests vēlu vakarā. Es brīnos, kādēļ misteram Sendsam ienācis prātā novietot šo vienkāršo neglīto skapi šeit, jo viņš mīl tikai dārgas un skaistas mēbeles."

"Vēlu vakarā?" Blesingtons atkārtoja. "Bet no Londonas skapis aizvests jau agrā rītā. Parādiet mums šo brīnišķo mēbeli."

Sargs ieveda viņus viesistabā, kur stūri stāvēja liels, balts skapis, kura vienkāršais izskats nemaz nesaderēja ar istabas pārējo iekārtu.

Džims un Blesingtons to vērigi aplūkoja.

"Vai jūs bijāt istabā, kad skapi ienesa?" Blesingtons jautāja.

"Jā, ser," sargs atbildēja.

"Vai redzējāt viņu atvērtu?"

"Jā, ser."

Sī mierīgā atbilde atkal pārrāva pavedienu, kura galu Blesingtons un Džims jau cerēja atraduši.

"Un kas bija skapī?" Blesingtons jautāja.

"Nekas, ser, pilnīgi nekas."

Sargs pagrieza atslēgu un atvēra skapja durvis. Tā iekšpuse bija pilnīgi tīra un tukša. Nebija nekādu skrambu, ko Blesingtons un Džims bija cerējuši ieraudzīt.

Pēkšņi Džima seja noskaidrojās un viņš klusi iesvilpās.

"Es tikko nelāvos pievilties," viņš sacīja.

"Kā tā?" Blesingtons nesaprata.

"Šis taču nemaz nav tas skapis, kas stāvēja Čārlzstrītas 79. namā. Atcerieties, mūsu draugs taču mēģināja ielaist bultu manā nabaga galvā. Bulta gan saudzēja to, bet ieurbās skapja durvīs. To es skaidri dzirdēju. Turpretī šim skapim nav nekādu skrambu, kas liecinātu, ka to būtu ķērusi bulta."

"Jums taisnība," Blesingtons piekrita. "Mēs atkal esam pazaudējuši pēdas. Ja misters Sendss nojauš, ka mēs turam viņu aizdomās, viņš, protams, saprot, ka mēs papūlēsimies atrast-noslēpumaino skapi. Tādēļ viņš to aizveda un noslēpa, bet vietā nopirka citu, ko novietoja savā vasarnīcā. Nu mēs atkal esam velti pazaudējuši dienu."

"Nesakiet vis," Džims atbildēja, kaut ko piezīmēdams uz papīra strēmelītes. "Varbūt jūs esat to pazaudējis, bet jums taču nav jāraksta miljonu stāsts."

Londonā viņi atgriezās vēlu vakarā. Tur Blesingtonu gaidīja telegramma, kas bija saņemta Skotlendjardā drīz pēc viņu aizbraukšanas uz Braitonu. Kad detektīvs iegāja Džima istabā, pēdējais sēdēja pie rakstāmmašīnas un strādāja. Visa grīda bija piemētāta aprakstītām papīra lapām.

"Metiet darbu pie malas un klausieties," Blesingtons sacīja. • "Nupat saņēmu Marselas policijas priekšnieka telegrammu, ka mums vajadzīgā vēstule aizturēta un jau nosūtīta pa pastu man. Tātad parit tā jau būs mūsu rokās."

Džims izstiepa kājas un pasmaidīja.

"Šajā vēstule ir mūsu miklas atrisinājums," viņš sacīja. "Kas dzirdams par Sendsu?"

"Viņu dienām un naktīm novēro mūsu aģenti," Blesingtons atbildēja. "Bet ko dara mis Lemāna? Vai viņa šodien satikusies ar saviem advokātiem?"

Džims pamāja ar galvu.

"Viņa runājusi ar abiem — ar angli un amerikāni, un de abi apgalvojuši vienu un to pašu: tā kā Markuss Lemāns nav atstājis testamentu, tad visu viņa bagātību manto sieva, lai kas viņa ari nebūtu," Džims līksmi paskaidroja.

"Tātad viss kārtībā, Džim?" Blesingtons ironiski jautāja.

"Kā redzat. Protams, man žēl, ka Feta zaudē mantojumu, bet man tas nāk vienīgi par labu."

"Mīla ir visnenormālākā parādība cilvēka dzīvē," Blesingtons nopietni piezīmēja.

Pēc Blesingtona aiziešanas Džims vēl kādu pusstundu strādāja. Beidzot viņš piecēlās, uzlasīja no grīdas visus papīrus un ieslēdza tos galda atvilktnē. Tad uzģērba svārkus un aizgāja koridora otrajā galā, kur atradās Fetas istaba. Viņš pieklauvēja un jaunā meitene tūdaļ atsaucās.

"Esmu noguris, Feta," Džims sacīja. "Iesim mazliet pastaigāt."

Vakars bija kluss un silts. Viņi ilgi gāja klusēdami. Kad abi jau vairākas reizes bija izstaigājuši vienu no Londonas centra dārziņiem, Džims beidzot ierunājās:

"Feta, vai jūs ticat tam, ko teica jūsu advokāti?"

"Kādēļ gan ne, Džim?" viņa mazliet pārsteigta atbildēja. 'Taisnību sakot, tas mani visai maz uztrauc. Vienīgās raizes man sagādā mātes nenodrošinātais stāvoklis. Citādi cs varētu vienīgi priecāties, ka esmu tikusi vaļā no šiem murgiem."

Džims ieklepojās.

"Feta," viņš aizsmakušā balsī iesāka, "man liekas, ka es drīz nopelnīšu veselu kaudzi naudas. Bez tam man ir savs, neliels īpašums. Ceru ari, ka drīz atkal tikšu atpakaļ savā vietā, kur pelnīšu dažus simtus dolāru nedēlā."

"Droši vien, Džim," jaunā meitene piekrita, pūlēdamās izlikties mierīga.

"Jūs reiz teicāt, Fet, ka nejūtot pret mani nekā sevišķa, un, taisnību sakot, arī es pats neticu, ka jūs būtu loti iemīlējusies manī."

"Ko nozīmē— loti, vai neloti?" viņa atcirta. "Varbūt pat nemaz?!"

"To jau arī es gribēju teikt, ka nemaz," Džims nomurmināja, zaudēdams drosmi.

"Bet kādēļ jums liekas, ka es jūs nemaz nemīlu?" Feta uzdeva jautājumu, kas Džimu galīgi samulsināja.

"Tādēļ, ka jūs pati teicāt, tādēļ, ka tas būtu nedabīgi…" viņš stomījās.

"Būtu nedabīgi, ja es būtu iemīlējusies?" viņa atkārtoja, izlikdamās pārsteigta.

"Jūs mani pārprotat, Feta," Džims arvien vairāk uztraucās. "Es tikai gribēju teikt, ka būtu nedabīgi, ja jums patiktu tāds jauneklis

kā es."

"Kādēļ?" jaunā meitene nepiekāpās. "Jūs esat krietns un patīkams jauneklis, un man liekas, ka jūs patiktu daudziem."

Džims jutās sakauts visā frontē un lādēja sevi, ka nokļuvis tik muļķīgā stāvoklī.

"Feta," viņš atsāka, pats nepazīdams savu balsi, "es nerunāju par patikšanu, bet par mīlu. Par tādu mīlu, kas ir pietiekami stipra, lai jauna meitene gribētu kļūt jauneklim par sievu."

"Vai tiešām, Džim?…" viņa tikko sadzirdami izdvesa.

"Jā, es runāju taisni par to," Džims apstiprināja, pamazām atgūdams zudušo drosmi. "Es runāju par to mīlu, kas noved pie laulības," viņš jau pavisam pārliecinoši piebilda.

Iestājās ilgs klusums. Beidzot viņa sacīja:

"Nu, labi, pieņemsim, ka viņa, ka viņš tai patīk… Vai tad viņai pašai jāpiedāvājas?"

Džims atkal samulsa.

"Protams, nē," viņš atbildēja. "Ja jūs mani mīlat, jums tikai jāpasaka: Džim, es esmu ar mieru jūs precēt."

"Un kad man tas jāsaka?"

"Tad, kad viņš jautās tai," Džims paskaidroja.

"Kam — tai?"

"Nu, kad es jautāšu jums, jo es jūs mīlu vairāk par visu pasaulē. Tad jums jāsaka…"

"Bet jūs taču vēl neesat to jautājis, Džim!"

Apmēram pēc stundas Džims beidzot atkal sāka apzināties notiekošo un tajā pašā mirkli gandriz pakluva zem auto riteņiem.

"Džim, es arvien vēl nespēju tam ticēt," Feta, laimīgi smaidīdama, sacīja. "Saki, vai es tomēr nekļūšu tev par nastu?"

"Par nastu?!" Džims sašutis atkārtoja. "Feta, es jūtos tūkstoškārt labāks un tīrāks nekā līdz šim. Varbūt tas izklausās patmīlīgi, bet es tiešām esmu laimīgs, ka tu nedabūsi Markusa Lemāna naudu. Es nekad neiedrošinātos tevi uzrunāt, ja tu botu bagāta."

Viņa cieši saspieda jaunekļa roku.

"Es jau baidījos, ka tu nekad to neizdarīsi. Tādā gadījumā man pašai būtu nācies to teikt, bet tas būtu tik briesmīgi!"

Džims nekā neatbildēja. Viņš dkai ņurrāja kā kaķis, kam glāsta muguru.

13

"Hei, Džim!"

Džims sēdēja Haidparkā uz soliņa un sapņoja. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja mājošu roku un resna cigāra galu, kas rēgojās no filca platmales apakšas. Ar šīm pazīmēm pilnīgi pietika, lai Džims pazītu veco Holandu Braunu. Pārliecies pār sava greznā auto malu, viņš sniedza bijušajam darbiniekam roku.

"Loti pateicos, ka atsūtījāt man pirmās ziņas par Markusa Lemāna nāvi," viņš sacīja. "Kas tad īsti slēpjas zem visas šīs lietas?"

Džima acis iemirdzējās.

"Miljonu stāsta deviņas nodaļas jau uzrakstītas, mister Braun. Trūkst vēl tikai desmitā, kur būs atrisinājums. Bet drīz ari tas man būs rokā."

Holands Brauns bija dzimis avīžnieks.

"Džim," viņš sacīja, "ja jūsu stāsta pabeigšanas laikā es būšu Parīzē, nepūlaties man to pārsūtīt, tikai telegrafējiet. Es tūdaļ ieradīšos pie jums ar lidmašīnu. Protams, miljonu dolāru es jums nemaksāšu, jo negribu, ka ļaudis sāktu apšaubīt manas gara spējas.

Bet es došu par jūsu stāstu Holanda Brauna cenu. Man liekas, ka ar to pietiks."

"Pilnīgi," Džims apstiprināja.

"Vai nevaru būt jums kādā ziņā noderīgs?" vecais kungs jautāja.

Džims mirkli pārdomāja.

"Vai misis Brauna vēl ir Parīzē?" viņš beidzot jautāja.

"Nē, Džim," Brauns atbildēja, "viņa ir šeit, kopā ar abām meitām. Kādēļ jos tas interesē?"

"Redziet, mister Braun," Džims mazliet nosarcis sacīja, "Markusa Lemāna krustmeita pēc vecā nāves palikusi Londonā pilnīgi viena, un es botu loti pateicīgs, ja misis Brauna būtu ar mieru par viņu parūpēties."

"Es atsūtīšu viņai pakal savu auto. Kur viņa dzīvo?" Brauns jautāja. "Mana sieva ar prieku uzņems viņu savā namā."

Izplēsis no piezīmju grāmatiņas lapiņu, Džims uzrakstīja Fctas adresi un pasniedza to izdevējam.

"Atsūtīšu viņai auto ap pulksten diviem," Brauns sacīja.

Džims loti apmierināts atgriezās viesnīcā un tūdaļ aizsūtīja pie Fetas zēnu, lai palūgtu viņu iznākt. Tomēr zēns atgriezās ar ziņojumu, ka mis Lemāna pirms pusstundas izgājusi. Džims nolēma uzgaidīt viņu līdz brokastīm. Lai velti nezaudētu laiku, viņš piezvanīja Blesingtonam, lūdzot to atnāk uz viesnīcu. Detektīvs ieradās, bet jaunā meitene arvien vēl nebija pārnākusi.

"Varbūt viņa nolēmusi pabrokastot kādā restorānā?" Blesingtons izteica savas domas.

Džims neticīgi pakratīja galvu.

"Mēs norunājām satikties vēl pirms brokastīm. Viņa vienmēr tur vārdu. Vai ir kas jauns?"

"Pagaidām sakopoju tikai materiālus," detektīvs atbildēja. "Noslēpumainā vēstule jau rit būs mūsu rokās."

"Paldies Dievam, ka mums izdevās to aizturēt," Džims piezīmēja.

Blesingtons pasmaidīja.

"Kāds cilvēks jau bija telegrafējis savam draugam Marsclā, lai vēstuli saņem, bet mēs aizsteidzāmies priekšā. Protams, franču policija vēstules pieprasītāju aizturējusi, bet viņš atsakās izdot savu līdzdalībnieku. Nu, bet es jau zinu, kas viņš ir."

"Sendss?"

"Protams, par to nevar būt šaubu," Blesingtons atbildēja.

"Vai ir kādas ziņas par Margaritu Lemānu?"

"Nekādu. Mes noskaidrojām, ka Marselā viņa nekad nav bijusi reģistrēta. Tādel droši var apgalvot, ka viņa nav atstājusi Angliju un varbūt ari pat Londonu." Mirkli vilcinājies, detektīvs turpināja: "Es gribu jūs brīdināt, Džim. Kad mis Lemāna pārnāk, gādājiet, lai viņa turpmāk nekur neiet viena."

"Ko tas nozīmē?" Džims nobālis iesaucās.

"Es jums visu izskaidrošu," detektīvs atbildēja. "Es telegrafēju mūsu aģentam Marselā, lai viņš uzplēš aizturēto vēstuli un paziņo man tās saturu. Izrādās, ka aploksnē ir testaments, ko Markuss Lemāns uzrakstījis īsi pirms savas nāves un ar ko viņš par savu vienīgo mantinieci iecel mis Lemānu. Bet pats neizprotamākais šajā lietā ir tas, ka testamentu parakstījusi un apstiprinājusi misis Margarita Lemāna."

"Bet, bet…" Džims stostījās. "Ko gan tas viss nozīmē?"

"Nezinu, Džim," Blesingtons atbildēja. "Ari es neko nesaprotu."

Džims pielika roku pie pieres.

"Testaments!" viņš nomurmināja. "Tātad Feta atkal kļuvusi bagāta!"

Viņš bridi klusēja, iegrimis dzijās pārdomās. Tad strauji pacēla galvu.

"Blesington," viņš sacīja, "man liekas, es nojaušu patiesību. Dažādu iemeslu dēl, kurus mēs pagaidām vēl nezinām, Margarita Maliko ieradusies pie Markusa Lemāna, kas nekad nav bijis viņas vīrs. Man liekas, ka viņa gribējusi paziņot tam ko sevišķi svarīgu. Tālāk viņa pati uzraksta testamentu, tādā veidā atsacīdamās no mantošanas tiesībām. Par to viņa lūdz iespēju nokļūt Austrālijā, kur varētu justies drošībā. Vai atceraties zīmld, kurā Lemāns bija atzīmējis tvaikoņa nosaukumu, tā atiešanas dienu un vajadzīgo naudas summu? Man liekas, ka Margarita Maliko atklājusi viņam kādu ļaunu plānu, kas apdraud viņa dzīvību. Saprads draudošās briesmas, Lemāns pasteidzies sastādīt testamentu, lai viņa bagātība nenokļūtu nevēlamās rokās."

"Jūs esat apbrīnojami loģisks, Džim," Blesingtons piezīmēja. "Kā jums šķiet, vai Margarita Maliko bijusi Lemāna dzīvoklī ari slepkavības pastrādāšanas brīdī?"

"Ļaujiet man sakārtot domas," Džims sacīja. Bridi pārdomājis, viņš turpināja. "Markusa Lemāna un Margaritas Maliko starpā noslēgtā laulība ir blēdība, ko izdomājis Sendss. Sava nodoma īstenošanai viņš izvēlējās izbēgušu noziedznieci, kas bija spiesta bez iebildumiem paklausīt viņa pavēlēm. Vai viņš gribēja nonāvēt Lemānu vai ari bija nolēmis sagaidīt tā dabīgo nāvi — tam nav nozīmes. Galvenais ir tas, ka viņš… Mans Dievs, nu es saprotu visu!" Džims pēkšņi pārtrauca sevi. "Vīrietis, kurš salaulājies ar Margaritu Maliko, ir nevis Lemāns, bet gan Džons Sendss! Lai lieta būtu ticamāka, viņš uz vienu dienu izvilinājis veco vīru ārā no Londonas. No visiem Anglijas reģistratoriem viņš izvēlējās tieši to, kura nāve bija sagaidāma no dienas dienā. Vai skaidrs? Margarita Lemāna īstenībā ir Margarita Sendsa!"

"Turpiniet, turpiniet!" Blesingtons nepacietīgi steidzināja, "kas nodek tālāk?"

"Lemāns nomirst tieši todien, kad esmu ieguvis pierādījumus par viņa apprecēšanos. Sendss zina, ka es gribu iet pie vecā ar šo vēsti. Lai neizjuktu rūpīgi izstrādātais plāns, viņš nolemj rīkoties bez vilcināšanās. Viņš piesolās pavadīt mani, bet ieiet Lemāna istabā viens pats…"

Blesingtons pietrūkās kājās.

"Nu, protams!" viņš iesaucās. "Kāds muļķis gan es esmu bijis! Tagad man viss ir skaidrs. Atstājis jūs uz ielas, Sendss uzkāpj augšā. Vecais viņu jau gaida. Uz bufetes stāv mis Lemānas pielietās liķiera glāzītes. Sendss pielej vienā no tām indi un pasniedz to Lemānam…"

"Lemāns izdzer savu liķieri reizē ar Sendsu," Džims pārtrauc detektīvu, "un mirkli vēlāk bez dzīvības saļimst uz grīdas. Sendss viņu pacel un nogulda uz dīvāna. Bet ari viņš ir izdzēris savu glāzīti, un šis apstāklis var viņu nodot. Tādēļ viņš izņem no bufetes pudeli un no jauna piepilda savu glāzīti, bet uztraukumā atstāj pudeli uz bufetes." ■

"Jums tātad liekas, ka viņš nav nojautis par Margaritas Maliko klātbūtni, kas varēja atrasties otrajā istabā?" Blesingtons jautāja.

"Bez šaubām," Džims atbildēja.

"Bet kur viņa varētu būt tagad?" detektīvs jautāja.

Viņam šķita, it kā viņš sarunātos ar gaišreģi. Viņš jutās rūgti vīlies, kad Džims pēkšņi pietrūkās kājās un strauji izrāva no kabatas pulksteni.

"Blesington," viņš uztraukts sacīja, "mēs vairs nedrīkstam ilgāk vilcināties. Fetai jau sen vajadzēja būt šeit. Pulkstenis jau pusdivi."

"Varbūt viņa satikusi kādu paziņu," Blesingtons sacīja, kaut arī pats vairs neticēja saviem vārdiem. "Nav vērts sacelt troksni, mēs varētu nostādīt mis Lemānu neveiklā stāvoklī."

"Es labāk redzu viņu neveiklā stāvoklī, nekā mirušu!" Džims skarbi atcirta un noteikdem soliem devās uz durvīm.

14

Piekodinājuši šveicaram nckavējodes ziņot uz Skotlendjardu par mis Lemānas atgriešanos, abi draugi atstāja viesnīcu un, ielēkuši pirmajā brīvajā taksometrā, devās uz tuvāko policijas iecirkni. Brīdi vēlāk Blesingtons jau atkal aizcirta auto durtiņas un uzsauca šoferim:

"Uz Čārlzstrītu 79, bet ātri!"

Viņi ilgi zvanīja un klauvēja pie durvīm, tomēr bez panākumiem. Tad Blesingtons 'izņēma no kabatas dažus mūķīzerus un nākamajā mirklī viņi jau iegāja namā. Visur valdīja priekšzīmīga kārtība. Arī Sendsa guļamistabā viņi neko aizdomīgu neatrada. Blesingtona uzmanību saistīja rēķini, kas mētājās uz galdiņa līdzās gultai. Viņš sāka tos aplūkot.

"Lielais vairums rēķinu izrakstīti par benzīnu," viņš sacīja. "Dala no tā pirkta Londonā, dala — Meidenhedā. Tas norāda, ka viņam ir motorlaiva, vai nav desa, Džim?"

"Vai esat par to pārliecināts?" Džims jautāja.

"Jā. Es loti labi pazīstu pilsētnieku tikumus un ieražas. Man liekas, ka mēs darītu labi, ja bez kavēšanās dotos uz Mārlovu. Pa ceļam iegriezīsimies Meidenhedā. Ceru, ka tur mēs vēl kaut ko uzzināsim."

Benzīna tirgotājs Meidenhedā pastāstīja viņiem daudz derīga. Viņš labi pazina misteru Sendsu, kas senāk bieži bija pircis pie viņa benzīnu savai motorjahtai "Moneyspinner".

"Jau labu laiku neesmu viņu redzējis," tirgotājs sacija. "Ari par viņa jahtu pēdējos divos gados nekas nav dzirdēts. Nezinu, kur viņš to licis."

Mārlovā abi draugi nāca pie interesanta atklājuma: jahtu "Moneyspinner" pazina visi burātāji, bet Sendsa vārds tiem bija pilnīgi svešs.

"Jahta pieder kādam kungam, kas īrē nelielu vasarnīcu vienā no upes līčiem," viņi paskaidroja Blesingtonam.

Viņi viegli atrada norādīto namiņu. Tas izrādījās pilnīgi neapdzīvots. Neviens no kaimiņiem nevarēja pateikt tā pēdējā īrnieka vārdu.

"Viņš jau sen aizbrauca no šejienes," viens no vietējiem iedzīvotājiem stāstīja. "Reizē ar vasarnīcu viņš atbrīvoja ari šķūni.

"Kādu šķūni?" Džims jautāja. "Kur tas atrodas?"

"Mazliet augstāk, starp divām salām. No ceļa to var redzēt," vecis skaidroja. "Šķūņa apakšējā daļā svešais džentlmenis turēja savu jahtu, bet augšējo stāvu iekārtojis tā, lai vasarā tur varētu arī pārgulēt."

Abi draugi saskatījās. ^

"Aplūkosim šo neparasto namiņu uz ūdens," Blesingtons ierosināja.

Noīrējuši mazu laiviņu, viņi ar pūlēm izlauza sev ceļu biezajās niedrēs, kas šajā vietā klāja upi. Izbraukuši cauri niedru biezoknim, abi ieraudzīja salu, kurai bija pieklāvusies diezgan prāva, bet stipri nolaista ēka. Viens tās gals atradās uz saliņas, bet lielākā dala pacēlās tieši virs ūdens, uz upes dibenā sadzītiem pāliem. Šķūņa apakšējā daļā bija platas, smagas durvis, kuru lejasdaļa gulēja ūdeni. Augšstāvu apgaismoja trīs mazi, netīri lodziņi bez aizkariem.

Izvilkuši laivu krastā, Blesingtons un Džims uzmanīgi tuvojās ēkai pa šauru taciņu, kas veda gar upes krastu.

Noslēpies biezā kārklu krūmā, kas auga šķūņa tuvumā, Džons Sendss vērigi sekoja ikvienam nelūgto viesu solim. Viņš gulēja uz vēdera zemē, turēdams rokās nelielu sporta šauteni. Džims Kasidi, kas gāja pirmais, pusdienas saules spilgtajā apgaismojumā bija lielisks mērķis. Tuvojoties ēkai, Blesingtons aizsteidzās Džimam garām, un pirmais sasniedza durvis. Tās bija aizslēgtas. Blesingtons piespieda seju vienam no mazajiem lodziņiem. Šķūnis bija pilnīgi tukšs un atstāja neapdzīvotas ēkas iespaidu.

"Ko lai nu darām?" Blesingtons jautāja. "Vai mēģināsim iekļūt iekšā?"

Džims izklaidīgi palūkojās apkārt. Viņa skatiens vairākas reizes pārslīdēja krūmam, kurā gulēja Džons Sendss. Tad viņš pacēla galvu un bridi domīgi lūkojās debesis.

"Man liekas, ka nav vērts," viņš mierīgi atbildēja. "Acīmredzot mēs velti uztraucamies. Droši vien mis Lemāna jau gaida mūs viesnīcā."

Detektīvs viņu nesaprašanā uzlūkoja.

"Bet jūs taču…"

Džims iesmējās.

"Mēs tikai veld zaudējam laiku," viņš sacīja un, saņēmis Blesingtonu zem rokas, vilka to projām.

"Bet, Džim…" Blesingtons mēģināja pretoties.

"Ejiet, dkai mierīgi," Džims klusi sacīja. "Ja norīb šāviens, krītiet zemē. Sakiet, vai es izskatos loti uztraukts? Laikam gan, jo man vienmēr ir šausmīgi muļķīgs izskats, kad zinu, ka pret mani ir vērsts šautenes stobrs."

15

Feta Lemāna atmodās tajā rožainajā sajūtā, kas mēdz būt cilvēkam, kas gaida no priekšā stāvošās dienas ko sevišķi patīkamu. Viņa izkāpa no gultas un sāka ģērbdes, jo drīz vajadzēja atnākt Džimam. Pulksten vienpadsmitos viņa jau bija pilnīgi saģērbusies. Bridi vēlāk ieskanējās telefons.

"Vai tā esat jūs, mis Lemāna?" atskanēja mistera Sendsa balss. "Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs ziedotu man dažas minūtes no sava laika. Man jums ir kas sakāms. Tas attiecas vienīgi uz jūsu krusttēvu un jums."

Feta mirkli apdomājās.

"Kad es varētu jūs redzēt?" Feta jautāja.

"Gaidīšu jūs Bleina un Oksfordstrītas stūrī."

Kad Feta sasniedza norunāto vietu, Džons Sendss jau bija tur.

"Loti pateicos, ka uzticējāties man," viņš sacīja.

"Es nekad neaizmirsīšu jusu laipno izturēšanos pret mani," Feta atbildēja.

"Es jau noīrēju taksometru," Sendss turpināja. "Braucot mēs varēsim netraucēd izrunāties par visu."

Mirkli klusējis, viņš negaidot atsāka: "Vai zināt, mis Lemāna, ka esmu nodomājis pārbaudīt jūsu draudzību? Es vēlētos, lai jūs uz bridi aizmirstu misteru Kasidi un brauktu man līdzi. Esmu atradis misis Lemānu."

"Jūs viņu atradāt?" Feta pārsteigta iesaucās. "Vai tad viņa nedzīvo ārzemēs?"

Sendss pakratīja galvu.

"Viņa visu laiku bijusi Anglijā. Tas ir pārāk garš stāsts, lai acumirklī jūs apgrūtinātu ar to. Mis Lemāna, vai jūs vēl nezināt, ka esat kļuvusi loti bagāta?"

"Es?!"

Sendss smaidīdams pamāja ar galvu.

"Bet misis Lemāna?"

"Misis Lemāna bija bagāta tikai līdz jūsu krusttēva nāvei," Sendss atbildēja. "Lieta tā, ka Markuss Lemāns atstājis testamentu jums par labu, ko tas pirms nāves nodevis misis Lemānai, savai sievai. Arī man par to nekas nebija zināms, bet pirms divām dienām misis Lemāna pati man visu izstāstīja. Nenosodīsim viņu šīs vilcināšanās dēl, mis Lemāna, viņa savu kļūdu jau izpirkuši."

"Man nenāk ne prātā viņai ko pārmest," jaunā meitene aizkustināta sacīja. "Bet kurp jūs mani vedat, mister Sends?"

"Viņa grib katrā ziņā nodot testamentu tieši jums un izlūgties jūsu piedošanu," Sendss pārliecinoši atbildēja.

"Bet es nemaz nespēju tam ticēt," Feta mulsi murmināja. 'Tātad es esmu loti bagāta?"

Džims Sendss smaidīdams pamāja ar galvu.

"Katrā ziņā pietiekami bagāta, lai varētu ziedot man bridi no sava laika."

"Bet kurp mēs braucam?"

"Vispirms uz Pedingtonas piestātni, tad pa dzelzceļu līdz Slanfai. Tur mūs sagaidīs mans auto, kas novedīs mūs Mārlovā. Netālu no Mārlovas man ir maza vasarnīca, ko pagaidām esmu nodevis misis Lemānas rīcībā."

Visu ceļu viņš trieca bez mitēšanās, nejaudams Fetai atgūties.

Tikai brīdi, kad auto jau tuvojās viņu ceļamērķim, jauno meiteni pēkšņi sagrāba ļauna nojauta.

. "Mister Sends," viņa sacīja, "es gribētu nosūtīt Džimam telegrammu. Viņš droši vien uztraucas manis dēļ."

"To es nokārtošu," Sendss viņu mierināja. "Es tūdaļ nosūtīšu telegrammu ar kādu no saviem kalpotājiem."

Viņš samazināja ātrumu un strauji iegrieza mašīnu no šosejas šaurā lauku celiņā, kuram abās pusēs stiepās biezi krūmi. Celiņš drīz beidzās un auto apstājās. Sendss palīdzēja jaunajai meitenei izkāpt un, turpinādams pļāpāt, veda to arvien tālāk pa šauro taciņu.

"Vai tad šeit atrodas jūsu vasarnīca?" viņa izbrīnīta jautāja.

"Tā nu tas ir," Sendss jautri atbildēja.

Brauciens laivā pāri upei vēl vairāk samulsināja Fetu.

"Vai tas ir jūsu nams?" viņa pārsteigta iejautājās, ieraudzījusi veco ēku.

"Jā."

"Bet tā jau drīzāk atgādina jahtas šķūni!"

"Tā ari bija, kamēr es to nepārbūvēju. Neveltiet tādu uzmanību ārpusei, iekšpuse ir pavisam citāda."

Viņš atvēra durvis. Feta neviļus apstājās, bet tai mirkli Sendsa roka to rupji pagrūda. Viņa dzirdēja, kā aizcirtās un kā pagriezās atslēga durvis.

"Mister Sends!" viņa izbailēs iekliedzās.

"Ejiet uz priekšu. Drīz nāks kāpnes — divdesmit viens pakāpiens. Skaitiet, ja negribat satriekt galvu!"

"Es neiešu tālāk!" viņa pretojās. "Laidiet mani ārā!"

Sendss ļauni iesmējās.

"Kāpiet lejup! Man nav laika ar jums ilgi pļāpāt."

Feta saprata, ka lūgšanās tikpat nelīdzēs. Pie visām miesām trīcēdama, viņa nokāpa lejā, uzmanīgi aptaustīdama ar kāju katru pakāpienu.

"Jūsu joks man nemaz nepatīk," viņa sacīja, pūlēdamies izlikties mierīga.

"Labprāt tam ticu, mis Lemāna," Sendss ironiski atbildēja. "Bet jums nāksies mazliet paciesties — kamēr būsim noslēguši rēķinus. Stāviet mierā!"

Viņš atvēra durvis un ievilka jauno meiteni lielā, glīti iekārtotā istabā. Pie griestiem dega petrolejas spuldze. Visas sienas bija izsistas plīša priekškariem. Grīdu klāja biezas segas.

Vienā kaktā sēdēja kāda sieviete. Viņa bija ģērbusies garā, melnā tērpā, kas spilgti izcēla tās novārgušās sejas bālumu. Lielās, tumšās acis bija dziļi iekritušas un dīvaini spīdēja. Viņa sēdēja šaurā koka krēslā un rokas tai bija saslēgtas dzelžos. Feta ar šausmām ievēroja, ka viņas galva ir cieši pievilkta krēsla atzveltnei ar šauru siksnu, kas apņem tās kaklu zem zoda.

Džons piegāja pie galda un, paņēmis krūzi ar ūdeni, pielika to sievietei pie lūpām. Kad viņa bija padzērusies, Sendss noliecās un atbrīvoja tai kājas no važām, kas žvadzēdamas nokrita uz grīdas. Viņš mēģināja piecelt nelaimīgo kājās, tomēr no tā nekas neiznāca.

"Atveriet tās durvis!" viņš uzkliedza Fetai.

Jaunā meitene izpildīja pavēli. Sendss pacēla sievieti un, ienesis otrā istabā, noguldīja to šaurā dzelzs gultā.

"Viņa dnz atjēgsies," viņš nevērīgi piezīmēja, aizslēgdams durvis.

"Kas, kas viņa ir?" Feta izdvesa.

"Es jau teicu, ka iepazīstināšu jūs ar misis Lemānu," Sendss smiedamies atbildēja. "Tā ir viņa!"

16

Feta saprata, ka jāpadodas. No Sendsa parastās pieklājības un laipnības vairs nebija ne vēsts. Viņas priekšā stāvēja rupjš un nežēlīgs mežonis ar kultūras cilvēka smadzenēm.

"Ja esat izsalkusi, varat paņemt no bufetes dažus biskvītus," viņš sacīja. "Kad viņa atjēgsies, iedosiet arī viņai."

"Ko tas viss nozīmē, mister Sends?" jaunā meitene iesaucās.

"Par to runāsim vēlāk. Pagaidām man jāatstāj jūs uz brīdi vienatnē. Jūs aiztaupīsiet daudz enerģijas, ja dcēsiet man, ka vienīgā izeja no šīs ēkas ir tā, pa kuru mēs ienācām."

Viņš izgāja. Durvīs nožvadzēja atslēga, tad viss apklusa. Mirkli vēlāk Feta izdzirda dobju motora rūkoņu, kas-drīz izdzisa tālumā. Acīmredzot Sendss nogādāja mašīnu drošākā vietā. Feta aplūkoja istabas sienas un biezās durvis. Sendss bija teicis taisnību: no šejienes nebija cerību aizbēgt. Pēkšņi otrā istabā atskanēja kluss vaids. Jaunā meitene atcerējās misis Lemānu. Nelaimīgā sieviete pievērtām acīm gulēja gultā.

"Vai nevaru jums ko palīdzēt?" Feta jautāja.

Margarita Maliko ar pūlēm pagrieza galvu.

"Domājiet labāk par sevi, man vairs nekā nevajag," viņa izdvesa. "Kas jūs esat? Laikam mis Lemāna?"

"Jā," Feta atbildēja. "Vai jūs esat loti slima?"

Sieviete pasmaidīja.

"Vai zināt, kur es vismīļāk tagad vēlētos būt? Ailesbergas cietumā, kur man arī vajadzētu atrasties, ja man nebūtu izdevies aizbēgt."

Feta nosēdās uz gultas malas. Viņai šķita, ka nelaimīgā murgo.

"Neturiet mani par vājprātīgu. Es esmu Margarita Maliko vai arī Margarita Sendsa. Džons Sendss ir mans otrais vīrs. Mans pirmais vīrs bija šausmīgs cilvēks. Viņš mani mocīja un spīdzināja, kamēr beidzot noveda, tiktāl, ka es to nozāļoju. Bet tagad, salīdzinot viņu ar Džonu, Pāvels Maliko man šķiet eņģelis."

Margarita Maliko aizvēra acis un istabā iestājās pilnīgs klusums.

"Jā, es viņu nozāļoju," nelaimīgā pēc brīža atsāka. "Mans tēvs bija aptiekārs. Kādreiz Pāvels uzaicināja mani izbraukt ārpus pilsētas. Tur es iedevu viņam saindētu apelsīnu. Un nu Dievs mani soda par to, jo pati esmu kļuvusi par noziedznieka sievu."

Viņa piecēlās gultā sēdus un aizsedza ar rokām seju.

"Kā gan viņam izdevās ievilināt jūs šajā slazdā? Jūs taču esat vēl pavisam bērns! Kaut jūs zinātu, kādus neticamus paņēmienus šis cilvēks prot izdomāt, lai sagādātu otram pēc iespējas lielākas ciešanas! Es jau vairākkārt mēģināju no viņa aizbēgt. Bet kurp? Esmu taču izbēgusi cietumniece. Un tad man ienāca prātā kāda doma. Es aizgāju pie Markusa Lemāna un izstāstīju viņam visu. Viņš solījās man palīdzēt. Tagad es jau botu ceļā uz Austrāliju, bet Džons Sendss sēdētu cietumā. Bet viņš dabūja zināt, ka esmu bijusi mistera Lemāna namā. To viņam pastāstīja misters Kasidi, kas nejauši bija redzējis mani iznākam no turienes. Tovakar man vajadzēja satikties ar Džonu Sendsu Čārlzstrītā. Līdz tai dienai es dzīvoju viņa ārpilsētas vasarnīcā Hovā… Ak, kas tā bija par nakti!"

Viņa notrīcēja un apklusa. Bet tad atsāka no jauna:

"Man likās, ka es nepalikšu dzīva. Viņš sasēja man rokas un kājas, aizbāza muti un ieslēdza skapī. Ja jūs zinātu, kā viņš mani mocīja!"

Viņa tikai ar pūlēm savaldīja asaras.

"Nezinu, ko viņš nodomājis iesākt ar jums," viņa pēc brīža turpināja, "bet bīstos…" Viņa pēkšņi aprāvās un ieklausījās. "Viņš nāk! Apsoliet man vienu, mis Lemāna: ja jums dzīvība dārga — nekā neēdiet un nedzeriet šajā namā!"

Feta apsolīja.

"Pagaidām mums abām ir cerība izglābties. Es zinu, ka nokļūšu atpakaļ cietumā, bet tas mani vairs nebiedē! Mans Dievs, tā jau būtu īsta laime!"

Noklaudzēja durvis un istabā ienāca Džons Sendss.

"Kā klājas?" viņš jautāja savā parastajā balsī. "Liekas, jūs jau esat iepazinušās?" viņš pievērsās Margaritai Maliko. "Tā ir mistera Lemāna krustmeita."

Margarita Maliko gulēja nekustēdamās. Sendss paņēma to rokās un pārnesa atpakaļ pirmajā istabā.

"Es gribu, lai jūs dzirdētu visu, ko es tūdaļ teikšu," viņš sacīja. "Mis Lemāna, jūs, protams, jau esat paguvusi noklausīties garu garos nostāstus par mani. Man tomēr nāksies tos mazliet papildināt. Jūs laikam jau zināt, ka šī dāma nav misis Lemāna, bet gan mana sieva," viņš mierīgi paskaidroja. "Es gan nevaru apgalvot, ka būtu ar viņu loti mierā, neticu, vai kādam maz vēl var būt sliktāka sieva. Apdomājiet pati: ko gan var sagaidīt no sievietes, kas izbēgusi no cietuma?"

Viņš pavērās nelaimīgajā:

"Margarita, kad jūsu izturēšanās pret mani būs kļuvusi draudzīgāka, es atvieglošu jūsu likteni. Jūsu izturēšanās spiež mani apieties ar jums ne visai laipni."

Pie šiem vārdiem viņš uzmeta izteiksmīgu skatienu garai pātagai, kas karājās pie sienas.

"Vai nav tiesa, mis Lemāna, tas izklausās šausmīgi?" viņš smiedamies jautāja. "Es tomēr ieteiktu jums nepadoties izmisumam."

Viņš atsēdās dīvānā un, paņēmis no galdiņa cigareti, aizsmēķēja.

"Tātad es neiesaku jums padoties izmisumam," viņš atkārtoja. "Mēģiniet tikai izprast manas domas. Katra cilvēka svarīgākais un sarežģītākais pienākums ir dzīve, ko cs iedomājos kā smagu nastu, kas katram jānes visu mūžu. Vai tad man nav tiesību censties padarīt šo nastu vieglāku? Jau kopš bērnu dienām esmu pūlējies izvairīties no visām nepatikšanām. Es attīstīju sevī spēju palikt pilnīgi vienaldzīgam pret visu, kas neattiecas tieši uz mani. Es nicinu muļķīgu sentimentalitāti, kas nenes cilvēcei neko citu kā vienīgi ciešanas."

Džona Sendsa mierīgā, nosvērtā balss un nopietnā sejas izteiksme atgādināja profesoru, kurš lasa lekciju uzmanīgai auditorijai.

"Patmīlība nebūt nav ļaunums, bet gan tikums," viņš turpināja. "Tā ir māksla dzīvot. Dzīve ir cīņa eksistences dēl, bet cīņā nav vietas gļēvulībai. Diemžēl tikai nelielam skaitam cilvēku ir pietiekami daudz loģikas, lai saprastu šo vienkāršo patiesību," viņš piebilda, un viņa sejā atspoguļojās skumjas.

"Esmu pārliecināts, mis Lemāna, ka šais nedaudzajās minūtēs, ko jūs pavadījāt kopā ar manu sievu, esat ieguvusi par mani iespaidu kā par cilvēku, kas dara ļaunu tieši ļaunuma dēl. Tādā gadījumā jūs loti maldāties. Bez lielīšanās varu apgalvot, ka visā savā mūžā neesmu nodarījis ne mazāko ļaunumu nevienam dzīvam radījumam, ja vien tas nav man bijis nepieciešams personīgo interešu dēl. Ja cilvēks iet pie zirga, kas mierīgi ganās pļavā un sāk to sist ar pātagu, viņš ir nelietis. Bet, ja tas pats zirgs iejūgts ratos, ja cilvēks viņu sit ar pātagu, lai nenokavētu vilcienu — viņš rīkojas pareizi, jo apstākli viņu spiež tā darīt."

"Es gan neteiktu, ka jūsu teorija ir visai skaista," Feta mierīgi piezīmēja.

"Kas gan var būt skaistāks par patiesību?" Sendss atbildēja. "Tāpat arī mani tikai nepieciešamība piespiež darīt sāpes savai sievai. Tā es izsargājos no daudzām nepatikšanām un aizstāvu savas personīgās intereses."

Viņš maigi uzsmaidīja Margaritai, kura atbildēja viņam ar naida pilnu skatienu.

"Šai gadījumā viņa negribēja man teikt, kas bija aploksnē, ko viņa iemeta pastkastītē Berklejskvēra stūrī. Man nācās pielikt milzīgas pūles, lai izrautu no viņas šo noslēpumu. Paldies Dievam, ka paguvu to vēl laikus izdarīt un spert vajadzīgos solus."

Viņš mirkli apklusa, it kā gaidīdams iebildumus, bet abas sievietes klusēja.

"Ņemsim kaut vai jūs, mis Lemāna. Pateicoties manas sievas muļķībai un nodevībai, jūs esat kļuvusi Markusa Lemāna mantiniece. Jā, tā tiešām ir — jūs esat viņa mandniece. Šādu testamentu viņš sastādījis un parakstījis manas sievas iespaidā. Un nu palūkosimies, kādas tam var būt sekas. Viss sarežģītais un grūtais darbs, kam esmu ziedojis gandrīz divus gadus, nu acumirklī pazaudējis nozīmi. Tālāk: nonāvējot Markusu Lemānu, man nācās likt uz spēles ari paša dzīvību. Nauda, ko esmu izdevis Margaritas labā, izrādītos tikpat kā zemē nomesta, un iznākumā es būtu kļuvis gluži nabags. Uz ko gan es vēl varētu cerēt?"

"Un uz ko jūs cerat tagad?" Feta jautāja. "Varbūt jūs pieprasīsiet izpirkšanas maksu par mani? Vai arī ar savas sistēmas palīdzību mēģināsiet piespiest mani atteikties no mantojuma?"

Džons Sendss pasmaidīja.

"Ne viens, ne otrs no šiem paņēmieniem man neder. Šāda veida dāvinājums tikpat nebūs likumīgs. Man ir pavisam cits plāns: jūsu nāves gadījumā Markusa Lemāna atstātais mantojums no jauna atgriežas pie viņa — pareizāk sakot — pie manas sievas. Atskaitot mūs trīs, Margaritas Maliko divkosīgā loma nevienam nav zināma. Un jūsu teiktais šai lietā man vairs nevar būt bīstams."

Feta saprata, ka nav nozīmes atbildēt. Viss taču bija skaidrs.

"Un kad jūs… būsiet novākta pie malas," Sendss turpināja, "mana sieva spers attiecīgos soļus pēc maniem norādījumiem. Es nešaubos, ka galu galā man tomēr izdosies iegūt Markusa Lemāna bagātību. Bet, lai tas varētu notikt— jums jāmirst!"

"Man jāmirst…" jaunā meitene neapzinīgi atkārtoja.

Sendss nopūzdamies piecēlās un piegāja pie skapja. Kad viņš to atvēra, Feta ieraudzīja tajā veselu rindu dažāda lieluma un izskata pudelīšu.

"Visam beigas!" viņa nodomāja. "Nabaga Džims! Viņš droši vien uztraucas manis dēļ."

Džons Sendss stāvēja pie skapja, ar muguru pret abām sievietēm, un pārcilāja pudelītes.

"Nozāļošana sāk kļūt par manuspecialitāti," viņš pēc brīža atsāka, no jauna pievērsdamies sievietēm. "Agrāk nekad nebūtu ticējis, ka man tik bieži nāksies izmantot šo cilvēku iznīcināšanas paņēmienu. Man tomēr palaimējies. No Margaritas esmu ieguvis daudz vērtīgu zināšanu šai nozarē: viņa kādreiz palīdzējusi savam tēvam aptiekā un tādēļ diezgan labi saprot šīs lietas. Savā laikā arī viņa izmantojusi savas zināšanas. Vai nav tiesa, Margarita?"

Viņš to jautri izmeta, turēdams rokā dažas pudelītes, ko bija izņēmis no skapja.

"Mis Lemāna, jūs variet būt pilnīgi pārliecināta, ka es…"

Pēkšņi viņš aprāvās pusvārdā. Istabas attālākajā stūrī vāji ieskanējās elektriskais zvaniņš. Sendss ātri nolika pudelītes atpakal skapī un aizslēdza to. Tad viņš piegāja pie durvīm un, piespiedis tām ausi, ieklausījās. Nākamajā acumirklī viņš bez trokšņa atslēdza durvis un klusi izslīdēja no istabas.

17

"Ko tas nozīmē" Feta jautāja.

"Zem visām taciņām nama apkārtnē viņš ir ievilcis elektriskos vadus. Signalizāciju," Margarita paskaidroja. "Tātad kāds ir tuvumā. Neticu, ka tas varētu jums ko līdzēt," viņa līdzjūtīgi piebilda. "Šeit diezgan bieži staigā cilvēki, bet tiem nav ne jausmas, kas slēpjas aiz vecā šķūņa pussagruvušajām sienām…"

Uzkāpis augšā, Džons Sendss pavēra mazu lodziņu. Apbruņojies ar binokli, viņš vērīgi aplūkoja visu piekrasti. Tālumā starp krūmiem bija saskatāmas divas galvas. Sendss pazina nācējus. Aizvēris logu, viņš paņēma šauteni, kas karājās durvju tuvumā, un ātri izgāja. Viņam vēl atlika diezgan laika ieņemt jau iepriekš izvēlēto paslēptuvi kārklu krūmā. Tur viņš gulēja, aizturējis elpu, kamēr Džims ar Blesingtonu apspriedās durvju priekšā. Kad tie beidzot aizgāja, Sendss atviegloti nopūtās. Viņš tomēr palika vēl brīdi savā slēptuvē. Tikai kad tālumā atskanēja airu sitieni pret ūdeni, viņš beidzot piecēlās un, vēlreiz vērīgi palūkojies visapkārt, iegāja atpakaļ namā. Uzkāris šauteni vecajā vietā, viņš nokāpa lejā.

Kad viņš iegāja istabā, Feta skaidri saskatīja viņa sejā nupat pārdzīvotā nervu saspīlējuma pēdas. Arī viņa citkārt tik drošā un noteiktā balss viegli trīcēja.

Tikai pamazām viņš atguva parasto mieru. Uz petrolejas plītiņas viņš uzvārīja kafiju un piedāvāja pa tasei arī abām gūsteknēm.

Margarita bez vilcināšanās paņēma savu tasi un ar skatienu lika Fetai saprast, ka ari tā droši var sekot viņas priekšzīmei.

Vakaram tuvojoties, Sendss sāka uztraukties. Viņš nemierīgi staigāja pa istabu, laiku pa laikam ielūkodamies pulkstenī. Beidzot viņš apstājās un sacīja:

"Mis Lemāna, ir nepieciešams, lai arī šovakar mani redzētu Londonā tajās vietās, kur es mēdzu būt ik vakaru."

Viņa balsī izskanēja zināma nenoteiktība, bet, pirms vēl Feta paguva apjēgt, kas īsti notiek, viņu sagrāba tēraudstipras rokas, no kurām tā velti pūlējās atbrīvoties.

"Ja kliegsiet, es jūs sitīšu," Sendss sacīja. "Nebīstieties, es negribu sagādāt jums sāpes. Sakrustojiet rokas uz muguras. Tā."

Viņš veikli sasēja jaunajai meitenei rokas un pēc tam saudzīgi noguldīja to zemē.

Margarita sēdēja kā mēma, ar acīm sekodama katrai Sendsa kustībai.

"Kājas atstāšu nesasietas," viņš sacīja. "Gan jau iztiksim tāpat."

Feta pacēla acis un ieraudzīja mazu ceļamo bloku, kas bija iestiprināts griestos. Pakāpies uz saliekamām kāpnītēm, Sendss izvēra tam cauri garu virvi. Feta nesaprata, ko nozīmē šie priekšdarbi, un tas darīja viņas šausmas vēl lielākas. Viņa gulēja uz grīdas un plaši ieplestām acīm lūkojās Sendsā. Viņš draudzīgi tai uzsmaidīja.

"Interesanti, vai nav tiesa?" viņš sacīja. "Lūdzu, nedomājiet, ka gribu jūs pakārt vai darīt citu ko tamlīdzīgu. Vai esat kādreiz dzirdējusi par Smitu un Raitu? Redzu, ka ne. Jūs laikam nelasāt kriminālhroniku? Tā ir tikpat interesanta kā astronomija. Starp citu: Orions šodien ir zenītā, es to uzskatu par laimīgu zīmi."

Viņš nokāpa no kāpnītēm un palika Fetai zem galvas spilvenu. Tad piegāja pie skapja un izņēma nelielu, plakanu kārbiņu. Tajā atradās maza stikla šļircīte, ko viņš rūpīgi aplūkoja.

"Rūsa?" viņš pārsteigts atkārtoja. "Kur tad tā varēja gadīties?"

Acīmredzot rūsas plankumiņš uz adatas viņu stipri uztrauca. Sameklējis mazu lupatiņu, viņš ilgi berza adatu, kamēr tā atguva agrāko spīdumu. Tad viņš piepildīja šļirces stobriņu no kādas pudelītes, ko izņēma no skapja.

"Tas ir tīrs morfijs," viņš paskaidroja, "un jūs nejutīsiet ne mazākās sāpes."

Feta vāji iekliedzās, kad adatiņa iedūrās viņas rokā virspus elkoņa. Pārliecinājies, ka viss šķidrums no šlircltes izspiests, Sendss izvilka adatu un brīdi klusēdams novēroja jauno meiteni. Tad viņš piecēlās kājās un pievērsās Margaritai:

"Jūs tagad pati varat apliecināt, Margarita Sendsa, ka esmu loti humāns cilvēks. Es nekad nenodaru citiem sāpes, ja vien var iztikt bez tām. Viņa ir loti atsaucīga pret morfija iedarbību, man liekas, ka varu jau droši atraisīt rokas."

"Un ko jūs darīsiet tālāk?" Margarita jautāja.

"Zem šīs grīdsegas ir durtiņas," Sendss atbildēja, nosēzdamies uz dīvāna un paņemdams no kastītes jaunu cigareti. "Tās ir aizslēgtas. Bet es jums neieteiktu mēģināt tās atvērt. Ja jums tas arī izdotos, jūs tomēr neatrastu izeju no šā nama. Iepriekš es ieminējos par Smitu un Raitu. Tie bija divi sava aroda meistari, kas dzīvoja Anglijā 1912. gadā. Viņi loti asprātīgā kārtā novākuši savus upurus: vispirms iemidzinājuši tos ar opija palīdzību, bet pēc tam pakāruši ar galvu lejup. Šā paņēmiena priekšrocība ir tā, ka neviens ārsts nespēj atrast nekādas varmācīgas nāves pazīmes. Rīt šīs nelaimīgās meitenes līķis tiks izzvejots no Regentparka kanāla."

"Jūs esat ārprātīgs!" Margarita šausmās iekliedzās. "Tikai ārprātīgs cilvēks var būt spējīgs uz tādām lietām!"

Džims Sendss iesmējās un pacēla grīdsegu, zem kuras kļuva redzamas nelielas durtiņas.

"Esmu pārliecināts, ka jūs nekad vēl neesat satikusi gudrāku cilvēku par mani," viņš sacīja. "Un nekad tādu arī nesatiksiet."

Margarita klusēja. Sendss aizdomīgi pavērās viņā. Vīrietim nepatika viņas sejas izteiksme. Viņš piegāja tai klāt, ierastā kustībā atmeta viņas rokas uz muguras un ieslēdza tās dzelžos.

"Es negribu šodien riskēt, Margarit," viņš piezīmēja.

Tad viņš atgriezās pie Fetas. Izņēmis no kabatas pulksteni, Sendss ielūkojās tajā.

"Vēl dažas minūtes," viņš nomurmināja.

Tad piegāja pie maza galdiņa, uz kura gulēja apelsīns. Nomizojis augli, Sendss sāka to ēst.

Margarita nenovērsa no viņa acu, kamēr tas nebija norijis pēdējo kumosu.

"Tagad, man liekas, ir laiks," Sendss sacīja, gatavodamies apmest virves cilpu ap jaunās meitenes kājām.

"Arī man tā liekas," viņš pēkšņi izdzirda aiz muguras kādu balsi, kas lika tam strauji apsviesties.

Tieši savā priekšā viņš ieraudzīja revolvera stobru un Blesingtona seju. Durvis bija vaļā. Blesingtonam bija nācies izmēģināt vismaz desmit mūķīzerus, pirms tās bija atvērušās. Durvīs bija redzams ari Džims. Mirkli viņš stāvēja kā sastindzis, tad ātri pieskrēja pie Fetas un steigā atraisīja tai rokas.

"Jūs savu spēli esat zaudējis, Sends," Blesingtons sacīja.

"Arī man tā šķiet!" Sendss mierīgi atbildēja. "Ar to jāsamierinās."

"Jūs esat Margarita Maliko?" detektīvs pievērsās Margaritai. "Arī par jums es interesējos."

Viņa pamāja ar galvu.

Pēkšņi viņa nometa dzelžus no rokām un piecēlās. Sendss pārsteigts lūkojās viņā.

"Vai, vai jūs vienmēr varējāt to izdarīt?"

Viņš gribēja pieiet tai klāt, bet Blesingtons turēja viņa elkoni kā dzelzs spīlēs.

"Jā, es vienmēr varēju to izdarīt. Es vienmēr varēju izmantot jūsu skapja saturu. Es piemirsu noslaucīt šļircītes adatu, ar kuru ievadīju indi apelsīnā, ko jūs nupat apēdāt."

Viņa to izdvesa tikko sadzirdamā balsī tā, ka Blesingtons pat neuztvēra pēdējos vārdus.

Viņš tikai juta, ka Sendsa ķermenis pēkšņi sarāvās, it kā tas gatavotos lēcienam. Ar vienu vienīgu sitienu detektīvs notrieca to zemē un piespieda pie grīdas.

"Nomierinieties," Blesingtons mazliet aizelsies sacīja. "Dodiet šurp rokas!"

Sendsa seja pēkšņi nobāla un pārklājās rupjām sviedru lāsēm. Viņa mute pavērās un skadens apstājās vienā punktā. Blesingtons mēģināja viņu piecelt kājās. Bet Sendsa ķermenis nevarīgi saļima. Ārsts, kas ieradās dažas stundas vēlāk, konstatēja nāvi no saindēšanās.

* * *

Uz liela okeāna tvaikoņa klāja sēdēja divi jaunieši. Tie bija Feta un Džims. Viņš maigi pieskārās meitenes rokai.

"Nedusmojieties, Feta, ka es atkal sāku runāt par to pašu jautājumu," viņš sacīja. "Bet es nevaru pieņemt no jums neviena centa. Es nekad jums nepiedošu, ja jūs lūgsiet, lai es atsakos no sava darba."

"Bet jūs taču arī pats esat bagāts cilvēks," Feta viņu mierināja. "Misters Brauns man stāstīja, ka esot uzrakstīts "miljonu stāsts"."

Džims pasmaidīja.

"Jā, es uzrakstīju "miljonu stāstu" un ceru uzrakstīt vismaz vēl simts tādu stāstu. Tas ir darbs, ar ko es domāju piepildīt savu dzīvi."

"Es loti vēlētos, kaut man nebūtu šīs nelaimīgās naudas," Feta nopūtās, uzmezdama lūpiņu. Tad viņa negaidot jautāja:

"Džim, cik augstu jūs vērtējat mani pašu?"

"Miljonu miljonos," Džims bez apdomāšanās atbildēja.

"Lieliski!" viņa sacīja. "Tādā gadījumā jūs esat daudz bagātāks par mani, jo es taču piederu jums. Es arī atļauju jums strādāt. Un, j^ kāds man jautās, kādēļ jūs neatsakāties no sava darba, es vienkārši atbildēšu, ka jūs esat liels savādnieks."

SATURS

Spoku nams…………………………………………………………………… ^

Noslēpumainā sieva………………………………………………… 129

Dzīvē ceļš nekad nav rozēm kaisīts, bet tieši tāpēc mēs ceram, ka Jūs neaizmirsīsiet iegriezties «Jāņa Rozes grāmatnīcā» Rīgā, K. Barona ielā 5, tālrunis 284288

Vai tiešām Jūsu grāmatplauktā vēl nav angļu kriminālliteratūras klasiķa

Edgara VOLLESA

grāmatu? Izdevniecība "Tapals" var jums palīdzēt un piedāvā šādus rakstnieka detektīvromānus:

X

Ceturtais mēris Nāves melodija

X

Pie 3 ozoliem Stāsti

X

Londonas tumsās acis N*6 rīkojas

X

Noslēpumainais testaments Bandīti briesmās

^fBongindas karalis

X

Dvēseļu kapteinis Četrstūrainais smaragds

X

Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

X

Miljonāra kaimiņš Šausmu un inilas templis

X

Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

X

Tris taisnīgi viri Pastara diena

X

Spoku nains Notsēpumaina sieva

X

Savādā grāfiene Slepkavas mī|āka

Sagatavošanā:

X

Zajais strēlnieks ^ Kaislību upuri

Četru tiesa

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS. tālrunis 280728

Pie mums Jūs varat iegādāties un pasūtīt:

*   dažāda veida grāmatvedības, lietvedības un banku veidlapas, kā arī stingrās uzskaites preču-transporta pavadzīmes;

*   caurspīdīgu materiālu dāvanu iesaiņošanai, dažāda veida papīru (ruļļos);

*   lavsāna plēvi (poligrāfijas);

*   rakstāmpapīru un zīmēšanas papīru pakās.

Mūsu noliktavas adrese:

Jēzus baznīcas ielā 7/9 (bijusi Sevastopoles iela) Tālrunis: 280728

No romana "Zaļais Strēlnieks"

Izpildīdams uzdevumu, Jūlijs steidzās cauri tumšam parkam uz ciemu. Par laimi, viņš satika Spaiku, kurš spēlēja kādu spēli ar vietējo čempionu.

"Viņš grib mani redzēt?" Spaiks prasīja. "Vai tikai viņš nav prātu zaudējis? Vai viņš nesāk murgot?"

"Paklausieties, Holend! Neaizmirstiet, — ja vecais jums ko prasa, jūs savu mūžu neesat ar mani runājis."

"Labi, labi," Spaiks nogurušā balsi teica. "Bet kas tad nu atkal ir? Viņš grib, lai vakarā aizeju pie viņa uz pili?"

"Nezinu. Šodien viņš ir gluži kā traks."

"Kādēļ? Kas tad noticis?" Spaiks jautāja pa ceļam uz pili.

"Nekas," Jūlijs steigšus atbildēja. "Viņš grib apslēpt dīvaino iespaidu, kādu uz viņu atstāja Valērijas Houetas vārds."

Jūlijs pieklauvēja un pagrieza bibliotēkas durvju rokturi. Bet durvis bija aizslēgtas. Sienas un durvis bija tik biezas, ka koridorā nebija dzirdams it nekas, kas bibliotēkas istabā notiek.

"Laikam viņš vēl runā pa telefonu. Projām ejot, es viņu savienoju ar Laimhauzu," Jūlijs teica.

Spaiks ar patiku apskatīja senlaicīgo priekšnamu un trepes. Viss te bija palicis tāds pats kā pirms vairākiem gadu simteņiem, tikai uz trepēm bija noklāts plats paklājs.

"Uz kurieni šis durvis ved?" Jūlijs ziņkārīgi vaicāja.

"Tur ir mana istaba," Jūlijs sacīja. "Tālāk ir durvis uz ēdamistabu, bet to neviens nelieto, tikai es tur kādreiz ieeju. Aiz ēdamistabas ir milzīga viesistaba, ar! tā ir pustukša."

"Bet kur tad jaunais pārvaldnieks?" Spaiks jautāja, pēkšņi atcerēdamies, ka gribēja to satikt.

"Viņš vecajam vāra pusdienas," Jūlijs atteica. "Es nevaru viņu saukt."

Nokrakšķēja atslēga, un bibliotēkas istabas durvis stāvēja Abe Belamijs.

"Ienāciet, Holend," viņš teica. "Savinij, jūs varat negaidīt. Ja būsiet vajadzīgs, es piezvanīšu."

Viņš aizvēra durvis, un Spaiks loti pabrīnījās.

"Holend, esmu to lietu pārdomājis," vecis teica, cik vien varēdams laipni, kaut viņam bija loti grūti būt laipnam. "Man žēl, ka pagājušo reizi biju pret jums tik ass. Ja jums ir kādi jautājumi par Zaļo Strēlnieku, es jums labprāt atbildēšu. Man tikai viens jums jāsaka: tas spoks stipri vien izliekas pēc dzīva cilvēka. Šorīt mani suņi bija apdullināti."

"Vai viņš atkal bija jūsu istabā?"

Vecis palocīja galvu.

Spaiks viņam neteica, ka viņš jau zina par Strēlnieka parādīšanos viņnakt.

"Holend, kur jūs dzīvojat?"

"Ciema viesnīcā, "Zilajā mežakuilī"."

"Lieliski," Belamijs teica. "Vai cigārus smēķējat? Šie gan nav tik labi kā tie, kas bija Londonā, varbūt jums nepatiks," viņš teica ar liekulīgu labsirdību.

Spaiks izvēlējās vienu cigāru un savā nodabā pats sev vaicāja, kādēļ gan īsti viņš aicināts uz Haras pili?

"Droši vien ar visiem vietējiem ļaudīm jūs būsiet jau iepazinies," Belamijs teica. "Vietējie tirgotāji, protams, jums būs par mani snieguši visdažādākās ziņas, tā ka varēsiet tīri vai manu biogrāfiju uzrakstīt. Ak tā, jā, pasakiet, kas tagad dzīvo Leidimenorā? Liekas, arī viņš ir no Amerikas? Man stāstīja, ka viņam esot skaista meita. Vai tas tiesa?"

"Jā, viņa tiešām ir loti skaista."

"Vai jūs viņus pazīstat? Vai jau Amerikā viņus pazināt?"

"Nē. Es satikos ar citu aprindu ļaudīm. Bez tam es esmu no Ņujorkas, bet viņi tieši no Filadelfijas braukuši uz Londonu."

Belamijs palocīja galvu.

"Jā, visi labākie reportieri ir no Ņujorkas," viņš teica, bet šis kompliments gandrīz aizspriedās viņam rīklē.

"Man liekas, ka tā meitene — kā tak viņu sauc, liekas, Valērija Houeta — interesējas par pili un labprāt gribētu to apskatīt…"

"To es nezinu. Man viņa par to neko nav teikusi," Holends sacīja.

Vecis bija vīlies.

"Bet tas jau būtu gluži dabiski, ka viņa par to interesētos," brītiņu padomājis, viņš teica. "Amerikānis, vecs piedzīvojumu meklētājs, dzīvo pilī, kura vismaz tūkstoš gadus veca…Vai nekad viņa nav teikusi, ka vēlētos pili apskatīt, ko?"

"Varbūt arī ir teikusi," Spaiks nevērīgi sacīja.

"Tad atvediet viņu, Holend. Pasakiet viņai, ka viņa var nākt šurp, kad vien grib, man būs prieks viņu redzēt. Bet kā klājas viņas tēvam?" viņš vaicāja.

"Cik es zinu, labi," Spaiks atbildēja.

"Es atceros, mēs esam reiz tikušies," Belamijs domīgi teica. "Viņš ir tuvredzīgs, reiz viņam bija ļoti slimas acis…"

"Jā, viņš arī tagad ir loti tuvredzīgs, un mis Houeta stāstīja, ka reiz viņš kļuvis gandrīz pavisam akls."

"Nu, pasakiet viņai, ka uz pili viņa var nākt, kad grib. Tādēļ nav vērts pie viņiem iet, bet, ja satiekat, pasakiet, ko jums teicu."

"Protams, es pateikšu," Spaiks atbildēja. Acīmredzot taisni tādēļ vecis bija saucis viņu uz pili. No vecā izturēšanās Spaiks saprata, ka saruna beigusies.

"Man liekas, jūs kā reportieris satiekaties ar daudziem cilvēkiem, kam vajadzīga nauda," Belamijs teica, bāzdams roku kabatā, no kurienes izvilka veselu paciņu papīra naudas. Viņš izņēma no paciņas divas naudaszīmes un nevērīgi uzsvieda uz galda. "Ja kādu pazīstat, kam vajadzīgas simts mārciņas, šī nauda ir jūsu rīcībā."

Spaiks vispirms paskatījās uz naudu, tad uz veci un pasmaidīja.

"Man negadās satikties ar cilvēkiem, kam būtu tik liels trūkums," viņš teica. Ja kādreiz tādus satikšu, tad sūtīšu viņus pie jums. Es nekad nemēdzu savā kabatā nēsāt svešu naudu."

"Nu, tad ņemiet to pats sev," Belamijs teica, greizi pasmaidīdams.

"Nē, paldies. Vienīgā nauda, kuru es saucu par savu, ir tā, ko es nopelnu," Spaiks sacīja.

Belamijs paraustīja plecus un iebāza naudu atpakaļ kabatā.

"Lai notiek jūsu prāts," viņš teica un piezvanīja.

Spaiks cerēja, ka ienāks jaunais pārvaldnieks, bet istabā ienāca Savinijs.

"Pavadiet, Savinij, misteru Holendu līdz parka vārtiem," vecis pavēlēja. "Tad atnāciet pie manis. Ar labu nakti, Holend."

"Ko viņš no jums gribēja?" Jūlijs vaicāja, kad viņi bija jau gabaliņu prom no pils. "Vai neprasīja par mani, ka būtu jums sniedzis kādas ziņas?…" viņš bailīgi jautāja.

"Visdīvainakais mūsu saruna bija tas, ka par jums viņš neteica nevienu vārdu," Spaiks sacīja. "Es nesaprotu, kā mēs varējām norunāt veselas desmit minūtes un jūs pat nepieminēt! Tas ir neticami, bet tā bija."

"Ko viņš gribēja?" Savinijs neatlaidās, jo nebija ne apķērīgs, ne saprātīgs.

"Viņš grib izdarīt vienu krietnu darbu," Spaiks atbildēja. "Bet es loti vēlētos zināt, kāds velnišķīgs nodoms perinās vecā galvā! Žēl, ka nesatiku jauno pārvaldnieku," viņš domīgi noteica.

Vecis izņēma cigāru no mutes, pagrozīja to pirkstos un, domīgi lūkodamies griestos, ielika atpakaļ zobos.

"Viņas māte mirusi," tas atkārtoja. "Bet kur meitene dzīvoja agrāk? Lūdzu, uzziniet to. Es gribu zināt, vai viņa pirms septiņiem gadiem nav bijusi Ņujorkā," viņš atkal domīgi pētīja cigāru. "Vai viņa nedzīvoja viesnīcā Piektajā avēnijā? Nosūtiet tūdaļ telegrammu un ievāciet sīkas ziņas. Visvairāk mani interesē, vai viņa nebija minētajā viesnīcā 1914. gada 17. jūlijā. Steidzieties uz telegrāfu, ja kantoris slēgts, brauciet uz Londonu. Telegrammu sūtiet viesnīcas pārvaldniekam, viņš uzglabā statistiskos datus."

"Jā telegrāfs būs slēgts, es ziņas pieprasīšu pa telefonu."

Vecis klusēdams pamāja ar galvu.

Viņš paskatījās, cik pulkstenis.

^ "Pulkstenis septiņi. Ņujorkā patlaban ir divi pēc pusdienas. Vēl šovakar mēs saņemsim atbildi. Sakiet, ka telegramma steidzama. Varbūt viņi var atbrīvot visu līniju, lai tas maksā ko maksādams. Vai jūs visu sapratāt, Savinij? Es gribu saņemt atbildi jau šovakar. Ņujorkas viesnīcā manu vārdu pazīst. Veselu gadu man tur bija sava istaba. Dzīvot es tur nedzīvoju, bet istaba man piederēja. Ejiet nu un pasteidzieties," viņš piebilda.

Pēc piecām minūtēm Jūlijs telegrammu jau bija nosūtījis. Pārnācis mājās, viņš atrada veci tai pašā stāvoklī: cigāru zobos, rokām aiz muguras, piešķiebtu galvu.

'Vai jūs kādreiz esat runājis ar mis Houetu?"

"Jā, mister Belamij. Tikai vienu reizi, pavisam nejauši, Karltonas viesnīcā," Jūlijs atbildēja.

"Vai viņa neinteresējās par mani, neiztaujāja jūs par manu dzīvi? Ko?"

Jūlijs redzēja veča aizdomīgo skatienu.

"Nē, ser," viņš izlikās ļoti pārsteigts. "Ja viņa sāktu mani izprašņāt, es tūdaļ būtu jums to ziņojis."

"Nu, tagad gan jūs melojat," Belamijs atbildēja. "Ja viņa būtu jums labi samaksājusi, jūs par mani izstāstītu visu, ko vien zināt. Par naudu jūs visu pārdodat."

Šai acumirklī Jūlijs savu grēku skaitu būtu pavairojis vēl ar slepkavību.

Kamēr Jūlijs gāja uz telegrāfu, Belamijs atkal bija apskatījis nēzdogu. Tagad nēzdogs gulēja zem krēsla. Vecis pieliecās un pacēla to.

"Viņai taču ir kalpone. Iedraudzējieties ar to un mēģiniet uzzināt, vai šī lietiņa nepieder Houetas jaunkundzei. Iniciāli var maldināt. Nē, nēzdogu atstājiet šeit.

Apskatiet to labi un atcerieties, kāds tas izskatās. Jaunkundzei to droši vien ir dučiem. Samaksājiet, cik kalpone prasa, ar naudu neskopojieties."

Izklaidīgi vandīdamies pa kabatām, viņš izvilka garu tievu atslēgu. Pārliecinājies, ka atslēga nav nozudusi, viņš iebāza to atpakaļ kabatā.

"Vai tas reportieris vēl ir šeit?" viņš jautāja.

"Nezinu, mister Belamij. Es ar reportieriem nerunāju."

"Velns lai parauj!" vecis iekliedzās. "Vai es jums ko pārmetu? Es gribu zināt, vai šis sarkanmatainais reportieris vēl ir šeit. Ejiet un dabūjiet zināt. Ja viņš vēl dzīvo ciemā, atvediet to šurp."

Tā bija tik neparasta pavēle, ka Jūlijs ar skubu steidzās to izpildīt.

"Vispirms savienojiet mani ar pilsētu — 789, Laimhauza, tad ejiet!"

Content

Volless Edgars Spoku nams Noslēpumainā sieva

Spoku nams

Noslēpumaina sieva

SATURS

No romana "Zaļais Strēlnieks"